Erna Solberg (Høyre), 2009-12-04:
Så langt har denne debatten vist at det er stor grad av enighet rundt norske posisjoner. Det er stor grad av enighet om at det er et sterkt ønske i det brede politiske Norge om at København-møtet må medføre resultater. Jeg mener det er viktig, selv om vi ikke får en ratifiserbar avtale eller alle systemer på plass, at man får på plass en tidslinje hvor endestasjonen må være klar og synlig, for når vi kommer i havn med en avtale som kan brukes, og som inkluderer de fleste land i verden, med ulike mål, men med det samme fellesmålet: at vi skal klare å holde 2-gradersmålet til slutt. Det er en formidabel oppgave. Jeg registrerer at ambisjonene hos statsråden er nedjustert i det som ble sagt i går, og som jeg også har sett i media. Det er selvfølgelig realistisk. Jeg har bare lyst til å advare litt med at hvis man tar ambisjonene for langt ned, betyr det også at presset på å finne løsninger kan bli for dårlig. Når veldig mange har lave ambisjoner for København-møtet, kan det bli en selvoppfyllende profeti. Derfor er det viktig å ha litt høye ambisjoner og noen klare målsettinger når et slikt møte starter. Så er det slik at én ting er det som er institusjoner, systemer og forpliktelser landene tar på seg. Det andre er spørsmålet: Klarer vi å ha virkemidlene som gjør at vi når 2-gradersmålet? Jeg er faktisk ganske betenkt over at vi ikke er kommet langt nok. Uansett hvor mange ganger jeg og mange andre politikere, ikke minst fra Regjeringen, har snakket om økonomien som virkemiddel og om teknologioptimismen som skal til, er det allikevel langt frem på mange områder til at vi får tilgjengelig teknologi som kan implementeres til en kostnad som gjør at vi klarer å nå 2-gradersmålet. Dette er én av de tingene som jeg tror vi også i den nasjonale debatten må være klarere og tydeligere på. Vi er veldig flinke på målsettinger, vi er dårligere på virkemidler. Vi er for dårlige på å få miljøteknologien frem. Vi er for lite forutsigbare i hvilken politikk vi har. Det er farlig at for hver enkelt debatt vi nå tar om ulike virkemidler, er det alltid noen som kan løfte frem et tiltak som er bedre i teorien, men som kanskje ikke er nær å kunne realiseres. I mange av disse debattene ender det beste med å bli det godes fiende. Man glemmer av og til at det ikke bare er økonomisk effektivitet som er viktig – styringseffektivitet er også viktig. I mange modeller og diskusjoner vi har, er det slik at det alltid kan plukkes frem et annet håp, en annen mulighet, men det er ikke realistisk å få det på plass. Derfor er det viktig at vi nå kommer lenger ned i dybden på hvordan vi skal finne frem løsningene i Norge på en forutsigbar måte. En av utfordringene er at karbonprisen rett og slett ikke er høy nok. Karbonprisen og systemene knyttet til handel er gode på papiret, men før karbonprisen er høyere, brekker det ikke nok ny teknologi i verden. Det brekker ikke i Europa. Derfor vil ikke dette gi resultater raskt nok. Dette har selvfølgelig først og fremst å gjøre med hvordan hele systemet med handel med karbon og utslippstillatelser utvikles og grenses innover når det gjelder prissetting i Europa fremover. Det er igjen tvil om at de europeiske løsningene er det viktigste for å få dette til, og at flere land er med. Det er også slik at vi i oppfølgingen av klimaforliket er nødt til å sette noen klare målsettinger og reguleringer på andre områder, med en tidslinje som er synlig, slik at vi også brekker frem ny teknologi. Derfor har Høyre bl.a. tatt til orde for å bruke mer penger i årene fremover på forskning og utvikling, men også på piloter og annet innenfor miljøteknologiområdet. Det er vi nødt til å gjøre hvis vi skal brekke frem helt nye teknologier. Det gjelder ikke bare på energi- og fornybarsiden, det er like viktig å få det til på alle de andre sidene der vi forbruker energien og skaper utslippene. Derfor er det ofte slik at for mye av denne debatten bare dreier seg om energi og ikke om energiøkonomisering, og om hvordan vi får frem helt nye materialteknologier, som gjør at vi trenger å bruke mindre energi, uten at det bare gjelder energibruket. Disse utfordringene står foran oss. Selv om statsråden ikke gidder å svare på spørsmålet om biodiesel – jeg hadde ikke tenkt å si ett ord om biodiesel i denne debatten – har jeg lyst til å si at det verste med biodieselsaken var nettopp at det er ingen som lenger kan tro på de virkemidlene vi er enige om, fordi det ikke er forutsigbarhet med denne regjeringen. Jeg har møtt så mange folk i næringslivet nå som sier at de ikke tør satse, før de vet rammebetingelsene for mye lenger enn én budsjettbehandling om gangen.