Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2008-06-13:
Forholdet mellom staten og Den norske kirke har vært debattert i generasjoner. Det har vært forskjellige innfallsvinkler til de debattene, men utfallet har gang etter gang gitt noenlunde samme resultat, nemlig at det har vært, tradisjonen tro, sterke bånd mellom stat og kirke. Dermed har selve grunnlovsbestemmelsene som etablerte statskirkeordningen, vart i snart 200 år. Innstillingen til vedtak i dag staker ut veien videre for hvordan det framtidige forhold mellom staten og Den norske kirke bør være. Det vil jeg komme tilbake til litt seinere. Det er ingen tvil om at spørsmål omkring hvilke relasjoner det skal være mellom staten og Den norske kirke, engasjerer befolkningen. Vi møter dem som har en oppriktig frykt for at når noen tar til orde for at det bør komme et skille mellom stat og kirke, kan det bety at Kirken blir tatt ifra dem. Andre mener at den statskirkeordningen vi har i dag, er en anakronisme. Flere politiske partier har behandlet denne saken i sine sentrale organer. Selv om temperaturen rundt disse spørsmålene til tider har vært høy og enkelte politiske partier har karakterisert andre i et lite heldig lys, har tiden også vært brukt til å danne grunnlag for gode samtaler. De samtalene ble formalisert til reelle forhandlinger i april i år, da alle politiske partier ønsket å finne en politisk løsning på sentrale spørsmål. Ved at alle partiene hadde et felles utgangspunkt for hva en ønsket å finne en løsning på, og at det samtidig var et genuint ønske om å få til et bredt politisk forlik i en så vidt viktig sak, klarte en å få til en avtale. Komitebehandlingen av saken har vært preget av denne gode viljen til å stå sammen om å finne en løsning som alle partier er enige om. Komiteen legger vekt på at de endringene som foreslås, må gjennomføres på en måte som ivaretar behovet for kontinuitet og trygghet, samtidig som det legges vekt på å utvikle en moderne kirke i takt med samfunnet. Komiteen påpeker at Den norske kirke skal utvikles videre som en åpen og inkluderende folkekirke, og at det kirkelige demokratiet skal styrkes, slik at de kirkelig valgte organene får en bedre demokratisk legitimitet og forankring hos kirkemedlemmene. Inngang til avtaleenheten var målsettingene om at utnevning av biskop og proster skal overføres fra kirkelig statsråd til kirkelig organ. Dette skal kunne skje etter at det har vært gjennomført en demokratireform. Innholdet i denne demokratireformen er nærmere beskrevet i innstillingen fra en arbeidsgruppe kalt Bakkevig-utvalget. I den politiske avtalen er det likevel gitt tre viktige elementer, nemlig at det skal være reelle valgmuligheter, det skal være økt bruk av direkte valg, og kirkevalg skal være samtidig med offentlige valg. Bakkevig-utvalgets innstilling vil nå bli sendt på høring, og vi vil komme tilbake til behandling av den seinere. Når det gjelder forslagene om grunnlovsendringer, gjelder dette endringer i alle de sju paragrafene som i dag etablerer og regulerer statskirkeordningen. Grunnloven § 2 foreslås endret til: «Værdigrundlaget forbliver vor kristne og humanistiske Arv. Denne Grundlov skal sikre Demokrati, Retsstat og Menneskerettighederne.» Grunnloven § 4 foreslås endret til: «Kongen skal stedse bekjende sig til den evangelisk-lutherske Religion.» Grunnloven § 16 foreslås endret til: «Alle Indvaanere af Riget have fri Religionsudøvelse. Den norske Kirke, en evangelisk-luthersk Kirke, forbliver Norges Folkekirke og understøttes som saadan af Staten. Nærmere Bestemmelser om dens Ordning fastsættes ved Lov. Alle Tros- og Livssynssamfund skal understøttes paa lige Linje.» I §§ 21 og 22 tas ordet «geistlige» ut. Grunnloven § 12 andre ledd oppheves, det samme gjelder § 27 andre ledd. Disse forslagene vil bli fremmet seinere, og som kjent vil ikke disse grunnlovsendringene bli behandlet før i neste stortingsperiode. Når det gjelder finansiering og finansieringsordninger for Den norske kirke og andre tros- og livssynssamfunn, er komitemedlemmene enig i at dagens ordning skal videreføres. I dette ligger det at staten har hovedansvaret, og den kompensatoriske tilskuddsordningen til tros- og livssynssamfunn utenfor Den norske kirke skal sikres tilnærmet det samme økonomiske bidraget fra det offentlige som Den norske kirke får. Komiteen er videre enig om at dagens lovgivning om gravferdsforvaltning skal videreføres, men at det skal gjøres tilpasninger som ivaretar minoritetene. Alle politiske partier er enige om at det er viktig at det legges til rette for livssynsnøytrale seremonier. Men de er samtidig enige om at dette må utredes nærmere, både med tanke på en eventuell lovfesting av kommunalt ansvar og finansiering. Jeg vil i det videre redegjøre for Arbeiderpartiets syn i denne saken. Et sentralt mål for tros- og livssynspolitikken er at den aktivt skal støtte opp om og legge til rette for tros- og livssynsmangfoldet i samfunnet. Dette er en grunnleggende verdi for Arbeiderpartiet og en grunnleggende verdi i et fritt samfunn. Arbeiderpartiet vil være med og styrke og beskytte denne friheten. Mens det tidligere var obligatorisk å bekjenne seg til evangelisk-luthersk religion, er man nå like mye norsk og like god borger om man tilhører et annet tros- eller livssynssamfunn, eller om man ikke har noen slik tilhørighet overhodet. Menneskerettigheter og religionsfrihet blir ikke ivaretatt bare ved å gi mennesker rett til uhindret å leve som troende i sitt hjerte. Disse rettighetene har også en offentlig side: Man skal kunne fortelle om sin tro, gi fysiske uttrykk for den i bygninger, i skrift og i tale, i tilbedelse sammen med andre og i undervisning. Dette skal det offentlige ikke bare tillate, men også legge til rette for. Dette vil Arbeiderpartiet jobbe for. Det er trosfrihet. Det er reell ivaretakelse av menneskerettighetene. Det som har vært og er og alltid blir galt, er når disse rettighetene bare gjelder for noen. Arbeiderpartiet er veldig fornøyd med at det forliket som danner grunnlaget for den innstillingen som er til behandling i dag, ligger svært tett opp til partiets landsmøtevedtak. Arbeiderpartiet legger til grunn at de valgte kirkelige organers demokratiske legitimitet og selvforståelse må styrkes før myndigheten til å utpeke biskoper og proster kan overføres fra kirkelig statsråd til andre kirkelige organer. Dette legger et ikke ubetydelig ansvar på Kirken selv, men det viser også at det må være en god kommunikasjon mellom departement og Kirken selv i de prosesser som nå starter for å nå de uttalte mål som ligger i avtalen mellom alle de politiske partier på Stortinget. For Arbeiderpartiet er det et viktig prinsipp at reformer i forholdet mellom stat og kirke ikke skal føre til at det koster mer for dem som er medlemmer. Arbeiderpartiet mener at finansieringsordninger må sikre at Kirken fortsatt er landsdekkende, og vi må sikre at det ikke skaper økonomiske problemer for folk å bruke Kirkens tjenester til f.eks. bryllup, gravferder, dåp eller konfirmasjon. Tidligere utredninger førte ikke til noe skille mellom stat og kirke, men til en rekke reformer. Nå er imidlertid tiden moden for å gjøre nye tilpasninger. Det er politikkens ansvar å beskytte fri religionsutøvelse, retten til at enkeltmennesket fritt skal kunne velge sin tro. Innholdet i demokratiet handler om mer enn hemmelige valg. Det skal være bred plass til enkeltmennesket og organisasjonsfrihet. Politikken skal beskytte dette. Vi trenger samlende og gode løsninger. Vi må ta vare på tradisjonene og være åpne for en ny tid. I lys av disse politiske målsettingene, det at samfunnet stadig er i endring, og at vi nå har stor enighet mellom alle politiske partier på Stortinget, er jeg glad for de vedtakene vi skal gjøre i dag, og veldig spent på framtiden.