Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2015-05-19:
Jeg begynner dette innlegget med å vise til innstillinga og til saksordførerens framstilling her ved begynnelsen av debatten – dessuten til det innlegget som representanten Jette Christensen holdt. Det gjør jeg for ikke å trette Stortinget med å gjenta det som vi nå alle vet og forstår er bakgrunnen for denne saken. Likevel vil jeg vise til det som er sagt i disse innleggene, og til innstillinga. Til tross for det innlegget som statsråden nå har holdt her i Stortinget, vil jeg slå fast, slik jeg ser dette, og slik Arbeiderpartiet ser dette, at det er statsråden selv som har satt seg i en uholdbar situasjon gjennom det han veldig godt vet er hans plikt – og som han selv nå i innlegget bekreftet at han visste godt om, også fra sitt tidligere virke her i Stortinget – og det er å gjøre grundig rede for arbeidet med de sakene han har ansvar for, enten det er gjennom avtale med et flertall her, eller det faktisk er et vedtak gjort her i denne sal, og ikke minst hans ansvar for å opplyse Stortinget riktig og utfyllende. Det er det flertallet i Stortinget mener at han ikke har gjort. Jeg vil allerede på dette punkt si at det som statsråden har sagt i dag, er annerledes enn det han har sagt tidligere, slik jeg hører det. Jeg har hørt på statsråd Anundsen med stor velvillighet både i høring og i alle de andre sammenhengene han har forklart dette, men det han sa i dag, var noe annet enn hva han har sagt før. Det er kanskje under henvisning til det han selv kaller for læring, og i tilfelle er det bra. Det er den nødvendige ydmykhet som en statsråd skal vise overfor et stortingsflertall når et stortingsflertall markerer seg slik som i denne saken. Samtidig vil jeg si at det er riktig som statsråden sa, også da under henvisning til sitt tidligere verv som leder i kontroll- og konstitusjonskomiteen, at kontroll- og konstitusjonskomiteen ikke går inn i denne saken for å lage politiske vanskeligheter. Denne saken er kommet opp fordi kontroll- og konstitusjonskomiteen i det norske storting skal fylle sitt grunnlovsmessige ansvar. Det er det som er bakgrunnen for saken. Og et flertall mener at det er ikke skjedd. Nå hører vi statsråden annerledes, men for å si det folkelig: Det er jo i siste liten. Dette er – og det bør statsministeren merke seg – dessverre en del av det mønsteret som jo har provosert kontrollkomiteen gjennom hele denne saksbehandlingen, nemlig det at innrømmelsene og opplysningene ikke kommer før vi drar dem ut – og det har vært helt unødvendig. Jeg mener at hvis statsråden hadde anlagt den tilnærmingen til saken som han i dag har gitt uttrykk for, og redegjort for den på den måten som han i dag gjør, kunne kanskje saken ha sett annerledes ut. Men han fortjener den kritikken han får, nettopp fordi han ikke har anlagt den politiske tonen, eller har oppført seg på den måten som en statsråd bør gjøre, nemlig å oppføre seg ryddig og ordentlig overfor Stortinget fra første øyeblikk. Det er altså derfor denne saken er blitt en sak i kontrollkomiteen, og nå her for Stortinget i plenum. Hva handler saken videre om? Jo, den handler selvfølgelig om det som mange har sagt, og som er kjernen i saken, at en statsråds plikt er å gi Stortinget riktig og sannferdig informasjon og tilstrekkelig informasjon, slik som flere representanter allerede har understreket. Det er en plikt som ikke bare er en sedvane, men som altså nå er grunnlovfestet. Statsrådens opplysningsplikt overfor Stortinget har vært der siden 2007, og jeg repeterer ikke den – flere har allerede vist til hva § 82 har som ordlyd – men faktum er altså at en samlet komité stiller seg bak en forståelse av at det politiske systemet er bygget opp på en slik måte at regjeringa styrer forvaltninga og dermed har tilgang på de store ressursene og den ekspertise det medfører. For å veie opp for regjeringas betydelige ressursovertak er det lang og fast tradisjon for at Stortinget lojalt informeres av regjeringa om fakta i de sakene som regjeringa legger fram for Stortinget – og at den informasjon som legges fram, ikke er uriktig eller villedende, uavhengig av foranledningen. Denne grunnlovfestingen har selvfølgelig ikke kommet fordi den ikke skal følges, eller fordi den ikke er viktig. Dette handler om intet mindre enn selve grunnlaget for vårt folkestyre: maktfordelingsprinsippet. Stortinget er landets høyeste myndighet. Det er valgt av folket til å tjene folket. Det er et flertall i denne sal som avgjør hvem som skal stå for implementeringen og utføringen av den politikken som et flertall i folket ønsker. Regjeringa og statsråd Anundsen er Stortingets tillitsvalgte. Han og alle andre statsråder skal gjennomføre på en åpen og demokratisk måte det som Stortinget har bestemt. Men det er også slik at den informasjon som gis, skal være riktig. Den skal være sann, og den skal være utfyllende, for Stortinget kan ikke overholde sine forpliktelser overfor folket eller i henhold til Grunnloven hvis det ikke får en slik informasjon. Dessuten: Hvis ikke folket blir opplyst gjennom en politisk meningsbryting, basert på faktisk og åpen kunnskap, vil heller ikke folket kunne gjøre seg opp en mening om hvem og hva de vil gi sin tillit til. Da er vi inne i en politisk sfære vi absolutt ikke skal inn i – et system som ikke lenger er demokratisk. Dette dreier seg med andre ord ikke om asylbarn eller om hvorvidt man er for eller mot politikken som føres på dette feltet. Arbeiderpartiet er ikke en del av avtalen mellom regjeringa og Kristelig Folkeparti og Venstre. Vi står utenfor den, og jeg hører at en del representanter ønsker å knytte kommentarer til Arbeiderpartiets politikk på området. Den siden av saken kan jeg godt være med og diskutere, men det angår ikke den saken vi behandler her i dag. Det vi behandler i dag, er det konstitusjonelle spørsmål om statsrådens forhold til Stortinget, slik som saken er belyst. Derfor er det viktig å holde fast ved at det som skjedde i denne saken, er at disse prinsippene er blitt utfordret. Jeg gjentar at jeg har hørt statsråd Anundsen i dag annerledes enn tidligere. Jeg håper at det er en praksis som han for sin del og regjeringa i særdeleshet og i sin alminnelighet passer på i tiden framover. Gjennom sin avtale med Venstre og Kristelig Folkeparti har regjeringa gitt inntrykk av at politikken er blitt myket opp med hensyn til de lengeværende barna i Norge. Men det som faktisk skjedde, etter at justisministeren sto her i Stortinget og bedyret at han sto for en oppmyking og en reell politikkendring, var jo det motsatte. Det mest tydelige eksempelet på at de uttalelsene ikke var riktige, var jo at flere barn enn noen gang ble sendt ut av landet. Det er jo det materielle beviset på at den uttalelsen ikke var riktig. Det er helt umulig for meg å forstå noe annet enn det. Hvis det er en tydelig politikkforandring, hvorfor er det da sendt ut mange flere enn noen gang før – helt i strid med avtalen? Det forstår jeg ikke. Og dette er ikke noe som bare jeg leter fram, det er jo dette som er blitt tydelig dokumentert gjennom det arbeidet som kontroll- og konstitusjonskomiteen har gjort. Et tydeligere bevis går det altså ikke an å få. Et annet eksempel som understreker dette, er at straks denne saken kom til offentlighetens kunnskap, da, men først da – jeg sier det én gang til: da, men først da – kom forhandlingene mellom regjeringa og Kristelig Folkeparti og Venstre om en nødvendig forskriftsendring i gang. Jeg understreker én forskriftsendring – og dette er viktig – en forskriftsendring som innstillinga dokumenterer at politiet ved flere anledninger hadde etterlyst som et nødvendig redskap for å forandre praksisen overfor lengeværende barn. Det skjedde først etter at saken var kommet til offentligheten, etter at Bergens Tidende hadde løftet fram saken og dokumentert den. Først da skjedde det. Jeg mener at det er forstemmende og oppsiktsvekkende å høre at Høyre og Fremskrittspartiet mener at justisministeren ikke kan klandres for hva en underliggende etat gjør. Det er et eklatant brudd med den alminnelige og grunnlovfestede forståelsen av hva en statsråd har ansvaret for. Jeg må si at det overrasker meg mye at de to regjeringspartiene mener dette. Særlig vil jeg si at det overrasker meg mye at Høyre mener det. At Høyre, som ett av de to tunge – la meg bruke det uttrykket, uten at jeg skal bli «tatt» for mye for det etterpå, for å si det slik – regjeringspartiene i Norge sier en slik ting, er sterkt overraskende. Vi har gjennom denne debatten forsøkt å få klarhet i hva både Høyre og Fremskrittspartiet faktisk mener her, men de svarer veldig unnvikende. Det var slik å forstå at det statsråd Anundsen opprinnelig sa da han redegjorde for saken og beklaget, var ikke at han beklaget på sine vegne, men han beklaget at politiet ikke hadde forstått hva han mente. Han ga politiet skylda – for å si det direkte og folkelig. Det var det han gjorde. Han prøvde å legge ansvaret over på politiet – og beklaget bare på den måten. Det var første skanse. Så sier Høyre og Fremskrittspartiet at det er en akseptabel grunn for at statsråden ikke har gjort det han burde. Og hva handler så det om, kjære storting? Jeg skal gå mer konkret inn på det, det har vært berørt av flere, men jeg har min versjon om forholdet til politiet. I høringen sa politidirektøren, Humlegård, at han beklaget at Politidirektoratet ikke hadde oppfattet forandringen i formuleringen om lengeværende barn i tildelingsbrevet fra departementet. Politiets utlendingsenhet hadde heller ikke oppfattet det. Representanten for de ansatte i Politiets utlendingsenhet ga tydelig uttrykk for at de trengte klare beskjeder, en ny forskrift, hvis det skulle bli en forandring. De hadde ikke oppfattet, sa de til oss i komiteen, at det hadde blitt signalisert en tydelig politikkforandring. Hva handler dette da om, og som er statsrådens argumentasjon for at politiet ikke hadde oppfattet tingene, ikke hadde forstått det og ikke hadde gjort det de skulle, som han fant grunn til å beklage i Stortinget? Jo, det handler om en forandring i én setning, som de skulle ha lest og forstått innebar en stor og viktig politikkforandring, men det var altså bare en forandring i setningen, som ikke sto å lese, hvor «lengeværende barn» var byttet ut med «barn» – og det var det hele. Og nå kommer jeg til noe som jeg selv mener er veldig viktig – og jeg ser at de framtredende representantene for departementet også sitter i losjen, og det er bra, både departementsråden og sjefen for Politiavdelingen er her, det er fint: Verken departementet, Politidirektoratet eller Politiets utlendingsenhet kan erindre noe om oppfølging fra departementets side – heller ikke departementet kan erindre det, ikke i høringen i alle fall, og ikke på noe annet vis. Det vi vet, er det som jeg nå hører i debatten bli omtalt på en annen måte, og jeg skal kommentere det. Komiteen kan lese ganske godt, og vi har lest de 70 brevene som departementet har fått fra politiet om utsendelse av lengeværende barn. Det er riktig at mange av de brevene omhandler andre forhold enn det vi snakker om her, men flere av dem har også en klar advarsel om hva dette handler om. Det er ikke riktig, som statsråden sa på dette punktet, at det her bare er snakk om en vanlig praksis. Ja, det har vært en vanlig praksis, men hvis departementet hadde fulgt med på den kommunikasjonen som politiet hadde med departementet på dette punktet, burde de jo ha kunnet reagere når det var snakk om en vesentlig og stor politikkforandring. Men de gjorde ikke det. Under høringen kunne ikke statsråden, ikke departementsråden, som her sitter, ikke sjefen for Politiavdelingen, som her sitter, og ikke tidligere statsråd med ansvaret for disse sakene i Justisdepartementet erindre om de hadde fått brevene, hvem som hadde lest dem, eller hva de har gjort med dem. Ingen av dem kunne svare på det, enda de ble spurt om det om igjen og om igjen og ble konfrontert med det. Og det er jo litt besynderlig, mener jeg, det er litt rart, at det skal være på det viset at ingen i ledelsen i departementet vet hva de har gjort med disse brevene – de har ikke lest dem, de vet ikke engang hvem som har lest dem, og hva de har gjort med dem. Det er i hvert fall det de har sagt til oss, og dette framkommer av innstillinga. Da er det ikke noe rart at komiteen begynner å stille seg spørsmålet: Var dette virkelig ærlig ment, var dette en reell politikkforandring som man virkelig ville ha? Man forandret en liten setning i tildelingsbrevet, og når saken kommer til offentligheten, får politiet skylda, og ikke én eneste gang er dette tatt opp i de mer formelle dialogmøtene mellom departementet og direktoratet. Ikke engang departementet mener at det har skjedd. Spørsmålet er: Står dette da til troende? Det er spørsmålet når vi opplever slike ting som dette – står dette til troende? Vi mener nei på det punktet, selvfølgelig. Vi har sagt at dette danner et bakteppe som viser at statsråden ikke snakket riktig og sant da han sa at det var gjennomført en vesentlig politikkforandring i forbindelse med utsendelsen av lengeværende barn. Dette er kjernen i kritikken. Nå sier statsråden i debatten her at han tar dette til orientering, som han kaller det, altså: Han aksepterer den ikke, reelt. Han gjorde det heller ikke i replikkordskiftet mellom statsråden og meg her for et øyeblikk siden. Da er vi på det punkt at statsråden selvfølgelig – det er jo selvfølgelig, men allikevel, jeg sier det slik – må akseptere at han i dag får et flertallsvedtak mot seg som sier at han har opptrådt sterkt kritikkverdig, endog må han leve med at det er et stort mindretall som mener at han ikke har Stortingets tillit. Dette er en argumentasjon som kommer i tillegg til alt som er sagt gjennom hele denne debatten så langt, og det som står i innstillinga. Jeg hører det er noen som mener at dette er et politisk mistillitsforslag, at dette er noe vi gjør for å skade regjeringa politisk. Jeg bare sier det på denne måten: Det er ikke riktig, det er ikke sant, det er bare helt nødvendig for Stortinget ved slike anledninger, når slike situasjoner oppstår – en klassisk mistillitssituasjon – å si at slik vil vi ikke ha det. Hvis mistillitsforslaget faller, vil det bli vedtatt sterk kritikk, og det er i tilfelle en kritikk som regjeringa og statsministeren selv må vurdere om er av en slik karakter at statsråden kan fortsette i sin post – det er slik det er å forstå. Det formoder jeg at statsministeren gjør. Det er én side ved dette som jeg vil ta opp til slutt. Det er at statsministeren selv i denne saken også har uttalt seg uriktig i Stortinget, formodentlig etter den informasjonen hun har mottatt fra justisministeren – jeg sier formodentlig her, for det vet jeg jo ikke, så jeg sier formodentlig. Da blir det opp til henne, hvis hun føler seg feilinformert, i tilfelle å informere om det, men hun har sagt de samme tingene som justisministeren har sagt, og det har komiteen valgt å la ligge. Komiteen har ikke gått inn i det, men har festet oppmerksomheten ved den ansvarlige statsråden og den ansvarlige statsrådens holdning og informasjon til Stortinget i denne saken. Statsråd Anundsen har overtrådt de bestemmelsene som ligger i Grunnloven § 82. Han har altså ikke lenger tillit hos et stort mindretall i Stortinget, men vil få – formodentlig, også her – et vedtak mot seg som inneholder sterk kritikk, og det er et vedtak som er helt betimelig, helt nødvendig, alle de forhold tatt i betraktning som det er redegjort for i denne debatten, og som jeg på min måte har tatt opp i dette innlegget.