Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-08:
Det er få ting som gjør meg så opprørt som å høre og lese om titusener av barn i Norge som lever i familier med så dårlig råd at de må regnes som fattige. TV2 Nettavisen kunne for to dager siden melde at søknader om julepakker i disse dager strømmer inn til Frelsesarmeens slumstasjon. «Det er mange eneforsørgere som kommer til oss når kjøleskapet blir tomt. Til jul bør de være tidligere ute, så vi kan planlegge noe ekstra til ungene», sier Marit Solli, som er leder for slumstasjonen, til TV2 Nettavisen. Dette er en hard dom over denne regjeringas kanskje høyest profilerte hovedsak: kampen mot fattigdom. Ære være Frelsesarmeen, Kirkens Bymisjon og andre frivillige som trår til og gjør en kjempeinnsats for folk som har det vanskelig, både i forbindelse med jula og ellers i året. Men det aller meste av dette burde være aldeles unødvendig i et så rikt land som Norge. Det som gjør meg like opprørt, er det svaret statssekretæren i Arbeids- og sosialdepartementet gav på denne utfordringa. Hun opplyser til Nettavisen at departementet har sendt ut et rundskriv til kommunene om at de må vurdere ekstra tiltak under spesielle høytider, som jul. Hun uttaler også at noen familier har en ekstra stor utfordring. Her innrømmer altså den politiske ledelsen i Arbeids- og sosialdepartementet at mange familier har ekstra store utfordringer i forhold til sin økonomi. Men det eneste konkrete Regjeringa kan komme opp med, er altså å sende ut et rundskriv til kommunene der de blir bedt om å vurdere en ekstra slant til de fattige til jul. Ja, noen familier har store utfordringer, og disse utfordringene har de hver eneste dag året rundt, ikke bare i jula. Det er sjølsagt bra at kommunene gjør det de kan for at alle skal kunne ha en verdig jul. Men det er ikke på denne måten en fjerner fattigdom, verken blant barn eller voksne. Og det er på dette punktet at denne regjeringa har sviktet. Svært mye tyder på at i de tre åra Regjeringa har sittet ved makten, er det ikke blitt færre fattige i landet vårt. Nei, mye tyder på at det er blitt flere. Innsatsen mot fattigdom for neste år fra Regjeringas side viser en økning på 255 mill. kr. Det er for å si det mildt en beskjeden satsing, særlig sammenliknet med at det blir gitt et mange, mange ganger så stort beløp for å styrke privatøkonomien til dem som har solid økonomi fra før. Skal vi lykkes i å fjerne fattigdommen i Norge, og det er den klare målsettinga SV har, er det nødvendig med langt mer omfattende og brede tiltak. SVs målsetting i den generelle økonomiske politikken og i sosialpolitikken er sosial utjevning, mer rettferdig fordeling og, som jeg nettopp sa, å fjerne fattigdommen. Gjennom prioriteringene på sosialbudsjettet synliggjør SV to viktige strategier for å nå disse målene. Den første dreier seg om at flere av dem som er utenfor yrkeslivet på grunn av sykdom, skade eller av andre årsaker, skal få muligheten til å komme tilbake til arbeidslivet. Samtidig må vi skape et arbeidsliv som ikke støter enda flere ut. Den andre strategien handler om at de ordningene og de ytelsene som er etablert for personer som av ulike årsaker ikke kan forsørge seg sjøl gjennom eget arbeid, skal være slik at de gir et godt grunnlag for økonomisk trygghet og verdig liv. Begge disse strategiene er avgjørende for at man skal kunne lykkes med å bekjempe fattigdommen. De siste åra har vi sett en nærmest dramatisk økning i antall personer som er blitt satt utenfor yrkeslivet og over på ulike ordninger – sykelønn, attføring, rehabilitering eller uførepensjon. Det er for å motvirke denne utviklingen at avtalen om et mer inkluderende arbeidsliv i sin tid ble inngått mellom partene i arbeidslivet og staten. Det har tatt tid før den innsatsen som ligger i IA-avtalen, har gitt synlige resultater. Dette har i ulike sammenhenger ført til at det fra ulike hold er blitt hevdet at avtalen er mislykket. Derfor er det nå gledelig å registrere at avtalen begynner å gi positive resultater. Økningen i sykefraværet har stagnert, og i noen bransjer vises til og med en betydelig nedgang. Da er det svært uheldig at Regjeringa setter hele grunnlaget for avtalen i fare ved å foreslå endringer i sykelønnsordningen midt i avtaleperioden, når den nå fremmer forslag om å utvide arbeidsgivers andel av sykelønnen etter 14 dagers sykmelding. Etter min og SVs mening er det i den fasen vi nå er, der de positive resultatene begynner å vise seg, ekstremt viktig fra alle parters side å forsterke innsatsen som ligger i avtalen – og ikke svekke den. Derfor vil SV stemme imot de endringene i sykelønnsordningen som Regjeringa foreslår – også den modifiserte varianten som foreligger i budsjettforliket med Fremskrittspartiet. Vi oppfatter dette som et brudd på IA-avtalen. SV foreslår i stedet å trappe opp statens innsats ved å styrke trygdeetaten – som ivaretar statens ansvar i IA-avtalen – gjennom økt bemanning og kompetanse for å forsterke den positive trenden som vi nå ser ut til å være inne i. En slik forsterket innsats vil gi grunnlag for å beregne ytterligere reduksjon i utgiftene til sykelønn og andre sykdomsrelaterte ytelser i folketrygden. Rapporten om nedgang i sykefraværet i arbeidslivet tyder på at denne nedgangen først og fremst skjer i privat sektor. I offentlig sektor er langtidssykefraværet fortsatt svært høyt. Dette gjelder spesielt pleie- og omsorgssektoren. Vi vet at mange kommuner sliter svært tungt økonomisk, og det er ingen grunn til å anta at situasjonen blir særlig lysere neste år. Dette tvinger kommunene til å ha en bemanning som er skåret ned til beinet. Det skaper en svært tøff og krevende arbeidsdag for de ansatte, og ingen kan undres over at dette for mange fører til sykdom og – i verste fall – uførhet. SV foreslår i sitt alternative statsbudsjett å øke kommunenes inntekter neste år med 6,5 milliarder kr. Dette mener vi er nødvendig, først og fremst for å sikre velferdstilbudet til innbyggerne, men det vil også føre til betydelig lettere og bedre arbeidsforhold for de ansatte som skal utføre velferdstjenestene. Dette vil skape grunnlag for at vi kan begynne å se nedgang i sykefraværet også i kommunal sektor – og i andre deler av offentlig sektor. Jeg har tidligere i mitt innlegg lagt vekt på at vi må sikre at ordninger og ytelser for dem som ikke kan leve av egen inntekt, må være slik at de gir økonomisk trygghet og grunnlag for verdig liv. Dette er et av de viktigste virkemidlene for å bekjempe fattigdom. Mye tyder på at disse ordningene og ytelsene ikke gir denne tryggheten. SV foreslår derfor at det nå settes ned et utvalg som skal gjennomgå nivået på trygde- og sosialytelsene, med utgangspunkt i SIFOs levekostnadsberegninger. I de siste åra er det foretatt innstramminger i ulike ordninger i folketrygden som gjør at flere som kunne ha behov for slike ytelser, antakelig ikke fanges opp av regelverket. Derfor ønsker SV – sammen med Arbeiderpartiet og Senterpartiet – en evaluering av effekten av de ulike regelendringene. Et eksempel på en slik innstramming er reglene for rehabiliteringspenger. I statsbudsjettet for 2004 ble det satt en begrensning på 52 uker for å kunne motta rehabiliteringspenger etter unntaksbestemmelsene. Dette har skapt store vansker for mange, med avbrudd i rehabiliteringsopplegg. Mange har vært nødt til å gå til sosialkontoret for å kunne klare seg. Dette er et eksempel på hvordan fattigdom skapes. SV har derfor sammen med Senterpartiet fremmet et eget Dokument nr. 8-forslag om å reversere denne innstrammingen, et forslag som ligger til behandling her i dag – sammen med budsjettet. Jeg startet dette innlegget med å snakke om barnefattigdom, og jeg skal også avslutte med det. Noen av de innstrammingene i regelverket i folketrygden som er vedtatt i denne stortingsperioden, rammer barn spesielt hardt. De som mottar ytelser knyttet til attføring, rehabilitering og tidsbegrenset uførestønad, og som forsørger barn, har fått en betydelig reduksjon i barnetillegget. Dette mener SV er uakseptabelt, fordi det øker risikoen for at barn havner i fattigdom. Vi foreslår derfor – på nytt – i årets budsjett at barnetillegget i disse ytelsene settes til samme nivå som nivået for mottakere av ordinær trygd. Jeg skulle like å høre dem som for alvor mener at det er mulig å klare utgifter til mat, klær, utstyr, fritidsaktiviteter og andre ting barn trenger, for 17 kr dagen. Ved å opprettholde et så lavt barnetillegg bidrar Regjeringa og stortingsflertallet til at kanskje enda flere må gå til Frelsesarmeen neste år for å få noe ekstra til barna når jula nærmer seg. Men det skal heldigvis være et stortingsvalg i mellomtida, og er det ett område hvor landet trenger et nytt stortingsflertall og en ny regjering, så er det på sosialpolitikkens – i kampen mot fattigdom.