Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2013-01-08:
Vi debatterer en sak som har sitt utspring helt tilbake til 2007. Det er påfallende hvordan saker om det statlige eierskapet til stadighet finner veien tilbake til denne salen. Jeg mener det kan være et symptom på at det utøves en noe umoden og prinsippløs eierskapspolitikk av den rød-grønne regjeringen. Representanten Flåtten tar opp svært mange viktige poenger i sitt innlegg. Det er sånn at når staten først skal være eier av selskaper, er det viktig at eierskapet håndteres ryddig og transparent. Regjeringen forvalter verdier for over 600 mrd. kr på vegne av fellesskapet. Dette ansvaret inkluderer også en forpliktelse til å følge de reglene som gjelder for det statlige eierskapet. Problemet er at vi av og til ser at regjeringen ikke følger disse spillereglene. Det har vi hatt eksempler på det siste året, bl.a. i Telenor-saken. Et viktig prinsipp med statlig eierskapspolitikk er å sørge for forutsigbarhet for andre investorer og øvrig næringsliv. Om det statlige eierskapet utøves som et flertallsvelde, står vi faktisk i fare for å svekke fellesskapets verdier i selskapene der staten er eier. Jeg mener lærdommen vi kan trekke av dette, er at staten må følge strenge regler for eierstyring og selskapsledelse. I Meld. St. 13 for 2010–2011, eierskapsmeldingen, blir statens retningslinjer for eierskap beskrevet. Blant punktene finner vi følgende utsagn: Aksjonærer skal likebehandles. Det skal være åpenhet knyttet til statens eierskap i selskapene. Eierbeslutninger og vedtak skal foregå på generalforsamlingen. Kapitalstrukturen i selskapet skal være tilpasset formålet med eierskapet og selskapets situasjon. Styresammensetningen skal være kjennetegnet av kompetanse, kapasitet og mangfold ut fra det enkelte selskapets egenart. Styret skal ivareta en uavhengig kontrollfunksjon overfor selskapets ledelse på vegne av eierne. I Aker-saken mener jeg det kan stilles spørsmål ved om ånden i disse retningslinjene er fulgt. For eksempel virker det som om manglende likebehandling av aksjonærer når staten som minoritetseier i Aker Holding må akseptere noe som ser ut som «parkering» av mindre attraktive eiendeler på bekostning av statens eierverdier. Jeg mener også at en av lærdommene i Aker-saken er verdien av det private eierskapet i Norge. Begrunnelsen for oppkjøpet i 2007 var at Aker ville blitt solgt til utlandet dersom ikke staten stilte milliarder av kroner til disposisjon for Røkke og Wallenberg-familien. Arbeiderpartiet har hatt som langsiktig strategi å uthule det private eierskapet i Norge. Gjennom bl.a. formuesskatten har målet vært å erstatte privat kapital med statlig kapital. Jeg mener at Aker-saken er et eksempel på at dette kan være dårlig næringspolitikk. Hvis vi hadde hatt et sterkere privat norsk eiermiljø, kunne Aker uten problemer vært beholdt i Norge – trussel om utflagging hadde ikke vært noen reell trussel – samtidig som man var sikker på at man fulgte reglene for god eierskikk. Det er et ubestridt faktum at venstresidens politikk har uthulet det private eierskapet i Norge. Hvert år stiller Høyre en rekke spørsmål til Finansdepartementet under budsjettbehandlingen. Vi fikk et interessant svar på spørsmål nr. 58 fra Høyres finansfraksjon, datert 8. oktober 2012. Her spør vi om hvor mye som er betalt inn i formuesskatt siden 1946, og ber om å få beregnet den alternative anvendelsen av skatten som er betalt inn. Med andre ord spør vi: Hvor mye større hadde det private eierskapet vært i Norge i 2013 dersom formuesskatten ikke hadde eksistert? Svaret er 1 168 mrd. kr. Det er rundt åtte ganger større enn Folketrygdfondet. Dette er et stort tall, og det viser hvordan det private eierskapet har blitt redusert over tid. Og det viser at det kunne ha vært tilgjengelig kapital, tilgjengelig investormiljøer, slik at man ikke hadde trengt å gå inn med hodeløse statlige oppkjøp i slike saker. I dag debatterer vi skyggesiden av det statlige eierskapet. Statlig eierskap er et viktig supplement til privat eierskap, og kan også bidra til å holde både nøkkelressurser og hovedkontorfunksjoner i Norge. Men det vi har sett eksempler på i de siste årene, er eierskapspolitikk som utøves etter innfallsmetoden. Dette tjener ikke fellesskapets interesser. Det er utrygg styring av fellesskapets verdier, og det følger ikke sunne prinsipper for god eierpolitikk.