Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-02-23:
I Vårt Land i forgårs ble jeg utfordret av Reiulf Steen til debatt om følgende spørsmål: «Er ikke tiden inne til å samle omkring en felles politikk de ideologiske retningene i vårt folk som kommer til uttrykk i henholdsvis den kristensosiale, den sosialdemokratiske og den sosialliberale tenkemåten»? I dag har Jens Stoltenberg kommet med en lignende invitasjon, selv om jeg fremdeles er usikker på innholdet og substansen i invitasjonen. Jeg forstår Steen dithen at han mener at kristendemokratisk politikk og sosialdemokratiet har fellesberøringspunkter som i større grad burde avleires i felles politikk, og kanskje også i felles politiske initiativ. Det kan vi gjerne debattere, for det finnes viktige felles berøringspunkter. Noe av utfordringen med en slik debatt er imidlertid at Arbeiderpartiet på mange områder fremdeles synes å henge igjen i tradisjonell sosialdemokratisk tankegang og ennå ikke har gjennomført den samme grad av fornyelse som søsterpartiet i England, som er utgangspunktet for Steens refleksjoner. I stedet for fleksibilitet og individuell tilpasning kjører partiet gjerne en gammeldags kollektivistisk politikk, som vi f.eks. har sett i kontantstøttesaken. Viktige forvalterprinsipper i miljøpolitikken blir sviktet av partiets fremste talspersoner, under press fra ulike interessegrupper. Ja, vi opplever at ledende arbeiderpartipolitikere, som tidligere med engasjement og overbevisning stilte opp for miljøet og en forsvarlig ressursforvaltning, plutselig snur trill rundt og blir de ivrigste forsvarere av det motsatte syn. I stedet for tilnærming til en felles oppfatning om f.eks. familiepolitikk og miljøpolitikk velger altså Arbeiderpartiet konfrontasjon. Det blir det dessverre lite dialog av. Vi kan se tilbake på et århundre preget av betydelig materiell velferd og framgang. Ved inngangen til et nytt århundre kan vi konstatere at statsfinansene er i god skikk. Regjeringen har gjennomført et vellykket inntektspolitisk samarbeid med partene i arbeidslivet og dermed lagt grunnlaget for en solid og stabil nasjonal økonomi med god kontroll på lønns- og prisutviklingen. Store grupper av befolkningen kan forvente ytterligere økning i levestandard. Dette vil også gjøre det lettere å rette offentlige virkemidler i sterkere grad inn mot udekkede behov innen tjenesteyting og for de grupper som har blitt hengende etter i inntektsutviklingen, og som derfor kan ha særskilt behov for fellesskapets hjelp og støtte. Helseministeren og sosialministeren har gjort en meget god jobb med å satse på en omfattende utbygging av omsorgs-, pleie- og behandlingstilbudene, men ennå gjenstår det å dekke store ressurskrevende behov. Da må vi også tilrettelegge for at det skapes verdier i samfunnet som kan sikre velferden og arbeidsplassene. Stabile rammevilkår, satsing på utdanning, forskning og informasjonsteknologi er viktige forutsetninger for å lykkes. Dette er i tråd med Regjeringens egne prioriteringer. Vår rikdom, vår solide nasjonaløkonomi og høye levestandard legger imidlertid også på oss en moralsk, solidarisk forpliktelse til å bidra for å lindre nød og redusere fattigdommen i utviklingslandene. Vi må derfor fullføre opptrappingsplanen for bistanden og gjennomføre gjeldsletteplanen. Det nye århundret stiller oss overfor store utfordringer, også når det gjelder forventningen om å dekke nye materielle behov. Men kanskje de sterkeste og klareste utfordringene vil være å skaffe rom for fellesskapsverdiene, for kulturen og for de åndelige verdiene. Utfordringen består ikke bare i å bygge norske hus, men også å sørge for livet mellom husene. Norge er et godt land å leve i. Vi kan gjøre det enda bedre ved å tilføre samfunnet større trygghet, mer menneskelig varme og mer medmenneskelighet. Vi har mye å være takknemlig for, men vi har også mye å ta fatt på ved terskelen av et nytt århundre.