trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2009-11-11:
La meg slå fast med en gang at det ikke er aktuell norsk politikk å boikotte israelske eller for den saks skyld andre lands læreinstitusjoner, verken kulturelt eller akademisk. Regjeringen mener at boikott ikke er et virkemiddel som samsvarer med kjennetegnet for den akademiske kulturen – fri, forskningsbasert meningsutveksling – uavhengig av hvem som framfører den. Å vedta en boikott vil dessuten bryte med lovfestede prinsipper om nettopp akademisk frihet. Våre universiteter og høyskoler skal fremme akademisk frihet ved å følge anerkjente etiske og vitenskapelige prinsipper om åpenhet. De ansatte selv har en lovfestet rett til å velge sine faglige kontakter samt emner og metoder for sin forskning. At noen forskere velger å ikke ha kontakt med enkelte land, enkelte institusjoner eller fagmiljøer, legger ikke institusjonene seg bort i. Styret ved institusjonen kan imidlertid ikke pålegge forskere ikke å samarbeide med forskere fra Israel og andre land. Når det gjelder styrenes og institusjonenes rolle, må det være helt legitimt å diskutere de saker som de finner er viktige, og som i dette tilfellet har skapt stor debatt og oppmerksomhet. Det gjelder både forelesningsrekken om konflikten i Midtøsten, som for så vidt var utgangspunktet for denne saken, og de oppropene som NTNUs styre har mottatt. De faglige vurderingene som ligger til grunn for forelesningsrekken, er det NTNU som er ansvarlig for. Oppropene er, som sagt, adressert til styret ved NTNU og vil behandles som en sak på deres møte 12. november 2009. Jeg har full tillit til at styret behandler denne saken på en profesjonell måte, og at de kommer fram til en håndtering av saken som samsvarer med de rammer som styret arbeider innenfor.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2009-11-11:
Jeg vil til det siste forsvare ethvert universitet og enhver høyskoles rett til å arrangere forelesninger, seminarer, selv om mange kan være kritiske til innholdet. Det har de sin fulle rett til å gjøre. Saken er at det lenge har vært en diskusjon om boikott ved flere av våre læresteder. Jeg synes heller ikke det er noe i veien for – slik som styret ved NTNU gjør – å ha resultatet av en slik aksjon oppe til diskusjon i styret. Men det er riktig at man ikke gjennom styrevedtak kan pålegge eller for den saks skyld forby noen forskere å ha kontakt med forskere fra andre land, som jeg nevnte i mitt hovedinnlegg. Så jeg tolker den akademiske friheten slik at ingen blander seg inn i det som skjer på individnivå, men institusjonen kan altså ikke fatte et vedtak som begrenser eller fratar den enkelte forsker en mulighet til kontakt.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2009-11-11:
Jeg vil ikke bruke ordet «ulovlig», men jeg vil si at tolkingen av den akademiske frihet er slik at dette er i strid med prinsippene om akademisk frihet, og dermed overlater jeg til NTNU å fatte sitt vedtak. Jeg har forstått rektor slik at han ikke er for en akademisk boikott. Det er heller ikke styreleder, og jeg er ganske trygg på at styret vil fatte et vedtak på de akademiske prinsippene som også ligger til grunn for styret i NTNUs arbeid. Jeg tror ikke at saken på noen måte har skadet verken NTNU eller våre øvrige universiteter. Jeg tror det er bra og modig at man tar opp diskusjoner om f.eks. konflikter i Midtøsten. Jeg tar sterk avstand fra enkelte av de reaksjonene som er kommet, f.eks. fra Simon Wiesenthal Center i Paris, hvor man sammenlikner rektor ved Universitetet i Tromsø med nazitidens ledere. Det hører ingen steder hjemme å reagere så sterkt, og jeg tror på at med et fornuftig vedtak fra styret ved NTNU og ved en god håndtering av alle viktige saker som med åpen diskusjon kan bidra til å løse konflikter, kan den akademiske frihet her kanskje være et godt hjelpemiddel for oss alle sammen til å komme nærmere fred og forsoning også i Midtøsten.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2009-11-11:
Jeg vil stille følgende spørsmål til kulturministeren: «Radio Revolt er en tradisjonsrik nærradio i Trondheim med stor betydning for kulturlivet og studentene i byen. Prosessen når det gjelder tildeling av konsesjon, har blitt oppfattet noe underlig. Tildeling av konsesjon til Radio Revolt svekker radiotilbudet i området. På hvilken måte vil statsråden bidra til at virksomheten i Radio Revolt kan opprettholdes og utvikles på en god måte?»
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2009-11-11:
Som kulturministeren sikkert er kjent med, er studentradioen i Trondheim drevet av ildsjeler og idealister. Den er på mange måter unik i europeisk sammenheng. Mange lovende musikere mister nå en viktig eksponeringskanal for sin musikk, og det er veldig trist. Dette har vært en svært uryddig prosess. Det tror jeg veldig mange er enig i, særlig fordi den tidligere kulturministeren omtrent overtok Medietilsynets rolle fullstendig. Prosessen har mildt sagt vært preget av hastverksarbeid. Siden Medietilsynet ble satt til side i denne saken, og statsråden gikk i front i prosessen, vil jeg likevel spørre en gang til: Er det slik at statsråden ikke ser at det er nødvendig å se på prosessen på nytt? Er det noe statsråden vil foreta seg, slik at Radio Revolt fortsatt kan være en radio som byen er stolt av?
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2009-11-11:
Jeg tror ikke statsråden og jeg blir enige om hvordan prosessen her har vært. Jeg konstaterer at den har vært uryddig. Derfor ønsker jeg å stille spørsmål til statsråden om statsråden ønsker å se på kriteriene for konsesjonstildelingene. Er det slik at statsråden er tilfreds med dagens måte å tildele konsesjoner på? Er det en tilfredsstillende måte, eller ønsker statsråden å se på om det er andre måter å løse det på som kan sikre en bedre prosess i fremtiden, enn det vi har vært vitne til?
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2009-11-11:
Departementet avgjorde nylig 46 klager over Medietilsynets vedtak om konsesjoner for lokalradio. Radio Revolt fikk ikke konsesjon. Jeg velger derfor å tolke utsagnet fra representanten Hofstad Helleland slik at det er avslaget på konsesjonen som påstås å svekke radiotilbudet i Trondheim. I dag har Radio Revolt en konsesjon som gir dem rett til minst 12 timer sending i døgnet. Stasjonen fikk ikke innvilget søknaden om konsesjon for 24 timer i døgnet. Ut fra en totalvurdering konkluderte departementet med at søknaden fra SBS Radio1 var den sterkeste. Konsesjonen ble derfor gitt til Radio1. Det er dessverre ikke mulig å gi alle som søker om lokalradiokonsesjon, det de ønsker seg. Radiofrekvenser er en begrenset ressurs, og ikke alle som vil, kan få konsesjon. Det er derfor vi har et system med ulike typer konsesjoner. Dette gir mangfold i radiotilbudet. I Trondheim er det satt av plass til flere typer radiovirksomheter. På enkelte frekvenser er det fortsatt kapasitet igjen til såkalt nisjeradio. Nisjeradio deler sendetid med andre radioer og forhandler med de øvrige om fordeling av sendetiden. Dersom Radio Revolt ønsker å forbli på lufta, og det antar jeg at de gjør, har de fortsatt mulighet til å søke om nisjeradiokonsesjon. Det er altså mulig for Radio Revolt å fortsette sine sendinger. Det vil bli andre rammer enn dem som stasjonen la opp til i søknaden om døgnkontinuerlige sendinger, men ikke nødvendigvis så ulike dem som Radio Revolt har i dag.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2009-11-11:
Som jeg sa i mitt svar, vil det fortsatt være mulig for Radio Revolt å søke om konsesjon når det gjelder nisjeradio. Hva gjelder de konsesjonene som allerede er gitt til døgnkontinuerlig radio, 24/7, er disse allerede besluttet og vil ikke bli omgjort. Så er det altså slik at dette har vært en ryddig prosess. Det foreligger objektive kriterier for hvilke stasjoner som skal få konsesjon, og ikke. Det som var avgjørende for at SBS Radio1 vant denne runden, var at man der produserte mer lokalstoff enn det som var tilfellet for Radio Revolt. I de aller fleste sakene fulgte departementet Medietilsynets anbefalinger, men det var noen som ble omgjort i departementet. Det er helt i tråd med de instruksene som foreligger.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2009-11-11:
Jeg registrerer at representanten Hofstad Helleland mener at departementet i denne saken har fattet en feil avgjørelse, at SBS Radio1 ikke burde ha vært tildelt konsesjon, og at Radio Revolt burde ha vært tildelt konsesjonen. Så i dette spørsmålet har representanten Hofstad Helleland en annen vurdering enn den som ble foretatt i departementet før jeg tiltrådte. Hva gjelder kriterier for radiokonsesjon, er det ulike modeller man kan legge til grunn. Noen har tatt til orde for markedspris som et kriterium. Det er ikke de kriteriene som departementet har lagt til grunn til nå. Det har bl.a. vært lokalt innhold. Det har vært for å sikre at allmennradioen skal ha mest mulig lokal dekning. Så er det selvsagt ikke slik at man alltid vil være enig i en vurdering, men vi har lagt kriterier til grunn som gjør at vi er sikret et mangfold i radiotilbudet, og at det er god dekning av lokalt stoff i lokalradioen.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2009-11-11:
Det er heldigvis slik at mange i dag ønsker å ta del i bygdenes tradisjoner og livsmiljø. Viljen til å bruke penger på hytter og fritidseiendommer viser det. Mange ønsker noe mer eller noe annet enn det dagens marked jevnt over kan tilby. De vil ha det vi kan kalle en livsstilseiendom, som er mer enn ei tomt, men mindre enn et gårdsbruk. De vil ha en blomstereng og en vedteig. Noen vil bo fast, andre vil ha det som fritidseiendom. Jeg er opptatt av å medvirke til at folk i større grad enn i dag kan få realisert sine ønsker og drømmer om et godt liv i Bygde-Norge, på heltid eller på deltid. Hvis flere får anledning til å skaffe seg slike livsstilseiendommer, vil det være en vinn-vinn-situasjon. Folk får leve de livene de ønsker. Bygde-Norge får tilført mennesker, kapital, ideer, liv og aktivitet – nettopp det svært mange bygdelag mangler. Nettopp det å kunne tilby alternative livsmiljøer til byene tror jeg er noe av bygdenes sterkeste kort for framtida. Heller enn å satse på bleke kopier av bylivet må bygdene utvikle og foredle sitt særpreg og sine sterke sider. Eiendomslovene i landbruket er ikke til hinder for en slik politikk. Det finnes titusener av eiendommer som er så små at de ikke omfattes av disse lovene. Ved de siste lovendringene som Stortinget vedtok tidligere i år, ble grensene hevet, slik at 19 000 flere eiendommer nå kan omsettes fritt og ikke omfattes av odelsrett og boplikt. Mange av disse eiendommene står i dag dessverre tomme og ubrukte, slik Bredvold også påpeker. Jeg tror at dette kan ha mange årsaker. Dels er det vanetenking. Eierne ser ikke mulighet for salg. Potensielle kjøpere tror ikke det er mulig å få kjøpt. Dels tror jeg det er manglende tilrettelegging og planlegging. Kommunene ser ikke og utvikler ikke det potensialet mange av disse eiendommene har i et livsstilsmarked. Jeg tror derfor mye kan gjøres med mer oppmerksomhet og informasjon omkring dette spørsmålet. Jeg skal gjøre mitt til at de muligheter og ressurser disse eiendommene representerer, blir løftet mer fram i tida som kommer. De resonnementene jeg her har gitt, gjelder de mindre eiendommene. For eiendommer av en visse størrelse opplever jeg at det er bred aksept for at det bør følge visse reguleringer og plikter etter eiendomsloven. Slike eiendommer må forvaltes på en slik måte at det ytes noe tilbake til lokalsamfunnet i form av matproduksjon, næringsutvikling, kulturlandskap, bosetting og levende bygder.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2009-11-11:
Det som er viktig her, er at det skjer et arbeid i de ulike kommunene for å få fram de mulighetene som ligger i ubebodde gårdsbruk og eiendommer. Det er også slik at det er et svært stort antall som det er mulig å omsette for å skape den aktiviteten og den bolysten som Bredvold etterlyser. Når det gjelder de gårdsbruk og de eiendommer som er over konsesjonsgrensen, hvor det gjelder boplikt eller odelslov, er det ca. 80 pst. av de eiendommene som er bebodd. Det mener jeg betyr at boplikten, odelsloven, virker. Den sikrer at en stor andel av gårdsbrukene blir brukt. Endringene i reglene som vi nettopp har gjort, tar utgangspunkt i en undersøkelse fra Hedmark der det er påvist at de fleste som overtar en landbrukseiendom, tidlig bestemmer seg om de ønsker å bruke eiendommen som bosted eller ikke. Så tidlig bosetting gjennom boplikt gir virkning, og det gir varig bosetting.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2009-11-11:
Det som kan være en interessant diskusjon videre i relasjon til det temaet som her er tatt opp i spørsmålet fra representanten Bredvold, er jo spørsmålet om eiendomsretten. Det er altså hevet over enhver tvil at gårder over en viss størrelse omfattes av boplikt og prisregulering. Det gjelder odelslov, det gjelder driveplikt, det gjelder konsesjonslov. Så er det mange gårder og eiendommer under konsesjonsgrensen som kan omsettes fritt, og her er det etter min mening en oppgave for kommunene og det offentlige å bidra til at vi får større fokus på mulighetene som ligger i bosetting og bolyst gjennom å ta i bruk slike livsstilseiendommer. Jeg er også opptatt av at vi skal sikre eiendomsretten, og det er klart at vi ikke kan tvinge folk til å selge sin eiendom. Vi kan ikke regulere oss bort fra den problemstillingen, utover det regelverket Stortinget nylig har vedtatt, som gjelder boplikt, driveplikt, konsesjonsloven og odelsloven mv.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2009-11-11:
Grensehandel er et fenomen som finnes på alle grenser mellom land der forskjeller i lønns- og prisnivå gjør det lønnsomt for forbrukerne å handle de varene som er billigere på den andre siden av grensen. Nordmenn grensehandler i Sverige, svensker i Danmark, dansker i Tyskland, tyskere i Polen, finner i Estland osv. Det er en åpenbar sammenheng mellom lønns- og kostnadsnivå i det enkelte land og prisnivå. For å forenkle: Vi kan ikke ha norske lønninger og bulgarske priser. For tiden gjør også kronekursen handling i Sverige mer lønnsomt enn vanlig. Ifølge Det tekniske beregningsutvalget er lønnsnivået i Norge over 30 pst. høyere enn i Sverige når vi inkluderer indirekte kostnader. Matvarer, og særlig kjøtt, er blant de typiske grensehandelsvarene. Det siste året har matprisene steget 2½ prosentpoeng mer i Norge enn i Sverige, og i Sverige er det en viss prisreduksjon. Men siden starten på den internasjonale matkrisen sommeren 2007 har prisene steget litt mer i Sverige enn i Norge. Derfor er ikke utviklingen i matprisene isolert sett noen hovedgrunn til at vi registrerer en økning i grensehandelen. Likevel vet vi at prisforskjellen er stor på de typiske grensehandlesvarene, og at prisene på en del av dem er billigere på grensen enn ellers i Sverige. Jeg er selvsagt opptatt av å begrense handelslekkasjen og at norske aktører skal være i stand til å betjene hjemmemarkedet. Men grensehandel handler om mer enn kjøtt, bl.a. om alkohol og tobakk og mange andre forbruksartikler og tjenester. Derfor er en økonomisk politikk som bidrar til god konkurranseevne, generelt viktig, og det er heldigvis bred enighet om at vi skal ha et aktivt jordbruk over hele landet i Norge. Det krever lønnsomhet i alle ledd, også hos bonden. Ellers måtte mye mer av maten bli handlet i utlandet, og næringsaktiviteten i norske bygder ville faktisk blitt lavere. Tobakks- og alkoholpolitikken har vi også valgt fordi vi mener at det er en bedre folkehelsepolitikk, til tross for at det bidrar til en viss grensehandel. Det er grunner til å hevde at land med høyt lønnsnivå og særskilte politiske mål antakelig må leve med en viss grensehandel. Men faren for handelslekkasje vil alltid være et viktig moment i avveiningen av kryssende hensyn i politikkutformingen.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2009-11-11:
Det som er viktig å ta med seg, og som det ikke legges vekt på av representanten Trældal, er at vi har en økonomisk politikk i Norge, en avgiftspolitikk, som har andre formål enn rene grensehandelsformål, eller andre formål enn rene jordbruksformål. Når det gjelder utsagnet om at det blir lagt ned flere gårdsbruk i Norge nå enn tidligere, er det uriktig. Vi har snudd denne tendensen, og det viser søknader om produksjonstilskudd i det siste året. Det som er det store poenget, synes jeg, er at med det norske kostnadsnivået og vårt forhold til matproduksjon vil det få dramatiske konsekvenser – enda større konsekvenser – hvis en ensidig skulle legge vekt på målet om å redusere grensehandelen, som tydeligvis Trældal gjør. Vi hadde måttet, slik Fremskrittspartiet synes å ville, legge bort mange av landbrukets samfunnsoppgaver, som aktivt landbruk med variert bruksstruktur over hele landet, og kjørt en endimensjonal strukturrasjonaliseringspolitikk, med kraftig sentralisering og tap av arbeidsplasser som resultat. Det ville være resultatet hvis vi skulle gjennomføre Trældals politikk.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2009-11-11:
Jeg tror ikke jeg skal uttale meg om baconprisene spesielt, men jeg synes jo på sett og vis at representanten Trældal her slipper katta ut av sekken. Det er ikke grensehandelen som er problemet – det er den strukturen vi har i norsk landbruk, det er antall slakterier, det er antall arbeidsplasser, det er antall gårdsbruk. Det er den distribuerte produksjonen vi har, som selvsagt er mer kostbar enn industriell produksjon, som vi har i EU, f.eks., og i våre naboland. Det er helt klart at her er det et diametralt forskjellig utgangspunkt mellom Regjeringens politikk og Fremskrittspartiets politikk. Regjeringen ønsker å videreføre et landbruk i hele landet. Vi ønsker en strukturpolitikk som sikrer at vi utnytter beiteressursene på Vestlandet og i Nord-Norge. Vi ønsker ikke en endimensjonal landbrukspolitikk som i bunn og grunn har som eneste resultat – slik Fremskrittspartiet antakelig ønsker – at vi legger ned norsk matproduksjon.
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2009-11-11:
«Dagligvarehandelen i Sverige jubler over statsbudsjettet fra regjeringen Stoltenberg. Svenske kjøpmenn varsler lavere matpriser i høst. Det er beregnet at grensehandelen vil nå over 10 milliarder kr i 2009. Innen ulike kjøttyper er det hele 50 pst. billigere å handle i Sverige enn i Norge. Hva vil statsråden gjøre for å hjelpe de norske bøndene og kjøttindustrien, slik at de kan være konkurransedyktig mot svenske aktører?»
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2009-11-11:
Det norske landbruket er regulert til minste detalj. Vi har også en dramatisk økning i grensehandelen som kan koste oss 10 000 arbeidsplasser. Aldri har det vært flere nedlagte gårdsbruk her i landet enn nå. Ved riksgrensen mot Sverige ved Narvik i Nordland er det stor byggeaktivitet. Der har man bygd butikker, men man er ikke ferdig med å åpne butikken før man begynner å utvide den til det dobbelte – fordi det er en boom av grensehandel med kjøtt. Det kommer også folk fartende helt fra Lofoten. Folk kjører opp mot 20–25 mil, og enda mener de å ha fortjeneste på grensehandelen. Så mitt spørsmål til ministeren blir: Ser ikke statsråden at politikken som drives i dag, er helt feilslått?
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2009-11-11:
Da ville vi antakeligvis være enige til Dovre faller. Hvis vi ser på Forbrukerrådets rapport, skriver de bl.a. at en pakke bacon koster tre ganger mer i Norge enn i Sverige. I Norge er det mange slakterier, og i Sverige og Danmark er det noen få store. Norske svinegårder har konsesjoner og kan maks ha 2 100 slaktegris, mens i Sverige og ellers finnes det ikke noen grenser. Dette gjør at norske slakterier blir små, de er dyre, og de klarer ikke å bli konkurransedyktige. Et nytt spørsmål til ministeren: Er statsråden enig i at den politikken som føres i dag, er med på å fete opp baconprisene?
Svein Harberg (Høyre), 2009-11-11:
Jeg vil stille følgende spørsmål til fornyings- og kirkeministeren: «Statsbyggs avhending av eiendommer med åpenbar verdi for allmennheten er en utfordring. Tidligere Statens Gartnerskole Dømmesmoen i Aust-Agder er et slikt eksempel. Statsbygg fikk godkjent et pilotprosjekt på Dømmesmoen for å se på en langsiktig strategi for avhending av slike eiendommer. Prosjektet har gått over flere år. Eiendommen er nå plutselig lagt ut for salg i markedet. Hvor ble det av prosjektet og den langsiktige strategien, og hva kan statsråden nå bidra med for å sikre eiendommens arealer for allmennheten?»
Svein Harberg (Høyre), 2009-11-11:
Det er nok slik at statsråden og undertegnede har en litt forskjellig virkelighetsoppfatning av resultatet av det arbeidet som har vært gjort, for jeg kjenner til flere konkrete interessenter som har interesse av å ta i bruk området og ha aktivitet på området, og jeg synes det er underlig at det slås fast at en ikke har funnet slike løsninger. Så er det riktig som statsråden sier, at eiendommen foreløpig ikke er lagt ut for salg, men det ble varslet i media den 16. oktober at så skulle skje. Det vi stusser på, er at alle de tingene som en skulle finne ut i pilotprosjektet – nye modeller for å måle verdiskaping og resultat, nye samarbeidsformer internt og eksternt og fremtidig strategi for å ta vare på slike eiendommer – nå plutselig er lagt til side. Synes statsråden pilotprosjektet har vært vellykket?
Svein Harberg (Høyre), 2009-11-11:
Jeg registrerer at jeg ikke får svar på resultatet av pilotprosjektet, og det kan jeg jo følge opp med statsråden på andre måter, for det er jo et spennende prosjekt for hele Statsbyggs virksomhet og for fremtidig behandling av slike eiendommer. Den siste oppfølgingen min går på akkurat det som nå var nevnt. Nå er det kommet en konkret henvendelse fra Grimstad kommune, som altså fikk vite om at dette legges ut til salg, i avisen i oktober. Nå har de sagt at de konkret gjerne vil være med og ta vare på eiendommen videre, og ønsker et møte med statsråden og de impliserte parter før nyttår for å se hvordan det offentlige fortsatt kan eie. Vil statsråden nå ta aktivt grep for å følge opp det brevet?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2009-11-11:
Statsbygg forvalter en lang rekke eiendommer av stor verdi for allmennheten. Det er ikke ofte Statsbygg avhender slike eiendommer. Det er nettopp eiendommens betydning for fellesskapet som gjør at de fleste forblir i statens eie. Bygninger som ikke er i bruk, forfaller raskt. For å ivareta de kulturhistoriske eiendommene jobber Statsbygg derfor ut fra et prinsipp om at aktiv og tilpasset bruk, kombinert med en god faglig forvaltning også gir det beste vern. Strategien anviser to hovedprinsipper for utvikling av kulturhistoriske eiendommer: Det ene omfatter eiendommer som staten ikke nødvendigvis må eie. Først undersøker man like fullt om staten kan benytte eiendommene til et eller annet formål. Hvis ingen slike foreligger, kan eiendommen selges når de nødvendige vernehensyn er ivaretatt, f.eks. ved varsel om fredning fra Riksantikvaren. Det andre omfatter eiendommer som det er eller kan være viktig for staten å eie. Da skal Statsbygg først søke å finne statlige leietakere. Hvis ingen melder sin interesse, kan Statsbygg gå videre og søke andre offentlige samarbeidspartnere, eventuelt også private interessenter. Når utviklingsmulighetene er kartlagt, kan nødvendige tiltak settes i verk. Staten vil da kunne sitte som eier og samarbeide med andre om bruken av bygningsmassen. Når det gjelder Dømmesmoen, vil jeg presisere at eiendommen ikke er lagt ut for salg. Status er at Statsbygg har gitt Riksantikvaren i oppdrag å vurdere verneverdien, slik at det kan varsles eventuell fredning for større eller mindre deler av eiendommen. En eventuell avhendingsprosess kan først settes i gang når de nødvendige økonomiske og antikvariske vurderinger er gjort. Det antas å være avklart etter nyttår. Bakgrunnen for at det vurderes avhending, er at det ikke foreligger annen statlig interesse for eiendommen, og at det foreløpig ikke er funnet andre leietakere. Etter at Høgskolen i Agder i 2006 gav beskjed om at den ville flytte, har Statsbygg gjennomført to utredninger hvor det er vurdert annen bruk, uten at det er oppnådd konkrete resultat. For å sikre allmennheten tilgang til Dømmesmoen i framtiden har Statsbygg dialog med Direktoratet for naturforvaltning, som vurderer om deler av eiendommen skal få status som offentlig friluftsområde. Det vil i så fall innebære at ansvaret for disse arealene overføres til DN. Det kan da bli aktuelt å invitere Grimstad kommune med på en ordning hvor kommunen står for skjøtsel og drift av området.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2009-11-11:
Jeg er kjent med at det er gjennomført flere utredninger om og vurderinger av hvordan man skal kunne bruke Dømmesmoen. Det er bedrifter som har vært interessert i å bruke stedet i en kombinasjon av næring og næringsdrift knyttet til økologiske prinsipper, med en hotellkapasitet integrert i konseptet, og det har også vært en gruppe som har ønsket å etablere folkehøyskolevirksomhet på eiendommen. Jeg konstaterer at man ikke har nådd fram i de forhandlingene. Jeg kan også opplyse om at jeg i går mottok et brev fra Grimstad kommune, som ønsker å overta eiendommen. Det vil selvsagt bli vurdert i mitt departement. På grunn av den korte tidsfristen fra brevet er kommet, har vi selvsagt ikke klart å behandle det fram til dags dato, men jeg skal selvsagt gjøre det på en grundig måte.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2009-11-11:
Mitt departement vil selvsagt behandle den henvendelsen vi har fått fra Grimstad kommune. Så kan jeg også opplyse at jeg av Statsbygg er blitt opplyst om at det var et møte med Grimstad kommune, ved ordfører, rådmann og kultursjef, den 27. februar i 2009. Da ble kommunen orientert om de to mulige løsningene som forelå, at det enten var mulig å drive fortsatt utleie eller salg. Så at man er helt overrasket over den vendingen saken nå har tatt, der Statsbygg nå går ut og ber Riksantikvaren komme med vurderinger knyttet til vernestatus på bygget, forstår jeg ikke. Jeg mener det er fornuftig. Det er en viktig forutsetning når man skal gå videre. Jeg mener også at det er fornuftig at vi har tatt kontakt med DN for å kunne sikre friluftsområdene. Så har jeg selvsagt møter og vil stille opp for dem som ønsker å ha møte med statsråden. Det gjelder også Grimstad kommune.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2009-11-11:
I forbindelse med forberedelsene til tildelingsrunden 2010 for lakse- og ørretoppdrett bad Fiskeri- og kystdepartementet om at Fiskeridirektoratet utarbeidet en oversikt over geografiske områder som anses som mer og mindre aktuelle for økning av oppdrettsvirksomheten. Arbeidet skulle skje i samarbeid med Mattilsynet, Havforskningsinstituttet og Veterinærinstituttet. Direktoratet for naturforvaltning og Statens forurensningstilsyn skulle også bidra. Departementet bad om at fagetatene skulle knytte sine vurderinger opp mot Regjeringens strategi for en miljømessig bærekraftig havbruksnæring, der sykdom hos oppdrettsfisk er ett av fem fokusområder. Målet i strategien er: «Sykdom i oppdrett har ikke bestandsregulerende effekt på villfisk, og mest mulig av oppdrettsfisken vokser opp til slakting med minimal medisinbruk». Fiskeridirektoratet leverte i september 2009 en liste over områder hvor de, basert på de ulike fagetatenes råd, mente det ikke var miljømessig forsvarlig med kapasitetsøkning. Mattilsynet anbefalte i sitt innspill at kapasitetsøkning ikke burde skje i områder hvor det drives aktiv sykdomsbekjempelse. Et område hvor dette er særlig aktuelt, er Astafjordområdet i Sør-Troms, hvor fiskesykdommen ILA bekjempes. I dette området har Mattilsynet iverksatt bekjempelsestiltak som vil legge restriksjoner på utsett av fisk i 2010. På bakgrunn av målet i bærekraftstrategien, der sykdom er ett av hovedfokusområdene, og bekjempelsen av ILA, har Regjeringen unntatt området i Sør-Troms fra kapasitetsøkning i 2010; det er forklaringen.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2009-11-11:
Det er viktig for Regjeringen at vi setter inn tiltak for å bekjempe lakselus og sykdom på fisk. De tiltakene som er gjennomført, mener jeg er forsvarlig ut fra de faglige rådene som Regjeringen har mottatt fra sine faginstanser. Så er det slik at en på bakgrunn av en midlertidig forskrift har stengt områdene nå. En permanent forskrift skal tre i kraft, og det vil selvsagt være mulig for alle å komme med innspill til den forskriften i det forskriftsarbeidet som nå pågår.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2009-11-11:
Jeg registrerer representantens holdning til det. For Regjeringen er det viktig at vi har en bærekraftig forvaltning i fiskeriområdene våre. Det er flere områder som også er omfattet av restriksjoner. Jeg henviser også, som jeg sa, til den forskriften som nå skal tre i kraft, som skal regulere hvordan arbeidet skal foregå etter den midlertidige forskriften som nå gjelder. Og jeg mener at næringen og andre vil ha gode muligheter til å komme med innspill i dette forskriftsarbeidet.
Kent Gudmundsen (Høyre), 2009-11-11:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til fornyings- og kirkeministeren i fiskeri- og kystministerens fravær: «Oppdrettsmiljøet i Sør-Troms har fått begrensninger i sin virksomhet grunnet den alvorlige ILA-epidemien, Infeksiøs lakseanemi, som fant sted for ett år siden. Departementet har nå lagt til grunn at dette området ikke har miljømessig bærekraft for å ta del i kapasitetsøkningen på 5 pst. som resten av næringen kan kjøpe, dette grunnet det nevnte tilfellet av ILA. Hvilken sammenheng er det statsråden ser mellom miljømessig bærekraft og ILA-epidemien som var for ett år siden?»
Kent Gudmundsen (Høyre), 2009-11-11:
Jeg registrerer at man har hatt en lukket prosess i forhold til de faglige vurderingene som ligger i å stenge utvalgte areal for økt aktivitet eller ny aktivitet. Ser statsråden at det åpenbart kunne vært positivt at man innførte en åpen faglig analyse av dette, siden det ikke foreligger noen forskning eller bevis for en nøyaktig direkte sammenheng mellom det Regjeringen legger til grunn, nemlig miljømessig bærekraft, og sykdomstilfeller, som her har vært tilfellet? Kan statsråden gi noe klart svar på det?
Kent Gudmundsen (Høyre), 2009-11-11:
Jeg konstaterer at det fortsatt ikke er lagt fram noe bevis for at det er en sammenheng mellom miljømessig bærekraft og det sykdomsforløpet som Regjeringen her påpeker at man skal bekjempe. Jeg synes det for øvrig er viktig at man er veldig klar i en tidsavgrensning knyttet til den nye forskriften, slik at næringen uansett, til tross for Regjeringens midlertidige standpunkt, har en forutsigbarhet. Men det er jo beklagelig å konstatere, når man ikke har en direkte sammenheng, at Regjeringen legger opp til en praksis der man er skyldig inntil det motsatte er bevist, altså at man innfører restriksjoner for noen få aktører i næringen, uten at man har noen direkte sammenheng.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2009-11-11:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til barne-, likestillings- og inkluderingsministeren: «Riksrevisjonen har nå lagt fram en rapport som viser at barnevernet somler i ni av ti saker. I rapporten viser Riksrevisjonen til at den lange saksbehandlingstiden i fylkesnemndene får alvorlige konsekvenser for de barna dette gjelder. Er statsråden enig i kritikken fra Riksrevisjonen, og hva vil statsråden gjøre for å rette opp i denne alvorlige kritikken og påse at saksbehandlingstiden ikke overskrides?»
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2009-11-11:
Jeg takker statsråden for svaret. Det var godt å høre at han var så klar på at dette skal han rydde opp i. Nå vet jeg at dette er en sak som Stortinget skal debattere flere ganger, på grunn av at dette er en sak som kommer fra Riksrevisjonen, men likevel er jeg bekymret når statsråden i sitt svar bare viser til flere tiltak som har blitt gjort før. I 2007 fikk disse fylkesnemndene nye stillinger, men likevel har ikke departementet fulgt opp dette. Så viser statsråden også til at det har vært en kraftig økning i antall innkomne saker, og det er tilfellet. Men det er barn – det er de svakeste blant oss – som lider under dette, når behandlingstiden holdes for bare én av ti. Dette viser at det er en systemkrise. Til og med komitéleder Gunn Karin Gjul fra Arbeiderpartiet håper nå at den nye statsråden – når ikke de andre fire har klart det – bretter opp ermene og virkelig gjør noe. Jeg har lyst til å spørre statsråden: Hvilke konkrete tiltak er det denne statsråden har tenkt å gjøre?
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2009-11-11:
De barna som trenger hjelp, er helt avhengige av at disse fylkesnemndene fungerer. Slik fylkesnemndene fungerer i dag, hører vi mye kritikk for at de ikke er uhildet, at de er sammensatt av fagfolk og det er for lite lekfolk. Nå sa statsråden at han ønsket en dialog med Fremskrittspartiet, og da vil jeg komme med et forslag; Fremskrittspartiet har de siste årene foreslått en ny ordning for disse fylkesnemndene, at vi legger dem ned og får dem inn under domstolene. Mitt spørsmål til statsråden blir da: Vil han ta fatt på dette, og se på ordningen med tanke på en annen sammensetning, der en får flere lekfolk inn i fylkesnemndene, eller gå så langt som Fremskrittspartiet ønsker, å legge ned fylkesnemndene og få dem inn under domstolene?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2009-11-11:
Det er svært uheldig når barn ikke får sakene sine avklart raskt i fylkesnemndene, og derfor tar jeg kritikken fra Riksrevisjonen svært alvorlig. Jeg er ikke fornøyd med at vi ikke når målet om fire ukers behandlingstid, og at unger må vente såpass lenge på en avgjørelse. Vi vet at tidsaspektet i disse sakene er helt avgjørende, og det står i barnevernsloven at unger skal få nødvendig hjelp til rett tid. Den 1. januar 2007 trådte det i kraft nye saksbehandlingsregler for fylkesnemndene. Formålet med de nye reglene var først og fremst å legge til rette for en enhetlig og hensiktsmessig saksbehandling. Et viktig mål var at de skulle bidra til forenkling og effektivitet. Sakene i fylkesnemndene skal behandles snarest, og de skal behandles, om mulig, innen fire uker. Ved behandlingen av disse nye saksbehandlingsreglene støttet Stortinget departementets forslag om ikke å innføre en absolutt tidsfrist. Så har Riksrevisjonen sett på saksbehandlingstiden i saker med forhandlingsmøte, og det er viktig å si at det er én av flere behandlingsformer i fylkesnemndene. Jeg vil presisere at de har en større bredde i arbeidet sitt og har saker med andre lovbestemte frister enn det som kommer fram i rapporten som representanten viser til. For eksempel skal fylkesnemndene gjennomføre, om mulig, legalitetskontroll av akuttvedtak innen 48 timer, og de skal behandle klager på akuttvedtak innen en uke. Det er viktig å si, synes jeg også, at fylkesnemndene i stor grad holder seg innenfor fristene i disse sakene. Men når det er sagt, mener jeg at forholdene Riksrevisjonen viser til, er alvorlige. Det har vært en kraftig vekst i innkomne saker til behandling i nemndene de senere årene. Fra 2005 til 2008 økte antallet saker til behandling med 32 pst., en vekst på nesten 10 pst. årlig. Det er satt i verk ulike tiltak for å imøtekomme den veksten, bl.a. har det vært en styrking i antallet fylkesnemndslederhjemler, fra 38 til 52 i perioden 2005 til 2008. Det er også varslet i budsjettet fra departementet ulike tiltak for å gi organisasjonene et løft, som vi tror kan bidra til å senke saksbehandlingstiden ytterligere.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2009-11-11:
Når jeg pekte på det jeg gjorde, var det fordi jeg ønsket å utfordre noen av premissene i representanten Hornes spørsmål, at barnevernet somler, og at departementet ikke gjør noe. Barnevernet gjør en god jobb, men har altså hatt en stor økning i antall saker. Departementet har satt inn tiltak. Så selv om kapasiteten er utvidet, er også antallet saker utvidet. Når det er sagt, er jeg helt enig med representanten Horne, og jeg tar utfordringen. Jeg skal brette opp ermene og sette i gang tiltak. Noe har vi varslet allerede i budsjettet. Det går på etableringen av en sentral enhet for fylkesnemndene, utnevning av en direktør, som jeg tror gjør at vi vil få et mer operativt og helhetlig ansvar for nemndene. Så er jo utfordringen vår å omsette det i tiltak for å få ned saksbehandlingstiden. For det at de fristene vi har lagt opp til, kun holdes i én av ti saker, er for dårlig, det er jeg enig i, og vi må gå grundig inn i hvordan vi kan gjøre noe med det. Da inviterer jeg representanten og andre til dialog om hvordan vi får det til.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2009-11-11:
Jeg er helt sikker på at vi kommer til å få rikelig anledning til å diskutere de konkrete forslagene som det aner meg at representanten vil komme med. Det skal jeg svare på, og vi kan diskutere det da. Jeg er litt opptatt av at vi nå gjør en ting av gangen, får til de endringene som er varslet i budsjettet, som vi altså tror kommer til å ha noe å si for styringen med nemndene, og for nemndenes mulighet til å gjøre den jobben de er satt til å gjøre. Jeg synes også det er viktig å si at når vi har denne diskusjonen, bør vi ikke ha et ensidig fokus på tid. Det aller viktigste er at det er kvalitet i det som nemndene gjør. Jeg er helt sikker på at representanten er enig med meg i at vi må finne den riktige balansen mellom effektivitet og kvalitet, sånn at kravene til effektivitet ikke går på bekostning av at det skal være faglig grundige og forsvarlige vurderinger som ligger til grunn for den enkelte beslutning som tas – nettopp fordi dette er dyptgripende spørsmål i barn og unges liv som vi må gå til med den største forsiktighet. Men jeg setter pris på at spørsmålet blir tatt opp, og vi får sikkert anledning til å følge det opp.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2009-04-01:
På vegne av representantene Bent Høie, Gunnar Gundersen, Sonja Irene Sjøli, Olemic Thommessen, André Oktay Dahl og meg sjøl har jeg gleden av å framsette et forslag om styrkede rettigheter for barn, unge og voksne med kommunikasjonsvansker.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-04-01:
På vegne av representantene Siv Jensen, Jan Arild Ellingsen, Robert Eriksson og meg selv vil jeg fremme forslag om en plan for en verdig og helhetlig rusomsorg, med enkeltindividet i fokus – bestående av 54 forslag.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-04-01:
Jeg tror ikke vi skal kaste de forskjellige analysene fram og tilbake i denne salen og si at der er den eksakte vitenskap og den eksakte sannhet. Det som er et faktum, er at det står mange mennesker i kø og venter på å få behandling. Da er det vår oppgave, og også statsrådens oppgave, å sørge for at så mange som mulig får behandling i det norske helsevesenet. Det vil si at vi må ha en kapasitet som står i stil med behovet der ute, ikke ut fra at vi skryter av at aldri før har så og så mange fått behandling. Det skal stå i stil med det behovet som er der ute. Det er et faktum at over 265 000 mennesker står i kø. Det er et faktum at når det f.eks. innenfor Helse Øst-området går ut brev i forbindelse med radiologiske undersøkelser, står det gjerne i brevet at det, nærmest som følge av rasjoneringer, på grunn av at avtaleinngåelsene er så få, tar tre måneder før man får time, men hvis man betaler det selv, kan man få time i morgen. Det er et klassedelt helsevesen, der de som har penger, får hjelp. Hva vil statsråden gjøre i den forbindelse?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-04-01:
Jeg ser at statsråden blir stående, og det gjør han nok rett i!
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-04-01:
I det siste halve året på Stortinget, i en rekke forskjellige spørretimer og forskjellige saker, har jeg hatt inntrykk av at svaret fra statsråden har vært: Svaret er samhandling, hva var spørsmålet? Jeg tror nok også at innenfor en rekke felt er statsråden inne på noe, og at det er en vei å gå, og vi har mye å hente. Men så begynner man å se litt på det arbeidet som pågår, og vi begynner å lure, ganske mange av oss: Hva er det som vil komme? Og ikke minst: Når vil det komme? Forrige uke kunne man lese i Kommunal Rapport at man vil ta fra sykehusene og gi til kommunene, man snakker om opptil 20 milliarder kr, man snakker om interkommunale selskap, og man viser til Danmark. Danmark har en kommunestruktur med 55 000 innbyggere pr. kommune, og jeg ser jo fram til at Magnhild Meltveit Kleppa som kommunalminister skal begynne å tvangssammenslå norske kommuner – det skal bli interessant. Men det som blir hovedutfordringen her, er jo nettopp: Når skal man få vite hva som blir innholdet i reformen? I disse dager reiser statssekretærapparatet rundt og forteller til de regionale helseforetakene hva som skal komme, vi leser at Kommunal Rapport er invitert inn på kontoret til helseministeren sammen med kommunalministeren. De eneste som ser ut til ikke å få noen informasjon, er vi i dette hus. Det er jo dette hus som i sin tid faktisk skal fatte beslutninger, og statsråden har selv sagt at kanskje allerede i budsjettet til neste år skal man se en del virkninger av dette. Jeg har følgende to spørsmål til statsråden: Er det korrekt at statsråden planlegger at denne saken skal legges fram som en melding den 26. juni, som det har blitt hevdet? Er det korrekt? Spørsmål 2: Vil statsråden ta et initiativ til å komme til Stortinget og gi en midlertidig redegjørelse om hva dette arbeidet faktisk inneholder? For dette er en svær reform, som man trenger lang tid til å forberede seg på.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-04-01:
Det er jo det man gjerne vil. Det er jo derfor man ber om at saken skal komme tidligere, slik at Stortinget faktisk vet hva det dreier seg om. Det er også derfor jeg ber statsråden om å komme til Stortinget og i hvert fall gi en redegjørelse om hva vi kan forvente oss i måten man skal gjøre denne strukturendringen på. For dette er en stor endring. Den er dyptgående, når det gjelder sykehusenes mulighet til å planlegge, kommunene som skal bygge opp et apparat opp mot dette, interkommunale selskap – en rekke forskjellige ting. Derfor utfordrer jeg statsråden nok en gang på mine to spørsmål – for framleggelsestidspunktet er også veldig viktig, siden Stortinget går fra hverandre 19. juni: Er planen til statsråden å legge fram meldingen 26. juni? Og vil statsråden komme til Stortinget og gi en foreløpig redegjørelse om hva vi kan forvente oss? For ekspertutvalget til helseministeren skulle jo nå være ferdige med sitt arbeid – i hvert fall etter det som tidligere har vært annonsert. Og: Statsråden har selv i perioden 2005–2008 vært ansvarlig for innføring av Nav-reformen. Den har vi jo sett har havarert på svært mange områder. Hva vil statsråden gjøre annerledes for å lykkes bedre i denne saken?
Inge Lønning (Høyre), 2009-04-01:
Mitt spørsmål går til helse- og omsorgsministeren. Denne regjeringen har satt norgesrekord når det gjelder å bruke penger på de fleste områder, også på helseområdet, og særlig på sykehusområdet. Samtidig hadde Arbeiderpartiet for en del år tilbake et slagord som het: «Det er resultatene som teller.» Det er et veldig godt slagord – det er resultatene som teller. Resultatene så langt etter fire år er at helsekøen har økt bare fra første kvartal 2006 slik at vi i dag har 265 000 som står i kø – de 65 000 er i de to siste årene. Ventetiden for behandling øker, og for flere pasientgrupper øker den betydelig. Bergens Tidende har så sent som i dag et stort oppslag om en ganske dramatisk økning i Helse Vest. Underskuddene i helseforetakene har økt. De er nå til sammen på svimlende 24 milliarder kr. Samtidig får vi stadig meldinger fra pasienter som opplever at den eneste muligheten de har for i det hele tatt å få helsehjelp, er å betale selv, for da kommer man utenfor køene. Rogalands Avis fortalte 28. mars om en kvinne som måtte ta opp lån på 138 000 kr for å betale for operasjon ved et privat sykehus for å få lov til å bli arbeidsfør igjen og kunne gjøre den innsatsen hun ønsker i samfunnet. I Hurdal er det en kvinne, Liv Marit Tangen, som fikk beskjed, etter at hun hadde slitt med hjerteflimmerproblemer i nesten ti år, om at det ikke hadde noen hensikt å stille seg opp på venteliste fordi ventetiden ville være mer enn tre år ved Rikshospitalet. Ut fra prinsippet at det er resultatene som teller, er helseministeren fornøyd med det hans regjering har klart å få til i løpet av fire år på helseområdet?
Inge Lønning (Høyre), 2009-04-01:
Jeg er glad for at statsråden har rettet opp den tabben han gjorde under interpellasjonsdebatten om Feiringklinikken, hvor han kom i skade for å feilinformere Stortinget. At han har rettet opp det, er veldig bra. Ut fra prinsippet at det er resultatene som teller, må det være et tankekors for statsråden at under denne regjering har kjøp av private helseforsikringer økt med 130 pst., og at den eneste måten folk kan komme ut av de håpløst lange ventetidene på, er å ta opp lån, hvis de ikke er så godt stilt at de har en solid privatøkonomi. Vi har historisk aldri vært nærmere et klassedelt helsevesen enn vi er etter fire år med en rød-grønn regjering. Er det et resultat som statsråden er fornøyd med?
Inge Lønning (Høyre), 2009-04-01:
Det er jo for så vidt raust av statsråden at han lover at også Stortinget – til sist – skal få kjennskap til det resten av landet har fått kjennskap til gjennom aktiv markedsføring. Men det er jo et litt påfallende tidspunkt. Jeg tolker statsrådens svar slik at 26. juni er en velbegrunnet antakelse, altså akkurat én uke etter at Stortinget har gått fra hverandre. Denne regjering har sittet i fire år. Samhandling var utredet da Regjeringen tiltrådte. Man har altså brukt fire år på å komme dit hen, og så vil man ikke legge noe frem for dette storting i det hele tatt. Bjarne Håkon Hanssen er en meget allsidig politiker. Han har hatt veldig mange kjælenavn i tidens løp – velfortjent – men jeg frykter jo for at det navnet som kan bli klebende ved ham, er «Utvalgs-Hanssen». Og det er vel kanskje ikke det han vil være aller mest glad i. For poenget hittil med det han har gjort, er jo å oppholde både Stortinget og brukerne med snakk.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-04-01:
Fornøyd nei, men det er et faktum at aldri før har så mange norske pasienter fått så god hjelp fra helsevesenet som i år. Hvis man måler det i forhold til hvor mange pasienter det er som får hjelp, om de er fornøyd med hjelpen, og om uttalelsene etter at de har fått behandling, er preget av tilfredshet, er jeg fornøyd – i den forstand at vi hjelper stadig flere til å få god hjelp. Men jeg er ikke fornøyd i den forstand at det fortsatt er en vei å gå. Derfor jobber vi med store helsereformer. Derfor går vi hele tiden i retning av å videreutvikle helsetilbudet. Jeg har lagt merke til at Høyres svar på alle disse spørsmålene er private løsninger. Sist da jeg møtte Lønning i salen, var det atrieflimmer, altså hjerteflimmer, som var den store saken og spørsmålet om å bruke f.eks. Feiringklinikken til å løse det problemet. Jeg har gått positivt inn i dette og sett på den muligheten. Da er situasjonen den at i Norge er fagmiljøet knyttet til atrieflimmer veldig lite. Her i Oslo er det f.eks. to leger som kan behandle atrieflimmer. Da blir ikke løsningen på det problemet å flytte en av de legene ut til Feiringklinikken. Det eneste man da løser, er at vedkommende sannsynligvis får en million kroner mer i lønn. Problemet med ventetider, ventekøer, når det gjelder atrieflimmer, er ikke mangel på private tilbud, men at vi ikke greier å ta i bruk nye behandlingsmåter i offentlig helsestell, slik at vi greier å bygge opp kapasitet. Det løser ingen problemer å flytte legene fra offentlig helsevesen til privat helsevesen. Det fører bare til større kostnader. Derfor er samhandlingsreformen svaret på mange av de utfordringene som Lønning er opptatt av, ikke privatisering.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-04-01:
Jeg mener at det er en veldig feil framstilling Lønning gir av norsk helsevesen. Jeg tror at enhver internasjonal ekspert som hadde sett på det norske helsevesenet, ville ha sagt at det er én ting som ikke kjennetegner det, og det er at det er klassedelt. Så Høyre får nå leve i sin egen virkelighet. Men nok en gang: Jeg tar Høyres forslag på alvor og ser om løsningsmodellen er den rette. Sist Lønning stod i Stortinget og fortalte hvordan krisene i helsevesenet skulle løses, dreide det seg altså om å privatisere behandling av atrieflimmer. Det løser ingenting. Problemet er ikke mangel på ressurser eller mangel på private tilbud. Problemet er mangel på fagfolk. Det blir ikke flere som får behandling for atrieflimmer om en av de to legene på Rikshospitalet flytter over i et privat sykehus. Det blir like mange pasienter behandlet. Det eneste man har gjort, er at man har fordoblet investeringskostnadene til et avansert medisinsk utstyr. Det illustrerer at Høyres medisin er feil.