Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2012-12-10:
Jeg er enig med interpellanten i at Norge ikke i tilstrekkelig grad har anerkjent og innsett rekkevidden av Munchs kunst. Og kanskje er vi sånn i Norge at det først er når vi ser den internasjonale betydningen av det vi har å by på i Norge, at vi forstår rekkevidden av det. Og det er jo særlig internasjonalt vi har sett hvordan Munchs kunst taler til folk – på tvers av språk, på tvers av kulturer – og når inn til mennesker over hele verden, der språk kanskje ikke strekker til, men hvor kunsten kan tale til oss på en mye mer direkte og ærlig måte. Samtidig vil jeg påpeke at det er brukt betydelige summer også fra fellesskapet i Norge på å ivareta denne kunsten. Og vi står bare i startgropen for hva dette kan bli framover. Syversen pekte på merknader som vi har hatt i en tidligere sak, som jeg jo selvfølgelig er helt enig i, som et eksempel på at man fra Stortingets side skal ta ansvaret for Munch-museet. Men det var en helt annen sak vi da diskuterte. Det var Nasjonalgalleriet og den kunsten som der kan presenteres, og ambisjonene om et nytt nasjonalmuseum. Vi har store planer som sikrer både større lokaliteter og bedre ivaretakelse av den skatten vi har. Man stiller også garantier for norske utstillinger i utlandet. Det er kort og godt optimisme og nyskaping som står på dagsordenen, og vi er i ferd med å etablere nye fyrtårn for Norge. Jeg føler meg overbevist om at vi også i Oslo – gjennom Munch-museet – får et nytt fyrtårn når man klarer å samle seg om et alternativ. Skjønt jeg blir jo litt i tvil når jeg hører representanten Tybring-Gjedde i forrige debatt egentlig avlyse hele prosjektet ved å si at dette har ikke Oslo kommune råd til. Han vil sågar starte en privat pengeinnsamling, og tydeligere kan det jo nesten ikke sies: For Fremskrittspartiets del har hele denne prosessen vært en skinnprosess – man har egentlig bestemt seg for at man ikke har råd. Hvis det henger sånn sammen, skylder man kanskje Oslos innbyggere å si det klart. Så føler jeg at Skei Grande, både i denne debatten og i forrige debatt, beskriver en virkelighet som jeg har problemer med å kjenne meg igjen i når det gjelder synet på Oslo. Det er klart vi har et annet syn på Oslo enn vi har på andre byer i Norge. Det er tross alt vår hovedstad. Det er her de viktigste institusjonene ligger. Og det er her vi virkelig har muligheten til å ivareta den store arven etter Munch. Så det er klart vi ser annerledes på det. Men det er også viktig å påpeke det ansvaret Oslo selv har, gjennom de gavene som kommunen har fått testamentert. Og det er altså sånn, siden hun nevnte Nord-Trøndelag som eksempel, at det er få andre steder i Norge – ingen, tror jeg – som har større innslag av statlig finansiering på kulturbygg. Jeg tror også at nær sagt alle kunst- og kulturinstitusjoner i Nord-Trøndelag, som hun nevnte, er avhengige av bidrag fra fylke og kommune i tillegg til det statlige engasjementet. Jeg slutter meg i så måte helt og fullt til det representanten Olemic Thommessen sa når det gjelder at man må gjøre en hjemmelekse før man kommer til staten og ber om bidrag. Til slutt har jeg registrert at prosjektet har fått nytt navn: Lambada. Og det er jo fristende da å dra en veksel på at det er hyggelig å danse. Men det er en fordel, hvis man skal danse, at man bruker samme melodi, at man danser i samme takt og at man vet noenlunde hvor dansepartneren er. Kommer dette på plass, kan det nok hende at vi skal danse.