Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2003-05-08:
Denne interpellasjonen er et meget prisverdig initiativ og høyst betimelig i en situasjon der det internasjonale nedrustningsarbeidet står i fare. En gjennomgang av hovedpunktene fra handlingsplanen for ikkespredningsarbeidet som ble vedtatt i 2000, viser at det ikke bare er mangel på framgang i ikkespredningsarbeidet, men at man nå beveger seg i feil retning. Stormaktspolitikk og manglende oppfølging er i ferd med å undergrave hele Ikkespredningsavtalen som til i dag har spilt en viktig rolle i å begrense antallet land som har kjernevåpen. Det er uhyre urovekkende når stater som Nord-Korea skaffer seg atomvåpen. Men det må heller ikke bli akseptert at kjernevåpenstatene ikke viser vilje til å følge opp Ikkespredningsavtalen. Tilsynskonferansen i 2000 brakte ikkespredningsarbeidet mange skritt framover. Det haster med å endre dagens utvikling hvis ikke den neste tilsynskonferansen i 2005 skal markere en full fiasko i oppfølgingen av denne. I handlingsplanen fra 2000 erkjenner atomvåpenstatene sin forpliktelse til å ruste ned og avskaffe egne kjernevåpen. At dette er langsiktige mål er én ting, men en må i hvert fall stille krav til stormaktene om at de begynner å gå i denne retningen. I stedet har USA lansert strategier som innebærer en revitalisering av kjernevåpnenes militære rolle og har tatt til orde for at atomvåpen egner seg i forsvar mot biologiske og kjemiske våpen. Også Russland har stadfestet kjernevåpnenes rolle, og de amerikanske rakettforsvarsplanene har fått Kina til å vurdere å ruste opp sine arsenaler. Prøvestansavtalen er fremdeles ikke ratifisert av USA og Kina. India, Pakistan, Nord-Korea og Israel er også blant de landene som ikke har ratifisert. ABM-avtalen er sagt opp. USA og NATOs rakettforsvarsplaner har allerede fått alvorlige politiske konsekvenser, ikke bare gjennom oppsigelsen av ABM-avtalen, men også ved at Kina frykter at deres begrensede kjernevåpenstyrke ikke vil være tilstrekkelig til å trenge gjennom et framtidig amerikansk forsvar, og muligheten for fortsatt opprustning holdes åpen for at de kan opprettholde sin kjernefysiske avskrekking i forhold til USA. Rakettforsvarsplanene har også stoppet en avtale om stans i produksjonen av spaltbart våpenmateriale. Lykkes det ikke å få på beina en prøvestansavtale eller en avtale om stans i produksjonen av spaltbart materiale, vil dette ha direkte konsekvenser for Ikkespredningsavtalen. Jeg er glad for at det er full enighet om at Norge skal være en pådriver i nedrustnings- og ikkespredningsarbeidet. Men dette må være noe mer enn en frase. Det er bred enighet her om at det er resultatene som teller. Det er jeg helt enig i, og det er det vi må jobbe for. Det må settes ressurser inn i dette arbeidet, og Norge må si klart fra i alle de sammenhenger hvor dette kan være aktuelt. SV syntes det var påfallende at Norge ikke kunne støtte en resolusjon om nedrustning og ikke-spredning fra bl.a. Sverige og de såkalte New Agenda Coalition-landene i FN i fjor høst. Jeg antar at det var fordi kritikken av USA var for skarp. Som eneste NATO-land støttet imidlertid Canada denne resolusjonen. Skal vi være pådrivere, må vi også kunne tørre å snakke mer i klartekst. En pådriverrolle forutsetter også at Norge fører en konsekvent politikk for nedrustning og ikke støtter opp om USA og NATOs rakettforsvarsplaner. Til avslutning: Det kan se ut til at den amerikanske holdningen nå er at atomvåpen i seg selv ikke er noe problem, men utelukkende hvem som besitter dem. Dette må ikke være Norges holdning. For SV er det viktig å slå fast at eksistensen at atomvåpen er et problem i seg selv, og at ikkespredningsarbeidet ikke vil lykkes om man ikke får til en generell nedrustning av kjernevåpen og får redusert den rollen kjernevåpen spiller i internasjonal politikk.