Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-26:
I langtidsprogrammet finnes det en plansje som er min favorittplansje. Det er plansjen over nasjonens formue. Jeg blir stadig vekk overrasket når jeg ser den, for nasjonens formue er ikke det man skulle tro, nemlig det vi har i banken, det som måtte finnes på Oljefondet, eller det som for øvrig måtte finnes av kapital i Norge. Nasjonens formue er det vi har i hodet, og det vi har i hendene. Denne plansjen viser at hele 80 pst. av formuen i dette landet er folk – hender, hoder, det arbeidet vi lever av. Det viser at verdien av arbeid er det viktigste vi har, og det er det som skal betale våre framtidige pensjoner. Det betyr at hvis vi ikke har en politikk som satser på at folk skal få jobb, at folk skal bruke sine evner til gagn for seg selv, til gagn for fellesskapet, har man en politikk som ikke er framtidsrettet. Plansjen viser at det ikke er noe samfunn som er så rikt at det har råd til arbeidsledighet, og den viser at vi ikke har råd til ikke å satse på det som er spiren til framtidig vekst, nemlig skole, forskning, utdanning. Den viser at arbeidsledighet med all mulig tydelighet er den største sløsing vårt samfunn kan bedrive. Det er bakgrunnen for mange av de veivalg og mange av de verdivalg som SV gjør, og de prioriteringene vi har gjort i vårt alternative budsjett. Man blir altså ikke kvitt arbeidsledigheten ved passivitet. Da jeg hørte Jan Tore Sanners innlegg nå, mener jeg at jeg hørte ham si akkurat det samme i fjor, nemlig at Regjeringens politikk har begynt å virke. Ja, mon tro det! Ifølge det budsjettet som nå er lagt fram, har vi 110 000 arbeidsledige, og prognosen sier at det vil være over 100 000 arbeidsledige i mange år framover. Det er altså mange hundre tusen mennesker, og deres familier, som vil rammes av den største sløsing vårt samfunn vil være i stand til å bedrive. Det betyr at det ligger passivitet i å tenke at bare vi nå får på plass dette eller dette – om det er kronekurs eller hva det måtte være – så vil det bli bedre. Denne form for politisk tilnærming vil ikke hjelpe de arbeidsledige. Man må altså bli kvitt passiviteten. Man må få en helt annen drive og en politisk vilje til å bli kvitt den. Det er det SV foreslår. Det betyr at vi i vårt alternative budsjett prioriterer kampen mot arbeidsledighet høyest, nettopp på denne bakgrunn, at det er sløsing med den viktigste ressursen vi har. For enkeltmennesket er det helt meningsløst å ikke ha et arbeid å gå til, og i vårt samfunn er det mange uløste oppgaver som kan løses hvis disse hender brukes fornuftig. Det er bakgrunnen for det vi gjør. Det betyr at dette skiftet som høyreregjeringen er i stand til å se, og det er vel bare den som er i stand til det, går på at Norge preges av optimisme om dagen. Det er vel omtrent bare en Høyre-mann som vil være i stand til å oppsummere slik. Noe av det som gjør at denne pessimismen har rådd landet i lang tid, er en helt feilslått pengepolitikk. La meg bare ta to ord om det. Dette er også noe av bakteppet for at vi har høy arbeidsledighet. I Norges Bank tok man for ett og et halvt år siden flere helt katastrofale avgjørelser knyttet til renten som drev kronekursen til værs. Det har ført til mange konkurser og til at mange bedrifter som var livskraftige, ikke klarte byrden. Å ha en pengepolitikk som ikke drar lasset sammen med finanspolitikken – eller sagt på en annen måte, at Stortinget og sentralbanken ikke er enige om hvilke virkemidler man skal bruke, at den ene definerer seg som en overdommer og dermed tar beslutninger som faktisk har katastrofal følge både for politikk og enkeltmennesker – er et eksempel på et pengepolitisk regime som det vi har. Norges Bank tok den gangen avgjørelse om å heve renten, som førte til stor ulykke for mange livskraftige norske lokalsamfunn. De mange og hyppige rentesenkninger vi har hatt etter det, bekrefter jo med all mulig tydelighet at dette var feil, og vi ser i dag at inflasjonen på to års sikt er svært lav, helt nede på 0,9 pst. Dette viser at Norges Bank er langt unna det målet som står i deres mandat, nemlig 2,5 pst. Når jeg velger å legge litt vekt på dette, er det fordi at når man skal prøve å bli kvitt et samfunnsonde, som arbeidsledigheten er, må de ulike aktørene trekke i samme retning, og viljen til å gjøre noe med det må være på plass. La meg ta to ord om det også. I euroland er det nå en kamp mellom sentralbanken og Tyskland og Frankrike. I Tyskland og Frankrike har man i mange år hatt mer ekspansive budsjetter enn det europakten, eller stabilitetspakten, tillater, og nå har dette også blitt konfirmert gjennom et vedtak i Europaparlamentet. Det gjør sentralbanken og kommisjonen meget bekymret, for her er politikken i ferd med å vinne over økonomiske regler som ikke fungerer i dårlige tider. Stabilitetspakten er jo en godværspakt som selvfølgelig ikke kan følges når arbeidsledigheten er permanent høy, som den er i Tyskland og i Frankrike. Her velger man altså å bruke mer ekspansive virkemidler – gammel keynesiansk politikk, motkonjunkturpolitikk – og så sier man selvfølgelig i sentralbanken, meget bekymret, at dette er ulovlig. Men dette er en kamp om økonomisk forståelse, en kamp om virkemidler for hvordan vi skal bli kvitt dette, og vi mener helt klart at det er politikken som må styre dette, og ikke de økonomiske lover som politikere har laget. I vårt alternative budsjettet har vi en budsjettbalanse som er lik den Regjeringen har. I tillegg bruker vi 2,3 milliarder kr som vi ønsker å bruke i en aktiv motkonjunkturpolitikk for å få ledige hender i arbeid. Det gjør vi nettopp for å treffe de mange ulike sektorer som nå har vært preget av arbeidsledighet, og vi gjør det fordi dette vil treffe hele landet og mange ulike sektorer, offentlig sektor så vel som privat sektor. Dette ville ha skapt 20 000 nye jobber i løpet av relativt kort tid. Dette ville ha skapt optimisme og framtidstro, og det ville gjort at industrien igjen fikk hjulene i gang. La meg bare nevne litt av det vi faktisk gjør. Det vi kanskje egentlig har bruk for, er, for å bruke et gammelt begrep, en New Deal, en ny pakt, som Roosevelt i sin tid lanserte – ikke for å få Norge ut av depresjonen, for det er ikke depresjon i Norge, men for å få en ny pakt mellom politikk og borger, mellom politikk og samfunn. Vi forplikter oss til å prøve å ta noen store løft som gjør at vi kan gå noen skritt videre. En slik ny pakt, eller en New Deal, kunne ha ført med seg nye jobber, mer rettferdighet, bedre velferd og ikke minst større stabilitet og framtidstro. La meg derfor si litt om de forslag vi har, som faktisk er en type New Deal, som er det vi ønsker. Vi starter med det som mange kanskje opplever som det mest dramatiske nå, at industrien flagger ut. Hva trenger egentlig industrien? Trenger den økte skattelettelser? Nei. Det industrien har bruk for, er et stabilt pengepolitisk regime som gjør at de har en valuta, slik at den kan forutse også neste kvartal. Det den har bruk for, er et ønske om å investere. Skaper man større investeringslyst bare med skattelettelser? Nei. I så fall må man ha målrettede skattelettelser for industrien, og det foreslår SV. Vi foreslår å øke avskrivningssatsene for industrien, slik at man kan skape økt evne til innovasjon, til fornyelse av maskinpark, til økt produktivitetsvekst og effektivitetsvekst, og dermed få flere hender i arbeid. Industrien har bruk for dette for å komme seg over den bøygen som bl.a. endringen av pengepolitikken gjorde at de fikk midt i fanget. Det var sågar – hvis jeg ikke husker helt feil – Høyres sentralstyremedlem, Ekornes, som også er en kjent industrimann, som kalte dette pengepolitiske regimet et blodbad for norsk industri. Dette ville skapt vekst og nye investeringer. Vi vil også bruke betydelige midler innenfor byggebransjen i Norge. Vi har mer enn 10 000 ledige bygningsarbeidere og anleggsarbeidere. Det å ruste opp skoler, det å ta vare på verneverdige bygg og kulturminner, det å satse på Husbanken for at flere mennesker kan bygge sin egen bolig, og det å iverksette rassikring – vi har svært mange veistrekninger i Norge som er utsatt for ras – er veldig sysselsettingseffektivt og ville gitt stor samfunnsmessig gevinst. Vi har f.eks. tiltak som jernbaneinvesteringer. Mange jernbanestrekninger i Norge, ikke minst her på Østlandet, har bruk for opprusting og nye spor. Dette er altså tiltak som vil gi en samfunnsmessig gevinst, samtidig som det gir ledige hender arbeid. I tillegg ønsker vi å satse i offentlig sektor, flere lærere inn i skolen. Det er lærerne i skolen som er kvaliteten i skolen, og vi har nå mange tusen lærere som ikke har jobb, særlig unge lærere. Det er klart at disse må finne sin arbeidsplass blant barna våre, slik at skolen blir enda bedre. Innenfor helsesektoren og innenfor psykiatri har vi bruk for ledige hender. Mye av kvaliteten innenfor pleie og omsorg er nemlig mennesker, ikke noen annen faktor. Å la pleiemedarbeidere gå ledig i en slik situasjon er etter SV mening helt meningsløst. Det er altså ikke lavere skatt som skaper optimisme. Det som skaper optimisme, er at vi sammen prøver å si at dette skal vi prøve å gjøre noe med. Det er det SV gjør. Vi satser også på muligheten for mer egenkapital for næringslivet. Når banker og private finansieringskilder ikke stiller opp, må noen stille opp for at unge mennesker skal skape sin egen arbeidsplass, eller for at nye virksomheter kan få en mulighet. Der har vi SND, og der har vi mange ulike statlige og kommunale virkemidler som kan benyttes, som SV ønsker. Paradoksalt nok er dette blant de første ting Høyre kutter, ut fra en ideologisk forestilling om at statlige penger skaper statlig eierskap, det er vi imot, fysj! Det er en virkelighetsbeskrivelse og en virkelighetsforståelse i denne regjeringen som dessverre er veldig langt unna den virkeligheten mange norske næringsvirksomheter, fra landsende til landsende, opplever. Vi bruker mer penger på forskning og utdanning, fordi det er framtidens arbeidsplasser. Merkelig nok legger vi merke til at i dette budsjettforliket har faktisk forskning blitt kuttet. Av alle tenkelige ting har man valgt å ta et kutt på forskning, der man overhodet ikke burde ha gjort det. En pakt mellom oss og borgerne burde også inneholde mer rettferdighet. La meg bare si at i denne regjeringens periode, disse to og et halvt årene den har sittet, har man altså prestert å foreta usosiale kutt på mer enn 6 milliarder kr, kutt for dem som ikke har så veldig mye i utgangspunktet. Det kan være kutt for arbeidsledige, kutt for uføre, mange ulike små og store kutt som gjør hverdagen litt vanskeligere for dem som har minst. På den andre enden av skalaen har man gitt skattelettelser for dem som har mest, mer enn 4 milliarder kr. Det er klart at denne regjeringen har et usosialt prosjekt som ikke vi deler. Vi tror veldig sterkt på at et samfunn som skal benytte seg av alle sine ressurser, og hvor alle dets mennesker skal få mulighet til verdige og gode liv, ikke kan holde på med slike smålige kutt for dem som har minst. I vårt opplegg nuller vi selvfølgelig ut disse egenandelsøkningene som Regjeringen har foreslått. Vi er tilfreds med at Arbeiderpartiet har gjort dette litt bedre, men ennå ligger det 1 milliard kr i usosiale kutt i det forliket Arbeiderpartiet har gått inn for. Så mener vi, og tror veldig sterkt, at denne rettferdighetsrefleksen det norske folk heldigvis har, nemlig det at vi tross alt skal bidra alle sammen, betyr at vi må omfordele i skattesystemet vårt. Det betyr at de som har mest, må bidra noe mer. Det betyr at de som har minst, faktisk kanskje skal få skattelettelser, og det er det de får med SVs opplegg. Alle mennesker som har en inntekt under 300 000 kr, vil få skattelettelser med SV. De som ligger mellom 300 000 og 500 000, vil få moderate skatteøkninger, og de som ligger i det sjiktet der en stortingsrepresentant er, og oppover, vil få skatteskjerpelser. Det har vi rygg til å bære når vi vet at den økte skatten vi skal betale, går til dem som har minst. SV skattlegger ikke næringslivet hardere, slik som enkelte framstiller det, men vi skattlegger kapital hardere. Det betyr at de som i dag har skattefritt aksjeutbytte, selvfølgelig må betale skatt med SVs forslag. Aftenposten kalte på økonomisidene sine i dag forbilledlig nok Norge et «skatteparadis», som det har vært helt siden skattereformen ble innført. Norge er et skatteparadis for kapitaleiere. Det er de som syter høyest, men det er de som har minst grunn til å syte. I alle land rundt oss må man faktisk betale skatt av den kapitalen man har, også av den kapitalen man får som aksjeutbytte. Dette kunne vært noen elementer i en pakt mellom oss og borgerne. Så velger vi å skape mer velferd. SV er det partiet som faktisk gjør det. Vi bruker 4,6 milliarder kr ekstra til kommuneøkonomien, fordi det skaper bedre mulighet til å løse velferdsoppgaver. Disse pengene finnes hvis man bare vil prioritere. I tillegg bruker vi mange penger på ulike tiltak innenfor kommunen, særlig innenfor skolen, som gjør at dette vil bli bedre. Men vi bruker også penger på helse og psykiatri for at hverdagen skal bli litt lettere og litt bedre for de mange der ute som er avhengige av våre beslutninger. Også når det gjelder SFO, ønsker vi en ny avtale. Vi hadde gjerne sett at Stortinget gjorde som for barnehageavtalen, at vi alle sammen blir enige om å ta et løft for SFO. Det mange foreldre opplever som helt paradoksalt, er at SFO, som jo faktisk er et dårligere tilbud enn barnehagen, et kortere tilbud og ikke et pedagogisk tilbud, nesten er dyrere enn en barnehageplass. Når barnehageprisene nå heldigvis går nedover, takket være vårt initiativ, vil SFO-prisene dessverre gå opp. Da bør egentlig Stortinget manne seg opp til å si at det er slik i en moderne familie at de fleste barn har bruk for SFO. De fleste barn har bruk for SFO for å ha en trygg omsorg når skoledagen er kort. Det betyr at det å få et felles løft for skolefritidsordningen hadde vært nødvendig. Vi registrerer dessverre at dette er en av de tingene som Høyre konsekvent kutter i, og det er dypt beklagelig. Dette burde Stortinget ha samlet seg om, for dette er viktig for barnefamiliene i Norge. Det siste går på hvordan vi skal skape større stabilitet for framtiden. Jeg må si at det vi har opplevd i disse to og et halvt årene med stadig vekslende flertall, er at det er umulig å vite hvem som står bak et vedtak, fordi alt mulig går på kryss og tvers. Dette er også SV en del av, for all del, vi lager flertall med hvem som helst hvis det går i vår retning. Så opplever vi at dagen etter blir dette vedtaket nullet ut, for da har Regjeringen gått til noen andre. Denne måten å viske ut hva som er opposisjon og posisjon på, hvem som har ansvar og ikke ansvar, tror jeg over tid er totalt ødeleggende for politikken og ikke minst for politikkens anseelse. Vårt klare mål er at vi skal inn i et flertall fra 2005. Det vil bidra til å styrke politikkens anseelse.(Presidenten klubber.) Jeg hører presidenten klubber, og derfor skal jeg bare ta opp de forslag som SV har i innstillingen, inkludert et forslag som er omdelt. (Presidenten klubber.)