Gudmund Restad (Senterpartiet), 2000-02-24:
Det er allmenn enighet om at de någjeldende reglene for skattefavoriserte kollektive tjenestepensjonsordninger ikke er tidsmessige. Likeledes vil de fleste måtte innrømme at dette er et til dels komplisert saksområde. Jeg minner i den sammenheng om at arbeidet med de nye reglene har pågått over en periode på ti år. Det er derfor særdeles tilfredsstillende for Regjeringen å ha sluttført dette arbeidet. Samtidig innebærer vedtakelsen av lov om foretakspensjon bare ett ledd i en større pensjonspolitisk offensiv fra Regjeringens side. Jeg viser her til det pågående arbeidet med innskuddspensjon i arbeidsforhold, opprettelsen av et forum for seniorpolitikk samt oppfølgingen av innstillingene fra utvalgene som har vurdert spørsmålene om fondering av folketrygden og mulighetene for fleksibel pensjonering. Lov om foretakspensjon kjennetegnes ved at den regulerer en skattefavorisert ordning. Dette innebærer at fellesskapet bærer en stor del av kostnadene forbundet med ordningene gjennom reduserte skatteinntekter. Skattefavoriseringen er sosialt begrunnet ut fra et ønske om å støtte opp under ordninger som sikrer flest mulig økonomisk trygghet og tilvant livsstandard i alderdommen og i forbindelse med pensjonering. Av denne grunn må det også stilles krav til sosial profil i de ordningene som skal komme inn under loven. I så måte må jeg si meg fornøyd med den rammen vi nå har fått gjennom lov om foretakspensjon. Komiteen har gitt sin tilslutning til forslaget om å videreføre dagens regler med hensyn til opptjeningstid og aldersgrense. Videre er jeg tilfreds med at Regjeringens siktemål om at flest mulig skal omfattes av ordningen, oppnås gjennom nye regler om medlemskap i ordningen fra første dag, lavere aldersgrense for rett til medlemskap og lempeligere regler for deltidsansatte og sesongarbeidere. At komiteen ønsker ikrafttredelsen av de tre sistnevnte reglene utsatt i forhold til Regjeringens forslag, tar jeg til etterretning. Ut fra den begrunnelsen som er gitt i innstillingen, står dette ikke i strid med de hensyn som Regjeringen har lagt vekt på ved utarbeidelsen av overgangsreglene til loven. Med den nye loven fastsettes også det lineære prinsipp for opptjening av pensjon. Dette vil sikre samsvar mellom opptjente rettigheter og opptjent pensjon. Prinsippet vil også gjøre det lettere for den enkelte å få oversikt over opptjente rettigheter, samtidig som pensjonskostnadene blir synliggjort som en del av den samlede godtgjørelsen i arbeidsforholdet. Gjennom det lineære prinsippet styrkes også eldre arbeidstakeres stilling på arbeidsmarkedet når det ikke lenger vil være mulig å skyve kostnadene ved pensjonsforpliktelsene foran seg, slik tilfellet er i dag. Videre er det gledelig at komiteen har bifalt Regjeringens forslag til regler om opptjening av pensjon for de som fortsetter i arbeidslivet etter pensjonsalderen på 67 år. Dette vil kunne bidra til å snu tendensen i retning av en stadig lavere faktisk pensjonsalder. For de som går av med pensjon, vil loven innebære en forbedring ved at disse vil være sikret at pensjon under utbetaling skal oppreguleres gjennom reglene om pensjonistenes overskuddsfond. Dette vil sikre at pensjonene ikke mister sin verdi over tid som følge av inflasjon. Jeg registrerer med skuffelse og forundring at flertallet i komiteen går imot Regjeringens forslag om at ytelsene skal være livslange. Særlig gjelder dette i forhold til Arbeiderpartiet, som under behandlingen av velferdsmeldingen gikk inn for et slikt krav. Flertallets standpunkt vil særlig ramme kvinner. Bortfallet av inntekt vil vare livet ut, og utbetalingene fra foretakspensjonen skal komme i tillegg til ytelsene fra folketrygden. Behovet for pensjon avtar ikke med årene, og en livslang ytelse ville gitt den enkelte bedre økonomiske muligheter til å påvirke sin situasjon som eldre pensjonist. Jeg merker meg at flertallet benytter kostnadene som sitt bærende argument. Dette mener jeg er galt. Den enkelte bedrift må selv bestemme hvilken utgift den vil ha til pensjonsordning for de ansatte. Deretter må ordningens innhold tilpasses dette kostnadsnivået. Det betyr at for en gitt kostnad vil valget i dette tilfellet stå mellom en gitt ytelse over ti år eller en noe lavere livsvarig ytelse. Ytelser begrenset til ti år betyr at når folk er 77 år, får de et kraftig inntektsfall. De har inntil da tilpasset seg en gitt inntektssituasjon, som så plutselig reduseres. Dette skjer i en livsfase hvor behovet for støtte, legehjelp osv. øker. Derved vil deres reduserte inntektssituasjon i neste omgang medføre personlige problemer og økt press på sosialstønad og mot trygdesystemet. Dagens regelverk er svært mangelfullt med hensyn til regler om pensjonsordninger i konsernforhold og håndteringen av ordningene i tilknytning til ulike former for selskapsendringer. Jeg har merket meg at komiteen ikke har hatt innvendinger til de foreslåtte reglene. Med de nye reglene vil vi få et tidsmessig regelverk som er tilpasset dagens virkelighet, og som kan ivareta næringslivets behov for omstilling, samtidig som arbeidstakernes opptjente rettigheter sikres. Den nye loven innebærer endringer på en rekke punkter. Dette er det tatt hensyn til gjennom overgangsregler som skal lette tilpasningen til det nye regelverket. De foreslåtte reglene har også vært kjent gjennom lang tid. Med ikrafttredelse 1. januar 2001 samt en generell tilpasningsperiode på to år og enkelte spesielle overgangsregler på opptil ti år bør dette ikke skape problemer. I denne forbindelse vil jeg også peke på at loven i stor grad legger opp til fleksible løsninger for å ivareta hensynet til at den skal gjelde for alle typer skattepliktige foretak. Dette vil gjøre det mulig å tilpasse ordningen og kostnadene forbundet med denne til det enkelte foretakets behov og økonomi. Med det sterke behovet for revisjon av det gjeldende regelverket og de klare forbedringene som ligger i den nye loven, er jeg glad for at komiteens flertall støtter Regjeringens forslag om ikke å åpne for såkalt lukking. Dette ville i realiteten ha utsatt lovens ikrafttredelse i forhold til eksisterende ordninger med mange år, samtidig som en ville fått ulempene og kostnadene ved å måtte håndtere to regelsett på samme område i lang tid. Avslutningsvis viser jeg til at en samlet komite foreslår en endring i skatteloven som vil gi fradragsrett for tilskudd til pensjonsordning i såkalte fristilte kommunale og statlige virksomheter. For ordens skyld minner jeg om at det for foretak som opprettholder sin tilknytning til Statens Pensjonskasse, allerede foreligger hjemmel i skatteloven for slik fradragsrett. Statens Pensjonskasse tilbyr såkalte bruttoordninger og er heller ikke forsikringsteknisk oppbygd, slik lov om foretakspensjon forutsetter. Jeg legger til grunn at komiteen ikke her har ment at slike foretak skal gis fradragsrett dersom ordningen tegnes i et privat forsikringsselskap uten å oppfylle vilkårene i lov om foretakspensjon. Når komiteen henviser til at det i praksis er gitt fradrag for fristilte kommunale foretak, forstår jeg dette som en henvisning til dispensasjonspraksis med hjemmel i någjeldende forskrift. Dispensasjon har vært gitt i forbindelse med utskilling av en del av den kommunale forvaltningen til egne rettssubjekter. Ved slike dispensasjoner er det i praksis stilt vilkår om en offentlig eierandel på minimum 98 pst. Helt til slutt vil jeg gi ros til saksordføreren og finanskomiteen for at den viktige og relativt kompliserte saken om foretakspensjon er blitt ferdigbehandlet i tråd med framdriftsplanen. Det letter arbeidet med ferdigstillelse av saken om innskuddspensjon, slik at den vil bli framlagt for Stortinget i april, som forutsatt.