trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1998-12-03:
Endelig ble det vår tur også, men jeg skal trøste Odelstinget med at det ikke blir noen lang debatt, for dagens innstilling er enstemmig, og endringene i privatskoleloven som vi nå har til behandling, er regelrett en oppfølging av Stortingets behandling i oktober i år om Innst. S. nr. 3, om endringer i tilskuddsordningen for skoler som får statstilskudd etter privatskoleloven. Vi hadde en omfattende debatt i oktober, og komiteen viser helt enkelt til komiteflertallets og de ulike partifraksjonenes merknader og innlegg i debatten. De endringene flertallet bad om med hensyn til opplæring innenfor de menighetsrelaterte arbeidsfelt, er ikke vurdert i denne omgang i proposisjonen, men Regjeringen arbeider videre med å utrede disse lovendringene for å komme tilbake til Stortinget med denne saken senere. Ut fra det har ikke jeg som saksordfører behov for å si noe mer.
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1998-12-03:
I likhet med saksordføreren vil jeg vise til at vi har hatt en omfattende debatt om privatskolene i forbindelse med den meldingen vi behandlet tidligere i høst. Selv om Arbeiderpartiet – og jeg tror jeg kan snakke for SVs regning også – nå velger å støtte de lovendringene som departementet har lagt fram, betyr ikke det at vi på noen måte har endret standpunkt i forhold til de private skolene, men vi innser at våre forslag ble nedstemt i forbindelse med behandlingen av meldingen, og ønsker ikke å ta den debatten igjen nå. Vi ønsker å spare Odelstinget for en slik runde. Men det betyr ikke at vi på noe område har endret de glimrende standpunktene vi hadde i forbindelse med behandlingen av meldingen.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Jeg foreslår Asmund Kristoffersen.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1998-12-10:
Jeg har den glede å fremsette et forslag om å foreta gentesting av ulv i Norge.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Jeg konstaterte i mitt innlegg at det er nettopp den trenden som Fremskrittspartiet og Høyre har forfektet i mange år når det gjelder skolefritidsordningen, som nå har vind i seilene, og som langt på vei har fått støtte av regjeringspartiene. Vi vet hvor tungt det var i denne sal å få gjennom skolefritidsordningen og også 6-åringsreformen. Det er i første omgang Senterpartiet som har snudd i den saken og nå legger seg på en linje som bryter med det totale synet som vi har på en pedagogisk virksomhet, der leken – utvikling for barna – går sammen med læring. Vi mener at det etter hvert skulle innarbeides en pedagogisk ledelse for skolefritidsordningen, slik at barn som trengte en annen type opplæring enn den som ble gitt i en typisk klasseromssituasjon, også i løpet av skoledagen kunne gå inn i skolefritidsordningen. Dette har så langt ikke fått oppslutning her i denne salen. Det synes jeg er trist, når vi kjenner barns utvikling. Barn har ulike behov, og hvis Fremskrittspartiet vil forlenge den formelle skoledagen og redusere muligheten til å gå til skolefritidsordningen, vil vi vektlegge det annerledes. Og jeg tror faktisk ikke skolefritidsordningen vil bli dyrere enn det Fremskrittspartiet i så måte måtte foreslå.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
De yngste barna kommer dårligst ut i budsjettforliket som regjeringspartiene har inngått med Fremskrittspartiet og Høyre ved at barnehageutbyggingen faller som en sten. Så går man løs på skolefritidsordningen med en reduksjon på 30 pst., og vi vet hvem som ikke kommer til å kunne benytte seg av ordningene. Vi vet også at de kommunene som nå er i en vanskelig situasjon, vil legge dette på en økt foreldrebetaling. Det representerer et linjeskifte, slik vi ser det, når man i 1997 hadde en barnehageutbygging på 13 500 plasser og i inneværende år bare 3 500 plasser. Kommunene har altså skjønt hva Regjeringen vil, og de har fulgt det opp. Nå kommer skolefritidsordningen. Når det gjelder kompetanseutbyggingen i regionene, aner jeg nesten ikke hva representanten Arne Lyngstad sikter til. I Arbeiderpartiets regjeringsperiode har det vært en enorm utbygging av de høyere utdanningsinstitusjonene i hele vårt samfunn. Det i seg selv har vært en viktig demokratisering. Det vi nå sier i denne innstillingen, er at vi må samordne de regionale forskningsinstitusjonene med høyskolene på samme måte som vi forsøker å samordne det som skjer sentralt. Men når det gjelder vekt på de høyere utdanningsinstitusjonene, har vi i tillegg til hva Regjeringen har gjort, også vektlagt næringsforskning, som i den grad nå er blitt redusert. Da vi skulle velge hva vi skulle satse på når vi hadde begrensede midler etter dette forliket, var det helt selvsagt at Arbeiderpartiet satset på de offentlige skolene, og at bevilgningene til de private i den sammenheng måtte reduseres. Det er vårt syn, nettopp av hensyn til enhetsskolen og den start som ungene skal ha.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Inge Lønning følger fint opp utviklingstrenden i replikken til representanten fra Fremskrittspartiet, med sin vektlegging av private skoler. Det er jo dette regjeringspartiene nå har gått i et så tett samarbeid om, og som er veldig tydelig i utdanningspolitikken. Når Arbeiderpartiet har sett det som viktig i denne sammenhengen å prioritere samfunnsinstitusjonene og prioritere enhetsskolen på bekostning av private skoler, er det nettopp fordi vi mener at det er riktig å videreutvikle den skolen der alle møtes. Da vi opprinnelig også reduserte bevilgningene til private skoler i vårt alternative budsjett, var det fordi barnehagene kom så dårlig ut. Vi så vårt budsjettopplegg i en helhetlig sammenheng. Jeg har nevnt tidligere og nevner igjen, at barnehagen er et viktig utgangspunkt for mange barn. Det gir en trygghet og en mulighet for utvikling som kanskje mange av dem ellers ikke hadde hatt. Det vi har lagt særlig vekt på, er å få til et tettere samarbeid mellom barnehagen, skolefritidsordningen og skolen. Det betyr ikke at vi har noen som helst planer om å redusere skolestart ytterligere utover det som både Inge Lønning og jeg tidligere har vært enige om. Til slutt: Når jeg brukte en metafor om ingeniører, var det kanskje fordi jeg er gift med en, som alltid mener at det er de som er samfunnets byggere.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Statsråden brukte mesteparten av sitt innlegg til å presisere at han skulle følge opp de ulike flertallsmerknadene fra komiteen. Ja, selvfølgelig! Men hvor var linjene, hvor var de lange utviklingslinjene og statsrådens tenkning om utdanningspolitikken? Hva er viktig å vektlegge sett fra Regjeringens side? Det eneste han hadde en holdning til, slik jeg opplevde det, var i forbindelse med Kirken. Akkurat der har faktisk Arbeiderpartiet for første gang egne merknader fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteens side, fordi vi mener at det nå er på tide at statsråden, som også er den øverste ansvarlige, kan si noe om den intoleranse en del minoriteter utsettes for i vårt demokratiske samfunn. Så til utdanningspolitikken. Og la meg straks reservere meg mot den oppfatningen at målet om likhet har noe med ensretting å gjøre, der statsråden poengterer at det dreier seg om likeverdighet og ikke likhet. Likhetsidealet har i det norske samfunnet tjent mangfoldet, og den enkelte har fått bedre muligheter til å utvikle seg på egne premisser, mens det er motstanderne som ofte har stått for ensrettingen, ved at man har etterlyst de firkantede ordningene som skal gjelde for alle. Statsråden kommer også her inn på, på samme måte som regjeringspartiene og samarbeidspartnerne har gjort i dag, vektleggingen av de private skolene, men mangler vurdering av hva man egentlig vil med enhetsskolen.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Først en kort merknad til representanten Arne Lyngstad, som snakket varmt for valgfrihet uten å definere hva han mener med det, hvilke verdier han legger til grunn, hvilke utredninger man i det hele tatt bygde på da man kom med kontantstøtten, og hvem det blir en reell valgfrihet for. Det samme gjelder hvilke verdier og vurderinger som ligger til grunn for reduksjonen av skolefritidsordningen, og hvilke vurderinger som ligger bak reduksjonen på 50 mill. kr til læremidler. Det er imidlertid overraskende i dag å lese Kommunal Rapport, der statsråden gjør rede for at man nå skal finne penger, 50 mill. kr, fra skjønnspotten for å avhjelpe de skoler som er foreslått nedlagt. Hvilke vurderinger vil han legge til grunn, hvilke kommuner er det som skal hindres i å legge ned skoler, er det de svakstilte kommuner, eller er det de som har gjort sine faglige vurderinger og likevel har sterk kommuneøkonomi? Jeg håper at statsråden avklarer dette før vi går fra denne debatten.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
Representanten Grete Knudsen var i sitt innlegg inne på SFO. Fremskrittspartiets syn på SFO vil fremgå av våre innledende bemerkninger. Vi slår fast at vi ønsker et SFO basert på foreldrestyring og selvfinansiering. Fremskrittspartiet synes det er helt greit at man har en SFO-ordning. Vi har forståelse for at mange foreldre føler behov for en barnepassordning før og etter skoletid. Men vi ser det ikke som en oppgave for trange offentlige budsjetter. Hadde man imidlertid benyttet ressursene til kunnskapsformidling, f. eks. i form av utvidet skoledag, ville vi vært atskillig mer positive. Våren 1998 behandlet Stortinget lovfesting av SFO. I forbindelse med denne foreslo Arbeiderpartiet nye, strenge krav til bemanning og utforming av SFO, og tak på foreldrebetaling. Tilsvarende bemanningskrav og andre krav er blitt lagt på norske barnehager, og er en av hovedgrunnene til at vi i Norge har svært dyre barnehager. Det er på det rene at forslaget som Arbeiderpartiet la inn under stortingsbehandlingen av SFO, vil innebære en vesentlig fordyring av ordningen, langt mer enn de 7 mill. kr partiet har påplusset Regjeringens opprinnelige forslag. Mitt spørsmål er derfor: Hvor befinner disse pengene seg i Arbeiderpartiets forslag, og har man beregnet hva det fremtidige pengebehov vil være dersom Arbeiderpartiets modell skulle bli valgt? Og sist, men ikke minst: Hvor ønsker man å ta disse pengene fra?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
Jeg står her med en artikkel fra bladet Studentstatus, som representanten Lyngstad også får i sin posthylle. Det er en artikkel fra novembernummeret med tittelen «Vil registrere studenter som er uskikket til yrket». Fra artikkelen siterer jeg: «Erfaringer fra både lærerutdanningen og helse- og sosialfagutdanningene viser at en student som er funnet uskikket for yrket ved én høgskole, fortsetter samme utdanning ved en annen høgskole. Det er ikke en menneskerett å bli lærer eller helse- og sosialarbeider, mener Studentenes Landsforbund, og vil at det skal opprettes et nasjonalt register som registrerer uskikkede studenter.» Er representanten Lyngstad enig i at dette er et problem? Og er han enig i studentenes forslag, og vil han konkret vurdere vårt forslag nr. 18, som er referert i innstillingen?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
Representanten Reikvam var i sitt innlegg veldig kort innom privatskoler. Fremskrittspartiet anser private skoler for å være et meget godt supplement til de offentlige. De private skolene fungerer som et godt korrektiv til den pedagogiske og organisatoriske utvikling i skolen. Det er med glede vi konstaterer at de private skolene stadig blir mer og mer populære, og at folks valgfrihet derfor øker. Den populariteten burde imidlertid også være et kraftig varsel til offentlig skole om at man føler at den offentlige skole ikke er god nok lenger, og at den ikke gir den kvalitet man ønsker. Svaret fra de sosialistiske partiene er at man vil ødelegge rammebetingelsene og arbeidsbetingelsene for konkurrenten. Under kap. 240 post 70 har Arbeiderpartiet i sitt forslag redusert bevilgningene med 230 mill. kr. SV kutter enda mer – med dramatiske 328 mill. kr, eller tilsvarende ca. en tredjedel av dette totale bevilgningsforslaget. Dette er rundt regnet ti ganger mer enn begge de nevnte partier kuttet på samme post i fjor. Innen privat høyskoleutdanning er det også betydelige kutt fra de to partier – fra Arbeiderpartiet i overkant av 44 mill. kr og fra SV i overkant av 60 mill. kr. Disse kuttene er også vesentlig høyere enn man fremmet forslag om i forrige budsjettbehandling. Mitt konkrete spørsmål til SV er da: Hva vil konsekvensene av disse kuttene på kap. 240 post 70, som er tidoblet og representerer en tredjedel av det totale budsjettet, være? Hva er bakgrunnen for at man kutter så dramatisk? Konkret: Hvilke skoler ønsker man å legge ned, eller skal man ta kuttene med ostehøvel? Og til slutt: SV hevder ofte at de er toleransens parti. Hvorfor kan man da ikke tolerere at enkelte ikke føler seg hjemme innenfor det offentlige, ensrettede skolesystem?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
En viktig del av det arbeidet Kirke,- utdannings- og forskningsdepartementet skal gjøre i året som kommer, er å legge fram en stortingsmelding som bl.a. skal inneholde utformingen av et nasjonalt vurderingssystem for grunnskolen. Noen av forslagene som er lansert i denne forbindelse, er skjerpet inspeksjon av skolene med uanmeldte besøk av inspektører i klasserommet, lokal rangering av skolene, offentliggjøring av resultater og flere kartleggingsprøver og tester. Fremskrittspartiet hilser disse forslagene velkommen. Dette er forslag som vi lenge har stilt oss positive til. Det er beklageligvis slik at svært få kommuner driver systematisk arbeid for å evaluere skolens kvalitet. Økt bruk av testing, kvalitetskontroll og inspektørordninger er innført i mange land, bl.a. i England, Skottland, Frankrike, Nederland og USA – og er på vei inn i Sverige. På nesten alle samfunnsområder foregår det en kontinuerlig evaluering av ressursbruk kontra resultater. Skolen er helt klart et av de viktigste samfunnsområder, likevel har kvalitetskontroll vært nesten fraværende på dette feltet. Venstre har i sine innledende merknader sagt noe slikt som at man må sikre kvaliteten på undervisningen, og under kapittel 200 har man sagt at meldingen er et viktig grunnlag for kvaliteten i norsk skole og for kvalitetssikringsarbeidet. Mitt spørsmål til Venstre er: Er dette uttrykk for tomme fraser, eller kan det tolkes dit hen at Venstre vil signalisere at man er positiv til de forslag som er fremkommet? Og hvis man ikke er det, hvilke alternativer for kvalitetssikring vil man skissere? Jeg ber ikke om et detaljert svar, men går ut fra at man har noen meninger om dette tema, da debatten har pågått i fagmiljøene en tid.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
Det er mange talere fra Arbeiderpartiet som i dag har omtalt Regjeringens syn, nesten som et knefall for Høyre og Fremskrittspartiet i skolepolitikken. Jeg deler ikke den oppfatningen. Det er fortsatt et godt stykke igjen, i hvert fall til Fremskrittspartiets skolepolitikk. Det viser de mange forslag som Fremskrittspartiet har lagt fram i forbindelse med denne budsjettbehandlingen. Men det er også mange positive trekk, som vi derfor har funnet å kunne støtte opp om. Noen ord om studie- og yrkesrådgivningen. En samlet stortingskomite understreket ved fjorårets budsjettbehandling viktigheten av studie- og yrkesrådgivningen på ungdomstrinnet. I Fremskrittspartiets innledende bemerkninger og i et konkret forslag ved årets budsjettbehandling er dette også fokusert. En faktor som kan være et bidrag når det gjelder yrkes- og utdanningsveiledning, er bearbeiding av dataprogrammet Veivalg, som er nevnt i framlegget fra Regjeringen. Veivalg har i en årrekke vært i bruk både i skoler og i arbeidsmarkedsetaten, men signaler jeg har mottatt, tyder på at tiden er overmoden for en betydelig revisjon av programmet både med hensyn til manglende opplysninger og mangler ved brukervennligheten, som vesentlig kan bedres. Om fremtiden ligger i retning av en database med tilgang over Internett, eller i retning av versjoner som kan brukes uten Internett, skal jeg ikke si for sikkert. Det er i hvert fall med glede jeg konstaterer at det store flertallet i komiteen, alle unntatt medlemmene fra Høyre, har funnet å vektlegge dette arbeidet. I tillegg er det svært viktig at man i arbeidet med utdannings- og yrkesveiledning har en nær kontakt og samarbeid med arbeidslivet. Det er i arbeidslivet man kanskje har de beste forutsetninger for å si noe om fremtidige behov innenfor de respektive bransjer, og raskest merker svingninger som er på gang i markedene. Et annet tema jeg ønsker å ta opp, er de betydelige utgiftene vi har til undervisning av fremmedspråklige, når det gjelder morsmålsundervisning og undervisning i norsk. På statsbudsjettet er det bevilgninger både innenfor grunnskolens område og innenfor den videregående skole. Fremskrittspartiet konstaterer at det ville vært et vesentlig mindre behov for tilskudd på disse postene dersom stortingsflertallet hadde ført Fremskrittspartiets restriktive innvandringspolitikk. Vi registrerer imidlertid at det ikke har vært gjort, og vi har derfor et problem. Dette problemet ønsker Fremskrittspartiet å løse. Vi er derfor positive til bevilgninger øremerket til opplæring i norsk for fremmedspråklige elever. Bevilgninger til morsmålsopplæring mener vi imidlertid ikke bør foretas over offentlige budsjetter. Det er i og for seg helt greit om foreldrene ønsker å drive denne type opplæring, men det kan ikke anses som en prioritert offentlig oppgave. Det er også slik at morsmålsopplæringen vil begrense tiden man har til å følge undervisning i norsk.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1998-12-10:
Det var interessant å høre representanten Grete Knudsens betraktninger omkring barns oppvekstvilkår, og jeg er enig i poengteringen av at flertallets budsjettforslag for så vidt ikke vil innebære noen nedbygging av de institusjonene og det tilbudet som barn har i skolehverdagen. Et annet interessant moment var at representanten Grete Knudsen vektla kompetanseutbygging i regionene. Dette har ikke vært framtredende ved Arbeiderpartiets politikk tidligere. Og det er gledelig å høre støtten til de regionale forskningsstiftelsene. Når vi ser på Arbeiderpartiets forslag til budsjettprioritering, er det mange gode formål som får økte bevilgninger. Men budsjettreformen som Stortinget har vedtatt, synliggjør også inndekning. Da er det tre hovedtrekk som peker seg ut: Det er kutt på private skoler, private høyskoler og folkehøyskoler. Det mest overraskende er imidlertid nedprioriteringen av høyere utdanning, som kuttet på private høyskoler representerer. For hva rammer dette? Dette rammer sykepleierutdanning, førskolelærerutdanning og lærerutdanning. Står vi nå foran en situasjon hvor Arbeiderpartiet vil prioritere barnetrinn og småskoletrinn foran høyere utdanning?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1998-12-10:
Det har vært enighet i Stortinget om at det var nødvendig å stramme inn i norsk økonomi i høst. Det viste seg også å være flertall blant politiske partier for at skatter og avgifter ikke skulle økes i dette budsjettopplegget. Det er klart at når det skjer, må det strammes inn på offentlig sektor. Da får vi en del kutt som kan virke problematiske, men de kuttene betyr jo ikke at tilbudene tas bort. Skolefritidsordningen vil fortsatt eksistere rundt omkring i kommunene. Kommuneøkonomiopplegget kommer ut omtrent likeverdig med det Regjeringen la opp til, og man får en økning i kommunesektoren i henhold til kommuneøkonomiproposisjonen. Men det er riktig at foreldrebetalingen til skolefritidsordningen øker med 120 kr i måneden i snitt. Jeg er kanskje den eneste i komiteen som merker det på pungen, i og med at jeg har barn i SFO. Men tilbudet er der, og dermed er det ikke riktig som representanten Dørum sier, at det som følge av dette vil bli flere nøkkelbarn. Det vil det ikke bli. Tilbudet er der fortsatt, men foreldrebetalingen vil sannsynligvis øke. Det vil ikke skje i alle kommuner heller, for det er en del kommuner som ikke har gitt kommunal støtte til SFO, og disse må etter lovendringen neste år også gi bidrag til det. Men når vi har fått den innretningen på kuttene som vi har, henger det også sammen med at Arbeiderpartiet valgte å stå utenfor en budsjettavtale i årets opplegg ved å stå så hardnakket på at kontantstøtten ikke skulle gjennomføres.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1998-12-10:
Det er klart at i forhold til spesielt lærerutdanning er dette med skikkethetsvurdering et element som er viktig å få i inn tidlig i utdanningsprosessen. Hvis jeg ikke husker helt feil, har Stortinget allerede gitt sin tilslutning til det i behandlingen vi har hatt i høst. Det har Kristelig Folkeparti støttet. Og jeg tror det er viktig at denne vurderingen kommer så tidlig i utdanningen som mulig, slik at studenter som en vurderer ikke har noe der å gjøre, får beskjed om det ganske tidlig. Hvorvidt det er behov for å opprette et nasjonalt register for dette, vil jeg reservere meg litt imot. Jeg har faktisk den tiltro til høgskolene at de klarer å vurdere dette, og jeg tror faktisk at de gjør et godt arbeid også på det området.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1998-12-10:
Jeg tror representanten Løvik misforstår Kristelig Folkepartis skolepolitikk dersom han oppfatter det slik at vi ikke legger vekt på kvalitet i skolen. Det har Kristelig Folkeparti gjort hele tiden. Men vi har samtidig sagt at dersom elever og unger skal få godt utbytte og en god læringssituasjon, må også læringsmiljøet være med. Derfor ser ikke Kristelig Folkeparti noen motsetning mellom en skole som legger vekt på kvalitet, og en skole som legger vekt på omsorg for barna og en helhetlig utvikling. For Kristelig Folkeparti har det vært viktig å få lagt vekt på likeverdig opplæring, uavhengig av geografi, sosial bakgrunn, økonomi osv. Så en satsing på en likeverdig opplæring innenfor enhetsskoletradisjonen er faktisk en god Kristelig Folkeparti-tradisjon. Jeg tror også, som representanten Løvik pekte på, at en framover spesielt bør fokusere på ungdomstrinnet i grunnskolen og de utfordringene som en står overfor der. I den grad Høyre ønsker å fokusere på en likeverdig opplæring, kvalitet og ungdomstrinnets utfordringer, er Kristelig Folkeparti rede til å kunne samtale og samarbeide med Høyre og andre partier i Stortinget som vil fokusere på disse tingene.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1998-12-10:
Jeg synes at debatten i dag har vært nokså forutsigbar. Arbeiderpartiet hevder at det offentlige utdanningstilbudet kuttes og det private prioriteres. Individuelle ordninger prioriteres framfor fellesskapsløsninger, sier Arbeiderpartiet, mens Høyre kjører på en diffus kampanje for kvalitet uten å klargjøre hva deres innhold i lærings- og kunnskapsbegrepet består i. Jeg registrerer at Kristelig Folkeparti og de andre sentrumspartiene blir beskyldt for et linjeskifte. Det vil jeg avvise. Kristelig Folkeparti ønsker fortsatt et likeverdig opplæringstilbud innenfor rammen av enhetsskolen. Det økonomiske opplegget innebærer en prioritering av høyere utdanning og grunnforskning. – Ja, og så får Kirken lite grann mer, og det synes jeg er gledelig. Og Arbeiderpartiet byr over. Kristelig Folkeparti står for en familiepolitikk som prioriterer økt valgfrihet for småbarnsforeldrene. Dette er jo ikke noe overraskende. Det kan heller ikke sies å være noe linjeskift. Men det ubesvarte spørsmålet er jo hvordan Arbeiderpartiet ville kutte for å bli enig med Høyre om en innføring av kontantstøtte. Det spørsmålet står ubesvart. Så utfordret representanten Løvik Kristelig Folkeparti på innholdet i enhetsskolebegrepet. Innlegget minnet meg om en slags allergisk reaksjon mot begrepet. Kristelig Folkeparti har et greit forhold til det begrepet. Vi snakker om den obligatoriske grunnskolen, vi snakker om et likeverdig skoletilbud med vekt på den enkelte elevs utvikling og læring. Tilbudet skal være uavhengig av kjønn, geografi, sosial bakgrunn og økonomi, og vi snakker om en skole innenfor rammen av en nasjonal læreplan med rom for lokal tilpasning. I debatten har jo Arbeiderpartiet og representanten Norvoll beskyldt Kristelig Folkeparti for å ødelegge enhetsskolen. Da skjønner ikke jeg hvorfor Høyre og representanten Løvik bekymrer seg. Sannheten er at Kristelig Folkeparti står på en egen politikk og gjennomfører denne. Vi fokuserer på skolens innhold og likeverdig opplæring. Vi arbeider for en desentralisert skolestruktur. Vi ønsker fokus på kvalitet i utdanning og forskning og på kompetansebygging i hele landet, bl.a. gjennom økte bevilgninger til de regionale forskningsstiftelsene. Vi står foran store utfordringer i utdanningssystemet. Kristelig Folkeparti vil være med og prege norsk utdanningspolitikk framover. Et budsjettvedtak er en del av en større mosaikk som viser hvordan Kristelig Folkeparti vil forme et utdanningssamfunn for neste årtusen.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1998-12-10:
Grunnen til at jeg tar ordet nå på tampen av debatten, er at jeg egentlig er litt overrasket over Arbeiderpartiets kritiske spørsmål omkring bruk av skjønnspotten til kommuner med dårlig økonomi, som står i fare for å legge ned grendeskoler. Det er jo ikke mange dagene siden Arbeiderpartiet etterlyste en orientering her og var svært bekymret over skolenedleggelser i kommunene. Nå syns jeg Arbeiderpartiet må klargjøre: Hva er det de vil? Ønsker de å redde småskolene eller ikke? Hvilke doble budskap er det Arbeiderpartiet nå begynner å sende ut?
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-10:
Det må være tillatt å minne komiteens leder om at Arbeiderpartiet hadde drastiske kutt på privatskolene lenge før det forelå noe rammevedtak, og at det var en del av Arbeiderpartiets prinsipale budsjettforslag. Ja, faktisk hadde partiet større kutt på utdanningssektoren enn de hadde påplussinger på grunn av sitt forsøk på å rasere privatskolene. Jeg la merke til med stor interesse den ideologiske innledningsdel i komitelederens foredrag. Det gav nesten nostalgiske følelser, fordi den form for etterklang av gammelsosialisme jo i dagens verden er så sjelden at den nesten begynner å bli verneverdig. Jeg la merke til at komitelederen i sin polemikk mot kontantstøtteordningen ordla seg om barnehagen på en måte som la den slutning snublende nær at Arbeiderpartiets målsetting er å senke den obligatoriske skolealder videre fra 6 år til 5 år og videre nedover. Slik ordla vår forhenværende statsminister Gro Harlem Brundtland seg også i debatten omkring 6-åringsreformen, og det ville være interessant å få Grete Knudsens svar på om det faktisk er det hun mener når hun sier i sitt innlegg at barnehagen skal ha sin rettmessige plass på veien inn i utdanningssamfunnet. Under finansdebatten den 30. november her i Stortinget la jeg også merke til at komitelederen ordla seg på lignende måte: «Vi har sett og ser opplæring som egenverdi, men også som virkemiddel for å jevne ut sosial og økonomisk ulikhet. Slik er på mange måter barne- og utdanningsreformene de viktigste sosiale ingeniørprosjekter i nyere tid.» Det er faktisk det eneste sted jeg det siste tiåret har registrert at noen bruker ingeniørmetaforen på positiv måte når det gjelder samfunnstenkning og samfunnsplanlegging. Jeg ville svært gjerne lytte til en nærmere utdypning av hvorledes samfunnet skal fungere som maskin i fremtiden hvis ingeniørprosjektene lykkes.
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-10:
Jeg er litt i tvil om hvorvidt jeg er den ene eller den annen av de to professorene i denne sal, men vil bare til representanten Evjes orientering fortelle at jeg er av de få universitetsprofessorer i dette land som har forelest ved samtlige fakulteter og dermed må anses for å være rimelig brukbar i de fleste sammenhenger. Jeg bad om ordet for å knytte et par kommentarer til temaet studiefinansiering – én kommentar som uttrykker sterk enighet, og én som uttrykker uenighet. Den første kommentaren er med et formanende sideblikk til statsråden. Stortinget la til grunn den forutsetning da man vedtok en ny ordning for rentefastsettelsen i Statens lånekasse, at det skal gis et tilbud til alle låntakere om fast rente. Da er det etter mitt skjønn helt uakseptabelt at man får til svar at det er uoverstigelige tekniske problemer forbundet med å få til det som enhver middels bygdebank i dette land får til, og som også statsbanker, som Husbanken, får til uten vanskeligheter. Det er simpelthen ikke akseptabelt at ikke Stortingets forutsetninger blir fulgt opp og realisert. Så det annet punkt: Fremskrittspartiets forslag om at man skal gå tilbake til en ordning hvor også avdrag på studielån er fradragsberettiget i selvangivelsen. Det er en ordning som eksisterte på 1960-tallet. Men etter den tid er både skattleggingssystem og studiefinansiering blitt endret mange ganger og på mange måter. Så jeg undres litt over at Fremskrittspartiet er i stand til å trekke en så bastant konklusjon at dette vil være en fornuftig måte å bedre studiefinansieringen på. Derfor vil jeg gjerne spørre: Har Fremskrittspartiet i det hele tatt gjort noe forsøk på å beregne omkostningene ved sitt forslag?
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-10:
Svaret på det første spørsmålet fra representanten Stråtveit er klart og enkelt ja. Selvfølgelig er Høyre enig i at kunnskap er et vidtfavnende begrep, at læringsprosessen har mange dimensjoner i seg, og at det ikke finnes noen god læring i noe fag i denne verden uten opplevelsesdimensjonen, og uten at læreren er i stand til å appellere både til elevenes forstand, til deres følelsesliv og til deres personlighet. Svaret på det er helt entydig ja. Men Høyre deler ikke den oppfatning som lenge har herjet norsk pedagogisk tenkning, at det er en motsetning mellom det å tilegne seg kunnskaper, til og med eksakte kunnskaper i eksakte fag, og denne opplevelses- og dannelsesprosessen. Det er etter vår oppfatning to sider av samme sak, og det er nettopp det som gjør læreryrket til en spennende utfordring: å være i stand til å ivareta alle dimensjoner i læringsprosessen. Til det andre, mer konkrete spørsmålet, om nye grunnkurs, er svaret kort og godt at det foreligger så mange entydige henvendelser fra brukerne av norsk videregående opplæring på dette punkt, og de har vært der i såpass mange år og med såpass økende utålmodighet, at Høyre er kommet til den konklusjon at på dette punkt er det ikke noen grunn til å vente lenger. Det er ikke noen grunn til å avvente en total evaluering av Reform 94, fordi det er tilstrekkelig dokumentert at her foreligger det et konkret behov fra norsk arbeidslivs side, og det behovet er det vår oppgave som politikere å imøtekomme.
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-10:
Jeg har stor sans for skolebygningenes kvalitet, både estetisk og fysisk, men jeg har faktisk enda større sans for skolens kvalitet. Og for nå ikke å snakke om ting som jeg ifølge representanten Reikvam ikke har kjennskap til, nemlig norsk skole, så la meg holde meg til universitets- og høyskolenivået, som jeg i hvert fall har en viss kjennskap til. Det har slått meg at vi i Norge bruker umåtelig store ressurser på arealer og nettopp på bygningskvalitet, sammenlignet med nesten alle andre land i Europa og alle universiteter ellers i Europa som jeg har besøkt, mens det er ganske tankevekkende at mange steder hvor man produserer ti ganger så mange nobelprisvinnere innenfor de ulike vitenskaper som vi gjør i Norge, vektlegger man den ytre rammen vesentlig mindre og bruker vesentlig mindre penger på den enn det vi gjør i Norge. Jeg skal ikke uten videre overføre det på grunnskolen, men jeg tror det er ganske tankevekkende, fordi det viser en annen tilnærming, nemlig at det ikke er den ytre, fysiske ramme som er det primære når det gjelder hva man får utløst av menneskelige kvaliteter i aktiviteten innenfor veggene. Det er faktisk den menneskelige kvalitet som er det primære, og den ytre kvalitet som er det sekundære. Så en liten bemerkning til skolen: Jeg har faktisk aldri så lite grann peiling på norsk skole, bl.a. i kraft av at jeg har hatt fire barn som har gjennomløpt den, jeg har selv undervist på alle nivåer i norsk skole – det ligger riktignok noen år tilbake i tid, og jeg tror faktisk jeg har omtrent like god rede på læreplanene som representanten Reikvam har. Forskjellen ligger simpelthen i det at vi kanskje leser med litt ulike briller. Jeg angriper ikke «enhetsskolen» – hvis det er den alminnelige, nøytrale betegnelse på den skole vi har. Men jeg angriper en bestemt skoletenkning som politikerne har påført skolen, og som ikke er noe som deles av flertallet av lærere, foreldre eller elever i norsk skole, men som er nettopp den sosiale ingeniørkunst, i en slags light stalinistisk utgave.
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-10:
Jeg må først rette en åpenbar misforståelse. Jeg finner intet latterlig eller komisk ved at folk interesserer seg for skolebygninger og inneklima. Derimot har jeg forsøkt å peke på en problemstilling som jeg trodde de fleste med litt erfaring fra norsk skolevirkelighet kjenner, nemlig at det kan være et godt læringsklima i en skole med skrøpelige ytre rammer, og det kan være et særdeles slett læringsklima i en skole med perfekte ytre rammer. Og noen av oss prioriterer det første fremfor det andre alternativet, mer komplisert er det ikke. Jeg antar at også representanten Reikvam et stykke på vei har gjort lignende erfaringer og derfor vil ha en viss forståelse for det synspunkt at klima i overført betydning i skolevirkeligheten kan ha enda større betydning enn klima i fysisk forstand. Så til spørsmålet om privat versus offentlig. Jeg hørte mellom linjene og kanskje også på linjene i representanten Reikvams innlegg at han legger en slags økonomisk kalkyle til grunn for dette som går ut på at det er en slags netto ekstrabelastning på samfunnet at det finnes private skoler og at det finnes elever som går i private skoler. Det er et resonnement som umulig kan være riktig, og som umulig kan basere seg på seriøse økonomiske vurderinger. Hvis man skulle gå inn og vurdere dette samfunnsøkonomisk, er det vel grunn til å tro at det på dette som på de fleste andre områder medfører mindre samfunnsmessige kostnader når ting drives på privat basis enn når de drives på offentlig basis. Men jeg ville i og for seg bare advare mot å legge den type premisser til grunn for det som egentlig er et ideologisk og ikke et økonomisk begrunnet standpunkt. Og da vil jeg gjerne interpellere representanten Reikvam når det gjelder hensynet til livssynsminoritetene, om SV virkelig står for det standpunkt at vel innrømmer man livssynsminoriteter rett til egne skoler, men de skal betale det fullt ut, dvs. det er bare rike foreldre som skal ha anledning til å bruke dem.
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-10:
Jeg er takknemlig for at statsråden tok seg i sin forsnakkelse og ikke regnet med Høyre i oppsamlingsheatet som ble anklaget for å bruke «harry-penger». Det er vel ellers en rimelig dekkende, folkelig karakteristikk av den inndekningsmåten som Arbeiderpartiet og SV har lagt til grunn i sitt budsjettforslag. Jeg la merke til at statsråden tok til etterretning – jeg skulle gjerne ønske at han hadde brukt en litt mer positiv formulering – komiteens samlede ønske om å få tilbake et dokument om byggebehovene og prioritering av byggebehovene i høyskolesektoren til våren. Jeg regner med at statsråden der også vil gjøre rede for ulike lokaliseringsalternativer i forbindelse med noen av utbyggingsplanene. Det er et annet spørsmål jeg gjerne vil interpellere statsråden om. Det er nevnt i innstillingen fra komiteen spørsmålet om rett til å meddele doktorgrad og eventuelt utvidelse av den retten til flere høyskoler. Jeg ville gjerne ha statsrådens bekreftelse på at han oppfatter Norgesnettrådets rolle i den sammenheng som en rent rådgivende rolle, mens det er departementet som sitter med det hele og fulle faglige og eventuelt økonomiske ansvaret. Jeg vil også spørre statsråden om han forutsetter at en eventuell rett til å meddele doktorgrad automatisk skal utløse ressurser i form av nye stillinger eller andre ting? Min oppfatning er tvert imot at grunnlaget for å vurdere adgangen til nye doktorgrader er at disse ressursene allerede finnes ved vedkommende institusjon. Og til sist nevnes i proposisjonen fordeling av nye stipendiatstillinger – blant 35 nye stipendiatstillinger er 10 tenkt fordelt til private høyskoler. Det vil jeg gjerne ha statsrådens kommentar til, for det er et helt nytt prinsipp når det gjelder ressurstildeling til private høyskoler.
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-10:
: To korte merknader først: Jeg håper at statsråden vil kommentere det som har vært trukket frem fra flere talere i debatten om Lånekassen og fastrente, for det er en sak som opptar – med god grunn – svært mange i disse dager. En liten kommentar også til den lille meningsutveksling om stipendiatstillinger til private høyskoler: Det prinsipielt nye i dette er at man fra departementets side tildeler øremerkede stillinger til institusjoner som ikke får tildelt faste lærerstillinger på den måten, men gjennom et annet økonomisk støttesystem. Derfor vil jeg gjerne be om at dette blir forelagt komiteen i en egnet form, før det implementeres en ny ordning, fordi den også lett vil kunne skape presedens med tanke på fremtiden. Det mest bemerkelsesverdige ved denne debatt er den eiendommelige proporsjonsforstyrrelse som har preget Arbeiderpartiets gjennomgangstone i denne debatten. Det virker jo faktisk som om man prioriterer skolefritiden høyere enn skoletiden, for det man stiller opp mot hverandre i innlegg etter innlegg, er bevilgninger til skolefritidsordningen innenfor det offentlige system mot bevilgninger til private skoler, til skolens primærformål. Og hvis jeg har oppfattet budskapet riktig, sier Arbeiderpartiet at skolefritiden i det offentlige system er viktigere enn skoletiden ved de private skoler. Det er en forbløffende form for prioritering. Og det bekrefter etter mitt skjønn det som var Høyres hovedbegrunnelse for ikke å gå inn for en lovfesting av en skolefritidsordning, nemlig at man i løpet av meget kort tid skaper en ganske alvorlig vrangforestilling, om at det er det offentliges oppgave å prioritere også barnepass i fritiden som del av utdanningsbudsjettene. Det er et viktig formål, men å prioritere det som om det var en ordinær del av skolens primærformål, er vitterlig ikke riktig, og det bør det heller ikke bli i fremtiden. Det er helt sikkert riktig og viktig at skolen forsøker å løse samfunnsoppgaver i sin store alminnelighet. Men det er enda viktigere å fastholde at vi i Norge ikke har en offentlig skole med skoleplikt, og at det heller ikke er som representanten Oppebøen Hansen sa, at vi prioriterer de offentlige institusjonene «som omfatter alle». De omfatter slett ikke alle! Det er mange foreldre i dette land som velger å sende sine barn til Steinerskoler, til Montessori-skoler, til livssynsskoler, og de må da ha de samme rettigheter som andre foreldre – hvis det da ikke er selve valgfriheten man vil til livs, fordi selve valgfriheten er en torn i øyet dersom man legger et ganske bestemt ideologisk syn til grunn, nemlig at det egentlig burde være plikt for alle til å gå i den offentlige skolen.
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-10:
En liten korrigering til den opplysningen representanten Dørum gav om medisinerutdanningen på SiA. Det er ikke riktig at den ble nedlagt av en Høyre-statsråd. Den ble opprettet for en tidsbegrenset periode, og den ble fullført innenfor den tidsbegrensede perioden som hele tiden var forutsetningen. At det i dag er behov for å ta opp igjen den delen av medisinerutdanningen, er utmerket. En kort merknad til statsrådens svar når det gjelder stipendiatordningen. Jeg går ut ifra at det ikke er effektuert noe vedtak i denne sak så lenge Stortinget ikke har fattet noe budsjettvedtak, og vil derfor foretrekke om statsråden ikke innfører en egen prøveordning på dette før man har fått klarert ut prinsippene som jeg etterlyste. Så til sist en merknad til spørsmålet om fastrente. Det står fast at Stortingets vedtak har gjort dette til en forutsetning for rentereformen. Og det er ikke akseptabelt hverken å skylde på år 2000-problematikken eller noe annet problem innomhus i Lånekassen fra statsrådens side på dette punkt.
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-10:
Jeg bad egentlig om ordet til replikk til representanten Oppebøen Hansen. Jeg har tidli-gere anmerket at jeg synes det er underlig at landets største parti gjør nesten hele budsjettbehandlingen for utdanningsområdet til en sammenhengende fritidsbeskjeftigelse. Det er enda mer bemerkelsesverdig at man benytter anledningen til å gjøre det med tilbakevirkende kraft i tillegg. Man kan selvfølgelig tillegge kutt i skolefritidsordningen varierende betydning, men det er vel rimelig lett å innse at det som er effekten av det bevilgningsvedtaket som vil bli gjort i dag, er akkurat det som statsråden sa. Det foreligger ingen lovbestemt fordeling av utgiftene i forbindelse med skolefritidsordningen. Hvis de statlige bevilgningene går noe ned, så er det selvfølgelig slik at da må de andre andelene reguleres tilsvarende opp. Mer komplisert er det knapt.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
Jeg vil få lov til å takke Sigvald Oppebøen Hansen for komplimenten. Jeg tar det i den mening. Oppebøen Hansen sa at kunnskapsnivået i skolen etter vår mening var dårlig både når det gjaldt elever og lærere. Jeg vil isteden si at man får det man betaler for, og det er ikke vår skolepolitikk som har vært gjennomført. Når det gjelder opplæring, skolering, av innsatte i fengsler, er Fremskrittspartiet – og jeg trodde alle var klar over det – av den formening at straff er straff. Når Sigvald Oppebøen Hansen blander sammen forholdene for ungdom i fengsel, under straff, med forholdene for langtidsledig ungdom utenfor fengslene når det gjelder kunnskaper og ferdigheter, føler jeg at pengene meget vel kan brukes til å skolere ungdom utenfor fengslene, ikke de som sitter inne som straff for noe galt de har begått.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
Her var det mye på en gang, men noe kan jeg svare på rimelig greit. Når jeg snakker om universitetenes og høyskolenes stive struktur, går det på det forhold at man ikke har en utstrakt anledning til å ansette folk for kortere eller lengre tid. Man må definere tidspunktet for ansettelsen. Trenger man dem lenger, blir det et problem. Trenger man dem kortere, blir man ikke kvitt dem. Dette koster penger. Når jeg har brukt professorene som eksempel og den bredden de har på sine faglige kvalifikasjoner, betyr ikke det at ikke jeg har stor respekt for dem, også for de to professorer som sitter i denne sal. Men jeg har vanskelig for å se at i hvert fall den ene av dem ville være spesielt gagnlig på Det matematisk-naturvitenskapelige fakultet og undervise i matematikk osv. Men det er ikke til forringelse for ham. Det sier etter min oppfatning bare noe om at en professor må ha en viss grad av spisskompetanse for å bli professor. Når det gjelder satsing på forskning og utvikling, er jeg stort sett helt enig. Dette har Fremskrittspartiet heller ikke kuttet i, annet enn at vi forlanger en bitte, bitte liten rasjonaliseringsgevinst. Det burde antakeligvis også være mulig innenfor denne delen.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
Jeg er glad for at professor Lønning fikk anledning til både å være usikker og til å briljere med sine kunnskaper. Når det gjelder fradrag for renter og avdrag på studielån i selvangivelsen, er det ikke alltid slik at et gammelt, velprøvd og godt fungerende system nødvendigvis må reformeres for reformeringens egen skyld. Denne typen lån er lån til fremtidig inntekts ervervelse. I næringslivet er det relativt kjent. Man bruker det ofte. Hvorfor skal en bedrift kunne ta opp et slikt lån og få slikt fradrag, mens en ungdom som investerer en ikke ubetydelig sum penger i sin egen fremtidige inntekts ervervelse, ikke skal få det? Det håper jeg er et svar til Lønning. Når det gjelder kostnadsberegningen, kan jeg ikke se at andre i denne sal har kostnadsberegnet noe som helst, så hvorfor i all verden skal Fremskrittspartiet gjøre det?
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
Ja.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
I juni i år vedtok flertallet på Stortinget en meget stor omkalfatring av spesielt utdannet personale ansatt ved kompetansesentrene over hele landet med begrunnelse i at tilbudet skulle være nærmere brukerne – en utmerket idé, men ikke helt etter Fremskrittspartiets smak. Denne omleggingen ville måtte bety endrede arbeidsforhold og endret bosetting for ganske mange familier rundt omkring i landet. Det er utopi å tro at overføring av 300 stillinger vil foregå uten flytting for manges vedkommende. Nå hører vi fra talerstolen at representanten Tingelstad er bekymret for spisskompetansen ved talesenteret i Søndre Land, og det er hun nok med rette. Men merknaden om samlokalisering vil antakeligvis bevare så mye kompetanse som mulig på Bredtvet. Mener Tingelstad det er større grunn til bekymring for den spisskompetanse man besitter i Søndre Land, enn den spisskompetansen man besitter hvor som helst ellers i landet hvor det er slike sentre? Og mener representanten Tingelstad at de som virkelig har behov for denne kompetansen, mennesker med til dels meget store handikap, kan få dette i den kommunale PP-tjenesten?
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
: Statsråden bad i sitt innlegg om en klargjøring av hva Fremskrittspartiet legger i flertallsmerknaden om samlokalisering av Søndre Land og Bredtvet. Det er rimelig enkelt å få klargjort. Fremskrittspartiet er av den prinsipielle oppfatning at hensynet til de nåværende brukerne må veie tyngst i debatten om kompetansesentrene og de ansattes evne og vilje til å flytte på seg. Jeg vil minne om at Fremskrittspartiet og Høyre var de eneste som gikk inn for å bevare alle kompetansesentrene der de i dag er lokalisert, da vi vedtok dette i juni. Jeg blir noe forundret når statsråden nå finner det opportunt å fortelle at det er mye i denne saken vi ikke vet. Fremskrittspartiets hovedanliggende er, uansett hva vi vet eller ikke vet, å bevare så mye av den eksisterende spisskompetansen som mulig, på bakgrunn av flertallsvedtaket som ble gjort. Jeg skal ikke trekke statsrådens gode vilje i tvil når det gjelder Halmrast skole og Øverby skole. Det jeg imidlertid må ta stilling til, er om en slik blanding av Øverby og Halmrast vil gjøre det lettere å oppnå det som synes å ha vært en målsetting helt siden 1991, nemlig en total nedleggelse av tilbudet. Og det ønsker ikke Fremskrittspartiet. Dersom statsråden legger noe annet i flertallsmerknaden enn det som står bokstav for bokstav, påtar han seg samtidig et ikke ubetydelig ansvar for hjelpen og opplæringen som brukerne trenger, dersom det muliggjør en nedleggelse som ellers ville vært vanskeliggjort. Så vil jeg ta opp en ting til. Forslag nr. 20 vil vi gjøre om til et oversendelsesforslag, og vil henstille om – dersom det er mulig – at det kan ses på i sammenheng med meldingen om boligsituasjonen for unge og vanskeligstilte, som i øyeblikket blir behandlet i kommunal- og regionalkomiteen.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Me fekk akkurat no ei innføring i det ideelle framstegspartisamfunnet når det gjeld utdanningssida. Samtidig opplever me at dagens utdanning og dagens skule blir veldig svartmåla. Det er dårleg kunnskapsnivå på elevane, me har dårlege lærarar, pedagogar, det er uheldig med for mykje offentleg styring osv. Eg skal vere konkret på ei sak, og det dreier seg om opplæring innafor kriminalomsorga. I innstillinga skriv Framstegspartiet at dei «går primært inn for å redusere» tilbodet til dei innsette når det gjeld opplæring. Ein kan stille spørsmål om det betyr at Framstegspartiet på sikt vil fjerne heile posten og fjerne heile tilbodet. Samtidig skriv Framstegspartiet i sine generelle merknader i innleiinga i innstillinga: «Hensikten med all undervisning må… være å skape den grunnleggende sikkerhet hos alle barn og unge at de blir i stand til å ta vare på seg selv gjennom deltagelse i arbeids- og samfunnsliv.» Det er bra. Men har ikkje det noko å seie for dei som har kome skeivt ut her i livet? Framstegspartiet peikar på at mange langtidsledige ungdomar «mangler grunnleggende lese- og skriveferdigheter». Me veit òg at dette gjeld mange av dei som er innsette i fengsel. I tillegg veit me at det er ein stor del av dei innsette som manglar fullført grunnskuleutdanning, og dei manglar vidaregåande opplæring. Er ikkje dette bekymringsfullt for Framstegspartiet?