Einar Holstad (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
Statsministeren tok i sin redegjørelse opp de sentrale utviklingstrekk og utfordringer vi står overfor i NATO-samarbeidet. Det er særlig én faktor som beskriver de militære konfliktene vi har sett i løpet av de siste ti årene, i all hovedsak interne konflikter mellom grupper i et land eller en region. Dette stiller det internasjonale samfunn og NATO overfor tre hovedutfordringer. Det er politiske utfordringer, folkerettslige utfordringer og militære utfordringer. Politisk er det en utfordring å finne en ikke-militær løsning på den aktuelle konflikten. Det internasjonale samfunn må bruke alle muligheter for å finne en fredelig løsning gjennom en politisk avtale på enhver konflikt vi måtte stå overfor. Vi har en folkerettslig utfordring i å finne en felles internasjonal forståelse for når det er betimelig å reagere på det som kan oppfattes som en intern konflikt i en suveren stat. En ting er å reagere politisk på en konflikt, noe ganske annet og mye vanskeligere er det å reagere militært. Særlig vanskelig blir det å reagere militært overfor en suveren stat. En slik militær reaksjon trenger derfor et klart folkerettslig hjemmelsgrunnlag. Det er særlig i forhold til den militære utfordringen stasministerens forslag om et hurtigarbeidende utvalg er viktig. Et slikt utvalg skal vurdere hvordan Forsvaret kan møte de sikkerhetspolitiske utfordringene slik de er i dag og er ventet å bli i årene framover. De sikkerhetspolitiske utfordringer er som kjent helt annerledes enn for bare få år tilbake. Vi lever i et informasjonssamfunn der vi fra minutt til minutt og fra dag til dag kan følge utviklingen i enhver konflikt uansett hvor den måtte være i verden. Dette fører til at gamle militære strategier må endres. Den politiske og økonomiske samhandlingen mellom land og verdensdeler er så integrert at mulighetene og nødvendigheten av å løse konflikter på fredelig vis er påkrevd. Det norske forvaret kan ikke ses uavhengig av utviklingen i NATO. Med dagens trusselbilde er det relevant å se på om vi har den rette organisering. Tilslutning av nye medlemsland innebærer en betydelig utvidelse av det territorium som omfattes av NATOs militære aktiviteter og planlegging. Dette kan i gitte situasjoner føre til økt styrkebehov, som det ikke vil være realistisk å anta at de nye medlemslandene kan dekke fullt ut selv. Dersom utvidelsen av alliansen i Sentral-Europa skulle kreve økt militær innsats fra medlemslandene, kan dette føre til økte forventninger om deltakelse av norske militære avdelinger i NATOs styrkestruktur. Det vil da være naturlig å knytte norske avdelinger til reaksjonsstyrkene. USA har en maktpolitisk særstilling innen NATO. Med et årlig forsvarsbudsjett på ufattelige 250 milliarder dollar står landet for nesten 40 pst. av verdens totale militærutgifter. Men også USA har måttet redusere sine forsvarsbudsjetter. De har, som andre NATO-land, i stadig større grad bare penger til å dekke aktuelle behov og mindre og mindre til langsiktige investeringer. USA er ikke lenger det overflødighetshorn for sine mindre alliansepartnere som de har vært i de første tiår av NATOs eksistens. Dette vil føre til større kostnader totalt sett for norsk deltakelse i alliansen og en mulig endring i vår nåværende balanse mellom vårt internasjonale engasjement og størrelsen på vårt invasjonsforsvar. Kristelig Folkeparti er beredt til å møte nye utfordringer med handling. Forsvarsbudsjettet må i større grad speile skiftende utfordringer i framtiden og ikke ensidig tidligere vedtak.