Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2009-01-13:
Velferd handler om å utjevne forskjeller mellom ulike grupper i samfunnet. Studentvelferd handler om at alle som vil, skal kunne ta høyere utdanning. Studentvelferd er livet rundt studiene og hva som skal til for at en student skal kunne klare seg gjennom studiet. Kvalitetsreformen i høyere utdanning ble gjennomført med bl.a. det formål å sikre en bedre gjennomstrømning i høyere utdanning og om mulig å gjenreise heltidsstudenten. Det skal være tettere oppfølging av den enkelte, sterkere grad av tilbakemeldinger underveis og mer obligatorisk undervisning. Dette er en svært viktig reform, både med tanke på kvaliteten på den kunnskap som den enkelte student sitter igjen med etter endt utdanning, og med tanke på å få flest mulig ut i arbeidslivet på normert tid. Jeg tror imidlertid det er et felles problem med alle reformer som vi vedtar og gjennomfører, at de har som mål å oppnå sterkere grad av effektivisering. Vi glemmer lett at ikke alle passer inn i en strømlinjeformet mal. Livet forandrer seg, og forutsetningene en har i møtet med studiene, kan også endre seg. Det er viktig at vi klarer å lage systemer som fanger opp den enkelte, og som er mest mulig fleksibelt. På den måten kan vi klare å sikre at alle har lik rett til utdanning. Studenters rettigheter ved sykdom er dessverre mangelfulle og svært lite fleksible. Det gis f.eks. i dag kun 4 1/2 måneds sykestipend i året. Etter at interpellasjonen ble skrevet er det nå kommet nye regler for arbeidsavklaringspenger, vedtatt av Stortinget den 15. desember i 2008. I utgangspunktet skal arbeidsavklaringspenger «kunne gis til studenter som har behov for aktiv behandling for å kunne gjenoppta studiene». Spørsmålet er da hva slags tilbud som kommer til studenter som er for syke til å ta utdanning, men som samtidig i større grad har behov for å hvile og bli friske fra sykdom mer enn aktiv rehabilitering. Vil de da bli helt uten støtte? Det forutsettes også at arbeidsavklaringspengene gis til dem som må ha «fått sin arbeidsevne nedsatt med minst halvparten, og som har behov for aktiv behandling eller arbeidsrettet tiltak». Mange studenter vil ikke oppfylle dette kriteriet, da de ofte bare er syke uten at de er under aktiv behandling. Et annet moment er at det heller ikke er mulig for en student å være deltidssykemeldt eller gå på aktiv sykmelding. For å kunne motta sykestipend må en være helt studieufør. Det betyr at en må være ute av stand til å følge undervisning, til å studere hjemme, levere oppgaver eller delta på eksamen i den tid man er syk. Dette kan gi unødige forsinkelser og manglende fullføring av studiene. Det er dessuten motstridende med det prinsippet en har om at den enkelte bør forsøke å være i aktivitet selv under sykdom. Jeg tror at hvis vi hadde fått til en større grad av fleksibilitet her, ville flere studenter kunnet unngå unødig tap av tid. For noen studenter ville det være mulig å gjennomføre deler av studiet dersom forholdene legges til rette for det. I valget mellom det å klare seg økonomisk og å gjennomføre elementer i studiet blir nok ikke valget særlig vanskelig. Alternativet blir en pause hvor kontakten med miljøet forsvinner, og oppstartsfasen etter friskmelding blir tøff. Jo lenger man er borte fra studiet, jo vanskeligere blir det å følge opp igjen det som man sluttet på da man ble syk. Disse manglende rettighetene kan gi studentene en svært vanskelig tilleggsbelastning, nemlig bekymringer som er knyttet til økonomi. Når en i tillegg til å håndtere en sykdomssituasjon, noe som kan være krevende i seg selv, også skal slite med å få endene til å møtes, blir belastningen for en sårbar gruppe ekstra stor. Hvis man først blir syk i en studiesituasjon, har man et begrenset sikkerhetsnett sammenlignet med arbeidstakere. I verste fall kan problemer med å opprettholde studieprogresjonen i en sykdomsperiode føre til at man mister studieretten. Dette handler bl.a. om manglende kompetanse i behandlingstilbudet og om den spesielle situasjonen som studenter befinner seg i. Det er avgjørende at studenter får lett tilgang på et behandlingstilbud som har som mål å gjenopprette ordinær studiesituasjon, hvis mulig, og så raskt som mulig. Manglende studierett gjør også at man mister retten til å motta arbeidsavklaringspenger for å kunne komme tilbake til studiene. I regelverket for arbeidsavklaringspenger er det spesifisert at det kun er studenter som skal ha mulighet til å kunne få arbeidsavklaringspenger for å gjenoppta studiet. Da har vi et problem, for «student» er en fast definisjon i lovverket, og hvis man mister studieretten, kan man også miste retten til støtte. Jeg mener derfor at det er behov for å klargjøre begrepet «student» i lovverket, og at man må kunne defineres som student også hvis man mister studieretten midlertidig som følge av sykdom. Helsetilbudet i studentsamskipnadene er et utpreget lavterskeltilbud, i tillegg til at det skal dekke svært mange studenter. Det gjør at det også for studenter er mest hensiktsmessig å være tilknyttet fastlegesystemet. Jeg tror det kan være behov for å vurdere om ikke vertskommunene bør ha ansvaret for å tilby en mer omfattende helsetjeneste til alle studenter som bor i kommunen under utdanning. Det bør i tillegg til legebehandling omfatte psykisk helsetjeneste. Vi må sikre at studenttallene også blir regnet inn i finansieringen av fastlegeordningen hvis de ikke allerede er det. Utdanningsinstitusjonene bør fortsatt kunne tilby en helse- og rådgivningstjeneste gjennom samskipnadene. Den vet vi fra tidligere debatter her i salen er av varierende kvalitet ved de forskjellige studiestedene, og det vil være viktig for denne gruppen. Norsk Studentunion møter disse problemstillingene ofte gjennom den ombudsrollen de har for studentene. Et eksempel som NSU har fått, er en student som ble syk midt i studiet, og som kort sagt ikke hadde krav på noen form for offentlig hjelp. Studenten ble syk i november og jobbet med å få penger fra Nav i ett års tid. Etter å ha ventet lenge på saksbehandlingen og fått forventninger om at en oppfylte kriteriene for rehabiliteringspenger, fikk vedkommende et endelig avslag. Det var tydelig at det ikke handlet om saksbehandlingen, men om regelverket. Derfor mener jeg at det er vår plikt å få endret regelverket slik at studenter faktisk har gode og forutsigbare rettigheter ved sykdom. Det er ulike tiltak som kan settes i gang for å gi større fleksibilitet og bedre forhold for syke studenter. For det første bør studenter kunne få sykepenger fra Lånekassen det første året de er syke, med grunnlag i satsene i folketrygden. Jeg nevnte at en fra Lånekassen har rett til maksimalt fire og en halv måneds sykestipend. Men man må ha vært syk i starten av semesteret for å ha rett til å få støtte. Utover det har man ikke rett til støtte fra Lånekassen. Etter det kan man søke om arbeidsavklaringspenger, men dette er i større grad tilpasset at man skal komme i arbeid, enn at man skal fullføre en utdanning. Mange studenter vil heller ikke oppfylle kriteriet om at man må ha behov for aktiv behandling eller arbeidsrettede tiltak. Konsekvensen vil være at man ikke får noen støtte utover sosialhjelp. Det vil også være avgjørende at institusjonene og Lånekassen viser fleksibilitet i forhold til syke studenter, slik at ikke alt stipend forsvinner dersom man klarer å ta noen studiepoeng mens man er syk. For det andre må studenter få nødvendig informasjon om sine rettigheter ved sykdom. Her bør det være et eget kontor som studentene kan henvende seg til ved den aktuelle utdanningsinstitusjonen. Et eksempel vi har fått, er at en student ringte til Nav, som gav klar beskjed om at de ikke kjente til rettighetene for studenter. I stor grad er informasjonen god der man har en velutbygd studenthelsetjeneste, noe som i realiteten betyr Oslo. Her er legene eksperter på studentrelaterte plager. Jeg mener i utgangspunktet at utdanningsinstitusjonene bør ha samme ansvar for sine studenter som en arbeidsgiver har for sine ansatte. Jeg har tidligere tatt opp situasjonen til studenter som har fått barn eller venter barn i studietiden, og for studenter med psykiske helseproblemer. I dag er det situasjonen for studenter som opplever å bli syke i studietiden, jeg tar opp. Fellesnevneren for alle tre sakene er at systemet er for lite fleksibelt. Nå har vi begynt på jobben med å bedre forholdene for studenter i forbindelse med graviditet. Jeg håper at denne interpellasjonen vil kunne være med på å gjøre hverdagen enklere for studenter som blir syke i studietiden. Målet må være at ingen studenter skal ha bekymringer knyttet til sin studiehverdag, verken på grunn av fysiske eller psykiske plager. Hva vil statsråden gjøre for å gi bedre rettigheter til studenter ved sykdom?