Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-06-15:
Jeg har tenkt å holde innlegget mitt litt tett opptil det som er komiteens behandling av Riksrevisjonens rapport, men jeg kan ikke la være å kommentere litt med tanke på den generelle debatten om spesialundervisning. Jeg synes det er betryggende at også kontroll- og konstitusjonskomiteen i Stortinget er opptatt av disse spørsmålene og viser god innsikt i saken, når den er til behandling. Dette er et stort og viktig og vesentlig tema for veldig mange kommunestyrerepresentanter og alle som jobber i norsk grunnskole. Men det er ikke sånn at utgangspunktet for debatten er at jo mer spesialundervisning jo bedre er tilbudet. Det er oppsiktsvekkende store forskjeller mellom skoler og mellom kommuner når det gjelder spesialundervisning, og det henger sammen med om man lykkes i tilpasset opplæring på et tidlig tidspunkt. Det som er et tema for denne stortingsmeldingen som skal behandles til høsten, og som regjeringen akkurat har lagt fram, er at vi ser at i Norge får de yngste barna minst spesialundervisning, og de eldste barna får mest. Vi vet hvor avgjørende viktig det er med tidlig innsats for å komme på rett spor igjen i en læringsprosess, og en viktig bakgrunn for denne stortingsmeldingen er ønsket om å kunne snu på dette. Et sentralt forslag er at kommunene og skolene skal – med en gang man ser at det er et barn som har noen spesielle utfordringer – sette i gang med de tiltakene man selv har oversikt over, mens PP-tjenesten jobber med å utrede hva som eventuelt kan være grunnlag for et vedtak om spesialundervisning. Til denne debatten om privatskoler eller ikke: Ja, det er riktig at omfanget av privatskoler i Norge er lite. Det er rød-grønn politikk. Det er fordi vi avblåste friskoleloven og har konsentrert muligheten for å opprette privatskoler til religiøse eller pedagogiske alternativer. Hvis friskoleloven var blitt gjennomført, hvor alle kunne sette i gang og ha krav på statlig støtte, hadde det vært et helt annet omfang av privatskoler. Hovedutfordringen i et fordelingsperspektiv – og mønsteret i de landene som har store innslag av privatskoler – er at det er ressurssterke foreldre som velger privatskole. Man får en todeling, og dermed større forskjeller i utdanningssystemet. Nå kan det være ulike grunner til at en del foreldre som har barn med behov for spesialundervisning, søker seg i retning av ulike privatskoler i Norge. Misnøye med tilbudet og at man foretrekker f.eks. Steiner-pedagogikk framfor den pedagogikken som er rådende i grunnskolen, hører jeg ofte som argumenter for det. Jeg er veldig godt fornøyd med at Stortinget entydig mener at hensynet til de mest sårbare barna i norsk skole skal veie tungt. Det er ikke sånn at kommuneøkonomien skal kunne trumfe det barn har behov for i denne sammenhengen. Jeg er også fornøyd med at kontroll- og konstitusjonskomiteen er så tydelig på at man kommer til å vokte de innvendingene som er kommet fra Riksrevisjonen i dette arbeidet. Jeg tar med meg det som en viktig drahjelp i forhold til hvordan vi skal jobbe videre med dette. Spesialundervisning er en sentral elevrettighet for de barna, de elevene, som har behov for det. Det er sånn, som flere har vært inne på, at på dette området står vi overfor vesentlige pedagogiske, praktiske og administrative utfordringer. Det er nettopp derfor regjeringen Stoltenberg II i 2007 nedsatte det såkalte Midtlyng-utvalget, som fikk som mandat å gå veldig nøye igjennom det som var situasjonen: hvilken plass spesialundervisningen har i norsk skole, og hva man bør gjøre med de utfordringene man står overfor. Det er på bakgrunn av denne NOU-en, som ble levert i 2009, at vi nå nylig har lagt fram en melding for Stortinget, der situasjonen gjennomgås og tiltak foreslås. Vi kommer straks tilbake til et kapittel i denne meldingen i dag. Men hovedgrepene, og hovedinnfallsvinkelen til alt dette, handler om et sterkt ønske om å omorganisere Statped sånn at tjenestene fra Statped kommer tettere på kommunene, og at tjenestene fra PP-tjenesten kommer tettere på skolene, dvs. at den kompetansen man sitter på, skal flyttes nærmere skolene og barna som har utfordringer på dette området. Riksrevisjonens undersøkelse av spesialundervisningen i grunnskolen, som nå er til behandling, har et faktagrunnlag knyttet til oppfølging av saksbehandlingskravene for spesialundervisning i kommunesektoren, som på mange måter gir et rimelig dekkende bilde av det som er situasjonen. Det bygger i stor grad opp under Midtlyng-utvalgets så vel som departementets eget kunnskapsgrunnlag – ikke minst resultatene fra gjennomførte nasjonale tilsyn som departementet har tatt initiativet til. Resultatene fra de nasjonale tilsynene har vært omtalt bl.a. i de årlige budsjettproposisjonene fra regjeringen til Stortinget. Det er imidlertid nyanser i faktagrunnlaget som jeg har lyst til å nevne. Når det gjelder saksbehandlingstiden i PP-tjenesten, gjennomførte Nordlandsforskning på bakgrunn av et oppdrag de fikk fra Utdanningsdirektoratet en undersøkelse om dette i 2009. Den gir et annet og bedre inntrykk av saksbehandlingstiden i kommunene enn det Riksrevisjonens undersøkelse viser. Departementet har opplyst dette til Riksrevisjonen, og det er grunn for oss til å gå nærmere inn i hva som er årsaken til at vi får ulike svar på spørsmål, selv om spørsmålene er like. Uansett er likevel saksbehandlingstiden og andre forhold som bl.a. undersøkelsen til Riksrevisjonen avdekker, viktige sider ved rettssikkerheten, noe som nødvendiggjør videre oppfølging fra departementet. Jeg vil sørge for at Stortinget blir orientert på egnet måte om oppfølgingen. Jeg har merket meg at komiteen mener departementet bør vurdere forslag om lovfesting av maksimal saksbehandlingstid. I Meld. St. 18 for 2010–2011 blir det etter en samlet vurdering konkludert med at vi ikke foreslår dette nå. Det handler om at det er vanskelig å sette absolutte frister som ikke er avhengige av nærmere vurdering i den enkelte sak. Kvaliteten på de vedtakene som skal gjøres, er altså også avgjørende viktig i forhold til det videre forløpet. Men det betyr ikke at det er fritt fram for å gjøre hva man vil. Det betyr at forvaltningsloven gjelder også på dette området. Jeg er rimelig sikker på at vi kommer tilbake til den problemstillingen også når vi skal behandle meldingen i Stortinget. Men jeg er enig med representanten Aspaker, som sier at de formuleringene som står i merknadene fra en samlet komité, må fungere overfor oss og overfor kommunene som et ris bak speilet når det gjelder at Stortinget har ambisjoner om at barn skal få vedtak som er operative, og som gjør at de får den hjelpen de trenger, innenfor det som er en tremånedersfrist. Så jeg er helt sikker på at det kommer til å fungere sånn som jeg regner med at kontroll- og konstitusjonskomiteen har ment at det burde fungere. Jeg ser for øvrig av kontroll- og konstitusjonskomiteens innstilling at det er bred enighet om at det er grunn til å tro at de foreslåtte tiltakene i Meld. St. 18, Læring og fellesskap, samlet sett vil føre til et bedre tilbud for dem som trenger spesialundervisning. I meldingen foreslår vi en rekke tiltak som vil styrke tiltakskjeden: omorganisering av det statlige spesialpedagogiske støttesystemet, som jeg har vært innom, utvidelse av etter- og videreutdanning for lærere, styrking av skolens vurderingspraksis, digitalt veiledningsmateriell med maler, rutinebeskrivelser og eksempler, foreldreplakat med oversikt over rettigheter og muligheter for brukermedvirkning, og klargjøring av hva som er tillatt assistentbruk. Siden vi altså har flere muligheter til å komme tilbake til innholdet i selve meldingen, nøyer jeg meg i denne omgang med å si at jeg er glad for at det er så bred enighet om disse spørsmålene i Stortinget.