Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2011-06-15:
Saksordføreren har på en god måte redegjort for sakens innhold. Det er vel ingen tvil om at Riksrevisjonen har påpekt – og har – ganske mange kritiske merknader til hvordan spesialundervisningen fungerer i dag, eller rettere sagt ikke fungerer. Tatt i betraktning de over 50 000 elevene dette angår hver dag, og de store midlene, anslagsvis 6–8 mrd. kr, som bevilges til dette formålet, må det være rett å si at Riksrevisjonens gjennomgang er nyttig og viktig, og at den har vært helt nødvendig. Det er et stort tankekors at skolen i så stor grad bidrar til å reprodusere sosiale forskjeller. Det har lenge vært et viktig politisk mål å sikre skolen muligheter til å utjevne sosiale forskjeller, slik at elevenes bakgrunn, historie og ballast ikke skal være avgjørende for den muligheten de skal ha til å strekke seg og til å kunne oppnå maksimalt utbytte av den opplæringen de tilbys. Retten til individuell opplæring og spesialundervisning er derfor avgjørende viktig for å sikre at barn får så like muligheter som overhodet mulig i livet sitt. Riksrevisjonens påpekninger viser at vi dessverre ikke har lyktes i tilrettelegging av spesialundervisningen i den grad vi burde. Flere har vært inne på at om lag 8 pst. av elevene i grunnskolen får spesialundervisning. Riksrevisjonen har jo på nytt dokumentert det vi vet, at omfanget av spesialundervisning varierer på en uforklarlig måte mellom kommuner, og at det tydeligvis er svært ulik praksis, til tross for at elevene i utgangspunktet er utstyrt med de samme rettigheter. Det er en utfordring at kommunene tolker, forstår eller anvender loven så forskjellig. Riksrevisjonen viser også at ulikhetene bare har økt i de senere årene. Dette er forhold som er alvorlig og betenkelig, og som Høyre derfor mener departementet må gå nærmere inn i. Opplæringsloven er klar på at en kommune ikke kan avslå krav på spesialundervisning ut fra en økonomisk begrunnelse. Dette er en rettighet eleven har uavhengig av kommunens budsjett. Fylkesmennene har likevel påpekt, når de har vært intervjuet av og i dialog med Riksrevisjonen, at de mener å se at økonomiske hensyn har betydning for hvordan tildelingen av spesialundervisningen er. Dette har en samlet kontroll- og konstitusjonskomité påpekt som svært bekymringsfullt, for det betyr at lovens intensjon og den rettigheten elevene har, faktisk ikke er oppfylt. Riksrevisjonens undersøkelse har også avdekket at saksbehandlingsfristene er urovekkende lange og må sies å være langt utover det som kan karakteriseres som forsvarlig. Når det før vedtak om spesialundervisning skal foreligge en sakkyndig vurdering i regi av PP-tjenesten, og når behandlingstiden for 70 pst. av sakene er mer enn tre måneder og for 25 pst. er mer enn seks måneder, betyr det at mange unger må vente altfor lenge på svært viktig hjelp. Det kan bety at de sitter dag etter dag i klasserommet og ikke har det utbyttet av opplæringen som de skulle hatt. Kontroll- og konstitusjonskomiteen har merket seg, og sagt seg enig i det, at Utdanningsdirektoratet sier at en saksbehandlingstid på over tre måneder er for lang. Så her er det et stort forbedringspotensial over hele linjen, og her må det gjøres noe. Så problematisk har komiteen ansett saksbehandlingstiden for å være at man faktisk i samlet flokk har bedt departementet gå inn og vurdere om man bør lovfeste en maksimal saksbehandlingstid. Det må vel kunne karakteriseres som et slags ris bak speilet i så måte. Det kan være grunn til å spørre om kommunenes internkontrollsystem virker på spesialundervisningens område når svikten i etterlevelse av opplæringslovens bestemmelse om spesialundervisning er så åpenbar. Da må man nesten kunne konstatere at på dette området føres det knapt nok internkontroll i kommunene. Og det er paradoksalt at det må en riksrevisjonsundersøkelse til for å henge bjella på katta og løfte fram denne problemstillingen på den måten det nå er gjort. Komiteen har også merket seg at det i Riksrevisjonens undersøkelse stilles spørsmål ved om Kunnskapsdepartementet i tilstrekkelig grad har ivaretatt sitt overordnede ansvar for at bruk og videreutvikling av virkemidler bidrar til at elever med spesielle behov gis et likeverdig grunnskoletilbud. Her er det altså grunn til å spørre om ansvaret på flere nivå er ivaretatt på en god nok måte. Jeg vil vise til representanten Nybakk, som har helt rett i at dette problemkomplekset vil Stortinget komme tilbake til i sin fulle bredde til høsten når vi skal behandle de øvrige delene av Meld. St. 18 for 2010–2011, Læring og fellesskap. Men jeg har lyst til å utfordre statsråden i dag, all den tid det faktisk er en samlet kontroll- og konstitusjonskomité som har stilt seg bak merknaden om å be regjeringen om å vurdere en lovfesting av saksbehandlingstiden, og faktisk be henne om å kommentere hvordan hun tenker seg at departementet og regjeringen kan følge opp den henstillingen fra Stortinget. Her er det åpenbart en lang vei å gå, og det må antakelig kraftigere lut til enn det vi rår over i dag av virkemidler, for å sikre oss at denne viktige retten til norske elever faktisk kan innfris.