Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2010-05-06:
En samlet utenrikskomité uttalte i forrige periode i forbindelse med behandlingen av et representantforslag fra Erna Solberg og Finn Martin Vallersnes følgende: «Komiteen mener at Stortinget også må involveres i større grad i dette arbeidet, og er enig med forslagsstillerne om at Stortinget må få mulighet til åpen debatt om større og prinsipielle EU/EØS-saker i god tid før beslutningsprosessen er over i EU. Komiteen støtter derfor forslaget i dokumentet om at Regjeringen bør avholde halvårlige redegjørelser om viktige EU/EØS-saker i Stortinget.» Samme komité uttalte i forbindelse med stortingsmeldingen om gjennomføringen av europapolitikken: «Komiteen legger vekt på behovet for at Regjeringen på et tidlig stadium konsulterer Stortinget. Økt innflytelse og tidlig påvirkning krever tidligere avklarte, norske standpunkter. Som et ledd i den tidligere avklaringen av standpunktene, viser komiteen til forslaget om halvårlige redegjørelser om EU/EØS-saker av utenriksministeren». Utenriksministerens redegjørelse nå på tirsdag var som alltid en god situasjonsbeskrivelse. Men det er langt igjen til en redegjørelse som tilfredsstiller den intensjonen et samlet storting hadde om å instituere halvårlige EU/EØS-redegjørelser. Det var påtagelig hvor mye av redegjørelsen som gikk med til å diskutere saker som er vedtatt i EUs organer for lang tid siden. Det var også slående hvor mange ganger utenriksministeren understreket sine planer om å holde Stortinget orientert og informert, når vårt klare signal i forrige periode var et ønske om å bli konsultert. For at utenriksministerens redegjørelse skal utgjøre en reell konsultasjon, må redegjørelsen ta opp saker som ennå ikke er avgjort i EU-systemet. Den må drøfte mulige konsekvenser for Norge. Den må redegjøre for Regjeringas holdninger, og den må være åpen for Stortingets meninger om disse holdningene. En slik ordning ville ikke bare styrke Stortingets mulighet til å være orientert om og involvert i EØS-arbeidet, det EØS-arbeidet og de sakene vi til slutt faktisk skal godkjenne, men det kunne kanskje også være til hjelp for Regjeringa. Vi har fått flere signaler om at det er en utfordring for Regjeringa tidlig nok å identifisere viktige saker, avklare norske holdninger og komme i gang med påvirkningsarbeidet. I våre naboland fungerer EU-konsultasjoner med parlamentene faktisk som en spore til dette arbeidet. Sett i lys av Stortingets klare intensjon om å være tidlig orientert om viktige EU-prosesser syns jeg det er underlig at utenriksministeren knapt nevnte Europakommisjonens arbeidsprogram, som ble lagt fram i slutten av mars. Her redegjøres det for viktige lovgivningsinitiativ som vil bli lansert i løpet av 2010. Det antydes også en rekke strategiske prioriteringer for perioden 2010–2014. Arbeidsprogrammet kunne være et godt utgangspunkt for tidlig å identifisere viktige rettsakter som kan være av interesse for norske aktører å følge og å påvirke. Da blir spørsmålet: Har Utenriksdepartementet allerede startet arbeidet med å gå gjennom arbeidsprogrammet og bedt fagdepartementene om å sette i gang en lignende vurdering? Hvis et slikt arbeid er satt i gang, hvorfor tok ikke statsråden det med i sin redegjørelse? Arbeidsprogrammet lister opp 34 strategiske tiltak og 280 større forslag. De strategiske tiltakene skal som nevnt legges fram i løpet av 2010, og omfatter bl.a. reguleringer av finansmarkedet, nylansering av det indre marked og handelspolitikk for EU. I løpet av 2010 skal kommisjonen også legge fram en hvitbok om framtidas transport og en grønnbok om pensjon. I tillegg har den norske EU-delegasjonen omtalt forslag på energiområdet. Arbeidsprogrammet må også ses i lys av det pågående arbeidet med EU 2020. I denne sammenheng er det interessant å se på hva som er skjedd i Sverige. Utenrikskomiteen i Riksdagen har behandlet arbeidsprogrammet og avgitt en uttalelse. Målet med behandlingen er bl.a. å skape en debatt om saken på et så tidlig tidspunkt som mulig. Uttalelsen er selvfølgelig ikke rettslig bindende, men regjeringa gis en mulighet til å justere sine standpunkter og skape en forankring i Riksdagen. Utenriksministeren brukte i sin redegjørelse en del tid på hva Lisboa-traktaten og EUs nye arbeidsformer vil bety for EØS-avtalen. Han nevnte flere konkrete utviklingstrekk han sjøl mente kunne svekke innflytelsen for norsk deltakelse, bl.a. bortfallet av søylestrukturen, som gjør det vanskeligere å identifisere hva som er EØS-relevant og som dermed kan bli tatt inn i EØS-avtalen, styrkingen av Europaparlamentet, nye komitologiprosedyrer – komitologisystemet er jo den formelle deltakelsen vi har i EUs institusjoner og organer i forbindelse med lovgivning – og, ikke minst, endrede avstemningsregler i programkomiteene. Utenriksministeren sier sjøl i sin redegjørelse at norske stemmer ikke lenger blir hørt på samme måte som før. På disse to siste områdene er da det store spørsmålet, som ikke ble berørt i redegjørelsen: Hva er det som skjer, hva er bekymringen, og hva har Regjeringa tenkt å gjøre for å bøte på den manglende innflytelsen eller at våre stemmer ikke lenger blir hørt, som utenriksministeren redegjorde for? Til sammen blir inntrykket av redegjørelsen at utenriksministeren stiller den helt riktige diagnosen, men ikke utskriver medisinen. Høyre har flere ganger etterlyst konkrete tiltak og en klar strategi fra utenriksministeren for å vise at han og Regjeringa tar på alvor behovet for å være både offensive, aktive og framoverlente i arbeidet for å sikre at EØS-institusjonene ikke forvitrer ytterligere. I Utenriksdepartementets egen vurdering av hvilke virkninger Lisboa-traktaten kan få for Norge, omtales det en rekke tematiske områder. Vi kan her f.eks. nevne institusjonelle endringer i EU, EØS-avtalens virkeområde, justis- og innenrikspolitikk, sikkerhets- og utenrikspolitikk ikke minst, energiområdet, handelspolitikk, skatter og avgifter. Det gis altså ikke noen overordnet vurdering av hva det vil ha å si samlet sett for Norge, men den gjennomgående vurderingen gjort av Utenriksdepartementet sjøl er at det blir mer krevende å fremme norske interesser. Arbeidet i EU skyter fart etter at man nå har hatt en lang diskusjon om institusjonelle endringer, og allerede i dag er det problemer med tidlig nok å fange opp det som skjer. UD anser at Stortinget og de politiske partiene kan spille en sentral rolle i påvirkningsarbeidet overfor Europaparlamentet, og Stortinget har tatt den utfordringen på alvor. Det er derfor nå besluttet å sende en utsending – en fast utsending – fra Stortinget til Europaparlamentet i Brussel. Men poenget er at skal dette ha noen verdi, må Regjeringa også sørge for å legge fram saker så tidlig for Stortinget at det er mulig for oss å vite hva som skjer, og hvordan vi kan påvirke. Utenriksministeren har ved flere anledninger, senest i debatten om den forrige redegjørelsen, sagt at partiene i Stortinget må kjenne sin besøkelsestid overfor sine søsterpartier og partiorganisasjoner i Europaparlamentet. Det gjør vi, men da er vi også avhengig av å vite hva som skjer på et tidlig tidspunkt. I Europautvalget forrige tirsdag kom det ytterligere eksempler på at Regjeringa ikke synes å ta behovet for å markere Norges ønske om innflytelse tilstrekkelig alvorlig. Mens Stortinget gjentatte ganger har signalisert ønske om norsk deltakelse på EUs ministermøter, viser det seg nå at norske statsråder har deltatt på kun sju av 19 møter vi har blitt invitert til under det spanske formannskapet. Det er synd at ikke Regjeringa bruker denne kanalen mer effektivt når den blir tilbudt til oss, og det er problematisk at vi på den måten vender ryggen til en europeisk arena for påvirkning og erfaringsutveksling. I NUPIs utenriksministerdebatt i fjor høst sa utenriksministeren noe interessant om sitt dilemma som forvalter av den norske EØS-avtalen, at «det er klart at for et land, så integrert, så aktivt deltakende, og med så mange ambisjoner og ønsker for det internasjonale samarbeidet, så er et ikke-medlemskap i EU, sett fra et utenrikspolitisk perspektiv, en stor og vedvarende utfordring for norsk utenrikspolitikk». For en utenriksminister er det «en kontinuerlig avveiing mellom det å snakke om dette og det «å snakke ned» dine kort. Det er ikke min oppgave å gjøre meg «mindre» enn det jeg er». Jeg har forståelse for utenriksministerens dilemma og problem. Samtidig melder et problem seg som uunngåelig i denne sammenhengen. Samtlige norske utenriksministre siden 1990 mener at forholdet til EU er en av våre største utenrikspolitiske utfordringer. Hvis alle til enhver tid sittende utenriksministre skal innta samme holdning som Gahr Støre, vil alle kommende utenriksministre havne i nøyaktig samme posisjon, hvor vårt ikke-medlemskap i EU svekker vårt folkestyre og vår mulighet til innflytelse.