Olemic Thommessen (Høyre), 2008-06-04:
Nok en gang snakker vi om barnevern. Det er et område der vi dessverre fortsatt får ganske mange bekymringsmeldinger, det være seg fra kommunalt ansatte som opplever at flaten mot det statlige barnevernet er vanskelig, fra ansatte i institusjoner som føler seg utsatt, og - kanskje de vanskeligste samtalene - de samtalene vi har med foreldre som føler at deres barn ikke blir ivaretatt. Det er litt - hva skal jeg si - frustrerende at vi stadig må komme tilbake til dette. Jeg tror vi må spørre oss om de grepene som er tatt, er tatt i en rekkefølge og i en hastighet som er forsvarlig. En ting er at man akker seg over at den statlige reformen i utgangspunktet var underfinansiert. Nå har det gått tre år, og vi har merket oss at budsjettene har økt. Det er fint. Spørsmålet er om de kanskje må økes enda mer. Et annet spørsmål er: Hvor mange nye oppgaver skal man utføre samtidig? Vi vet at Bufetat hadde betydelige innkjøringsproblemer da man startet opp. Det var betydelige problemer med å komme i gang. Det var store bemanningsendringer, det var problemer med å håndtere økonomien, osv. I tillegg skal man altså foreta en omrokering fra et barnevern med en stor privat andel av plassene til et barnevern med en stor offentlig andel av plassene, som man ønsker nå. Man skal altså foreta en oppbygging av statlige plasser, og slik sett får man en rokering i systemet som i seg selv er ganske krevende. I tillegg tar man inn mindre, enslige asylsøkere, nå opptil 15 år. Neste trinn er fra 15 til 18 år. Jeg tror vi skal tenke oss om når det trinnet skal komme i forhold til hvilke ressurser man faktisk har. På toppen av det hele er vi i en situasjon der antall barn totalt sett øker, så behovene er større. Bufetat har veldig store oppgaver, og de pålegges oppgaver - nær sagt - den ene oppå den andre før den første er løst. Vi kan snakke om barnets beste, men spørsmålet om barnets beste fremstår jo som en floskel hvis vi ikke er villige til å renonsere på ideologiske krav, og hvis vi ikke greier å stille opp med den økonomien som skal til for at forutsetningene skal være til stede for at Bufetat faktisk greier å løse oppgaven. Statsråden repeterte her det som vi har hørt mange ganger, at ved valg av plasser skal man først se etter en statlig plass. Har man ikke det, skal man se etter en plass som er drevet av en ideell organisasjon, og så skal man kanskje finne en privat. Allerede der har man lagt et løp som er ideologisk preget, og vi skal sikkert få anledninger til å diskutere om det er en fornuftig ideologi. La oss bare konstatere at i dag er ca. halvparten av plassene private, og at en slik omlegging som man ønsker på et ideologisk grunnlag, faktisk er en smertefaktor. For de barna som i dag må flytte fra Svastuen, fordi det stenger 1. juli, og forhåpentlig skal inn i et offentlig tiltak som de ikke vet hva er enda, er dette en belastning, og det må vi ta med oss. Man kan ikke fase ut et system eller fjerne et system før man har et annet på plass, og det er det vi opplever at man gjør. Man snakker nå om at man skal ha ideelle aktører eller ideelle organisasjoner. Statsråden brukte begge begreper. Bare der har vi en stor ullenhet. Realiteten er at man ikke kan svare på hva det er. Statsråden kan antagelig ikke svare på hva en ideell aktør er i juridisk forstand i forhold til hvem som skal ha en fremtid, og hvem som ikke skal ha en fremtid. Halvparten av disse plassene leveres av aktører som faktisk ikke vet om de har noen fremtid i Norge. Bare det betyr en så stor usikkerhetsfaktor at det åpenbart må gå ut over barna. Det må lages en ordentlig plan. Hvis det er slik at man vil ha private aktører - ideelle eller kommersielle - i fremtiden, må man kunne fortelle dem som man vil ha, om de har noen plass her eller ikke. Da må man bestemme hvilken strategi man skal ha i en slik omleggingsprosess. I dag flyter det jo over stokk og stein. I dag er det ingen i det private kommersielle feltet som faktisk vet om de har en fremtid. Det eneste vi vet, er at de presses vanvittig på pris. Samtidig vet vi at innenfor det offentlige systemet er det så langt ingen som har kunnet redegjøre for hva de enkelte typer plasser koster. Man opererer med store, romslige kalkulasjonsgrunnlag som gjør at det er helt umulig å ha et sammenlignende grunnlag. Man er også klar på at noen konkurranseutsetting skal det ikke være. Det betyr at man er villig til å svelge dyrere offentlige plasser framfor å ha billigere private. Det betyr at man får mindre ut av pengene. Da synes jeg også det er ganske drøyt å påstå at man driver til barnets beste.