Erna Solberg (Høyre), 2004-06-08:
La meg få lov til å begynne med noe av det siste som komiteens leder sa, nemlig at vi burde vurdere endringer i forhold til disse spørsmålene når det gjaldt at folk skulle få lov til å bli selv om de hadde fått avslag på en asylsøknad, hvis de altså var kommet i jobb i Norge som asylsøkere istedenfor gjennom arbeidsinnvandring. Jeg tror det viktigste vi gjør i forhold til å ha en kontrollert innvandring til dette landet, er å sørge for én ting, og det er at vi holder et klart skille når det gjelder hva asylinstituttet dreier seg om: Det dreier seg om beskyttelse. Det dreier seg om å sørge for at personer som har behov for beskyttelse i dette landet, får opphold. Dersom man bruker asylinstituttet som arbeidsinnvandring, som jeg oppfatter at Senterpartiet åpner for, må jeg faktisk få lov å si at jeg tror vi har ødelagt asylinstituttet for årene som kommer. Dette er en vanskelig sak. Det er en vanskelig sak fordi alle kan føle at man skulle ønske man kunne hjelpe barn som har det vanskelig, og noen av disse barna har en veldig vanskelig situasjon. Men samtidig er man nødt til å holde noen prinsipper i hevd. For meg er individuell behandling av saker det viktigste innenfor dette området. Det andre er at vi er nødt til å se at det vi gjør i enkeltsaker, får konsekvenser også for holdningene i forhold til andre saker. Det er ingen tvil om at hvis man hadde vedtatt Dokument nr. 8-forslaget slik som det forelå, hadde det vært en invitt til at flere barn ville ha kommet hit og vært her lenge, og flere barn ville dermed ha fått en vanskelig skjebne i vårt land. Det er faktisk den vanskelige konsekvensen. Der vi ønsker å være snille, kan vi altså ødelegge for betydelig flere barn i årene som kommer. Dette vet vi f.eks. i forhold til kirkeasylantproblematikken. Derfor er det også ganske viktig at vi ser på hva det er som er grunnlaget for at noen saker tar lang tid. Hovedgrunnen er at man velger å ikke rette seg etter beskjeden om å reise fra landet. Man motsetter seg uttransportering, har gjentatte omgjøringsbegjæringer og får hjelp av mange grupper som i neste omgang klager over at det tar lang tid før vi klarer å gjennomføre det. Det tar sikkert lang tid før vedtakene er fattet i saken, det tar lang tid før de kan gjennomføres, og da er det mange gode hjelpere som blir til dårlige hjelpere på denne veien. Jeg har behov for å si det, for jeg har vært igjennom og sett på noen av disse enkeltsakene, og det er klart at man kunne ha skåret igjennom fra norske myndigheters side og sendt dem ut på et tidligere tidspunkt. Men det hadde blitt oppfattet som meget traumatisk også hvis man hadde gjort det på det tidspunktet, og i noen saker har man valgt å vente litt lenger. Jeg møter mange slike ønsker, som at barn skal få gjøre ferdig skolegangen, osv. Jeg har også lyst til å understreke at nye momenter i en individuell sak i forhold til dette er saksforhold knyttet til det. Ett moment er selvfølgelig hvor lenge man er. I barnesaker er det større grunnlag for å vurdere det enn i saker som gjelder voksne. Når det gjelder selve forslaget som nå er utkrystallisert gjennom Stortingets behandling, registrerer jeg at det er en viss ulik fortolkning av det i det jeg hører fra talerstolen. Jeg har lyst til å understreke at når det gjelder det jeg så i media den dagen innstillingen var avgitt, er jeg enig med Per Sandberg i at dette kan gjøre skade mer enn det hjelper, for man gir falske forhåpninger til en del personer. Man tror saken er avgjort, og fortsatt er det slik at det er individuell behandling av Utlendingsnemnda som ligger til grunn. Vi skal instruere i tråd med den instruksen vi allerede har gitt, om å innføre en spesiell ordning for dem som har vært her i tre år, og hvor endelig vedtak er fattet for ca. et år siden, hvor man ber om prioritet for disse sakene i behandlingen av omgjøringsbegjæringen. Jeg har lyst til å understreke at alle har rett til å få behandlet omgjøringssakene sine. Jeg vil jo også ha med det forslaget vi har på høring, hvis det er nye momenter i forhold til saken. Det man altså instruerer om i en slik sak, er at man prioriterer disse sakene og får dem raskt behandlet. Så har jeg registert at man ønsker å ha en sjenerøs behandling, uten at man spesifiserer hva en sjenerøs behandling er. Vi må se på om det må forskriftsfestes, og i hvilken grad det kan forskriftsfestes. Når det gjelder spørsmålet om behandlingsform internt i UNE, er det slik at det eksplisitt i forhold til loven og dagens forskrifter er nemndleder som velger behandlingsform. Vi holder akkurat nå på å se på spørsmålet om hva man i så fall må gjøre for å følge opp Stortingets vedtak. Men jeg har samtidig lyst til å si at det er noen medieuttalelser i denne sammenhengen som gjør det vanskelig for dem som jobber i Utlendingsnemnda, for det oppleves som en relativt sterk mistillit, når man jo forvalter de reglene som faktisk finnes. Av og til skal man ikke skyte på pianisten, man får være med på at det kan være at det er politisk uenighet om hvordan noen regler faktisk er utformet.