Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
I to perioder har jeg vært så heldig å få lov til å være med i Stortingets delegasjon til Europarådet. Arbeidet i Europarådets parlamentarikerforsamling og komiteer er svært relevant for det arbeidet vi gjør her i Stortinget, men problemet er at det er så få som vet om det. Det har vi i europarådsdelegasjonen bestemt oss for å gjøre noe med, så vi kommer i større grad enn før til å reise saker her i salen, som vi har vært med på å behandle i Europarådets parlamentarikerforsamling. Situasjonen for romfolket er en av de aller mest aktuelle sakene for tiden, selv om temaet har vært på Europarådets dagsorden lenge. Europarådets engasjement for romfolket går tilbake til 1969, da de første offisielle dokumentene ble vedtatt om situasjonen for sigøynere og andre reisende i Europa. Det er ingen god historie – det vet vi. Sigøynernes historie i Europa er historien om etnisk rensing, systematisk og strukturell diskriminering, som strekker seg helt opp til våre dager. Det skulle altså ta 20 år fra Europas egen menneskerettighetsorganisasjon ble etablert, til spørsmålet om romfolkets rettigheter ble satt på dagsordenen. Det er ganske lenge og sier antakelig sitt om hvilke holdninger som var rådende, selv rett etter annen verdenskrig, og det vi vet foregikk den gangen. Majoritetssamfunnenes politikk overfor sigøynerne, nå romfolket, består altså av en serie med overgrep og manglende respekt for deres særegne kultur som reisende. Uten respekt får en heller ingen forståelse for det som er annerledes. Barna har kanskje vært de aller største taperne. Muligheter for tilpasset skolegang har det vært så som så med. Så blir barn voksne, får egne barn, og historien gjentar seg. Vi må helt fram til 1983 før Europarådet satte skolegang for romfolkets barn på dagsordenen, gjennom organisert skolering av lærere som arbeidet med rombarn. Ti år etter, i 1993, fikk romfolket status som europeisk minoritet. Med det ble romfolkets levekår et viktig tema innen Europarådets høyest prioriterte satsingsområder. Det handler om beskyttelse av minoriteter, kamp mot rasisme og kamp mot sosial ekskludering. I 1995 ble en ekspertkomité for rom og reisende opprettet, der 40 av Europarådets 47 medlemsland er med, inklusiv Norge. Komiteen består av regjeringsrepresentanter. Den besøker enkeltland og gir medlemslandene råd og anbefalinger om politikkutvikling innen utdanning, helse, arbeid og bolig. I 2008 vedtok parlamentarikerforsamlingen en anbefaling om en helhetlig rompolitikk. Jeg er klar over at ting tar tid, og at en ikke kan forvente at konsekvensene av urett over mange, mange tiår lar seg endre på veldig kort sikt. Ikke desto mindre ble medlemslandene nok en gang, to år etter – i juni 2010 – bedt om å iverksette tiltak for å sikre romfolkets grunnleggende rettigheter. Kun uker etter det vedtaket bidro noen medlemsland til det stikk motsatte, gjennom uttransportering av hele grupper av romfolk. Situasjonen medførte hastesak i Europarådets oktobersesjon, som tok sterkt avstand fra denne politikken. Frankrikes uttransportering av romene var for øvrig også tema i spørretimen her i Stortinget i oktober i fjor, gjennom spørsmål reist av representanten Olemic Thommessen. I Europarådet tok generalsekretæren initiativ til et eget toppmøte på ministernivå – også det i oktober i fjor. Toppmøtet, der Norge deltok, vedtok en erklæring om medlemsstatenes felles europeiske forpliktelse overfor romfolket, men understreket samtidig at de viktigste tiltakene for inkludering må gjennomføres nasjonalt, regionalt og lokalt. Norge sluttet seg til den erklæringen. Romfolket utgjør anslagsvis 12 millioner av Europas rundt 730 millioner innbyggere. I det perspektivet er romfolket en ganske liten minoritet, men likevel Europas største. I Norge er andelen i forhold til befolkningen enda mindre. Tallene varierer noe fra det ene offentlige dokumentet til det andre. Noen steder oppgis 300–400, men de siste anslagene tyder på ca. 700 personer, hvorav de fleste har adresse i Oslo. Circa 200 antas å ha fast opphold i utlandet. 116 av de 700 er barn i førskolealder, av dem igjen er 35 i utlandet. 105 er i grunnskolealder, hvorav 31 i utlandet. 73 er i alderen 14–19 år, hvorav 40 oppholder seg i utlandet. Antallsmessig skulle en tro at dette var en gruppe som en på en måte skulle klare å håndtere på en god måte, men slik er det altså ikke. Det er åpenbart en direkte sammenheng mellom tidligere tiders overgrep og diskriminering, og den situasjonen romfolket er i i dag, men vi mangler god forskning om sammenhenger, årsaker og virkninger på dette området. I Norge har romfolket status som nasjonal minoritet, med de ekstra rettighetene det innbærer for ivaretakelse og respekt for deres egenart og kultur, samtidig som de har krav på deltakelse i samfunnet på lik linje med alle andre. Likevel får vi det altså ikke til – ikke så langt – tross mange utredninger og tiltak. Ute i Europa ser vi en oppblomstring av rasistisk motivert vold som også rammer romfolket. De mangler dessuten samme adgang til utdanning, sysselsetting, helsetjenester og bolig på linje med andre. Vår regjerings egen handlingsplan for å bedre levekårene for romene i Oslo viser at det siste også er situasjonen i Norge. Vi har vår egen minoritet, registrert som norske borgere. I tillegg kommer noen hit som asylsøkere – ikke veldig mange, men noen – flere til andre land i Europa enn hit. Trafficking både til prostitusjon og organisert tigging skjer over hele Europa, også hit til Norge. Så, hvorfor er det slik at vi ikke kommer videre? På tross av mengden utredninger og penger brukt går utviklingen snarere i feil retning i henhold til regjeringens egen handlingsplan. Hva kan vi gjøre med det? Kan vi skaffe oss en bedre oversikt over sammenhenger og virkemidler? Er noe av problemet at vi hele tiden tar tak i romfolkets svakheter, deres vanskelige situasjon, som en marginalisert gruppe? Glemmer vi det som er første bud i enhver vellykket inkluderingspolitikk, nemlig å lete etter folks styrker og egne ressurser? Sigøynerkultur er en slik positiv ressurs. Den vekker begeistring hos andre, den er det som binder minoriteten sammen, og gir en identitet det går an å være stolt av. Ennå er det kanskje mulig å redde det som er igjen av den? På den annen side: Ingen er jo tjent med å svartmale situasjonen og gjøre folk mer stakkarslige enn de faktisk er. Men likevel tror jeg vi er nødt til å ta realitetene inn over oss. Vi står i beste fall på stedet hvil, men tegn tyder altså på at vi går i feil retning. Representanter for romfolket i Norge framhever selv tre viktige forutsetninger for inkludering: Bolig, utdanning/arbeid og et samlingssted for å ta vare på egen kultur. Det mangler vi i Norge i dag. Vi har hatt festivaler og ildsjeler, men altså ikke et systematisk arbeid i faste lokaler, der romfolket selv kan ta styringen med bidrag fra storsamfunnet. De har det i Sverige. Kanskje er det en idé å satse på det også her i Norge? Helt til slutt: Som medlem i Europarådet har vi tatt på oss visse forpliktelser til å oppnå resultater på dette området. Vi skal rapportere til Europarådet. Det er ingen unnskyldning at tingenes tilstand er verre andre steder. Vi skal også kunne se oss selv i speilet og vite at vi har gjort rett. Jeg vet at romfolket og handlingsplanen er satt på agendaen i Fornyingsdepartementet. Det er også viktig at det kommuniseres ut og blir en del av den offentlige debatten i Norge. Stortingssalen kan være et bra sted å starte. Derfor har jeg tillatt meg å stille utenriksministeren spørsmålet: Hvordan ser han for seg at vi kan styrke arbeidet med bedring av levekårene for egen rombefolkning, og samtidig bidra til fortgang i arbeidet på europeisk nivå?