Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
Det siste året har vært preget av rot, kaos og uenighet internt i den rød-grønne regjeringen. Kanskje var det derfor vi fikk en uvanlig kort trontale på lørdag. Den var uvanlig kort, og den hadde veldig lite å by på – lave ambisjoner. Det kan i hvert fall tyde på at regjeringen først og fremst bruker tid på å administrere det bestående – når de ikke bruker tiden på å krangle seg imellom. Selvfølgelig er det forskjeller mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, det har statsministeren helt rett i. I et fremskrittspartisamfunn vil enkeltmennesket få større plass. Når statsministeren sier at han er motstander av markedstenkningen, betyr det å være motstander av innbyggernes rett til frie valg over eget liv. Der statsministeren har mest tro på seg selv, har Fremskrittspartiet og jeg mest tro på enkeltmennesket og deres rett til å ta kloke valg over eget liv. Derfor synes jeg det er underlig at regjeringen og statsministeren ikke presenterer noen reformer. Det er ingen visjoner og ingen vyer for hvor de skal med det flertallet som de tross alt har i denne stortingsperioden. Reformbehovet er stort, og la meg særlig nevne noen områder. Eldreomsorgen: Her går utviklingen feil vei. Statsministeren har selvfølgelig helt rett i at dette handler om penger, dette handler om kommuneøkonomi, for med dagens modell og dagens system er det kommunene som har ansvaret for å finansiere eldreomsorgen. Men da må de altså få det handlingsrommet, og det har de ikke. Da kan jeg gi statsministeren to tips, hvis han har tid til å korrigere statsbudsjettet til i morgen: Det ene han burde gjøre, var å gjøre noe med investeringstilskuddet og gjerne doble det – kanskje tredoble det også – for å øke utbyggingstakten i Kommune-Norge. Det andre han må gjøre, er å øremerke midler til drift. Det er den eneste og sikreste måten å få opp produksjonen av sykehjemsplasser på, med det bestående system. Men i realiteten er det systemet som er foreldet. Organiseringen av eldreomsorgen har i det alt vesentlige ligget bom fast – med mange vekslende regjeringer i Norge gjennom mange, mange år. Likevel er det det temaet som står høyest på dagsordenen hver gang vi har valg. Det forteller meg at dette er et område overmodent for reform, men da må man tørre å tenke nye tanker, tørre å se på en omlegging av finansieringen og tørre å sette enkeltmenneskets rett til å ta valg i sentrum. Et annet område som trenger reform, er justissektoren. Jeg merket meg at under hele sitt innlegg nevnte ikke statsministeren denne sektoren med et eneste ord, og det til tross for at vi nå får uromeldinger fra politidistrikt etter politidistrikt om nedbemanning, om vakante stillinger. Mange av de nyutdannede politihøgskolestudentene får ikke jobb, og det er senest nylig bekreftet av politidirektøren. Hva hjelper det da å ha en ambisjon i trontalen om å fortsette opptaket til Politihøgskolen hvis de visselig går en usikkerhet i møte hva gjelder jobb for fremtiden? Norge trenger flere politifolk, ikke færre. Det handler om penger, men det handler også om å tenke annerledes med tanke på hele politisektoren. Det handler først og fremst om å gi det enkelte mennesket i dette samfunnet tryggheten tilbake. Det burde statsministeren ha brukt tid på å si noe om. Et tredje område: byråkrati og administrasjon. Stoltenbergs første regjering hadde friske fraspark på dette området – kanskje litt inspirert av daværende statsminister Tony Blair. Men det ble fort lagt i skuffen etter påtrykk fra LO – dessverre. Etter det har ikke Jens Stoltenberg eller Arbeiderpartiet på noen som helst måte hatt noen ambisjoner om å avbyråkratisere Norge med sikte på å sette brukerne, innbyggernes rettigheter, i fokus. Det beste eksemplet vi har på det, er jo Nav. Nav er gjenstand for en systematisk kritikk hver eneste dag fra titusener av innbyggere som ikke opplever å bli tatt på alvor når de går inn døren. De opplever å støte på byråkrati, på lovhindringer – rett og slett på utfordringer i stedet for å få sine saker løst, basert på det utgangspunktet de har, og de problemer de møter i hverdagen. Det burde bekymre statsministeren. Derfor burde det være et mye større fokus på å få reformert offentlig sektor med sikte på å få den til å bli mer publikumsvennlig enn den er. Så ville det være en fordel om regjeringen snart klarte å få et noe mer avslappet forhold til privat sektor – en privat sektor som hele tiden klarer å vise at den kan tenke nytt. De klarer å være innovative, og de klarer å få til mer for mindre. Det burde være søt musikk i ørene på denne regjeringen, som er opptatt av stramme budsjetter og å komme tilbake til handlingsregelen. Da burde man også være opptatt av å få mest mulig ut av hver enkelt krone man bruker på vegne av skattebetalerne. Da bør man slippe andre til. Da bør man være glad i konkurranse. Da bør man sørge for at det er innbyggernes behov som settes i sentrum – og la ulike oppgaveløsere konkurrere om deres gunst. På alle områder hvor man har gjort dette, har det gitt gode resultater. Hvorfor ikke også løsne dette når det gjelder helse, omsorg og utdanning, som er de tre områdene hvor man har et manisk forhold til dette i den rød-grønne regjeringen. I trontalen kommer det noen momenter som jeg har lyst til å bruke litt tid på. Det ene er at regjeringen slår fast at de vil åpne opp nye leteområder i Barentshavet og/eller i Lofoten. Det er litt uklart hvor det kommer, men det er i hvert fall et tegn på at SV er i ferd med å tape nok en kamp, noe jeg er veldig glad for. Så til asylpolitikken: Regjeringen varsler spennende ting. De varsler bl.a. at de nå vil føre en asylpolitikk fremover som er mer i samsvar med praksisen i «sammenlignbare land». Jeg håper det sammenlignbare landet er Danmark, for der har vi sett veldig, veldig gode resultater. Jeg håper ikke det sammenlignbare landet er Sverige, som er et av de få landene i Europa som ennå ikke har tatt en realitetsdebatt om utviklingen innenfor asylfeltet i sitt eget land. Men det kunne jeg godt tenke meg å få et svar på fra representanter fra regjeringspartiene i løpet av denne debatten: Hva er det man mener med «sammenlignbare land», når man sier at man skal føre en asylpolitikk på linje med disse landene? I dag kunne vi våkne opp til nyheten om at mange av våre soldater opplever at det blir drevet rovdrift på dem, særlig i forbindelse med utenlandsengasjementet i Afghanistan. De får for lite hviletid. Det i seg selv er selvfølgelig et problem for den enkelte soldat, men det forteller oss jo at utviklingen for det norske forsvar går i gal retning. Den måten man har valgt å formulere dette på nå gjennom mange år, har vært at man skal modernisere det norske forsvar. Sannheten er at det er ikke det man gjør lenger. Nå driver man en planlagt nedbygging på grensen til det uforsvarlige, og det mener jeg denne sal bør drøfte langt mer inngående i tiden som kommer. Vi har et forsvar som trenger å være operativt både hjemme og ute, men som ikke finner den nødvendige sammenheng mellom de uttrykte ambisjoner og de budsjettrammer de får tildelt. Det er ikke en situasjon som kan fortsette, og det bør bekymre regjeringen mer enn det det gjør. Så er det bare å konstatere at regjeringens store prosjekt helt siden den berømte månelandingstalen, nemlig klimapolitikken – ja, der er de facto alle ambisjoner forlatt. Jeg hørte hva statsministeren sa, men når man leser trontalen er det veldig vanskelig å få øye på de nye ambisjonene, de klare målsettingene, de konkrete virkemidlene som regjeringen har tenkt å ta i bruk, og kanskje jeg kan si det sånn: Kanskje er det like bra. I fjorårets debatt, for nøyaktig ett år siden, fremmet Fremskrittspartiet et forslag om å be regjeringen etablere en ordning med et velferds- eller Nav-ombud. Regjeringspartiene ba om at det forslaget ble omgjort til et oversendelsesforslag, fordi man åpenbart hadde ambisjoner om å gjøre noe med det. Ett år er gått uten at noen ting har skjedd. Derfor tar Fremskrittspartiet opp igjen det forslaget i år fordi vi synes det er litt lite etterrettelig fra regjeringspartienes side når de ber oss gjøre det om til et oversendelsesforslag, skaper et inntrykk av at dette vil de gjøre noe med, og så har det altså ligget i skuffen siden. Vi fremmer også en rekke andre forslag, både innenfor eldreomsorgsfeltet, hvor vi mener at Stortinget bør få seg forelagt en melding, eller en fremdriftsplan, slik at vi kan få se hvordan regjeringen har tenkt å nå målsettingen om full sykehjemsdekning. Det kan ikke lenger bare være et slagord, det må også komme til syne gjennom virkemidler og realiteter. Det må ikke være en godt bevart hemmelighet – særlig av hensyn til alle landets eldre mennesker som trenger eller vil komme til å trenge omsorg i nær fremtid. Jeg tar med dette opp alle Fremskrittspartiets forslag som vil bli omdelt i salen.