Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2014-05-06:
Grunnloven har siden 1814 vært grunnlaget for, og en viktig forutsetning for, utviklinga av vårt demokrati. Grunnloven er, og skal også for framtiden være, folkets lov. Men Grunnloven er også et grunnleggende politisk dokument, som skal være førende for samfunnets utvikling. Den skal gi beskyttelse til det enkelte menneske mot staten og mot eventuelle private interesser. Grunnloven må respekteres av oss politikere og av domstolene. Det blir den i dag. Det må og skal den også bli i framtiden. At språk er makt, er en anerkjent kunnskap. At Grunnlovens språk er slik at hele befolkningen lett kan lese den og forstå dens bestemmelser, er avgjørende viktig for norsk demokrati. Stortinget har i forbindelse med jubileet arrangert en konkurranse blant skoleelever om Grunnloven. Vi har fått inn mange flotte bidrag. Jeg tillater meg å lese to vers fra klasse 8 B på Nedenes skole: Vi leser Norges Riges Grundlov, er smarte ungdom på fjorten år. Men hva er det vi ser; den er vanskelig å skjønne, det er et språk vi ikke forstår. Språket må endres, slik at vi fatter, de tanker og lover som preger vårt land. Skal Grundloven leve, de neste to hundre, må det brukes et språk vi unge kan. Da er mye sagt. Arbeiderpartiet og jeg mener at befolkningen har en rettighet til å kunne forstå sitt lands grunnlovsbestemmelser. Det er Stortingets konstitusjonelle ansvar å sørge for at dette skjer. Dette er bakgrunnen og grunnlaget for at Arbeiderpartiet tydelig går inn for at Grunnloven vår nå må få et moderne språk, som gjør den lett tilgjengelig for alle, og for at Stortinget gjennom denne behandlingen også skal vedta at Grunnloven skal foreligge på nynorsk. Jeg vil si det slik: Det skylder vi den delen av befolkningen som har nynorsk som sitt hovedmål, og det vil være et tydelig signal fra Stortinget om at våre to språkformer er likeverdige. Moderne bokmål og moderne nynorsk, slik Arbeiderpartiet har redegjort for i innstillinga, vil etter vår mening være det beste og riktigste vedtaket Stortinget i dag kan gjøre, slik saksordføreren, representanten Lundteigen, på en meget god måte har redegjort for allerede. Det ville også være helt i tråd med vår språklige tradisjon, slik den har utviklet seg over tid, at vårt offisielle skriftspråk følger utviklingen i språket, slik vi til enhver tid snakker og skriver. Det er jo ikke slik at offisielle dokumenter i dag skrives på det skriftspråket som gjaldt i 1903. Nei, det følger den utviklingen i språket som til enhver tid gjelder. Også på dette grunnlaget – det språklige grunnlaget – er det riktig at Stortinget vedtar at Grunnlovens språk skal være på nåtidas bokmål og nåtidens nynorsk. Den behandlingen vi har her i Stortinget i dag, er, som saksordføreren allerede har sagt, sluttpunktet etter en lang forberedelse, et forberedende arbeid som hele Stortinget har vært involvert i gjennom mer enn to stortingsperioder. Etter initiativ fra forrige kontroll- og konstitusjonskomité satte daværende presidentskap ned utvalget ledet av professor og dekan ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo, Hans Petter Graver, som ble gitt i oppdrag å fremme forslag til to gjennomarbeidede utkast til grunnlovstekst på bokmål og nynorsk. I det forrige storting stemte 151 representanter for at dette arbeidet skulle gjøres. Med andre ord: Det såkalte Graver-utvalget fikk et bredt mandat. Men selvsagt er det slik at forrige storting ikke binder det nåværende. Likevel vil jeg uttrykke at det ville være svært bemerkelsesverdig, og jeg vil også si uheldig, hvis Stortinget etter en slik forberedelse og et slikt initiativ, også i jubileumsåret, ikke skulle vedta noen som helst form for fornyelse av språket. Det ville også etter min mening gi et helt galt signal til forvaltningen vår om å holde seg til det jeg vil karakterisere som et formelt og noen ganger vanskelig språk. Det skaper også avstand til befolkningen og grunnlag for mye tvil om brev og dokumenters innhold og mening. Et slikt signal bør Stortinget ikke gi. Med rette, og med stor tyngde, er det i sammenheng med 200-årsjubileet for Grunnloven fra mange hold, og ikke minst fra vår egen president, understreket hvor framtidsrettede og moderne eidsvollsmennene var. Jeg slutter meg til presidentens syn på disse punktene og hans karakteristikker, også fordi de som var på Eidsvoll, skrev Grunnloven på datidens språk. Hvis vi som stortingsrepresentanter skal representere den samme verdi og den samme kultur, bør vi gjøre det samme. På Eidsvoll satte de folket i sentrum. At Grunnloven kan leses av de kommende generasjoner, vil være vårt bidrag til den utviklingen som ble satt i gang på Eidsvoll i 1814, og som vi alle, med rette, er så stolte av. Motstanderne av språklig fornyelse og modernisering hevder i innstillinga at: «(…) Grunnloven har en symbolverdi og er et slags nasjonalt klenodium.» Videre står det: (…) «Selv om språket i Grunnloven er aldret, er det samtidig et særegent og høytidelig språk som det knyttes pietetsfølelse til.» Videre står det: «Grunnloven er også et kulturhistorisk dokument som det er verd å bevare.» Selvsagt er Grunnloven av 1814 et kulturhistorisk dokument. Det er alle i denne salen enig i. Men det er ingen motsetning mellom et slikt synspunkt som vi kan være enige om, og behovet for modernisering av språket. Jeg forstår ikke den motsetningen. Jeg er overbevist om at hvis den kulturhistoriske verdien skal bevares, må Grunnloven komme nærmere folket. Da, og bare da, kan dette storting hevde at vi bringer videre den kulturhistoriske arven fra 1814 – eller som professor Eivind Smith så treffende har sagt: Stortinget har til oppgave å fjerne det historiske sløret som ligger mellom folket og Grunnloven. Fra motstanderne av fornyelsen av språket er det framkommet synspunkter om at det ikke – fra verken lovanvenderne, det akademiske miljø eller enkeltpersoner – er noe sterkt ønske om å endre grunnlovsspråket. Det er en tendensiøs framstilling, ja nesten direkte uriktig. Hovedinntrykket er at motstanderne og innsigelsene mot en språklig fornyelse, er svært få. I de høringene komiteen har gjennomført, er det framkommet meninger og synspunkter, men med ett unntak har ingen konkret gitt uttrykk for motstand. Språkrådet, som er det offisielle organ i disse sammenhenger, har sluttet helhjertet opp om at Stortinget foretar en modernisering av språket, og de støtter det som kalles Graver-innstillinga. Komiteen mottok for få dager siden et brev som er underskrevet av 31 professorer ved de juridiske fakulteter i Oslo, Bergen og Tromsø og en høyesterettsdommer, som alle tydelig understreker ønsket om og behovet for språklig fornyelse. Meningene i disse miljøene skal selvsagt tillegges vekt, men de er på ingen måte avgjørende. Det er helt nødvendig at Stortinget ved denne anledning hele tida holder befolkningens ønske om og behov for et lesbart språk i sentrum for sin oppmerksomhet, og det er det som må være begrunnelsen. Det er ingen motsetning mellom ønskene i de såkalte akademiske miljøene og i folket på dette området. Komiteen har i sine forberedelser også gått tungt inn i spørsmålet om hvorvidt nytt språk kan få betydning for tolkningen av Grunnlovens bestemmelser. Som det tydelig framkommer av merknadene i innstillinga, er bekymringen for juridiske komplikasjoner som følge av en språklig modernisering ikke lenger til stede. Ingen – og jeg understreker ingen – har i høringene uttrykt synspunkter i en slik retning, heller ikke at det skal oppstå tolkningsutfordringer mellom en tekst på bokmål og en tekst på nynorsk. Erfaringene fra andre land som har sin grunnlov på to språk, viser også tydelig at dette ikke representerer et problem. Så til nynorsk. Arbeiderpartiet ivrer som sagt sterkt for at Grunnloven også skal vedtas på nynorsk. Vi har stått for det lenge. Og jeg vil si det med ordene fra nynorskforkjemperen Ivar Aasen i 1836. Han var bare 22 år da han brukte Grunnloven og de rettighetene den ga borgerne, da han formulerte sitt program for det nynorske skriftspråket. Han sa: Språk er demokrati. Først når folk kan lese og forstå det som er skrevet, og selv uttrykke seg på et mål som de kjenner seg hjemme i, kan meningsfullt ordskifte finne sted. Først da er vi myndige borgere i eget land. At vi vedtar Grunnloven på nynorsk, vil, som saksordføreren så godt sa, være et historisk vedtak. Det – og det alene – kan være et jubileumsår verdig. Jeg mener at det er på tide formelt gjennom Grunnloven på denne måten å sidestille bokmål og nynorsk. Slik innstillinga nå foreligger, som saksordføreren har sagt, er det ikke grunnlovsmessig flertall for Grunnloven på modernisert bokmål og på nynorsk – ikke for noen av de forandringene jeg har snakket om her. Arbeiderpartiet har, sammen med Senterpartiet, SV og Miljøpartiet De Grønne, gjennom hele behandlingen stått for fornyelse både på bokmål og på nynorsk. Dette er fortsatt Arbeiderpartiets hovedsyn. Men som det er redegjort for, har det – og jeg uttrykker glede rundt det – foregått nødvendige diskusjoner og samtaler i kontroll- og konstitusjonskomiteen de siste dager. Vi vet at Høyre, Kristelig Folkeparti og deler av Venstre, vil jeg si, primært ønsker at ingen prinsipielle endringer skal skje, slik innstillinga foreligger – ikke på bokmål og ikke at det skal vedtas en nynorsk versjon. Derfor vil jeg uttrykke stor glede og anerkjennelse til Kristelig Folkeparti, som først tok initiativet til en løsning ved at de forlot sitt primære standpunkt, som også er et landsmøtevedtak. Så vil jeg uttrykke anerkjennelse til Fremskrittspartiet, som har hatt et konsekvent syn gjennom hele dette løpet, og som raskt sa seg villig til å delta i konstruktive samtaler for å oppnå det som jeg forutsetter at Stortinget kommer til å gjøre om to–tre timer. De rød-grønne partiene forlot da raskt sine primære standpunkter, også for å bidra til enighet. Det er bedre å oppnå det som vi oppnår i dag, enn ingen forandring – selvsagt er det det! Og så sier jeg følgende: Denne enigheten mellom disse partiene ble oppnådd før helgen. Vi kontaktet Venstre, og Venstre viste vilje og hadde en konstruktiv holdning. Så er sannheten den at Høyre bekjentgjorde sitt synspunkt – i alle fall til meg – først i går, ved at Michael Tetzschner ga meg et brev der det sto at de også vil kunne stemme for dette. Jeg sier dette fra Stortingets talerstol fordi det forsøkes skapt et annet inntrykk av hva som har skjedd. Det forsøkes skapt et inntrykk av at dette har skjedd først når Arbeiderpartiet endelig gikk bort fra sitt radikale forslag. Det er en usann framstilling. Vi har hele tida ivret for en løsning og stått bak forberedelsene gjennom mange år og gjennom komiteens sluttbehandling i sluttfasen. Dette er sagt her fordi jeg vet at historien rundt hva det er som skjer i slike sammenhenger, har en viss betydning. Men det viktigste er selvfølgelig den voteringen som kommer seinere i dag. Så vil jeg til slutt uttrykke en takk til Hans Petter Graver og hans utvalg for alt det arbeidet de har gjort. Jeg uttrykker også en takk til Finn-Erik Vinje – i likhet med hva saksordføreren gjorde – fordi han har gjort sitt, også på oppdrag fra Stortinget, gjennom mange år og har arbeidet med dette. Jeg takker også representanten Per Olaf Lundteigen for hans arbeid som saksordfører, som har vært konstruktivt og bra på alle sett. Arbeiderpartiets gruppe vil med bakgrunn i det jeg nå har sagt, som sitt primære standpunkt i dagens votering stemme for moderne bokmål og moderne nynorsk, altså Graver-varianten som det heter på internspråket her i huset. Faller det, vil vi stå ved vår avtale og stemme for moderne nynorsk og den moderate moderniseringen på bokmål, den såkalte Vinje-versjonen.