Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-05:
Jeg synes nesten saksordfører Tor Bremer hadde litt hornmusikk i brystet i dag da han la fram komiteens innstilling! Det synes jeg passet bra, for dette er en veldig viktig innstilling og stortingsmelding når det gjelder hva slags perspektiv vi skal ha, og hvordan vi skal lykkes med å gjøre de samfunnsendringene som vi ser er helt nødvendige. Og det er en hyllest til de ansatte som jobber innenfor helse og omsorg, fordi det er de – deres kompetanse og måten de utøver sine yrker på – som avgjør om vi lykkes med våre politiske grep. Vi skal gjennomføre en kraftig styrking av barnevernet. Det får vi bare til hvis de som jobber i barnevernet, har den rette kompetansen. Vi skal gjennomføre en samhandlingsreform. Det får vi bare til hvis de som jobber innenfor helse og omsorg, har den rette kompetansen og samarbeider på riktig måte. Vi er midt oppe i en stor Nav-reform. Det får vi bare til hvis de som jobber der, har den riktige kompetansen og jobber på den riktige måten. Da må vi tenke på utdanning og forskning som en veldig viktig del av de politiske omstillingene og prosjektene som vi ønsker å gjennomføre. Det er ikke sånn at de ansatte som skal gjøre jobben, kommer ingensteds fra. De kommer fra utdanningsinstitusjonene. De skal ha med seg kunnskap fra forskningen, og de skal samarbeide på en sånn måte at de har oversikt over sin egen og andres profesjon. Og alt dette skal vi tre sammen. Sånn må vi egentlig tenke på mange flere områder, men i dag er det altså «Utdanning for velferd. Samspill i praksis» som er overskriften på det vi holder på med. Flere talere har vært inne på at det ikke er noen liten utfordring vi har foran oss. I 2025, dvs. om 13 år, om kun kort tid, er 16 pst. av Norges befolkning, nesten en million mennesker, over 67 år. En kvart million vil være over 80 år. Dette kommer ikke til å være noen hvilken som helst 67-åringer; dette kommer til å være mennesker som har vokst opp i den norske velferdsstaten, som utmerket godt vet hva de har krav på, og som utmerket godt – i hvert fall mange – kommer til å sette klare krav til hvordan de ønsker at de tjenestene de trenger, skal være. Hvis vi skulle følge opp med samme type måte å jobbe på som vi gjør i dag, måtte hver fjerde ungdom på 20–25 år velge å jobbe innenfor helse- og sosialsektoren. Antakelig kommer de ikke til å gjøre det. Når vi kommer til 2035, er det hver tredje, ergo må vi utvikle måten vi jobber på, ergo må vi utvikle den kompetansen vi forbereder, ergo må vi jobbe smartere og tenke annerledes rundt dette – forebyggende og på alle mulige vis. For utdanningssystemet betyr det at vi trenger en videregående opplæring, fordi helsefagarbeiderne er en veldig viktig ressurs i alt helsearbeid. Men i dag lykkes vi for dårlig med å kombinere teori og praksis, og vi mister for mange av helsefagarbeiderne underveis. Derfor satser vi på vekslingsmodellen, som skal følge opp denne stortingsmeldingen, som er et tilbud til unge som tar utdanningen, men som også må være en måte å sørge for at voksne som starter som ufaglært eller som kunne tenke seg å starte som ufaglært, får muligheten til å ta fagbrev i sitt yrke. Så kommer vi til å ha et kompetansebehov på tvers og behov for et felles innhold. Det er noe som gjennomsyrer hele stortingsmeldingen, for vi ser at i dag er det mange kompetansebehov som går på tvers av de utdanningene vi i dag har, og som ikke følger det som er dagens profesjonsgrenser. Jeg er helt enig med representanten Dagrun Eriksen i – jeg tror det var hun som var inne på det – at det ikke er noe som truer profesjonene, det er noe som utvikler profesjonene. For man blir så mye mer klar over hva man selv bidrar med inn i et fellesskap, og hva andre yrkesgrupper bidrar med inn i et fellesskap. På den måten kan man klare å få til både bedre samarbeid, bedre kjennskap til hverandres kompetanse og bedre samhandling. Det som er gjennomgangstonen i stortingsmeldingen, er samspill mellom utdanninger, mellom utdanningsnivåer og mellom utdanning, forskning og yrkesutøvelse, og at det er det som er avgjørende for at vi skal kunne klare å framskaffe den kompetansen som tjenesten trenger. Da har vi forskningen på den ene siden og praksisen på den andre. De to er parhester hvis vi i sum skal klare å komme ut med den kompetansen som kommer til å være avgjørende for om vi lykkes med et velferdssamfunn framover.