Inge Lønning (Høyre), 2003-05-28:
La meg starte der hvor saksordføreren avsluttet sitt innlegg. Jeg er svært glad for den presisering som saksordføreren nå gav av utredningsoppdraget når det gjelder punktet riksretten. Jeg oppfattet det dit hen at han fullt ut deler min oppfatning, at mandatet ikke skal legge bestemte føringer, men skal overlate til dem som blir bedt om å utføre vurderingen, å legge frem tenkbare alternativer. Man må vel implisitt kunne slutte seg til at de alternativene som ble fremmet av Frøiland-utvalget, ikke vil ha tilstrekkelig støtte i Stortinget, siden de ikke har oppnådd tilstrekkelig støtte i kontroll- og konstitusjonskomiteen, og at meningen da er å invitere til andre alternativer. Men det aller viktigste, sett fra mitt synspunkt, må være at man ikke på forhånd har presumert noe standpunkt til spørsmålet om hvorvidt Grunnloven på dette punkt skal endres i det hele tatt. For den nåværende riksrett er én måte å ivareta det hensyn som de som laget Grunnloven, mente måtte ivaretas i konstitusjonen når det gjelder å gjøre ansvar gjeldende overfor de folkevalgte og regjeringsmedlemmer; og man må veie for og imot denne måten å gjøre det på, mot de alternative måter å gjøre det samme på. I parentes bemerket antar jeg at det var en liten forsnakkelse fra representanten Carl I. Hagen da han i sitt innlegg brukte formuleringen at det er vanskelig å skjønne at ikke de samme ansvarsregler skal gjelde for statsråder og stortingsrepresentanter som for andre yrkesgrupper. Jeg håper i det lengste at representanten Hagen ikke anser vervet som stortingsrepresentant som et yrke. Sakens ordfører sa at Grunnloven § 75 f hele tiden har vært slik å forstå. Ja, det er mulig, det. Men Frøiland-utvalgets innstilling dokumenterer jo, til og med ganske detaljert, at blant våre statsrettslærde har det vært, og er det, ulike oppfatninger av dette. Det foreligger altså ikke noen entydig tolkningstradisjon av Grunnloven § 75 f. Ut fra en helt abstrakt teoretisk tilnærming er det naturligvis riktig som det sies i innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen, at det ikke er rimelig å legge beskrankninger i lovs form på Stortingets adgang til, jeg hadde nær sagt, noe som helst. Det er naturligvis rimelig. Men derav følger ikke den tolkning som kontroll- og konstitusjonskomiteen har tatt mål av seg til å skrive inn i Stortingets forretningsorden, og det følger i hvert fall ikke at den tolkningen er ukontroversiell, eller at den er en forståelse som har vært der hele tiden. Det grunnleggende problem som ligger under den innstillingen vi behandler i dag, er jo det spørsmålet Carl I. Hagen innledet sitt innlegg med å reise, om veksten i statens makt og hvorledes man kontrollerer en maktutøvelse som i omfang i et moderne samfunn er nødt til å øke. I parentes bemerket må det være tillatt å minne representanten Hagen om at det ikke er mer enn et par dager siden han selv fra Stortingets talerstol antydet at statens makt også burde utstrekkes til å kontrollere de politiske partiene og deres vedtekter. Det vil jo være en ganske betydelig vekst i forståelsen av hva som bør omfattes av statens maktutøvelse. Det grunnleggende problemet er imidlertid: Er det volumet av maktutøvelse som er problemet – altså antall saker, antall områder hvor det treffes vedtak hele tiden? Eller er det det kvalitative problem som er den virkelige utfordringen? Det fremkommer både i Frøiland-utvalgets utredning og i innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen en rekke utsagn som sier at man er oppmerksom på at Stortinget står i fare for å tre og kanskje til og med noen ganger har trådt over grensen for viljen til å kontrollere i smått. Et problem er også viljen til under gitte omstendigheter å etablere flertall for å la Stortinget tre inn på det som etter Grunnloven er regjeringens enemerke, nemlig den utøvende statsmakt. Hvis det er slik at alle ser denne faren, og at alle innser at det ikke er slik at Stortingets makt som lovgivende, bevilgende og kontrollerende organ øker i takt med omfanget av Stortingets kontrollvirksomhet, så ville det være ønskelig at man styrte unna forslag også til revisjon av forretningsordenen som lett kan leses som en invitt til å utvide det kvantitative element, ved at man også legger inn bestemmelser om at den enkelte stortingsrepresentant skal ha en nærmest uinnskrenket adgang til å be om innsyn i dokumenter. Det er grunn til å understreke at Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite ikke er ment å representere, og enda mindre å erstatte, Stortinget i plenum. Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite opptrer ikke på vegne av Stortinget. Og det kan vel i dagens mediesamfunn også være grunn til å understreke at enkeltrepresentanter, selv om de er medlemmer av Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite, eventuelt leder i samme komite, heller ikke tegner firmaet i offentligheten. Det er en ganske betydelig fare for at dagens mediesamfunn i økende grad vil legge fristelsen nær, og dermed oppnår man det motsatte av det som er hensikten, nemlig en pulverisering av ansvar, slik at det til sist ikke blir mulig å plassere ansvar noe sted, verken i Stortinget eller i regjeringen.