Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2013-06-06:
La også meg først få takke utenriksministeren for redegjørelsen om utviklingen i Afghanistan og vårt engasjement der. Også for meg er det riktig å gi uttrykk for støtte til og takknemlighet overfor dem som har tatt ansvaret på Norges vegne: soldatene. Vår innsats har hatt en høy pris, og det har vært en formidabel innsats fra Forsvaret som organisasjon og en lang rekke enkeltpersoner. Disse enkeltpersonene er både de som har reist ut på Norges vegne, og deres nærmeste, som har vært hjemme. Vi er dem alle en stor takk skyldig. Oppdraget i Afghanistan har vært både omfattende og svært ressurskrevende. La meg likevel slå fast at det uten tvil har vært rett å stille opp. Norge skal ta sitt ansvar for fred og sikkerhet i det internasjonale samfunnet – i dette tilfellet gjennom deltakelse i den internasjonale militære stabiliseringsstyrken ISAF. Vårt engasjement i Afghanistan er et spørsmål om solidaritet med nære allierte og NATO. For Norge ble svaret i 2001, som vi vet, at vi støttet opp under NATO og de allierte da vi gikk inn i Afghanistan. Beslutningen om å bruke militær makt er noe av det vanskeligste vi som politikere gjør. Gjennom å ivareta våre allianseforpliktelser i NATO på en god måte sikrer vi Norges framtidige sikkerhetspolitiske plattform. Men det var også helt avgjørende at operasjonen fikk et FN-mandat. Denne operasjonen hadde det. I resolusjon 1368 slo Sikkerhetsrådet fast at terroranslagene mot USA utgjorde en trussel mot internasjonal fred og sikkerhet, og understreket USAs rett til selvforsvar etter FN-paktens artikkel 51. Når vi i ettertid ser tilbake på vårt militære engasjement, mener jeg at vi skal ha med oss dette perspektivet. Målet var å hindre utbredelsen av terroristorganisasjoner og nye terroranslag. I dag er disse organisasjonene betydelig svekket. Risikoen for terroraksjoner er fortsatt klart til stede, men den er redusert. Afghanistan er ikke lenger det arnestedet landet var for internasjonal terrorisme. Disse konklusjonene er etter min mening ikke å foregripe en evaluering av oppdraget; det handler om hvilket perspektiv vi går inn i tiden etter operasjonen med. Jeg sier meg helt enig med utenriksministeren i at det var viktig å sette en sluttdato for ISAF-operasjonen. Vi kan alle ha høyere ambisjoner om at situasjonen i landet kanskje skulle vært enda bedre når styrkene trekker seg ut. Likevel inngir det en tillit i diskusjonene som vil komme om å delta i nye NATO-operasjoner i framtiden, at landene selv blir gitt myndighet og hovedansvaret for å utvikle landet sitt så snart tiden er moden. La oss likevel ikke glemme at det fortsatt er mange nordmenn på jobb for Norge og NATO i Afghanistan, gjennom opplæring og trening av afghanske politi- og spesialstyrker. Disse skal også vite at de fortsatt har vår fulle støtte, selv om vi kanskje kan forvente at debatten både stilner og tar en annen retning etter 2014. Jeg vil også gi min støtte til en bred gjennomgang og evaluering av den norske innsatsen i Afghanistan etter at ISAF-oppdraget er avsluttet. Vi må ha som mål at de som bor i Afghanistan, skal få oppleve vekst og utvikling, ikke minst i et enda mer fredelig land. I løpet av vår langvarige tilstedeværelse har det vært mye debatt og stor oppmerksomhet om utviklingen i landet. Mitt håp er at vi fortsatt må bry oss om situasjonen i Afghanistan, vi må bry oss om afghanerne, og vi må bry oss om utviklingen i det afghanske samfunnet. Den langsiktige bistanden og den humanitære innsatsen skal ikke trekkes ut til neste år. Vi skal gi betydelige beløp for å finansiere Hæren og politiet i tiden framover. Utenriksministeren legger i sin redegjørelse vekt på at vi forventer at myndighetene tar kraftige grep for å bekjempe korrupsjon, bedre rettssikkerheten og fremme menneskerettighetene, særlig for kvinner. Jeg mener at vi skal pålegge oss selv fortsatt å ha et sterkt engasjement for utviklingen i Afghanistan, også når det ikke vil være nordmenn på oppdrag i landet.