Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2009-06-08:
Dagens debatt har igjen handlet mye om etiske retningslinjer, og alle har ikke vært helt enige, som vi har fått høre. Noen har påpekt at dette er vanskelig. I innstillingen vises det til at etiske vurderinger er subjektivt. Det er en av Fremskrittspartiets merknader som omtaler det på den måten. Etikk er til en viss grad subjektivt, ja selvfølgelig er det det. Men mange lærde på dette feltet ville hevde at det finnes allmenngyldige etiske vurderinger og verdier. Det er f.eks. uten tvil uetisk med våpen som kan utrydde alt liv på hele jorden. Jeg synes det er en mistenkeliggjøring av det at ting skal få være subjektive, og at det skal være noe muffens ved en slik type vurdering. Politikk er subjektivt. Det å mene noe på et etisk grunnlag er selvfølgelig subjektivt, men hva så? Alt vi driver med i denne salen, er av den karakter. Jeg vil ikke abdisere fra å foreta subjektive vurderinger, verken av etisk eller politisk karakter. Politiske avveininger som vi gjør i dag, er vanskelige, selvfølgelig er de det. Men det betyr ikke at vi skal la være å gjøre det, som også representanten Syversen poengterte tidligere. Vi må i stedet anstrenge oss for å utvikle en politikk på dette området, og så må vi utvikle dette feltet sakte, for det er krevende, og vi brøyter vei. Men vi må likevel gjøre det. Vi er i front i verden, og mange private foretak følger etter oss. Denne innovasjonen som Finansdepartementet gjør, er et viktig felt som har bred støtte i stortingssalen. Det kan vi i hvert fall konstatere. Det er et felt som har bred omtale i stortingsmeldingen, men som ikke er nevnt i noen særlig grad her. Det gjelder de lukkede jurisdiksjoner, som de kalles. Jeg er glad for at det er mange siders drøfting av nettopp såkalte skatteparadis, fordi de er viktige knutepunkt for kriminell aktivitet. Det handler ikke om skattekonkurranse, som enkelte påstår, selv om det i og for seg er en interessant debatt. Men dette handler om land og nasjoner som har lav eller ingen skatt. De beskytter eierne mot skattemyndighetene, og de mangler fullstendig åpenhet. Dette er perfekt for pengesterke som har noe å skjule, enten det er diktatorer, folk som har tjent penger på narkotika, menneskesmugling, korrupsjon eller annen grov kriminell virksomhet. Personlig må jeg innrømme at jeg moret meg kostelig over beskrivelsen av feministen Lisbeth Salander som brukte skatteparadis som et effektivt virkemiddel for å knekke menn som hater kvinner. Beskrivelsen av det finnes i en av bøkene til Stieg Larsson. Men selv om det er morsom lesning, er jeg selvfølgelig sterkt imot dette i virkelighetens verden, for det finnes ingen gode grunner til å forsvare skatteparadis om man ønsker seg en bedre verden. Som beskrevet i stortingsmeldingen, har vi den siste tiden oppnådd overraskende mye nettopp for å bekjempe skatteparadis. Når det gjelder Statens pensjonsfond – Utland, har vi derimot ikke kommet langt nok. Det skyldes at uttrekk basert på aktivitet eller etablering i skatteparadis er lite gjennomførbart. Det er vanskelig å lage avgrensninger, og det er vanskelig å praktisere. Dette fordi det er svært mange selskaper som på en eller annen måte har en forbindelse til disse landene. Det er beklagelig. Derfor kan vi ikke vedta i dag at vi ønsker å trekke oss ut av alle selskaper som har en kobling til slike land, men det viser hvor viktig det er å jobbe bredt internasjonalt for endringer knyttet til åpenhet i disse landene. Jeg mener det pålegger Norge et spesielt ansvar, fordi vi som nasjon er så tungt inne med investeringer i mange av disse selskapene. Så må man utvikle metodene videre, og det er jeg trygg på at vi skal gjøre, slik vi skritt for skritt har utviklet etiske retningslinjer på mange måter. Målet må være å unngå at det investeres i denne type nasjoner – i de mest lyssky statene. Jeg mener drøftingen i stortingsmeldingen er et skritt i retning av dette.