Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-11-27:
Det vakreste med Norge er små forskjeller og sterke fellesskap. På sitt beste er vårt samfunn bygd for de mange og ikke for de få på toppen. Slik fikk vi et arbeidsliv hvor ingen skulle stå med luen i hånden, slik fikk vi et skattesystem som fungerte slik at de med de bredeste skuldrene skulle bære de tyngste byrdene, og slik fikk vi en velferdsstat som skulle være et sikkerhetsnett for folk, men også sørge for at alles evner kunne tas i bruk, og at alle skulle ha en mulighet til å leve ut sine drømmer, ikke bare de rikestes barn – et samfunn for de mange, ikke for de få på toppen. Nå er spørsmålet om vi skal bygge Norge for framtiden på samme måte, eller om vi skal følge den kursen som den sittende regjeringen har staket ut, hvor man stadig oftere lytter til behovene til de få på toppen, istedenfor til de mange. Er det slik vi skal møte den økende ulikheten i makt og rikdom? Er det slik vi skal møte klimakrisen? I møte med disse to viktigste spørsmålene i vår tid er det mer enn noen gang avgjørende å mobilisere solidaritet, tillit og samhold i det norske samfunnet. Derfor må vi i årene som kommer, kombinere en sterk og radikal klima- og miljøpolitikk med en solidarisk og rettferdig omfordelingspolitikk. I SVs alternative statsbudsjett begynner vi arbeidet med en grønn ny deal for Norge, en samfunnskontrakt som kan gjøre det mulig å gjennomføre den klimapolitikken som trengs, på en rettferdig måte. Vi foreslår 11,5 mrd. kr mer til klima- og miljøtiltak enn det regjeringen bevilger. Vi gjør det i trygg forvissning om at det kravet som nå vokser fram nedenfra i det norske samfunnet om handling mot klimakrisen, ikke kommer til å være mulig å stå imot. Vi så sist denne uken at velgerne nå sier at klimapolitikken er folkets aller viktigste sak. Omstillingen må begynne nå, men Norge mangler en plan for hvordan vi skal gjøre det. Grønn ny deal svarer både på den uroen som de klimastreikende ungdommene føler, som alle de som ønsker handling mot klimakrisen føler, og samtidig på uroen til arbeidsfolk som har sine jobber knyttet til oljen – og på uroen til folk med lave inntekter, som er redde for at gevinstene skal ende opp hos dem som har mest, og regningen gå til folk som har lite. Vi trenger en samfunnsplan for å kutte utslipp, slik at vi når de norske klimamålene i 2030, for å bevare arbeidsplasser gjennom storstilt satsing på grønn industri og grønn næring og for en rettferdig omstilling, hvor vi de gangene klimatiltak også kan slå usosialt ut, sørger for å kompensere folk gjennom det vi i SV kaller en «grønn folkebonus». En «grønn folkebonus» innebærer i vårt budsjettforslag at samtidig som en del miljøavgifter må øke, bruker vi skattesystemet til kraftigere omfordeling, slik at vanlige folk og folk med lave inntekter kommer bedre ut. Det er det motsatte av det regjeringen, som har rigget skattesystemet for de rike, driver med. Vi foreslår i dette budsjettet – og det vil høyresiden helt sikkert fortsette å harselere over – kraftige skatteøkninger for dem som har mest i det norske samfunnet. Det er nødvendig, for rikdommen til dem som har mest, har ikke kommet av seg selv. Den er bygd på kompetansen og innsatsen til arbeidsfolk over hele landet, den er bygd på den infrastrukturen og det utdanningssystemet som finansieres av skattebetalerne. Ingen blir rike av seg selv. Norge er dessuten bygd på arbeid, ikke bygd på arv. Norge er avhengig av mennesker som vil tjene sine penger på arbeid, ikke bare de som kan tjene sine penger på å ha penger. Når ulikhetene øker og regjeringen samtidig fører en forskjellspolitikk som sender deler av regningen til dem som har minst, tror jeg det mer enn noe annet kan besvare hvorfor denne regjeringen er så upopulær. Derfor er vi i dette budsjettet opptatt av å reversere usosiale kutt, f.eks. det ganske usle kuttet i brillestøtte til barn og kuttet i tannregulering. Vi er opptatt av å styrke kommuneøkonomien, satse på sykehusene, på tannhelse, på en mer praktisk skoledag, på barnetrygd og på barnehager, fordi vi har råd til bedre velferd hvis vi prioriterer annerledes. Det gjør vi innenfor en totalramme hvor vi bruker færre oljepenger enn regjeringen. Det er mulig å omfordele fra dem som har mest, til vanlige folk, og fra økende privat forbruk til fellesskapet – hvis vi vil, og hvis vi vil føre en politikk som er for de mange, ikke for de få.