Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-04-12:
: Det er ikke for moro skyld eller for å få media interessert i oss at denne interpellasjonen er reist. Vi har reist denne interpellasjonen fordi saken er forferdelig alvorlig. Når statsråden i november sier at systematisk og langvarig satsing hadde ført til en effektiv kutting av soningskøen, må han også forvente kritikk når det tre måneder seinere viser seg at køen igjen har vokst. Da interpellasjonen ble lagt inn, stod det 2 333 personer i soningskø. Soningskøer er ekstremt skadelig av flere grunner. For det første er det slik at mye av straffens hensikt faller bort når det går lang tid før straffen iverksettes, og noen fortsetter også med kriminalitet mens de venter på å komme inn til soning. For det andre undermineres tilliten til rettsapparatet, ikke minst for dem som er utsatt for kriminaliteten. For det tredje blir det vanskelig å planlegge framtida si for den som er dømt, og dermed også vanskeligere å komme på rett kjøl igjen, for sjansen minskes dramatisk når man ikke vet når man skal inn til soning, og når man er ferdig. Hvilken arbeidsgiver vil f.eks. ansette en slik person? Det er altså i høyeste grad i samfunnets interesse at vi ikke har soningskøer, og det er også noe av grunnen til at det har vært så stort trykk på den saken gjennom alle de årene vi har hatt denne justiskomiteen. Når det er sagt, vil jeg si at vi fra SVs side ikke ønsker reine soningsmaskiner. Derfor er det heller ikke uvesentlig hvilke virkemidler man bruker for å avvikle soningskøene. Derfor bekymrer det oss at det i stor grad dessverre er adhocløsninger, midlertidige ordninger og krisetiltak som iverksettes, mens det langsiktige, helhetlige arbeidet ikke står i fokus. SV har etterlyst planer fra departementet ved flere anledninger. Vi mener det må tas aktivt stilling til om det er rimelig at så mange av dem som i dag soner i lukkede fengsler, hører hjemme der, eller om vi burde bruke pengene annerledes, mer effektivt, mer humant og fornuftig. Vi har omtrent 3 000 lukkede og 900 åpne plasser i Norge. Hvorfor kan vi ikke bygge flere åpne plasser, som jo er billigere? Hva er vitsen med å la folk som ikke ble bedømt som farligere enn at de kunne henvises til en soningskø, sone i lukkede fengsler? Førstegangssonere som har gått ute i det fri, kommer til Ringerike Fengsel, det kanskje tøffeste fengselet vi har. Da jeg besøkte dem i fjor, fortalte de meg om en ung gutt som aldri hadde sonet før, og som faktisk hadde vært ute i flere måneder og ventet, som så ble satt inn på Ringerike, sammen med noen av de tøffeste kriminelle, i et fengsel hvor man ikke kan se over ringmuren. Det er klart at det ikke kommer til å gå bra. Det er klart at sjansen for at han enten havner i psykiatrien etterpå eller tilbake i fengselssystemet, er veldig stor. Fafo-rapporten, den evinnelige rapporten som mange her nok er lei av å høre om, har gitt oss klar tale. Vi snakker om et segment av befolkningen som trenger mye bistand og helhetlig innsats for å komme seg på rett kjøl, ikke adhocløsninger. Debatten om soningskøer må også handle om hvordan vi kan forhindre reproduksjon av fanger gjennom forebygging, rehabilitering og ettervern. Det er slik at kanskje så mange som 70 pst. av dem som sitter i fengsel, kommer tilbake igjen. Hvis vi ikke tar diskusjonen om hvordan vi skal forhindre at de kommer tilbake igjen, kommer vi jo aldri videre enn til nettopp adhocløsningene. Så er det altså slik at fangene har motsatt utdanningsmønster av befolkningen for øvrig, det er påvist i Fafo-rapporten. Men hva gjør vi med det? Skoletilbud legges ned. Det mangler i hvert fall 26 mill. kr til fengselsundervisning, og det har skjedd gjennom to år. Utdanningskomiteen hadde nettopp to debatter i denne salen, og statsråd Dørum og statsråd Clemet satt omtrent ved siden av hverandre. Mon tro hvor mye de snakker sammen om akkurat budsjettsituasjonen når det gjelder fengslene! Det mangler penger også til biblioteker, til innkjøp av bøker. Vi snakker altså her om en gruppe mennesker som ofte ikke har lært å lese og skrive. Det er klart at de ikke, som oss, kan klare seg i et moderne samfunn hvis de ikke kan lese og skrive. Statsråd Clemet, som også burde ha sittet her nå, har jo hele tida vært opptatt av nettopp det faktum at det er for dårlige lese- og skrivekunnskaper blant elevene. Ja, hvis hun virkelig ville tatt tak i det, så burde hun ha tatt seg en tur til fengslene, snakket med dem som sitter der, hørt hva slags skoleerfaringer de har hatt, og hvilke råd de har å gi, sånn at disse nederlagshistoriene ikke gjentar seg. Norske fanger låner omtrent 17 ganger flere bøker enn befolkningen for øvrig. Og hva er det svaret vi kan gi dem? Jo, det er å kutte i bibliotektilbudene, for det er det som i realiteten skjer når man ikke bevilger de penger som skal til. Det er så meningsløst at jeg nesten ikke har ord. Så sier noen, f.eks. i Fremskrittspartiet, at SV bare bryr seg om fangene, ikke om ofrene. Det er blank løgn. Seinest for to dager siden hadde jeg en lang prat med en voldtatt jente, en ung jente som har fått livet sitt lagt i ruiner. Hun tok kontakt med meg, fordi hun tenkte at hun i hvert fall skulle prøve å få gitt noen råd om hvordan vi skulle håndtere disse sakene framover, sånn at ikke livet hennes var lagt i ruiner helt forgjeves. Og hva var det hun var opptatt av? For det første var hun jo opptatt av hvordan hun ble møtt som en voldtatt, selvfølgelig, men så var hun også opptatt av hva som skjer når han som voldtok henne, kommer ut av fengslet igjen. Har vi gjort noe i mellomtida som forhindrer at andre jenter får lagt livet i grus på tilsvarende måte som hun sjøl fikk? Fremskrittspartiets svar på det er: Bur dem inne. Begår de en ny handling, så burer vi dem inne enda litt lenger. Den diskusjonen hadde vi i går. Da fikk representanten Ellingsen spørsmålet om det var rimelig at f.eks. en tyv skulle sitte inne seks år hvis vedkommende var blitt tatt for tredje gang, eller om det kanskje ville være et signal til oss om at vi måtte tenke annerledes og bruke straffemetodene annerledes enn det vi gjør i dag, og da svarer Ellingsen: Ja, vi ønsker jo at de ikke skulle ha gjort det for tredje gang. Altså: Man forklarer dette bare med individuelle valg, helt uavhengig av valgmuligheter og hva samfunnet faktisk legger til rette med. Jeg ville jo si at det er å ansvarliggjøre framtidige ofre for at vi kanskje har sviktet, for da sier man: Ja, det blir nye ofre, men det er ikke vårt ansvar, tyven burde ha lært av de straffemetodene vi forsøkte å sette i verk. Fra vår side prøver vi å tenke mer differensiert, også å analysere og være sjølkritiske i forhold til de metodene vi tar i bruk, for å se hvordan vi kan forhindre nye ofre neste gang. Da må vi selvfølgelig ha en analyse som både går inn i enkeltmenneskers valg og stiller folk til ansvar for de valgene de tar, men vi må også se på hvilke valgmuligheter vi tilbyr, hvordan vi tilrettelegger og hvordan vi straffer på en klok og fornuftig måte, og også gi et rehabiliteringsopplegg som forhindrer at andre får livene sine ødelagt i neste runde. Det er altså snakk om hvem vi vil ha som nabo. SV vil ha en helhetlig tenkning. Det fins ingen plan for utbygginger eller nytenkning nå fra Justisdepartementets side sånn som vi i hvert fall ser det. Det er isteden en utstrakt flikking i form av framskutt løslatelse, midlertidige plasser, dubleringer og generelle innsparingstiltak, som har gjort soningssystemet mer til et oppbevaringssystem enn til en arena der man kan få til en forandring til det bedre. Vi har tidligere etterlyst bl.a. en massiv satsing på såkalt § 12-soning, hvor folk kan sone utenfor fengslet. Noe av det mest meningsløse med dagens system er jo at vi i så stor grad fengsler folk med rusmiddelavhengighet. Minst 60 pst. av de som sitter i fengsel, har rusmiddelproblemer, store og omfattende rusmiddelproblemer. Mange av dem sitter i stor grad til oppbevaring, og mange av dem syns at det er helt ålreit, fordi det blir et pustehull i en ellers ganske tragisk tilværelse. Men vi kan da ikke si oss fornøyd med det, at de sendes ut i en evig runddans fra det ene fengslet til det andre? Vi ønsker jo å få til varig forandring, og i debatten om soningskø er det debatten om varig forandring som må stå sentralt, og da må vi jo tilby folk også behandling. Med det overlater jeg talerstolen til statsråden.