Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-04-27:
Bakgrunnen for at nettopp Kina, i rekken av land med omfattende menneskerettighetsbrudd, velges ut som tema for en debatt om menneskerettighetssituasjonen i landet i form av en interpellasjon fra undertegnede, er flerfoldig. Jeg vil i denne sammenheng vektlegge følgende: 1. Dette dreier seg om verdens folkerikeste land, slik at kvantitativt gjelder dette flere mennesker enn i noe annet land.2. Kina er en av de fem faste medlemmene i FNs sikkerhetsråd og har spesiell interesse i så måte, bl.a. i kraft av sin vetorett. Kina spiller i kraft av dette alene en sentral rolle i internasjonal politikk.3. Kina forestår en brutal undertrykkelse av Tibet, som hevdes å ha blitt verre i 1998. Særlig påpekes det å gjelde den religiøse undertrykkelsen, inkludert tortur, drap og arrestasjon av religiøst aktive mennesker.4. Diktaturet i Kina blokkerer for den demokratiske staten Taiwans adgang til verdenssamfunnet. Taiwan er f.eks. utestengt fra Verdens Helseorganisasjon. Kina gikk til det dramatiske skritt å nedlegge veto mot forlengelsen av FN-styrkenes mandat i Makedonia fordi Makedonia anerkjente Taiwan som en selvstendig stat. For Norge bør det være et tankekors at Taiwan, nest etter Japan, er Norges største handelspartner i Asia. 5. Kritikken fra enkelte hold mot den lave profilen i forhold til Kina i form av «dialoglinjen», går til dels ut på at den ikke virker og at det er nødvendig med en mer offensiv linje med f.eks. offentlig kritikk i form av en resolusjon i FNs pågående menneskerettighetskommisjon i Genève. Selv innen EU, som etter intern diskusjon vedtok ikke å være medforslagsstiller til en resolusjon, er det fremkommet at man verken er fornøyd med menneskerettighetenes utvikling i Kina, eller med dialogen som sådan. Selv om landet på den positive siden har underskrevet på to FN-konvensjoner, bl.a. om politiske og sivile rettigheter, går kritikken på at dette ikke er blitt fulgt opp gjennom forbedring av situasjonen for landets innbyggere. Eksempler som her nevnes, er forholdet for dissidentene, manglende åpenhet, lite utviklet rettsstat i form av lite samsvar mellom straffeutmåling og lovbrudd. 6. Mens den almene vurdering av menneskerettighetenes stilling i verden hevdes å ha blitt bedret totalt sett, f.eks. har antallet demokratier siden Berlinmurens fall økt fra 66 til 117 på mindre enn ti år, påpekes det fra en rekke internasjonale hold at situasjonen i Kina ble vesentlig forverret i annen halvdel av 1998. Selv om kineserne har gitt sine innbyggere større grad av bestemmelse når det gjelder innflytelse og når det gjelder deres økonomiske valgmuligheter, har dette ikke vært fulgt opp tilsvarende når det gjelder demokratiske rettigheter.7. Momenter som nevnes i så måte, er den manglende retten til partidannelser, forsamlingsrett og de lange straffene mot borgerrettsaktivister. Fra internasjonalt hold legges det vekt på at man fra kinesisk side forverret situasjonen radikalt ved at man slo hardt ned på organisert politisk opposisjonsvirksomhet. Ikke minst gjelder dette også omfattende angrep på ytringsfriheten. Derfor har jeg med bakgrunn i Regjeringens høyt profilerte linje – og Regjeringen skal ha ros for at den fører en slik linje – som en vesentlig aktør når det gjelder å bistå med å vokte verdens samvittighet vedrørende menneskerettighetenes stilling i verden, bedt om en klargjøring av hva Regjeringens strategi er på dette området i forhold til Kina. Argumentasjonen i den norske debatten for at man har valgt det jeg vil kalle en lav profil, den såkalte dialoglinjen, i menneskerettighetskritikken av Kina, har vært av den type argumenter som at dette gir bedre resultater enn offentlig kritikk, at det er viktig at kineserne ikke må tape ansikt, at det finnes spesielle «asiatiske verdier» som er forskjellige fra våre egne, at landet ikke må tråkkes for hardt på tærne fordi det er verdens potensielt største handelspartner o.l. Men dersom man ikke kan dokumentere at dialoglinjen uten offentlig kritikk gir resultater, kan man lett bli beskyldt for dobbeltmoral når det gjelder engasjementet for menneskerettighetene: 1. Man baserer sitt menneskerettighetsengasjement til syvende og sist på rent økonomiske interesser, les: nasjonale egeninteresser.2. Man kritiserer hovedsakelig de land som er svake, og som det er uproblematisk å kritisere internasjonalt.3. Men tør ikke å gi seg i kast med de slemme gutta i gata.4. Man begår rasisme fordi man ikke tillegger menneskerettighetene samme verdi for asiater som for europeere.5. Av historiske og ideologiske grunner har man stor sympati for Kina, og man har derfor en innebygd tilbøyelighet til ikke å vurdere landet ut fra samme kriterier som andre land. Dessuten er Norges posisjon i dagens diskusjon spesielt interessant, fordi EU og USA i år har valgt forskjellig linje i FNs menneskerettighetskommisjon når det gjelder spørsmålet om Kina bør kritiseres i resolusjons form eller ikke. USA valgte å ikke kritisere kineserne i resolusjons form i fjor, men har kommet til at dette er nødvendig i år. Fremskrittspartiets standpunkt er at verdenssamfunnet, inkludert Norge, bør ta bladet fra munnen og vise kineserne klart at man ikke er tilfreds med utviklingen av menneskerettighetene i Kina. Derfor bør Regjeringen etter mitt skjønn støtte en offentlig kritikk i form av den tidligere omtalte resolusjon i FNs menneskerettighetskommisjon, slik at vi offentlig gir moralsk støtte til dissidentene i Kina, til tibetanerne, til Taiwan, og viser at også vi tør ta bladet fra munnen når det gjelder verdenssamfunnets sterkeste.