trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2018-10-04:
Noe som Erna Solberg og Siv Jensen virkelig har trodd på i de årene de har styrt, er at økte avgifter i Norge er en klok strategi. I går var det en stor markering foran Stortinget der arbeidere i norsk næringsmiddelindustri uttrykte sin bekymring for sine arbeidsplasser på grunn av det voldsomme avgiftshoppet som var i fjor høst. Dagens regjering har økt avgiftene med 6 600 mill. kr, nesten 4 mill. kr hver dag, og konsekvensene bærer bl.a. de næringsmiddelarbeiderne som nå er redd for jobben sin. Norsk næringsmiddelindustri har stoppet flere investeringer det siste året, flere bedrifter har gått fra et lite overskudd til et lite underskudd. Har statsminister Erna Solberg brukt året til å lytte? Og ser hun at den typen avgiftspolitikk som Høyre gjennomførte i fjor høst, er direkte næringsfiendtlig og svært uklok?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2018-10-04:
Velferdsstaten er jo ikke tung å bære, slik det hørtes ut i dette innlegget. Den løfter oss opp, bidrar til økt produktivitet og sørger for å fordele bedre. Det er ikke minst viktig i en tid da ulikheten i makt og rikdom øker. Det snakker nå også statsministeren om. Jeg er glad for at regjeringen føler at de må snakke om forskjellene, men det er avstand mellom retorikk og politikk. Denne regjeringen har gjennomført en rekke usosiale kutt, som rammer folk som har lite: kutt i bostøtten, kutt for uføre, kutt i alderspensjonene for pensjonister, kutt i overgangsstønaden for enslige forsørgere, kutt i gratis fysioterapi for bl.a. folk med utviklingshemning, kutt i arbeidsavklaringspenger, for å nevne noe. I spørretimen i april spurte jeg statsministeren om hun hadde undersøkt konsekvensene av disse kuttene for dem som ble rammet, og hun bekreftet da at de ikke hadde gjort noen sånn gjennomgang. Vi fremmer nå forslag om å kartlegge disse konsekvensene. Vil statsministeren støtte det?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2018-10-04:
Jeg tror det kan være grunnlag for å minne statsministeren om hvordan en spørretime fungerer, siden det er noen måneder siden sist. Den fungerer sånn at representantene stiller spørsmål og statsministeren svarer. Det er ikke sånn at statsministeren kommer med hele sin skryteliste og lar være å svare på spørsmål. Hun fikk spørsmål i sted om det ikke er urettferdig at veldig mange ikke får pensjon fra første krone, og lot være å svare. Jeg stilte nå spørsmålet om hun er villig til å støtte en gjennomgang av konsekvensene av de kuttene, som rammer helt virkelige mennesker i helt virkelige hverdager, og som Erna Solbergs regjering står bak – barnetillegget for uføre, bostøtte, arbeidsavklaringspenger. Det var mitt spørsmål. Spørsmålet mitt var ikke om Erna Solberg synes at Erna Solberg har gjort mye bra i regjering. Det vet jeg at hun synes. Det jeg lurer på, er: Synes Erna Solberg det er urettferdig at mange mennesker ikke får pensjon for sitt arbeid, mens andre får det? Og er Erna Solberg villig til å støtte at Stortinget kartlegger konsekvensene av de kuttene hun har gjennomført?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2018-10-04:
Jeg skal gi statsministeren at hun hadde en ganske effektiv avfeiing av min oppfordring om å svare på spørsmål før i dag. Nå vet hun i hvert fall at jeg gleder meg til første spørretime. Jeg vil likevel si at det er påfallende hvor lite ivrig statsministeren er etter å svare på akkurat spørsmålene som er knyttet til ulikhet. Regjeringen har laget dagsseminar om ulikhet, og statsministeren snakket om forskjeller i sitt innlegg, og jeg er glad for det, for det er en dagsorden som vi mener det er helt nødvendig å sette for norsk politikk i framtiden. Men da er det også nødvendig å få klare svar fra regjeringen om hva de mener om situasjonen for dem som er utsatt for usosiale kutt gjennom de årene denne regjeringen har styrt, for politikken går jo fortsatt i motsatt retning av retorikken. Hvis det er viktig å skape et bærekraftig velferdssamfunn, må det være sosial bærekraft i det vi gjør. Vi må ta vare på den samfunnskontrakten som skaper tillit, og som innebærer at de på toppen ikke får lov til å dra ifra når det gjelder både makt og rikdom, slik det skjer i Norge nå. Da må vi føre en velferdspolitikk for de mange, ikke for de få. Derfor lurer jeg fortsatt på hva statsministeren mener om vårt forslag om å gjennomgå konsekvensene for de uføre, for dem som er avhengig av bostøtte, og for ulike pasientgrupper som er rammet av kutt fra denne regjeringen. Hvis flertallet stemmer imot forslagene våre i dag, er det nærliggende å tro at det er fordi de frykter svarene. På samme måte lurer jeg fortsatt på hva statsministeren mener om pensjon fra første krone – ikke hva som er Høyres standpunkt, men om statsministeren er klar til å erkjenne at det er en urett som må løses i vårt pensjonssystem, når frisøren, renholderen eller arbeideren som har en liten stilling i privat helse og omsorg, ikke får pensjon for sitt arbeid, samtidig som at mange som tjener adskillig mer, får det. Det mener mange er urettferdig, og det er interessant å få vite om regjeringen også mener det. Høyres parlamentariske leder sa at de fleste forhåpentligvis hadde sagt sitt. Vel, jeg håper at vi kan fortsette litt til, slik at vi får svar på dette. Det er påfallende hvor lite regjeringspartienes representanter snakker om det som er den største prioriteringen i den økonomiske politikken, nemlig skattekutt, mest til dem som har mest fra før, og det som er de viktigste strukturgrepene fra regjeringspartiene, nemlig upopulær tvang i kommune- og regionreform og upopulær konkurranseutsetting i infrastruktur og velferd. Det er vel fordi regjeringspartiene vet at sentrale sider av deres politikk er upopulær.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2018-10-04:
Det var representanten Breiviks innlegg som fikk meg til å ta ordet en gang til, for en av de tingene denne høsten virkelig burde føre til, er at vi blir enige om å lage et nytt klimaforlik i Stortinget. Det er det tradisjon for, og det er det behov for. Vi har også en god tradisjon mellom miljøpartiene i Norge for å klare å stå sammen om miljøpolitikken til tross for at vi befinner oss på ulike sider av blokkskillet, fordi miljøpolitikk veldig ofte har vært en sak hvor enighet og uenighet har gått på kryss og tvers av de tradisjonelle blokkene. Det har også pleid å innebære en viss ydmykhet fra det miljøpartiet som til enhver tid er i posisjon, altså en forståelse av at i samarbeid med partier som tilhører det fortsatt grå flertallet i norsk politikk, er det begrenset hvor langt en kommer. Og det har også pleid å innebære raushet fra de andre miljøpartiene. Da SV satt i regjering, var vi veldig klare på at ja, vi er stolt av mange resultater, men klimaproblemet er så stort, det haster så mye at vi gjerne skulle få gjort mye mer, og vi hadde god dialog med Venstre om det – god støtte fra Venstre, til og med. Men i denne debatten synes jeg at jeg har sett et altfor selvfornøyd Venstre, og det bekymrer meg faktisk. Det verste utslaget av det er det foreløpige nei til å inngå et klimaforlik. Det er fornuftig for miljøpartiene – det har det alltid vært – å prøve å skape en situasjon hvor flest mulig partier er involvert i og forpliktet til klimapolitikk, og det forundrer meg hvis Venstre ender opp med å være fornøyd med å forhandle klimapolitikken i lukkede rom med Høyre og Fremskrittspartiet. Så denne høsten burde nå, før denne debatten er over, følges opp med klare svar fra statsministeren på de spørsmålene knyttet til ulikhet som jeg reiste i sted, og så bør den følges opp med et fortsatt arbeid for – og forhåpentligvis etter hvert enighet om – at vi lager et nytt klimaforlik. Så vil jeg gjerne komme med en stemmeforklaring. Først vil jeg bare gjøre oppmerksom på at vi har levert en liten beriktigelse av forslag nr. 6 og presisert at det er fri rettshjelp det forslaget dreier seg om. Og så vil SVs gruppe stemme for samtlige forslag som er fremmet av Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Rødt.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2018-10-04:
Fleire har allereie sagt at det var eit godt innlegg. Det er eg heilt einig i, og eg er glad for at statsministeren tok opp bl.a. den utfordringa me har med lågare fødselstal. Statsministeren sa at regjeringa vil stimulere til å få fleire barn. Fødselstalet var opp mot 1,98 i 2009. I 2017 har det falle til rekordlåge 1,62. Som eg òg sa i debatten i går: Eg trur ikkje dette handlar berre om pengar og ordningar, men ja, det er med på å hjelpe barnefamiliane til ein kvardag der ein får meir tid. Derfor har Kristeleg Folkeparti føreslått å styrkje barnetrygda. Vi vil forbetre eingongsstønaden, og vi vil auke han. Og vi vil gi gratis barnehage frå barn nr. 3 og oppover. Det er god integrering, og det er god familiepolitikk. Vil regjeringa vurdere desse tiltaka?
Une Bastholm (Miljøpartiet De Grønne), 2018-10-04:
Jeg er også glad for det siste fra statsministeren! Jeg merket meg i talen at statsministeren gjentar at hun er opptatt av å inkludere flere i arbeidslivet, skape flere jobber og skape en god oppvekst for barn. Barn trenger foreldre som har tid til dem, også i vanskelige dager. Vi vet at stress er den nye folkesykdommen. Det er en av hovedgrunnene – ved siden av muskel- og leddsykdommer – til sykefravær. Derfor var jeg overrasket over at statsministerens parti så veldig selvsikkert, og jeg vil si polemisk ganske framoverlent, avviste i det hele tatt å vurdere en reduksjon av arbeidstiden, som kan både gi rom for foreldrene og ikke minst skape et mer inkluderende arbeidsliv, hvor flere deler på jobben. Dette er blitt gjort flere ganger før i historien. De siste hundre årene har vi redusert arbeidstiden med 20 timer, og vi har fått mer ferie. Hver gang har Høyre vært imot. Spørsmålet er: Hva er det som skiller denne gangen Høyre kommer med skremselsbilder, fra de tidligere gangene? De har gjort det når vi har redusert arbeidstiden, og de har tatt feil.
Une Bastholm (Miljøpartiet De Grønne), 2018-10-04:
Også jeg vil takke Stortinget for debatten vi har hatt. Vi har startet sesjonens arbeid godt, og nettopp arbeidslivet er i stor endring, noe som også debatten har reflektert. Flere av oss har tatt opp nettopp utfordringene med å skape et mer inkluderende arbeidsliv. Også utenfor arbeidslivet har det skjedd ganske store endringer i samfunnet, særlig for unge, de siste årene når vi vet at antall psykiske lidelser vokser. Jeg merker meg at statsministeren har et sterkt også personlig engasjement for unges psykiske helse. Det er noe jeg også kan varsle at Miljøpartiet De Grønne kommer til å følge mye med på framover. Jeg har store forventninger til opptrappingsplanen, som vi kanskje får se noe fra når statsbudsjettet kommer på mandag. Der forventer jeg friske penger, og jeg forventer også et budskap til kommunene om å inkludere unge i utrullingen av den planen. For ungdom skal være hørt også i de kommunale diskusjonene om tilbudet. Det er også grunn nok med disse endringene i arbeidslivet og samfunnet for øvrig til å se på flere måter å organisere arbeidslivet på og mye av tiden vi voksne bruker i arbeidet. LO ønsker seg jo en plan for redusert arbeidstid. Det gjør også Miljøpartiet De Grønne. Så har jeg registrert at Høyres ryggmargsrefleks er å si nei, som de har gjort opp gjennom historien mange ganger, men det har faktisk gått bra før. Som jeg var innom tidligere, har vi altså i løpet av de siste hundre årene redusert arbeidstiden per uke med 20 timer til sammen, og vi har gått fra null ferie til fem ukers ferie. Endringene har skjedd veldig gradvis, og økonomien vår har tålt det. Det har gått veldig bra. Bare de siste femti årene har kjøpekraften vår triplet seg. Det er viktig for meg å understreke at vi ikke foreslår å redusere arbeidstiden med 7,5 timer i morgen. Vi sier heller ikke at vi har bestemt oss for hvordan reformen skal se ut – om det blir redusert arbeidstid per dag, eller at vi jobber én dag mindre i uka, eller at vi tar ut mer ferie. Og kanskje aller helst burde noe av den fleksibiliteten også være opp til arbeidstakerne gjennom livsløpet i arbeidslivet. Jeg ønsker å se på om det er mulig å få til en reform som tar hensyn til at vi har forskjellige behov i forskjellige faser av livet. At press og stress fører til at flere faller utenfor arbeidslivet eller ikke orker å stå i full jobb, kan ikke Stortinget stå og se på. Jeg mener at grepet med å begynne å se på på nytt en reform av arbeidstiden i Norge er noe som kan løse flere utfordringer ved de endringene vi ser i arbeidslivet, samtidig. Vi kan få til et mer inkluderende, likestilt arbeidsliv, hvor færre har ufrivillig deltid, mer fleksibilitet for arbeidstaker, og at flere kan dele på jobbene i en tid hvor også NHO varsler at det kommer til å være veldig mangel på jobber framover. Jeg håper på bred støtte til forslaget.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2018-10-04:
For 22 år siden fremmet Høyres Jan Petersen forslag i trontaledebatten om en ny maktutredning. Det ble vedtatt. Nå går Rødt inn for det samme, men avgrenset til arbeidslivet. Til VG i går sa Høyres Heidi Nordby Lunde at bakgrunnen den gangen var «å forebygge den maktkonsentrasjonen vi den gang så mellom Arbeiderpartiet og LO i arbeidslivet». Videre: «Jeg kan ikke se at vi har fått nye maktkonsentrasjoner som gjør det nødvendig med nye tiltak.» Den siste utredningen kom før utvidelsen av EØS østover. Nå er den norske modellen i fritt fall i flere bransjer. Organisasjonsgraden faller, mens bruken av konsulenter, franchise og innleie går opp. Er Erna Solberg enig med oss i at det har foregått og foregår endringer som gjør det verdt å undersøke både strukturene og maktbalansen i arbeidslivet på nytt, med en ny maktutredning for arbeidslivet?
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2018-10-04:
For ti år siden kom likelønnskommisjonen med sin anbefaling, etter flere års grundig arbeid. Deres viktigste anbefaling var en likelønnspott for å gjøre opp for den uretten det er at lønna er mye lavere i mange yrker hvor det er mange kvinner, enn i mange mannsdominerte yrker. Kommisjonen ble ledet av Senterpartiets tidligere partileder, Anne Enger, og Senterpartiet støttet forslaget om en egen likelønnspott. Ett år etter tok Siv Jensen til orde for et ytterpartikompromiss om likelønn, i samarbeid med fagbevegelsen. I forrige periode stemte Kristelig Folkeparti for følgende forslag: «Stortinget ber regjeringen vurdere hvordan lønnsgapet mellom kvinner og menn kan reduseres og elimineres ved hjelp av en likelønnspott.» For bare to og en halv uke siden sa Arbeiderpartiets nestleder, Hadia Tajik, at det fra myndighetenes side går an å si: Her har vi en likelønnspott, vi bidrar til å legge penger på bordet for faktisk å få til den utjevningen av forskjellene som vi her er ute etter å gjøre. Det har altså vært mange gode uttalelser fra flere partier om likelønnspott og mange fornuftige uttalelser i media. En annen ting er å stemme for forslag som kan få gjort noe med det. Rødt foreslår i dag at Stortinget ber regjeringen legge fram en sak om å heve lønnsnivået i de kvinnedominerte yrkene i offentlig sektor og få en vurdering av en likelønnspott. Jeg håper at Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Kristelig Folkeparti kan sikre et flertall for et sånt fornuftig forslag. Vi har i trontaledebatten fått oppleve Høyres nye taktikk, nemlig å skryte av at Rødt visstnok har lurt Arbeiderpartiet. Ja, vi skal ha honnør for å ha flyttet norsk politikk i riktig retning på noen viktige punkter, men dessverre fører ikke Gahr Støre Rødt-politikk. Arbeiderpartiet er ennå ikke klar for å støtte et profittforbud i velferden, her i Stortinget, og har ikke stemt for de forslagene vi har fremmet når det kommer til det området. Vi har også sett effektene, tror jeg, av det møtet som var mellom Høyre og NHO i august, hvor de altså skulle gå på barrikadene, som de sa, for kommersiell omsorg. Denne kampen er så vidt i gang. Vi har beveget Stortinget i riktig retning, til en viss grad, men er på langt nær i mål. Dette vil bli et stort stridsspørsmål i kommende periode, også med rom for gjennomslag for det eneste fornuftige, nemlig at penger bevilget til velferd går til velferd, og ikke til å bygge opp svære, private formuer.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2018-10-04:
Venstre gikk i regjering for å skape et grønnere og rausere Norge. Vi står midt i et digitalt skifte og en grønn industrirevolusjon. Vi er rause nok til å rope et stort hurra for at Arbeiderpartiet nå endelig beveger seg i klima- og miljøspørsmål etter å ha ligget og skvulpet i oljesvøpen i mange år. For det er ikke Arbeiderpartiet som har gått i bresjen for å verne Lofoten, Vesterålen og Senja. Det er ikke Arbeiderpartiet som har gått i bresjen for en klimalov i Norge. Det er ikke Arbeiderpartiet som har sørget for at vi skal etablere et CO 2 -fond i Norge. Det er ikke Arbeiderpartiet som har sørget for verdens suverent mest vellykkede elbilsatsing. Det er ikke Arbeiderpartiet som har sørget for veksten i verktøykassa til Enova, Innovasjon Norge og andre virkemiddelaktører, som nå bidrar til at Norge bygger klart flest fartøy med elektrisk drivkraft i verden. Vi har kastet begge armene og bevilget store midler til forskning på ny teknologi, der SV og de rød-grønne la inn et hvileskjær. Vi er verdensledende på grønn transport i Norge gjennom batteri, bio og hydrogen. Vi har satt oss som mål å ha en fossilfri kollektivtransport innen 2025, og i Jeløya-erklæringen hevet vi ambisjonsnivået for kutt i transportsektoren til 50 pst. Det er ikke Arbeiderpartiet som har bevilget pengene til forprosjekt på CO 2 -fangst og -lagring; dette har skjedd med Venstre som pådriver og med Fremskrittspartiet i regjering. Så sent som i trontaledebatten i fjor nevnte ikke Arbeiderpartiets leder, Jonas Gahr Støre, klima og miljø en eneste gang. I år kom det i hvert fall så vidt inn på topp ti, som tema nr. 8. Så det er fortsatt en vei å gå. I den blå-grønne Jeløya-erklæringen er grønn omstilling punkt nr. 1, og klimaforpliktelsen er punkt nr. 2. Det er når det kommer til ambisjonene og prioriteringene, at Arbeiderpartiet vil fortsette å møte seg selv i svingdøra. Representanten Barth Eide hevder å lede an i en samlet opposisjon, men hvor er den? SV og Arbeiderpartiet har resirkulert 37 klimaforslag fra i vår i representantforslaget som ble lagt fram i går. Senterpartiet er ikke med, og Kristelig Folkeparti er ikke med. De støttet i hovedsak regjeringspartienes tempoplan og klimastrategi i vår. Miljøpartiet De Grønne og Rødt er heller ikke med på forslaget. I debatten i går hørte jeg på og la merke til et innlegg fra SVs Solfrid Lerbekk, der hun snakket om disse Tesla-folka. Nei, for en slik skattelette vil ikke SV ha. Nei vel, og hvordan skal klimamålene nås uten at vi tar med gamechangerne? Tesla har vist at elektriske biler, til og med sportsbiler, er mulig. De har satt farten. Når det gjelder palmeolje, er det et faktum at biodrivstoff er en del av overgangen til nullutslipp, og vi er nødt til å få fram produksjon av biodrivstoff i Norge og i Norden. Det er her vi må sette fart. Vi må få palmeolje ut av tanken, ja, men vi har et stort potensial for å bringe mer biodrivstoff på tanken produsert på norske – innenlandske – ressurser, men også i samarbeid med Norden. Så her leder vi an i en stor grønn omstilling som også setter fart på det industrielle Norge.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2018-10-04:
Nå har representanten Lars Haltbrekken ved flere anledninger snakket om å bade i palmeolje. Jeg vil oppfordre representanten Haltbrekken og SV til å være mer resultatorientert. I det klimaskiftet vi står i nå, treffer man ikke fasiten med en gang. iPhone 1 var heller ikke det endelige produktet. Vi skal prøve ut mye, men vi skal også kutte, og nå har vi faktisk dokumenterte kutt. Palmeoljen skal presses ut av tanken, men det vi vet nå, er at biodrivstoff virker når det gjelder å kutte klimagassutslipp, og det handler om så snart som mulig å få et alternativ inn på den tanken. Det er ikke så mange andre land og regioner i verden som er posisjonert for å ta det store løftet. Når vi nå også skal begynne å putte biodrivstoff i flydrivstoffet, sikrer vi at dette er en investering som noen tør å ta, og en teknologi som skal være med de neste tiårene, i hvert fall fram til 2030, til det kommer alternativer. Vi har også startet på en veldig offensiv elflysatsing i Norge. Både når det gjelder biodrivstoff, jetfuel, og elfly, er Norge ledende, akkurat som vi er på elbiler, i transportsektoren generelt og innenfor skipsfarten ikke minst. Så jeg synes det blir litt floskelpreget, det en holder på med nå, for den palmeoljen blir i det lange løp en parentes når det gjelder å få fossilt drivstoff ut av tanken. Så har jeg hørt mye om regionreformen og kommunereformen, særlig regionreformen. Det har ikke vært noe snakk om at det også er en storstilt klima- og miljøreform. Vi må legge til rette for regioner som er i stand til å ta ansvar på en helt annen måte enn i dag når det gjelder avfall. Små kommuner greier ikke å bygge de biogassanleggene og drivstoffabrikkene som vi ønsker oss, ut fra det avfallet de henter inn i dag. De har enten ikke industriell kompetanse, finansielle muskler eller risikoevne til å bære de investeringene. Jeg hører noen fra Arbeiderpartiet snakke om at vi sitter og venter på en sirkulær revolusjon i Norge. Vi er godt posisjonert også for den, men vi har ikke strukturene på plass til å ta de nødvendige løftene. Nå må vi komme etter Danmark og Sverige, som har gjennomført regionaliseringen av ressursene for å ta det løftet for framtida. Vi bør begynne å snakke om innhold og fakta og hva vi legger til rette for, i mye større i grad enn å drive med den kivingen om noen grensedragninger her og der, for det handler i veldig liten grad om det når vi skal legge til rette for framtida. I Innlandet gjør vi dette løftet. Vi bygger Innlandet nå. Der bygges landets høyeste trehus. Klimagassutslippene går ned. Vi har lagt til rette for mange fjernvarmeanlegg og bruker mye av trevirket til det. Så det er store muligheter for framtida når vi tør å gå inn i de debattene.
Himanshu Gulati (Fremskrittspartiet), 2018-10-04:
Vi som representerer høyresiden i norsk politikk, har i denne debatten nok en gang blitt anklaget for å jobbe for et kaldere, mer kynisk samfunn med større forskjeller. Jeg kan i dag komme med den store avsløringen fra de innerste sirkler i høyresidens maktkorridorer, og til manges store skuffelse, at dette dessverre ikke stemmer. Vi gir ikke skattelettelser fordi vi står opp med en inngrodd iver etter å gi samfunnets rikeste enda mer, men fordi vi mener at vanlige folk skal kunne beholde mer av sine egne hardt tjente penger, og at bedriftseiere og næringsliv skal kunne reinvestere, øke verdiskapingen og tørre å ta mer risiko. Vi innfører ikke mer fleksible regler i arbeidslivet for å bygge ned folks rettigheter. Vi gjør det for at det skal bli lettere for dem som står utenfor arbeidslivet, å få en fot innenfor, og for at det skal bli mindre risiko for bedrifter som ønsker å satse enda mer. Og vi har ikke innført prosjekt med statlig finansiert eldreomsorg for å øke byråkratiet eller bygge ned lokaldemokratiet, men fordi vi ønsker at alle skal ha rett til de gode helse- og omsorgstjenestene som de fortjener, uavhengig av hvilken kommune de bor i. På slutten av dagen må vi spørre oss selv hva som egentlig betyr noe. Det som betyr noe, er ikke hvem som tilbyr en helsetjeneste, om hjemmehjelpen er ansatt i et privat eller i et offentlig firma, så lenge den som får hjemmehjelp, får et godt og forutsigbart tilbud som han/hun er fornøyd med. Det som betyr noe, er ikke om det er Statens vegvesen eller veiselskapet som bygger en vei, men at norske bilister og næringslivet får nye, flotte transportårer raskest mulig og til en mest mulig kosteffektiv pris for skattebetalerne. Og det som betyr noe, er ikke hvor mange lensmannskontorer vi har som er åpne fra kl. 9 til kl. 14 noen dager i uken, men at vi har et politi som evner å være til stede når noe skjer, uansett hvor i landet det måtte være, og at de har et fagmiljø til å løse dagens mer komplekse kriminalitetsutfordringer. Jeg har stor tro på at både regjeringspartiene og opposisjonen – alle vi som sitter i denne salen, uavhengig av hvem vi representerer – ønsker et bedre Norge for våre innbyggere. Det vi derfor må se på, er hva slags resultater vi evner å levere når vi får muligheten. Og la oss se på resultatene under denne regjeringen: Sysselsettingen har det siste året steget. 80 000 færre personer står i dag i helsekø sammenliknet med fem år tilbake. Soningskøen er så godt som fjernet – fra 1 200 til 150. Og på NRK kunne vi i går høre at flere uføretrygdede bruker sin restarbeidskraft. Fraværet på videregående har gått ned med nesten 40 pst. etter at fraværsgrensen ble innført. Og oppklaringsprosenten for lovbrudd har gått opp. Statsministeren nevnte også at flere føler at politiet er synlig og til stede – og det er viktig. Men det kanskje viktigste: Norges herrelandslag i fotball har klatret på FIFA-rankingen fra 54. plass til 53. plass under denne regjeringen! Det som betyr noe, er resultatene. Det er det vi må dømmes etter.
André N. Skjelstad (Venstre), 2018-10-04:
I høst skal vi sette et foreløpig punktum for regionreformen. Om et par uker kommer regjeringen til Stortinget med oppgavemeldingen, og det er ingen hemmelighet at Venstre og Kristelig Folkeparti har drevet dette fram. Vi har stått på fordi vi mener at makt nærmere folk vil ha en betydning, en betydning for utvikling av lokaldemokrati, økt desentralisering og ikke minst myndigheten til dem som sitter tettest på sakene, der folk bor. Venstre og Kristelig Folkeparti har trukket det borgerlige samarbeidet til sentrum av norsk politikk og til en desentralisering av makt og myndighet. Vi ser fram til høstens debatt i Stortinget om oppgavemeldingen. Vi forventer at flere partier blir med og løfter den store regionreformen som en legger opp til. Gjennom flere år i politikken har jeg sett det meste av politiske feider og hva en kan tillate seg innenfor et romslig demokrati, men jeg må innrømme at den politiske debatten vi nasjonale politikere har evnet å servere folket i denne saken, til tider har overrasket meg. Framfor å ha en moden, god og ikke minst opplysende debatt om saken har noen partier valgt flyktig populisme, som politikere som har vært på velgerfiske innenfor merdene i et oppdrettsanlegg. At folk lar seg prege av de endringene som vil komme med en reform, har jeg stor forståelse for, fordi endringer fører til usikkerhet. En vet hva en har, en kjenner jo til det, men da biter en selvfølgelig ikke på argumentasjon som kanskje er litt mer finslipt, men er bare imot. Jeg har respekt for det. Det jeg imidlertid reagerer på, er at politikere med fullt trykk forteller hvilken ulykke det ville være med regjeringspartiene og Kristelig Folkepartis støtte å få igjennom regionreformen – som om all fornuft og rimelighet har forduftet hos dem som sitter med et flertall i nasjonalforsamlingen. Enkelte i salen har gjort det: Den ene politiske thrilleren tar over for den andre. Dette er spennende, men det fordrer at vi som politikere kan møte den intensiteten som denne høsten kan by på, med forstand. I en verden der anstendighet og sannhet i politikken blir drevet fra skanse til skanse av ulike krefter som ikke søker seg til det ideelle, vil denne salen kunne være fanebærer for det. Vi må handle varsomt i noen saker. I en het og komplisert debatt er det ofte de enkle løsningene og de retorisk kraftigste poengene som kommer fram. Det vil bli sagt mye fargerikt om regionreformen i denne salen i løpet av høsten. Og i løpet av de åtte årene de rød-grønne satt, gjorde de klar for en regionreform; de salet opp hestene, men glemte igjen seletøyet i stallen, og så ble dette overlatt til nestemann. Nå er det på plass, og vi kommer til å konkludere med den største oppgavefordelingen som har vært siden 1970-tallet. Nettopp det at vi tror på Norge – ved at vi gir et sterkt lokaldemokrati, med reell innflytelse i sitt nærmiljø – har vært en stor drivkraft for å kjøre igjennom regionreformen. Så jeg håper virkelig at vi kanskje kan få en litt annen dynamikk i debatten etter hvert.
Tove Welle Haugland (Kristelig Folkeparti), 2018-10-04:
Et kristendemokratisk parti som Kristelig Folkeparti vil alltid være opptatt av å framheve viktigheten av at samfunnet bygges nedenfra. Fellesskapet styrkes når enkeltmennesker vises tillit og får ta ansvar, og når sivilsamfunnet anerkjennes som en viktig aktør i fellesskapet. Norge preges av et stadig større mangfold både kulturelt og religiøst. Det beriker og utfordrer fellesskapet. Som kristendemokrater vil vi bevare mangfoldet og beskytte retten til å leve, tenke og tro forskjellig. Frivilligheten har vært med på å bygge landet vårt, og skal vi sikre et sterkt sivilsamfunn også i framtiden, må vi legge til rette for at barn og unge opplever det som meningsfylt, og at dette er noe samfunnet ønsker at de skal engasjere seg i. For kort tid tilbake fikk vi signaler om at ungdom opplever begrensninger i sin religions- og organisasjonsfrihet. Flere barne- og ungdomsorganisasjoner fikk et nei fra sin rektor på spørsmål om å bruke skolens lokaler til sine samlinger. Vi i Kristelig Folkeparti er glade for at vi fikk bred støtte på Stortinget da vi løftet denne saken. Det er viktig at vi som politikere legger til rette for å løse de utfordringene som barne- og ungdomsorganisasjoner har i dag. Dette vil gi sivilsamfunnet og ungdomsorganisasjonene viktig anerkjennelse. For Kristelig Folkeparti er det viktig at elever som ønsker det, får vise sin tro i skolemiljøet. Barnekonvensjonen uttrykker svært klart barnets rett til tankefrihet, samvittighetsfrihet og religionsfrihet i artikkel 14 punkt 3. Der heter det: «Frihet til å gi uttrykk for sin religion eller overbevisning kan bare undergis de begrensninger som er fastsatt ved lov og som er nødvendige for å beskytte offentlig trygghet, orden, helse eller moral eller andres grunnleggende rettigheter og friheter.» Tro er ikke noe som kun tilhører hjemmets sfære eller trossamfunnene, det er en gjennomgripende del for veldig mange og en svært viktig identitetsmarkør. For Kristelig Folkeparti er et godt samfunn et samfunn som har rom for hele mennesket med den religiøse identiteten og det livssynet hver enkelt person har. Et slikt samfunn forsøker ikke å presse religion ut av det offentlige rom, men legger til rette for menneskers mulighet for å utøve sin tro. Kristelig Folkeparti vil følge opp denne saken og sørge for at den nye praksisen sikrer lik tilgang til offentlige lokaler for barn og unge.
Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2018-10-04:
Vi har nettopp hørt statsministerens innlegg. For Høyre er sosial ulikhet et viktig tema fordi Norge er et land med små forskjeller og god velferd, og det skaper god tillit mellom folk. I Høyre ser vi dette som grunnleggende verdier. Vi ønsker et samfunn med bærekraftig velferd, med et sterkt sikkerhetsnett for dem som trenger det, når de trenger det mest. Ikke minst ønsker vi et samfunn med fortsatt små forskjeller mellom folk – nettopp fordi det skaper tillit. Ifølge Brochmann II-utvalget er den viktigste årsaken til at noen er fattige i Norge i dag, mangelen på jobb og deltakelse i arbeidslivet. Derfor er også vår største bekymring de 650 000 som av mange forskjellige årsaker står utenfor arbeidslivet. Innvandrere er i en særlig vanskelig situasjon. Annenhver familie med vedvarende lav inntekt er en innvandrerfamilie, og kun halvparten av alle flyktninger er i jobb. Det at flere innvandrere kommer til landet vårt, øker på kort sikt omfanget bl.a. av barnefattigdommen. Samtidig må vi huske at de som kommer hit og blir integrert i vårt samfunn, kan få bedre muligheter og en bedre hverdag her enn der de kom fra. Alle barn fortjener en god oppvekst. De fortjener en god barnehage og en skole som gir muligheter helt uavhengig av foreldres økonomi. Den beste investeringen vår for framtida, den varige veien ut av fattigdom, går gjennom utdanning og deltakelse i arbeidslivet. Derfor er jeg glad for at statsministeren vår stadig vekk minner oss på at i vårt samfunn er det ikke hvem som er foreldrene dine, som skal avgjøre hvilke muligheter du får. Barn i lavinntektsfamilier skal ha de samme mulighetene til å skape sin egen framtid som andre, det er nødvendig for å hindre at fattigdom går i arv. Jeg tror ikke på overdrivelser og svartmaling, jeg tror på konkrete tiltak, jeg tror på å holde fast ved tiltak som virker over tid, og jeg tror på prioritering. Derfor er jeg glad for det initiativet som et tatt av Høyre-, Fremskrittsparti- og Venstre-regjeringa sammen med Kristelig Folkeparti om en skikkelig inkluderings- og integreringsdugnad, med alle de virkemidlene som er lagt inn her. Ikke minst er jeg glad for det løftet som regjeringen legger opp til i det kommende statsbudsjettet, med mer midler for å sikre barn i lavinntektsfamilier en god oppvekst. Det er ballast for livet og vil gi et stort bidrag til å få flere ut av fattigdom.
Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2018-10-04:
Høyre vil ha sterkere byer og levende distrikter. Vi vil ha næringsliv og lokalsamfunn med frihet og mulighet til å styre egen utvikling, lokalsamfunn med skaperkraft og vekstkraft, flere kommuner som sier ja, enn de som sier nei, kommuner som belønner og løfter fram nyskaping og utvikling, heller enn å bremse. Vi vil ha byer og bygder som knyttes tettere sammen, slik vi nå ser det i regjeringa og Kristelig Folkepartis samferdselsløft. Regjeringa overfører makt og myndighet til større og mer robuste kommuner. Lokalt initiativ belønnes, og skattene på norske arbeidsplasser reduseres. Det viktigste vi som politikere kan gjøre, er å legge til rette for vekst og verdiskaping i hele landet og sikre at landet vårt har mange bein å stå på. Der Senterpartiet ser begrensningene i Distrikts-Norge, ser Høyre mulighetene, for det går bra i Distrikts-Norge. Det er nok å nevne rekordhøy eksport fra sjømatnæringen, et reiseliv som blomstrer, et skogbruk som i fjor hadde sitt beste år siden 1989, et landbruk med færre gårdsbruk som legges ned nå enn under den rød-grønne regjeringa, en maritim leverandørindustri som utvikler teknologi og produkter i verdensklasse. Norge er forandret. Derfor må vi også ha en politikk for en ny tid. Vi har de siste dagene kunnet lese spalte opp og spalte ned om Senterpartiets reverseringsplaner for regjeringas reformer. Det virker lite framtidsrettet. Vi har gjennomført en kommunereform som er i ferd med å gi oss flere og større kommuner, som vil kunne møte framtiden med kompetanse og kapasitet til å levere gode tjenester. Vi er også i ferd med å gjennomføre en regionreform – det har vært mye debatt om den. På Sørlandet ser vi hvordan det utvikler seg en ny landsdel, et nytt Agder, en historisk samferdselssatsing som binder sammen bo- og arbeidsmarkedene, en sterkere satsing på utdanning og forskning, sterkere næringsvirksomhet, gode tiltak for gründere og etablerere og ikke minst et betydelig sterkere samarbeid på tvers av de gamle fylkene. Det gir nye muligheter. Det er som vår kommende rådmann i nye Agder, Tine Sundtoft, sa da hun skulle presentere planen for et nytt Blått kompetansesenter sør: «Tunge kunnskapsmiljø i øst har funnet tonen med det sterke marine næringsmiljøet i vest. Sammen vil de ta en tydelig posisjon for økt verdiskaping og sysselsetting basert på landsdelens vassdrag og kystområder. – En gavepakke for å bygge det nye Agder.» Det Sørlandet nå ser, er en ny landsdel, med nye muligheter og en ny giv.
Kirsti Leirtrø (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
I fem år har vi fått økt skattelette, mens nye avgifter og fjerning av velferdsordninger har rammet dem som har minst å rutte med. Høyre-regjeringen fører en politikk som gjør at tilliten og tryggheten svekkes og forskjellene øker mellom folk. Jeg har lyst til å gi noen eksempler på hvordan regjeringens ideologi rammer enkeltmennesker jeg kjenner. Vi har renholderen i Forsvaret som fikk jobben privatisert og dermed mistet pensjonsordningen sin og tryggheten med en fast jobb. Vi har den trafikkskadde som har mistet bostøtten sin, mangler penger til mat og ikke lenger har råd til nødvendig fysioterapi. Vi har alenepappaen som ikke får det til å gå i hop med økte barnehage- og SFO-utgifter og redusert pendlerfradrag. Det finnes mange flere eksempler på smålige og usosiale kutt. Fremskrittspartiet og Høyres politikk er basert på en ideologi der de rike skal belønnes og velferdstjenestene begrenses eller privatiseres, dette på tross av at vi vet at små forskjeller, trygghet og tillit bidrar til mer verdiskaping. OECD har analysert sammenhengen mellom ulikhet og økonomisk vekst, og konklusjonen er – ikke overraskende – at økt ulikhet bidrar til lavere økonomisk vekst, og at lavere økonomisk vekst fører til mindre velstand å fordele. Arbeiderpartiet mener det er avgjørende med en mer rettferdig fordeling. Hovedprosjektet er at flere mennesker skal ha muligheter for å klare seg selv. Vi vil ha mer fellesskap og større tillit. Folk må bli lyttet til og slippe å stå med lua i hånda. Arbeiderpartiet vil bruke de store pengene på forebygging, ikke på brannslukking. Forrige stortingssesjon viste oss at i flere saker som betyr noe for folk, er Stortingets flertall enig med Arbeiderpartiet – mot regjeringens forslag. Det gir oss håp for framtiden. Flere eldre, færre fødte, klimaendringer og mindre oljeinntekter vil utfordre oss stort framover. Arbeiderpartiet mener en større del av byrden må legges på dem som kan bidra mest. Det krever politisk vilje og innrømmelser, en egenskap regjeringen overhodet ikke har klart å mønstre i denne ulikhetsdebatten.
Terje Halleland (Fremskrittspartiet), 2018-10-04:
Det norske samfunnet kan puste lettet ut. Grunnen til det er nesten to millioner fat med olje som blir pumpet opp av sokkelen bare i dag. Selv om det er noen i denne salen som tror at vi i framtiden skal leve av kortere arbeidsuke, flere byråkrater og ingen oljeproduksjon, er realiteten en helt annen. Den realiteten vil også Stortinget merke seg når statsbudsjettet kommer på mandag, for grunnen til at vi har mulighet til å gjøre påplussinger til gode formål etter at statsbudsjettet er lagt fram på mandag, er ene og alene norsk sokkel. Det som er så fantastisk med norsk sokkel, er at etter oljeprisfallet, da oljeprisen halverte seg to ganger, har vi klart å omstille oss og sikre fortjeneste på Norges viktigste naturressurs. Det er nok få andre oljeproduserende land der næringen har klart en slik omstilling så raskt. Johan Castberg-feltet skulle koste 100 mrd. kr og ha en break-even på 80 dollar fatet. Denne utbyggingen vil nå koste 47 mrd. kr og ha en break-even på under 35 dollar fatet. Petroleumsnæringen har lyktes med sin omstilling, og det er på tide at vi begynner å framsnakke denne næringen igjen. Det er mange som jubler med når vi finner olje og gass på norsk sokkel, men hvor blir de samme folkene av når vi skal bruke den samme oljen og gassen? Det er denne næringen alene som gir oss forutsigbarhet for den norske velferdsstaten også i framtiden. Den største miljøutfordringen vi har i dag, er nok tilførselen av søppel og plast som havner i havene våre. Fremskrittspartiet har tatt til orde for at Norge må bruke mer av sine bistandsmidler til bekjempelse av plast i havet. For Norge, som kyst- og havnasjon og maritim stormakt, er havet en stor og avgjørende ressurs. Den marine forsøplingen som vi nå ser, truer samtlige nasjoner som grenser mot havet. Dette gir negative utslag for både fiskeri og næringsliv og bidrar til forurensning av verdens matfat. Jeg besøkte Jakarta i september. Der produserer de 7 000 tonn søppel hver dag, og av dette havner 2 400 tonn plast i havet – 2 400 tonn hver dag! Regjeringen har forsterket innsatsen med bruk av bistandsmidler og setter av hele 400 mill. kr til kampen mot marin forsøpling. Det er bra, og det viser at Norge kan gjøre en forskjell. Men på sikt håper jeg og Fremskrittspartiet at all vekst i bistandsmidlene rettes inn i kampen mot marin forsøpling.
Bengt Fasteraune (Senterpartiet), 2018-10-04:
Beredskap er et tema som gjentatte ganger ble nevnt i trontalen og i den påfølgende debatten i går, og er selvfølgelig helt sentralt i alle de store strukturreformene som regjeringen nå jobber med. Mer penger, mer utstyr, spesialisering, digitalisering og effektivisering – dette er begrepene som blir brukt, men sentralisering er det som gjennomgående blir resultatet. I det store og hele dreier beredskap seg på alle områder om å være klar til å iverksette tiltak når det ekstraordinære – mot formodning – skulle inntreffe. Det kan være alt fra en trafikkulykke til en naturkatastrofe. Dette omhandler alle nivå i vårt samfunn. For å skape trygghet er det svært viktig at beredskapen har en forankring helt ned til det ytterste, utførende leddet. Ressursene må være tilstrekkelige og gripbare ute, der de trengs. Det kreves at beslutninger og gjennomføring kan iverksettes der normale rutiner ikke kan følges. En delegert og tydelig ledelsesstruktur er helt avgjørende. Regjeringens gjennomgående holdning er at vi kan løse dette ved å omorganisere og lage større enheter samt sentralisere ledelse og spesialfunksjoner – en modell som i stor grad motvirker det som kreves i mange krevende situasjoner. Hvorfor sentraliserer man ledelsesfunksjoner når all erfaring tilsier at dette feltet krever ledere som er tett oppi de meget komplekse situasjonene som oppstår? Senterpartiet mener at sentralisering og pulverisering av det operative ansvaret vil føre til store forskjeller i beredskapen i dette landet og på sikt fjerne det ansvaret som til enhver tid må ligge så langt nede i organisasjonen som mulig. Dette vil skape både handlingsvegring og usikkerhet. Hvorfor er det slik at deltidsmannskaper i kommunenes brann- og redningstjeneste stort sett er de første på ulykkesstedet og i stor grad må utføre oppgaver som er tiltenkt andre etater? De som har minst tid til å trene og dårligst lønn, er de som møter opp først. Hvorfor har ikke politi og ambulanse definerte krav til responstid på samme måte som brann- og redningstjenesten ute i kommunene? Jeg hørte i går flere snakke om at det var datagrunnlag som manglet. Det er jo ikke det – det er manglende vilje. Det er ingenting annet enn manglende vilje. Hvorfor er en stor del av HVs sivile objekter blitt bortprioritert og det stort sett er militære objekter som skal sikres? Dette skjer samtidig som politiet, som har ansvaret for sivile objekter, nå gjennomfører historiens kanskje største sentraliseringsreform og ikke har kapasitet til å sikre disse objektene. Jeg og Senterpartiet er bekymret for denne utviklingen. Som ordfører i en distriktskommune vet jeg hvor skoen trykker, og vi trenger en politikk som er tilpasset landskapet.
Julia Wong (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Regjeringen sier i trontalen at flere må gis muligheten til å forsørge seg selv og sin familie. Det er selvfølgelig vi i Arbeiderpartiet helt enig i. Men det blir et paradoks at regjeringen samtidig ikke ønsker at mennesker skal kunne spare til pensjon fra den første kronen de tjener, for dette er en ekstremt urettferdig ordning, spesielt for oss unge. Livet her og nå er kanskje det som opptar de fleste av oss unge – dilemmaer som om man skal spise pizza eller taco en fredagskveld, hvor mange dager det er igjen til neste stipendutbetaling, eller hvor mange timer det er igjen til neste jobbvakt. Dette kan virke som trivielle problemstillinger, og det sier mye om samfunnet vi har klart å skape, om Norge anno 2018. Likevel – er det én sak som ikke påvirker oss unge her og nå, men som handler om prinsippet om at det gode liv ikke skal være kun for de få, er det nettopp pensjon. Fra Stavanger har vi 27 år gamle Kim Stian som et levende eksempel. Han har stort sett jobbet siden han var 16 år, mye i hotell, i mindre enn ett år i vikariat eller prosjektstillinger, og han har kombinert flere små stillinger for å få økonomien til å gå opp. Resultatet av dette er at Kim Stian nå i en alder av 27 år kun har spart opp knappe 10 000 kr i tjenestepensjon. Kim Stian er kun én av de mange 100 000 nordmenn der ute som står i denne utfordringen. Hvis vi ser på mennesker i kvinnedominerte yrker og mennesker med innvandrerbakgrunn, blir det et enda større strukturelt samfunnsproblem, som vi må ta tak i. For oss i Arbeiderpartiet handler politikk om at alle skal ha trygghet og frihet til å forme sitt liv, og om at sterke fellesskap skal sikre at alle ikke kun har et bra liv her og nå, men òg i framtiden. Dette er enda viktigere i årene som kommer, når vi vet at hvem du er, og hvor du kommer fra, stadig avgjør mer av hva slags liv du har, og hva slags liv du får. Derfor vil Arbeiderpartiet kjempe for at alle skal få spare til pensjon fra den første kronen de tjener. Jeg hører at statsminister Solberg kun ser på kostnadene, men det handler om rettferdighet, og det handler om trygghet. Det handler om at alle skal få muligheten til å leve et godt liv hele livet. Takk.
Jan Steinar Engeli Johansen (Fremskrittspartiet), 2018-10-04:
Når vi setter ned inntektsskatten, er det fordi vi vil at folk flest skal få beholde mer av sin egen inntekt og selv bestemme hva de skal bruke pengene sine på. Når vi setter ned bedriftsbeskatningen, er det fordi vi vil at bedriftene skal få større muligheter til å investere i ny teknologi og nye maskiner og nå nye markeder. Når vi legger til rette for forskning og innovasjon, er det fordi vi vil oppmuntre til forbedring og utvikling av eksisterende og nye produkter. Når vi fjerner skatt på maskiner, tar vi vekk en av de hindringene bedriftene har for å fornye seg og for å bidra til å trygge mange tusen arbeidsplasser rundt om i hele landet. Men hører vi på venstresiden, høres det ut som om dette bare er noe som kommer de aller, aller rikeste til gode, som om det ikke betyr noe at vi vil stimulere flere til å starte for seg selv, skaffe seg selv et arbeid og etablere arbeidsplasser for andre. Det høres nesten ut som om venstresidens løsning for å få flere i arbeid er å skru opp skattene for de bedriftene og de personene som så langt har lyktes. Men skal vi få folk til å satse, må vi også tåle å legge til rette for at de kan lykkes. Sånn sett kan enkelte på venstresiden hevde det helt logiske i at skattelettelser også treffer dem som har det bra. Men vi ønsker også at folk som i dag har det bra, og som har lyktes, skal kunne lykkes enda bedre i framtiden. Vi kan ikke la være å gi skattelettelser i redsel for at noen kan få mer. Det helt logiske med skattelettelser er jo nettopp at folk flest skal få beholde mer av sin egen inntekt. Helt uavhengig av hvor lav eller høy inntekten er, bør de få beholde mest mulig av det de selv tjener. På samme måte er det helt naturlig for oss i Fremskrittspartiet at vi ikke skal skattlegge folks hjem – denne urettferdige skatten, som verken tar hensyn til familiens inntekt, livssituasjon eller gjeld. Og ikke kan jeg forstå hvordan de som roper høyest om økonomisk ulikhet, kan være de fremste til å forsvare en skatt som treffer aller hardest de mest sårbare i boligmarkedet. Nettopp denne skatten er en av de skattene som virkelig slår verst ut for nybakte boligeiere i etableringsfasen, som har høye boliglån og kanskje små barn. Fremskrittspartiet er stolt over å ha fått regjeringen med på å foreslå å redusere makssatsen i eiendomsskatten fra 7 til 5 promille – en reduksjon på nesten 30 pst. Det er et første skritt i vårt arbeid med å fjerne eiendomsskatten helt. Og med slike gjennomslag ser vi fram til både å møte høstens budsjettdebatt i Stortinget og også til å fortsette å få gode og positive gjennomslag i regjeringen, for folk flest, uansett hvor vanskelig situasjonen kan synes akkurat nå.