Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-17:
SV kommer til å stemme for landbruksavtalen, sjøl om vi vurderer den som en ikke spesielt god avtale. SV ønsker et norsk landbruk som produserer sunn mat på en miljøvennlig måte, og som får flest mulig arbeidsplasser og desentralisert bosetting for pengene. For å få det til kan vi ikke innrette politikken på stordrift, heltidsbonden og mer penger på produsert mengde. En må velge tilskudd som premierer det som gir flest arbeidsplasser, en miljøvennlig produksjon og kombinasjonsbrukeren. Det er to trender i landbruket. Den ene er fabrikkjordbruket med stordrift, få arbeidsplasser, stor miljøbelastning og overproduksjon. Den andre er småskala produksjon, nisje, med vekt på rein mat, arbeidsplasser, miljø, kulturlandskap, altså det multifunksjonelle. SV mener at vi må velge det siste, og det er også den eneste overlevelsesstrategi hvis en vil ha matproduksjon og landbruk i Norge som kan bety noe for bosetting og arbeidsplasser. SV er skuffet over at Regjeringa ikke har brukt muligheten for andre år på rad til å legge om norsk jordbrukspolitikk, fra Øyangen og fra stordrift og industri til multifunksjonalitet. For der ligger vår mulighet. Det er et større rom for det innenfor WTO enn det Norge bruker. Hvert år brukes det nå mye penger på å gå i gal retning. Det blir mer til de store og mindre til de små, færre arbeidsplasser og bruk og større overføringer til store bruk som kunne klare seg sjøl. I 1998 økte rammen med over 1 milliard kr, og resultatet var over tusen færre arbeidsplasser. Slik oppgjøret er nå, øses pengene ut til større og større bruk som ikke bidrar vesentlig til bosetting, sysselsetting og bedre miljø. Det er de store som har fått mest, og vi gir belønning til dem som investerer for å produsere enda mer av det vi har for mye av. Det mener SV må snus. Det må settes et tak på overføringene til hvert bruk. Vi har lagt inn et forslag om begrensninger på areal og årsverk. I motsetning til det Høyre og en del andre vil, nemlig å kutte i bunnen, mener vi det er riktig å kutte øverst. Støtte utover f.eks. to årsverk må fjernes. For noen må altså overføringene begrenses. Vi er i ferd med å stange i taket. Da må man sørge for å få gitt støtte til miljøtiltak og til sosiale ordninger og ikke gi støtte i gal ende. Vi i SV er litt oppgitt over at Regjeringa ikke bruker de mulighetene som fins innenfor WTO, for det blir ikke høyere under WTO-taket for f.eks. produksjonsstøtte. Tvert imot. Men for ordninger som går på miljø og velferd, gir WTO rom for økning. Et tak pr. bruk vil redusere overføringene, og det vil også redusere overproduksjon. Vi får et bedre miljø og flere arbeidsplasser for de pengene vi putter inn – mer av det som vi mener er samfunnsøkonomisk ønskelig. Vi funderer litt på hvorfor Regjeringa ikke gjør det. Maten er dyr, sies det, men både staten, Rimi-Hagen og bonden har fortjeneste. Kanskje det hadde vært lurt å se etter hvem det er som er blitt rik av dette. Både staten og Rimi-Hagen er ikke akkurat på konkursens rand, men småbøndene sakker akterut i inntekt. Da er kostnadskutt veien å gå, sier komiteen. Investeringsavgiften er fjernet, og nå angripes avgiften på kunstgjødsel. Det er tiltak med en grusom fordelingsprofil. Det er mye til de store, lite til de små, det er mangel på miljøpolitikk, og det fjerner den ene viktige muligheten til omfordeling som vi har innenfor WTO, som er lovlig, nemlig å legge avgifter på det som er miljøskadelig og gi det ut igjen på miljøtiltak og økologi. Jeg kan ikke helt skjønne hvorfor vi skulle gi fra oss et slikt virkemiddel helt frivillig og la være å bruke det, spesielt ikke i en situasjon der vi sier at vi ønsker å posisjonere oss inn mot det som er multifunksjonelt. Som oppgjøret er nå, sier man at man ønsker å styrke markedsstrategiene for å få mer økologisk mat fram til brukeren, og det er bra. Men vi synes det er helt bakvendt å ta penger fra omlegging til økologisk drift for å få dette til. Økologisk drift er uansett bra for miljøet. Hvis man nå gir et signal om å bremse på overgangen for å øke produksjonen ytterligere, er det et helt feil signal til markedet, både til forbrukeren, ikke minst til dem som skal få denne maten fram til forbrukeren, og til dem som skal foredle økologisk mat og gjøre den tilgjengelig og attraktiv for forbrukeren. Vi mener altså at hvis man ønsker å satse på økologisk mat, må man gi et entydig signal om en økning både i produsert volum og i det som skal fram til forbrukeren. Her er det langt igjen. Derfor har SV fremmet et forslag om å ha en målsetting på dette området. Jeg tar opp de forslagene som er omdelt i salen.