Bjørnar Moxnes (Rødt), 2021-02-04:
Det har vært spesielt å følge Stortingets behandling av denne saken, der Rødt foreslår noe man skulle tro var i alle partiers interesse, siden det er i Norges interesse også, nemlig å styrke beskyttelsen av Norge mot angrepskrig med et sterkere rettslig vern i både nasjonal og internasjonal lovgivning. Men det virker det ikke som om justiskomiteen er så opptatt av, for de avviser jo forslaget vårt, og på veien går de god for alle de stråmannsargumentene de har fått servert av både utenriksministeren og regjeringen. Det er både litt overraskende og nedslående å se hvordan justiskomiteen aktivt ser bort fra den solide bunken av klare og tydelige høringsinnspill fra en lang rekke juridiske eksperter, fra Forsvarets egne forskere, fra den internasjonale juristkommisjonen i Genève og fra Koalisjonen for Den internasjonale straffedomstol, som representerer 2 500 organisasjoner og foreninger i mer enn 150 land verden rundt. Disse høringsinstansene, faktisk samtlige utenom én, støtter forslaget. Det vil være en styrking av den internasjonale rettsordenen og Den internasjonale straffedomstolen, sier de. Man kan jo lure på om justiskomiteen har satt seg inn i disse høringsinnspillene. Det virker ikke helt sånn. Det har ikke vært organisert noen ordentlig høring i saken, og de skriftlige innspillene som kom, har heller aldri blitt gjort offentlig tilgjengelige. Denne litt stemoderlige behandlingen av et forslag om å styrke folkeretten sender noen uheldige politiske signaler om Norges internasjonale forpliktelser, gir disse festtalene om at folkeretten er en bunnplanke i norsk utenrikspolitikk, kanskje en litt hulere klang, og svekker også regjeringens troverdighet i dette spørsmålet. Lenge var det et mysterium for meg hvorfor regjeringen gikk imot det jeg trodde var et forslag som Stortinget kunne samles om, nemlig å gi Norge det rettsvernet vi ikke hadde i 1940, et rettsvern som verdens stater lovte hverandre å innføre etter Nürnbergprosessen, der man kalte angrepskrig for «the supreme crime», og lovte hverandre aldri igjen, et rettsvern som også den siste gjenlevende aktoren fra disse historisk viktige rettsprosessene, nemlig 101-årige Benjamin Ferencz – som like før jul ble hedret av Den internasjonale straffedomstolen for å ha vært et såkalt fyrtårn av lys i kampen mot straffrihet for dem som begår grusomme forbrytelser – oppfordret Norge til å slutte opp om, og som til og med leverte inn skriftlige innspill, men altså for justiskomiteens forholdsvis døve ører. Som sagt: Det var et mysterium lenge hvorfor ikke dette forslaget får regjeringens og Stortingets tilslutning, inntil jeg for et par dager siden fikk nyheten fra Danmark om at heller ikke den danske regjeringen vil ratifisere Kampala-tillegget. Da fikk jeg en pekepinn på hvorfor også vår egen regjering, med justiskomiteens støtte, går imot forslaget. I forlengelsen av de for så vidt samme stråmannsargumentene som vår egen regjering bruker, sier den danske regjeringen rett ut at dette handler om at de vil kunne fortsette å føre krig under USAs kommando og uten FN-mandat: «Danmark er et af de ganske få lande, der vurderer, at folkeretten i ekstraordinære situationer tillader sådan intervention uden mandat fra FN’s Sikkerhedsråd.» Mange tror kanskje at slike internasjonale rettsregler, med kryptiske navn som Kampala-tillegget til Roma-vedtektene, ikke har noen praktisk betydning, at det altså bare er festtaler, men den danske regjeringens tydelige tale viser hva dette faktisk handler om. Det avkler også den norske regjeringens mer – skal vi si – vikarierende argumenter, så vi ser hva det i realiteten handler om, nemlig at den norske politiske eliten, som de siste 30 årene har deltatt i en lang rekke angrepskriger i utlandet, ønsker å ha muligheten til å fortsette med det også i framtiden. Men det sier de ikke i klartekst. Her har vi noe å lære av våre danske venner. Den danske regjeringen er altså atskillig tydeligere og ærligere i talen. Man får en tydeligere og også ærligere debatt i forlengelsen av det.