trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-12:
Jeg har følgende spørsmål til statsministeren: «En asylsøker fra Moldova ble den 15. november 2002 utvist fra Norge etter å ha blitt dømt i en straffesak. Han har kone og barn i Hammerfest. Etter utvisningen har familien ikke hørt fra ham. De frykter at han er drept etter at utvisningen fant sted. Er statsministeren tilfreds med en asylpolitikk der norske myndigheter ikke vet om en asylsøker er tatt av dage umiddelbart etter utvisning fra Norge, eller vil han nå ta initiativ til å bringe klarhet i hva som kan ha tilstøtt asylsøkeren?»
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-12:
Jeg har reist to tidligere spørsmål i samme sak. Det har vært skriftlige spørsmål, først til kommunalministeren i mai, og deretter til statsministeren i juni. Jeg vil kort sitere fra brevene, som er likelydende fra begge, der det står: «Når utlendingsmyndighetene har fattet et vedtak som innebærer at utlendingen må forlate riket, ligger det allerede en grundig vurdering av at vedkommende ikke vil bli utsatt for noe som kan gi beskyttelsesgrunnlag i Norge. Utlendingsmyndighetene foretar dermed ikke noen nærmere kontroll med vedkommendes situasjon etter tilbakereisen.» Dette kansellispråket koker ned til, dersom man analyserer hva som faktisk står der, at fordi norske myndigheter har vurdert at det ikke foreligger noen risiko, foreligger det ikke noen risiko. Dette på tross av at man har med et konkret tilfelle å gjøre der ingen har hørt fra personen umiddelbart etter utvisning fra Norge. Vil statsråden være bekjent av en flyktning- og asylpolitikk der man ikke går denne type meldinger etter i sømmene, med hensyn til at folk faktisk er kommet bort umiddelbart etter at de er utvist?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-12:
Det er ingen som ber statsråden sjekke enhver sak i forhold til utvisning eller når man er sendt ut av landet. Men i saker der vedkommende ikke kan oppdrives etterpå, og der familien verken i Moldova eller i Norge er kjent med skjebnen til vedkommende, må norske myndigheter ha et ansvar for å få kartlagt saken nærmere. Dette har jeg altså stilt spørsmål om to ganger tidligere. Jeg registrerer at statsråden fortsatt ikke har tenkt å ta noe initiativ til å finne ut av det. Vedkommendes ektefelle bor nå i Hammerfest, har et barn på fem år og står selv i fare for å bli utvist til et land der man ikke vet hvordan det gikk med ektefellen. Ser ikke statsråden at hun har et ansvar for å få kartlagt denne saken nærmere?
Erna Solberg (Høyre), 2003-11-12:
Spørsmålet er stilt til statsministeren, men siden spørsmålet gjelder utlendingsfeltet, avgir jeg svaret. Utlendingsloven åpner for å utvise utlendinger som har begått straffbare handlinger. Det er også min oppfatning at Stortinget har vært opptatt av at det skal vi gjøre, og faktisk også stramme inn på dette området. Dette er ikke en del av norsk asylpolitikk, men dreier seg om hvilke utlendinger som skal gis beskyttelse mot forfølgelse i Norge. La meg først slå fast det faktum at ingen asylsøkere blir utvist fra Norge. Dersom en utlending som oppholder seg i Norge som asylsøker, vurderes utvist, avgjøres alltid asylsøknaden før vedtak om utvisning. Når søknad om asyl er avgjort, er ikke utlendingen å regne som asylsøker lenger. Tilsvarende gjelder når en utlending søker asyl etter at vedtak om utvisning er fattet. Utvisning blir ikke iverksatt før det er klarlagt om utlendingen er flyktning eller av andre årsaker ikke kan bli sendt tilbake til hjemlandet. Før det fattes vedtak om å utvise en utlending, gis vedkommende et forhåndsvarsel om at forvaltningen vurderer å utvise vedkommende, og bakgrunnen for dette. Utlendingen får anledning til å gi et tilsvar, og Utlendingsdirektoratet fatter deretter vedtak om utvisningen i første instans. Det følger av utlendingsloven at det alltid skal vurderes om en utlending er vernet mot forfølgelse før vedtak som innebærer at utlendingen må forlate riket, fattes. Det innebærer at forvaltningen alltid vurderer om den utviste vil kunne risikere forfølgelse eller annen umenneskelig behandling i hjemlandet. I så fall blir ikke utlendingen utvist fra Norge. I denne saken har utlendingsforvaltningen vurdert det slik at den utviste utlendingen ikke har krav på beskyttelse i Norge. Han ble utvist til hjemlandet fordi han er dømt for straffbare handlinger. Det er ikke praksis at Norge følger opp utviste utlendinger etter retur til hjemlandet. Jeg har lyst til å minne om at vi sender tilbake nesten 10 000 personer, hvorav ca. 1 000 er utvist på bakgrunn av kriminelle handlinger.
Erna Solberg (Høyre), 2003-11-12:
Utlendingsadministrasjonen har dessverre ikke mulighet til å følge opp utvisninger som vi foretar hvert eneste år, både hjemsending av flyktninger og utvisning og utsendelse av kriminelle, i det antallet vi pr. dags dato gjør. Det vil ikke være mulig å legge opp til en praksis hvor vi skal sikre oss hva som skjer når folk sendes tilbake. Det har ved ulike tilfeller vært foretatt analyser av enkeltgrupper når det har blitt hevdet at de bl.a. har blitt utsatt for etterforskning og fengsling ved tilbakesendelse. Man har da sjekket sakene. Vi kan ikke gjennomføre som en normalprosedyre at vi kontinuerlig skal ha en oppfølgingstjeneste for personer som har forbrutt norsk lov og er utsendt av dette landet. Det kan være mange grunner til at man ikke tar kontakt med sin familie også etter at man er hjemsendt. Jeg ser at det kan være grunnlag for at vi i enkeltsaker skal gå inn og be utenrikstjenesten om å sjekke om det som er bakgrunnen for at man opprettholder en praksis på enkelte områder, skal gås etter i sømmene, og det gjøres altså regelmessig.
Erna Solberg (Høyre), 2003-11-12:
Nei, jeg mener at vi ikke har et ansvar for få kartlagt saken nærmere. Jeg vil anbefale at man her bl.a. bruker de organisasjonene som har en mulighet til å se etter og finne frem til personer i andre land, men som aldri vil gjøre det på oppdrag fra en stat hvis man spør om det. Man kan f.eks. fra familiens side kontakte Røde Kors med spørsmål om de kan hjelpe til med å finne ut noe nærmere. Hvis vi får noen flere opplysninger, vil jeg selvfølgelig se om vi skal gå nærmere inn på å ha kontakt med landets myndigheter. Men vi må alltid huske at vi er avhengige av å gå via landets myndigheter for å høre mer om enkeltsaker, og gjøre det via de offisielle kanalene.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2003-11-12:
Eg har følgjande spørsmål til finansministeren: «Med virkning fra og med inntektsåret 2001 ble det gjort endringer i forskrift om skattemessig bosted og forskrift om folkeregistrering. Disse regelendringene skulle gjøre det lettere for enslige pendlere å være bostedsregistrert i sin hjemkommune. Nå viser det seg at enslige pendlere som leier bolig i foreldrehjemmet i hjemkommunen, ikke får det definert som selvstendig bolig. Dette synes urimelig, og forskriftene tolkes også ulikt i skatteetaten. Vil statsråden ta initiativ for å rette opp forskriften?»
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2003-11-12:
Eg takkar for svaret. Som finansministeren er inne på, er kjernen i dette spørsmålet retten til å leige i foreldreheimen. Finansministeren kjenner sikkert òg historia til einslege pendlarar som i stor grad blei tvangsflytta så snart dei hadde ei kokeplate på brakka si. Det var folk som reiste heim kvar helg, og som hadde si tilknyting til heimkommunen, men som måtte pendle på grunn av arbeidet sitt. Så blei det ei opprydding i 2000, med verknad frå 2001. Den konkrete saka som er bakgrunn for spørsmålet mitt, gjeld for så vidt to forhold. Det eine, som eg meiner er urimeleg, er at vedkomande når han oppfyller stort sett alle dei krava i forskrifta som finansministeren her har referert til, blir flytta på grunn av at buplassen han leiger i heimkommunen, er ein buplass i foreldreheimen. Det andre er at dei ulike fylkesskattekontora her har ei ulik tolking. Vedkomande hadde gått fram i høve til fylkesskattesjefen i Oppland, fått klarlagt reglane og innretta seg deretter, men så trekkjer fylkesskattesjefen i Sør-Trøndelag den motsette konklusjonen. Med andre ord: Det er behov for ei opprydding i forhold til fylkesskattekontora.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2003-11-12:
Takk for det. Eg kan ikkje seie anna enn at her er eg litt ueinig med finansministeren, for den konkrete saka avdekkjer nettopp det. Her oppfyller ein altså krava til bustad når det gjeld storleiken på bustaden i heimkommunen, og der ein er på arbeid. Avslaget frå fylkesskattesjefen i Sør-Trøndelag er grunngjeve med at ein leiger bustad i foreldreheimen, for alle dei andre krava i forskrifta er oppfylte. Det ligg her eit behov for å rydde opp. Det at ein leiger bustad i foreldreheimen, skal ikkje på nokon måte ekskludere moglegheita for at han skal bli definert som ein sjølvstendig bustad i heimkommunen. Ein kan jo ikkje i utgangspunktet sjå på desse pendlarane som potensielle skattesnytarar. Det er heilt andre grupper i samfunnet som ein i så fall må gå laus på. Eg såg ein statistikk frå Noregs Bank no, der dei var inne på at det var skatteunndraging på 24 milliardar kr i dette samfunnet, men eg trur ikkje at denne gruppa bidreg til det.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2003-11-12:
Eg tillèt meg å stille følgjande spørsmål til justisministeren: «Den 12. juli 2003 ble en mann fra Skjåk drept under et besøk i Praha. En mann ble anholdt for drapet, men er senere løslatt, da vitneforklaringer utpekte en annen gjerningsmann. Så langt den dreptes familie er kjent med, er ikke den angivelige gjerningsmannen arrestert. Det er også uklart hvor etterforskningen står. Dette er en ekstrabelastning for familien, og reiser spørsmål om nordmenns rettssikkerhet i utlandet. Hva gjør norske myndigheter for å få fortgang i oppklaringen av denne saken?»
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2003-11-12:
Eg takkar for svaret, særleg det siste om at ein no har sett i gang eit arbeid for ei betre oppfølging av dei pårørande. Det som undrar meg i denne saka, er dei til dels motstridande og forvirrande opplysningane som kjem frå den nordiske sambandsoffiseren i Praha, frå Kripos og frå Utanriksdepartementet. Den 4. september uttalar pressetalsmenn i Utanriksdepartementet til avisa Gudbrandsdølen Dagningen at tsjekkisk politi har skrive ut arrestordre på den mistenkte gjerningsmannen, og at Interpol er kopla inn, slik at han kan bli pågripen om han viser seg i eit anna land i Europa enn Serbia. Det er gitt lovnad om å skjerpe og prioritere etterforskinga. Den 10. september uttala Kripos-sjefen at Interpol jaktar saman med serbisk politi på den drapsmistenkte serbaren. Kripos-sjefen uttala at han hadde stor tru på at den mistenkte ville bli pågripen. Så viser det seg den 1. november, ifølgje opplysningar frå ambassadøren og den nordiske politioffiseren, at den mistenkte enno ikkje er etterlyst gjennom Interpol. Familien som sit att i Skjåk, veit lite eller ingenting om det som eventuelt er skjedd i saka.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2003-11-12:
Eg takkar for svaret, og eg vil rose justisministeren nettopp for at han tok kontakt med sin tsjekkiske kollega for å øve påtrykk i denne saka. Ein av hovudgrunnane til at eg reiste spørsmålet, var nemleg å få litt fortgang i etterforskinga av denne konkrete saka. Men dette reiser òg eit meir prinsipielt spørsmål om rettstryggleiken og oppfølginga av pårørande. Eg kan vise til at avisa Gudbrandsdølen Dagningen for få dagar sidan hadde eit oppslag om eit drap på ein 35-åring frå Dombås som skjedde på Gran Canaria for fem år sidan. Der blei ein britisk statsborgar pågripen og seinare tiltala for drapet, men så langt har det ikkje vore verken rettssak eller ein eventuell dom. Så her blir det avslørt ein tregleik i det spanske rettsvesenet som er til stor fortviling, ikkje minst for familien som er att. Eg trur det er viktig at dei etterlatne blir sikra god rettshjelp når det gjeld saker i utlandet, bistand til informasjon og eventuelt nærvær under rettssaka. Meiner justisministeren at rettshjelpsordninga fungerer bra nok, eller er det nødvendig å ta eit grep når det gjeld dette området?
Per-Kristian Foss (Høyre), 2003-11-12:
Enslige som pendler mellom foreldrehjem og annen selvstendig bolig, anses som bosatt i den andre boligen fra og med det året personen fyller 22 år. Dette er fastsatt i forskrift om folkeregistrering. Det følger også av forskriften at en person med minst tre års botid i en kommune som begynner å pendle til en bolig i en annen kommune, på visse vilkår fortsatt kan anses bosatt i den første kommunen. Ett av disse vilkårene er at det boligarealet han disponerer i den første kommunen, er minst dobbelt så stort som boligarealet hans i den andre kommunen. Hvor en person i medhold av disse reglene skal anses bosatt, beror på en konkret vurdering av det enkelte tilfelle. Denne vurderingen gjøres av de lokale folkeregistreringsmyndighetene. Til hjelp for vurderingen har Skattedirektoratet gitt visse retningslinjer i Lignings-ABCen. Foreldrehjem som sådant vil aldri kunne anses som selvstendig bolig i forhold til disse reglene dersom man er over 21 år og disponerer en annen selvstendig bolig. Personer eldre enn 21 år må dermed sørge for at en eventuell pendlerbolig bare kvalifiserer som uselvstendig bolig. Det er formelt intet i veien for at man leier bolig av foreldrene i deres bolig og får denne godkjent som en selvstendig bolig etter reglene. Forutsetningen er imidlertid at forskriftenes krav til tilstrekkelig disposisjonsrett og areal er oppfylt, at man har bodd i boligen i tre år før pendlingen tar til, og at man betaler reell leie for boligen. Kravet til egen disposisjonsrett vil her ha som konsekvens at utleier, altså foreldrene, må gi juridisk avkall på sin disposisjonsrett til den utleide delen. Slike leiekontrakter kan ikke utelukkes, men jeg får vel legge til at det neppe er vanlig i familieforhold. Disponerer man to boliger som er selvstendige i henhold til reglene, vil en bolig utleid av foreldrene på normale leievilkår kunne gå foran en annen bolig dersom den er dobbelt så stor som den andre boligen. Jeg ser etter dette ikke noe behov for å vedta noen endringer i forskriftsverket på dette området.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2003-11-12:
Her stilles egentlig to tilleggsspørsmål. Det ene er: Er reglene klare nok? Og det andre er: Praktiseres de likt? Det første spørsmålet har jeg i grunnen svart på. Jeg synes at reglene er veldig klare. Jeg synes også at Lignings-ABCen på side 222 og på side 225 gir ganske enkle og begripelige instruksjoner. En behøver faktisk ikke å gå til noen ligningsfunksjonær engang; enhver kan lese seg til dette. Det holder altså ikke med å leie gutterommet, for å si det slik. Det må være et selvstendig leieforhold, og beskrivelsen av dette er gitt i mitt første svar. Det andre spørsmålet er om reglene tolkes ulikt. Det kan jeg ikke utelukke. Derfor er det også åpnet for betydelige ankemuligheter, til ligningsnemnd, til overligningsnemnd, og dersom den siste avgjørelsen skulle skjerpe den første, altså gå i skattyters disfavør, så er det også en tredje ankemulighet, til fylkesligningsnemnda. Så rettssikkerheten her skulle være rimelig godt ivaretatt om man bruker denne muligheten.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2003-11-12:
Jeg tiltrer gjerne den hyggelige beskrivelsen av pendlere. Jeg tror heller ikke det er der vi finner de store skatteunndragelser. Men jeg kan heller ikke uttale meg om en aktuell sak som spørreren ikke har reist, så påstanden om at alle krav er oppfylt, får stå for spørrers egen regning. La meg bare minne om det jeg nevnte avslutningsvis i mitt første svar, nemlig at kravet til egen disposisjonsrett vil her ha som konsekvens at foreldrene må gi juridisk avkall på sin disposisjonsrett til det utleide areal. Det er et ganske strengt krav. Det er den generelle uttalelsen jeg kan gi.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-11-12:
Ambassaden i Praha ble umiddelbart koblet inn i denne tragiske saken. I dagene etter ugjerningen hadde ambassaden direkte kontakt med familien og bistod den med kontakt overfor forsikringsselskap og sykehus. Etter familiens ønske har ambassaden også holdt en person, utpekt av familien, informert om sakens videre utvikling. Den norske ambassadøren i Praha har hatt i alt tre møter med visepresidenten for det tsjekkiske politiet i denne saken. I tillegg har ambassaden hatt jevnlig kontakt med det aktuelle politidistrikt og Interpol-kontor. Ambassaden fikk i august opplyst at den antatte gjerningsmannen var blitt løslatt fordi etterforskningen hadde vist at det ikke var han, men en serbisk venn av ham, som hadde utført handlingen. Tsjekkiske myndigheter har siden arbeidet med å få de nødvendige informasjoner og et bilde av den nye mistenkte fra myndighetene i Beograd. Utenriksdepartementet har fått opplyst at dette nå skal være på vei til Praha. Forutsatt at vitnene på ny bekrefter at de mener den mistenkte er gjerningsmannen, har tsjekkisk politi sagt at de vil ta de nødvendige skritt for utsendelse av internasjonal etterlysning. Det er tsjekkiske myndigheter som må oppklare denne saken. Norske myndigheter representert ved vår ambassade i Praha vil imidlertid fortsatt følge opp saken overfor tsjekkiske myndigheter på passende måte. I tillegg har jeg henvendt meg til min tsjekkiske kollega, innenriksminister Stanislav Gross. Helt uavhengig av denne saken vil jeg si at det å miste et barn er det verste som kan skje oss som foreldre. I den ekstreme situasjonen er man sårbar. Derfor har vi også påbegynt et arbeid med å se nærmere på oppfølgingen av pårørende generelt. Vi har altså begynt på noe som jeg ser på som svært viktig, og som jeg vil jobbe videre med, og som da er i tillegg utover det spørsmål som representanten tok opp.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-11-12:
Jeg holder meg til den informasjonen jeg har innhentet. Det framgår av det svaret jeg har gitt, at ambassaden har jobbet jevnt med denne saken, og at de også skal ha hatt kontakt med familien. Det må jeg holde meg til. Fordi jeg synes slike saker som denne, uten å prøve å snakke om det som noe generelt, alltid er vanskelige, har jeg også tatt det litt spesielle skrittet å skrive til min kollega. Jeg gjør vanligvis ikke det. Jeg har kun gjort det ved to andre anledninger tidligere, og da ikke i forbindelse med en sak som er som denne. Men i og med at jeg traff innenriksminister Stanislav Gross i april, og vi snakket om politisamarbeid, syntes jeg at jeg skulle gjøre det. Summen av saken, de faktiske forhold i saken slik jeg kjente dem, har altså foranlediget at jeg har sendt et slikt brev. Det betyr at jeg legger betydelig trykk i saken, og at jeg selvfølgelig er opptatt av at man skal få den løst så raskt som mulig. Jeg må holde meg til den kunnskap som jeg har fått, men jeg får sjekke de informasjoner som representanten nå gir meg.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-11-12:
Det blir for langt å gå inn på rettshjelp generelt her. Jeg mener at vi har en ordning som skal dekke, men her var jo spørsmålet: hvordan får man informasjon, og hvordan når den fram? Det er et viktig spørsmål. Mitt generelle inntrykk, uten å kunne gå inn i den saken som representanten Rudihagen nå tok opp, er at norske utenriksmyndigheter engasjerer seg. Jeg kjenner til det fra et helt annet felt enn det som er dagens tema – barnebortføringssaker. Man legger veldig mye arbeid i det. Man har kontakt med landets myndigheter. Selv prøver jeg også å skaffe meg et grunnlag ved å reise en del for å skaffe meg innsikt rett og slett i hvordan man jobber i praksis. Så representanten må se det som et uttrykk for min holdning at jeg har sagt to ting her i tillegg til den praktiske informasjonen. Jeg har skrevet til den tsjekkiske innenriksminister Stanislav Gross, og jeg er opptatt av å se hvordan rettsmyndighetene generelt, politiet inkludert, kan bli bedre til å møte pårørende. Det tror jeg politiet er svært opptatt av selv, og det er et felt der vi uten videre kan bli enige om at vi skal gjøre vårt ytterste for å bli gode nok.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-11-12:
Først for ordens skyld: Finansieringsvirksomhetsloven som i dag hjemler tiltak mot hvitvasking og den nye loven om tiltak mot hvitvasking av utbytte fra straffbare handlinger mv., hvitvaskingsloven, forvaltes av Finansdepartementet. Lovgivningen pålegger en undersøkelses- og rapporteringsplikt til en rekke virksomheter og juridiske personer. Rapporteringspliktig skal foreta undersøkelser for å få bekreftet eller avkreftet en mistanke om en transaksjon kan ha tilknytning til en straffbar handling – hvitvasking. Dersom undersøkelsene ikke avkrefter mistanken, skal den rapporteringspliktige av eget tiltak oversende opplysninger om den aktuelle transaksjonen, og om de forhold som har medført mistanke, til hvitvaskingsenheten ved Økokrim. Verken kunder eller tredjepersoner skal gjøres kjent med at det er blitt oversendt opplysninger til Økokrim. Det er i forskrift besluttet at rapporteringspliktige institusjoner skal opprette forsvarlige kontroll- og kommunikasjonsrutiner. Det skal utarbeides interne rapporteringsrutiner der den tjenestemann eller -kvinne som får mistanke om transaksjoner som har tilknytning til utbytte av en straffbar handling, pålegges å rapportere til sine foresatte. Institusjonen skal utpeke en person på ledernivå som hvitvaskingsansvarlig. For å forebygge at de involverte medarbeiderne blir identifisert, har det vært iverksatt rutiner bl.a. ved at medarbeidernes navn rutinemessig skal sladdes eller utelates i forbindelse med rapportering til Økokrim. I forbindelse med kurs Økokrim har avholdt for landets politidistrikter om etterforsking av hvitvaskingsmeldinger, har spørsmålet om anonymisering av medarbeidere i institusjonene vært tatt opp, nettopp for å ivareta deres sikkerhet. Politiet har et generelt beskyttelsesansvar overfor trusselutsatte personer. Dersom en rapporteringspliktig utsettes for trusler, til tross for at institusjonen har satt i verk tiltak for å beskytte vedkommendes identitet, vil politiet vurdere nødvendige beskyttelsestiltak. Dersom en rapporteringspliktig skulle bli innkalt som vitne i en senere straffesak, vil regelverket om beskyttelsestiltak overfor vitne kunne komme til anvendelse. Trusler mot ansatte som utfører lovpålagte oppgaver, er noe vi ser meget alvorlig på. Det er meget viktig at ansatte i institusjoner som har rapporteringsplikt om mistenkelige transaksjoner, kan utføre sitt arbeid uten å måtte være redde for å bli utsatt for trusler. Økokrim søkte i fjor å kartlegge omfanget ved å foreta en spørreundersøkelse blant de største bankene og finansinstitusjonene i Oslo. Også innenfor EU er dette problemstillinger man er opptatt av, og kommisjonen har foretatt en spørreundersøkelse blant medlemslandene, samt Norge og Island, for å kartlegge omfanget og vurdere om man kan iverksette tiltak, og eventuelt hvilke tiltak det måtte bli.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-11-12:
Når representanten stiller spørsmål om rutinene er gode nok totalt innenfor Politiet, er det et spørsmål som jeg synes berettiger at jeg skal vurdere det. Jeg har lagt til grunn at de skal være det. Jeg har lagt til grunn at det skal være en profesjonalitet. Men at det inntreffer begivenheter som dem representanten tar opp, er i seg selv grunn til å se på det. Jeg har nylig vært hos Økokrim, hvor jeg nettopp konsentrerte meg om ikke bare Økokrims egen kompetanse, men også Økokrims kompetanse til å gi veiledning og rettledning til lokale politidistrikt. Det generelle i spørsmålet, nemlig å sørge for at vitner/informanter har sikkerhet, er jeg generelt opptatt av, og jeg vil derfor også av den grunn se på det. Jeg har vært sterkt engasjert i å utvikle en rekke beskyttelsestiltak, som jeg skisserte i det første svaret, og disse er jeg selvfølgelig opptatt av. I ytterste fall har vi også ganske strenge rettsregler. Men det er klart at med denne kriminaliteten går vi bokstavelig talt inn i de lukkede rom. Og det er nok riktig, som representanten sier, at man lett kan gjette seg til hvem en informant kan være, selv om vedkommende er anonymisert. Det må vi ta på alvor. Vi må beskytte dem som er vitner på vegne av samfunnet. Jeg kaller dem vitner, ikke «whistleblowers».
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-11-12:
For å forebygge at det skal være noen gråsoner, har både finansministeren og jeg nylig vært hos Økokrim for å se på dette problemfeltet, for her har vi en samarbeidssone. Finansministeren arbeider med loven og viktige sider ved at den blir fulgt opp; jeg arbeider med andre sider ved det, som representanten tar opp med meg. Jeg er svært opptatt av det. Og, som jeg sa, Økokrim er også opptatt av å bistå politiet lokalt, slik at de kan bygge kompetanse. Vi skal se på dette som representanten tar opp, også i forbindelse med en handlingsplan som nå er overlatt til Eva Joly-prosjektet mot hvitvasking og korrupsjon, om vi kan være enda bedre når det gjelder å sikre vitner. Vitnene er helt avgjørende. Jeg vil på slutten av dette innlegget si en ting: Jeg reagerer på at folk i finansmiljøet skal kalles for «whistleblowers», eller på godt norsk «sladrehank», når de sier fra. De er borgere, og de bør aldri omtales som noe annet enn borgere. Det er et uttrykk for en ganske forvridd samfunnsforståelse når de som sier fra om noe galt, kalles for sladrehanker eller «whistleblowers» i stedet for vitner. De er vitner, og skal hedres og æres som det.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-12:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til justisministeren: «Ifølge Finansforbundet har fem bankansatte det siste året mottatt drapstrusler som følge av at de har fulgt sin lovpålagte plikt til å rapportere om mistanke om hvitvasking av utbytte fra straffbare handlinger. At det blir forbundet med fare å følge rapporteringsplikten, er ikke bare alvorlig for de menneskene det gjelder, men også for kampen mot hvitvasking. Hva vil statsråden gjøre for å sikre bankansatte og andre rapporteringspliktige økt trygghet i slike situasjoner?»
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-12:
Jeg takker for svaret. Nå er det riktig som justisministeren sier, at det finnes relativt klare bestemmelser i forhold til beskyttelse, men det er dessverre også riktig at disse bestemmelsene ikke er tilstrekkelige i forhold til å unngå den type trusler som vi har sett mot flere bankansatte det siste året. Det som har kommet fram i forbindelse med en del av de sakene, er at det er en problemstilling i forhold til oversending av hvitvaskingsmeldinger fra Økokrim til det lokale politiet, fordi Finansforbundet f.eks. mener at det lokale politiet ikke i tilstrekkelig grad greier å skjule for mistenkte hvor opplysningene kommer fra. Det er jo slik at selv om man anonymiserer disse meldingene, vil det være relativt få personer, f.eks. i en bank, den mistenkte har vært i kontakt med, og det er klart at det er vanskelig i praksis å skjule dette. Er det noe justisministeren kan tenke seg å gjøre i forhold til rutinene hos politiet lokalt som kunne motvirke denne type problemstilling?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-12:
Jeg takker for svaret. Jeg synes det er positivt at justisministeren viser så klar vilje til å ta tak i dette. Jeg har lyst til å understreke at det er viktig å se på dette relativt raskt, i og med at hvitvaskingsloven og de endringene som nå er gjort i den, trer i kraft 1. januar, og da vil det bli langt større grupper som er rapporteringspliktige enn de som er det i dag. Det kan også bety at omfanget av problemet vil bli større. Jeg tror, som sagt, at tiltak i forhold til rutinene hos lokalt politi er viktig, og også at vi fra norsk side følger opp det arbeidet som nå gjøres i EU. I forbindelse med behandlingen av hvitvaskingsloven tror jeg vi alle kan være enige om at vi ikke fant tilstrekkelig gode løsninger på spørsmålet rundt sikkerhet. Jeg tror også at både vi som var med på å vedta loven, og de ansatte i næringene vil sette pris på om justisministeren tar initiativer på dette området relativt raskt.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-11-12:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til helseministeren: «Fastlegeordningen har bidratt til god legedekning i hele landet. Dersom fastlegen er ute av sitt arbeid i kortere eller lengre perioder, skal alle pasientene på legens liste likevel sikres et tilbud hos annen lege. Mange henvendelser viser at dette ikke fungerer godt nok, eller kanskje direkte saboteres, stikk i strid med Stortingets forutsetninger. Hva vil statsråden gjøre med dette?»
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-11-12:
Det er jo slik at fastlegeavtalen i seg selv er en relativt god avtale, også for legene, og en må selvfølgelig forlange at har en bra betalt, skal en også gjøre en god jobb. Jeg er fornøyd med å høre det helseministeren sier om de ting som er på gang både i forhold til kartlegging og de strukturer som knytter seg til lokalt samarbeidsorgan. Så langt synes jeg det høres tilfredsstillende ut. Det som har uroet meg når jeg har stilt dette spørsmålet, er at jeg har fått mange henvendelser fra enkeltpersoner som tyder på at trolig ganske mange personer ikke opplever å få den service som fastlegeordningen skulle tilsi at de skulle ha ved legens fravær. Jeg minner også om hva sosialkomiteen og Stortinget sa da vi behandlet loven. I tillegg til det jeg allerede har spurt om, er spørsmålet om helseministeren mener at den enkelte fastlege er godt nok forpliktet i sitt arbeidsforhold.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-11-12:
Det er jo et todelt spor her, slik som helseministeren også redegjør for. Det ene er kommunenes plikt til å gjøre den jobben som de ifølge loven skal gjøre. Det andre er den enkelte fastleges ansvar for å følge opp sine pasienter. Det som jeg er usikker på, og som kanskje helseministeren ikke berørte så mye i sitt svar, er om en har kartlagt hvordan den enkelte kommune har fulgt opp sine plikter i forhold til å ta ansvar for helheten i ordningen, og da spesielt det som er knyttet til bruken av vikar ved lengre fravær. Ved korte fravær er det åpenbart at fastlegen er den som er ansvarlig, og det mener jeg en skal understreke veldig sterkt.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-11-12:
Forhold knyttet til fastlegenes fravær fra fastlegepraksis er regulert i en sentral rammeavtale mellom Lægeforeningen og Kommunenes Sentralforbund. Ifølge denne rammeavtalen skal fastlegen delta i kollegiale ordninger for dekning av ordinært fravær hos andre fastleger i kommunen. Kommunen har, på sin side, plikt til å skaffe vikar ved lengre fravær eller iverksette andre nødvendige tiltak for å avhjelpe en eventuell legemangel. Den individuelle fastlegeavtalen er kommunens viktigste styringsredskap i forhold til fastlegene. I mønsteravtalen for den individuelle avtalen om allmennpraksis i fastlegeordningen som følger av rammeavtalen, anbefales det at kommunen i den individuelle avtalen formaliserer ansvarsforhold ved fravær ved å beskrive hvordan den kollegiale fraværsdekningen er tenkt, og ved å navngi legens faste vikar. Ifølge rammeavtalen mellom Lægeforeningen og KS forutsettes det også at spørsmål om fraværsdekning og vikarordning drøftes i det lokale samarbeidsutvalget som skal etableres mellom kommunen og fastlegene. Jeg er klar over at det har vært enkelte oppstartsproblemer på dette området. Ut fra de rapporteringer jeg har fått fra tilsynsmyndigheten om situasjonen det siste året, er inntrykket at dette nå fungerer godt de fleste steder. Statens helsetilsyn har i en rapport til departementet i september i år meldt at de fleste fastlegene ser ut til å ta ansvar for sin liste. Helsetilsynene i Hordaland, Finnmark og Troms har foretatt systematiske kartlegginger av forskjellige typer tilgjengelighet til fastlegene. I rapporten fra Hordaland trekkes det fram som et unntak at enkelte leger ikke har ivaretatt sitt ansvar for fraværsdekning slik de burde, bl.a. i forbindelse med ferieavvikling. I Finnmark og Troms var tilgangen til lege ved behov for time samme dag eller i løpet av de nærmeste dagene tilfredsstillende, selv om innbyggeren ikke nødvendigvis fikk time hos egen fastlege. Det er kommunen som kontraktspart som skal følge opp at fastlegen overholder sin del av avtalen. Innbyggere eller andre som opplever problemer, forutsettes å henvende seg til kommunen. Departementet følger opp kommunene gjennom fylkesmannen og/eller helsetilsynene i fylkene. Helsetilsynet i fylkene er allerede bedt om å følge opp mangelfulle forhold som er avdekket gjennom disse tilsynsrapportene. Fastlegeordningen er gjenstand for en omfattende forskningsbasert evaluering som skal gå over fem år. Departementet arbeider nå med en statusrapport om erfaringer med ordningen etter to års drift. I forbindelse med denne rapporten har departementet mottatt innspill fra bl.a. KS, Lægeforeningen og de tidligere forsøkskommunene. Jeg vil gjennomgå de erfaringene som er gjort til nå, og vurdere hvilke forhold som bør følges opp nærmere og eventuelt justeres, f.eks. gjennom endring i forskrift eller gjennom sentralt avtaleverk, parallelt med den pågående evalueringen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-11-12:
Jeg mener at forpliktelsene for kommunen som avtalepart og forpliktelsene for fastlegen er godt forankret i både det sentrale og det individuelle avtaleverket. Poenget må være at tilsynsmyndighetene følger opp der de finner avvik, og at vi på basis av den systematiske evalueringen som nå skjer, vurderer om det er behov for justeringer f.eks. i forskriftsverket. Så langt har jeg ikke sett det. Men jeg har tatt dette opp med Lægeforeningens ledelse, og jeg vil følge med på utviklingen framover for å se om evalueringsarbeidet tilsier denne type initiativ. Hvis det gjør det, vil de bli tatt.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-11-12:
Jeg har fått opplyst at Helsetilsynet i fylkene allerede er bedt om å følge opp mangelfulle forhold avdekket i tilsynsrapportene. Der disse forhold skyldes mangelfull oppfølging fra kommunen ut fra de forpliktelsene kommunen har, er det klart at kommunen er adressat for det oppfølgingsarbeidet. Samtidig er det viktig at tilsynsmyndigheten også følger opp fastlegene der mangel på oppfølging kan skyldes mangel på oppfølging av forpliktelsene i fastlegens avtale. Men det jeg tror er viktig, er at man på overordnet nivå skaffer fram det evalueringsmaterialet som det nå arbeides med, og at en gjennom drøftinger med partene og på grunnlag av dette materialet avklarer om det er behov for generelle endringer.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2003-11-12:
Jeg har følgende spørsmål til utdannings- og forskningsministeren: «Kommunenes Sentralforbund opplyser at mange fylkeskommuner rapporterer om en betydelig økning i andelen voksne som ønsker tilbud om videregående opplæring, og køen av voksne øker. I noen fylkeskommuner er ressurssituasjonen slik at tilbudet til voksne må reduseres kraftig. Hva vil statsråden gjøre for å sikre voksnes rettigheter til videregående opplæring?»
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2003-11-12:
Jeg takker statsråden for svaret. Mitt anliggende ved å stille spørsmål i dag var å sette etter- og videreutdanning og voksenopplæring på dagsordenen særlig det at rettigheter følges opp. Det er viktig for den enkelte, men det er også viktig for samfunnet, særlig i en situasjon med stor arbeidsledighet, rett og slett å gi voksne kompetanse for arbeidsmarkedet. Regjeringen beskriver også i sitt eget budsjett at et stort antall av de arbeidsledige ikke har fullført videregående opplæring. Vi får rapporter om ventelister og køer – lange køer. Det betyr både at det blir lang ventetid med usikkerhet, og at mange rett og slett dropper planen om kanskje å ta videregående opplæring. Det svaret som i hvert fall media har fått ved en gjennomgang av situasjonen ute i fylkene, er at de mangler penger. Et enkelt svar. Da er spørsmålet: Bør vi sitte lenger og vente før vi eventuelt bør foreta oss noe?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2003-11-12:
Jeg takker igjen statsråden for svaret, og synes det er positivt at en vil framskaffe mer kunnskap og også legge til rette for at en øker informasjonen til voksne om deres rettigheter. Men jeg mener samtidig at det foreligger klare indikasjoner på at det er lange ventelister for voksne. Jeg har sett at statssekretær Bergesen ønsker velkommen engasjement når noen kritiserer myndighetene. Og han har sagt at en ikke kan akseptere at folk blir stående i kø. Er statsråden av samme oppfatning?
Kristin Clemet (Høyre), 2003-11-12:
Statistikk fra Statistisk sentralbyrå viser at antall voksne som tar videregående opplæring i regi av det offentlige, har stabilisert seg etter en nedgang de siste årene. Anslagene over hvor mange som mangler fullstendig videregående opplæring og hvor mange som står i kø, er svært usikre. For å få et bedre grunnlag for å vurdere situasjonen har departementet, i regi av VOX, satt i gang kartlegging av antall voksne som benytter rettighetene til opplæring etter opplæringsloven, og hvordan fylkeskommunene håndterer ansvaret for å ivareta voksnes rett. Resultatene vil foreligge våren 2004. De foreløpige resultatene tyder på at fylkeskommunene har svært ulik fortolkning av hvordan retten til opplæring for voksne skal praktiseres, og at det er stor forskjell på hvor godt voksne kjenner til at de har rett til opplæring. Voksnes rett til videregående opplæring gjelder personer født før 1978. Noe av årsaken til at voksne står i kø for å ta videregående opplæring, kan være at et stadig økende antall uten rett, nå ønsker slik opplæring. Blant annet vet vi at en del ungdom ikke begynner i videregående opplæring, og at noen slutter før de har fullført. I tillegg øker antall innvandrere født etter 1978, men som har kommet til landet slik at de ikke kan benytte ungdomsretten. Jeg vil også peke på at over 3 000 studenter ved universiteter og høyskoler er tatt opp på bakgrunn av realkompetanse. Dette betyr at mange ikke må gå veien om generell studiekompetanse i videregående opplæring for å ta høyere utdanning. I Kvalitetsutvalgets utredning foreslås det at rettighetene til voksne suppleres med en ny modell for finansiering for å motivere aktørene til å tilby voksne opplæring. På bakgrunn av dette har departementet satt i gang et arbeid med å vurdere alternative finansieringsordninger for å bedre tilbudet til voksne.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-11-12:
Jeg er enig med representanten Bjørnstad i betydningen av denne og mange andre rettigheter og systemer som vi har innført i Norge for å realisere visjonen om livslang læring. Jeg er også enig med representanten Bjørnstad i at når det er arbeidsledighet, vil slike ordninger som regel være viktigere. Vi har, som jeg sa i mitt svar, ikke full oversikt i dag over hva som er situasjonen. Foreløpige resultater fra det kartleggingsprosjektet jeg nevnte, viser at i enkelte fylker har ca. 60 pst. av de voksne god eller noe kjennskap til retten, mens andre steder har kun ca. 30 pst. av de voksne god eller noe kjennskap til retten. Dette tyder på at det er stor variasjon, og at dette har sammenheng også med den informasjonsvirksomheten fylkene driver. Jeg tror videre vi må erkjenne at vi har større frafallsproblemer i ordinær videregående opplæring enn vi har trodd. Det er faktisk en forbausende lav andel av elevene som begynte i 1996 som fullførte på normert tid. Nå har vi tall for det. Det betyr at andre kan melde seg. Videre har Kvalitetsutvalget foreslått endringer i selve systemet her, med at man kan gi rett til videregående opplæring til voksne over en viss alder. Alt dette vurderes nå, og vi kommer tilbake til det våren 2004.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-11-12:
Det er en rett, og den retten har man. Og slik sett skal man ideelt sett ikke stå i kø. Men vi greier jo ikke på alle punkter når det gjelder videregående opplæring – heller ikke for ordinære elever – til punkt og prikke å oppfylle alles ønsker til enhver tid. Men jeg er enig med representanten Bjørnstad i at vi bør gå inn i dette, også det økonomiske, som jeg kanskje ikke svarte skikkelig på i sted. Jeg kan fortelle at det i det ordinære konsultasjonsmøtet med KS ble drøftet hvorledes denne retten blir praktisert, og hvorledes finansieringen av den er, om den er hensiktsmessig. På bakgrunn av at det ble drøftet der, har jeg varslet KS om at jeg vil ta initiativ til et eget møte når det gjelder å drøfte praktiseringen av retten for voksne, og også den fremtidige finansieringen av denne retten.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-11-12:
Mitt spørsmål var ment å være til og burde vært besvart av arbeids- og administrasjonsministeren, men jeg forstår at Regjeringen mener at det skal besvares av landbruksministeren. Spørsmålet lyder som følger: «På Planteforsk i Ås(Fellesbygget) er 85 pst. av renoveringsprosjektet gjennomført. Manglende gjennomføring av det gjenstående innebærer økte kostnader, ineffektivt arbeid, forringelse av service til studenter/forskere, redusert mulighet til gjennomføring av kurs og uholdbare arbeidsforhold for de ansatte. Statsbygg har tilbudt å forskuttere arbeidet. Regjeringen avslår. Prosjektgjennomføring som dette setter både det offentlige og politikere i et dårlig lys. (Fellesbygget) Hvorfor velger statsråden ikke å gripe inn?»
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-11-12:
Jeg er glad for at landbruksministeren erkjenner at Planteforsk nå har store problemer, men jeg kan ikke forstå denne saken på noen annen måte enn at landbruksministeren ser sitt snitt til å spare 17–18 mill. kr på statens vegne dersom Planteforsk, Jordforsk og NORSØK blir én organisasjon. Det er min lesning av situasjonen, og jeg syns at sparementaliteten i Samarbeidsregjeringa har gått vel langt, tatt i betraktning at situasjonen på Planteforsk er den landbruksministeren sjøl erkjenner, nemlig uholdbare arbeidsforhold for mange og ineffektivt arbeid. Forstår landbruksministeren at de ansatte på Planteforsk, studenter og forskere, som er avhengige av bl.a. det biblioteket som er pakket ned i kjelleren, anser denne situasjonen som helt meningsløs?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-11-12:
Disse pengene vil en finne innenfor næringsbiten i vårt budsjett. Jeg hadde i utgangspunktet bedt om svar på dette spørsmålet fra arbeids- og administrasjonsministeren, fordi dette etter min oppfatning handler om dårlig offentlig planlegging, det handler om dårlig utnyttelse av offentlige ressurser, og det handler om manglende respekt for de ansattes arbeidsforhold. Vi har stilt spørsmål om dette før, til arbeids- og administrasjonsministeren, og blitt møtt med en arrogant holdning hvor man nekter å svare på spørsmålet ut fra de problemstillingene som vi mener at dette reiser. Men jeg må få spørre: Forstår landbruksministeren at saker som dette setter det offentlige og politikerne i et dårlig lys?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-11-12:
Jeg har følgende spørsmål til den ærede sosialministeren: «En enslig mor i Oslo som har måttet slutte å jobbe, og som har avbrutt sin videreutdannelse pga. sin kreftrammede gutt på ti år, får ikke økonomisk støtte til livsopphold i en for henne vanskelig livssituasjon. Vil statsråden her gripe inn og sørge for at denne familien sikres økonomisk utkomme, slik at moren kan følge opp sitt alvorlig syke barn under en lengre behandlingsprosess?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-11-12:
Jeg takker sosialministeren for svaret, som jeg ser svært positivt på, og for at departementet allerede har tatt fatt i denne saken. Denne enslige morens livssituasjon er dessverre et av de mange tilfeller som ikke fanges opp av det velferdssikkerhetsnett som vi har, og som er veldig bra. Men vi vil alltid finne tilfeller hvor regelverket ikke helt stemmer. Da mener jeg at i dette tilfellet burde de respektive organer, spesielt sosialkontoret, i utgangspunktet brukt hodet og hjertet i noe større grad enn de tydeligvis har gjort her, for å hjelpe denne damen som utvilsomt er i en særdeles vanskelig livssituasjon. Når man har alvorlig sykdom i familien, i forhold til sitt eget barn(presidenten klubber) (presidenten klubber) Vil sosialministeren forsikre meg om her og nå at saken blir fulgt opp, og at dette bringes på plass så raskt som overhodet mulig(presidenten klubber) (presidenten klubber)
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-11-12:
Samordningen av disse etatene er sosialministeren og jeg helt enige om, og det er store forventninger stilt til det. Men jeg vil i min siste kommentar gjerne påpeke det umenneskelige kravet i denne situasjonen, at denne enslige moren får beskjed om å kvitte seg med bilen og skifte bolig fordi den er for dyr. Bilen er jo særdeles viktig i en slik situasjon – man skal frakte gutten frem og tilbake, og man skal også ha et sosialt liv – så man er sikker på at man kommer seg ut av huset. Litt mer medmenneskelighet i byråkratiet forventer jeg i denne type saker, og det bør sosialministeren ved en gitt anledning gi melding om.
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-11-12:
Det er ingen tvil om at representanten Alvheim har rett i at dette er en fryktelig vanskelig situasjon å komme i for en alenemor med et alvorlig sykt barn. Regelverk og administrative rutiner skal ikke stå i veien for å finne gode og ikke minst praktiske løsninger når livskriser inntrer. Her har de involverte etatene en klar veiledningsplikt, og det må til koordinering og samarbeid slik at mennesker slipper å måtte fly fra dør til dør uten at noen instanser tar ansvar. Vi ser ofte eksempler på at det er et sterkt behov for å få til en bedre samordning av trygdeetaten, Aetat og sosialtjenesten. Altfor mange må gå i denne skytteltrafikken, fra dør til dør, for å få hjelp til å løse sine problemer. Vi kan imidlertid ikke vente med å løse konkrete saker til den aktuelle reformen er på plass. Departementet har derfor allerede sørget for å ta kontakt med det lokale trygdekontoret og sosialtjenesten i bydelen. Etter det jeg erfarer, vil man i de involverte etater gå gjennom saken på nytt og se hvilke muligheter som foreligger. Jeg er opptatt av at det blir en slik dialog mellom de involverte aktørene. Departementet vil derfor følge opp denne saken slik at vi kan være sikre på at de ansvarlige etatene raskt kommer på banen og finner frem til en tilfredsstillende løsning i samarbeid med moren.
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-11-12:
Som jeg var inne på i mitt svar til representanten, har vi i departementet allerede vært i kontakt med trygdekontoret, nettopp for å forsikre oss om at det vil bli tatt et initiativ til et møte mellom partene. Det er berammet til i morgen allerede. Så har jeg lyst til å si at i lov og forskrift er det veldig tydelig understreket at disse tre berørte etatene det her er snakk om, har et veiledningsansvar. De har også et koordineringsansvar. Det betyr at hvis man ser at noe ikke hører inn under det man har ansvar for, har man plikt til å koordinere og henvise og hjelpe til med å komme frem til den rette instansen. Jeg synes også denne saken nettopp underbygger behovet for en samordning av disse tre etatene, for situasjoner kan oppstå også i fremtiden. Det arbeidet er Regjeringen godt i gang med. Det skjer veldig mye på forsøkssiden ute i Kommune-Norge, så det er full fart på det området. I forbindelse med det arbeidet er det også nødvendig å ha en gjennomgang av ordningene. Dette ligger litt frem i tid, men i denne konkrete saken er jeg trygg på at de involverte parter engasjerer seg.
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-11-12:
Jeg føler meg trygg på at de ulike aktørene vil tilstrebe å finne en hensiktsmessig løsning. Jeg tror det er slik i all offentlig forvaltning at man skal følge lov- og regelverk og det som ligger der av forskrifter. Så er det innpakningen: Det handler alltid om en god kommunikasjon, en god samtale og et varmt hjerte – og det tror jeg gjelder alle.