Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-06-15:
Under avviklingen av denne stortingsperiodens siste debatt opplever vi en norsk økonomi i god tilstand, statsfinansene er utmerket, folk flest opplever å få det romsligere økonomisk i sin egen hverdag, og arbeidsledigheten er på et lavmål – for å ta noen av de tegn som viser at de fleste av oss har det bra. Men til tross for dette er det mange som opplever sin egen situasjon som vanskelig, og opplever at de offentlige tjenestene ikke strekker til, ikke er gode nok. Vi har i de siste dagene i forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett og etter at finanskomiteen hadde avgitt sin innstilling, opplevd en strøm av henvendelser om grendeskoler som blir lagt ned. Det er faktisk ikke riktig som representanten Siv Jensen sa, at det ikke ble gjort noe fra sentrumsregjeringens side for å styrke grendeskolene. Det ble tvert imot sågar innført øremerkede ordninger nettopp for å styrke grendeskolene. Vi opplever nå historisk mange forslag om nedlegging av grendeskoler. Vi får også henvendelser fra kommuner som må øke barnehageprisene og redusere tilbudene, om sykehus som må redusere aktivitet og si nei til de aller svakeste pasientgruppene. Vi får reaksjoner på store mangler innenfor samferdselssektoren, med rasfare på mange viktige veistrekninger, manglende vedlikehold og investeringer som bare delvis blir gjennomført. Men til tross for den gode økonomiske situasjonen vi er i, er vi ikke i stand til å løse disse oppgavene, som for mange oppleves som prekære. Per-Kristian Foss sa i sitt hovedinnlegg at velgerne hadde krav på å få vite hvem som skal betale regningene for de mange løfter som Arbeiderpartiet vil komme med i tiden fram mot valget. Det er jeg enig med Per-Kristian Foss i. Men Høyres svar, store og uansvarlige skattelettelser, vil ikke avhjelpe den situasjonen mange opplever – tvert imot. Den situasjonen vil forsterkes. Høyres kommuneopplegg vil føre til enda dårligere skole, enda dyrere barnehager, enda større problemer for vanskeligstilte grupper ved at man f.eks. vil svekke sykelønnsordningen, enda flere grendeskoler vil bli nedlagt, enda flere gårdbrukere må gi opp sine livsverk fordi Høyre vil kutte rått i gårdbrukernes inntekter. Jeg er ikke uenig i at det er behov for å se på skatte- og avgiftspolitikken – tvert imot. Det er all grunn til å gjøre det. Vi må se på om avgiftene fungerer sånn som intensjonen med avgiftene er at de skal fungere. Det er Senterpartiet innstilt på å være med på. Vi må også se på hvordan vi bedre kan innrette skattesystemet for å forbedre situasjonen for de svakeste gruppene spesielt, og på hvordan vi kan styrke aktivt langsiktig eierskap i næringslivet nå når delingsmodellen skal fjernes, etter initiativ fra sentrumspartiene. Det blir viktig å legge til rette for en skattepolitikk overfor næringslivet som stimulerer til nyskaping og utvikling. Men Høyres løfter om skattelettelser løser ikke de problemene som folk flest nå føler på kroppen. Det er derfor beklagelig å registrere at de partiene som framstiller seg som hovedmotstandere i norsk politikk – Høyre og Arbeiderpartiet – nå går sammen i en storkoalisjon i mange av de sentrale politiske spørsmålene som vi står overfor. Skattepolitikken skiller disse to partiene grundig, men det er også dessverre et av få spørsmål hvor de ikke har funnet hverandre. De har funnet hverandre i miljøpolitikken, i synet på EU-medlemskap, i den sentraliseringspolitikken som føres, i synet på statlig eierskap – senest i dag har vi fått eksempel på hvordan Arbeiderpartiet nå selger seg ned, nesten etter innfallsmetoden, i store selskaper som Telenor. Vi ser det også i forhold til moderniseringspolitikken, hvor det siste eksemplet er barne- og familieministerens støtte til Høyres barnehagepolitikk. Det er derfor ikke bare Senterpartiet, men også mange av ordførerne fra Arbeiderpartiet, som reagerer på at Arbeiderpartiet under behandlingen av kommuneopplegget i går, valgte støtte fra Høyre og Fremskrittspartiet. Arbeiderpartiordførere i Nord-Norge er rasende over at Arbeiderpartiet tar til takke med en slik støtte for å slippe å gi mer penger til skole og barnehagetilbud lokalt, eller for å si som ordføreren i Balsfjord, fra Arbeiderpartiet, sa: Jeg får bakoversveis. – Det gjelder altså ikke undertegnede, men ordføreren i Balsfjord. Og videre: Det må bli mer samsvar mellom det arbeiderpartiledelsen sier, og de rammene som kommunene får til rådighet. Sentrum ønsker å gi Kommune-Norge 300 mill. kr ekstra i revidert nasjonalbudsjett nettopp for å styrke skolene, for å styrke barnehagene, og for å kunne løse andre oppgaver som de folkevalgte i kommunene måtte ønske å prioritere. Sentrumspartiene ønsker bl.a. å redde de over 160 grendeskolene som nå står i fare for å bli lagt ned, men vi konstaterer at det ikke er politisk vilje til å gjøre dette fra et flertall i Stortinget. Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet synes åpenbart at nedlegging av denne type skoler er en grei del av den såkalte moderniseringen av offentlig sektor. For oss i Senterpartiet er det nasjonale og lokale selvstyret viktig, men skal lokalt selvstyre bli mer enn retorikk og kommunepolitikere mer enn gisler for statlige nedskjæringer, krever det at vi øker kommunenes inntekter, og at det blir samsvar mellom de oppgaver vi som politikere pålegger kommunene, og de midlene de får til å kunne realisere disse velferdsoppgavene. Da kan vi ikke fraskrive oss ansvaret. Vi må ta ansvaret, vi må vedkjenne oss det, og vi må gjøre noe med situasjonen for de folkevalgte på lokalplanet istedenfor å konstruere debatter som tåkelegger fakta. Det er sammenheng mellom kommuneøkonomi, skole og velferd. Det er nettopp vi på Stortinget som kan gjøre noe med disse sakene. Når Stortinget ønsker bedre skoler og bedre velferd for folk flest, vet vi at det er kommunene som må oppfylle ønsker og innfri de løftene vi som stortingsrepresentanter gir, som vi skal gi, og som vi kommer til å gi i tiden fram mot valget. I 1997 tok Anne Enger Lahnstein initiativet til et eldreforlik som hevet minstepensjonen med 1 000 kr i måneden. Nylig tok Senterpartiet et lignende initiativ overfor barn og unge, som alle partier, med unntak av Fremskrittspartiet, sier de vil prioritere i den stortingsperioden vi går inn i. Så langt har vi ikke klart å samle de andre partiene om å få til et sånt felles løft for barn og unge, men dersom det er reell vilje til og et ønske om å styrke, gi et løft til, skolene, barnehagene og eldresektoren, vil jeg minne om at det faktisk var i går vi hadde testen på om viljen til å gjennomføre disse løftene var til stede. Det var i går testen på det fant sted i forbindelse med behandlingen av kommuneøkonomien for neste år. Høyre og Arbeiderpartiet hadde da muligheten til å vise at de mener alvor med sine løfter. De kan også gjøre det i revidert nasjonalbudsjett i dag, men vi må registrere at det faktisk ikke er flertall for å gi et sånt løft til kommunesektoren. Dermed gir man heller ikke et løft til barn og unge, man gir ikke et løft til skolen – vi får ikke en bedre barnehage, vi får ikke lavere barnehagepriser uten at kommunene blir satt økonomisk i stand til dette. I går – og i dag – har vi altså hatt selve lakmustesten på om disse partiene mener alvor med sine valgløfter. Dessverre er ikke den testen bestått. Senterpartiet og de andre sentrumspartiene er de eneste partiene som har fulgt opp de løftene vi har gitt om satsing på skole og barnehage, med de pengene det faktisk koster. Så kan det være lett for mange å si at Senterpartiet v/Senterpartiets leder selv satt i Kommunaldepartementet i ett år. Hva gjorde Senterpartiets leder i den situasjonen? Jeg har ærlig innrømmet, også mens jeg var kommunalminister, at vi ikke fikk gjort nok. Vi gav kommunene et løft, også i en situasjon hvor landets økonomi var særdeles vanskelig, hvor børsene rundt omkring i hele verden raste, hvor renten steg til langt over 10 pst., og det var nødvendig å ta tunge, økonomiske tak for å være sikker på at ikke arbeidsledigheten skulle øke og at økonomien ikke skulle gå av skinnene. Vi tok det ansvaret, men til tross for store kutt på enkelte områder, klarte vi altså å prioritere kommunesektoren og gi et løft til kommunesektoren. Vi skulle gjerne ha kommet lenger, men nå er vi faktisk i en situasjon hvor det ikke er tilfellet. Den sektoren som vi i sterkest grad var nødt til å kutte i, i den vanskelige situasjonen vi da befant oss i, var samferdselssektoren. Det har jeg også erkjent mange ganger før. Og vi ser nå at vi har stor arbeidsledighet i samferdselssektoren. Over 3 000 går ledige. Vi har store uløste oppgaver innenfor denne sektoren – rassikring som ikke er utført, sentrale, sterkt trafikkerte veier som utsettes for steinras hver eneste uke, vedlikehold som får større og større etterslep. Til tross for det, og til tross for at det nå er snart tre år siden vi var i den vanskelige økonomiske situasjonen som gjorde det nødvendig å kutte på samferdselsbevilgningene, er det bare å registrere at det faktisk ikke er vilje i Stortinget til å gjøre nødvendige prioriteringer for å få de ledige hendene i arbeid, for å kunne sette de 3 000 som nå går på ledighetstrygd, inn i fornuftig og nødvendig arbeid, med rassikring, med vedlikehold og med å løse noen av de mange investeringsoppgavene som fortsatt gjenstår. Jeg vil til slutt ta opp de forslag som Senterpartiet er alene om, med unntak av forslag nr. 85. Det står Senterpartiet alene om i innstillingen til revidert nasjonalbudsjett – men paradoksalt nok ble det enstemmig vedtatt i går, til tross for at ingen andre partier ville være med på å fremme det. Jeg tar også opp de forslag hvor Senterpartiet er det største partiet blant forslagsstillerne.