Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2012-11-23:
Før velferdsstaten, før Nav, før helseforetak og kommunehelsetjeneste var familien. Ungene trenger voksne som tar ansvar. Gjennom århundrer, eller rettere sagt årtusener, har ekteskapet vært en basis for disse fellesskapene og tjent som en ramme for reproduksjon og oppvekst – ikke fordi alle unger fødes innenfor ekteskap, verken før eller nå, men fordi det har vært samfunnets ordning, samfunnets tilbud, og en norm for forpliktelse mellom voksne som danner familie. Vedtaket om felles ekteskapslov som Stortinget behandlet i juni 2008, innebar som kjent endringer i ekteskapsloven, bioteknologiloven, adopsjonsloven og partnerskapsloven. Når det gjelder ekteskapet, var det da i prinsippet to ulike utgangspunkt man kunne velge. Alle var enige om at alle par skulle sikres mulighet til juridiske ordninger gjennom enten partnerskapslov eller ekteskapslov. Flertallets utgangspunkt – for å ta det først – syntes å være at ekteskapet er samfunnets tilbud om juridisk ramme for alle voksne som er glad i hverandre. Det andre perspektivet er at ekteskapet er en institusjon som har vokst fram som en ramme om reproduksjon og barns oppvekst. Dersom man legger den første forståelsen til grunn, da gir det mening å si at å åpne for likekjønnede par, opphever en diskriminering. Da retter man opp en inkonsekvens i lovverket, og for øvrig blir alt ved det samme. Dersom man legger det andre perspektivet til grunn, blir det noe annerledes. Om kort tid er det fire år siden loven trådte i kraft. Da kan vi spørre: Hvilke konsekvenser har lovendringen hatt? En av de mest synlige endringene er et bemerkelsesverdig taktskifte i debatten om barn og foreldreskap. La meg nevne noen eksempler på det: Det tok under ett år fra loven hadde trådt i kraft til lovens saksordfører, Gunn Karin Gjul, som siden også har blitt leder i Stortingets familiekomité, tok til orde for at nå måtte også enslige få rett til assistert befruktning. Hun mente at en slik lovendring måtte bli en konsekvens av felles ekteskapslov. For å sitere representanten Gjul fra VG 3. desember 2009: «Det blir for meg galt at lesbiske og heterofile par skal ha rett til assistert befruktning, mens enslige ikke har det.» Og hun sier videre: «Jeg synes ikke vi skal ha regler som diskriminerer en gruppe i forhold til andre.» Arbeiderpartiets stortingsgruppe har sluttet seg til forslaget. Den samme logikken ligger til grunn når Arbeiderpartiet nå foreslår å åpne opp for eggdonasjon. Arbeiderpartiets parlamentariske leder skriver i VG 14. september i år: «Arbeiderpartiet mener at dagens lovverk om assistert befruktning er diskriminerende.» Mens farskap fra naturens side kan være usikkert, har morskap alltid vært entydig og sikkert. Dette vil Arbeiderpartiet nå endre og innføre et flertydig morsbegrep. Her er det altså alfabetprinsippet som legges til grunn: Har man sagt a, så må man si b. Det kan jo intuitivt virke forlokkende, men det man da glemmer, er at etter b kommer c, d og e, og hele alfabetet. Dette bildet, bare fire år etter felles ekteskapslov, gir grunn til å stille spørsmålet: Var det slik at loven opphevet diskriminering, eller var det bare å flytte en terskel for hva som oppleves som urettferdig, fra en gruppe til en annen gruppe? For skal vi ta Arbeiderpartiet på alvor, var vedtaket om felles ekteskapslov ikke opphevelse av diskriminering. Tvert imot, det var innføring av ny diskriminering. Da loven ble vedtatt, var det et selvstendig poeng å avvise å utrede konsekvensene, de konsekvensene man nå omtaler som en selvfølge. Det er fortsatt noe igjen av dette alfabetet. Jeg har ennå ikke nevnt metoden med å leie surrogatmødre for å bære fram barnet. Jeg trenger ikke å gå i detalj på den forestillingen som vi var vitne til her i Stortinget på onsdag. Men her så vi både statsministeren og helseministeren være tydelige på at regjeringen ikke vet hva den mener om surrogati. Temaet er nå til utredning i regjeringen. Hvis noen for fire år siden hadde så mye som antydet at dette kunne bli et tema i neste stortingsperiode, ville man blitt møtt med kontante beskyldninger om skremselspropaganda. La meg sitere Aftenpostens kommentator Ingunn Økland som i mai i fjor skrev en kommentar med utgangspunkt i surrogatidebatten. Under tittelen «Barn uten biologi» skriver hun følgende: «Den nye ekteskapsloven har slik sett bidratt til en kraftig mentalitetsendring i det norske samfunn, og ikke bare blant homofile. Loven har satt et godkjentstempel på høyst diskutable behov og praksiser. Ja, i de mest umulige situasjoner føler man nå at barn bør være innen rekkevidde.» Jeg vil spørre statsråden: Kjenner hun igjen det bildet Aftenpostens kommentator tegner av en mentalitetsendring etter ekteskapsloven, som endrer vår grunnleggende tenkning om unger? Og Ingunn Økland skriver videre i samme artikkel: «For fremveksten av den nye barneproduksjonen er i grunnen et gigantisk eksperiment, som i sin ideologiske kjerne handler om å nedtone betydningen av biologisk opphav til fordel for betydningen av omsorgspersoner. Hvordan dette eksperimentet vil prege barnas identitet, skal man helst ikke snakke om, og omsorgspersonene selv søker å skape en urørlighetssone rundt slike eksistensielle spørsmål. Kronargumentet er at debatten kan skade barna. Men tausheten vil neppe vare lenge.» Det er flere som ser mangelen på sammenheng i dette. En kan f.eks. sitere politisk redaktør Hanne Skartveit som 19. desember 2009 i VG påpeker den åpenbare bristen i flertallets syn: «Rødgrønne politikere mener at barn slett ikke trenger en pappa – derfor vil de gi enslige kvinner rett til kunstig befruktning. Samtidig mener de at far er så viktig at han må ta sin del av fødselspermisjonen – for barnets skyld. Selvmotsigende og paradoksalt. Slik blir det når politikerne er mer opptatt av de voksne enn av barna.» Noe av grunnen til at så mange av disse sidene ved denne debatten fikk så liten plass den gangen, men først blir mer synlig nå, er det faktum at saken ble sterkt løftet fram som den endelige sluttstrek for diskriminering av homofile. Retten til å gifte seg og få barn skulle være denne kampens endelige seier. Det gjorde det også følelsesladd for mange. Det historiske bakteppet er her årtiers og århundrers fortielse, med skam og fornedrelse for mennesker med en annen legning enn flertallet. Så er det vel riktig å si at litt for mange valgte den litt forenklede strategien å forsøke å sette alle forstyrrende spørsmål og kritiske røster i den båsen som heter diskriminering. I en tid med stadig mer åpenhet om og respekt for homofile, der det var et grunnlag for å begynne en ny tid med likeverd, synlighet og ærlighet – og vi ønsket det – ble det i stedet fronter der mange uten grunn ble plassert i feil bås. I dag er det vel grunn til å oppsummere den problemstillingen slik: Kampen for likeverd, åpenhet og respekt for homofile har kommet langt, men den må fortsette. Årene etter ekteskapsloven har imidlertid vist oss at områder som ekteskap og tilgang til assistert befruktning ikke egner seg som kamparenaer der det settes likhetstegn mellom likeverd og rettigheter til ekteskap og barn. Det blir med dette som bakteppe interessant å høre statsrådens refleksjoner om ekteskapets innhold og betydning i dag, og om foreldreskap og familie. I fjor gikk SVs familiepolitiske talskvinne Gina Barstad ut og argumenterte for en samboerlov, når hele poenget med ekteskapsloven var å gi alle mulighet til å ordne forholdet juridisk gjennom ekteskap. For om lag to år siden gikk Jonas Gahr Støre som leder av Arbeiderpartiets integreringsutvalg ut og ønsket å forby søskenbarnekteskap siden det kunne få konsekvenser for barn – altså ikke å forby søskenbarn å lage barn, men å forby dem å gifte seg. Ekteskapet var plutselig igjen blitt en institusjon for samfunnets innramming av biologisk foreldreskap. Man kunne jo raljere over mangelen på sammenheng i budskapene fra Arbeiderpartiet når det gjelder ekteskapet, men det er vel heller en illustrasjon på hvor grunnleggende dette er i alles bevissthet. Jeg håper derfor statsråden kan reflektere litt rundt hvordan hun ser på ekteskapets betydning og innhold i dag. Hvis det ikke er sammenheng mellom ekteskapet og biologisk foreldreskap, kunne det være interessant å høre hvordan vi begrunner at ekteskapet er forbeholdt to personer, og forbudet mot ekteskap mellom nære slektninger, f.eks. Hva er forståelsen av begrepene morskap og farskap? Hvordan mener statsråden vi som samfunn skal gi tydelige rammer om omsorg for unger og ansvar for unger? Hvordan skal vi i dette bildet ivareta unger som subjekter og ikke objekter, med unik egenverdi og egen integritet?