Michael Tetzschner (Høyre), 2016-04-07:
I den rapporten vi behandler nå, mener Riksrevisjonen å ha funnet særlig tre punkter som er interessante for oss å diskutere. Det er for det første at kommunene foreløpig ikke har etablert et systematisk folkehelsearbeid, for det andre at arbeid med folkehelse og folkehelsetiltak ikke er tilstrekkelig kunnskapsbasert, og for det tredje at folkehelsearbeidet ikke er godt nok forankret i sektorer utenfor helse. Man kan jo smake litt på disse funnene. Noen veldig eksakte uttrykk er de ikke, og det er kanskje noe man kan stille spørsmål ved hva gjelder forvaltningsrevisjonene, når de munner ut i så skjønnsbaserte konklusjoner som dette. Derfor må vi nærme oss spørsmålet noe mer systematisk. Helse påvirkes av flere forhold, som fysiske forutsetninger hos den enkelte, levevaner og bakenforliggende sosiale og miljømessige faktorer. Flere av de store folkesykdommene i Norge har sammenheng med livsstil og kan forebygges, eller i hvert fall utsettes. Folkehelsearbeidet er samfunnets samlede innsats rettet mot påvirkningsfaktorer som fremmer helse, utjevner sosiale helseforskjeller og forebygger sykdom, skade eller lidelse. Så er det verdt å merke seg at utenfor temaet faller en vurdering av behandling i helsetjenesten for øvrig. Formålet med denne undersøkelsen har vært å vurdere i hvilken grad kommunenes og fylkeskommunenes folkehelsearbeid er systematisk og langsiktig, og i hvilken utstrekning de statlige virkemidlene understøtter dette arbeidet, likeledes om det regionale og lokale folkehelsearbeidet drives systematisk og langsiktig, om kommuner og fylkeskommuner har nødvendig oversikt over helsetilstanden i befolkningen, og i hvilken grad de har oversikt over de positive og negative faktorene som kan påvirke helsetilstanden. For de av oss som har fartstid fra kommunestyre eller bystyre, er det grunn til å minne om at folkehelsearbeid ikke er en spesialitet for kommunestyrene, og at man virkelig kan gå seg vill hvis man skal legge inn ideelle faglige mål på alt et kommunestyre skal gjøre innenfor alle feltene. Jeg synes også at dette bekreftes i den undersøkelsen som man bygger rapporten på, hvor det er en ganske stor forskjell mellom det rådighetsrommet som kommunene selv mener at de har, og de virkemidlene som Riksrevisjonen mener at de har. Her er det en forskjellighet i oppfattelsen av hverdagen, og jeg holder en knapp på den beskrivelsen som er gitt av våre folkevalgte i kommuner og fylkeskommuner. Jeg vil også si – og det er skrevet inn i merknaden – at det har vært stor enighet om den generelle tilnærmingen i komiteen. Dog har vi skilt lag på noen områder, idet et flertall som utgjøres av partier som har flertallet i denne saken, også har påpekt mer spesielle systematiske forhold og måten man fremstiller disse problemene på i rapporten. Vi har f.eks. etterlyst at fremstillingen av folkehelsearbeidet på noen punkter kunne vært tjent med en mer hverdagsnær språkbruk, en mer stringent begrepsbruk og klarere konklusjoner. For det er vel ikke noen hemmelighet at man alltid kan gjøre mer hvis man først er inne på et felt, at man alltid kan gjøre det mer systematisk. Dette er vel ikke et område vi noen gang vil identifisere som ferdig utviklet, og som perfekt på alle områder. Spørsmålet er om disse forvaltningsrevisjonene får den veiledende effekt de skal ha, hvis det ender med en generell beskjed om at jo da, det er mye bra, men det kan gjøres bedre – uten at man er mer konkret i å adressere problemene. Vi synes også det mangler en overordnet refleksjon om hvordan Norge nå står i det internasjonale bildet. Det er vel slik at vi er oppvokst med at vi har den beste helsen i verden – med mindre man leser sykefraværsstatistikken – men det som det er grunn til å reflektere nærmere over, er at Norges befolkning er gått fra å ha den høyeste forventede levealder i verden til at vi nå har falt til en femtendeplass for kvinner og en tiendeplass for menn. Særlig for Norge kan det være grunn til å tenke gjennom dette faktum, fordi det er vel ikke slik at økonomien har vært en begrensende faktor de siste 20 årene i vårt offentlige folkehelsearbeid. Forklaringen må altså søkes i en svakere organisering og kanskje mindre treffsikker virkemiddelbruk enn de land som nå ligger foran oss. Så kan det være at forklaringen ligger et helt annet sted, helt utenfor den politiske sfære, at folkehelsenivået i ethvert samfunn ikke bare er utslag av myndighetenes politikk, men at det også er summen av de valg vi som enkeltpersoner treffer hver eneste dag. De har selvfølgelig helseeffekter. Derfor konstaterer vi at temaet for undersøkelsen naturlig nok vil begrense seg til offentlige myndigheters arbeid med folkehelsearbeid og selvfølgelig systematisk i mindre grad ta for seg samspillet med befolkningens egne holdninger og myndighetenes muligheter for å påvirke disse. En utgiftsside ved denne tilnærmingen, som jeg heller ikke kan se kan være særlig annerledes, er selvfølgelig at rapporten får en sterk betoning av den offentlige organisering og målsettinger som de viktigste drivere for folkehelsearbeidet. Ansvar – ikke minst det personlige ansvar – og roller beskrives ikke med den entydighet som man kanskje kunne forventet hvis dette skulle vært meget interessant å lese. På dette punktet har også partiene skilt litt lag. Noen har ment at det personlige ansvaret kanskje betones for meget av flertallet, og mindretallet vil sikkert redegjøre for sitt syn. Når det gjelder omtalen av Helsedirektoratet, står det: «De største utfordringene knyttet til folkehelse i plan er, slik Helsedirektoratet ser det, å operasjonalisere folkehelsearbeidet.» Ja, det var vel kanskje det jeg var innom i begynnelsen av innlegget. De skriver videre: «Planene beskriver ofte store perspektiver som i praksis følges opp med små tiltak.» Tilsvarende når det gjelder KS: «I intervju med KS går det fram at kommunene i høringsuttalelsene til folkehelseloven ga uttrykk for at loven var «grenseløs».» Kommunenes innsats er avgjørende for å nå de nasjonale målene for folkehelsen, og det er likevel de som sier dette. Helse- og omsorgsdepartementet må overfor kommunene foreta en avveining mellom de nasjonale hensynene som kan begrunne statlig styring, og de hensynene som begrunner lokal handlefrihet i folkehelsearbeidet, også på dette området. Et flertall i komiteen har også funnet det påfallende at partene oppfatter sin reelle situasjon som ganske forskjellig og dermed også handlingsrommet. Mens Helsedirektoratet mener kommunene har «et bredt virkemiddelsett for å ivareta den oppgaven de er gitt gjennom folkehelseloven», fremkommer det av rapporten at «det er et spørsmål om kommuner og fylkeskommuner opplever at de har tilstrekkelige rammebetingelser til å utføre de oppgavene loven skisserer.» Bredden i hvilke faktorer som påvirker helse, er problematisk å forholde seg til i praksis, og undersøkelsen har vist at kommunene strever med kompleksiteten i folkehelsearbeidet, jf. en av folkehelselovens fem prinsipper, «helse i alt vi gjør.» Det ligger ikke stor veiledning i et sånt mantra. Vi har også tillatt oss å vise til at fylkesmannsembetene i intervjurunden har uttrykt at «alle» er positive til folkehelse, og at budskapet er lett å omfavne i lokal og sentral politikk. En kommune uttrykker at «folkehelsefeltet kan virke noe utydelig og diffust, og at dette kan gi det lavere prestisje.» En annen kommune erfarer at «bredden gjør det vanskelig å gripe helheten og få til en felles forståelse for hva folkehelsearbeid innebærer på tvers av sektorer.» Det beskrives som en generell utfordring at folkehelsefeltet er lite målbart, at årsak–virkning ofte er svakt dokumentert, og at effektene må ses over lang tid. Jeg har problematisert visse sider ved rapporten, som nok kunne ført til besvarelse av enda flere interessante spørsmål, men det ligger utenfor rammen av det temaet vi har i dag. Vi er takknemlige for det arbeidet som er gjort, samtidig som forvaltningsrapporten ikke gir veldig gode svar på de store spørsmålene, men det er heldigvis ikke den eneste saken som Stortinget behandler i sakens anledning. For øvrig støtter komiteen og tar til orientering de tiltak som statsråden selv har varslet i sin korrespondanse med Riksrevisjonen under tilblivelsen av rapporten, senest brev av 9. juni 2015.