trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Jeg minner om at jobben min har vært å følge opp Stortingets vedtak, noe jeg har gjort gjennom en grundig og åpen saksbehandling, en konkret prøving etter forurensningsloven. Det er også jobben min å fatte en avgjørelse. Det har jeg gjort på bakgrunn av et meget bredt materiale som jeg tidligere har redegjort for i stortingsdebatter, og også svart på i brev overfor komiteen. Dette er et komplekst materiale. Noe av det, bl.a. vurderingene fra Statistisk sentralbyrå og Frischsenteret, bygger på modellberegninger. Det vil alltid være en viss usikkerhet om slike modellberegninger, ganske enkelt fordi de omhandler framtiden. Som jeg har sagt tidligere: Om framtiden kan vi ikke være helt sikre. Men modellene som er brukt, er det beste verktøyet vi har for å vurdere framtidige forhold i energimarkedet. Resultatene som følger av dem, peker i samme retning, og på bakgrunn av det er jeg trygg på min konklusjon om at det mest sannsynlige er at de samlede utslippene vil gå ned.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Jeg tror vi må skille mellom to ting i denne saken. På den ene siden hadde vi Stortingets debatt om energimeldingen tidligere i år, da stortingsflertallet klart og tydelig konkluderte med ønsket om å ta i bruk gasskraft i Norge. På den andre siden har Miljøverndepartementet nå foretatt en konkret vurdering av saken og prøvd den i henhold til forurensningsloven. Da har vi vurdert alt foreliggende materiale, hvorav en rekke forskningsrapporter er sitert, og altså gjort en vurdering av alt dette komplekse materialet. Det er for øvrig, knyttet til SSBs rapport, ikke mulig å si at rapporten innebærer noen vekting av de ulike alternativene, slik jeg redegjorde for i mitt svar. På det området er rapporten klar. Men det er opplagt at modellberegninger som omhandler framtiden, ikke kan være helt sikre. Derfor er vår konklusjon om at det er mest sannsynlig at utslippene vil gå ned, en trygg konklusjon.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Jeg kan ikke se at representanten Kvassheim gir et helt riktig bilde av ordningen med engangsstøtte ved adopsjon. Ordningen med engangsstøtte ved adopsjon av barn fra utlandet ble innført fra og med 1992, faktisk etter forslag fra regjeringen Harlem Brundtland, en arbeiderpartiregjering. Det første året var støtten på 10 000 kr for hvert barn som ble adoptert. Innføringen av ordningen ble begrunnet med at adopsjon fra utlandet medfører høye utgifter, og et tilskudd til dekning av slike utgifter syntes rimelig. Ordningen ble svært godt mottatt av adoptivsøkerne og adopsjonsforeningene. Størrelsen på engangsstøtten har vært endret flere ganger, og det har vært en kontinuerlig diskusjon om støtten. I 1992 var den på 10 000 kr, og det var den også i 1993. I 1994 økte så støtten til 30 000 kr. Siden den gang har ordningen vært endret i størrelse flere ganger.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Jeg kan selvsagt ikke gi noen som helst garantier for kommende års budsjett, bl.a. fordi Arbeiderpartiet ikke har rent flertall her i huset og er nødt til å forholde seg til andre partier for å få gjennom et budsjett. Det jeg kan bekrefte, er at vi har et sterkt engasjement for at det skal være mulig både økonomisk og også praktisk gjennom effektiv saksbehandling å få adoptert barn fra utlandet. Jeg registrerer at representanten Kvassheim sier at dette er en prioritert sak i de budsjettforhandlingene som vi er midt oppe i. Jeg håper at man når fram med forhandlingene, og at det ikke er denne saken forhandlingene strander på. Hvis begge parter har en vilje til å komme fram til en løsning, tror jeg vi skal komme fram til et budsjett som i sum blir bra.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Kvinner utgjør i dag et flertall av studentene på universiteter og høgskoler, men er overraskende dårlig representert på alle nivåer innen forskning og blant vitenskapelig personale. Det er et svært viktig mål for Regjeringen å styrke likestillingsarbeidet i sektoren, noe som vil fremgå så vel av Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementets policydokument om likestilling, som av forslaget til statsbudsjett. Regjeringen har i årets statsbudsjett foreslått å øremerke 40 postdoktorstillinger og 20 professorater for kvinner. Samtidig har departementet oppfordret universitetene og høgskolene til å utarbeide egne handlingsplaner for likestilling, med konkrete tiltak for likestillingsarbeidet. Jeg viser også til at universitets- og høgskoleloven har en egen bestemmelse som åpner for kun å lyse ut stillinger for det underrepresenterte kjønn. Blant flere utdanningsinstitusjoner som har tatt denne utfordringen på alvor, vil jeg trekke fram Universitetet i Oslo. Universitetet har som ett tiltak for å øke kvinneandelen i vitenskapelige stillinger vedtatt å øremerke postdoktorstillinger for kvinner. Den dommen representanten Langeland viser til, er trolig en avgjørelse av 6. juli i år fra EF-domstolen – altså ikke fra EFTA-domstolen, slik det fremgår av spørsmålet. Siden dommen er avsagt etter undertegningen av EØS-avtalen, er den ikke direkte bindende for Norge. Dommer avsagt etter dette tidspunkt har likevel betydning for tolkningen av våre EØS-forpliktelser. Saken som ble behandlet i EF-domstolen i sommer, er en såkalt prejudisiell foreleggelse, dvs. at en nasjonal domstol har bedt EF-domstolen uttale seg om tolkningen av EF-retten. Spørsmålet dreide seg om hvorvidt en bestemmelse i den svenske høgskoleforordningen er i samsvar med likestillingsdirektivet av 1976, som er en del av EØS-avtalen. Den svenske bestemmelsen gir adgang til å ansette en person av det underrepresenterte kjønn foran en person av det annet kjønn, selv om sistnevnte er bedre kvalifisert. EF-domstolen slo fast at en slik ordning ikke er forenlig med direktivet. Saken dreier seg altså ikke om øremerking av bestemte stillinger for kvinner, men om adgang til radikal kjønnskvotering. Jeg har ikke vurdert avgjørelsen slik at en norsk ordning med øremerking av særskilt opprettede stillinger for det underrepresenterte kjønn er i strid med EØS-avtalen. Verken EF-domstolen eller EFTA-domstolen har uttalt at en slik ordning er i strid med direktivet. Min vurdering av dette spørsmålet deles for øvrig av Likestillingsombudet. Departementet har i sitt svarbrev til ESA redegjort for det store behovet for konkrete, effektive tiltak for å øke andelen av kvinner i vitenskapelige stillinger, og at øremerking av stillinger anses som et nødvendig tiltak for å oppnå dette. På denne bakgrunn anser departementet at øremerking av stillinger er innenfor det spillerom som likestillingsdirektivet gir.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Jeg kan bekrefte at vi vil stå knallhardt på for å få økt likestilling i universitetssektoren og i akademia. Det er helt uholdbart at kun 11 pst. av professorene i akademia er kvinner, samtidig som vi har en situasjon hvor over halvparten av studentene er jenter. Derfor tror jeg og Arbeiderpartiet at vi må ta forholdsvis drastiske virkemidler i bruk for å få det til, og ett av de virkemidlene har vi brukt i statsbudsjettet, nemlig å øremerke professorater og postdoktorstillinger for kvinner. Jeg er glad for at representanten Langeland gir oss honnør for det, og jeg skal love å følge opp det arbeidet så godt jeg kan. Jeg håper også, som representanten Langeland, at de tiltakene ikke vil bli funnet i strid med det regelverket som vi har sluttet oss til.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Dersom ordninger og tiltak en ønsker å prøve ut, ikke lar seg gjennomføre innenfor regelverket, er det etter opplæringslovens bestemmelse i § 1-4 om forsøksvirksomhet anledning til å søke avvik fra loven og forskriftene. Etter opplæringsloven § 1-4 er det lagt til departementet å avgjøre søknader om avvik fra loven og forskriftene til loven. Departementet står fritt til å avslå en søknad om forsøk. Departementet har ennå ikke mottatt søknad fra Oslo kommune om avvik fra opplæringsloven § 1-4. Jeg vil ta stilling til søknaden fra Oslo kommune når den eventuelt kommer inn. Min prinsipielle mening er at alle skal ha opplæring i nynorsk. Hvis det kommer en søknad fra Oslo kommune, er jeg innstilt på å vurdere om det skal åpnes for alternative vurderingsformer og tilrettelegging for pedagogiske forsøk for å få en bedre undervisning i sidemål. Når det gjelder spørsmålet om å konsultere Stortinget om forsøkssøknader, vil det hele tiden bli vurdert konkret i hvert enkelt tilfelle. Fram til nå har det ikke vært aktuelt.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Både representanten Reikvam og jeg står vel i den litt problematiske situasjonen at vi diskuterer en søknad om et forsøk som ennå ikke er kommet til departementet. Hvordan søknaden blir utformet, kan vi jo for så vidt spekulere i etter både diskusjoner i lokalpolitikken i Oslo og diskusjoner i media, men jeg vil vente med å ha kategoriske meninger om den eventuelle søknadens utseende før den kommer. Det jeg kan si, er at jeg mener at nynorsk skal være en del av pensumet for alle elever. Jeg mener at det skal det være også i framtida, og jeg ser ingen nytteverdi i forsøk som tar det helt ut av pensum. Derimot ser jeg stor nytteverdi i forsøk som utvikler andre undervisningsformer, eventuelt også andre vurderingsformer når det gjelder sidemålet, for å se om det kan bedre undervisningen, styrke elevenes interesse for faget og styrke entusiasmen for faget i skolen.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Jeg vil si at man ikke prinsipielt kan svare nei eller ja på spørsmålet til Rolf Reikvam. Vi må se på det i hvert enkelt tilfelle. Etter mitt syn må § 1-4 om forsøksvirksomhet også gi anledning til avvik fra læreplanen, så derfor kunne jeg prinsipielt sett ha gitt tilsagn til den type søknad som man kan spekulere på om Oslo kommune kanskje kunne komme med. Når det gjelder alternative vurderingsformer, har vi gitt tilsagn til forsøk som innebærer å se på vurderingsformer i andre fag enn nynorsk. Poenget med forsøket må imidlertid være at det kan ha en nytteverdi i framtida. Dette huset har vedtatt at vi skal ha to sidestilte skriftmål i landet. Da mener jeg at vi også bør ha det i skolen slik at de elevene som studerer allmennfag i videregående skole, får den basisen at de har kunnskap om og får innføring i begge språkformer.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Som representanten Wisløff Nilssen viser til i sitt spørsmål, ble det i mars i år nedsatt en arbeidsgruppe som skulle se på situasjonen for studenter med spesifikke lese-, skrive- og matematikkvansker i høgere utdanning. Arbeidsgruppens tilråding ble oversendt departementet i brev av 27. september i år. I utredningen er det gjort et viktig arbeid med å klargjøre sentrale begreper som «dysleksi» og «dyskalkuli», og å drøfte hovedproblemstillinger som er knyttet til studiesituasjonen for denne studentgruppen. Arbeidsgruppen har kommet med forslag som går på opptak og gjennomføring av studiene. Jeg har merket meg at gruppen foreslår tiltak som berører både videregående opplæring og høgere utdanning. Det blir i rapporten anbefalt at det i videregående opplæring legges mer vekt på alternative vurderingsformer som kan inngå i grunnlaget for opptak til høgere utdanning. Gruppen foreslår bl.a. også at funksjonshemmede søkere uten generell studiekompetanse, etter en vurdering gjort av det enkelte lærested, bør kunne innvilges opptak til bestemte studier. Arbeidsgruppen legger fram en rekke forslag som vil innebære en bedre og mer fleksibel tilrettelegging av studiesituasjonen og eksamen for disse studentene. I rapporten er det også foreslått at det i visse tilfeller skal gis fritak for vurdering i norsk sidemål i allmennlærerutdanningen. Departementet vil nå sette i gang arbeidet med oppfølgingen av rapporten. De ulike forslagene i rapporten vil bli vurdert, herunder tilrettelegging av studier og eksamener og eventuelle endringer av rammeplaner og opptaksforskrifter. Rapporten, med departementets vurderinger og eventuelle forslag til regelendringer, vil bli sendt ut på høring til berørte parter. Jeg ønsker imidlertid at rapporten allerede nå gjøres kjent, og vil derfor snarest mulig sørge for at den i første omgang sendes ut til orientering og legges ut på ODIN. Jeg vil avslutningsvis understreke at arbeidsgruppens forslag vil bli grundig vurdert, og at målet må være å få til bedre studiemuligheter for denne gruppen studenter.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Jeg er, i likhet med representanten Wisløff Nilssen, overbevist om at både det at vi gjør rapporten kjent og legger den ut på ODIN, men ikke minst at vi sender den ut på høring, vil bidra til at ulike synspunkter og vurderinger, kanskje både støtte til og motstand mot forslagene i innstillingen, vil bli berørt og komme departementet til nytte. Mitt mål er at folk skal ha en likeverdig mulighet til utdanning, uansett hvilket handikap eller utgangspunkt man har, og at også folk som har problemer med å lese og skrive, eller som har problemer med matematikk, skal få en mulighet. Det vil selvsagt være enkelte yrker hvor gode lese- og skrivekunnskaper eller gode regnekunnskaper er det aller vesentligste. Slik sett vil det selvsagt være begrensninger på mulighetene. Men det er mitt mål at man i størst mulig grad skal etterstrebe at alle får lik mulighet til å ta utdanning.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-01:
Jeg vil stille følgende spørsmål til kirke,- utdannings- og forskningsministeren: «Oslo kommune har vedtatt å søke om forsøk der elevene i videregående skole, allmennfaglig studieretning, skal få fritak for deler av læreplanen i norsk. Fritaket skal omfatte sidemålet. Det er søkt i henhold til opplæringsloven § 1-4. Loven åpner for at det kan gjøres tidsavgrensede pedagogiske eller organisatoriske forsøk. Mener statsråden at det i medhold av § 1-4 kan åpnes for omfattende forsøk der en fraviker læreplanen i et fag, og vil statsråden konsultere Stortinget før forsøket eventuelt innvilges?»
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-01:
Jeg takker for svaret. Jeg oppfatter statsråden slik at det forsøket som er blitt signalisert fra Oslo kommune, er uaktuelt. Statsråden sa han ville åpne for alternative forsøk, med alternative vurderingsformer. Det er vel forsøk som Oslo kommune ikke har søkt om, eller vil komme til å søke om – jeg vet ikke, men det er jo ikke noe som tyder på at de kommer til å søke om det – så det er vel vanskelig å innvilge noe som ikke noen søker om! Og det betyr at det forsøket vi her snakker om, at man skal fravike læreplanen, er uaktuelt. Men det som egentlig var noe av mitt utgangspunkt, var om statsråden mener at et forsøk som det det her er snakk om, å fravike læreplanen, kan defineres som et pedagogisk eller organisatorisk forsøk. Det var gjort lite forarbeid til loven da den kom opp i Stortinget. Det var jo komiteen selv som løftet den fram, så det fins ganske lite forarbeid til selve lovteksten. Men spørsmålet er: Er dette et pedagogisk eller organisatorisk forsøk? Og kan en innvilge den type forsøk?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-01:
Statsråden har vår fulle støtte når det gjelder å prøve ut nye vurderingsformer, men jeg vil nok si at det vil være litt uheldig hvis vi bare knytter det opp til sidemålet. Det burde jo gjelde hele norskfaget, og ikke bare deler av norskfaget. Så hvis han går inn på den type forsøk, har han vår fulle støtte. Men la oss bevege oss bort fra denne konkrete saken og gå over til en generell vurdering, som jeg gjerne vil ha statsråden til å reflektere litt rundt: Hvis en kommune søker om et forsøk der en ønsker å fravike deler av en vedtatt læreplan, mener statsråden at en kan gjøre det i medhold av § 1- 4? Er endringer i læreplanen et pedagogisk forsøk eller er det et organisatorisk forsøk? Det syns jeg er viktig å få avklart. Og hvis statsråden er litt usikker, er mitt råd at han bør komme til Stortinget, slik at vi kan hjelpe ham med den avklaringen.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-06-07:
På vegne av Harald T. Nesvik, Øyvind Vaksdal, Øyvind Korsberg, Terje Knudsen, Øystein Hedstrøm, Per Ove Width og meg selv har jeg gleden av å fremme forslag om å forlenge tidsfristen for nedleggelse av Nasjonalhjelpens Fond for Krigens ofres kuratorkontorer i Fredrikstad, Tønsberg, Arendal, Stavanger, Bergen, Trondheim, Bodø og Tromsø fra 31. desember 2001 og foreløpig fram til 31. desember 2005.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-06-07:
Den hvitvaskingen av statsminister Jens Stoltenberg, som var finansminister da beslutningene ble tatt, som Arbeiderpartiet og SV prøver seg på, synes jeg ikke er relevant i det hele tatt. Ut fra det regelverket vi har å forholde oss til, og ut fra den informasjonen Stortinget har fått om dette store og viktige prosjektet, er det et faktum etter det som er framkommet i de høringene vi har hatt og gjennom den informasjonen vi har fått tilgang til, at etter at Sosial- og helsedepartementet hadde hatt ansvaret, etter at Arbeids- og administrasjonsdepartementet hadde oppfølgingsansvaret overfor Statsbygg, var det Finansdepartementet som overstyrte disse departementene og tok den endelige beslutningen. Jeg har aldri trukket i tvil at Stortinget har gjort vedtak om utvidelse av prosjektet Nytt Rikshospital underveis. Det har Stortinget gjort med åpne øyne. Så det er ikke det det går på. Men ansvaret må plasseres der ansvaret skal plasseres, og da er det et faktum at daværende finansminister Jens Stoltenberg hadde et ansvar for å informere Stortinget og de ulike komiteene om at det ikke forelå et byggeprogram, og at det ikke forelå planer som gjorde at det var mulig å gjennomføre dette på den måten som vi nå har sett i ettertid. Man sammenligner finansminister Restads og daværende finansminister Jens Stoltenbergs måte å håndtere saken på. Da er det på sin plass det som Riksrevisjonen påpekte i sin rapport, at de beslutningene som ble tatt i 1996, er en av de viktigste og avgjørende faktorene til at dette prosjektet kom ut av den linjen vi skulle hatt i prosjektet, og den manglende oversikt. Det er et faktum, selv om Arbeiderpartiet og SV ikke liker det. Konklusjonen er at alt som har gått galt, har gått galt. For lite, for sent og for dyrt er fasiten for det nye rikshospitalet. Så skal ikke vi fra Fremskrittspartiets side sole oss i glansen av at vi i utgangspunktet sa at vi ville ha et langt større rikshospital enn det som det ble. De utvidelsene som flertallet etter hvert så var nødvendige for å få tilpasset andre funksjoner som det nye rikshospitalet måtte ha hvis det skulle bli et framtidsrettet sykehus, er vi enige i. Vi var føre var. Vi ville ha det større i utgangspunktet. Men det er et faktum at Rikshospitalet den dag i dag ikke er ferdig innflyttet, og et faktum at en har brukt for mye penger og ressurser. Det kan billedlig bevises ved f.eks. disse bjørkefikentrærne som en måtte gå til innkjøp av i USA, og man sendte svære delegasjoner dit. Samtidig har en for små fødestuer, og for små til at barn og foreldre kan komme sammen. Dette viser jo at det har ikke vært styring. Når det da i tillegg har vært over 170 – 180 forskjellige entrepriser inne i bildet, er det klart at dette har blitt galt. Men alle som har vært involvert, må ta et ansvar. Det må selv Jens Stoltenberg som daværende finansminister gjøre, selv om han er statsminister i dag.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-06-07:
Ja, SV og fru Halvorsen kommer stadig tilbake og skal utfordre flertallet. Men det er jo ikke flertallet i denne saken som vil endre det regelverket vi har når det gjelder å plassere ansvaret hos regjeringen og de ulike statsråder. Jeg vil bare minne om det som står i det brevet som kom fra Statsministerens kontor, datert den 25. mai 1981, i punkt 3: «Finansministeren har et konstitusjonelt ansvar for feil og forsømmelser som kan tilbakeføres til Finansdepartementets egen behandling av byggesaken.» Hva er det som har skjedd i denne saken? Det som har skjedd, er at Helse- og sosialdepartementet, Arbeids- og administrasjonsdepartementet og Planleggingsdepartementet da det i sin tid ble opprettet og Rugaas kom inn og også fikk et ansvar når det gjaldt prosjektet Nytt Rikshospital, ikke klarte å bli enige med Statsbygg fordi det ikke forelå skisseprosjekt og byggeplaner og økonomien i dette ikke var avklart. Hvem var det da som avklarte dette? Jo, det var Finansdepartementet med finansministeren. Og da har finansministeren et konstitusjonelt ansvar for de avgjørelsene som Finansdepartementet og finansministeren har tatt. Og det er det vi forholder oss til i dag. Derfor er det ikke flertallet som vil endre praksis, men det er altså fru Halvorsen og SV som vil gjøre det. Da er utfordringen heller: Hvordan vil SV gjøre dette? De kan jo ikke gjøre det ved å gå vekk fra alt som vi har vært enige om før, som er bygd opp gjennom årtier. Jeg vil, som jeg gjorde i mitt hovedinnlegg, vise til Dokument nr. 7 for 1972-73 punkt 4.2. Statsrådenes konstitusjonelle ansvar for avgjørelser truffet av andre – hvis det nå er andre som har truffet disse avgjørelsene – på side 16, hvor det står: «En statsråd kan i første rekke bli ansvarlig for de beslutninger han treffer som medlem av Regjeringen eller som departementssjef. Men han kan også bli ansvarlig for avgjørelser m.v. som er truffet av andre.» Finansdepartementet hadde en sentral rolle i forbindelse med utbyggingen og vedtakene som ble fattet i 1996. Høringene vi har hatt, det ulike tidligere statsråder har kommet fram med, nemlig at det var Finansdepartementet som overtok ansvaret og dialogen med Statsbygg, bekrefter at daværende finansminister Jens Stoltenberg hadde ansvaret. Slik må det bli, vi kan ikke endre det. Det har ingen ting med kjendisfaktor å gjøre. Men som jeg har nevnt før, virker det som om SV og Arbeiderpartiet i denne saken gjør hva de kan for å hvitvaske den nåværende statsminister Jens Stoltenberg, som var finansminister på den tiden. Og det syns vi vi skal holde oss for gode til å gjøre, for her må vi se på sakens realiteter og innhold – og det er det flertallet i denne saken har gjort.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-06-07:
Komiteinnstillingen ligger der. Det de borgerlige partiene har sagt i denne saken, står de borgerlige partiene ved. Der er det også en kritikk av finansministeren for manglende informasjon til Stortinget. Det er klart at en gjennom de åpne høringene har fått avklart at det var Finansdepartementet som etter en diskusjon med Statsbygg besluttet kostnadsrammene for utvidelsen i 1996. Det er korrekt at det ikke er kommet fram i Riksrevisjonens rapport, men det ble vi jo ikke klar over før vi begynte på høringene og komiteen faktisk fikk klarhet i at det også var en del brev som var unntatt offentligheten – noe komiteen ikke var kjent med, og som gjorde at denne saken drev videre. Og det er jo et mål med høringene at vi skal få bedre informasjon og sette oss inn i sakene. Så det er grunnlaget for det. Den beskrivelsen som komiteleder Skaug har her, kan for så vidt være korrekt når det gjelder Arbeiderpartiets syn på saken. Men Arbeiderpartiet har jo hatt det samme syn på saken hele tiden, nemlig at finansministeren har ingenting med dette å gjøre, uansett hvilken dokumentasjon og uansett hva som har kommet fram under høringene. Så det er ikke noe nytt for flertallet. Men når flertallet får informasjon og nye opplysninger, da er det en plikt for oss som stortingsrepresentanter å ta det innover oss og videreføre det i det arbeidet vi skal gjøre på bakgrunn av Riksrevisjonens to rapporter. Når en også ser på hva som er blitt hevdet og sagt under høringene – også fra folk som har jobbet i departementene – at dette var en meget spesiell behandlingsmåte, så er det klart at vi må følge opp dette. I budsjettforslag etter budsjettforslag og i stortingsproposisjoner til ulike komiteer har vi fått beskjed om at status for byggeprosjektet, når det gjaldt prosjektering og bygging, pågår i samsvar med planer og budsjetter. I St.prp. nr. 1 for 1997-98 står det til og med at de tar sikte på å ta i bruk størstedelen av sykehuset høsten 1998. Og da vi kom så langt som til 1998, så var alt klappet og klart halvannen til to måneder før innflytting. Pr. dags dato, selv om hovedflyttingen har foregått, så er ikke alt på plass. Så det viser at de som må ta ansvar, de skal ta ansvar, og det er det vår plikt gjennom vår behandling å finne fram til. Jeg håper bare at det nå kommer på skinner der oppe, før høsten og vinteren setter inn, og at de får opp temperaturen så ikke syke folk fryser mer enn nødvendig, for det har jo faktisk vært et problem at man ikke har fått opp temperaturen i det nye rikshospitalet på et nivå som er faglig forsvarlig. Jeg håper og regner med at helseministeren og Regjeringen får fortgang i dette før kulden setter inn.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-06-07:
Det som blir sagt fra representanten Ludvigsen og fra representanten Halvorsen, er interessant, nemlig at det er en meget sterk kritikk som ligger i denne innstillingen. Det har også saksordføreren bekreftet, og det har også representanter fra Arbeiderpartiet, gjennom komiteens leder Gunnar Skaug og representanten Grytten, bekreftet. Da er det naturlig med oppfølgingsspørsmål på bakgrunn av tilsvarende saker vi har hatt – selv om de ikke kan sammenliknes fullt og helt – nemlig saken om Nordhordlandsbrua. Når det gjelder Nordhordlandsbrua, var det også kritikk mot det som skjedde der. SV og Fremskrittspartiet hadde en merknad som gikk på at vi henstilte til statsråden å foreta seg noe overfor de involverte som hadde hatt et ansvar under dette prosjektet, og som ikke hadde gjort jobben sin på en tilfredsstillende måte. Jeg har et konkret og greit spørsmål til statsråden: Vil han vurdere å gjennomgå saken med tanke på å foreta seg noe overfor dem som har hatt ansvar under dette prosjektet? Statsråden kan selvfølgelig ikke avsette noen via Stortingets talerstol, og det hadde jeg heller ikke forventet, men kunne han dvelt litt ved de tankene han gjør seg som ny statsråd når det gjelder å stille folk til ansvar for de ulike prosjektene vi har hatt? Helt konkret: Vil statsråden vurdere å få til en gjennomgang for å se på om de personene som har hatt ansvar for prosjektet, angivelig ikke har gitt relevant informasjon videre til daværende samferdselsminister Kjell Opseth? Vil han gå inn og vurdere å foreta seg noe?
Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 2000-06-07:
Jeg tar ordet nå på tampen av denne debatten, særlig ut fra siste talers innlegg, for å henvise til Riksrevisjonens to rapporter. Det jeg vil understreke og minne også Ola D. Gløtvold om, er at i de to rapportene fremkommer det overhodet ingen kritikk overfor Finansdepartementet når det gjelder befatningen med saken som nå har vært debattert. Det syns jeg også det er grunn til å merke seg for de borgerlige partiene, som har stresset Finansdepartementets rolle. Jeg har også registrert at det kun er Vidar Kleppe som på dette flertallets vegne har stresset denne saken, noe som etter min oppfatning har vært høyst unødvendig i forbindelse med et helhetlig bilde av det Stortinget må ta stilling til.
Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 2000-06-07:
Saksordføreren, Odd Holten, stilte spørsmål knyttet til innlegget fra Arbeiderpartiets hovedtalsmann i spørsmålet om pluss/minus 10 pst. og de kommentarene som framkom i forbindelse med akkurat det utgangspunktet i Fatima-prosjektet. Jeg vil bare gjenta at Arbeiderpartiet, selvfølgelig sammen med de andre partiene, mener at det er grunnlag for å reise kritikk når kostnadsoverslaget sprakk med nærmere 63 pst., og slik sett har denne debatten til fulle vært konstruktiv i den forstand at man har etterlyst hva som egentlig var årsaken til kostnadssprekken. Når jeg allikevel vil ta opp igjen dette pluss/minus-spørsmålet, er det fordi jeg mener at det gikk klart fram av St.prp. nr. 47 for 1992-93, som dannet grunnlaget for vedtaket i Stortinget i mai 1993 om gjennomføring av Fatima-prosjektet – at plangrunnlaget den gang var på hovedplannivå, og at man da likevel valgte en usikkerhetsmargin på pluss/minus 10 pst. Jeg har ikke registrert at dette er imøtegått i løpet av debatten, og det er grunn til å tro at Stortinget den gang var kjent med disse begrepene. Det er derfor vi i våre merknader i komiteinnstillingen viser til andre sammenliknbare prosjekter, som f.eks. Hardangerbrua og Trekantsambandet Sveio – Stord – Bømlo, hvor også kostnadsoverslaget hadde en usikkerhet på pluss/minus 10 pst. Jeg føler bare behov for å framføre dette siden saksordføreren stilte spørsmål knyttet til Arbeiderpartiets merknad på dette punktet.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2000-06-07:
Det var representanten Hagen som fikk meg til å be om ordet. Jeg redegjorde i mitt hovedinnlegg for Høyres syn på Fremskrittspartiets forslag om at Odelstinget skal oppnevne en protokollkomite for å forberede en eventuell riksrettssak. Jeg har full respekt for at Fremskrittspartiet argumenterer og konkluderer slik de gjør, og jeg synes den kritikken som representanten Halvorsen kom med, er grunnløs. Jeg har full respekt for forslaget, men når Hagen nærmest gjør det til et spørsmål om antallet kroner som skulle være utløsende for en forberedende riksrettssak, må jeg si at jeg ikke er i stand til å kvantifisere dette i kroner, og jeg synes heller ikke det er relevant i denne sammenheng. Men det er altså ikke 1 milliard kr som er overskridelsene, overskridelsene er 393 mill. kr. Jeg stemte for at man skulle bygge for 625 mill. kr, og det står jeg ved. Men jeg er for så vidt enig med Hagen i at jo flere saker vi får fra Samferdselsdepartementet, desto større blir behovet for at vi på et eller annet tidspunkt må sette foten ned og statuere et eksempel. Det mener jeg at vi hadde kommet til å gjøre hvis daværende statsråd, Kjell Opseth, fortsatt hadde vært statsråd. Så langt jeg oppfatter komiteen, er den kritikken som er fremkommet, av en slik karakter at det ville ha betydd mistillit til statsråd Opseth. Opseth ville ikke, hvis han hadde sittet i departementet i dag, kunne ha overlevd den kritikken som er fremkommet her fra samtlige partier. Og så får man kanskje trekke den konklusjonen at når vedkommende ikke er statsråd i den nåværende regjeringen, har kanskje kritikken og det som er avdekket av Riksrevisjonen og av komiteen, hatt sin virkning likevel.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2000-06-07:
Jeg har noen merknader til enkelte innlegg som har vært holdt her. Representanten Kristin Halvorsen sa bl.a. at hun ikke ønsket «et fiks ferdig prosjekt» slik jeg beskrev det. Jeg ønsker heller ikke et fiks ferdig prosjekt som er så striglet og sterilt at det ikke finnes muligheter for fleksibilitet og vurderinger underveis, men det må i hvert fall være slik at en i større grad enn for Rikshospitalets vedkommende ser sammenhengene bedre, at en ser samspillet mellom dette prosjektet og omverdenen, at en også sikrer at funksjonene er koordinert og samordnet underveis, og at det er et overordnet ansvar for gjennomføring og framføring. Det er av de ting som jeg synes det er viktig å ta som lærdom nå, slik at en har kvalitetssikret en del av det som skal skje under prosjektet. Blant annet er dette byggeprosjektet preget av at selve byggframføringen ikke var godt nok koordinert og samordnet med installasjoner av teknisk utstyr og medisinsk-teknisk utstyr, og at vi kom i et uføre i den sammenheng. Når det gjelder kapasitet og synspunkt på størrelse, har vi litt forskjellig syn der, som jeg refererte til i mitt hovedinnlegg. Jeg er også glad for at vi får et nytt rikshospital, som forhåpentligvis er meget bra funksjonelt og har de kvaliteter som et rikshospital og et regionsykehus bør ha, men vi ser jo allerede nå at det er for dårlig samsvar mellom de behov vi har, og slik det er blitt og som det er brukt mye penger på. F.eks. er barneavdelingen allerede i utgangspunktet for liten. Så tilbake til dette med ansvaret når det gjelder økonomi. Jeg er ikke ute etter kjendisfaktor når jeg retter søkelyset mot hva som skjedde i Finansdepartementet i 1996–1997. Da Stortinget ble invitert til å gjøre utvidelsesvedtaket høsten 1996, hadde vi ingen kostnadsberegninger. Det ble utsatt til behandlingen av revidert nasjonalbudsjett våren 1997. Men selv ikke da forelå det et skisseprogram for økonomien. Det er det som jeg mener er klanderverdig. Når daværende helseminister Gudmund Hernes sier at det var etter diskusjoner med Finansdepartementet en forsøkte å lage et realistisk kostnadsoverslag og en kostnadsramme, er det klart at Finansdepartementet og daværende finansminister Jens Stoltenberg har et spesielt ansvar for de tall som framkom. Og da blir det mer enn søkt å sammenlikne finansministre i ulike faser og konkret nevne navnet Jens Stoltenberg versus Gudmund Restad i denne sammenheng. Det var Jens Stoltenberg som satt med ansvaret på det tidspunkt da dette ble framlagt.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2000-06-07:
Representanten Halvorsen stilte et spørsmål til de andre partiene om hvem som skulle ha ansvaret, og om man ville ha et overdepartement i Finansdepartementet. Det vil vi absolutt ikke. Jeg tror jeg har vært klar på, også i mitt første innlegg, at det er flere som har ansvaret her. Det er Sosial- og helsedepartementet, det er Arbeids- og administrasjonsdepartementet, det er Statsbygg, det er også delvis Stortinget, og det er Finansdepartementet. Min fokusering på det er bl.a. med utgangspunkt i at den siste sprekken fikk vi i forbindelse med utvidelsen i 1996, der det ikke forelå noen kostnadsberegning, og der de ikke engang hadde en skisse og et skikkelig tall å legge fram ved behandlingen av revidert våren 1997. Så ble dette fra min side ytterligere fokusert fordi Arbeiderpartiets talsmann prøvde seg på en avledningsmanøver ved å sammenlikne Stoltenberg med andre finansministre som ikke har noe med dette å gjøre. Det koordinerende ansvar har Statsministerens kontor bl.a. når det gjelder regelverk og bestemmelser, og jeg ønsker absolutt ikke at Finansdepartementet skal være noe overdepartement.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-07:
Stortinget behandler nå hele byggingen av nytt rikshospital. Det er ingen tvil om at tidligere finansminister Jens Stoltenberg har ansvaret for det Stortinget fikk seg forelagt i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett i 1997. Det er ingen tvil om at hele komiteen ønsket at det også ble lagt fram et skisseprosjekt i den forbindelse, eller at det i hvert fall ble opplyst om at det ikke forelå et skisseprosjekt. Men det blir feil dimensjonering av kritikken når man faller for fristelsen til å legge hovedansvaret for utbyggingen og de feilene som er gjort under utbyggingen av nytt rikshospital, på Finansdepartementet, fordi det altså var helseminister Hernes som la fram den saken i 1996 – som inviterte Stortinget til å gjøre et vedtak uten at det forelå et kostnadsanslag. Så det dreier seg om proporsjonene i kritikken og dimensjoneringen av kritikken, og det har ikke bare med Rikshospitalet å gjøre, men det har også med hva slags føringer dette gir for framtida. Og det er her jeg er veldig betenkt, for jeg tror at hvis man legger komiteflertallets betraktninger til grunn her, så lager man en ny – hva skal man si – konstitusjonell praksis eller vurderingspraksis i forhold til departementene som gjør Finansdepartementet til et overdepartement. Det vil jo også ha betydning for Stortingets status og Stortingskomiteenes status, fordi det ville frata Stortingets komiteer, som forholder seg til andre departementer, ansvar, makt og myndighet. Da kan vi altså stå igjen med å ha forsterket en prosess, som jeg har vært vitne til gjennom mange år i Stortinget, hvor Finansdepartementet blir et slags overdepartement og finanskomiteen en slags overkomite i Stortinget. Og det blir feil, etter min overbevisning. Det blir feil etter SVs overbevisning, fordi det devaluerer den jobben som gjøres i andre komiteer og andre departementer, og det smuldrer ansvaret bort fra dem som også har ansvaret for hva som blir lagt fram for Stortinget. Derfor er dette en prinsipiell sak, og derfor ønsker jeg igjen å utfordre flertallet med hensyn til om det er den slags føringer de ønsker å gi for ettertida. Jeg ønsker også å få svar på det jeg har spurt om tidligere: Er det slik at flertallet i Stortinget ønsker å få seg forelagt alle dragkamper mellom Finansdepartementet og underliggende etater om vedtak som vi skal gjøre i Stortinget? Da tror jeg rett og slett at vi må hogge skau alt vi kan for å få nok papir til det som skal legges fram, og vi andre får prøve å unngå drukningsdøden så godt vi kan. Dette er ikke effektivt. Det er et like stort problem i forhold til kontroll at Stortinget skal framlegge det som er relevant, og at Stortinget i mange sammenhenger står i fare for å drukne.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-07:
Jeg er veldig glad for at representanten Gløtvold i hvert fall har forstått poenget i det jeg har prøvd å si her i dag, fordi det dreier seg om dimensjonering av kritikken og om hvor ansvaret, hovedansvaret og delansvaret skal legges. Det er ingen tvil om at Finansdepartementet er ansvarlig for det Finansdepartementet la fram i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett i 1997, men det er heller ingen tvil om at Stortinget med åpne øyne og på bakgrunn av en stortingsproposisjon fra daværende statsråd Hernes vedtok denne utvidelsen, som senere ble dyr. Dette handler ikke om omsorg for Jens Stoltenberg – han kan passe på seg selv, og jeg har ikke noe stort omsorgsbehov i forhold til ham. Dette dreier seg om Stortinget og forholdet mellom storting og regjering for ettertida. For den som kritiseres i skarpe ordelag i denne innstillingen, er altså en tidligere finansminister. Og det sies rett ut at han ikke har ivaretatt sitt ansvar når det gjelder informasjon om at det ikke forelå byggeprogram osv. Det er sterke ord fra Stortingets side – det er nesten en mistillitsformulering. Hadde det vært noe «guts» over flertallet, hadde de tatt konsekvensen av en såpass sterk kritikk. Man er helt på ville veier i dimensjonering av ansvaret.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-07:
Jeg synes verken det er «trøkk» eller temperatur over Carl I. Hagen her i dag. Jeg tror det er et ganske halvhjertet forslag Fremskrittspartiet har lagt inn om å undersøke muligheten for riksrett. Fremskrittspartiet har fått den effekten de gjerne ville ha av det forslaget, på en pressekonferanse allerede den 15. februar. Det øker jo ikke akkurat min respekt for Fremskrittspartiets vurderinger i konstitusjonelle spørsmål. Den problemstillingen vi er inne på her, tror jeg vi skal være veldig klare på. Man bør ikke formulere seg på en slik måte fra Stortingets talerstol at den kritikken som komiteen faktisk kom med i denne saken, dempes. Det er en meget sterk kritikk mot Samferdselsdepartementet, det er en meget grunnleggende kritikk, og det er også slik at både Samferdselsdepartementet og Vegdirektoratet er ekstremt spake når kritikken reises både fra Riksrevisjonen og fra Stortinget. Hva legger det av føringer på veiprosjekter og tunneler og bruprosjekter senere? Det har vært strammet inn etter denne saken, men det må strammes inn videre. Det som gjør meg fortvilet i disse spørsmålene, er hvor lett det er å få vedtatt prosjekter som triller ut i hundrevis av millioner kroner og oppsummerer seg i milliarder så fort det dreier seg om en bru, en tunnel eller et eller annet annet som «gutta boys» synes er flott. Men hver gang vi skal ha en krone til skolen, til omsorg eller noe slikt, må vi grine for hver eneste krone vi skal få tildelt. Jeg skulle innmari gjerne ha ønsket meg at virkeligheten var snudd på hodet, at det var mulig å få til satsinger i denne type størrelsesorden på de feltene i samfunnet der behovene er enda større enn på veisektoren, og at veisektoren – særlig de store prestisjemessige gigantprosjektene – måtte stille bakerst i køen og vente. Det er også slik at når man ikke kan greie å plassere ansvaret helt klart for overskridelser av denne størrelsesorden, utfordres selvsagt folks rettsoppfatning. Det har Fremskrittspartiet helt rett i. Derfor mener jeg at det er helt nødvendig at Stortinget greier å finne måter å reagere på som stiller folk til ansvar, og det må man sette i gang med snarest. De gangene det har vært tale om å bruke riksrett i den senere tid, har Stortinget selv egentlig veket unna. Det viser historien om riksretten i løpet av de siste 10, 20 og 30 årene. Slik sett har Stortinget selv lagt riksrettsinstituttet dødt, men man kan ikke være bekjent av at man står igjen uten noen reaksjonsformer.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2000-06-07:
Det nye rikshospitalet blir nå endelig tatt i bruk, og det ser ut til å bli et godt sykehus for pasienter og helsepersonell. Men byggeprosessen har tatt for lang tid, og prisen er blitt for høy i forhold til de forutsetninger som Stortinget har lagt til grunn. I løpet av ti år ble sykehuset nærmere 30 000 m2 større og dobbelt så dyrt. Det er utgangspunktet for den debatten som vi har i dag. Kjernespørsmålene er: Hva kan vi lære av denne måten byggeprosessen har blitt gjennomført på for å unngå lignende skandaler i framtiden? Hvordan kan vi unngå at fremtidige, store sykehusprosjekter kommer ut av kontroll på denne måten? Hvordan kan vi sikre at utbyggingen av f.eks. RIT 2000 havner i det samme uføre som Rikshospitalet? Denne debatten har i stor grad handlet om Statsbygg og de involverte departementenes ansvar for at det gikk som det gikk. Den kritikken som er blitt reist, er vel begrunnet og absolutt på sin plass. Men det er også nødvendig å rette et kritisk søkelys mot Stortingets rolle i denne saken. Høyre har fra starten av kritisert flertallet for å ha vedtatt et prosjekt som helt åpenbart var dimensjonert for smått. Konsekvensen av dette ble en rekke utvidelser av prosjektet underveis i prosessen. Jeg er ikke i tvil om at Stortingets utvidelse underveis har gjort det vanskeligere å holde rammene når det gjelder tid og ikke minst kostnader. Nåværende administrasjonsminister Jørgen Kosmo påpekte dette i Aftenposten 4. august i fjor, hvor han sier at: «galopperende kostnadsoverskridelser kunne vært unngått hvis Stortinget allerede i 1992 hadde vedtatt å bygge et nytt rikshospital som var stort nok og tilpasset de behov sykehuset ville komme til å få». Jeg sier ikke dette for å frita verken Statsbygg eller skiftende helse- og administrasjonsministre som har hatt ansvaret for dette prosjektet. Men jeg tar dette opp for å understreke betydningen av at det er gjennomarbeidede og ikke minst realistiske planer som må ligge til grunn for de vedtak Stortinget fatter i slike saker.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 2000-06-07:
Under debatten om denne veisaken har alle partiers representanter fremført en meget sterk kritikk av Samferdselsdepartementet ved tidligere statsråd Kjell Opseth, en kritikk som jeg forventer at statsråden tar på alvor. Ikke minst forutsetter jeg også at Samferdselsdepartementet tar denne kritikken med seg i sitt videre arbeid og legger den til grunn for en forbedring av de prosjekter som nå skal komme. Forarbeidet var for dårlig for alle enkeltelementene i Fatima-prosjektet da beslutningen ble fattet i Stortinget. Jeg lurer på om jeg forstod representanten Grytten rett da han antydet at Arbeiderpartiet nå ønsker å utvide rammen for usikkerheten til pluss/minus 10 pst. i fremtidige veiprosjekter. Etter min vurdering vil dette være med på å skape en temmelig uholdbar situasjon. Vi vil da hele tiden kunne oppleve at mange prosjekter som burde ha prioritet, blir satt ut i tid. Det ble også sagt av Grytten at det er lett å kritisere i ettertid. Jeg håper ikke at det er det som blir gjennomgangstonen i de saker som kontrollkomiteen får seg forelagt, men jeg mener at de saker vi har hatt til behandling, hele tiden munner ut i at det er manglende informasjon som ligger til grunn når vi har fått sakene til førstegangs behandling, og dermed ikke har full oversikt over de enkelte prosjekter. Carl I. Hagen var inne på dette med kravet til ansvar. Ja, flertallet mener altså at ansvaret skal ligge hos samferdselsministeren i dette tilfellet. Men vi er ikke beredt til å ha den samme form for kritikk som Fremskrittspartiet har anført i saken. Det som har fremkommet i Fatima-prosjektet, er kritikkverdig, og kritikken er av meget sterk karakter.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-06-07:
Når det gjelder den siste delen av saksordførerens innlegg, skulle det vært artig å få vite hvor stort sløsebeløpet må være for at det tas en skikkelig konsekvens fra saksordførers side. 1 000 mill. kr er altså ikke tilstrekkelig. Og det er jo greit å få brakt på det rene at i prosjekter der arbeidet ikke er godt nok, kan slike midler godt bli brukt til formål de ellers ikke ville ha blitt brukt til, uten at det medfører konsekvenser for statsråden. Er den grensen på 1 500 mill. kr, eller er den på 2 milliarder kr? Så til Kristin Halvorsen, som rettet kritikk mot Fremskrittspartiet. Det hadde jeg regnet med, og derfor prøvde jeg å svare på en del av kritikken i mitt første innlegg. Det som jeg mener skiller Nordhordlandsbroen fra Fatima-prosjektet, er bl.a. at jeg er helt overbevist om at korrekte informasjoner om Fatima hadde medført at prosjektet ikke hadde vært bygd. Men jeg er ikke så sikker på om det er riktig når det gjelder Nordhordlandsbroen. Så var det det andre jeg også sa i mitt innlegg, at etter hvert som sakene kommer trillende, vokser behovet for å ansvarliggjøre statsråden ved å statuere et eksempel. Vi har tidligere forsøkt andre fremgangsmåter for å ansvarliggjøre etatene, Vegdirektoratet og Vegvesenet. Det nådde vi ikke frem med. Jeg tror faktisk nå at tiden er inne – hvis man skal få en skikkelig opprusting av ansvaret og respekten for Stortinget, er det statsrådene som må ansvarliggjøres, og det er statsråden som i dette tilfellet også er konstitusjonelt ansvarlig. Det innrømmer også de øvrige i komiteen, men de velger å si at en bortsløsing av 1 000 mill. kr, som kunne vært brukt på andre og langt bedre prosjekter, som vel samferdselskomiteens leder også sa, ikke er graverende nok. Jeg respekterer fullt ut at det er en skjønnsmessig vurderingssak her, men etter hvert som skandalene har vokst, har etter vår oppfatning selvsagt også behovet for å få frem en større ansvarlighetsholdning vokst tilsvarende. Det er mulig at man skulle ha reagert annerledes den gangen, men vi kan i hvert fall si at hvis vi i ettertid mener at vi var for snille når det gjelder Nordhordlandsbroen, er det bedre å komme til fornuft nå enn å si at fordi vi den gangen ikke gikk til det skrittet, skal vi for all fremtid ikke kunne gjøre noe fordi vi ikke gjorde det den gangen det også kunne vært på sin plass. Vi mener at erfaringene er at hvis vi nå skal få en langt mer ansvarlig holdning ute i – si gjerne generelt – etater og hos alle som beregner underlagsmateriale for forslag til Stortinget om store milliardprosjekter, må vi sørge for at det styres fra toppen. Det må faktisk ikke være slik at de sittende statsråder tenker: Vel, mistillit blir det ikke noe av, for da blir det regjeringsskifte og alt det maset, og det vil sikkert ikke bli noen kontrollvirksomhet før om veldig mange år, og da har jeg sikkert sluttet. Vi må sørge for å opprettholde respekten også for de straffebestemmelser som gjelder for statsråder etter at de er gått av. Vi konstaterer at vi ikke har nådd frem, men vi ser frem til at også på dette området er flere partier enige med oss om noen år.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-06-07:
Jeg vil bare replisere til fru Halvorsen at jeg ikke tror det alltid er riktig å måle hva vi i Fremskrittspartiet mener, basert på volumet i vår stemmebruk, eller «trøkk» i intensitet og måte å snakke på, men heller legge mer vekt på det vi sier. Jeg kan komme henne i møte på ett område, og det er at når det gjelder engasjement og iver i forhold til helsevesen og omsorg, kan hun se frem til et langt høyere stemmevolum, engasjement og «trøkk» når vi kommer til behandlingen av revidert nasjonalbudsjett og et par andre saker senere. Jeg håper ikke at det skal være slik at man ikke tror at jeg mener det jeg sier, selv om jeg ikke alltid greier å finne at tiden er inne for det aller største stemmevolumet og det største engasjementet. Det må være lite grann variasjon. Når salen er relativt tom, og det er liten interesse blant pressen, sparer jeg skuespillerkunsten til litt senere.