Anna Ljunggren (Arbeiderpartiet), 2007-02-22:
Først vil jeg takke interpellanten for å ha tatt opp et viktig tema – all honnør. Skolen skal være en møteplass – en plass for inkludering, utveksling av felles erfaringer og en plass for tilegnelse av kunnskap. Skolen skal være for alle, uansett religion, seksuell legning, familieforhold, hudfarge og økonomi. Men da må også alle føle seg velkomne. Den enkeltes behov må ivaretas på best mulig måte. Skolen skal gjøre elevene klare for det livet som venter, klare for å møte samfunnet og bli en aktiv samfunnsborger. En av skolens største utfordringer i dag er å utjevne sosiale forskjeller. Jeg er glad for at Regjeringen har satt dette på dagsordenen, og før jul la fram St.meld. nr. 16, … og ingen sto igjen. Tidlig innsats for livslang læring. I meldingen ser man helt klart et skille mellom minoritetsspråklige og majoritetsspråklige. Det gjelder hvorvidt man velger høyere utdanning. Det gjelder karakterer, om man får læreplass, trivsel og hvordan man ser på skolen. På de fire første områdene er det klart at minoritetsspråklige i mindre grad velger høyere utdanning, og har gjennomsnittlig dårligere karakterer. Minoritetsspråklige gutter er den gruppen som kommer dårligst ut sammenliknet med andre når det gjelder læreplass. Minoritetsspråklige elever trives noe dårligere enn andre elever, men når det gjelder hvordan man ser på skolen, har minoritetsspråklige elever og deres foreldre et mer positivt syn på skole og skolegang enn majoritetsspråklige har. Minoritetsspråklige elever har på tross av lavt utdannede foreldre høye utdanningsambisjoner. I forhold til hva man kan gjøre for å rekruttere flere minoritetsspråklige til lærerutdanningen, tror jeg rådgivningstjenesten er essensiell. Vi har i dag en for dårlig rådgivningstjeneste. De valgene man tar når man er 18 år, avgjør yrkesvei. Derfor trenger vi rådgivere med kompetanse til å lede unge folk på den rette veien ut fra egenskaper og interesser. Lærere med minoritetsbakgrunn i skolen er viktig av mange årsaker. Morsmålskompetanse vil være mer og mer betydningsfullt i den globaliserte verden vi lever i, der språkkunnskaper blir mer og mer viktig, men også fordi det å kunne opprinnelsesspråket sitt vil være viktig for følelsen av tilhørighet. Lærere med minoritetsbakgrunn vil kunne hjelpe innvandrerbarn til bedre norskkunnskaper. Bekjempelse av rasisme er en av samfunnets viktigste oppgaver – i samarbeid med skolene. Ulike lærere med forskjellig bakgrunn vil være et viktig mellomledd i denne store oppgaven. Men i spørsmålet interpellanten tar opp, tror jeg vi må se på integrering i et bredere perspektiv. Kulturforståelse og kulturkompetanse er viktig for lærere. Flere minoritetsspråklige i skolen vil gjøre forståelsen lettere. Lederen i FUG, Foreldreutvalget i grunnskolen, Loveleen Brenna, fortalte en historie om en lærer på en barneskole og lærerens opplevelse med minoritetsspråklige. Læreren hadde reagert kraftig på at foreldrene til en indisk jente kalte henne «ei ku». Men i India er kua hellig. «Ku» er et kjælenavn, på lik linje med «lam» og «pusekatt» i Norge. Dette er et eksempel på hvor viktig kulturforståelse er, og at minoritetsspråklige lærere kan være nøkkelen ved denne type misforståelser. Som interpellanten nevnte i innlegget, og også statsråden, er et nært skole–hjem-samarbeid viktig både for minoritetsspråklige elever og for majoritetsspråklige. Her skaper man mer forståelse hos foreldrene for hva skole er, og hva skolens oppgave er. Ettermiddagsskole for foreldre er prøvd ut på Storhamar skole. Skolen arrangerer ettermiddagsskole for foreldrene tre ganger ved skolestart. Her får foreldrene innblikk i lærerplaner og i hva skolen krever av dem som foreldre. Vahl skole her i Oslo har flere minoritetsspråklige ansatte, noen med en godkjent faglærerutdanning og andre som går på høyskolen for å få godkjent utdanning i Norge. Høgskolen i Oslo gir tilbud til morsmålslærere, altså tospråklige lærere som ønsker å ta utdanning ved siden av jobben. Dette er et flott tilbud, som det absolutt bør satses på videre. En økende gruppe voksne mangler rett til videregående opplæring. Det gjelder de som er født etter 1978, og som ikke har tatt videregående opplæring, eller som har falt fra underveis. Spesielt gjelder dette innvandrere som er født etter 1972, men som kom for sent til Norge til å kunne benytte seg av ungdomsretten. I stortingsmeldingen tas denne problemstillingen opp. Jeg håper og tror at en innføring av rett til videregående opplæring for voksne over 25 år vil føre til at flere innvandrere uten videregående opplæring begynner på opplæring og videre tar høyere utdanning – noe som det skal jobbes videre med fra Regjeringens side og også på Stortinget.