Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2011-11-29:
Når historikere diskuterer hvilke lærdommer som kan trekkes av tidligere erfaringer, er det verdt å lytte kritisk. Når politikere overtar rollen som historieskrivere, er det verdt å lytte ekstra kritisk. Det gjelder nok også dagens debatt. Likevel vil jeg takke representanten Solhjell for interpellasjonen. Det er flere grunner til å lete etter historiens lærdom. Alf Prøysen nevnte en av dem – muligheten til å «rette oppatt æille feil ifrå i går». Og om ikke det alltid er mulig, så gjelder det i alle fall å unngå å gjøre de samme feilene om igjen. Det er vel dette som heter erfaringslæring. Det er et nytt ord som jeg har lært av representanten Skei Grande i dag. I lys av slik læring kan vi nok se at både det politiske, det humanitære, det utviklingspolitiske og det militære engasjementet i Afghanistan har vist seg å bli langt mer krevende enn mange så for seg for ti år siden. Men det er også feil å overse den realisme som alt den gangen ble lagt for dagen. Den er virkelig blitt bekreftet av historien siden. Tidligere utenriksminister Jan Petersen innledet sin redegjørelse den 5. desember 2001 med tre setninger, som alle er blitt bekreftet av historien siden. Setning nr. 1: «Kampen mot internasjonal terrorisme har et langsiktig perspektiv og krever et bredt sett av virkemidler.» Ja, erfaringen har til fulle bekreftet at vi trenger et langsiktig perspektiv – og et bredt sett av virkemidler. Setning nr. 2: «Norge deltar aktivt i denne kampen, både politisk, økonomisk, rettslig og militært.» Ja, skiftende regjeringer har bekreftet også dette. Vi har f.eks. langt fra satset bare på militære midler; vi har virkelig prøvd ut mange andre virkemidler også. Setning nr. 3: «I den globale koalisjonen mot terrorisme spiller FN en helt avgjørende rolle.» Det er også riktig. FN ga ikke bare et klart folkerettslig mandat for de militære aksjonene mot Al Qaida og Taliban i Afghanistan. FN-paktens artikkel 51 la i seg selv grunnlaget for USAs rett til selvforsvar. For det fjerde illustrerte debatten dobbeltheten vi ofte ser – på den ene siden en sunn motvilje mot militær maktbruk, på den annen side samtidig en erkjennelse av at militære virkemidler dessverre av og til må brukes. Stortingsdebatten i 2001 ble ikke minst preget at SVs tvisyn på dette. Kristin Halvorsen hadde først argumentert høylytt mot alliert luftstøtte i kampen mot Taliban og Al Qaida og hevdet at bombing virker mot sin hensikt, det bare styrker Taliban. Men den allierte luftstøtte til Nordalliansen førte raskt til sammenbrudd i Talibans militære styrker. I debatten erkjente daværende SV-representant Bjørn Jacobsen at SV nok hadde tatt feil da de trodde at maktbruk «ikkje ville verka». Og siden 2005 har jo SV som regjeringsparti forsvart og hatt medansvar for rekordstore norske militære bidrag til det som er krigshandlinger i Afghanistan. Så selv om tvisynet er beholdt ved agitasjon mot krigen, både i stortingssalen og rett utenfor her, er det et faktum. Jeg vil for øvrig gi ros til daværende SV-representant Bjørn Jacobsen, som i sitt stortingsinnlegg forklarte denne dobbeltheten med å slå fast at «SV ikkje er eit pasifistisk parti, men vi har i vårt parti veldig mange pasifistar, og vi skal føre ein politikk som kan gjere at òg dei kan vere i vårt parti». Det var prisverdig klar tale. Og jeg skjønner det. Både utenriksministeren og andre har pekt på en rekke ting vi kan ta lærdom av. Av tidshensyn skal jeg bare framheve ett forhold. Det viste seg at moderne våpenmakt effektivt og raskt bidro til Taliban-regimets fall og beskyttelse av Al Qaidas treningsleirer for terrorisme. Men én ting er å felle det totalitære voldsregimet som Taliban sto for – det lot seg gjøre på noen måneder – men å forandre afghansk kultur og samfunnsliv for å kunne innføre en sentral regjering basert på frihet og demokrati, menneskerettigheter og rettstat tar nok, som enkelte talere her med gode referanser til solide Afghanistan-kjennere har referert til, snarere generasjoner. I et slikt perspektiv trengs det realisme uten å oppgi visjonene. Og i mellomtiden må vi kunne avfinne oss med mangelfulle kompromisser for å skape nødvendig stabilitet, slik at afghanerne selv kan hjelpes til en mer fredelig, men temmelig tidkrevende samfunns- og kulturendring. Det burde være unødvendig, men det er faktisk slik at vi er inne i en veldig krevende fase for det norske bidraget, for de norske soldatene og for mannskapene som er der. Jeg vil bare fra Kristelig Folkepartis side understreke at vi står fullt og helt bak de beslutninger vi har vært med på, også i denne krevende fasen, og vi står bak våre soldater i Afghanistan. De skal vite at det vi diskuterer her, er nødvendig erfaringslæring, men det er ikke et uttrykk for at vi holder seminarer mens de gjør den krevende jobben.