Henning Warloe (Høyre), 2011-03-15:
Jeg ønsker med denne interpellasjonen å ta opp en debatt her i Stortinget om hvilke ambisjoner Norge kan ha og bør ha for sine fremste kunnskapsinstitusjoner. De siste årene har vi sett en sterkt økende internasjonal konkurranse om ressurser til forskning og kunnskapsutvikling, både når det gjelder menneskelige og økonomiske ressurser. Dette gjelder forhold som internasjonalt forskningssamarbeid, f.eks. innenfor EU, hvor de veivalg og prioriteringer som gjøres av andre, blir stadig viktigere for Norge. Hvor attraktivt Norge er som samarbeidsland, avhenger av kvaliteten på våre forskere og institusjoner, hvilke arbeidsbetingelser vi kan tilby, men også av hvilke ressurser vi selv evner å prioritere for å støtte opp om våre beste forskningsmiljøer. For universitetene ser vi en stadig sterkere internasjonal konkurranse, også om studentene. Norge har utvilsomt blant de beste betingelsene i verden rent økonomisk for studenter, men som et lite land i utkanten av verden er det ikke unaturlig at større og mer prestisjetunge universiteter i større land slår oss i konkurransen om de beste talentene. Flere forhold kan virke inn her, men det er ikke unaturlig å tro at de internasjonale rangeringene vi har fått flere av de siste årene, etter hvert får større betydning. I god norsk akademisk tradisjon er det mange i sektoren som bagatelliserer disse rangeringene, og som hevder at de er feilaktige eller irrelevante. Noen ganger kan det virke som om graden av skepsis øker dersom ens egen institusjon kommer dårlig ut – og det er kanskje menneskelig. Ved den siste Times Higher Education-rangeringen i fjor kom Universitetet i Bergen og Universitetet i Oslo med blant de 200 fremste universitetene i verden. I motsetning til tidligere måtte Universitetet i Oslo denne gangen se seg slått av Universitetet i Bergen, som havnet på 135. plass. Plasseringen innebærer at Universitetet i Bergen nå rangeres som nr. 6 av universitetene i Norden. Det er vanskelig å avgjøre om dette er resultater vi bør være fornøyd eller misfornøyd med. Ser vi på de fremste universitetene i verden, f.eks. de 100 fremste, er de nesten uten unntak større enn våre, har lengre historie og er mer kjente, har større ressurser og ligger i større land, som f.eks. USA, Frankrike, Storbritannia, Canada, Japan osv. For eksempel kan det nevnes at stiftelsen bak verdens for øyeblikket beste universitet, Harvard, regnes som verdens nest rikeste organisasjon, etter Den katolske kirke. Det er altså formidable konkurrenter våre universiteter skal måles mot. Men selv om det kan virke urimelig å bli sammenlignet med så sterke konkurrenter, er likevel konkurransen og rangeringen et faktum vi må forholde oss til. Svaret på spørsmålet om det er bra, eller for dårlig med de beste norske plasseringene, er i bunn og grunn et spørsmål om hvilket ambisjonsnivå vi som nasjon ønsker å ha for våre beste universiteter. Andre spørsmål det også er viktig å søke svarene på, kan være hvor realistisk det er å oppnå vesentlig høyere plasseringer, hvilke faktorer vi lettest kan påvirke i den retningen, og hvilke ressurser det vil kreve. Universitetet i Oslo har nylig presentert sin strategi for de neste ti år. Ambisjonsnivået er å løfte seg kvalitetsmessig og bli mer relevant og synlig internasjonalt. Universitetet i Bergen er midt i prosessen med sin nye strategi. Underveis i dette arbeidet har jeg registrert en viss uenighet om mål, ambisjoner og prioriteringer. Et prinsipielt spørsmål som synes å gå igjen i slike diskusjoner, er om det er riktig å prioritere noe foran noe annet, med andre ord om det skal være vekt på spiss framfor bredde. Det er en diskusjon som jeg også ønsker å ta opp i denne interpellasjonen, men da i et mer nasjonalt perspektiv. Jeg mener altså at nasjonen Norge bør ha en oppfatning om hvilke ambisjoner vi skal ha for våre fremste universiteter. Våre fremste forskere og forskningsmiljøer er i verdenstoppen innen sine fagfelt, og det er ingen grunn til at våre beste universiteter ikke skal være det samme. Men, som allerede nevnt, flere av konkurrentene har en formidabel posisjon, og det er derfor viktig å være realistisk. En målsetting som kan være passe ambisiøs, og passe realistisk, kan f.eks. være at det fremste norske universitet skal være rangert som det beste i Norden innen 2020. I dag er Universitetet i Bergen, som best i Norge – som jeg tidligere har nevnt – nr. 6 i Norden. Hva det vil kreve av universitetene og av oss andre, har jeg ikke svaret på. Men det burde være mulig for et rikt og velutdannet land som Norge å ha slike ambisjoner. Arbeidet må starte med en analyse og deretter en beslutning om målsetting, og så må det lages en forpliktende avtale mellom de fremste universitetene og Kunnskapsdepartementet om tiltak og finansiering. Det vil da være naturlig å ta utgangspunkt i universitetenes strategiske dokumenter samt å videreutvikle deres sterkeste miljøer. Det beste universitetet i Norden er i dag Karolinska Institutet i Sverige, på plass nr. 43. Skal Universitetet i Bergen, f.eks., opp på dette nivået, innebærer det å klatre ca. 90 plasser. Det ville utvilsomt kreve ressurser og systematisk kvalitetsutvikling. Men gevinsten vil ikke bare være en bedre rangering. En sterkere satsing på våre fremste universiteter er nettopp det som bl.a. sentralbanksjefen nå etterlyser: en større grad av investering i framtidig verdiskapning.