Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-02-19:
Jeg vil starte på hjemmebane, med et blikk på verden. Statens pensjonsfond utland har nylig publisert sin rapport Ansvarlig forvaltning, for 2014. Den er på 80 sider. Vann er nevnt 80 ganger. Leder Yngve Slyngstad skriver bl.a.: «Vi har valgt å fokusere en del av arbeidet på utvalgte områder – barns rettigheter, klimautfordringene, og vannforvaltning.» Videre sier de at de ønsker en ansvarlig forvaltning for å sikre verdier. Statens pensjonsfond utland er både gullgruve og arvesølv for Norge. Når det gjelder investeringer i vann, miljøteknologi og bærekraft, vil jeg innlede med å gi skryt for en positiv utvikling i fondet. De har gått fra å være en litt naiv og avkastingsjagende investor til å bli en kritisk og dialogbasert investor. De utvikler standarder for bærekraft. En av dem er vannforbruk. De vurderer risikoelementer knyttet til vann. De er sponsor av CDPs vannprogram. De utarbeider forventningsdokumenter og bidrar til forskning på konsekvenser for grunnvann og overflatevann ved bl.a. gruvedrift. I 2014 gjorde de ikke mindre enn 269 selskapsvurderinger innen vannforvaltning. Fondets markedsverdi av disse selskapene er 320 mrd. kr. Bare i 2014 ble det investert nye 6 mrd. kr i vannrelaterte selskaper, som utgjør om lag 15 pst. av de totale miljøinvesteringene fondet gjorde i 2014. Dette sier noe om at det er penger i miljø og bærekraft, og Norge kan bidra på ett vis gjennom å kombinere kapital og kompetanse. Også innenlands i Norge bruker vi mange milliarder kroner på vann hvert år. I 2013 investerte norske kommuner 7 mrd. kr i vann og avløp. I tillegg bruker de mange milliarder kroner hvert år på å drifte anlegg. Vi har også en voksende industri relatert til vannbehandling, som omsetter for anslagsvis 5 mrd. kr. Blant annet har det vokst fram to vannklynger i henholdsvis Vestfold og Trøndelag, ved navnene Vannklyngen og Smart Water. Flere andre industrielle klynger i Norge viser også interesse, slik som Node-klyngen i Agder. Til sammen sysselsetter disse kommunale og private aktørene ca. 10 000 personer og har en omsetning på vel 15 mrd. kr. Vi nordmenn har lett for å tenke at olje er verdens viktigste råstoff. Oljen har skaffet oss store inntekter og mange arbeidsplasser. Likevel vil jeg hevde at vann er verdens viktigste ressurs. Det er det som er den livgivende og grunnleggende kraft. Vi er på vei mot 9 milliarder innbyggere i verden rundt 2050. Globalt er vann et knapphetsgode allerede før vi er blitt sju milliarder. Milliarder av mennesker har ikke tilgang på rent drikkevann og tilfredsstillende sanitærforhold. Det hemmer økonomisk vekst og fører til sykdom, død og konflikter. En bedre verden vil derfor kreve mer vann. Å bidra til mer tilgang på rent drikkevann er derfor å forebygge nød og konflikter, og det er god investering i en bedre folkehelse. I tillegg er altså vannbehandling i ferd med å bli en av verdens største næringer. Internasjonale prognoser antyder investeringer på nærmere 800 mrd. dollar årlig fram mot 2020. Også i Norge står vi foran store investeringer med klimatilpasning, bl.a. for å håndtere overvann som kommer i større mengder og finner nye veier. Her ligger det en blågrønn sektor i vannskorpa, bokstavelig talt. Det er ikke bare teknologi på sitt beste, men også på sitt viktigste. Oljeteknologiindustrien er i dag vår største fastlandsindustri med nærmere 200 000 ansatte og en årlig omsetning på 360 mrd. kr. Den kommer fortsatt til å gi oss mye tilbake og være en dominerende aktør. Samtidig kan vi også bruke den til å overføre kompetanse til nye vekstsektorer. Som olje og gass er vann flytende. Det er mange likhetstrekk. Det er prosessindustri, reguleringsteknikk, boring og pumping. Det er koblinger og trykk, lekkasjer som må tettes – eller helst ikke oppstå. Det er søking, trending, beregninger. Norge har lyktes med oljeteknologi fordi vi har store forekomster av olje og gass, som vi har av vann, men også fordi vi har vært gode på å få mange komponenter til å virke sammen, fordi vi har stilt ekstremt strenge krav til utslipp og forurensning, og fordi vi har gitt noen gunstige incentiver for å avlaste risiko og sikre investeringer i kompetanse. De samme kravene kan vi stille til vannsektoren i Norge. Vi kan også gi de samme næringsrettede virkemidlene. Det er jo særlig dette jeg ønsker å drøfte med statsråden her i dag: Hvilke sektorer ser vi nærings- og vekstpotensial i for Norge, og hvilke virkemidler skal vi ta i bruk? Jeg mener norsk vannbransje har en stor mulighet i verden, både for å gi bedre helse til flere, for å sikre naturressurser og for å skape vekst og eksportinntekter til Norge. Så er det sånn at norsk vannbransje har noen særtrekk, bl.a. ved at drikkevannsproduksjon og håndtering av avløpsvannet er kommunalt eid og drevet. Når Statens pensjonsfond utland har mange milliarder plassert i vann i utlandet, er det fordi driften i mye større grad er privat. Jeg har ikke behov for å dra i gang en stor debatt om norsk eierskap til og driften av vann- og avløpshåndtering, men det er viktig når vi skal diskutere virkemidler. Hvis norske kommuner synes det er greit å kjøpe billig, velprøvd 1990-tallsteknologi, bidrar de ikke særlig mye til innovasjon og utvikling for en norsk vannbransje. Viktige virkemidler som jeg i så måte ønsker å peke på, og som statsråden råder over, er derfor: Anskaffelsesregelverket. Incentivordninger ved anskaffelser. Kommunalbanken, som er statlig eid, tilbyr f.eks. grønn rente, en lavere rentesats for gode miljøinvesteringer, men er det tilstrekkelig, for kommunene og den virksomheten de driver, men også for å bidra til innovasjon og utvikling? Skape kapasitet og kompetanse i kommunene for å delta i innovasjon og FoU-arbeid. Nasjonalt program for leverandørutvikling har gitt et lite bidrag, men det er langt fram fra 50 pilotforsøk til å implementere den kunnskapen blant ansatte i alle kommuner og en rekke leverandører. Den såkalte IFU-/OFU-ordningen er lite brukt i kommunal sektor generelt og svært lite brukt i teknisk sektor. Hvordan kan vi få flere med? Kan noen av Innovasjon Norges programmer få nye mandater, hvor kommuner, teknisk sektor og vannbransjen kan og får delta. Smart Water og Vannklyngen har vært små forsøk på dette i Innovasjon Norge, og alle parter ønsker mer av det. I Norge er vann- og avløpssektoren ikke skattefinansiert, men gebyrfinansiert av innbyggerne. På samme måte som en liten del av elavgiften går til Enova, kan innbyggerne kanskje akseptere en krone eller to til et innovasjonsfond? I Danmark gjorde de dette i forbindelse med kommunereformen i et spleiselag mellom innbyggerne, kommunen og staten. Kan vi finne en liknende løsning i Norge? Vann- og avløpsrenseanlegg og infrastrukturen for å frakte vann er store og langsiktige investeringer. Det krever tilsvarende lange innovasjonsløp. Hvordan kan vi sikre idétilfang og innovasjon, men også kommersialiseringsfasen, som nødvendigvis må gå over ganske mange år for å nå et marked? Oljesektoren har og har hatt en oljemyggordning, skatteincentiver bl.a.. Vi har etter forslag fra Venstre diskutert en helsemyggordning for å løfte fram helserelaterte næringer. Kan vi diskutere noe liknende innenfor vann- og miljøteknologi? I Norge er FoU-innsatsen generelt høy, og vi har en veldig bra infrastruktur her, men når det gjelder vann, er den relativt lav, og i tillegg er den veldig fragmentert. Mye går til forebygging og beskyttelse av vannkilder, som er svært viktig. Lite går til helse- og næringsrelatert forskning og utvikling. Så til universitets- og høgskolesektoren, som sliter med å rekruttere både lærekrefter og studenter til vann- og teknologirelaterte studier generelt. Litt av utfordringen er også kommunesektoren, som ikke har prioritert eller ikke har fått med seg at finansieringen av høyere utdanning er endret, med økte krav fra sektorer og næringsliv til å bidra. Dette er en mer generell utfordring som hele statlig sektor har. Det gjelder Statens vegvesen, Jernbaneverket, Statnett og andre store aktører – Forsvarsbygg for den del. Kanskje skulle vi også se på og legge til rette for et tettere samarbeid mellom disse store aktørene? Byggenæringen sliter med noe av det tilsvarende. Jeg mener en aktiv og progressiv politikk er bedre enn krisepolitkkk. Jeg er fra Gjøvik og kan hver dag sitte og se utover Mjøsa. På 1970-tallet var alt liv i Mjøsa truet av forurensning. Mjøsaksjonen som fulgte, var helt nødvendig for å redde Mjøsa. Det avstedkom bl.a. at Hias IKS ble etablert på Hedmark. I 1995 startet de byggingen av det første slambehandlingsanlegget i verden, basert på den såkalte Cambi-prosessen. Anlegget er kanskje verdens minste, men er fortsatt i drift. Det var en viktig pilot og er i dag også viktig for forskning. I dag er Cambi AS i Asker en stor eksportør av slambehandlingsteknologi utviklet på Hamar. Cambi vinner anbud og leverer til de største byene i verden. Hias var den første deltakeren i Nasjonalt program for leverandørutvikling som KS og NHO samarbeider om, i kommunalteknisk sektor i 2012. De ønsker bedre utnyttelse av biogassen og var derfor med på det. Dette viser at kommunal sektor kan være med hvis vi legger til rette, hvis de selv vil, og hvis vi bidrar med virkemidler. Det er mulig å ta Norge ut i verden, og spørsmålet mitt er: Hvordan kan vi det, og vil vi det?