Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-16:
Innstillinga her i dag er så godt som enstemmig, slik som Henning Warloe sa innledningsvis. Det er vel egentlig bare Venstre som skiller seg ut i sin sterke tiltro til en ekstra dose med ny og forsterket lovregulering. At komiteen deler seg i sin refleksjon over styring, føringer, oppdragsforsking osv., og det at det samarbeides stadig mer nasjonalt og internasjonalt, tror jeg ikke vi skal dra for langt. Det er ikke noe feil, tvert imot, å hevde at det ligger utfordringer her, men i vår flertallsmerknad sier vi mer offensivt at en nettopp må aktivt fokusere på hvorvidt infrastruktur, rammebetingelser og styring muliggjør arbeidsmåter og forskningsperspektiver på en faglig anstendig måte. Innstillinga er god. Debattinnleggene så langt er gode. Da er det lett å slutte seg til alle sammen. Rent generelt for hele utdannings- og forskningsfeltet sett under ett er den akademiske friheten på institusjonsnivå knapt omstridt. Det gjelder både lærerfriheten, hvis vi skal kalle det det – altså det at en ikke kan pålegges å stå for et bestemt eller, skal vi kalle det, regimevennlig vitenskapelig syn i undervisninga si – og det gjelder forskningsfriheten. Men det er likevel lett å se at finansieringa ikke minst avgjør hvor reell denne blir på forskningssida. Jeg tror den akademiske friheten på individnivå nok er noe mer omstridt enn det vi kanskje innrømmer i debatten. Denne debatten kan ikke reduseres til en slags «borgerlig ideologi» om uavhengighet, for det er sjølsagt legitimt – og det er det viktig å understreke, syns jeg – av myndigheter på vegne av fellesskapet og andre som eventuelt finansierer, å stille krav om hva det skal forskes på. Men det er sjølsagt er spørsmål om balanse her, for tipper det for langt i eksternt styrt forskning, vil akademia miste særpreget sitt og i og for seg noe av sin begrunnelse. Retten til egendefinert forskning er veldig viktig og helt avgjørende for at kvaliteten på forskninga skal holde seg oppe framover. Noen må forsvare nytten av det tilsynelatende unyttige, som mange har sagt før meg, for vi vet ikke på forhånd hva som i det lange løp vil være viktig kunnskap. Jeg er derfor svært glad for at kunnskapsministeren i sitt svarbrev av 30. november i fjor til komiteen understreket at hun ytterligere vil understreke dette poenget i sine basisfinansieringstildelinger til instituttsektoren. Måtte så flere slike institutter bli anstendig basisfinansiert framover. Så til den akademiske friheten for instituttene til å ta del i samfunnsdebatten. Der tror jeg det kanskje kan være litt problematisk. Hvis vi får de samme hierarkiske styringssystemene med krav til lojalitet og lydighet i akademia som vi ser i en del andre organisasjoner, mister vi en veldig viktig del av demokratiet. Frie, uavhengige folk i akademia er en veldig viktig del av demokratiet vårt og et levende sivilsamfunn. Så ser vi i debatten at noen fra den eldre garde av samfunnsforskere med jamne mellomrom hevder at dagens unge og middelaldrende forskere i for liten grad tar del i det offentlige politiske ordskiftet. De hevder gjerne at alt var så mye bedre da de sjøl var unge – og kanskje var det slik. Kanskje var det slik at på 1970-tallet var det en klar forventning om at innen forskerfamilien skulle en synes og høres ute i det offentlige rom. Kanskje har vi nå en motsatt profesjonskultur. Nå skal forskerne publisere i anstendige, vitenskapelige tidsskrift, men ellers forbli tause og inaktive. Tja, jeg vet ikke. Det er alltid vanskelig å lese sin egen samtid. Muligens er dette en debatt av den typen Ole Paus karakteriserer i «Alt Var Mye Bedre Under Krigen». Til slutt, så langt tida rekker, har jeg lyst til å sitere et av de innspillene jeg fikk da jeg på forhånd gikk ut i instituttsektoren og ba forskere som jobbet der, om å komme med noen innspill og hjertesukk til meg: «Den «akademiske friheten» har sjelden vært truet i snever forstand, og i den forstand komiteen tar opp. Få oppdragsgivere holder i pennene som formulerer rapportene. Men muligheten til metodevalg og rapporteringsform er etter hvert blitt skarpt målstyrt innenfor «etterspørsel – tilbyder» markedet. Det kjentes pinlig å skulle legge inn «anbud» på et forskningsoppdrag med rammer på mellom 3 måneder og et år. Det ble en vridning mot inntjening, konsulentvirksomhet og enkel bruk av kvantitativ, ureflektert metode, – som gjerne resulterer i enkle og av og til medieoppslagsverdige rapporter. I forhold til forsknings- og kunnskapsutvikling opplevde og opplever vi hva jeg vil kalle en markant målforskyvning. Det viktigste er ikke nysgjerrighet, innhold, substans og forsøk på kritisk blikk og overskridelse, men at du tjener inn nok ved at det du gjør er salgbart i et marked.» Vedkommende gikk over til høgskole- og universitetssektoren.