Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-18:
I en bok som heter Mamma tar ikke lenger telefonen, beskriver en jente som heter Christina, hvordan det er å leve med en mor med en alvorlig kreftsykdom. Hun var ni år da moren fikk brystkreft. Hun skriver om hvordan hun holder masken overfor skolen, psykologen – som hun også fikk – og omgivelsene for å skåne mamma, og om angsten for at barnevernet skulle komme og ta henne bort, om angsten for å bli mobbet fordi det fremdeles går historier om at kreft er smittsomt. Det er mange tusen barn som lever i en situasjon der foreldrene er syke i ulike sykdommer. Mange har trygge familier med mange omsorgspersoner, der det er mange man kan støtte seg på. Det er ikke slik at det bare var noe som fantes i gamle dager. Jeg tror kanskje ikke det var så greit å være unge da foreldrene var syke i gamle dager. Jeg tror det var mye verre da. Det er mange som har gode familier og mange å støtte seg på også i dag. Det er klart at noen kommer inn i rollen der man skal ta ansvar – som flere har sagt – for både forelderen og andre søsken, og kanskje i tillegg måtte være tolk, som er en helt uakseptabel rolle for et barn og for foreldrene, slik som det ble sagt. Men det er også mange andre instanser som er i kontakt med disse barna, det kan være barnehagene, skolene, skolefritidsordningene og helsesøstrene. Det er uhyre viktig at disse institusjonene er veldig oppmerksomme på dette. Jeg vet at Kreftforeningen har lagd en veileder til skolene – til lærerne – om hvordan de skal snakke med barn, hvordan de skal organisere et arbeid for å kunne ta imot barn som opplever ulike typer kriser. Det er nok forferdelig å ha en forelder som har en somatisk sykdom, men jeg tror nok det er vanskelig for oss helt å vurdere hvordan det slår inn når det handler om f.eks. rus for disse barna. Da blir det en ekstra skamdimensjon i det, for det er veldig vanskelig å snakke om. Det er uhyre viktig at vi ikke bare setter helsetjenesten i stand til å se disse barna og ivareta deres interesser, men også setter alle de andre som har ansvar for unger i hverdagen, i stand til å se dette og kunne stille opp og bidra med å være støtteapparat, slik at barnet får lov til å være barn eller ungdom i hvert fall i størstedeler av døgnet. Jeg har også lyst til å peke på noe av det likemannsarbeidet som en del ungdomsorganisasjoner organisert i Unge funksjonshemmede, driver. Det kan handle om støttefunksjoner mellom ungdom som er syke, men også for dem som er pårørende eller søsken til syke. Jeg tror det er uhyre viktig fordi likemannsarbeidet har en dimensjon i seg som profesjonell omsorg ikke kan erstatte. Vi var med komiteen i Nord-Trøndelag for ikke veldig lenge siden og besøkte det som er Ambulatoriet i Helse Midt-Norge. Det er et tilbud til rusutsatte familier, der barna er fra 0 år til 6 år. Den typen arbeid er også veldig viktig, for da kan man fange opp disse ungene veldig tidlig, sørge for at det er et nettverk rundt dem, og sørge for at man har den tilliten hos dem som i dette tilfellet har rusproblemer, at helsevesenet og hjelpeapparatet faktisk er der for dem. Det er en fantastisk ordning der man bare kan ringe inn eller sende en SMS og få hjelp når det er som verst. Jeg tror at vi kommer utrolig mye lenger hvis vi klarer å gjøre det på denne måten. Alle skjønner dette når det gjelder et hjerteinfarkt, men hvis psykisk tung sykdom rammer brått, eller det handler om rus, er nok den akutte situasjonen for disse barna minst like skremmende. Da er det utrolig viktig at man vet at det finnes noen voksne det går an å henvende seg til.