Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2001-02-13:
Når vi i dag skal ta stilling til de institusjonelle løsningene for Norges og Islands tilknytning til Dublin-regelverket og Dublinkonvensjonen, er det ikke norsk asylsøkerpolitikk vi diskuterer. Innholdet i norsk flyktning- og asylsøkerpolitikk fastlegger Norge selv helt suverent. Jeg vil i den forbindelse vise til St.meld. nr. 17, som for øyeblikket ligger til behandling i Stortinget. Men både Norge og de øvrige landene som deltar i Schengen-samarbeidet, er som parter i FNs flyktningkonvensjon og i Den europeiske menneskerettskonvensjon forpliktet til å bidra til vern mot forfølgelse og internasjonal beskyttelse for mennesker på flukt. Forfølgelse på grunn av rase og politisk oppfatning er blant årsakene til at folk flykter fra sitt opprinnelige hjemland. I de senere år har borgerkriger og interne konflikter i land og regioner bidratt sterkt til flyktningstrømmene, og problemene med flyktningstrømmene og store grupper av asylsøkere må ofte løses i en bredere internasjonal sammenheng. Forpliktende internasjonalt samarbeid og internasjonal samordning er ofte helt nødvendig. Vi har lang tradisjon for et nordisk samarbeid, bl.a. om integrering av innvandrere og flyktninger. Samarbeid med andre land og utveksling av informasjon kan også gi en bedre forståelse for de ulike utfordringene vi står overfor. Formaliseringen og samarbeidet innenfor EU er viktig for Norge, i og med at dette i stor grad får konsekvenser for utviklingen og tilstrømmingen av asylsøkere til vårt eget land. Dublinkonvensjonen er en del av det europeiske, rettslige og juridiske samarbeidet og bestemmer i hvilket land en asylsak hører hjemme i EU-systemet. Konvensjonen gir også asylsøkere rett til å få en asylsøknad behandlet i ett av medlemslandene. Konvensjonen skal altså hindre en situasjon der en asylsøker blir avvist uten behandling i samtlige europeiske land, dvs. alle land innenfor EU eller Schengen-området. Konvensjonen skal også motvirke at asylsøknader som er fremmet i flere medlemsland, må behandles av flere enn ett lands myndigheter. Det betyr at et land innen samarbeidsområdet kan sende asylsøkeren tilbake til det landet som allerede har behandlet hans eller hennes asylsøknad. Men et medlemsland står selvfølgelig helt fritt til å behandle en asylsøknad selv om det ikke har noen plikt til det etter Dublinkonvensjonen, fordi asylsøkeren har fått sin sak behandlet i et annet land innenfor avtalen. Konvensjonen regulerer for øvrig ikke vilkårene for asyl. Der finnes det heller ikke noen felles EU-politikk. Dublin-reglene må vel også sies å være en del av den dynamiske utviklingen som skjer på justisområdet innenfor EU, med økte flyktningstrømmer, menneskehandel, prostitusjon og organisert kriminalitet over landegrensene. De krever også overnasjonale, internasjonale og solidariske løsninger. For øvrig er Dublinkonvensjonen en direkte oppfølging av vår tilslutning til Schengen, som skal skje 25. mars i år. I den institusjonelle samarbeidsavtalen om Schengen understrekes det at det bør avtales en egen ordning om tilknytning til Dublin-reglene, også fordi Amsterdamtraktaten sier at disse reglene skal erstattes med fellesskapsregler innen 2004. Siden det er kommisjonen som representerer EU overfor tredjestater i asylspørsmål, skal det opprettes en blandet komite mellom kommisjonen på den ene siden og Norge/Island på den andre, der de to sistnevnte skal gis forslagsrett. Også tvister skal behandles i den blandede komiteen. For øvrig kan partene si opp avtalen uten vilkår. Det er et solid flertall som slutter seg til denne avtalen, bare Senterpartiet og SV går imot. Jeg går ut fra at de vil begrunne sitt standpunkt. Med dette anbefaler jeg komiteens flertallsinnstilling.