Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2009-05-28:
Nok om det! Det vi er med på i kveld, er en historisk begivenhet. Dette er del to av den store revisjonen av straffeloven som tidligere justisminister Odd Einar Dørum startet på, og som justisminister Storberget i kveld vil lose gjennom i Stortinget, sammen med justiskomiteen. Det er ikke tvil om at det har vært lagt ned en stor innsats fra den forrige regjeringen og fra dagens regjering i det forarbeidet som er gjort. Jeg ønsker å gi honnør til begge statsrådene som har hatt ansvaret for denne jobben. Samtidig ønsker jeg også å gi honnør til de ansatte i departementet. Jeg går ut fra at de har hatt noen arbeidsomme kvelder og dager med å finne formuleringer og foreta avveininger for å ivareta de politiske føringene som det har vært nødvendig å ivareta. Det viser vel også litt av, skal vi kalle det, den norske dugnaden – måten man gjør det på. Man har altså en politisk bevissthet om hva man ønsker å oppnå, men likevel er det en bred og god prosess. Likeledes er det naturlig å rette en honnør til alle andre som har brydd seg – det være seg enkeltmennesker, det være seg organisasjoner og andre som har kommet med innspill i beste mening for å utfordre de politiske partiene, og for å komme med sitt bidrag til å gjøre en god lov enda bedre. På nytt igjen synes jeg dette er en del av de norske verdiene som vi til vanlig er stolte av, og som vi setter stor pris på. Det samme gjelder også i denne saken. Jeg vil også gi honnør til saksordføreren som jeg synes har loset komiteen gjennom en mangfoldig og tung proposisjon på en ypperlig måte, og resultatet i dag viser vel også at veldig mye av det vi legger fram, er komiteen samlet om. Det synes jeg tjener komiteen til ære – og saksordføreren, selvfølgelig, som har gjort denne jobben. Da er jeg ferdig med å skryte av Stortinget og Odelstinget, og vi går videre. En av hovedutfordringene i dette er selvfølgelig også et balansepunkt mellom rollen som lovgiver og domstol. Jeg registrerer i dag at justisministeren er sitert i en artikkel i Aftenposten, hvor han tar til orde for at mye av det som Odelstinget vedtar i kveld, kan iverksettes, fordi det ligger et signal her. Samtidig registrerer jeg at Riksadvokaten sier at det er mulig, det, men det finnes et par forbehold i forhold til maktfordelingsprinsippet. Blant annet er det slik at lovgiver vedtar rammene, men det er til syvende og sist domstolene, gjennom vedtak der, som løfter ting opp og setter nye strafferammer. Vi er der i utgangspunktet, og så er det domstolene som etter hvert stadfester hvordan straffeutmålingen skal være. Regjeringen har laget en modell av dette, hvor man har gått inn og problematisert en del domfellelser og sagt at med dette som bakgrunn så ønsker vi å løfte straffen på en del viktige områder. Metodisk synes jeg det er veldig bra, for det er konkretisert, og det er tydelig hva man ønsker å oppnå. Det er ikke automatisk sikkert at de dommerne som har vært med og fattet beslutningene, er like imponert over Regjeringens jobb, men jeg forutsetter at de har respekt for det, og at de godtar det når man har valgt å gjøre det på den måten. I det hele: Når man har en såpass grunnleggende debatt som vi faktisk har nå, er det viktig å huske på at det finnes noen maktfordelingsprinsipper. Stortinget gjør sin jobb som lovgiver, og så skal domstolene etterpå gjøre sin jobb når det gjelder det dømmende. Hvis vi roter dette til, da er vi ute å kjøre, og vi bommer på oppgavene våre. Men som sagt, honnør til måten Regjeringen har gjort det på, og Fremskrittspartiet støtter mye av det, selv om vi hadde ønsket at Regjeringen gikk enda litt lenger når det gjelder noen av disse tingene. Så er det et annet moment jeg har lyst til å dvele litt ved, og som kanskje ikke har fått nok fokus, men som Klassekampen utfordret enkeltmedlemmer av justiskomiteen på for et par dager siden: Hva skal straffes, og hva skal ikke straffes? Jeg har selvfølgelig lest det som står fremst i proposisjonen fra Regjeringen, hvor man sier hva man gjør nå, og hva man går igjennom, man sier noe om straffebudene, man sier noe om strafferammene og om hvordan dette skal gjøres. Men jeg stiller meg tvilende til om vi er flinke nok til å fokusere på konsekvensene av stadig å vedta nye lover og legge begrensninger på hva som finnes utenfor det. Det er for meg en av de grunnleggende debattene som kanskje hadde fortjent et større fokus enn det vi har greid å få til under denne behandlingen. Det betyr ikke at det vi gjør, ikke er bra, men jeg tror at man av og til skal stoppe opp og tenke over at det også finnes andre dimensjoner som vi kanskje ikke ser når vi står midt oppe i et rent lovarbeid. Videre er det slik at et annet viktig moment for Stortinget – og jeg går ut fra for Regjeringen – er ytringsfrihet. Hvordan ivaretar vi ytringsfriheten inn imot straffeloven? Der er det vel lov å si at Regjeringen muligens hadde et par feilskjær i starten, men tok seg godt inn igjen, og pr. i dag ser tingene bra ut. Men jeg er glad for at det ble det store fokuset på ytringsfriheten som det ble, for det tjener Norge som nasjon til ære at vi faktisk tør å gjøre disse tingene. Vi tør å utfordre hverandre. Vi tør å utfordre hverandre på hĳab, på karikaturtegninger, på – nær sagt – nordlendinger og andre begrep som brukes i tide og utide. Men vi tør å gjøre det, og vi kan gjøre det så lenge vi gjør det på en måte som ikke rammer noen andre urimelig. Det er en kvalitet som vi skal ta vare på. I så måte er jeg glad for at vi også gjennom denne debatten har hatt fokus på ytringsfriheten. Gradering av straff er noe av hovedoppgaven med det vi har gjort i forbindelse med denne lovproposisjonen. Det synes jeg også er blitt bra. En utfordring i så måte er jo å komme fram til lover og lovrammer som folk kjenner igjen. Det er slik at når vi gjør vedtakene her, er det viktig at de har en legitimitet i befolkningen – at folk sier at dette er fornuftig, denne straffen var passende. Det vil selvfølgelig være nyanser til enhver tid, at noen sier at dette er for tøft, og andre vil si at det er for mildt, men jeg tror vi også skal ha med oss den dimensjonen som er folks rettsoppfatning. Vi er her som representanter for velgerne våre, og da er det også viktig å spille på lag med dem og lytte til dem. Jeg tror at det vi gjør nå, er mer i tråd med den forventningen publikum eller folk har, enn det den forrige loven var. Så er det slik at straff alene løser veldig få ting. Man er altså nødt til å ha flere tanker i hodet samtidig. En utfordring for Stortinget vil fortsatt være – og som det ikke har vært noen god løsning på – hva man skal gjøre med gjengangere og gjengangerkriminalitet? Det er jo en av grunnene til at Fremskrittspartiet har valgt å støtte Regjeringens tilbakeføringsgaranti, ikke fordi den representerer noe spesielt kreativt og nytenkende, men hvis den kan bidra til at man kan systematisere alle dem som har et ansvar for å hjelpe folk tilbake på en bedre måte enn vi har gjort til nå, så er det verdt det. Jeg har sagt det før, og jeg sier det gjerne igjen, at ett av målene må jo være å gjøre alle til gode skattebetalere, slik at man på en måte føler at man bidrar tilbake til fellesskapet. Jeg tror at for enkelte kriminelle er det nokså tøft å bli sett på som kun en belastning, kun et problem. Spesielt hvis man ønsker å ta et oppgjør hvis man driver med kriminalitet, da er man avhengig av at samfunnet stiller opp og bidrar og hjelper folk til å komme tilbake igjen. I så måte er kriminalitetsbildet ikke ensartet, det er uensartet, og det betyr også at reaksjonsmulighetene må være mangfoldige, og de må passe i forhold til de utfordringene som den enkelte har, samtidig som de skal passe i forhold til den gjerningen som er begått. Et annet moment som i hvert fall for Fremskrittspartiets del har vært viktig, er begrepet foreldelse. Vi er skeptiske til at man ikke følger opp vårt forslag om å fjerne foreldelsesbegrepet når det gjelder de aller mest alvorlige sakene. Vi synes det er leit at hvis du i verste fall begår et drap og greier å holde deg unna i et gitt antall år, så er du straffri. Vi tror at det hadde vært mye bedre at man hadde et system der en faktisk kunne bli straffet selv om det gikk lang tid, men at domstolen måtte ta hensyn til det ved straffeutmålingen. Jeg tror det er viktig ikke aller minst av hensyn til ofrene og de etterlatte som har mistet noen, at de føler at rettferdigheten skjer fyllest. De vil også ha forståelse for at straffeutmålingen blir minimal, men de vil føle det som en rettferdig handling. Så det mener i hvertfall vi at det er riktig å gjøre. Vi hadde selvfølgelig også håpet at flertallet skulle være med og se på saker der et barn blir drept før det blir født, men det registrerer vi at de andre partiene ikke vil være med på. Det forholder vi oss til, selv om vi hadde ønsket at vi kanskje kunne tort å utrede et ømtålig punkt. Vi registrerer at så ikke er tilfellet, og det tar vi til etterretning. Så var komiteens leder inne på innspill til komiteen, og for Fremskrittspartiets del ønsker jeg å referere kort til det som høyesterettsdommer Matningsdal har kommet med. Han har altså påpekt en del ting når det gjelder praktiske tilfeller av grov vold. Der er det slik at for Fremskrittspartiets del ønsker vi at det skal være slik som det er i dag. Vi tror og håper det er en utilsiktet foranledning som gjør at en del av tingene er blitt borte. Vi ønsker at man skal opprettholde dagens nivå på dette, og det er også noe i forhold til uaktsomt drap og skyldkravet der som muligens har en liten logisk brist i seg. Men jeg gjør som komitélederen, jeg setter min lit til at statsråden rydder opp i dette når vi kommer tilbake til innføringen. Så er det etter mitt skjønn en skrivefeil på side 37 i innstillingen, andre avsnitt. Der er Stortinget skrevet med liten s, og det må være helt utilbørlig. Slik kan vi ikke ha det. Da skal jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag. Jeg skal også si at vi kommer til å støtte forslagene nr. 25, 26 og 27, fra Venstre.