Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2012-06-05:
La meg begynne der utenriksministeren avsluttet sin redegjørelse: Flere tusen norske kvinner og menn har det siste tiåret tjenestegjort i Afghanistan, noen med livet som innsats. Alle fortjener de en takk, enten de har deltatt militært på sikkerhetssiden, jobbet med sivil bistand eller bidratt til arbeidet for en politisk løsning. Afghanistans framtid er i stor grad avhengig av utviklingen innen disse tre viktige delene av prosessen. Den første har som mål å gi økt sikkerhet. NATO-toppmøtet bekreftet at målet er å avslutte de utenlandske troppenes militære kampoppgaver i Afghanistan innen utgangen av 2014. Likevel må vi nok regne med at de afghanske regjeringsstyrkene også etter det vil ha behov for utenlandske bidrag til finansiering, opplæring og annen støtte. Den andre prosessen har som mål å gi økonomisk og sosial utvikling. Afghanistan er et av verdens fattigste land. De har stort behov for humanitær bistand på kort sikt. Men enda viktigere er det langsiktige utviklingssamarbeidet om utdanning, helse, infrastruktur og næringsvirksomhet, som skal gi arbeid og inntekt for en befolkning på over 50 millioner mennesker. Den tredje prosessen har som mål å finne en stabil politisk løsning. Det krever at alle viktige afghanske grupper ser seg tjent med å fremme sine interesser gjennom en bred og fredelig nasjonal dialog, i stedet for gjennom væpnet kamp og terror. La meg takke utenriksministeren for en allsidig redegjørelse. Den la ikke skjul på de alvorlige problemene, men samtidig ble de flettet sammen med en håpefull omtale av mulighetene framover. Som utenriksministeren sa: «Det er enkelt å vise til alle de vansker og utfordringer som kan føre til at utviklingen av Afghanistan ikke lykkes. Jeg velger likevel å være optimist – på lang sikt.» Jeg mener at denne ydmykheten har vært til stede fra norsk side helt fra starten av dette engasjementet. Det er spesielt å høre på den historiebeskrivelsen som kollega Snorre Serigstad Valen nå bedrev fra Stortingets talerstol. Det beste man kan si om det han sa, er at SV tydeligvis har hatt fasiten hele tiden. Jeg skal avstå fra å bedrive den type selektiv sitatbruk som Serigstad Valen gjorde, men jeg vil bare si at det finnes god dokumentasjon på det jeg nå sier, at skiftende utenriksministre, skiftende statsråder, skiftende partiledere har inntatt en ydmyk holdning til det vanskelige oppdraget som Afghanistan har vært også for oss. Jeg skal avstå fra å bemerke noe mer enn å si at også SVs fasit faktisk har endret seg litt underveis, avhengig av hvor SV har sittet i denne salen, om det har vært på første benk eller på bakerste benk. Sikkerhetssituasjonen oppsummerte utenriksministeren som «kompleks og vanskelig. I deler av de østlige provinsene har Taliban og andre opprørsgrupper territoriell kontroll; det er områder hvor opprørsanslag gjennomføres med utgangspunkt i baser i Pakistan. Nyhetsbildet viser selvmordaksjoner, sivile tap, veibomber og konkurrerende krigsherrer», sa utenriksministeren i sin redegjørelse. Overføringen av sikkerhetsansvaret skjer først der situasjonen er best. Andre steder er sikkerhetssituasjonen klart forverret de siste årene. Afghaniseringen er en riktig strategi, men samtidig full av usikre prognoser. Den sosiale og økonomiske utvikling går framover, men for sent. Jeg deler utenriksministerens vurdering. På bistandssiden er resultatene ikke så gode som vi kunne ha håpet. «Det skyldes dels at myndighetsstrukturene fremdeles er svake – ja, på lokalt nivå nesten ikke-eksisterende – og dels at korrupsjonen til tider har vært og er betydelig.» Vi har hatt noen diskusjoner her i stortingssalen den siste uken om korrupsjon og menneskerettighetsbrudd i land Norge samarbeider med. Etiopia har vært ett eksempel på det. Jeg håper at mine kolleger i Stortinget som engasjerte seg sterkt og tydelig for en skarpere tone fra norsk side overfor Etiopia med utgangspunkt i styresettproblemer og menneskerettighetsbrudd, vil holde en like klar og konsekvent linje i forhold til Afghanistan. For min del er jeg etter besøket som utenriks- og forsvarskomiteen hadde i Afghanistan, bekymret for utviklingen når det gjelder kvinners rettigheter, for i forsoningsprosessen er det åpenbart at Karzai diskuterer spørsmålet om kvinners plass i samfunnet med Taliban. Det kan jo bare gå én vei i forhold til det som er oppnådd når det gjelder kvinners stilling, gjennom den sterke satsingen som vi har bidratt til, ikke minst på utdanningsfeltet. Kvinnelige menneskerettighetsaktivister – for så vidt mannlige også – uttrykte sterk bekymring for denne delen av utviklingen overfor oss, og jeg mener det er noe Norge bør vie stor oppmerksomhet framover. Et årlig bistandsvolum fra Norge på rundt 750 mill. kr vil ikke gi så gode resultater som ønskelig hvis ikke vi har et veldig klart fokus på korrupsjon og på spørsmålet om godt styresett og menneskerettigheter. I det krigsherjede Afghanistan er det kostbart å bygge opp og billig å rive ned. En bombe er nok. Det er tragisk når lærere drepes, og når nye skoler ødelegges av Taliban eller andre motstandsgrupper. De tar alle midler i bruk for å hindre suksess for dem som samarbeider med regjeringen og utenlandske tropper. Det er ikke lett å være vanlig afghaner og skulle velge mellom hvem det er best å alliere seg med når situasjonen er så uforutsigbar. Dette er nok perspektivet til mange afghanere. Tross motgang, pengene og utviklingsinnsatsen gir resultater. «Bildet er nemlig ikke helt svart», sa utenriksministeren. Noe av det mest positive – og jeg er helt enig i det – er at en ny generasjon barn får utdanning og helsetilbud. Det man har oppnådd når det gjelder reduksjon i barnedødeligheten og økt andel som får utdanning, at jentene får skolegang, er en revolusjon i forhold til Taliban-regimets kvinneundertrykkende politikk. Vi må jobbe hardt for at slike rettigheter bevares og styrkes, og ikke reduseres eller går tapt. Kristelig Folkeparti har lenge framholdt det som utenriksministeren på ny bekrefter, at «konflikten i Afghanistan ikke kan vinnes militært». Det trengs en politisk løsning. Hva har så utenriksministeren å melde fra arbeidet for en politisk løsning? Jeg finner essensen i to setninger fra redegjørelsen: «Vi hører fra tid til annen om ulike forsoningsinitiativ.(…) Men det har vist seg vanskelig å lykkes.» (…) Ja, veien mot forsoning er lang, og motkreftene skyr ingen virkemidler. Det ser vi tragiske utslag av. I fjor ble lederen av Afghanistans fredsråd, Rabbani, drept av en selvmordsbomber. For få uker siden ble Arsala Rahmani, en tidligere Taliban-minister som skiftet side og ble fredsmegler for regjeringen, skutt ned og drept i Kabul. Ikke engang forsøkene på å etablere et representasjonskontor for Taliban i Doha i Qatar har det så langt blitt noe av. Presidenten i International Crisis Group, Louise Arbour, konkluderte slik i en artikkel i Global Post nylig: «Dagens tiltak for å forhandle med opprørsgruppene i Afghanistan fungerer ikke.» Når Taliban vet at nærværet av utenlandske tropper vil trappes ned i løpet av kort tid, vil det neppe øke deres fredsvilje nå. Utsiktene kan knapt kalles lovende. La meg dvele kort ved to aspekter, det etniske og det regionale. I redegjørelsen pekes det på: «Veien mot forsoning er lang. Mistenksomheten råder på tvers av politiske og etniske skillelinjer.» Jeg vil gjerne ha utenriksministerens utdypning av dette. Oberst Rune Solberg, som var sjef for NATO-styrkene i Faryab-provinsen, sa det omtrent slik i et tv-program på NRK: Det jeg nå ser, er jo at det afghanske lederskapet ikke har fokus på dette pashtunske beltet. I altfor stor grad ser vi at de gamle motsetninger mellom pashtunere og andre etniske grupper lever videre. Det må adresseres om afghaniseringen ikke bare skal ende i en fornyet borgerkrig. Det regionale aspektet var også utenriksministeren inne på. Tydeligere enn før konstateres at naboland vanskeliggjør en fredsløsning. Men det sies ikke i klartekst hvilke interesser Iran og Pakistan har, og hvordan disse hindrer fred. Jeg vil derfor be utenriksministeren om mulig å belyse dette nærmere i sitt innlegg i dag. Er det slik at naboland hindrer fred, må vi identifisere hva vi – og verdenssamfunnet – kan gjøre for å fjerne slike barrierer mot en fredelig løsning. Avslutningsvis vil jeg nevne at de negative regionale konsekvensene av en av de farligste konflikter i vår tid, Kashmir-konflikten, bidrar til et vedvarende høyt spenningsnivå mellom India og Pakistan, bidrar til at militære ressurser bindes opp rundt Kashmir og til en gjensidig frykt for andres innflytelse i Afghanistan. I tillegg har utviklingen i konflikten i Kashmir trolig gitt en tragisk inspirasjon til internasjonal terrorisme. Framgang i arbeidet for en fredsløsning i Kashmir kunne gitt Pakistan muligheter til lettere å refokusere sin forsvarspolitiske tenkning og bidra mer konstruktivt i grenseområdene mot Afghanistan. Det er nødvendig dersom vi skal kunne lykkes i regionen som sådan. La meg avslutningsvis si at Kristelig Folkeparti slutter seg til de vurderinger som komiteens leder ga av Venstres forslag. Det er absolutt en tid for oppsummering og læring, men den tiden – for en slik grunnleggende oppsummering og læring – bør være når oppdraget er fullført.