Jan Olav Olsen (Høyre), 2002-03-18:
Et grunnleggende prinsipp innen det norske skolevesen er at den enkelte elev skal få en best mulig undervisning i forhold til sine evner og forutsetninger. Målsettingen om den kvalitativt beste undervisning til enkelteleven står fast. Elever som ikke har tilfredsstillende utbytte av ordinære undervisningstilbud, har rett til spesialundervisning, og denne undervisningen skal være likeverdig med det som gis til andre elevgrupper – ikke lik, men likeverdig. Skal denne målsettingen oppnås, må flere ting være på plass. Det må være tilstrekkelig med midler gjennom offentlige budsjetter, undervisningen må være godt organisert, det må være nødvendig spesialpedagogisk kompetanse på alle plan, det må være god dialog mellom involverte parter, og ikke minst er det viktig med god dialog med foreldre og foresatte. Prinsippene for opplegg og organisering er etter min mening svært godt uttrykt i Innst. S. nr. 160 for 1990-91, der det står at komiteen støtter hovedsynspunktene om at «alle barn, unge og voksne har rett til å få tilbud om tilrettelagt opplæring i sitt eget oppvekstmiljø, og er enig i at integrering, normalisering og likeverd er viktige prinsipper i norsk utdanningspolitikk. Det er viktig å bygge opp gode lokale tilbud i elevenes hjemmemiljøer». Gjennom offentlige budsjetter bevilges det store summer for å oppfylle målsettingen. Fra min side ligger det ingen påstand om at det bevilges for mye, men jeg tror det er viktig å se på hvordan midlene brukes. Alle midler må brukes slik at det sikrer målsettingen, og all organisering må være slik at målsettingen sikres: best mulig undervisning for den enkelte. Det er avgjørende viktig å unngå at tilgjengelige ressurser, både mennesker og penger, brukes opp på interne møter og interkommunikasjon mellom spesialister og organer i en grad som gjør at det blir lite til overs for dem som det virkelig gjelder, nemlig elevene. Jeg syns også det er grunn til å påpeke at det enkelte steder kan være en tendens i retning av at ressursene smøres for tynt utover, dvs. at man setter inn «litt tiltak» overfor elever som egentlig ikke trenger det. Det må være mulig å skille mellom elever som bare trenger litt ekstra oppmerksomhet i enkelte fag, dvs. helt ordinær tilpasning til undervisningen innenfor normalklassens ramme, og de elever som virkelig trenger hjelp, og som beviselig ikke har tilfredsstillende utbytte av det ordinære undervisningstilbud. Denne overdiagnostiseringen og overklientifiseringen i skoleverket gjør det mer sannsynlig at de som virkelig trenger hjelpen mest, ikke får det de trenger. Gjennom vedtak i Stortinget i 1991, ved behandling av Innst. S. nr. 160, ble statlige spesialskoler omorganisert til kompetansesentre, og i Innst. S. nr. 228 for 1997-98 ble det foretatt en omfordeling av ressurser fra kompetansesentrene til lokalt nivå. Det er grunn til å stille spørsmål ved hvorvidt hensikten med dette er oppnådd. Er den lokale kompetansen styrket? Er mer av ressursene kommet nærmere brukerne? Har PP-tjenesten fått styrket sin kompetanse der den ikke var godt nok utbygd? I Innst. S. nr. 228 sier komiteen videre at «de spesialpedagogiske kompetansesentrene primært skal ha en brukervennlig profil og bistå med kunnskap og innsikt som kan komme den enkelte elev, foresatte og barnehage/skole til nytte i hverdagen». Er denne utmerkede intensjonen oppnådd? Jeg synes det er verdt å merke seg at innenfor hørsels- og synsområdet, hvor sentrene i stor grad fortsatt har det opplæringstilbudet som de hadde før 1992, er tilbakemeldingene fra brukergruppene udelt positive. Det at en har vært trygg på at dette tilbudet ville være et alternativ den dagen «inkluderende» opplæringsopplegg på lokalskolen ikke lenger var tilstrekkelig, har bidratt til økt valgfrihet, trygghet for foreldre og elever – og faktisk en større grad av vellykket integrering. Arbeidsgruppen som ble nedsatt for å utrede framtidig organisering, dimensjonering, lokalisering og finansiering av det statlige støttesystemet for hørselshemmede, Sunnanå- utvalget, konkluderer i sin innstilling med at dette systemet i framtiden bør organiseres i form av fire statlige kompetansesentre med følgende tilbud: grunnskoleopplæring, eventuelt deltidsopplæring, for tegnspråkelever, faglig bistand og bo- og miljøtilbud for tegnspråkelever i videregående opplæring, elevkurs, tegnspråkopplæring for foreldre og utredning og rådgivning. Utvalgets arbeid er grundig, og konklusjonene synes fornuftige. Utvalget avgav sin innstilling i januar 2001. Høringsfristen er for lengst omme, og det er å håpe at rapporten fra utvalget snart kommer videre i systemet og blir behandlet. Ved omfordelingen av ressursene fra kompetansesentrene til lokalt nivå i 1998 ble det også igangsatt et treårig kompetanseutviklingsprogram for PP-tjenesten og skoleledere over hele landet, Samtak. Det er svært bra at det planmessig arbeides for kompetanseheving og kompetanseutvikling. Min erfaring er at Samtak-programmet har vært nyttig, og at det på grunnplanet har gitt mange positive impulser i skolehverdagen. Arbeidet har imidlertid vært svært fokusert på systemarbeid. For sterk fokusering på systemarbeid kan føre til mindre fokusering på individet og på individorientert arbeid. Ethvert system, hvor godt det enn måtte være, er verdiløst dersom det ikke har den enkelte elev som utgangspunkt og som målsetting. Jeg er alvorlig redd for at for store ressurser, ikke minst når det gjelder fagpersonale, blir brukt på systemarbeid, mens det arbeidet som er rettet direkte mot eleven, brukeren, blir overlatt til personale på den enkelte skole, personale som ikke har den nødvendige fagkompetanse. Disse personene gjør i mange tilfeller en utmerket jobb, men er ofte fortvilet over manglende egenkompetanse og manglende tilgjengelig kompetanse i nærmiljøet. Det er for så vidt greit at det er «in» å drive med systemarbeid, men det må ikke bli «out» å drive med individarbeid – heller ikke for det spesialpedagogiske fagpersonalet. I en artikkel i Statped, informasjonsblad for Statlig spesialpedagogisk støttesystem, nr. 1 for 2002, skriver Brita Drabitzius, daglig leder i ADHD-foreningen, følgende på side 23: «Heldigvis gjøres det mye bra forsknings- og utviklingsarbeid ved kompetansesentrene. Det er vi glade for, og vårt håp er at dette arbeidet vil komme alle til nytte. Likevel vil vi, hvis vi kunne prioritere, ønske oss et mer individrettet arbeid fra sentrene, slik at alle som trenger det kan få den hjelpen de har behov for, uansett hvor de bor.» Slike meningsytringer bør det legges vekt på. I samme artikkel kommer Brita Drabitzius inn på brukermedvirkning. Hun påpeker viktigheten av brukerrepresentasjon ved sentrene og i Sentralt Brukerforum. Dialog mellom institusjon, kompetansesentrene og foresatte er viktig for at målsettingen skal kunne oppnås. Da må foresatte få muligheter til reell dialog og til å komme med innspill som blir tatt på alvor. Skole–hjem-samarbeidet er viktig og for mange skoler et viktig satsingsområde. Ikke minst er dette samarbeidet viktig i forhold til de hjem som har barn som trenger – og som har rett til – spesialundervisning. På bakgrunn av dette har jeg tillatt meg å stille statsråden følgende spørsmål: Hva vil og kan statsråden gjøre for å sikre at kvaliteten på tilbudet til barn, unge og voksne med særskilte opplæringsbehov blir best mulig?