trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2008-04-07:
Det finnes ikke flertall i denne sal for flytting av Veterinærhøgskolen og Veterinærinstituttet fra Oslo til Ås. Sannsynligvis er det et stort flertall imot. Dette skyldes faglige vurderinger, de rapportene man har lest, og kostnadene knyttet til flyttingen. Kostnadene blir anslått til å være 1,1-2 milliarder kr, og dette skal ifølge Regjeringens retorikk konkurrere med andre typer kostnader og andre ting man skal finansiere over statsbudsjettet. Når da handlingsregelen ligger til grunn, og Regjeringen hevder at det er press i økonomien, kan man jo lure på hva som skal nedprioriteres for å prioritere denne flyttingen til 1-2 milliarder kr. Regjeringens ønske om flytting viser Regjeringens sanne holdning til Oslo. Vi har sett utallige medieutspill om at Oslo er et prioritert område for denne regjeringen, men dette er i virkeligheten tom retorikk. All ære til Oslo-representantene fra Arbeiderpartiet, som i mediene og gjennom møter på Oslo-benken har vært helt klare i sin støtte til Oslo i denne saken. Men man har beklageligvis ingen støtte i Regjeringen, og det er trist. Beklageligvis er det et parti som i Oslo har under 1 pst. oppslutning, som bestemmer utviklingen for hovedstaden. I sannhet er det Oslos forskningsmiljø og de ansatte ved Veterinærhøgskolen og Veterinærinstituttet som må betale prisen for at Regjeringen velger å verne Trillemarka. Det hørtes merkelig ut: Hva biomedisin og bioteknologi har med verning av skog å gjøre, må man være rød-grønn statsråd for å forstå. Visstnok er alle statsrådene strålende fornøyd med resultatet. For når man har føttene i stekeovnen og hodet i fryseren, har man det gjennomsnittlig helt utmerket. Vi har fått en løsning for Trillemarka som ingen i det nærmiljøet ønsker, og vi har fått en løsning for biomedisin og bioteknologi som ingen ansvarlig i det fagmiljøet ønsker. Det kaller jeg det perfekte kompromissvanvidd. Det er ikke merkelig at politikerforakten øker i befolkningen.
Inge Lønning (Høyre), 2008-04-07:
Det går heldigvis lang tid mellom hver gang en regjering har mot til å legge frem for Stortinget et så dårlig begrunnet forslag, og på et så meningsløst tidspunkt. La meg ta tidspunktet først. Dette forslaget blir lagt frem for Stortinget umiddelbart før det regjeringsoppnevnte Stjernø-utvalget, som skal tegne fremtidens strukturer når det gjelder det norske universitets- og høyskolesystemet, leverer sin innstilling. Regjeringen har altså ønsket å unngå at dette spørsmålet skal ses i sammenheng med den fremtidige politikk for høyere utdanning og forskning i Norge. Et annet forhold ved tidspunktet er jo at den flytteoperasjonen som er kjernen i forslaget, tidligst vil kunne gjennomføres om ti år. Det gjør det mildt sagt gåtefullt hvorfor det var om å gjøre for Regjeringen å legge dette frem for Stortinget som en hastesak, og med en proposisjon som er så syltynn når det gjelder faglig begrunnelse, som denne proposisjonen er. Så til de faglige spørsmål: Hadde man foreslått denne samlokaliseringen for 30 år siden, hadde det vært faglig velbegrunnet. Hadde man foreslått den for 20 år siden, hadde det vært faglig begrunnet. Hadde man foreslått det for ti år siden, kunne det til nød ha vært argumentert for det. Når man foreslår det i 2008, er det direkte bakstreversk. Alle utviklingslinjer, forskningsmessig og faglig, går i motsatt retning av det Regjeringen legger til grunn for sitt forslag. I denne situasjonen er det egentlig bare én ting Stortinget kan gjøre med selvrespekten i behold, nemlig å sende saken tilbake og be Regjeringen gjøre en skikkelig jobb. Det er alminnelig anerkjent god pedagogikk at når en elev kommer med en besvarelse som ikke holder mål, får eleven besvarelsen med seg hjem igjen med beskjed om å gjøre et nytt forsøk. Det er ingen brutal pedagogikk - det er tvert imot en tillitserklæring, nemlig tillit til at man kan gjøre det bedre. Stortinget må, med respekt å melde, vise den tillit til den nye statsråd og til denne regjering at de er i stand til å gjøre en bedre jobb enn det de har gjort med dette saksforelegget. Man mister ikke noe tidsmoment ved å gjøre det på den måten, man mister ingenting når det gjelder faglig gjennomgang og solid begrunnelse. Derfor kan jeg ikke se et eneste vettugt argument mot å be Regjeringen gjøre en skikkelig jobb.
Inge Lønning (Høyre), 2008-04-07:
Når jeg tillot meg å minne om at tidspunktet for fremleggelsen av forslaget fra Regjeringen var merkelig, var det med henvisning til at Stjernø-utvalgets rapport var like rundt hjørnet. Jeg skal ikke gå inn i noen diskusjon om Stjernø-utvalgets forslag, for det får vi anledning til på et senere tidspunkt, men det er eiendommelig at en viktig enkeltsak skal behandles helt uten sideblikk i det hele tatt til strukturspørsmålene for fremtidens høyere utdanning og forskning i Norge. Det er ganske aparte. Det kan jo virke som om det har vært om å gjøre for Regjeringen å kuppe gjennom en beslutning i denne saken uten at det skal ses i sammenheng med prinsippene som skal følges i fremtiden når det gjelder høyere utdanning og forskning. Statsråden sa at lange og ørkesløse vandringer uten en beslutning er ille. Det er jeg enig i. Men det er én ting som er verre, og det er lange og ørkesløse vandringer med en beslutning i ryggsekken som er så dårlig begrunnet som den beslutningen Regjeringen har invitert Stortinget til å fatte. Det er den desidert verste situasjonen man kan sette seg selv i som politisk beslutningstaker, og fremfor alt er det den verst tenkelige situasjon man kan sette de miljøene i som skal leve med en så langtrukken prosess som denne. Jeg vil fastholde at Stortinget ville gjøre både Regjeringen og seg selv en tjeneste ved å la statsråden få en sjanse til til å gjøre en bedre jobb, og jeg er sikker på at hun ville klare det, for en dårligere jobb enn den som er gjort, er det umulig å gjøre.
Inge Lønning (Høyre), 2008-04-07:
Jeg kan berolige representanten Reikvam med at jeg ikke antydet noe statskupp i sted. Derimot antydet jeg, og gjentar, at det er påfallende at en regjering legger frem et strukturforslag med så stor rekkevidde som dette kvelden før et utvalg presenterer sin utredning om den fremtidige struktur for universitets- og høyskolesektoren i Norge. Det er en påfallende timing. Ellers registrerer jeg at SV har lært ganske mye om hvilket ansvar det medfører å være medlem av en regjering, at det legger betydelige begrensninger på meningsfriheten hos den enkelte representant. Statsråden sa at hun håpet at etter at man har fattet vedtak i denne sak, vil alle partene legge bredsiden til. Ut fra min fartstid i den norske marine har jeg alltid trodd at det å legge bredsiden til betyr at man ønsker å avfyre kanonene. Det er i hvert fall sjelden at det er en invitt til fred.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2008-04-07:
Jeg hadde ikke tenkt å ta ordet i denne debatten. Jeg har fulgt deler av den. Jeg har hatt forskjellige andre gjøremål også, så jeg har ikke fått med meg alle innleggene, men jeg har registrert at det har blitt en del debatt nå på slutten. Grunnen til at jeg bad om ordet, var at representanten Nybakk begynte å referere fra SVs gruppe, og da syns jeg det er naturlig at jeg som SVs parlamentariske leder sier litt om hvordan vi behandler denne typen spørsmål. Det er helt vanlig i SVs gruppe, det vil jeg tro det også er i de andre gruppene, at vi har betydelige debatter i enkelte saker - det skulle bare mangle i et demokrati - enten det er i stortingsgruppa, på et landsstyremøte eller hvor det måtte være. Men det er også vanlig praksis hos oss, etter at vi har hatt en votering i gruppa, at mindretallet bøyer seg for flertallet. Det er det helt vanlige. En sjelden gang, særlig hvis det gjelder samvittighetsspørsmål og den type ting, kan man be om å få votere på en annen måte. Men det er i helt spesielle tilfeller at vi åpner for det. Hos oss fungerer partidemokratiet på den måten at vi har åpne, gode debatter, og så tar vi en beslutning når vi voterer, og da må mindretallet slutte seg til det som flertallet bestemmer. Slik er det vi jobber.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2008-06-03:
Jeg har behov for å kvittere ut det som komiteen tar opp av enkeltstående forhold i sin innstilling. For oss i Justisdepartementet og i Regjeringa er det maktpåliggende at vi nå sikrer tilliten til politiet og PST i særdeleshet i deres virke i kampen mot svært alvorlig kriminalitet. I så måte er jeg veldig oppløftet over det arbeidet som EOS-utvalget gjør. Det er også for oss i vår styring av politiet og hvordan det er organisert, særdeles nyttig å ha med seg det arbeidet. I det konstitusjonelle ansvaret som Regjeringa bl.a. har for metodebruken i det forebyggende sporet, gir EOS-utvalget også viktige faktiske grunnlag for en kontroll. Jeg har bare behov for å si fra denne talerstol at vi står i en tid da vi mer enn noen gang er avhengig av at vi sikrer legitimiteten til de forholdsvis inngripende metodene som bl.a. Politiets sikkerhetstjeneste er gitt anledning til å bruke. Hvis den legitimiteten brister, er jeg overbevist om at effektiviteten i det å drive etterforskning på så vanskelige felter som det PST gjør, faktisk også brister. Så her er det ikke bare spørsmål om kontroll og noe som eventuelt skulle svekke effektiviteten, det er snarere tvert imot noe som bidrar til å styrke effektiviteten. Jeg understreker det. Ved siden av dette har vi fra Regjeringas side også gitt beskjed om og tatt initiativ til at PST i større grad skal legge til grunn åpenhet i den politiske debatten om både budsjettets størrelse, hvor omfattende bl.a. telefon- og romavlytting og kontroll er, og også hva slags rolle man skal spille i det offentlige rom. Det skal bidra til å styrke legitimiteten. Det er den eneste forutsetningen for at vi vil kunne si at de metodene som man bruker, skal være tuftet på rettsstatens grunn. Jeg har behov for å si at de forhold som er tatt opp av kontroll- og konstitusjonskomiteen, vil det selvfølgelig bli jobbet videre med i departementet, slik at vi kan imøtekomme de punkter som EOS-utvalget peker på, og som kontroll- og konstitusjonskomiteen viderebringer til oss.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-06-03:
Jeg ønsker bare å knytte noen veldig korte kommentarer til betydningen av EOS-utvalget. EOS-utvalget ble født i strid, etter en periode da man avdekket alvorlige overgrep mot enkeltpersoner i Norge. Det var en langvarig batalje om hvordan man skulle sørge for at de hemmelige tjenester kom under en form for kontroll. Den løsningen Stortinget valgte, med et EOS-utvalg der enkeltmennesker kunne henvende seg og få sin rettssikkerhet ivaretatt, har vist seg å være veldig god og hensiktsmessig. Det gir tjenestene større legitimitet, som også statsråden var inne på - det gir selvfølgelig legitimitet i det norske samfunn at man har et parlamentarisk kontrollorgan som ivaretar enkeltborgeres rettssikkerhet. Når vi i dag har - og det er ikke første gang - en enstemmig innstilling fra kontroll- og konstitusjonskomiteen, som betyr at alle partier i Stortinget stiller seg bak den innstilling som her foreligger, om hvordan EOS-utvalget i sin kontakt med de ulike tjenester har ivaretatt sin oppgave, sier det veldig mye om at vi har klart å finne en modell for dette som både Stortinget og, ikke minst, det norske samfunn har sett seg tjent med, og som ivaretar borgernes sikkerhet. Dette er i seg selv ganske spesielt. Så langt jeg kjenner til, er det veldig få andre land som har en så sterk parlamentarisk kontroll på noe som er så hemmelig som de hemmelige tjenester i de forskjellige avdelingene. Når jeg ønsker å si dette, er det først og fremst fordi de som har vært her i huset i mange år, husker hvordan Lund-kommisjonen og etterdønningene av den skaket det norske samfunn, skaket det parlamentariske system, skaket regjeringer. Og det betyr at den løsningen vi da fant, var god, langsiktig og framtidsrettet. Derfor skal EOS-utvalget ha all mulig honnør og ære for at de gjør en skikkelig, ordentlig jobb, på vegne av Stortinget og på vegne av det norske samfunn.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-06-03:
Begrunnelsen er ganske åpenbar i det jeg sa i mitt innlegg, nemlig at man skal være veldig varsom med å rokke ved forholdet mellom statsmaktene. Det er en lang parlamentarisk praksis for at Stortinget selv definerer sitt virke, og hvis det viser seg at det er noen der ute som mener at dette ikke er i tråd med loven, har man anledning til å gå til rettsapparatet, og i så måte også helt til Høyesterett. Det kan man også gjøre i dette tilfellet. Her vet vi at det vil bli reist sak for rettsapparatet. På den måten vil det være uheldig at man innhenter Høyesteretts uttalelse i forkant av en eventuell saksbehandling i retten. Det er det prinsipielle ståstedet som dette hus bestandig - med veldig få unntak - har hatt, og det er det standpunktet jeg fremdeles mener er det riktige. Det betyr at jeg legger til grunn at Regjeringen er på trygg juridisk grunn i det de gjør, men jeg aksepterer at spørsmålet kan bli stilt, og det sa jeg også i mitt innlegg. Men det vil ikke være vi som må definere grunnen for dette. Det må det i så fall være rettsapparatet som definerer.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-06-03:
Begrunnelsen er akkurat den samme som jeg gav i replikken til representanten Hagen, nemlig at man skal være ytterst varsom med, og det har Stortinget vært, å innhente Høyesteretts uttalelse i denne type vanlig saksbehandling. Sist gang det ble brukt, som sagt, var i 1945 i en helt ekstraordinær situasjon. Så ble det brukt i 1933 knyttet til pantegjeld, og før det hadde det ikke vært brukt siden 1845. Utgangspunktet for det har vært en relativt bred enighet i Stortinget om at Stortinget skal være meget varsom med å gå inn i det som er domstolens senere virke. Derfor har man vært tilbakeholden. Mitt utgangspunkt igjen i dette er at jeg aksepterer at spørsmålet kan bli stilt. Jeg legger til grunn at Regjeringen er på trygg juridisk grunn i det man gjør. Hvis rettsapparatet er av en annen oppfatning, vil Høyesterett i sin tid få anledning til å si det.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-06-03:
Som man vil se av innstillingen, er det flere vedlegg. Lovavdelingen i Justisdepartementet er det som enhver regjering lener seg mest på i denne typen spørsmål. Jeg legger til grunn at Regjeringen er på trygg juridisk grunn når de legger saker fram for Stortinget. Det forutsetter jeg at enhver regjering er, helt uavhengig av hvilken farge regjeringen har. Hvis Høyesterett i neste runde viser seg å ha en annen oppfatning - det kan skje fra tid til annen - er det slik rettsapparatet skal fungere i et demokrati. Men det betyr at man i god tro har lagt til grunn at det lovforslaget man har stemt over i Stortinget, var i tråd med Grunnloven. Slik vil det være. Det kan sikkert oppstå en ny situasjon der jeg eller andre representanter faktisk stemmer for noe som viser seg senere å være i strid med Grunnloven. Ja, da må man endre loven. Det er det som er forholdet mellom statsmakter. Mitt utgangspunkt er akkurat som jeg har sagt en rekke ganger, men jeg kan godt gjenta det, at «det er sikker parlamentarisk praksis for at det er Stortingets ansvar å vurdere hvorvidt forslag som er oppe til behandling, ligger innenfor Grunnlovens rammer». Det er det som er mitt grunnlag. Det er vårt ansvar(presidenten klubber) å legge dette til grunn. Hvis det viser seg at dette ikke er riktig(presidenten klubber igjen) (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-06-03:
Dette innlegget fra Per-Kristian Foss er da stikk i strid med det som har vært Høyres posisjon i disse saker til alle tider. Det er litt overraskende at man da så klart velger å skille mellom akkurat denne saken og det som er det prinsipielle i dette. Jeg har vært veldig nøye med å slå fast at jeg her ikke har gått inn på saksbehandlingen og saken som sådan, bare i forhold til § 83, når Stortinget bør benytte § 83 eller ikke. Jeg aksepterer også at det kan stilles spørsmål ved dette. Det kan sikkert også gjøres i andre saker, men da finnes det en annen prosedyre, som er langt tryggere, nemlig at det er vi som lager lover, og rettsvesenet som dømmer. Når en regjering - det er helt uavhengig av hvilken farge regjeringen har - legger saker fram for Stortinget, forutsetter jeg at regjeringen har gjort en selvfølgelig jobb der og innhentet de beste juridiske råd, og at dette er i tråd med det lovverket man skal forvalte. Hvis det viser seg at dette ikke er riktig, vil det så i etterkant være domstolene som må avgjøre at dette ikke var riktig. Men jeg forutsetter at enhver regjering er på trygg juridisk grunn for det man legger fram for Stortinget. Det er enhver regjerings ansvar og plikt, og det gjelder også i denne saken. Hvis det senere skulle vise seg at dette ikke var riktig, vil det være Høyesterett som i så fall vil si at Stortinget ikke var på trygg juridisk grunn. Det ville jeg være lei meg for, men det vil da være framtid - og ikke nå.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-06-03:
Det er et hypotetisk spørsmål, som jeg ikke tror det er riktig å uttale seg om heller. I en rettsstat er det slik at den juridiske kverna faktisk kverner langsomt. Det er av hensyn til rettssikkerheten for den enkelte borger og rettssikkerheten i de vedtak som gjøres. Det betyr at man har anledning til å gå gjennom tre rettsinstanser før endelig vedtak skjer. Hvis Kjæremålsutvalget ønsker det, går man også helt til Høyesterett. Det tar lang tid. Ja, det er riktig, men det er også rettsstatens sikkerhetsventil at man ikke haster dette gjennom. Det å be Høyesterett om en uttalelse i et så politisk betent - selvfølgelig også juridisk omstridt - spørsmål som dette er, vil være dumt, nettopp av hensyn til Høyesteretts og rettsinstansens uavhengighet. Det er det som er lagt til grunn ved tidligere behandlinger av § 83 - og nå igjen. Vi behandler ikke selve saken som sådan, men bare bruken av § 83. Det er denne tilbakeholdenheten Stortinget har vist samtlige ganger siden 1945, og stort sett bestandig siden 1845. Jeg klarer ikke å se at det finnes tungtveiende grunner for at denne saken spesielt skal stå i en annen kategori enn alle de andre gangene Stortinget har hatt dette oppe til behandling.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-06-03:
Først må jeg si at jeg kjenner ikke til hvorfor denne saken har kommet til Stortinget så sent som den har. Jeg er helt overbevist om at Regjeringen har jobbet så raskt som det overhodet har vært mulig, og at det finnes begrunnelser for hvorfor saken har kommet sent. Som sagt, det kjenner ikke jeg til, og jeg kan godt slutte meg til representantens uttalelser om at det hadde vært ønskelig at saken hadde kommet før. La meg bare understreke det. Men som sagt, jeg sitter ikke i regjering og har ikke ansvaret for den biten av det, og vet heller ikke hvorfor saken har kommet så sent. Men jeg registrerer at kirke-, utdannings- og forskningskomiteen underkaster saken en ansvarlig saksbehandling ved også å ta høstmåneder i bruk, og det synes jeg er en klok tilnærming. Jeg er enig i at å sluttbehandle denne saken på de korte ukene vi har nå fram til sommeren, ville vært for raskt. Til det er saken for stor, for kompleks, og man vil også ha bruk for høring og å innhente uttalelser utenfra. Så jeg er helt enig i det løpet og den behandlingen som kirke-, utdannings- og forskningskomiteen har lagt til grunn av selve saken som sådan, og jeg vil anta, uten at jeg kjenner saken, at det vil være et bredt flertall i komiteen som sikkert står bak den saksbehandlingen.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-06-03:
La meg bare understreke at jeg har veldig tillit til Høyesterett. Dette er en kompleks sak, og helt uavhengig av hvilken konklusjon man politisk måtte komme til, vil man si at juridisk er dette en kompleks sak. Jeg registrerer at både Smith og Advokatfirmaet Hjort er veldig tydelige i sine konklusjoner, men jeg registrerer på samme måte også at Regjeringens juridiske apparat, ved Lovavdelingen, er av en annen oppfatning. Det betyr at det ikke er noe entydig svar på hva som er riktig, og derfor vil også den juridiske prosessen framover sannsynligvis vise at det vil være ulikt syn på dette. Jeg bare fastslår, ikke ut fra denne saken alene, men ut fra lang politisk fartstid, at Høyesteretts uttalelser gjerne er under dissens, og gjerne med litt sammenfallende synspunkt og gjerne litt på begge sider. Det betyr at min uttalelse ikke er å forstå på noen annen måte enn at det ikke nødvendigvis vil bli slik at man får et svar, med to streker under, fra Høyesterett.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-06-03:
Jeg aksepterer at det går an å mene det, men det mener ikke jeg. Og det jeg mener, mener jeg i likhet med samtlige storting vi har hatt fra 1933. I 1945 mente man at det var en spesiell situasjon, og det var det: Når skal Stortinget sammenkalles etter krigen? Men i en ordinær saksbehandling har ikke dette vært brukt på 75 år, siden 1933. Bare tenk: Hvor mange vedtak har ikke Stortinget gjort siden 1933 som har vært oppfattet som spesielle, eller som om de kanskje har ligget i grenseland mot Grunnloven? Det er svært mange. Og den gjennomgangen vi har fått fra utredningstjenesten, viser jo at saken har vært oppe til debatt mange ganger, om EØS-avtalen, om tomtefeste - nå husker jeg ikke alle sakene. Det har altså ofte vært en del av det offentlige ordskiftet, men Stortinget har, siden 1933, aldri konkludert med å bruke § 83, med unntak av den helt spesielle situasjonen våren 1945. Derfor mener jeg at denne saken i så måte ikke er mer spesiell - selv om jeg aksepterer at den er spesiell - enn alle de andre sakene der Stortinget har sagt nei, vi bruker ikke § 83.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2008-06-03:
Representanten Svein Roald Hansen beklager at man går løs på innholdet i saken, at man begir seg inn på å diskutere selve innholdet, og mener øyensynlig man bør diskutere kun prinsippet om man skal benytte seg av § 83 i Grunnloven eller ikke. Da må jeg få lov til å stille et spørsmål til representanten Hansen. Mener representanten Hansen virkelig at det er helt likegyldig hvilket innhold det handler om når man går til det skritt, som de fleste her karakteriserer som et ekstraordinært, å benytte seg av § 83 i Grunnloven og be Høyesterett om en betenkning? Er det forhold at man her lovfester så å si muligheten for å innrømme tilfeldige festere rundt omkring i Norges land en rabatt på deres festetomter på fellesskapets bekostning, likegyldig i denne sammenheng?
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2008-06-03:
Representanten Djupedal har i hvert fall slått fast én ting, og det er at § 83 i Grunnloven skal bli stående. Det er ikke noen aktuell politikk for SV å foreslå noen endring av den. Han tar samtidig tidligere Høyre-representant Hambro til inntekt for at det må en svært spesiell sak til for at man kan bruke denne paragrafen. Nå vil jeg spørre: Hva er det som gjør at denne saken ikke er spesiell nok når flere kompetente høyesterettsadvokater, med Advokatfirmaet Hjort i spissen, gang på gang slår fast at dette er grunnlovsstridig? Her får man seg altså forelagt muligheten for å bli stilt til ansvar etter ansvarlighetsloven. Med de risikomomenter som ligger i saken - Djupedal understreker selv at denne saken er vanskelig, og at her står ulike syn mot hverandre - ville det ikke da være rimelig å trekke den konklusjon at dette er en så spesiell sak at vi må få klarlagt dette nå, før vi går inn i en debatt om selve proposisjonen? Ellers kommer man til å gjøre det for sent.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-06-03:
Nå har debatten gjennom de siste talerne dreid seg til å handle om innholdet i saken. Det er en debatt som vi kommer tilbake til til høsten, så jeg skjønner at de nå er ute og - nær sagt - prøvekjører argumentasjonen. Det er en debatt vi skal ha når kirke-, utdannings- og forskningskomiteen legger fram sin sak. Når Dagrun Eriksen sier at man ønsker å få Høyesteretts vurdering for å være på trygg grunn, høres det ikke ut som om man er særlig i tvil om at Regjeringen her foreslår noe som er i strid med Grunnloven. Ine Marie Eriksen Søreide hørtes også veldig trygg ut, og man siterer advokatfirmaet Hjort, som altså sier at det ikke hersker tvil. Mens et advokatfirma sier at det ikke hersker tvil, sier altså Justisdepartementets lovavdeling noe annet. Det illustrerer at jusens veier er uransakelige. Det igjen bringer meg over til innlegget fra Carl I. Hagen, som hadde et resonnement jeg ikke kjenner meg helt igjen i. Han mente at grunnen til at vi ikke ville være med på å be om Høyesteretts forhåndsvurdering, var at vi hadde tenkt å kjøre dette igjennom uansett hva Høyesterett sa. Nå er jeg ikke sikker på om Høyesterett i en sånn sak nødvendigvis ville ha kommet med en helt bastant, klar vurdering eller anbefaling. Det kunne hende det ville være et mindretall og et flertall, det kunne være litt på den ene og litt på den andre siden. Men jeg må si at jeg anser det som ganske utenkelig at Regjeringen ville stå på forslaget hvis Høyesterett hadde kommet med en ganske klar uttalelse om at dette ikke var innenfor Grunnlovens rammer. Jeg anser det som utenkelig at det skulle bli vedtatt mot en sånn anbefaling. Det som jo kunne skje, var at man fikk en uttalelse som var litt på den ene og litt på den andre siden, men at det lå innenfor, altså i tråd med Lovavdelingens vurderinger, og så kom det allikevel en konkret sak. Det betyr ikke at den konkrete saken ikke kunne bli vurdert annerledes i Høyesterett. Så jeg tror nok at når det gjelder denne drømmen Hagen fortalte om - det han ikke drømte om - kan jeg berolige Hagen med at så gal er nok ikke verden. Så her tror jeg han fantaserte litt - og iallfall ikke i tråd med det som har vært mine vurderinger. Det som er kjernen i den saken vi har til behandling i dag, er om vi skal gå bort fra noe som et stort flertall her i salen har unnlatt å gjøre siden 1945 - å trekke Høyesterett inn i en politisk debatt. Debatten om hvorvidt dette er innenfor eller utenfor Grunnlovens rammer, får vi komme tilbake til på grunnlag av innstillingen fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen. Det er da vi skal diskutere realiteten i den delen av saken.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-06-03:
Jeg har ikke ment å beklage meg over at man øver seg på argumentasjonen til høstens debatt. Jeg bare konstaterte at debatten har dreid seg bort fra grunnlaget i innstillingen, som er spørsmålet om vi skal be om en forhåndsvurdering fra Høyesterett. Det er det vi har grunnlag for å diskutere i denne saken. Vårt syn er altså at denne saken ikke er av en slik ekstraordinær karakter at man bør gjenoppta noe som var praksis på 1800-tallet, nemlig å be Høyesterett om å vurdere ulike lovforslag. Det er noe som Stortinget selv må ta ansvaret for, og det skal man gjøre i debatten til høsten.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-06-03:
Vi kan godt «split hairs», som man sier på engelsk, om begrepet juridisk og politisk. Men det å påkalle Høyesterett i denne vurderingen mener jeg er å påkalle Høyesteretts hjelp i en debatt som etter mitt skjønn er politisk, selv om politikken også har juridiske sider.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-06-03:
Hvorvidt Stortinget har tilstrekkelig grunnlag for å ta stilling i denne saken, går jeg ut fra blir en del av vurderingen som skal skje i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen. Det er den som skal behandle forslaget til lovproposisjon, og så skal det inn til Odelstinget til behandling. Da får vi ta den diskusjonen.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-06-03:
Hva som er et best mulig grunnlag, har også noe med øynene som ser, å gjøre. Men siden Regjeringen har fremmet den lovproposisjonen, er det iallfall etter Regjeringens syn et tilstrekkelig grunnlag til at Stortinget kan ta stilling.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2008-06-03:
Eg vil aller først ta opp det forslaget som er teke inn på side 8 i innstillinga. Eg vil berre kort grunngi det med å streke under viktigheita av at Stortingets krav om at beredskapsførebuingane skal planleggjast etter eit felles mønster, blir følgt opp. Vi er for så vidt ikkje så ueinige om dette. Eg vil vise til saksordføraren og for så vidt også til representanten Hansen sine innlegg - det er brei semje. Det er litt usemje om organiseringa. Vi er av den meininga at når det gjeld større saker, synest vi det er riktig at dei blir lagde under Statsministerens kontor, og at dei er statsministerens ansvar. Det er ikkje dermed sagt at det ikkje er eit ansvar for heile regjeringa. Med bakgrunn i Riksrevisjonens undersøking og avdekking av fleire svakheiter i det beståande systemet og eit aukande terrorbilete - det har vi opplevd dei seinaste dagane også - ønskjer vi å vise til Innst. S. nr. 265 for 2004-2005 om flodbølgjekatastrofen i Sør-Asia, der ein under «Merknader til kap. 7 - Krisehåndtering på strategisk nivå» fokuserer på systemet med leiaransvar etter kva slags katastrofe det er snakk om. Vi meiner dette systemet er lite eigna og inneber svakheiter. Derfor foreslår vi at det overordna ansvaret for samfunnssikkerheitsarbeidet blir lagt til det øvste nivået i regjeringa, altså Statsministerens kontor. Til slutt: Med erfaringa frå den ulukka som skjedde i ein by i Noreg nyleg, må eg seie at eg har følt på kroppen kor viktig det er at organiseringa er god, og at ansvaret blir lagt der det bør vere, og for så vidt på høgste nivå. Det er viktig at folk der ute veit kven som har ansvaret, kor det ligg, og kven ein skal vende seg til. Eg synest at når vi har så store ulukker som dei som har vore nemnde her, bl.a. naturkatastrofen i Sør-Asia, og når vi ser ein del andre som kan kome gjennom terrortrusselen, synest vi det har vore viktig å flytte dette ansvaret opp på høgste nivå i Regjeringa, og at Statsministerens kontor er dei som har det berande ansvaret. Til sjuande og sist er det jo statsministeren som er ansvarleg også i Regjeringa.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2008-06-03:
Det er grunn til, i disse flertallsstyringstider, å takke for den sjenerøsitet og raushet som er tillagt opposisjonen ved at det i hvert fall aksepteres at vi kan stille spørsmål. Vi takker for det. Når det gjelder populisme, må jeg nok si at denne sakens populisme ligger på et helt annet plan. Det ligger på det plan at representanter fra det største regjeringspartiet i valgkampen uttalte seg frimodig om billigsalg av tomter på vegne av andre, på en måte som gjorde at man den gang åpenbart ikke overveide om dette var i tråd med Grunnloven eller ei. Ser man tilbake på de debatter som da var, var det ingen som den gang reiste det spørsmålet fra regjeringspartienes side. Så når regjeringspartiene nå aksepterer at iverksettelsen av forskriften åpenbart blir utsatt, har jeg følgende spørsmål å stille: Hvorfor er da ikke regjeringspartiene rause nok til å si: Ja vel, vi er på trygg grunn, og mener at denne saken kan forelegges Høyesterett. Vi har tid til det, selv om det skulle bety eventuelt en måned eller to lengre utsettelse. Er man så usikker at man ikke våger det?(Presidenten klubber.) Jeg er enig i at det er ekstraordinært, som Høyre også tidligere har begrunnet, og jeg har sagt at det er ekstraordinært, i tråd med det som tidligere er sagt(presidenten klubber igjen) med hensyn til både forsiktighet og lignende fra tidligere Høyre-representanter. (Presidenten klubber.) (presidenten klubber igjen)
Per-Kristian Foss (Høyre), 2008-06-03:
Det er ikke slik Høyre-representanter tidligere har uttalt seg. Det er ikke noe grunnlag i denne saken, hvis man leser i Lovavdelingens betenkning, for å si at man er på trygg juridisk grunn. Lovavdelingen sier bl.a. at om dette er i tråd med Grunnloven eller ei, avhenger av formålet med denne endringen. Formålet her er jo å ta penger fra et fond og overføre disse til statskassen, i strid med fondets grunnlovsvern. Det kan man ikke si er «på trygg juridisk grunn». Så kommer spørsmålet om det vil være galt av Høyesterett å uttale seg om dette før en eventuell rettssak. Vel, hvis det skulle være en veldig problematisk sak for flertallspartiene, måtte det jo være fordi man forutsetter at man i så fall ikke vil følge Høyesteretts betenkning dersom Høyesterett skulle komme til at Regjeringens lovendring er i strid med Grunnloven. Det vil jo avstedkomme rettssaker. Men følger man Høyesterett, vil jo Høyesterett også unngå at det kommer saker i ettertid.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-06-03:
For en stund siden ble det vedtatt en lov om tomtefeste - altså en annen sak enn den vi nå behandler, for nå er det OVF som er grunnlaget - og det var flere som hevdet at det kunne være mulig at noen av de vedtakene var i strid med Grunnloven. Senere har Høyesterett avsagt kjennelse, og har funnet at på ett punkt var innholdet i og konsekvensene av de lovvedtakene som Øystein Djupedal var med på å stemme for, i strid med Grunnloven. Da synes jeg det ville vært naturlig at Djupedal var litt flau over at han hadde vært med på lovvedtak som var i strid med Grunnloven. Da ville det vært naturlig, når det på ny blir en debatt om dette, at Djupedal kanskje ville unngå å sette seg selv i den situasjon at han på nytt er med og fatter et lovvedtak som er grunnlovsstridig. Hvorfor er ikke Djupedal litt mer ydmyk og kunne tenke seg nettopp å få vite dette på forhånd, slik at han unngår eventuelt å stemme for en lov som kan være grunnlovsstridig?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-06-03:
Jeg vil gjerne gjenta mitt spørsmål fra i sted til representanten Øystein Djupedal, og kanskje formulere det litt klarere. Synes ikke Øystein Djupedal at det var litt flaut å ha stemt for en lov som Høyesterett senere har sagt var grunnlovsstridig? Vil ikke Øystein Djupedal synes det var litt flaut å gjøre det samme en gang til, på tross av at det er ganske klare advarsler? Det er hovedspørsmålet. Det andre spørsmålet er: Hvordan kan Øystein Djupedal si at Regjeringen er på trygg juridisk grunn, når det i vedlegg til innstillingen forefinnes en grundig uttalelse fra et velrenommert advokatfirma, og vel også fra professor Eivind Smith, med motsatt konklusjon av Regjeringens, så vidt jeg har oppfattet det? Hvordan kan man da si at man er på trygg juridisk grunn? Det er vel mer naturlig i tilfelle å si at Regjeringen mener at den har juridisk rett til å gjøre det, men det er jo også tvil, i og med at man ber Stortinget grundig vurdere det grunnlovsmessige. Det tyder ikke på at man er på trygg grunn.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-06-03:
Først vil jeg si at dersom forslaget i dag blir vedtatt, blir det ikke noen debatt før Høyesterett har avgitt sin betenkning. Jeg vil ikke at man skal forskuttere Stortingets vedtak, som skal treffes senere i dag. Det er fortsatt håp om at noen som lytter til debatten, skjønner at det er behov for kanskje å be Høyesterett om en betenkning. Svein Roald Hansen sier at vi trekker Høyesterett inn i den politiske debatt. Hvor har han det fra? Den politiske debatt er om det er ønskelig og fornuftig at Opplysningsvesenet skal selge sine festetomter til en lav pris, eller om det ikke er ønskelig å gjøre det. Det er den politiske debatten. I den juridiske debatten er det Høyesterett som har det endelige ordet, ikke Stortinget. Det er Høyesterett som har det endelige ord i om dette er innenfor det Stortinget kan fatte med simpelt flertall. Hvor har Svein Roald Hansen det fra at vi trekker Høyesterett inn i debatten om det er ønskelig og fornuftig eller ikke? For det er det som er den politiske debatten.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-06-03:
La meg følge opp spørsmålet fra Inge Lønning. Jeg vil sitere hva Lovavdelingen har sagt i brev av 28. januar 2008: «Stortinget bør i forbindelse med endringen i § 5 i lov av 7. juni 1996 nr. 33 om Opplysningsvesenets fond gis et best mulig grunnlag for å ta konkret stilling til tolkningen av Grunnloven § 106 i forhold til den foreliggende problemstillingen.» Lovavdelingen sier altså at Stortinget skal ha et best mulig grunnlag. Mener Svein Roald Hansen at det grunnlaget som er i odelstingsproposisjonen, som stort sett er gjengivelse av lovavdelingens synspunkter og ikke noe særlig av andre, er et best mulig grunnlag, som er forsvarlig, slik at Stortinget kunne avgjøre denne saken i løpet av tre uker?
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2008-06-03:
Det er vel sjelden alarmklokkene fra de juridiske miljøene ringer så høyt og tydelig som de gjør i denne saken. Jeg tror det er enighet, selv om representanten Djupedal ikke sier det, om at det er stor grad av juridisk tvil her. Det ser vi jo også på lovavdelingens uttalelse. Representanten Djupedal viser til at dette i tilfelle vil bli avklart i etterkant gjennom den ordinære rettsprosess. Vi er kjent med hvor lang tid det tar. Det tar mange år, og det betyr at vi vil kunne få en dom i Høyesterett for at lovvedtaket i Stortinget er ulovlig i henhold til Grunnloven. Men da er det vel for sent? Da har jo tomtefesteinstruksen hatt gyldighet for Opplysningsvesenets fond. Skaden er skjedd. Hvordan vil representanten Djupedal bidra til å rette opp det da?
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2008-06-03:
Det er hyggelig å være i debatt med representanten Djupedal igjen. Men i sitt innlegg kom han i skade for å si at det var ingen grunn til å tro at Høyesterett skulle komme med et klart råd til Stortinget dersom en skulle vedta å be om en betenkning fra Høyesterett. Vi er fra før kjent med at Lovavdelingen har konkludert - riktignok har de bedt Stortinget om å vurdere spørsmålet særskilt - men også Advokatfirmaet Hjort og diverse juridiske professorer har klart å konkludere når det gjelder hvorvidt forslaget er innenfor eller utenfor Grunnloven. Hva er det som gjør at representanten Djupedal har så liten tiltro til Høyesterett at han tror at de ikke vil kunne klare å gjøre det samme som både Lovavdelingen og Advokatfirmaet Hjort har gjort før?
Inge Lønning (Høyre), 2008-06-03:
Representanten Hansen slår fast at det er Stortingets oppgave å tolke Grunnloven. Det er vi enige om. Men det er Regjeringens plikt, jeg hadde vært fristet til å si forbannede plikt, å sørge for at Stortinget får grunnlag for å gjøre det. I denne saken har til og med Regjeringens eget ekspertorgan, lovavdelingen, gått til det oppsiktsvekkende skritt å løfte pekefingeren og si at Regjeringen må sørge for at Stortinget får et slikt grunnlag. Et slikt grunnlag har Stortinget ikke fått. Representanten Hansen sa videre at jusens veier er uransakelige. I denne saken er de ikke uransakelige i det hele tatt. Lovavdelingen sier at dette er en ytterst tvilsom sak; ellers kan den ikke pålegge Regjeringen å gi Stortinget et skikkelig grunnlag for å vurdere grunnlovsmessigheten. Mens alle de andre juridiske instansene sier at det er en opplagt sak. Og det som er opplagt, er at man her handler i strid med Grunnloven.
Inge Lønning (Høyre), 2008-06-03:
For min del vil jeg uttrykke stor forståelse for det tredje regjeringspartiet, som har opprettholdt taushet i denne debatten - jeg antar ut fra ordtaket om at tale er sølv og taushet er gull. Især når man har en dårlig sak. De to representantene som har hatt ordet på vegne av regjeringspartiene, har demonstrert til overmål at man har en dårlig sak. For hele den lange formalprosedyren omkring § 83 er etter mitt skjønn en ren skivebom. Det er å snakke om noe annet enn det som er bakgrunnen for denne saken. La meg minne om at grunnen til at kontrollkomiteen i det hele tatt har reist en sak, er at vi i høst opplevde at kirkeministeren nektet konsekvent å svare på en interpellasjon i Stortinget hvor man bad statsråden om å redegjøre for hvilke prinsipper Regjeringen legger til grunn for sin forvaltning av det grunnlovfestede fond, Opplysningsvesenets fond. Det kom ikke en antydning til svar. Så vidt jeg kan se, gir Regjeringen heller ikke noe svar i odelstingsproposisjonen som den har kommet med et halvt år for sent, med forventning om at Stortinget skal hastebehandle den. For det eneste man gjør, er å skyve foran seg Justisdepartementets lovavdeling, uten noen selvstendig vurdering fra Regjeringens side, uten noen motivasjon for det forslaget man vil forandre loven for å få hjemmel for, og uten i det hele tatt å følge opp Justisdepartementets lovavdelings klare råd om at Regjeringen har plikt til å tilrettelegge for Stortinget et informasjonsgrunnlag som gjør at Stortinget kan føre en debatt om grunnlovsmessigheten av det lovendringsforslag som legges frem. Den formalisme regjeringspartiene har iakttatt i dagens debatt, innebærer altså at man sier at realitetsdebatten skal man ta, oppsiktsvekkende nok i slutten av september, av alle tidspunkt, etter at komiteen er blitt presset til å avgi innstilling på grunnlag av en proposisjon som ikke gir Stortinget noe grunnlag for å vurdere grunnlovsmessigheten. Det vil si: Verken i denne debatten eller i den senere debatt vil Stortinget ha den ringeste sjanse til å oppfylle de krav som Lovavdelingen har påpekt at Stortinget skal oppfylle. Jeg må si at hadde jeg som parlamentariker representert regjeringssiden i en så dårlig sak, hadde jeg følt meg ille til mote. Og jeg vil ikke se bort fra at regjeringspartienes representanter i salen i dag faktisk har følt seg ille til mote. Før stortingsvalget sist gang førte særlig den nåværende statsminister en sterk argumentasjon for nødvendigheten av flertallsparlamentarisme, og at det er behov for flertallsregjeringer for å skape ryddighet i norsk politikk. Jeg må si jeg har stor forståelse for at etterspørselen etter flertallsregjeringer er nedadgående. For jeg kan ikke se at vi i manns minne har hatt en regjering som er i stand til å utøve en så suveren forakt for Stortinget som denne regjering gjør.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-06-03:
Det besynderlige i denne saken er jo at vi får en lang prosess i departementet forut for en framleggelse for Stortinget, en prosess som Stortinget ikke har noen innvirkning på. Vi får så en proposisjon til Stortinget meget sent, og veldig mye senere enn det som var forutsatt fra Regjeringa, og regjeringspartiene prøver på toppen av det hele å få gjennom en behandling på knappest mulig tid - altså mellom 15. mai og 20. juni. Det er riktig som representanten Djupedal sier, at Hambro sier at Stortinget suverent avgjør. Men da er mitt spørsmål om representanten Djupedal har misforstått bestemmelsen i § 83, for det har jo alltid vært forutsatt at Høyesteretts betenkning i saken skulle være av rådgivende karakter. Så vi ber jo altså ikke på noen måte Høyesterett om å ta beslutningen for oss eller ta beslutningen på vegne av Stortinget, vi ber rett og slett om et råd i en foreliggende sak der regjeringspartiene og Regjeringa ikke har gjort jobben sin med å framlegge for Stortinget en sak det er riktig å ta beslutning på grunnlag av.
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2008-06-03:
Jeg er glad for statsrådens grundige gjennomgang av reglene og for å høre hennes tanker rundt det å kunne kombinere det å være enslig forsørger med å være arbeidstaker, og at statsråden fokuserer på hvor vanskelig dette faktisk er. Det er altså, som statsråden også var inne på, flere enslige mødre enn fedre. Noen ganger er man kanskje litt mistenksom og tror at noen arbeidsgivere ønsker å bli kvitt enslige mødre, som min historie forteller om. Det er også en gruppe som kan være mer utsatt for å være mye borte på grunn av syke barn, og vi hører mange historier om hvor vanskelig det er å kombinere jobb med det å ha små barn. Det må, som statsråden var inne på, holdningsendringer til. Her må det helt klart jobbes på mange fronter. Jeg har også lyst til å nevne arbeidsmiljøloven § 4-2 pkt. 2 b, hvor det står at man skal ta hensyn til arbeidstakerens øvrige forutsetninger når det gjelder arbeidet. Det er et lovverk som må kunne komme inn også i slike saker. Arbeidet med hensyn til arbeidsmiljøet, altså det som ligger i det, må være en kontinuerlig prosess, og vi er nødt til å utvikle det i takt med den tiden vi lever i. Hvis vi skal nå målet om å ha flest mulig i arbeid og benytte de ressursene vi faktisk har, må vi la arbeidsmiljøloven bli en minstesum av det vi ønsker, og ikke bli slik som den kanskje er nå, en ramme som folk støtter seg til innimellom. Man tror at vi har et godt lovverk, men vi har ikke noe ris bak speilet. Vi har en sjenerøs familiepolitikk, og vi legger til rette for både gode permisjonsordninger og gode ordninger som gjør at folk kan stifte familie og få barn, og da må vi legge til rette for at de også kan kombinere dette. Det som statsråden snakket om når det gjelder diskriminering og forskning, er veldig bra. Det er lagt fram et forskningsprosjekt nå, og det synes jeg høres veldig spennende ut. Det viser seg at vi har en lang vei å gå for å avdekke hvorfor det faktisk er slik. Som statsråden redegjorde for, har vi verktøyet, og vi må være villige til å bruke det. Jeg imøteser at det blir noe debatt om saken.
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2008-06-03:
Jeg takker for innleggene som har kommet. Jeg merker meg at det tydeligvis er Arbeiderpartiet som er opptatt av arbeidsmiljøloven. Det gjør meg stolt. Det er en fin innfallsvinkel statsråden tar, for vi må ha et bredt syn med hensyn til hvordan vi som lovgivere skal tilrettelegge arbeidslivet med tanke på småbarnsforeldre, og da spesielt enslige forsørgere. Når Fremskrittspartiet ønsker å myke opp og endre arbeidsmiljøloven, gjør det meg både redd og skeptisk. Jeg tror at slike saker som den i Horten, og også mange andre som vi hører om, i hvert fall ikke understøtter en forenkling av arbeidsmiljøloven. De understøtter heller argumentene for en sterk og gjennomførbar arbeidsmiljølov. For denne jenta i Horten er det ikke aktuelt å gå tilbake til jobben ved den aktuelle bedriften. Hun er en av de sterke, som statsråden refererte til. Hun har tatt videreutdanning og skal begynne et helt annet sted, for det er ikke veldig hyggelig å ikke være ønsket av arbeidsgiver. Denne jenta ble kanskje litt sinna og tok tak i livet sitt og ville gå en annen vei. Men for dem som ikke kan det, for dem som må tråkle sammen hverdagen best mulig av ulike årsaker, er det faktisk vårt ansvar som lovgivere å legge best mulig til rette for deltakelse i arbeidslivet. Jeg vil igjen takke for debatten. Debatten viser at vi har en vei å gå, både når det gjelder holdningsendringer og for å få lovverket til å bli fulgt. Den jobben får vi fortsette med sammen. Jeg ser at det er helt nødvendig.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-06-03:
Det er riktig, som interpellanten sier, at dette handler både om bestemmelser i arbeidsmiljøloven og også generelt om hva slags arbeidsliv vi skal ha. Vi har i større grad enn i andre land klart å gjøre det mulig å kombinere foreldreskap med full yrkesdeltakelse. Da kvinner gikk ut i arbeidslivet i stort monn på 1970-tallet, sank jo fødselsratene. Det var vanskelig å kombinere arbeid og omsorg for barn. Så fikk vi bedre ordninger, lengre fødselspermisjoner og styrket engasjement fra mange fedre. Det har gjort at Norge er blant de landene i Europa som ligger på topp både når det gjelder kvinnelig yrkesdeltakelse, kvinnelige barnefødsler - de er nødvendigvis bare kvinnelige, uten å diskriminere pappa av den grunn - og amming. Så her har vi gjort mye gjennom politiske vedtak. Det er nå også viktig å merke seg at vi får et økende antall klager til likestillingsombudet på bakgrunn av diskriminering ved graviditet. Jeg kjenner ikke årsakene til at vi har fått økte klager. Det kan være at arbeidslivet har blitt mer kravstort, men på den andre siden kan det også hende at vi ser en ny generasjon med kvinner som ikke finner seg i hva som helst. Hvis de opplever diskriminering i arbeidslivet, er de raskere med å ta saken opp og protestere. Vi trenger kvinner som stiller krav i arbeidslivet. Mange menn ønsker også mer fleksibilitet og mulighet til å kombinere aktive familieforpliktelser med arbeidsdeltakelse.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-06-03:
Jeg vil bare slutte meg til de innleggene som har kommet her i dag. Det er slik at lover og regler i arbeidslivet er til for at vi skal beskytte arbeidstakerne. Når vi beskytter arbeidstakerne, får vi også god produktivitet og god økonomi. Det er ingen som er tjent med at vi har en samfunnsøkonomi hvor vi støter dem som ønsker å gjøre en innsats, ut fra arbeidslivet. Derfor trenger vi en sterk arbeidsmiljølov, og vi trenger et arbeidsliv som gjør det mulig å kombinere arbeidsdeltakelse med omsorg for de nærmeste.