Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-11-30:
Det er ikke mye i utenriksministerens redegjørelse jeg vil si meg uenig i. Men jeg synes han sterkere kunne ha framhevet hvem som har ansvaret i dagens Irak. Det er i henhold til folkeretten okkupasjonsmaktene USA og Storbritannia som har det. Når de nå må be om assistanse fra en lang rekke land og NATO, skyldes jo det at de ikke er i stand til å ta sitt ansvar i henhold til folkeretten. Derfor skulle krigen aldri vært satt i gang. Jeg nevner ikke dette for å være tilbakeskuende, for jeg er helt enig med utenriksministeren i at det nå gjelder å se framover og gjøre det beste ut av situasjonen. Vi er alle avhengige av at Irak stabiliseres og går mot demokrati. Alternativet er dårlig for oss alle. Jeg nevner imidlertid dette for å framheve hvor viktig det er at USA begynner å lytte til andre, særlig sine allierte. Når mange NATO-land kvier seg for å stille opp i Irak, er det antakelig fordi de tviler på om man er i en slik situasjon at de blir hørt. De vil ikke bli dratt inn i en krig de var imot, og inn i en situasjon de ikke vet om de kan ha innflytelse over. Det er andre gang på tre år USA har gått til krig utenom rammen av NATO. Første gang var i Afghanistan. I ettertid ble NATO koblet inn. Alle stilte opp og har gjort dette til en prøve på om NATO har en rolle å spille i framtiden. Dessuten må NATO lykkes på Balkan. Så blir vi bedt om å gjøre en innsats i Irak, der USA gikk utenom ikke bare NATO, men også FN. Når mange nå sier at vi må holde fast ved de oppdragene som det har vært enighet om, og som har folkerettslig forankring, bør USA akseptere dette og ikke mistenkeliggjøre dette som anti-NATO-holdninger. Jeg vil advare mot å framstille nesten halve NATO som NATO-fiendtlig. Dessuten vil jeg trekke fram noe annet. Mange mener at det er en for sterk fokusering på hva NATO egentlig kan utrette i Irak. Jeg er enig. Irak kan ikke stabiliseres av okkupasjonsmaktene eller av NATO. Irak kan bare stabiliseres ved at man kommer på talefot med den muslimske verden og får hjelp av de muslimske land. Også her er det grunn til å fortvile over president Bush’ retorikk. Uttrykket «enten er du for oss eller mot oss» har bidratt til at mange ikke har hatt noe valg. Språkbruken har mer enn noe annet gitt terrorgruppene rekrutteringsgrunnlag og delt en hel verden i to, i stedet for at verden skulle ha stått sammen mot terrorismen. Håndteringen av konflikten mellom Israel og palestinerne bygger opp om dette. Den er for mange muslimer, spesielt i Midtøsten, symbolet på Vestens urettferdige politikk i området. Jeg støtter helt og fullt president Bush’ ønske om å bringe reformer og demokrati til de arabiske landene. Men veien til dette går ikke gjennom Bagdad, som han formulerte det. Den går gjennom Jerusalem. Det må skapes en palestinsk stat med hovedstad i Øst-Jerusalem, som skaper rettferdighet for palestinerne. Det vil være det første og beste skrittet for å komme på talefot med muslimene og araberne. Midtøsten og verden er i flere tiår blitt hjemsøkt av terror med opphav i denne konflikten. I de senere årene har også fundamentalistiske grupper som aldri har vært knyttet til eller gjort noe for palestinerne, begynt å bruke denne konflikten til å rekruttere unge mennesker, fordi de vet at deres retorikk vinner gjenklang i den muslimske befolkningen. Og de arabiske regimene som har ført sine land inn i stagnasjon og sosial frustrasjon, som antakeligvis er den viktigste årsaken til denne formen for terrorisme, bruker denne konflikten til å kanalisere befolkningens sinne mot Israel og USA i stedet for mot dem selv. Derfor konserverer denne konflikten mellom Israel og palestinerne forholdene i den arabiske verden. Vi må gi den muslimske befolkningen et alternativ til de fundamentalistiske kreftene. Kampen mot terrorismen kan ikke overvinnes med våpen alene. Den må overvinnes ved å ta lufta ut av ballongen på den. Vi må vinne muslimenes hjerter. I en slik sammenheng blir også det som skjer med Iran, viktig. En væpnet konflikt med Iran vil bare gjøre muslimenes syn på Vesten enda dårligere. Det vil kunne forverre krisen i Irak. Iran kan nemlig skape enda større problemer i Irak enn det landet allerede gjør. Og enda verre: Iran kan skape store problemer i Afghanistan, der Iran til nå har vært svært behjelpelig. Derfor må man gjøre alt for å løse konflikten med Irans atomvåpenprogram på en fredelig måte. Her ser vi viktigheten av EU. EU har klart å få til en avtale med Iran som går ut på at Iran stopper sitt atomprogram midlertidig. Hvis landet helt avstår fra å utvikle atomvåpen og lar FN kontrollere det, vil Iran få økonomiske og handelsmessige fordeler i EU. Vi må huske på følgende: Iran er kanskje et av de mest moderne landene i regionen. Halvparten av studentene ved universitetet i Teheran er kvinner. Under overflaten er det et stort opprør mot presteregimet. Men prestene kan piske opp en latent persisk nasjonalisme basert på det folk mener er en urettferdig politikk. Hvorfor kan ikke Iran få atomvåpen når Israel har det, sier mange. Hvorfor henges Iran spesielt ut, når Pakistan, som også har atomvåpen, er USAs nære allierte? Ungdommen, kvinnene og mange islamske intellektuelle har vært USA-vennlige og vestvendte. Men hvordan har vi klart å presse dem over i motsatt lei? Svaret på det er noe av kjernen av problemene i Midtøsten. Det er enighet i Stortinget om at det var riktig av Regjeringen å stemme for vedtaket på toppmøtet i Istanbul og å gå inn for det enstemmige vedtaket i NATOs råd for et par uker siden som konkretiserer NATOs innsats i Irak. Uenigheten dreier seg om på hvilken måte vi skal følge det opp. Regjeringen har flertall i Stortinget, med Fremskrittspartiet og Senterpartiet, for å sende noen opplæringsoffiserer til Irak. Men Regjeringen vil ikke delta i beskyttelsesstyrken for disse opplæringsstyrkene. Så det er mange forskjellige måter de ulike partiene i Stortinget vil følge opp NATO-vedtaket på. Ingen vil følge opp alt man blir bedt om. Vi andre vil altså konsentrere oss om den opplæring som vi kan forestå på Jåtta. Så det er et variert mønster. Men det som alle er enige om, er at man ikke skal følge opp alt man blir bedt om av NATO, og det er en uenighet som det går an å leve med i Stortinget. Det jeg håper at det kan være et større flertall for, er at Norge presser på for en bredere og mer sammenhengende strategi for Midtøsten som en del av arbeidet for å stabilisere Irak, for sikkerhet for Israel ved at palestinerne får frihet, for å løse konflikten med Iran ved hjelp av handel og økonomi i stedet for med våpen og for støtte til EUs politikk her. Det vil kunne bidra til å samle NATO igjen. Det vil være positive signaler til muslimene. I alt det som skjer, har det vært liten oppmerksomhet omkring kurdernes situasjon. Jeg synes Norge som et lite land og med tradisjoner for å støtte utsatte folkegrupper bør ha sine øyne festet nettopp på dem. Kurderne var under Saddam Hussein utsatt for folkemord og undertrykkelse. De klarte å bygge opp Kurdistan i ly av flyforbudssonen som amerikanerne og britene opprettholdt under Saddams siste ti år. De har et eget folkevalgt parlament og regional regjering. Det er relativt ordnede og rolige forhold i Kurdistan. Kurderne vil garantert ikke godta at de igjen skal bli styrt fra Bagdad og miste det de har oppnådd. Derfor må Irak bli en føderal stat med utstrakt selvstyre for de forskjellige gruppene. Dessuten må vi ikke glemme kvinnenes stilling i Irak. Målestokken på om Irak blir demokratisk eller ikke, er ikke bare at det holdes valg. Det er kvinnenes og minoritetenes stilling som vil avgjøre hvor demokratisk Irak blir. Jeg vil avslutte med akkurat dette. Midtøsten er full av minoriteter. Israel er en minoritet: Palestinere, turkmenere, kristne, assyrere – Irak består av minoriteter. Sunnimuslimene er en minoritet i Irak, sjiamuslimene er en minoritet i Saudi-Arabia. Jo før vi i Vesten innretter vår politikk på dette, jo bedre. Det å se på denne regionen som en grå masse som enten er mot meg eller er for meg, fører ikke til noe annet enn en økende konflikt. Det er ikke mye uenighet i Stortinget om hva NATO bør gjøre i Irak, slik jeg oppfatter det. Noen vil følge opp en del av vedtaket på en spesiell måte, andre vil følge opp på en litt annen måte, men som jeg sa: Ingen vil følge opp hele anmodningen som kommer fra NATO om å trene opp irakiske offiserer her i landet, delta i opplæring i Irak og delta i beskyttelsesstyrken. Det er det så vidt jeg forstår, ingen i Stortinget som har gått inn for.