Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2012-05-31:
Stortingsmeldingens tittel er Stat og kommune – styring og samspel. I boligpolitikken ser vi tydelig at et godt samspill mellom stat og kommune er avgjørende, men vi ser også at styring er nødvendig. Prognosesenteret anslår det årlige boligbehovet i Norge til 38 000 nye boliger per år. I fjor, som var et godt år, ble det bygget 28 000. Avstanden mellom tilbud og etterspørsel gir høyere boligpriser og gjør det vanskeligere for ungdom å etablere seg. Vi ser det tydeligst i pressområdene. Det er en utvikling som uroer oss i Arbeiderpartiet, og som vil kreve betydelig større innsats i mange kommuner, men også et bedre samspill mellom staten og kommunene. I kommunene handler det om å regulere tilstrekkelig areal til boligformål, om å behandle byggesaker raskt, om tomtepolitikk og om å bygge kommunale boliger. Mange kommuner opplever at staten i sine mange avgreininger begrenser mulighetene til å ta dette ansvaret. Arbeiderpartiet ønsker at kommuner med en offensiv og framtidsrettet boligpolitikk skal møte en stat som opptrer samordnet og konstruktivt. En samlet komité peker i merknadene på den statlige innsigelsesadgangen som et problem. Som saksordfører Helleland nevnte, møtes nesten halvparten av kommuneplanene med statlige innsigelser. Innsigelsene handler om artsmangfold, kulturminnevern, framtidige jernbane- og veitraseer, fiskeriinteresser, jordvern osv. Alt dette er viktige interesser for fellesskapet, som ikke uten videre bør kunne settes til side ved et enkelt kommunestyrevedtak. Problemet er hvordan og når staten fremmer sine innsigelser. Det må gjøres en opprydningsjobb. Men la meg tilføye: Angrepene på fylkesmenn som gjør jobben sin, er uverdige. De som er kritiske, må heller peke på hvilke regler de mener bør fjernes, og hvilke hensyn som bør vike. Arbeiderpartiet mener at plan- og bygningsloven gir hjemmel for langt bedre planleggingsprosesser enn det som i dag er vanlig. Da komiteen besøkte Vestfold, så vi eksempler på dette. Det er grunn til å rose fylkesmann Erling Lae, Vestfold fylkeskommune og kommunene i fylket for måten de har samarbeidet om areal på. Denne modellen – Vestfoldmodellen – bør inspirere andre fylker. I en debatt der hyllesten av lokaldemokratiet og det kommunale selvstyret nærmest har vært unisont, mener jeg det er behov for å nyansere litt. Det kommunale selvstyret, som er et gode, representerer også noen utfordringer. Vi ser det tydelig i boligpolitikken. Viljen til å prioritere boligbygging varierer mellom kommunene. I mange kommuner der boligbehovene er store, sitter kommunestyret med bremsene på. Når vi på nasjonal basis ikke får bygd nok boliger fordi kommunene ikke legger til rette for det, er svaret da passivitet, eller skal det stilles noen krav til kommunene? Jeg synes saksordfører Helleland holdt et godt innlegg, men hans etterlysning av størst mulig handlefrihet og en frihetsreform for kommunene mener jeg er grunn til å problematisere. For spørsmålet er frihet for hvem? Innebærer en slik reform at det enkelte kommunestyret i enda større grad skal planlegge innenfor sine kommunegrenser uten å ta hensyn til nasjonale eller regionale behov? Og i boligpolitikken: planlegge uten å ta hensyn til nye innbyggere eller neste generasjons boligkjøpere? Mange kommuner gjør dessverre mer for å bremse enn for å legge til rette for befolkningsvekst og boligbygging. Vi kan ta Bærum som et eksempel. Nylig kalte leder av Norges Eiendomsmeglerforbund, Finn Tveter, Bærum en «versting» i boligpolitikken. Han påpekte at det politiske flertallet «ikke ser det som sin oppgave» å legge til rette for nye boliger. Bærums ordfører Lisbeth Hammer Krog svarte som sant er: «Bærum vil ikke fortette, kommunen vil bevare kommunens særpreg». Bærum er dessverre ikke alene om å ville bevare sin egenart og lytte mest til dem som allerede er godt etablert i kommunen. Mange kommuner opplever at staten vanskeliggjør boligbygging. Vi må sørge for at statens innsigelser mot kommunale planer fremmes og håndteres bedre enn i dag, men kommunene må også ta sin del av ansvaret. I mange kommuner er det politisk vilje det står på – og mot. I boligpolitikken ser vi tydelig at forholdet mellom stat og kommune må handle om det som er stortingsmeldingens tittel: Stat og kommune – styring og samspel.