Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2003-11-27:
Jeg vil innledningsvis takke saksordføreren for et grundig arbeid og for en ryddig og god fremleggelse av saken. Jeg har ikke behov for å gjenta sakens innhold. Det har saksordføre-ren redegjort for på en forbilledlig måte. Jeg bare konstaterer med tilfredshet at det er flertall for Regjeringens forslag. Som saksordføreren var inne på, er det i år 90 år siden kvinner fikk stemmerett. Utrolig mye har skjedd på likestillingsområdet på 90 år. Mange ser ut til å leve i den tro at vi i 2003 har et likestilt samfunn, der kvinner og menn har de samme rettigheter og de samme muligheter. Jeg har i de siste ukene med stor interesse lest en del fra debattene i Stortinget fra 1900 til 1913, om kvinnestemmeretten. Følgende ble sagt i debatten – enten man tror det eller ei – fra Høyre-representanten Malm: «At give kvinderne stemmeret og valgbarhed og gjennemføre dette systemet i praksis etter dets konsekvenser vil simpelthen være at begaa nationalt selvmord.» Men for å rette opp dette inntrykket vil jeg samtidig få nevne at den første kvinnen på Stortinget, Anna Rogstad, var fra Høyre. Den andre kvinnen var også fra Høyre. Landet har definitivt ikke gått til grunne. Familiene består, og kvinners talestrøm har ikke fortrengt mennene i Stortinget. Det var nemlig dette motstanderne av kvinnestemmeretten trodde skulle skje. Vi har altså hatt stemmerett i 90 år, men spørsmålet er om vi er likestilt. Det er mange forhold som tyder på at det er langt igjen før kvinner har like stor makt og innflytelse som menn. I politikken utgjør kvinnene 36 pst. av representantene her på Stortinget, 42 pst. i Regjeringen og 34 pst. i kommunestyrene. Denne utviklingen har ikke gått av seg selv. Et sentralt element i arbeidet for likestilling har vært – og er – lovgivningen. Vi fikk vår første likestillingslov i 1978, etter en til dels opprivende debatt. Likestilling og innflytelse er ikke noe kvinnene har fått gratis. Det er noe de har kjempet for i generasjoner, og det gjenstår fremdeles mye. Bare 14 pst. av ordførerne i kommunene er kvinner. Menn besitter 84 pst. av maktposisjonene i norsk samfunnsliv, og i styrerommene dominerer menn totalt, foreløpig. Den lave kvinneandelen i styrene i norske selskaper er uheldig, og det er derfor nødvendig at det tas noen grep for å fremme en samfunnsutvikling som anerkjenner og tar i bruk den kompetansen både kvinner og menn har. Nå har det ikke vært noe problem med menns representasjon i maktposisjoner, for å si det mildt. Det som er helt klart, er at kvinners utdanningsnivå og kompetanse minst er på nivå med menns. Det vil være sløsing med ressurser ikke å utnytte kvinners kompetanse. Det er fortsatt for få kvinner i ledende stillinger i næringslivet. Jeg er overbevist om at regler for kjønnsrepresentasjon vil bidra til at kvinners kompetanse – det gjelder lederskaps- og næringslivskompetanse – vil bli synliggjort og bedre utnyttet. Styreverv er viktig, men det er kanskje enda viktigere at kvinners kompetanse tas i bruk i selskapenes daglige ledelse. Jeg vil i denne sammenheng benytte anledningen til å gratulere næringsminister Gabrielsen, hvis han nå hører etter, med Od@-prisen for sin innsats for å fremme kvinners posisjoner i styrer og i ledelse innen IT-bransjen. Jeg kan ikke huske at noen tidligere næringsminister har fått en slik anerkjennelse. Siden han også er Høyre-statsråd, er jeg selvsagt svært tilfreds. Oppfordringen til næringsministeren nå er at han ikke må hvile på sine laurbær, men at han fortsetter sitt engasjement med å styrke innsatsen når det gjelder å fremme kvinners posisjoner, også på andre områder innen næringslivet. Klarer han det, kan det bli flere priser! I Norge er det høy andel kvinner i politiske verv. Blant kvinner er det høyt utdanningsnivå og høy yrkesdeltakelse, og vi har godt utbygde velferdsordninger. Til tross for dette har vi ikke full likestilling mellom kvinner og menn. Målet om likestilling innenfor politikken er ikke langt unna. På andre områder derimot er det store forskjeller. Både på arbeidsmarkedet og i hjemmene råder fortsatt tradisjonelle kjønnsrollemønster. Kvinner har hovedansvaret, både for det betalte og det ubetalte omsorgsarbeidet. I de høyere maktposisjonene i næringslivet dominerer menn totalt. Dette betyr at den likestilling og innflytelse som er mulig innen politikken og i vår demokratiske sfære, begrenses av at menn dominerer innenfor det økonomiske området, et område som er svært viktig. Derfor er lovforslaget som Regjeringen har lagt fram, og som vi i dag skal vedta, et viktig skritt på veien mot likestilling mellom kvinner og menn. Jeg er svært tilfreds med at vi har en regjering, og statsråder, som tar likestilling på alvor. Det er et viktig mål for Regjeringen å øke kvinners deltakelse i besluttende organer og ledelse i næringslivet. Store bedrifter har en sentral betydning for økonomi, for samfunn og for velferd. Derfor er det et viktig demokratisk prinsipp at både kvinner og menn er representert der viktige beslutninger tas. Jeg er overbevist om at en bedre og jevnere kjønnsbalanse vil bidra til økt verdiskapning, fordi halvparten av de som skal bruke tjenestene og kjøpe varene, faktisk er kvinner. I et moderne likestilt samfunn skal begge kjønn ha like muligheter til å bidra med både kunnskap og kompetanse, og få en likeverdig del av godene. Derfor må både menns og kvinners ressurser tas i bruk i de styrende organer, ikke bare i politikken – ikke bare i den offentlige forvaltningen, men også i det private næringslivet. Når begge kjønn er representert, vil det bidra til at det blir tilført bredere erfaringer og dermed et bredere og bedre beslutningsgrunnlag i styrearbeidet. Økt mangfold vil i tillegg gjøre styrearbeidet – og virksomheten – mer strategisk og kreativt og sikre god kvalitet på de beslutninger som styret gjør. En del prosjekter har vist at bedrifter som har kvinner i styrene, har bedre inntjening enn andre bedrifter. En mulig årsak er at disse bedriftene har en annen kultur i positiv forstand. Dette er bedrifter som søker etter de beste medarbeiderne. De velger blant de kompetente menneskene – ikke bare blant halvparten – og de er dyktige til å se ressursene både hos kvinner og menn. Jeg tror det nytter med et bevisst og målrettet arbeid, også når det gjelder å øke andelen kvinnelige ledere. Det er et stort misforhold mellom den kompetansen kvinner har, og kvinners deltakelse både i besluttende organer og i besluttende stillinger. Den lave kvinneandelen må bety at næringslivet ikke nyttiggjør seg verdifull kompetanse. Veien til suksess, til å lykkes som bedrift, ligger i mangfold. Den bedrift og den arbeidsplass som består av bare det ene kjønnet, skaper «enfold». Det vi trenger i arbeidslivet, er mangfold – vi trenger både kvinner og menn på alle arbeidsplasser. Det er en kvalitetssikring når begge kjønn får bidra med sine erfaringer, med sitt perspektiv og sin kompetanse. I et lite land som Norge har vi ikke råd til å la være å likestille. Det har de heller ikke i næringslivet. I styrerom fattes det viktige beslutninger, og et styreverv gir grunnlag for makt og innflytelse. Den lave kvinneandelen både i styrer og ledelse viser at kvinner og menn ikke har de samme utviklingsmuligheter og karrieremuligheter i arbeidslivet. Derfor er den loven vi skal behandle i dag, viktig. Jeg er tilfreds med at det er flertall for Regjeringens forslag. Lovgivning kan selvsagt ikke være det eneste tiltaket. Det må arbeides med å endre holdninger i bedriftene, og i styrene må de endre sin kultur. Ja, i det hele tatt må det arbeides for å endre forhold som hindrer kvinners tilgang til styrerommene. Her gjøres det allerede mye godt arbeid.