Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2011-04-26:
I dag står ca. 35 000 landbrukseiendommer ubebodde. Dette er bygninger som folk med fordel kunne bodd i og beriket lokalsamfunnet. Ofte ligger disse i distrikter hvor bosettingsmønsteret og antall er nedadgående, og befolkningsalder er relativt høy. For hver dag blir det flere og flere tomme bygninger, samtidig som en del av disse blir i dårligere stand på grunn av at ingen bebor eller vedlikeholder dem. At folk ikke bruker dem, gjør at kvaliteten generelt reduseres. Det heter at folk trenger hus, og hus trenger folk. Det er sant. Samtidig vet vi at flere hundre tusen mennesker kunne tenke seg å flytte ut på landet og oppleve den livskvaliteten som finnes der, en annen livskvalitet enn den de har i dag. Hva er så problemet? Jo, problemet er at blant svært mange norske særregler, spesielt innenfor landbruket hvor det meste er regulert og bestemt, har vi bestemmelser om prisfastsetting på landbrukseiendommer som selges for over 1,5 mill. kr. Det vil si at prisen skal vurderes og godkjennes av myndighetene. Dette vil si at selv om kjøper og selger er blitt enige om en sum, så skal myndighetene avgjøre om dette er riktig pris. Hvor i samfunnet finner man slike bestemmelser? Daglig omsettes det svært mange hus, hytter, leiligheter, næringseiendommer, båter, biler osv., hvor selger og kjøper er blitt enige om en pris på over 1,5 mill. kr uten at myndighetene bryr seg. Hva er så forskjellen? Jo, det er ifølge myndighetene hensynet til bosetting og rekruttering av selvstendig næringsdrivende til jordbruket. Ja, dette høres jo flott ut. Dette er også svaret Fremskrittspartiet får når vi stiller ansvarlig statsråd dette spørsmålet i debatter og i spørretimen her: hensynet til rekruttering og bosetting. Men hva er det som skjer ute i den virkelige verden, hvor bøndene sliter hver dag for å få en grei inntekt ut av sitt arbeid? Jo, færre og færre fortsetter å være bønder. Av de ca. 45 000 bønder som mottar produksjonstillegg i dag, er det kun ca. 12 pst. som har 90 pst. av sin samlede inntekt fra gårdsbruket. Dette er ikke mange. Vi vet at antall gårdsbruk i aktiv drift reduseres med ca. tre til fire hver dag. Vi vet også at antall dekar vi produserer mat på i dag, er atskillig mindre enn for f.eks. ti år tilbake. Vi vet at 35 000 gårdsbruk står der med tomme bygninger – de fleste klare for salg hvis den prisen kjøper og selger blir enige om, blir godtatt. Men ofte blir den ikke det da gårdens avkastning skal bestemme prisen, selv om den som skal betale, er godt fornøyd. Kanskje han eller hun har andre planer om avkastning, eller at de ved å flytte dit er villige til å betale nettopp for å få den livskvaliteten de er på jakt etter for seg og sine. Dette vil ikke myndighetene tillate, og derfor vil Fremskrittspartiet at disse norske særreguleringene forandres og oppheves. Fremskrittspartiet ønsker et fritt marked hvor nettopp selger og kjøper bestemmer prisen. Da vil vi igjen få lys i vinduene, kanskje ikke hele året i alle, men i et stort flertall vil vi få det. Da kan kanskje grendeskolen reddes, og butikken kan fortsette å holde åpent. Da får velforeningen og idrettslaget nye medlemmer. Det blir jobb til håndverkerne, og, ikke minst, det vil stoppe den nedadgående, negative trenden. Livsgnisten vil komme tilbake til de fastboende. Man ser at man får igjen noe for strevet, og lysten til og interessen for å ivareta og investere i gården og gårdens bygninger er der nettopp fordi man vet at den dagen man eventuelt, av en eller flere årsaker, skal selge, vil man få igjen for sine investeringer. At dagens system er feilslått politikk, har nok regjeringen forstått. Derfor har de også tatt noen små steg i riktig retning ved å øke areal og pris. Men det er ikke nok, og det skjer for sent. Derfor fremmer jeg forslaget på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre om oppheving av bestemmelser om prisfastsetting for konsesjonspliktige eiendommer.