Jøran Kallmyr (Fremskrittspartiet), 2019-10-24:
Jeg har blitt bedt om å komme til Stortinget for å holde en redegjørelse om bemannings- og beredskapssituasjonen i politiet, slik mindretallet i Stortinget har ønsket. Jeg understreker at jeg ønsker å avgrense redegjørelsen til det mindretallet har etterspurt, nemlig bemannings- og beredskapssituasjonen, og jeg viser også til at jeg i løpet av høsten vil fremme en stortingsmelding om selve oppfølgingen av nærpolitireformen. Jeg vil derfor ikke komme nærmere inn på selve politireformen i løpet av denne redegjørelsen. I 2013 var politibudsjettet i Norge på i overkant av 12 mrd. kr. Det var i underkant av 8 000 politifolk, hvorav 7 800 var politiårsverk i distriktene, i tjeneste rundt omkring i landet. Erfaringene fra 22. juli og andre forhold som allerede i 2008 var behandlet i rapporten «Politiet mot 2020», viste store kapasitetsproblemer i politiet både hva gjelder etterforskning og politipatruljen, og ikke minst knyttet til beredskap. Allerede i 2008 ble det en politisk ambisjon om at det skulle bli to politifolk per tusen innbyggere i Norge. For å klare dette målet måtte utdanningskullene økes. Denne regjeringen har fulgt opp ambisjonen om å få to politifolk per tusen innbyggere i Norge i løpet av 2020. Dette har blitt gjort gjennom en systematisk oppbygging av politidekningen gjennom flere år – fra 1,71 i fjerde kvartal 2013 til 1,95 politifolk per tusen innbyggere i første kvartal 2019. Fra 2013 og til og med september 2019 har det kommet i underkant av 1 700 flere politiårsverk i Norge. Om lag 1 500 av disse politiårsverkene befinner seg nå rundt omkring i politidistriktene. Oslo er det politidistriktet som har fått den største økningen. De har fått en økning på om lag 350 politiårsverk, i tillegg til 50 jurister og flere sivilt ansatte siden 2013. Det har bl.a. også vært en kraftig økning i politiressursene til beredskapstroppen. Dette er riktignok en nasjonal beredskapsstyrke, men de brukes også aktivt i patruljeringen i Oslo, særlig på nattetid og helg. Vi går ikke ut med konkrete tall på beredskapsstyrken, siden dette er informasjon som vi av sikkerhetsmessige årsaker ikke ønsker å gå ut med offentlig, men utover beredskapsstyrken er det også en kraftig økning i selve politidistriktet. Oslo politidistrikt har nå en politidekning på 2,48 politifolk per tusen innbyggere. I brevet fra mindretallet etterspørres det informasjon om hvor økningen av antallet politistillinger er. Felles for alle politidistrikt er at de har fått en klar styrking av antallet politifolk hvis en sammenligner med 2013. Sør-Øst og Øst politidistrikt ble eksplisitt nevnt i brevet, og disse politidistriktene har fått en økning på henholdsvis 79 og 187 politiårsverk mellom 2013 og første kvartal 2019. Men hvordan er de nye ressursene fordelt, og hva jobber de med? Vi har tall på at nye stillinger mellom 2016 og 2018 er disponert på følgende måte: 43 pst. av dem har gått til politioperative stillinger, og det er her vi f.eks. har politipatruljen. 33 pst. av dem har gått til etterforskning. 10 pst. har gått til forvaltning. Forvaltning er de som holder på med pass, våpensøknader, utdanningssaker, ID-saker osv. 7 pst. er dedikert til forebygging, 2 pst. driver med å opparbeide kunnskap, og så har vi en annen sekkepost på 5 pst. En annen myte som har fått festne seg, er at det er de sentrale etatene, slik som Kripos, Økokrim og POD, som har fått økningen av de nye ressursene. Det er riktig at det i årene 2015 og 2016 var en forsiktig økning i andelen av politiet som jobbet i POD og særorganer. I 2015 og 2016 planla man politireformen, og da var andelen som arbeidet i særorganer, oppe i 8,3 pst. Dette er tatt ned til 7,5 pst. i 2019. Til sammenligning var andelen i 2014 på 7,6 pst. Dette betyr at 92,5 pst. av alle politiressurser i Norge jobber i politidistriktene. Det er sjelden vi ser så store skifter i kriminalitetstrendene som vi har vært vitne til i de siste årene. Vinningskriminalitet har alltid vært den desidert største andelen av all kriminalitet i Norge, men den kriminaliteten har siden 2014 falt med 36 pst. Det er ganske oppsiktsvekkende, fordi det var den aller største posten, og totalt sett har også kriminaliteten i Norge sunket, med 15 pst. i samme periode. Likevel kan vi jo forstå årsakene. Antallet lommetyverier, innbrudd og personran har sunket dramatisk siden 2013, både fordi det er gjort mye bra politiarbeid, og fordi 15 000 kriminelle utlendinger er uttransportert fra Norge, men også fordi atferden vår har endret seg. I dag har vi langt mindre kontanter på oss. Vipps og betalingskort har fullstendig overtatt for kontantene. Vi sikrer hjemmene våre bedre, og mobiltelefoner og annet personlig utstyr er mindre attraktivt å stjele fordi teknologien har gjort produktene sikrere. Men nettopp teknologiutfordringene er også det som nå er de største utfordringene for norsk politi, og her går utviklingen rasende fort. La meg forsøke å sette dette i et perspektiv: Da jeg vokste opp, var min verden mye mer lik min fars verden enn den verden mine barn vokser opp i i dag, sammenlignet med min verden. Da faren min vokste opp, var det tv, det var radio, det var telefon, og det var det i min barndom også. Men det barna mine vokser opp i, er noe helt annet, det er en helt annen teknologisk verden, der USA og Europa er bare noen få tastetrykk unna. Nå går utviklingen raskere enn noen gang. Det tok 78 år før 50 millioner personer brukte telefonen. Det tok 38 år før 50 millioner hadde radio. Da Pokémon Go kom, tok det bare 19 dager før 50 millioner brukte den. Denne rivende teknologiutviklingen har også stor betydning for kriminalitetsbildet. Teknologien har ført til en stor reduksjon i den tradisjonelle kriminaliteten, men det har også åpnet opp for en annen og alvorlig kriminalitet, og det er den kriminaliteten som har økt mest, nemlig overgrep mot barn. Bare siden 2014 er det en økning på 162 pst. i saker med overgrep mot barn under 16 år. Internett og nettbaserte løsninger brukes f.eks. til å presse norske gutter og jenter på rommene sine til å begå overgrep mot seg selv. Dette er det kyniske personer som står bak, de utnytter usikre ungdommer og lurer dem til å utlevere nakenbilder av seg selv, og deretter starter utpressingen. Ungdommene blir truet med at nakenbildene skal bli spredt rundt til f.eks. Facebook-vennene deres. Tenk dere å være 16 år og bli utsatt for noe slikt. Et selvmord som lensmannen i en liten bygd i Norge fortalte om, viste seg å ha bakgrunn i en utpressingssak der en gjeng marokkanere satt i Marokko og utga seg for å være en jevnaldrende jente. De fikk dermed lurt ut et nakenbilde av en ung gutt, og deretter startet utpressingen. En slik trussel kan for mange ungdommer være mye verre enn å bli frastjålet en jakke eller en mobiltelefon. Derfor er det også opprettet enheter for digitalt politiarbeid i alle politidistrikt, og det opprettes nå – i distrikt for distrikt – nettpatruljer, og det skal det bli i alle distriktene. På den måten kommer også politiet nær den yngre garde, de som ikke er vant til å ringe, men som er vant til å chatte. På den måten bygger vi tillit og åpner kanaler på ungdommens premisser. Teknologien har også åpnet et helt nytt univers for kriminelle. Via Darknet kan man få kjøpt og solgt nær sagt alt av kriminalitet. Her blir det tilbudt stjålne kredittkort. Narkotika selges med både kvalitetsstempel og ratingsystem fra selgerne. Her kan man få kjøpt våpen, som maskingevær og håndgranater, og man kan også få kjøpt overgrepsmateriale av barn, eller bestille et direkteoverført overgrep av et lite barn på Filippinene. Noen få tastetrykk på en internettside – og vipps, så kan en bevege seg inn i et kriminelt univers helt uten IP-sporing. Dette er som eBay, bare at produktene er illegale. Her i salen er det kanskje få som kjenner til hvordan de skal gjøre det, men jeg er nok redd for at de fleste 14-åringer der ute vet godt hvordan de skal gjøre dette. Skal vi ha et politi som kan oppklare og forhindre kriminalitet, holder det ikke lenger med bare det tradisjonelle politiet. Vi må også ha et politi som er i stand til å beskytte barn og unge, eldre og bedrifter fra å bli svindlet, utnyttet og utsatt for overgrep via nett. Vi er nødt til å ta inn over oss et kriminalitetsbilde der Egon Olsen er byttet ut med Simon Leviev, Tinder-svindleren. Derfor har også regjeringen satset på å bygge opp IT-kompetansen i hvert eneste politidistrikt, for det som skjer nå over hele Norge, det skjer på gutte- og jenterommet både i de små og i de store kommunene. Men det er ikke bare i politidistriktene vi har bygget opp IT-kapasiteten. Kripos har blitt styrket for å kunne både etterforske og bistå distriktene. Vi har opprettet cyberkrim-senteret NC3. De har en kompetanse på IT-krim som er fullt på høyde med de beste i verden. Selv om kriminaliteten totalt har gått ned med 15 pst., er den kriminaliteten som har gått opp, tung kriminalitet, som tar veldig mye av etterforskningsressursene. Tidsbruken på ulike saker varierer veldig, fra et gjennomsnitt på fem timer på en enkelt vinningssak til 2 226 timer på draps- eller drapsforsøkssaker. Det gjør at 2,9 pst. av sakene politiet håndterer, binder opp 32,5 pst. av ressursene. Dette er de mest alvorlige og vanskeligste sakene, men vi er nødt til å ta dem, for dette er den kriminaliteten som kan holde et barn fanget i et hjem med overgrep, drapssaker, forferdelige familievoldssaker, voldtekter og de største narkotikasakene. Selv om teknologien brukes til ren IT-krim, er det også som regel en hybrid der teknologi brukes til å gjennomføre tradisjonell kriminalitet, vi står overfor. Et godt eksempel på dette er ungdomsvold, som i de siste dagene rettmessig har fått mye fokus. Snapchat og sosiale medier brukes aktivt til å bygge opp status, utpresse andre ungdommer med juling om de ikke betaler, og lignende. Bevisene befinner seg ofte i den digitale verden. Da må vi ha et politi som kan trenge inn i den digitale verden, men også et politi som kan rydde opp på gata og drive med forebygging. Det er alltid en balansegang for politiet hva slags kriminalitet man skal prioritere. Det kommer an på trender. Blir det mange lommetyverier, ja, da må det prioriteres hardt i en periode, for folk skal jo føle seg trygge. Nå prioriteres ungdomskriminaliteten, og det er bevilget ekstra ressurser til dette både i 2019 og i forslaget til budsjett for 2020. Selv om vi har en ny type kriminalitet, vil det også være stort behov for politi på bakken og da særlig politipatruljen, og det er også her mye av kritikken og påstandene om nedbemanning har kommet. Først vil jeg understreke at alle distrikter har fått en økt bemanning: Det er 1 500 flere politiårsverk siden 2013. Men har dette gått til å styrke politipatruljen? Politidirektoratet har gjort en måling første fredag i februar hvert år mellom klokka seks og sju på kvelden, og den viser at omfanget av politiansatte i patrulje i politidistriktene har økt fra om lag 350 i 2013 til i underkant av 570 i 2019. Det er en økning på om lag 60 pst. Mye kan tyde på at politiet har lyktes med å flytte ressurser også fra dagtid til midt i uken og til helgekveld, da det er størst behov. Dette skal vi komme med en nærmere analyse av i selve stortingsmeldingen. Gjennom et økt fokus på etterretning klarer nå politiet i større grad enn før å planlegge hvor de bør sette inn ressursene, og til hvilken tid. Dette har også en klar og forebyggende effekt, at det f.eks. er synlig politi utenfor et utested der en konsert blir holdt – kanskje ikke alltid på de mest kjente utestedene, men politiet kommer dit fordi de har fanget opp at en gruppe som ofte havner i bråk, skal dit. Eller det kan være ungdommer som har avtalt sted for slåssing via sosiale medier – da er det viktig at politiet plasserer seg der for å forebygge. Da jeg selv var ute med patruljen i Oslo, fikk jeg inngående forklaring på hvorfor politiet var til stede på de ulike stedene rundt omkring i Oslo. Det var helt bevisst, og det var et resultat av et etterretningsarbeid i forkant. Selvsagt bommer også politiet, for det er umulig å spå hvor kriminelle handlinger skjer til enhver tid, men dersom man klarer å plassere seg der det er størst sannsynlighet for at kriminaliteten skjer, da vil det ha en forebyggende effekt. Men dette er også veldig vanskelig å måle, for hvordan måler man egentlig at et lovbrudd ikke har skjedd? Oslo-politiet har som nevnt en nøye vurdering foran hver helg av hvor de skal plassere seg, og det skjer nå i alle politidistrikter i større eller mindre grad, og det er en av de tingene som kommer i politireformen. Men dette blir jo litt som i fotball: Driver man med mannsmarkering av den utrolig gode playmakeren på motstanderlaget, da øker også risikoen for at andre får mer rom på banen. Selv om forebygging er vanskelig å måle, føler jeg meg likevel trygg på at mange kriminelle handlinger har blitt unngått ved å jobbe etter en slik metode. Senest i dag så vi at Stavanger-politiet var ute og sa at de i hvert fall hadde avverget mange masseslagsmål. Er vi likevel i mål? Er alt rosenrødt? Nei, det er det ikke. Norsk politi er i en omstillingsfase, en krevende omstillingsfase. Nye metoder skal innarbeides, og personell skal kurses. Når personell kurses, er de ikke på patrulje og driver ikke med etterforskning. Dette er dilemmaer: Skal man ta seg tid til nødvendig trening og kursing? Dette er selvsagt ressurskrevende og tynner ut ressursene. Det er derfor en balansegang mellom kvalitet og kvantitet – og av og til er kvantitet det som faktisk blir kvalitet. Størst belastning ble det i begynnelsen av reformen. I stortingsmeldingen kommer vi til å se nærmere på ressursbruken til obligatorisk trening og kurs. Det kan hende at tiden er moden for å gjøre enkelte justeringer der for å frigjøre mer ressurser til operativt arbeid. Vi er et langstrakt land, med fjorder og fjell. Mange plasser er det tynt befolket. Men kriminalitet skjer også der. Hvordan kan et moderne politi jobbe bedre enn før, og hvordan får vi den økte kvaliteten også ut i havgapene? Politiarbeid på stedet er et viktig kvalitetstiltak. Felles straffesaksinntak kan være et annet tiltak, som i samarbeid med politiet ute i felten sikrer både mer effektiv drift og økt kvalitet. På Leknes i Lofoten møtte vi et eksempel på det for en liten stund siden. Ansatte ved lensmannskontoret på Leknes fortalte om en alvorlig overgrepssak. Den ble håndtert gjennom politiarbeid på stedet. Ikke bare det: Det interessante var historien lokale politifolk fortalte om hvordan de håndterte hendelsen i samspill med jurist og etterforskere på politikammeret i Bodø, som da bidro med etterforskningsplaner, kompetanse, stilte kontrollspørsmål og tok tak i de spørsmålene som bedre kunne håndteres av politikammeret enn av politiet i felten, som da var opptatt med å håndtere pågripelsen av gjerningspersonen og oppfølgingen av den voldsutsatte. Det ble gjennomført innledende avhør og sikring av spor på åstedet. Spisskompetansen som satt i Bodø, ble direkte overført til Leknes, og det i løpet av veldig kort tid. Samarbeidet gjorde at ressursene både i Bodø og på Leknes ble disponert fullt ut, slik at kapasiteten ble utnyttet maksimalt de første og viktigste timene i initialfasen av saken. Det disse engasjerte politifolkene fortalte, var at samarbeidet sikret en bedre håndtering av hendelsen enn man ville hatt tidligere. Kvaliteten ble rett og slett høyere. Faren for feil eller glipper ble redusert, og hendelsen ble alt i alt håndtert bedre enn tidligere. Vel så viktig: Dette er hvordan et moderne politi sikrer at de som bor i Distrikts-Norge, sikres en akkurat like god oppfølging fra politiet som de som bor i de større byene. Men det er ikke nok at kvaliteten skal være god. Det må også komme en politipatrulje. Her fokuserer man på de lensmannskontorene som har blitt fjernet. Da har jeg lyst å ta et eksempel fra mitt eget hjemfylke. Lensmannskontoret i Aukra dekker tre kommuner, Sandøy, Midsund og Aukra, med én lensmann, én lensmannsbetjent og én kontormedarbeider. Lensmannskontoret med politiskilt på veggen håndterte både sivile oppgaver og etterforskning. Det som «gamlelensmannen» fortalte meg, var at han var oppgitt over forestillingen om at det var han og lensmannsbetjenten som kom og rykket ut ved en hendelse. Det sier seg selv, egentlig: Hvordan kan to politifolk være tilgjengelig 24 timer i døgnet, året rundt? For de tre kommunenes vedkommende har det siden 2003 vært et felles vaktsamarbeid med Molde. Dermed forsvinner ikke beredskapen idet kontorlyset slås av og lensmannen går hjem. Innbyggerne i disse tre kommunene ivaretas av en døgnkontinuerlig bemanning fra det som vi i dag kaller «Geografisk driftsenhet Romsdal». Det er dette som gjør at vi evner å ha et tilgjengelig politi døgnet rundt og året rundt også i de mindre byene og i Distrikts-Norge. Det er derfor vi må innse at kontoret i seg selv ikke var nok til å håndtere disse hendelsene. Dette må håndteres av trente politifolk med en såkalt IP-godkjenning. De er trent og rustet til å gripe inn i hendelser der folk føler seg truet. Det er også beskrivelser av folk som ikke får hjelp i tide. Det tar vi på alvor, men vi må også erkjenne at feilvurderinger kan skje, eller at den nærmeste politipatruljen er langt unna, som følge av at de er på et annet oppdrag. Men innsatsevnen har blitt styrket gjennom en økning av innsatspersonell i kategori 3, altså IP3, i politidistriktene. Siden 2013 har antallet IP3-godkjenninger økt fra om lag 650 til 1 050 i 1. tertial 2019. Dette er personell som får mer trening og er rustet til å håndtere ekstra krevende situasjoner i politidistriktene inntil de får støtte fra nasjonale bistandsressurser, som f.eks. ved kidnappinger eller terrorhandlinger. Hvordan er resultatene? Responstid er den tiden det tar fra politiet får melding om en hendelse, til første politipatrulje er på stedet. Siden 2015 har politiet målt hvor lang tid de bruker på slike hasteoppdrag, dvs. de mest alvorlige hendelsene, hvor liv og helse står i fare. Kravene som stilles til politiets responstid, er et uttrykk for hva befolkningen kan forvente seg av sitt lokale politi. Her er ikke alt rosenrødt, men det er heller ikke svart, slik enkelte prøver å framstille det som. Responstiden ble målt første gang i 2015. Siden den gangen har det blitt langt flere oppdrag som måles, siden dette har blitt mer innarbeidet i rutinene. Det er valgt å stille krav til hvilken responstid politiet skal holde seg til i 80 pst. av hasteoppdragene. Det er stilt ulike krav til responstid ut ifra hvor oppdragene skjer. I tettsteder hvor det bor 20 000 eller flere innbyggere, er kravet om responstid satt til 11 minutter. I 2. tertial 2019 brukte politiet 12 minutter. I tettsteder hvor det bor 2 000–20 000 innbyggere, er kravet til responstid satt til 19 minutter. Dette ble innfridd i 2. tertial 2019. For tettsteder med 2 000 eller færre innbyggere er kravet til responstid 30 minutter. I 2. tertial 2019 brukte politiet 31 minutter. Dette viser at vi ikke innfrir, men at vi er nær ved å innfri i alle kategorier. Men jeg synes ikke det er godt nok at responstidskravene ikke er nådd i to av kategoriene. Her må resultatene bli bedre, men det er heller ingen grunn til å male fanden på veggen. Også de nasjonale beredskapsressursene er en svært viktig ressurs. Siden 2013 er beredskapstroppen styrket med 60 pst. flere tjenestepersoner. Den økte bemanningen har gjort det enklere å kunne ha en del av beredskapstroppen døgnkontinuerlig tilgjengelig på 5 minutter. Beredskapstroppen kan nå også bruke de nye politihelikoptrene som skarpskytterplattform. De nasjonale beredskapsressursene vil fra 2020 ha en økt kapasitet og kan da operere i store deler av Sør-Norge på under to timer, som følge av at vi har fått politihelikopter med transportkapasitet. Dette betyr at beredskapstroppen endelig har blitt en ordentlig nasjonal innsatsgruppe. Når vi er inne på helikopter: Et av de nye politihelikoptrene er utstyrt med topp moderne overvåkingsutstyr og kan bistå distrikter på kort tid i hele østlandsområdet – og i Sør-Norge i løpet av litt lengre tid. Med langt større rekkevidde og transportkapasitet kan dette helikopteret gjennomføre oppdrag i Hallingdal med f.eks. hundefører i løpet av relativt kort tid. For å redusere responstiden og øke etterforskningskapasiteten har regjeringen i sitt budsjettforslag for 2020 foreslått en rekke styrkinger av norsk politi. 100 mill. kr er øremerket til å ansette nye politistudenter som går ut av Politihøgskolen i 2020. Legg merke til at denne øremerkingen skal sikre at de får jobb halve året, for de går tross alt ut i juni, og på sommeren er de sommervikarer. Helårseffekten er 200 mill. kr. Dette skal gå til å ansatte politistudenter i nye politistillinger, som kommer i tillegg til de som erstatter dem som går av naturlig i etaten. I tillegg følger vi opp fjorårets budsjett med 150 mill. kr til helårseffekten for dem som ble ansatt i fjor. I 2019 kom det også en ekstrabevilgning på over 150 mill. kr til politiet i revidert nasjonalbudsjett. Etterforskningskapasiteten må styrkes, og derfor har regjeringen foreslått å bevilge 83 mill. kr til dette. Dette foreslås nå som frie midler til politidistriktene, fordi det er ulikt behov i de ulike distriktene. Derfor må pengene brukes lokalt, der skoen trykker mest på etterforskningsfeltet, enten det er påtalejurister, flere etterforskere eller for å heve statusen på dem som er der nå, slik at man greier å beholde dem. Noen har reagert på at inntaket til Politihøgskolen skal reduseres fra 550 til 400. Men dette er en naturlig utvikling når måltallet, to politifolk per tusen innbyggere, nås i 2020. Fortsatt vil det imidlertid være først i 2023 at antallet framtidig politiutdannede blir redusert til 400. Dersom politiet ansetter alle tilgjengelige framtidig politiutdannede fram til 2025, vil man ha en politidekning på 2,13 politiårsverk per tusen innbyggere i Norge i 2025. Befolkningsveksten er selvsagt tatt med i beregningen. Til sammenligning hadde Sverige 2,03 politifolk per tusen innbyggere i 2016, ifølge Eurostat. Ifølge den samme statistikkilden hadde Danmark 1,86 og Finland 1,37. Særlig Sverige har en kriminalitetsutfordring vi ikke kommer i nærheten av i Norge. Det burde være velkjent for de fleste. Det skal legges til at Sverige allerede har planlagt å øke politistyrken sin med 10 000. Jeg vil også understreke at vi er litt usikre på hva som ligger til grunn for denne Eurostat-målingen, så vi kan ikke gå god for at dette måles likt i alle landene. Er det hugget i stein at det skal være bare to politifolk per tusen innbyggere? Nei, det er det ikke. Det er nettopp derfor det er på Politihøgskolen i Oslo vi tar kuttet, for da har vi en større fleksibilitet til å kunne øke inntaket på et senere tidspunkt, hvis det viser seg å være nødvendig. Særlig aktuelt kan det være med en spesialisering, et masterløp, slik at flere av de spesialistene som politiet trenger, kan hentes inn som politiutdannede personer som først har tatt en bachelor, og etterpå kanskje har gått et masterløp, eller har tatt en annen type spesialisering. Er det noe vi vet, så er det at vi trenger mer spesialisering i politiet framover. Vi trenger både å ha god responstid og å håndtere den nye kriminaliteten. Politi-Norge er fortsatt i en kritisk fase av reformen. Omstruktureringene ble ferdig i 2018, men det skjer fortsatt mange tilpassinger og endringer rundt omkring i politidistriktene. Det er mange som har fått nye roller, nye politimetoder skal læres, og de skal brukes. Totalt berører reformen 17 500 ansatte. Det er en svær reform, men de kriminelle tar ikke pause på grunn av reformarbeid i politiet. Derfor blir det belastende når man skal gjennomføre de investeringene man gjør i personell og kunnskap, samtidig som kriminaliteten holder fram – og faktisk øker når det gjelder den groveste og mest alvorlige kriminaliteten. For å kunne klare dette løftet har politiets budsjetter med budsjettforslaget for 2020 totalt blitt økt med 35 pst. siden 2013. Dette er en økning på 4,4 mrd. kr siden regjeringen tiltrådte, hvorav 3,3 mrd. kr er på politiets driftsbudsjett. Dette er en reell økning, dvs. at beløpet er korrigert for pris- og lønnsjustering. Endringer knyttet til budsjettering og utgifter til merverdiavgift og pensjon er også tatt med. I perioden 2013–2019 er veksten til politidistriktene reelt på 1,9 mrd. kr. Det blir mange tall i en slik redegjørelse, men fakta er ofte tall når man spør etter beredskap og bemanning. I stortingsmeldingen som kommer i løpet av høsten, vil regjeringen legge fram for Stortinget en grundig vurdering av hvor vi nå står, under ett år etter at det siste politidistriktet gjennomførte sine strukturendringer. Der vil vi også peke på veien videre framover og hvilke grep regjeringen ønsker å gjøre framover for å sikre at vi får et enda mer robust politi og enda flere folk ute på gaten i politioperative stillinger. Vi må huske på at politiets oppgaver er ganske komplekse, og at politipatruljen er bare en del av de ti tusen politifolkene som i etaten står på dag og natt for å holde oss trygge. Som redegjørelsen viser, kan man ikke bare sammenligne ett tall fra det tidligere Politi-Norge med det nye Politi-Norge. Trygghet skapes gjennom både politi på gaten, forebygging og gode etterforskere. Men for at alt dette skal fungere godt, er vi avhengig av at alle ledd fungerer godt, fra meldingen kommer inn til OPS, til påtalejuristen avgjør ønsket reaksjonsform. Jeg føler meg likevel trygg på at politiet i sin nåværende tilstand er i stand til å gi nødvendig trygghet til befolkningen. Men det er definitivt et behov for forbedringer, og det er nettopp derfor regjeringen har satset på politiet i sitt budsjettforslag. Hvis regjeringen hadde ment at alt var bra, hadde vi kommet til å levere et budsjettforslag der vi kun hadde justert for lønns- og prisvekst, men i det budsjettforslaget vi har levert, er det en betydelig satsing på politiet – reelt sett med 350 mill. kr.