Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2014-12-10:
Etter å ha vært i Oslo rådhus er det litt rart å starte på en debatt om statsbudsjettet i Norge, men det hører vel også med blant det som er viktig i demokratiet. En debatt om statsbudsjettet i Norge dreier seg i dag om hvilken retning budsjettet skal ta, om hvordan vi bruker de store mulighetene vi har som nasjon. Regjeringen presenterer et statsbudsjett som den sier har gitt Norge en ny retning. For Arbeiderpartiet er det en feil retning. Store skattekutt – mest til menneskene med milliarder – har gjort at bevilgningene til kulturformål er redusert. En påplussing på 1,1 pst. dekker på ingen måte lønns- og prisvekst, selv etter at alle må effektivisere med 0,6 pst. Etter flere år med sterk vekst i kulturbudsjettene satte Stoltenberg-regjeringen ned Enger-utvalget. Utredningen viser at en bevisst satsing på kultur gjennom flere år har gitt resultater. Enger-utvalgets utredning er også en viktig rettesnor for det videre arbeidet med utvikling av kulturfeltet. Kulturutredningen gir også grunnlag for å drøfte prinsipielle forskjeller i politikken. På den ene siden dreier det seg om et samfunn der man ser på kulturen som noe mer enn bare kultur – som et virkemiddel for å utjevne sosiale skillelinjer, som bidrag til folks levekår, om systemer som skal favne både bredde og topp, der politikerne er med på å vise retning, og som bidrar til å løfte fram de forskjellige kulturuttrykkene. På den andre siden dreier det seg om et mer liberalt tankegods, der idealet er at samfunn og myndigheter forholder seg nøytrale, og der troen på markedet er det mest framtredende. Årets statsbudsjett legger på mange måter opp til politisk abdikasjon på kulturfeltet. Økonomiske prioriteringer overlates til et fåtall personer som utgjør styret i Kulturrådet. Det kunstfaglige skjønn skal være styrende for arbeidet. Penger skal kunne flyttes mellom sjangere, og poster som tidligere var med på å utjevne regionale forskjeller i tilbud, skal nå undergis de samme kunstfaglige vurderinger. Det er altså det dette nyordet «armlengdes avstand» betyr. Som politikere skal vi ikke bry oss med hva pengene brukes til. Det skal overlates til ekspertene. De beste søknadene skal passere, andre kriterier er ikke utarbeidet. Arbeiderpartiet er ikke imot at det foretas forenklinger i tilskuddsordningene. Men vi mener at det er politikk å fordele budsjettet på de forskjellige kulturområdene. Vi mener også at det er legitimt å mene noe om hvordan midler skal brukes, og at offentlige penger også skal fylle andre samfunnsformål enn de rent kunstfaglige. Det er stor enighet om at kulturen har en egenverdi. For vår del mener vi at kulturelle fellesgoder som teater, opera og orkesteropplevelser skal gjøres tilgjengelig for alle. Samtidig ønsker vi å støtte opp om ulike former for kulturell virksomhet, som ulike grupper selv oppfatter som meningsfylte, og at vi også i kulturpolitikken gjenspeiler vårt mangfoldige samfunn, samtidig som vi ivaretar vår kulturarv. For Arbeiderpartiet var Den kulturelle skolesekken, Den kulturelle nistepakka og Den kulturelle spaserstokken noe langt mer enn symbolpolitikk. Det er resultatet av et politisk mål om å bringe kulturtilbud ut og fram til mennesker i vårt samfunn – ikke bare til de få eller til de som har råd. Regjeringens smålige prioriteringer ble satt på prøve da forslaget om å ta bort Den kulturelle spaserstokken ble lagt fram. Det er selve beviset på at ingen – absolutt ingen – i vårt samfunn slipper unna når de store skattekuttene skal finansieres. Kulturministeren har utvilsomt bidratt til å gjøre kulturpolitikken til en politisk kamparena. Under overskriften «Maktspredning» meldte hun tidlig at hun ønsket en debatt om kulturpolitikken. Ja, debatt har det blitt, men mest om mangel på ambisjoner. Årets trontale inneholdt ingen omtale av kultur, heller ikke av frivillighet eller idrett – begge deler veldig viktig for oss alle. En gjenganger på debattarenaen har vært mediepolitikken, men statsråden har for annen gang måttet gjøre helomvending i møte med Stortinget når det gjelder både pressestøtte, moms og NRK-lisens. For ett års tid siden sa kulturministeren til Aftenposten: «Frihetsreformen vår skal også styrke regionenes kulturliv. Dette vil bidra til å spre makt og å sette dagsorden.» Videre skulle det skapes større frihet ved å skape et bredere finansieringsgrunnlag for norsk kultur. Vi synes også det er flott at privatpersoner, stiftelser og bedrifter støtter opp om kunst og kulturformål, men vi kan ikke støtte et system der giverne skal bestemme hvor de offentlige pengene skal brukes. Gaveforsterkningsordningen gjør nettopp det, og vi har registrert at det ikke er mulig å redegjøre for om gaveforsterkningsordningen har fått fram flere givere. Det betyr at det er de som allerede blir sponset, som får litt mer, og at forskjellen mellom dem som har rike og fattige onkler, blir større. Kulturpolitikken, frivillighetspolitikken og idretten har fått en betydningsfull plass i Arbeiderpartiets alternative budsjett for 2015. Vi mener at kulturpolitikk, frivillighet og idrett også er viktig bl.a. for næringsutvikling, for folkehelse, for demokrati og for integrering. Våre lokalsamfunn trenger slik innsats også fra storsamfunnet. Idretten og frivilligheten trenger mer enn store ord, de trenger også budsjettbevilgninger. Det er all grunn til å berømme Kristelig Folkeparti og Venstre, som har reddet økonomien til store deler av kulturliv, frivillighet og idrett neste år. Et budsjett med sterk høyredreining har fått en noe slakkere sving. Til tross for utallige anmodninger fra Organisasjons-Norge fortsetter regjeringen og kulturministeren å bidra til å svekke og redusere betydningen av en politisk villet spillpolitikk. Et sterkt vern mot spilleproblemer, en spillpolitikk som kan styres med raske politiske grep, kombinert med et overskudd som bidrar til godt utbygd helsearbeid, rehabilitering og lokale aktiviteter, står tydeligvis i veien for markedskrefter og enkeltes ønske om å gjøre lettjente penger. Ingen endringer skal utfordre eneretten, gjentar statsråd Widvey gang på gang – når det nettopp er det motsatte hun gjør. Tror statsråden for alvor på at en omsetning på 1,5 mrd. kr, sånn regjeringen foreslår når man utlyser lisenser for nye lotterier, ikke vil gå utover finansieringen av frivilligheten i Norge? Neppe. Og hvorfor skal man utrede lisenser for utenlandske spillselskaper? Er det for å ivareta enerettsmodellen og dens rolle i det norske samfunn? Nei, neppe det heller. Hvis enerettsmodellen var målet, ville kulturministeren for lengst ha presentert en ordning tilsvarende den finske for ESA. Det ville bety innstramninger rundt monopolet. Men det er ikke ministerens plan. Nei, det dreier seg om å liberalisere, koste hva det koste vil. En rapport fra Lotteritilsynet viser at det er over 20 000 problemspillere i Norge og 80 000 med moderat spillerisiko. Mon tro om tallet vil reduseres i et liberalisert spillemarked? Det er ikke et folkekrav å slippe utenlandske aktører legalt inn i det norske spillemarked – ikke er det forenlig for å begrense spilleproblemer, og ikke finnes det grunner til å tappe lokalt organisasjonsliv fra tilgangen på bidrag til anlegg og aktiviteter. Her går det virkelig galt når åpenbar klokskap må vike for markedskreftene.