Trine Skei Grande (Venstre), 2009-04-27:
Jeg har lyst til å begynne med et historisk perspektiv rundt dette. Vi er nå heldigvis i en situasjon i samfunnet at vi kan velge hvordan vi lever våre liv i mye større utstrekning enn før. Hvis vi spoler hundre år tilbake i tid, til de damene som kjempet for at kvinner i denne sal skulle ha de rettighetene vi har i dag, var det knyttet stor skam til det å bli boende alene, og det var også veldig vanskelig rent økonomisk å tro at man skulle kunne leve et liv alene. Så retten til å kunne velge å bo alene er også en viktig rett historisk sett, sjøl om den egentlig ikke blir satt sammen med de andre rettighetene. I denne salen nevnes ofte begrepene «familiepolitikk» og «barnefamilier» som viktige satsingsområder. Det meste av det er man jo enig i at det er viktig å satse på, men sjøl om aleneboende eller single er en veldig sammensatt gruppe, betyr ikke det at det er en gruppe man ikke skal ha politikk overfor. Gruppen «barnefamilier» er også en veldig sammensatt gruppe, likevel har denne salen mange ganger utviklet politikk for den gruppen. I dag bor det 850 000 personer alene i Norge. Det betyr at 40 pst. av landets husholdninger består av enpersonshusholdninger. Det betyr at 18 pst. av dem som bor her i landet, bor alene. Det er den gruppen som øker mest, og den økte også mest i 2008. Andelen aleneboende var 4 pst. i 1960, 10 pst. i 1980 og 18 pst. nå. Familien bestod i 1960 av et snitt på 3,3 personer og har nå gått ned til et snitt på 2,2, enda vi er blant de mer fruktbare i verden, i hvert fall i Europa. Oslo har flest aleneboende. Nær 30 pst. av oss som bor her, er det, og vi har bydeler, som f.eks. St. Hanshaugen, som har opptil 47,6 pst. aleneboende beboere. I 2006 kom det på bestilling fra Bondevik II-regjeringa en rapport fra SSB som het «Aleneboendes levekår». Der er det noen viktige tall og noen viktige varsko for oss som politikere som jeg syns vi må ta på alvor. Det ene er at aleneboende tjener generelt mindre enn gjennomsnittet av befolkningen. De aleneboende som faller innunder lavinntektsgruppen, har generelt svakere yrkestilknytning, lavere utdanningsnivå og er hyppigere mottakere av sosialstønad, som bostøtte og sosialhjelp. Det er den eneste gruppen som har fått mindre å rutte med den siste tida. Det er en gruppe der 44 pst. svarer at det er vanskelig å få lønnen til å strekke til, mens det er bare tre av ti av dem som lever i par, som sier det samme. Man definerer fattigdom på ulike måter, men det er helt klart at ut fra fattigdomsbegrepet er dette den gruppen som øker mest, og som henger mest etter i inntektsutviklingen. Det er også den gruppen som jobber mest overtid, både fordi det er vanskeligst for dem å si nei, og fordi de i en tid med individuell lønnsdannelse har minst å slenge i bordet med av gode argumenter for hvorfor man skal ha lønnsøkning. Når vi har en gruppe som faller så utenfor på én av de to viktige indikatorene jeg kommer til å løfte, syns jeg det er utrolig at vi ikke prøver å utvikle mer politikk overfor dem. Ett av de områdene er avgiftssystemet vårt. Vi har et avgiftssystem som henger igjen i en gammel 1950-tallstankegang om at husstander er noe som består av flere inntekter og flere hus, og på sånne husstander legger vi avgifter. En av de avgiftene er NRK-lisensen, som da innkreves etter den gamle 50-tallsstandarden på hva som er en husstand. I tillegg har vi en rekke faste utgifter som verken er god miljøpolitikk eller god singelpolitikk. Det går på søppel, det går på strøm, det går på vann, og det går på telefon, der vi legger masse på fastutgift og ikke på forbruk. Det hadde vært god miljøpolitikk å få snudd dette mer på forbruk, og det hadde også vært god singelpolitikk. Boligområdet er et område som har blitt verre og verre for disse gruppene, idet boligprisene har økt. Retten til å eie sin egen bolig har faktisk nå blitt satt veldig høyt i Norge – retten og muligheten til å få den gleden det er å sette spikeren i veggen og ikke tenke på at man trenger å ha dårlig samvittighet overfor noen man leier hos. Men veien inn i det boligmarkedet blir bare vanskeligere og vanskeligere med de høye boligprisene. Skal man få til noe på dette området, må man legge til rette for gode spareordninger kombinert med eierordninger og andre typer eierformer hvis man skal klare å få single inn på boligmakedet. Når vi ser at det er et ekstremt bypolitisk område, ser vi også at de utfordringene som single har, først og fremst er knyttet til byområder. Et annet politikkområde som det kan være vanskelig å finne løsninger på, er det som går på forbrukerrådgivningen. Hvis man ser på den andelen av lønna man bruker til forbruksvarer, vil man se at en aleneboende bruker 33 pst. av lønna, et par uten barn bruker 26 pst. av lønna, mens et par med barn bruker 23 pst. av sin lønn til dette formålet. En SIFO-forskning som ble lagt fram for noen år siden, viste at en voksen person brukte rundt 4 260 kr av månedslønna på mat, klær, helse og fritid, mens hvis man flyttet sammen i par, økte de utgiftene med bare 140 kr. Det er mye som markedet må ordne opp i på dette området, men det er klart at i forbrukerlovgivningen er det viktig å regulere det som heter pakketilbud, rabattilbud og andre tilbud som gjør det veldig tjenlig å kjøpe store kvantum av alle typer forbruksvarer, og også type andre forsikringstilbud. Vi vet at single er den dårligst forsikrede gruppen i landet, og vi vet hvor viktig forsikring er for ikke å havne i den fattigdomsfellen man kan havne i når ulykken er ute. Et annet område som jeg syns det er rart at ikke flere tar tak i, fordi det har så store følger, er de helseproblemene man ser oppstår i denne gruppen. Da jeg var samfunnsfaglærer – som begynner å bli 15 år siden – viste all statistikk at menn som levde sammen med kvinner, levde lenger enn menn som bodde alene, og kvinner som bodde sammen med menn, levde kortere enn kvinner som bodde alene. Konklusjonen i min samfunnsfagklasse var da at menn var «helseskadelig». Nå viser statistikken at dette ikke er riktig. Nå er det single som lever kortere enn de som faktisk bor i par. Veldig mange helseindikatorer virker på dette. Det tror jeg er en stor debatt i samfunnet. Det handler om hvordan vi tilbyr hele helsesystemet vårt, og at hvis du er skikkelig syk, er det faktisk noen som må presse deg gjennom, alle de gangene du hangler deg på jobb, og noen egentlig skulle ha sagt at dette burde du ha gått til doktoren med, eller i dag burde du ha vært hjemme. Det betyr at vi har et helsesystem som egentlig forutsetter at du har noen som stiller opp for deg, for å komme gjennom det. Det er en stor debatt, men jeg syns det henger godt sammen med den velferdsreformen som Venstre snakket om på sitt landsmøte i helgen, der man flytter ressursene ned og prøver å si at det er fastlegen og primærhelsetjenesten som skal bidra til de viktigste løsningene, fordi det er innen primærhelsetjenesten man kan ha en oppfølging av hvert enkelt menneske på en annen måte. En ny samfunnsstruktur og en ny familiestruktur betyr at man også må påvirke helsevesenet i den retning. Det jeg hadde lyst til å bruke det siste minuttet av min taletid på, er det gledelige ved at man har en kultur med mange single mennesker, for det er ingenting som fører til så økt kulturbruk som det at man har single. Det er ingen som går så mye på kino, det er ingen som går så mye på teater, det er ingen som går på så mange konserter, og det er ingen som bruker det offentlige rom så mye som de som bor alene. Det betyr at denne byen hadde f.eks. vært utrolig mye kjedeligere hvis det ikke hadde vært for alle single som i stor grad er med og løfter kulturkonsumet i denne byen. Hadde det ikke vært for de single, hadde vi hatt mye kjedeligere byer. Så single er noe av fordelene med den endringen av samfunnsstrukturen som vi har sett.