Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-12-01:
Kontantstøtten er en viktig sak for Senterpartiet. Regjeringen har styrket kontantstøtten for ettåringene, og det er en veldig viktig sak for mange. Den er med på å styrke valgfriheten, og er spesielt viktig for mange i overgangen mellom foreldrepermisjon og arbeid. Det er spesielt det vi får mange tilbakemeldinger om, at etter det første året når man skal gå ut i jobb igjen, er det mange som ønsker en mer fleksibel ordning. Det har nå regjeringen gått inn for. Det er en kjent sak at regjeringspartiene har en litt ulik inngang til spørsmålet om kontantstøtte, og etter innleggene fra representantene fra både Arbeiderpartiet og SV føler jeg at rommet er litt vidt for å fremme primærstandpunkt i saken. For det første må jeg si at jeg er litt overrasket over at Fremskrittspartiet velger å fremme dette forslaget, for jeg opplever at både Senterpartiet og Fremskrittspartiet er veldig opptatt av viktigheten av kontantstøtten. Det som overrasker meg, er at man i så stor grad velger å fremme integreringsperspektivet og ikke ser på at det faktisk er en ganske liten andel av innvandrerne som mottar kontantstøtte. Jeg er langt på vei enig i mye av det Høyre skisserer i denne saken. Så er det sånn at argumentet om språkutvikling blir litt mindre relevant nå etter det grepet regjeringen har tatt, der man sier at kontantstøtten kun skal gjelde for ettåringene. Så er det jo sånn at mange uansett vil velge å være hjemme. Det er også noe med at man er nødt til å ha respekt for at noen familier faktisk velger det, fordi de oppriktig mener at det er best for sin familie og sine unger, at det nødvendigvis ikke er best med barnehage i alle tilfeller. Så var representanten Gjul også inne på spørsmålet om barnehage og kontantstøtte, og sier at et flertall velger barnehage. Men det er jo et økonomisk spørsmål. Jeg mener at regjeringen i denne saken har vært med å øke valgfriheten for familiene, nettopp ved at man øker støttebeløpet, så enda flere familier har mulighet til å ta et reelt valg om man ønsker å være hjemme eller ikke. Det andre som overrasket meg litt, er at Fremskrittspartiet med dette forslaget er med på å redusere verdien av kontantstøtten. Man løfter det liksom ikke opp som en generell ordning som skal være like viktig for alle, men begynner med en debatt som går ut på å avgrense den, istedenfor å si at den skal være en universell ordning på lik linje med andre ordninger. At man velger å gjøre det, mener jeg er med på å svekke kontantstøtten som ordning, og det synes jeg blir litt spesielt. Så tok representanten Horne opp det om å snakke mot seg selv. Jeg hadde egentlig ikke tenkt å si noe om det, men i og med at hun selv nevnte det, slo to ting meg. Vanligvis befinner vi oss på hver vår side her. Når man diskuterer valgfrihet, er det regjeringen som blir beskyldt for å redusere valgfriheten, mens Fremskrittspartiet ønsker mer valgfrihet. Det er to ting: For det første virker det som det er noen saker der Fremskrittspartiet vet hva som er best for familien. Vi får ofte kastet det etter oss at regjeringspartiene liksom vet hva som er best for familien. Derfor har vi sånne og sånne ordninger, og vi velger å sette noen grenser. Men her virker det som om Fremskrittspartiet i noen saker vet hva som er best for familien. Ikke når vi snakker om foreldrepermisjon, men når det gjelder kontantstøtte, vet man det. Det andre er det med at prisen for valgfrihet er at folk ikke alltid velger det man selv mener er rett. Sånn er det i alle saker. Det hender man legger inn noen føringer eller knytter noen krav til ulike goder, fordi man mener at det er rett ut fra mange perspektiver. Sånn er det åpenbart også for Fremskrittspartiet akkurat når det gjelder kontantstøtte, selv om man mener at det ikke er rett når man snakker om foreldrepermisjon.