Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2015-02-03:
Takk til SV og Venstre som har fremmet mange gode forslag i denne saka, men for øvrig er dagens debatt et aldeles strålende eksempel på hvorfor norsk klimapolitikk nå er en fiasko. Vi har allerede hørt om taktskifte, om realistisk og om aktiv politikk, om at det i dag blir vedtatt skritt som går i riktig retning. Etter meg tipper jeg at statsråden kommer til å gjenta at norsk klimapolitikk er ambisiøs. Det er nærmest forbløffende at det fortsatt er nødvendig å minne om virkeligheten. Norge har ikke lave utslipp sammenlignet med andre land. Tvert imot er vi blant de landene i Europa som slipper ut mest CO2 per innbygger. Ola Nordmann slipper ut dobbelt så mye CO2 per år som Medelsvensson gjør. Norske utslipp går ikke ned, og vi oppfyller ikke løftene i klimaforliket. Mens svenskene skal kutte 40 pst. i forhold til 1990-utslippene sine innen 2020, diskuterer vi fortsatt om vi kanskje skal klare å kutte 5 pst. i forhold til våre 1990-utslipp. Dette kommer ikke til å gjøre Norge til et lavutslippssamfunn, for ikke å si et nullutslippssamfunn, i 2050. I innstillingen til denne saka ligger det hele 41 forslag om tiltak for utslippskutt. Miljøpartiet De Grønne støtter alle. Om de ble vedtatt, ville de kutte norske utslipp med de 8 millioner tonn som trengs for å oppfylle Stortingets høytidelig vedtatte klimaforlik innen 2020. De fleste forslagene er velkjente, de er grundig utredet av Miljødirektoratet, og de har ligget på både denne regjeringens og tidligere regjeringers bord. Den blå regjeringen kunne iverksatt alle disse tiltakene, uten å spørre Stortinget, i samsvar med klimaforliket. Det samme kunne den rød-grønne regjeringen ha gjort. Men hva skjer? I dag blir 26 av disse klimatiltakene stemt ned av Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Bare fem blir vedtatt, fordi de er så utvannet at ingen kan være imot dem. Hør her: Regjeringen skal utrede «hvordan fossil energibruk i Norge kan erstattes med fornybare energikilder som tilpasning til lavutslippssamfunnet.» Men sist jeg sjekket var hele poenget med klimapolitikk å gjøre akkurat dette. Etter 25 års klimapolitikk vedtar vi altså dette en gang til. Vi vedtar også å opprettholde støtteordningene til hydrogen og å lage en hydrogenstrategi, og vi skal altså forby bruk av fossil olje til oppvarming i husholdninger og grunnlast i øvrige bygg i 2020. Men det er veldig nær det som ble vedtatt i klimaforliket i 2012. Dette har altså komiteen brukt tid og politiske ressurser på å tilberede, og flertallet er veldig fornøyd. Til Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet er det i grunnen bare ett spørsmål å stille: Er dette ambisiøs klimapolitikk? Kanskje de fem tiltakene som vedtas i dag, er valgt fordi de gjelder sektorer der det er spesielt viktig å kutte på grunn av manglende måloppnåelse? Nei, dessverre. Noen slik vurdering er ikke gjort. Norge har ingen sektorvise målsettinger. Det stortingsflertallet i dag gjør, er politikk etter innfallsmetoden. Og det betyr i praksis fortsatt det Arbeiderpartiet, Høyre og ymse andre partier til enhver tid finner det kostnadsfritt å akseptere. Mens Stortinget bruker tida på dette, stiger temperaturen på jorda, og hvis vi skal styre unna de farligste og mest uforutsigbare klimaendringene, har verden i dag som kjent mindre enn 20 år før utslippsnivåene må være på null – altså null, president, om 20 år. Regjeringen legger straks fram en stortingsmelding om klimamål for 2030, og det eneste ansvarlige er at regjeringen i denne meldingen forplikter Norge til i størrelsesordenen 55 pst. utslippskutt på norsk territorium innen 2030 hvis vi skal oppfylle ambisjonene og målene om et nullutslippssamfunn i 2050. Dette er ambisiøst, men det er mulig. Men det krever de to tingene som fortsatt mangler i stortingsflertallets klimapolitikk, nemlig forpliktelse og vilje til gjennomføring. Dagens debatt viser bedre enn noen gang hvorfor Norge må få en klimalov som fastslår klare, forpliktende, nasjonale mål og sektormål for utslippskutt, og som ansvarliggjør regjering og enkeltstatsråder og etablerer en fast prosedyre for gjennomføring og rapportering. Med en klimalov ville mange av de tiltakene som blir stemt ned i dagens representantforslag, vært gjennomført. Jeg noterer at mange partier nå etter hvert nevner klimalov. Det er det mest lovende i denne saksbehandlingen.