trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-11-17:
La meg først si meg helt enig med representanten Øye i at skatteinnkrevingen er et svært viktig område. En fungerende og effektiv skatteinnkreving er en forutsetning for det velferdstilbud vi kan gi befolkningen. Det er derfor med tilfredshet jeg registrerer at tall fra Skattedirektoratet viser at mer enn 99 pst. av utlignet skatt blir betalt. Med en slik innkrevingsprosent plasserer Norge seg helt i verdenstoppen. Med innføringen av inntektssystemet i 1986 ble det etablert en ordning for utjevning av skatteinntekter mellom kommuner. Undersøkelser viser at forskjeller i inntektsnivå best forklarer forskjeller i tjenestetilbud mellom kommuner. Fra 1986 ble 300 kommuner fullt ut kompensert for differansen mellom betalt skatt i egen kommune og rundt 90 pst. av landsgjennomsnittet, regnet i kroner pr. innbygger. Utjevningsordningen ble revidert i 1997, da det ble innført et nytt referansenivå på 110 pst. av landsgjennomsnittet. Ni av ti kommuner omfattes nå av ordningen. Ved revisjonen pekte flere på faren for at sterk utjevning kunne redusere incitamentet til effektiv skatteinnkreving. Etter 1997 er derfor kompensasjonsgraden redusert, og vil fra 2001 være 90 pst. Uavhengig av hva man måtte mene om kompensasjonsgraden, er det et faktum at andelen betalt skatt i forhold til utlignet skatt er like høy i kommuner som omfattes av utjevningsordningen, som i kommuner som ikke berøres av utjevningen. Dette viser ferske tall fra Skattedirektoratet. Vi må selvsagt sette oss som mål å opprettholde den høye innkrevingsprosenten, og om mulig øke denne ytterligere. Personlig tror jeg imidlertid ikke kun rutiner og kompetanse avgjør om vi lykkes. Skatteinnbetalingsviljen kan også virke inn på innkrevingsprosenten. Jeg tror den lokale forankringen av skatteinnkrevingen i seg selv kan virke positivt på skattebetalingsviljen. Dette bekrefter mange skatteoppkrevere. Jeg mener derfor at dagens organisasjonsmodell med en lokal forankring av skatteinnkrevingen i hovedtrekk bør ligge fast, men jeg er selvsagt åpen for å se på om systemet kan forbedres.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-11-17:
Som jeg sa i mitt første svar, har ordningen vært endret flere ganger fra 1986 og fram til i dag, nettopp med tanke på å innføre så mange incitament som er mulig, for å sikre en så god innkrevingsordning som det lar seg gjøre. Jeg er selvsagt også helt enig med representanten Øye i at man bør gjøre det man kan for å komme så nær 100 pst. som mulig, eller på 100 pst. Og som jeg sier, mener jeg at dagens organisasjonsmodell i hovedsak bør ligge fast. Men jeg er selvsagt åpen for, og vil komme til å se på om det er mulig å forbedre den modellen som vi har i dag, for å gjøre dette ytterligere bedre enn det er.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-11-17:
Jeg regner med at den konkrete saken som representanten Arnesen her sikter til, dreier seg om Kveldsro sykehjem i Alta. Husbanken har ikke mottatt søknad fra Alta kommune for dette sykehjemmet. Kommunen har visstnok etter en vurdering kommet til at det blir for kostbart å utbedre til dagens standardkrav. Selv om bygningen er i god bygningsmessig stand, har sykehjemmet, etter det jeg kjenner til, til dels betydelige mangler i forhold til det som kreves av dagens sykehjem. Blant annet mangler det bad på beboernes private rom, og mange av rommene er fortsatt tosengsrom. For å få tilskudd må omsorgsboliger og sykehjem være utformet slik at de egner seg for eldre, funksjonshemmede og andre med behov for pleie og omsorg. I Husbankens retningslinjer og veileder for prosjektering av omsorgsboliger og sykehjem gis det anvisning om hvordan bygningene skal utformes for at de skal være tilgjengelige for sterkt bevegelseshemmede og fungere tilfredsstillende i en pleiesituasjon. Den private boenheten skal i henhold til retningslinjene bl.a. ha bad. Ved utbedring av eksisterende sykehjem skal de anvisninger som gis, følges så langt som mulig, slik at det oppnås en funksjonell standard. Kan ikke ny standard oppfylles på grunn av begrensninger i det eksisterende bygget, blir avkorting av tilskuddet vurdert. I dagens bygningsmasse er det mange eksempler på at bofunksjonen på sykehjemmene er for dårlig ivaretatt. Sykehjemmene, som skal være manges hjem i siste fase av livet, bør ha god kvalitet. Staten går inn med store tilskudd gjennom Handlingsplan for eldreomsorgen. Dette gjøres for å øke antallet boenheter, gi tilbud om énsengsrom til alle som ønsker det, og øke kvaliteten på sykehjem og omsorgsboliger. Tilskudd til utbedring er avhengig av kostnadene. Ved store utbedringer er det mulig å oppnå maksimalt tilskudd. Etter min mening er det da riktig å kreve tilnærmet samme standard ved utbedring som ved nybygging. Husbanken utviser allerede fleksibilitet og skjønn i søknadsbehandlingen, og etter min oppfatning er det ikke grunn til å lempe på de krav og anbefalinger som Husbanken har gitt. Men det forutsettes at Husbanken fortsatt bruker skjønn, slik som de gjør, spesielt i forhold til eksisterende bygningsmasser, hvor vi er kjent med at det for enkelte bygninger er betydelige problemer med å oppnå dagens standard.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-11-17:
Undertegnede har ikke besøkt dette sykehjemmet, men jeg har ingen grunn til å tvile på at dette – som veldig mange andre gamle eller eksisterende bygninger – er en bygning som vi definitivt bør ta vare på. Det er også mitt utgangspunkt. Og jeg har selv som lokalpolitiker vært med og brukt betydelige midler på å restaurere eksisterende sykehjem til brukbare bygninger som vi fortsatt skal bruke, også i min hjemkommune. Problemet er at vi ikke har noen konkret sak til vurdering; vi har ikke mottatt søknad fra Alta kommune i denne saken. I 1997 var Frikirken – som eier dette sykehjemmet, hvis det er det samme vi snakker om, og det forutsetter jeg at det er – i kontakt med Husbanken, og de bad om en vurdering av en standardheving av sykehjemmet. Etter den tid har vi ikke mottatt noen søknad fra Alta kommune, og dermed har vi ingen sak til vurdering. Det er kommunen som på et selvstendig grunnlag har besluttet å legge ned sykehjemmet. Men jeg legger til grunn, som jeg sa i mitt første svar, at det skal utvises fleksibilitet, og at eksisterende bygningsmasse skal kunne brukes.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-11-17:
Det er riktig som representanten Bastesen påpeker, at drikkevannsforskriften av 1. januar 1995 pålegger alle vannverk som leverer vann til mer enn 20 husstander eller 100 personer, at anlegget skal være søkt godkjent innen 1. januar 1996, eller innen 1. januar 1997 dersom de var godkjent etter tidligere forskrift. Det er imidlertid viktig å presisere at hovedpoenget her ikke er selve godkjenningen, men at alle vannverk skal tilfredsstille de nye kravene som framkommer av drikkevannsforskriften. Grunnen til at jeg skiller mellom godkjenning og tilfredsstillende vannkvalitet, er at mange vannverk som tilfredsstiller drikkevannsforskriften, ennå ikke er formelt godkjent. Som Bastesen påpeker, er ca. halvparten av vannverkene over en viss størrelse ikke godkjent. Men når vi ser nærmere på disse tallene, ser vi at det er langt færre som ikke har tilfredsstillende vannkvalitet. Dette innebærer at mange av vannverkene som ikke er godkjent, faktisk leverer vann som tilfredsstiller drikkevannsforskriften. Nå er det Sosial- og helsedepartementet som har ansvaret for drikkevannsforskriften, men jeg kan opplyse at det der arbeides med en ny drikkevannsforskrift på bakgrunn av nytt EØS-reglement. I den forbindelse vil det klarere gå fram hva som skal inngå i godkjenningen. Dette tror jeg vil føre til at langt flere vannverk – vannverk som i dag har tilfredsstillende vannkvalitet – vil komme til å ordne formalitetene med godkjenning. Problemstillingen må derfor knyttes til de vannverk som faktisk ikke har tilfredsstillende vannkvalitet. I dag utgjør dette ca. 700 vannverk, som til sammen forsyner ca. 500 000 personer. Det er den enkelte vannverkseier som har ansvaret for å følge opp forskriftens bestemmelser. Men som representanten Bastesen er kjent med, pågår det et statlig program for vannforsyning der hensikten er å utbedre forholdene ved de vannverkene som ikke er tilfredsstillende. Blant annet tilbys økonomisk støtte til utbedringer som blir så kostbare at det er urimelig at abonnenten bærer alle kostnadene selv. I den femårsperioden programmet har pågått, har ca. 185 vannverk, som til sammen forsyner ca. 400 000 personer, fått forbedret vannkvalitet med støtte fra dette programmet. I tillegg har noen større vannverk, som til sammen forsyner like mange personer, forbedret vannkvaliteten. På grunn av at behovet for utbedringer ennå ikke er dekket, har Regjeringen på dette området gått inn for at programmet skal forlenges med ytterligere fem år.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-11-17:
Som jeg sa i mitt første svar, er det en forskriftsendring på gang som skal gjøre det enklere å oppnå godkjenning og gjøre godkjenningen mer oversiktlig. Vi regner faktisk med at mange av de vannverkene som i dag har en tilfredsstillende vannkvalitet, men ikke godkjenning, vil komme til å bli med ganske tidlig i denne prosessen etter at de nye forskriftene foreligger. Ved at det blir enklere, vil det i den fasen bli godkjent langt flere vannverk. Som jeg også sa i mitt første svar, er det dessverre mange vannverk som fortsatt ikke har en tilfredsstillende kvalitet, og som dermed heller ikke vil oppnå godkjenning. Regjeringen har derfor besluttet å utvide programmet for satsing på dette området i ytterligere fem år for å sikre at samtlige vannverk skal være godkjent i løpet av denne perioden. Det er ikke bare kommunale vannverk som leverer vann til fiskeindustrien og til annen næringsmiddelindustri, som er avhengige av godkjent vann, og det er selvsagt også et ansvar som påligger den enkelte å sørge for at man får fortgang i dette arbeidet.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-11-17:
Til grunn for dette forsøket ligger to ulike hensyn. For det første at det skal være et mest mulig reelt rammefinansieringsforsøk, og for det andre at forsøkskommunene ikke skal tape økonomisk på å delta. Disse hensynene kan stå i et motsetningsforhold til hverandre. Fordi det dreier seg om en svært kompleks problemstilling, har departementet valgt å gjennomføre en grundig vurderingsprosess i samråd med forsøkskommunene. Etter kontakt med og innspill fra disse viser det seg at kommunene har ulike oppfatninger om de problemstillingene som reises av representanten Brustad. Spørsmålet ser ut til å bygge på en forutsetning om at det allerede er tatt en beslutning om utformingen av forsøket. Dette er imidlertid ikke riktig. Departementet er fortsatt inne i en avklaringsprosess om detaljene i forsøket og beregningen av tilskudd til de enkelte kommunene. Her tar vi sikte på en balansert avveining av ulike hensyn og de ulike synspunkter som forsøkskommunene har gitt uttrykk for, med det grunnlag at forsøket skal bli mest mulig reelt. Det skal være et rammefinansieringsforsøk så langt det lar seg gjøre innenfor de ulike avveininger som skal gjøres.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-11-17:
Som jeg har svart på i et brev av 5. november til representanten Brustad, vil de synspunkter som Stavanger kommune har framført, bli tatt med i de videre vurderinger. Som jeg sa i mitt første svar, er det ikke tatt stilling til hvordan dette endelig skal utformes. Bakgrunnen er nok delvis knyttet til barnehagetilskuddet. Kommunaldepartementet og Barne- og familiedepartementet er i tett dialog for å finne ordninger som skal tilfredsstille de ulike sider av forsøket. Det fører for langt å gå inn på det her. Det er ikke tatt stilling til det, og vårt utgangspunkt er at forsøket skal være reelt, og at andelen frie midler skal være så høy som mulig innenfor de ulike hensyn som må tas.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-11-17:
Først vil jeg presisere at målsettingen er at de enslige mindreårige skal være bosatt i en kommune innen tre måneder etter at de eventuelt har fått innvilget oppholdstillatelse. Det er altså ikke fra ankomst, men fra det eventuelt foreligger et vedtak om oppholdstillatelse at målet er bosetting innen tre måneder. Når det er sagt, er rask bosetting i en kommune utvilsomt den beste løsningen for disse barna og en langt bedre løsning enn et lengre opphold i mottak. Av den grunn kan de, etter en individuell vurdering, bosettes i en kommune før de eventuelt har fått innvilget oppholdstillatelse. Et flertall av de enslige mindreårige asylsøkerne omfattes av denne ordningen, og flere kommuner har etter hvert gjort avtaler om å ta imot enslige mindreårige. Dessverre har det vært vanskelig å få nok plasser i kommunene. Samtidig er antallet enslige mindreårige som kommer til Norge, nær fordoblet det siste året. Mange enslige mindreårige har derfor fått et lengre opphold i mottak enn det som er ønskelig. Bosetting av de barna som kommer uten følgespersoner, krever ekstra tilrettelagte bo- og omsorgsløsninger, og flere kommuner har vært usikre på hvilke boløsninger man bør velge. Kommunal- og regionaldepartementet har derfor i samarbeid med Barne- og familiedepartementet igangsatt et prosjekt for utvikling av gode modeller for kommunalt arbeid med enslige mindreårige. Videre ble det særskilte tilskuddet til kommunenes arbeid med enslige mindreårige i 1999 økt fra 80 000 kr til 90 000 kr pr. år. I tillegg ble aldersgrensen for tilskuddet endret fra 18 til 20 år. Målet var at økningen i tilskuddet ville stimulere kommunene til raskere bosetting. Jeg tar denne situasjonen alvorlig. Jeg vil derfor sammen med barne- og familieministeren invitere Kommunenes Sentralforbund til en dialog om disse spørsmålene med sikte på en avklaring av ansvarsforholdene, for at disse barna ikke skal komme dårligere ut enn norske barn i samme situasjon. I tillegg vil jeg oppfordre alle til å be kommunene om å bidra til at arbeidet med å bosette enslige mindreårige kan tas på alvor.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-11-17:
Det er et innspill som jeg vil ta med i det videre arbeidet. Som jeg sa i mitt første svar, er mitt utgangspunkt at jeg sammen med barne- og familieministeren vil ta et initiativ overfor KS for å få en drøfting av disse spørsmålene. Dette er et økende problem, og det er en utfordring som vi definitivt tar på alvor og skal søke å finne gode løsninger på. Jeg vil verken svare bekreftende eller avkreftende på innspillet, men jeg tar det med i det videre arbeid.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Driften ved et nyoppusset og fint sykehjem i Alta står i fare for å måtte innstille fordi rommene ikke nøyaktig har den størrelse som kreves – dette til tross for at størrelsen på fellesarealene og totalarealet langt overstiger kravene, og at bygget har en høg standard. Mye kan tyde på at dette er en situasjon som mange kommuner står overfor. Vil statsråden gjennomgå disse reglene med sikte på en mer fleksibel praktisering?»
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg har selv besøkt dette sykehjemmet i Alta som jeg henviser til. Sykehjemmet ligger i fine omgivelser og synes ikke å være så sterkt institusjonspreget. Slår man sammen fellesarealene og areal pr. rom på dette sykehjemmet, så har hver beboer ca. 80 m2 til rådighet. Rommene er fine, men, som sagt, det mangler bad på noen av dem. Viktigst er det at beboerne trives veldig godt, og at ansatte og pårørende er godt fornøyd. Når jeg har tatt opp dette spørsmålet, er det fordi jeg mener at ressurser kan brukes på en bedre måte enn å legge ned et såpass godt og veldrevet sykehjem for å bygge opp et nytt. Med de store oppgavene vi har innenfor helse og omsorg, må det være mer presserende oppgaver hvor disse midlene kan brukes. Jeg håper at statsråden igjen vil se på saken, fordi det tyder på at reglene i dag forfektes for stramt.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-11-17:
Jeg har et spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Drikkevannsforskriften av 1. januar 1995 pålegger alle vannverk som leverer vann til mer enn 20 husstander eller 100 personer, at anlegget skal være godkjent innen 1. januar 1996. Det var pr. 1996 1 907 slike vannverk, 1 084 av dem kommunale. En fersk undersøkelse viser at bare ca. halvparten er godkjent eller har søkt om godkjennelse. Hvilke tiltak vil statsråden iverksette for å følge opp drikkevannsforskriften for de kommunale vannverk?»
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-11-17:
Jeg takker statsråden for svaret, som var både fyldig og for så vidt godt. Men spørsmålet mitt gjaldt jo de kommunale vannverkene. Jeg kan opplyse presidenten om at det er kommunestyret i den enkelte kommune som er godkjenningsinstans for de kommunale vannverkene, og når kommunestyrene ikke har somlet seg til å få godkjent kommunenes vannverk, bør kommunalministeren som øverste myndighet for kommunene, på en eller annen måte gi dem beskjed om at nå må noe bli gjort. Når vi ikke får vannverkene godkjent, er det som en tikkende bombe i eksportsammenheng. Det er ingen tvil om at vi har god vannkvalitet i Norge, og det gjøres mye for vannkvaliteten, men vannverkene skal også være godkjent. Det kan ellers skape problemer spesielt for fiskeindustrien.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-11-17:
Jeg har et spørsmål til samferdselsministeren: «I forbindelse med den nye anbudsrunden for kortbanenettet ble det fra Samferdselsdepartementets side lagt inn i forhandlingene med Widerøe"s Flyveselskap ASA at direkteruta fra Helgeland til Oslo og retur skulle legges ned mot at frekvensen mellom Helgeland og Trondheim skulle økes. Direkteruta til Oslo har vært en suksess med 85 pst. belegg og må være en av de mest lønnsomme rutene til Widerøe. Hva er årsaken til at denne lønnsomme ruta nå planlegges nedlagt, og vil statsråden medvirke til at så ikke skjer?»
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-11-17:
Jeg takker statsråden for svaret. For folk på Helgeland, og spesielt i Brønnøysund, vil det etter de store investeringene som er foretatt i Brønnøysund Lufthavn, virke litt rart at tilbudet nå blir trappet ned. Og det er ingen tvil om at departementet la føringer i forhandlingene om at ruten der skulle legges ned mot at frekvensen til Trondheim ble økt. Det går vel på Statoils behov for flyginger fra helikopterbasen og ned til Trøndelag. Men de har jo løst sitt behov med privatfly. Er det kanskje heller tanken på SAS" lønnsomhet på ruten mellom Trondheim og Oslo som er grunnen til at anbudsdokumentene var utformet slik de var? Ellers vil jeg gjerne ha en presisering av hva statsråden mente med «FOT-krav».
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-17:
«I 1999 har det kommet 474 enslige mindreårige asylsøkere til Norge. Barna blir plassert midlertidig på asylmottak, men målet er at de raskest mulig skal bosettes i en kommune innen tre måneder, selv om asylsøknaden ikke er behandlet. Alenebarna er svært sårbare, har stort omsorgsbehov og behov for et normalisert liv. Bare 194 av de 474 er til nå bosatt. Hva vil Regjeringen gjøre for å oppfylle målsettingen?»
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-17:
Jeg takker for svaret og er glad for at Regjeringa er opptatt av dette. Vi må lage ordninger som gjør at disse barna ikke kommer dårligere ut enn norske barn i tilsvarende situasjon, sa statsråden. Vi kan vel kanskje si at norske barn som er under lov om barnevern, er i samme situasjon, fordi de også på mange måter er alenebarn. Det særskilte tilskuddet til de enslige mindreårige ble økt til 90 000 kr pr. år, og aldersgrensen ble hevet til 20 år. Men når det gjelder barnevernsbarna, vet vi at aldersgrensen er 23 år. Mener ikke statstråden at det kunne være en løsning å se på om en også kunne heve aldersgrensen for tilskuddet til enslige mindreårige, la det vare fram til 23 år, slik at kommunenes økonomiske rammer for å kunne lage et normalt hverdagsliv rundt disse barna lå bedre til rette, slik at bemanningen av hjemmene, enten det er fosterhjem eller andre løsninger, kunne bli på samme nivå som for barnevernsbarna?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-17:
Først tillater jeg meg å gjøre oppmerksom på at jeg har skrevet feil avis i spørsmålet. Det skal være Bladet Vesterålen og ikke Vesterålen Avis, som det står i spørsmålet. Spørsmålet lyder da: «Ifølge Bladet Vesterålen har Hadsel kommune i Nordland innført en ekstra avgift for barn som har deltids barnehageplass og samtidig mottar kontantstøtte. Avgiften er satt til 500 kr per måned. Dette fører til at foreldre som velger å være hjemme sammen med barna to dager i uka, må betale mer for barnehageplassen enn for full barnehageplass. Mener statsråden at dette er i tråd med intensjonene bak innføringen av kontantstøtte? Hvis ikke, hva vil statsråden gjøre for å rette dette opp?»
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-17:
Jeg takker for svaret, som jeg for så vidt er fornøyd med. Jeg er glad for at ministeren er enig i innholdet i mitt spørsmål. Dette er en oppfordring til at folk skal gå på arbeid og ikke bruke barnehageplassen, som er i strid med intensjonene i kontantstøtteloven. Jeg håper at ministeren går videre og gjør oppmerksom på overfor Hadsel kommune og andre kommuner som legger seg på en slik linje, at dette er i strid med intensjonene i kontantstøtteloven.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-11-17:
Kontantstøtta er utforma med sikte på å medverka til at familiane får meir tid til å ta omsorga for eigne born, og at dei skal få reell valfridom når det gjeld omsorgsform for borna. Kontantstøtta skal òg sikra meir likskap i overføringane familiane mottar til barneomsorg frå staten, uavhengig av korleis tilsynet vert ordna. Desse intensjonane er nedfelte i formålsparagrafen i kontantstøttelova. Kontantstøtta skal dessutan vareta behovet for større fleksibilitet og kombinasjonsløysingar i pakt med familiane sine behov. Det er på denne bakgrunn opna for at familiar som har deltids eller korttids barnehageplass, skal få utbetalt delvis kontantstøtte. Representanten Svendsen viser til at Hadsel kommune har innført ei ekstra avgift for born som har deltids barnehageplass, med det resultatet at foreldre som vel å vera heime saman med borna sine to dagar i veka, må betala meir for plassen enn for full barnehageplass. Dette er utan tvil i strid med intensjonen om at kontantstøtteordninga skal opna for fleksibilitet og kombinasjonsløysingar i pakt med familiane sine behov. Det har aldri vore meininga at dei som får delvis kontantstøtte, skal betala ei ekstra avgift for bruk av barnehage. Eg vil oppmoda Hadsel kommune til å endra denne praksisen. Det er likevel slik at det er eigaren av barnehagen som fastset foreldrebetalinga. Regjeringa kan derfor ikkje pålegga eigaren eit særskilt nivå for foreldrebetalinga. Eg synest det ville vera naturleg at foreldra tok opp denne saka med kommunen. Det er òg opp til eigaren å vurdera om det er mogleg å tilby fleksible opphaldstider i barnehagen. Det statlege driftstilskotet til barnehagane er blitt endra dei siste åra ved at satsane for dei korte opphaldstidene er blitt styrkte – dette for å gjera det økonomisk lettare for eigarane av barnehagane å tilby ulike opphaldstider. Regjeringa ynskjer eit barnehagetilbod som er både fleksibelt og brukarvenleg, og med foreldrebetaling på eit akseptabelt nivå. Satsane for foreldrebetaling skal ikkje ekskludera nokon frå barnehage. Det er òg Regjeringa si målsetting at kostnadene i barnehagesektoren skal delast mellom foreldre, kommune og stat. Staten dekker i underkant av 40 pst. av utgiftene, og det er eit mål at kommunane og foreldra kvar skal dekka 30 pst. Slik som det er i dag, dekker foreldra meir av kostnadene enn det kommunane gjer. I barnehagemeldinga, som vi kjem til å legga fram før jul, blir den økonomiske situasjonen for barnehagane drøfta, m.a. òg tiltak som vil kunna letta presset på foreldrebetalinga.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-11-17:
No har Regjeringa lagt fram eit statsbudsjett som ligg til handsaming i Stortinget, og kva som kjem ut av det, veit vi vel for så vidt ganske mykje om allereie. Fylkesmennene har knapt med ressursar, det innrømmer eg òg i svaret, og så får vi sjå i neste omgang kva vi kan gjera med det. Men det eg har lyst til å understreka, er at fylkesmennene har god oversikt over dei institusjonane som treng oftare tilsyn og oftare besøk enn andre, for vi har mange institusjonar som fungerer godt, der det ikkje er problem, der det ikkje er snakk om overgrep. Eg har òg lyst til å seia at der det skjer overgrep, blir det sjølvsagt rydda opp med ein gong. Overgrep kan vi ikkje godta. Det har vore ein del oppslag i media, og det er faktisk om gamle saker der det er blitt rydda opp. Eg veit òg at fylkesmennene er veldig opptatte av å kvalitetssikra òg ein del av dei private institusjonane som blir brukte for born og unge som har åtferdsvanskar. Det prosjektet som er på gang, som eg òg nemnde i svaret mitt, vil vera veldig viktig for at fylkeskommunane skal vera sikre på at dei institusjonane dei tar i bruk, skal vera gode. Her har både eg som statsråd og fylkeskommunen ansvar for at fylkeskommunen veit at dei institusjonane dei har, er gode. Fylkeskommunen har òg eit veldig stort ansvar her når det gjeld kva for institusjonar dei brukar.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-11-17:
Som representanten Tømmerås er kjend med, er ikkje fylkesnemnda for sosiale saker underlagd departementet når det gjeld enkeltsaker etter barnevernslova. Eg kan derfor ikkje som statsråd gjera om fylkesnemnda sine vedtak. Desse vedtaka kan berre overprøvast av herads- eller byretten. Eg har likevel, slik eg lova i spørjetimen 27. oktober, innhenta informasjon om saka. Dette har eg gjort gjennom dei kanalane eg har, nemlig fylkesmannen, som har ansvaret for å føra tilsyn med kommunane sitt arbeid med barnevernssaker. Denne saka har vore handsama av fylkesnemnda, og eg har ikkje grunn til å tvila på at fylkesnemnda har gått grundig gjennom saka og vurdert alle sidene av ho. Eg vil framheva at fylkesnemnda er ei breitt samansett nemnd, der både det juridiske skjønnet, det faglege skjønnet og lekmannsskjønnet er varetatt. Lova har vidare sakshandsamingsreglar, om partane sin rett til å forklara seg og til å føra vitne, som skal sikra ei forsvarleg handsaming. Fylkesnemnda har dessutan eit sjølvstendig ansvar for at saka blir så godt opplyst som mogleg. Generelt vil eg understreka at saker som denne er svært vanskelege og fører med seg mange tunge vurderingar. Fylkesnemnda skal koma fram til ei avgjerd som er til beste for barnet. Det er derfor veldig viktig at alle sider av saka kjem fram, og at ho blir handsama grundig og forsvarleg. Ut frå den informasjon og dei opplysningar eg har innhenta frå tilsynsmyndigheitene, har eg ikkje grunn til å tvila på at denne saka har blitt grundig handsama. Eg er elles gjord kjent med at kommunen ikkje ynskjer å ta saka inn for domstolane. Dette er ei avgjerd kommunen etter lova åleine er ansvarleg for, og noko eg må ta til etterretning. Mitt ynske er no at partane kan samarbeida til beste for barnet på bakgrunn av eit lovleg fatta vedtak.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-11-17:
Om statsråden har vondt i magen eller ikkje i denne saka, er faktisk ganske irrelevant, men eg får alltid vondt i magen når eg ser at born har det vondt. Det har òg vore engasjementet mitt i denne saka. Då eg uttalte meg i spørjetimen førre gong, uttalte eg meg berre på bakgrunn av oppslag i media, og mi erfaring så langt, både som statsråd og tidlegare stortingsrepresentant, er at dersom ein berre uttalar seg på bakgrunn av oppslag i media, har ein ikkje heile biletet av ei sak. Eg har fått rapport frå fylkesmannen, som er den som òg har tilsyn med barnevernsarbeidet i Moss kommune. Eg har fått ein brei rapport, og eg stolar på den rapporten eg har fått om situasjonen der. Og der veit vi at det er mange ting å gripa fatt i. Eg har òg fått rapport i høve til argumenta for og imot å anka akkurat denne saka vi no snakkar om. Eg kan gjerne streka under at eg synest dette er ei veldig vanskeleg sak, spesielt fordi det er ein part som brukar media som arena her, og den andre ikkje, men eg er likevel trygg ut frå den informasjonen eg sit på. Eg har henta inn den informasjonen eg har moglegheit til å få tak i, og eg er trygg på at det som dei har gjort i fylkesnemnda i Østfold, er til beste for barnet.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg vil gjerne stille et spørsmål til barne- og familieministeren: «Ei ni år gammel autistisk jente er flyttet fra fosterhjemmet hun har bodd i hele sitt liv. Statsråden svarte i muntlig spørretime 27. oktober 1999 at «det verkar uforståeleg på oss alle» og «eg brukar dei kanalane eg har, både til informasjon og til å sjå kva vi kan gjera for å påverka, slik at dette barnet får vera der det etter vårt syn bør vera». Barneombudet har også konkludert med at vedtaket synes urimelig, og sterkt anbefalt en anke. Saken er ikke anket. Hva har statsråden gjort for å hjelpe barnet?»
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Vi er alle klar over at statsråden ikke har myndighet til å overprøve fylkesnemndas vedtak, men statsrådens klare reaksjon forrige gang temaet var oppe i Stortinget, skapte forventninger om at hun ville gjøre det hun kunne for å sørge for at ankemuligheten ville bli brukt. Hva med statsrådens instruksjonsmyndighet overfor barnevernskontoret som følger av de vanlige forvaltningsrettslige reglene? Det er tross alt statsråden som har det øverste ansvaret for hva som skjer og ikke skjer på barnevernskontorene. På barnevernskontoret i Moss vises det til at de ikke har ankeplikt. Nei, men de har fått en ny ankeadgang, og de har en plikt til å ivareta barnets behov og gjøre det som er til barnets beste. De har en plikt til å ivareta barnets rettssikkerhet, og statsråden har det overordnede ansvaret for å påse at så skjer. Jeg vil gjerne spørre statsråden: Har statsråden ro i magen i forhold til at rettssikkerheten er ivaretatt på beste måte både for dette barnet og for alle andre barn når denne saken ikke ble anket? Når skal da ankeadgangen brukes?
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til nærings- og handelsministeren: «Vil Regjeringen endre reglene for utbetaling av verftsstøtte via Eksportfinans ASA, slik at norske verft som mottar subsidier, slipper å vente opp til ni måneder etter at levering har funnet sted?»
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Som kjent er situasjonen for norsk verftsindustri for tiden vanskelig, og dagens regelverk skal virke med henblikk på å tilføre norske verft skipsbyggingsoppdrag. Tidspunktet for utbetaling har påført en del verft problemer, og jeg er veldig fornøyd med at statsråden vil ta initiativ overfor Eksportfinans for å få til forbedringer i utbetalingstidspunktet, for det er departementet som er nødt til å ta initiativ og foreta nødvendige presiseringer i regelverket overfor Eksportfinans. Et slikt initiativ fra statsrådens side vil selvfølgelig Eksportfinans ASA følge opp, så vi får dermed håpe at utbetalingstidspunktet for norske verft kan bli framskyndet raskest mulig.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til helseministeren: «I dag har ca. 100 000 personer i Norge spiseforstyrrelser. Det er grunn til å tro at mørketallene rundt disse lidelsene er svært høye. I Tromsø legges nå landets eneste kompetansesenter for spiseforstyrrelser ned. Det regionale helse- og sosialutvalget har ikke mer midler å avse til senteret. Mener statsråden det er forsvarlig at et allerede marginalt tilbud til denne gruppen reduseres samtidig som behovene økes?»
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg vil takke statsråden for svaret, og jeg er veldig glad for at statsråden reagerer sterkt på dette vedtaket. Senteret har vært i funksjon nå i tre år, og på disse tre årene har en opplevd stor pågang både fra pasienter, pårørende og helsepersonell. Vi vet at det i dag er et skrikende behov for behandlingsplasser for personer som lider av spiseforstyrrelser, noe statsråden også har vært inne på tidligere i dag. Eksemplene er dessverre altfor mange på at livstruende pasienter blir avvist – ja rett og slett nektet hjelp – fordi vårt helsevesen ikke har kapasitet eller ikke vil behandle disse pasientene. I utgangspunktet skal alle poliklinikker kunne behandle pasienter med disse lidelsene, men vi vet at situasjonen i realiteten er en helt annen. Jeg mener at situasjonen for disse pasientene er så alvorlig at statsråden må gripe inn og komme med strakstiltak.( Presidenten klubber.) Jeg har respekt for at han vil avvente det fylkeskommunene skal gjøre, men jeg syns at situasjonen er prekær, og vi vet i dag nok til at vi er nødt til å – ( Presidenten klubber.)
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-17:
Fram til sommeren i fjor ble verftsstøtten utbetalt fra sju til tretten måneder etter levering. I de halvårlige møtene vi har med næringen, kom det opp et spørsmål om det var mulig å endre på dette. Vi fant det av hensyn til verftsindustrien ønskelig å komme fram til en løsning hvor verftsstøtten kunne utbetales tidligere. Reglene ble derfor endret slik at verftsstøtten nå blir utbetalt fra tre til ni måneder etter levering. Grunnen til at det tar tid fra levering til utbetaling av verftsstøtten, er at Eksportfinans først kan beregne hva som skal utbetales i støtte etter at de har gjennomgått kontraktene når fartøyet er levert. Dette arbeidet har blitt stadig mer tidkrevende, bl.a. fordi flere av verftene velger å bygge deler av fartøyene ute, som f.eks. skrog. I tillegg er det ikke uvanlig med tilleggskontrakter i byggeperioden. Nå, et år etter forrige forbedring i utbetalingsrutinene, kan det være naturlig å se på dette på nytt. Jeg vil derfor ta saken opp med Eksportfinans for å se om vi kan få til ytterligere forbedringer.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-17:
Som jeg sa i mitt svar, er jeg enig med replikanten i at vi må stadig bli bedre. Det har vi blitt fra i fjor til i år ved å sette ned maksimaltid fra 13 til 9 måneder. Jeg skal følge opp spørsmålet ved å se på ytterligere muligheter til å kunne redusere maksimaltid. Nå må det være slik, både på dette og alle andre områder, at vi må finne den gode kombinasjonen av en grundig og skikkelig saksbehandling og en kortest mulig tid, og jeg er sikker på at vi skal kunne klare å få til forbedringer på dette området.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-17:
Det er et mål at offentlige anskaffelser skal skje på grunnlag av konkurranse på like vilkår for alle potensielle leverandører. Som stortingsrepresentant Hedstrøm påpeker, er det derfor viktig at regelverket innehar bestemmelser som ivaretar grunnleggende prinsipper, herunder rettssikkerhetshensynet. Muligheten til å reagere rettslig overfor en oppdragsgiver som foretar sine anskaffelser i strid med regelverket, utgjør en del av dette bildet. Det er for tiden et utvalg som ser på dagens håndhevelsesapparat. I henhold til mandatet vurderer utvalget bl.a. om det er behov for å iverksette tiltak for at regelverket bedre kan dekke reaksjonsbehovet i ulike sammenhenger. Jeg ser at en potensiell leverandør anser det som viktig at det kan gripes inn overfor en oppdragsgiver som har unnlatt å kunngjøre i samsvar med regelverket. Dette er også en av de problemstillinger utvalget har arbeidet med. Rapporten fra utvalgets arbeid vil snart foreligge. Jeg vil da vurdere hvilke tiltak som eventuelt skal iverksettes for å forbedre leverandørens rettssikkerhet på dette området. I tillegg har departementet latt en arbeidsgruppe vurdere hvordan arbeidet med informasjonsformidling om offentlige anskaffelser kan forbedres nettopp for å fokusere på betydningen av at oppdragsgivere og leverandører har grundig kunnskap om forpliktelser og rettigheter etter regelverket. Jeg ser det slik at generell kompetanse om regelverket og forpliktelser som er nedfelt i dette, vil bidra til økt rettssikkerhet.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-17:
La meg først si generelt om regelverket at det ikke er lenge siden Stortinget vedtok lov om offentlige anskaffelser, som omfatter offentlig virksomhet og kommunene over visse terskelverdier. Vi arbeider nå for fullt med også å ta med kommunene under terskelverdier. Jeg vil understreke betydningen av at et regelverk som vi har på dette området, skal etterleves. Derfor har vi dette utvalget som arbeider med å se på om vi kan skaffe oss nødvendige reaksjonsmønster når kommunene ikke etterlever det lovverk som Stortinget faktisk har vedtatt. Det har vel forhåpentligvis den virkning at kommunene ønsker å etterleve regelverket, for det er det som er det ønskelige, at vi får en reell konkurranse på like vilkår. Det er til beste for kommunene, og det er til beste for de ulike leverandørene at de blir fair behandlet. Det utvalget som nå behandler saken, regner jeg med uten videre også vurderer det forslaget som representanten her nevner, nemlig bøtelegging, og det er ett av de reaksjonsmønster som blir vurdert. Jeg vil komme tilbake til dette når utvalget har lagt fram sin innstilling.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-11-17:
Jeg har et spørsmål til vår ærede nærings- og handelsminister: «Enkelte kommuner nonchalerer EØS-reglene om offentlige anskaffelser ved å gå direkte til en leverandør av varer eller tjenester uten å utlyse en konkurranse. Potensielle konkurrenter på leverandørsiden har ingen mulighet til å stoppe kontraktstildelingen eller påregne seg erstatning. Hva vil statsråden foreta seg for å tette de åpenbare hull som finnes i regelverket for offentlige anskaffelser?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-11-17:
Jeg takker statsråden for svaret. Det forekommer at EØS-regelverket omgås av kommuner og annen offentlig virksomhet ved at de henvender seg direkte til en leverandør av varer og tjenester uten først å sende oppdraget ut på anbud. På denne måten kan ikke potensielle konkurrenter stoppe en kontraktstildeling, fordi man ikke kjenner til den før den er tildelt, eller få erstatning. Statsråden var inne på at man nå har et utvalg i arbeid for å finne frem til et apparat for å håndheve EØS-regelverket, og det er bra, fordi det foregår urimelig og usaklig forskjellsbehandling. Innen visse sektorer, forsyningssektoren, energi, telekommunikasjon, transport og varer, er det innført regler om bøtelegging ved brudd på EØS-regelverket. Mener statsråden det kunne være fornuftig å åpne for at kommuner og andre offentlige virksomheter som hopper bukk over EØS-reglene ved kjøp av varer og tjenester, kunne bøtelegges i de tilfellene?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-11-17:
Jeg har følgende spørsmål til vår ærede helseminister: «Ved de to akuttsykehusene i Fredrikstad og Moss ved Sykehuset Østfold risikerer de som blir innlagt som øyeblikkelig hjelp-pasienter å måtte vente over 24 timer på operasjon. Eldre mennesker venter over ett døgn på blindtarminngrep og med brukne lårhalser. Hva kan statsråden bidra med, slik at øyeblikkelig hjelp blir en reell garanti for behandling?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-11-17:
Jeg takker statsråden for svaret, og er glad for at han var så klar når det gjaldt å definere øyeblikkelig hjelp – det var tindrende klart hva som er fylkeskommunens ansvar her. Det har vært problematisk i Østfold. Det har vært en rekke eksempler der særlig eldre mennesker har måttet vente særdeles lenge. Jeg blir litt oppbrakt når assisterende sykehusdirektør ved Sykehuset Østfold sier at dette ikke er et økonomisk problem for dem, men det er et organisatorisk problem. Jeg er ingen helseperson som har jobbet i sykehusvesenet. Men hvis det er et organisatorisk problem, må vel dette sykehuset lære av andre sykehus og gjøre det relativt raskt, slik at syke mennesker ikke må lide på den måten som de har gjort i Fredrikstad og Moss. Vi vet også at det er veldig vanskelig for de pårørende i en sånn situasjon å få informasjon ut, selv om vi har et pasientombud som gjør sitt beste for å informere pasienter og pårørende.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg skal få stille følgende spørsmål til fiskeriministeren: «Fiskerinæringen står for meget høy verdiskaping i det norske samfunnet og har svært stor betydning for bosetting og velferd i Kyst-Norge. Dersom havforskernes forslag om å redusere torskekvoten fra 480 000 tonn til 110 000 tonn skal følges, vil dette få dramatiske følger både for fiskerne og samfunnet. Hvilke tiltak vil statsråden sette inn for å redusere skadevirkningen av reduserte fangstkvoter av torsk?»
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg vil ikke kritisere statsråden og Regjeringen for at fiskeressursene er uberegnelige. Men jeg tror verken fiskerne, næringen eller Kyst-Norge kan leve med så stor uforutsigbarhet. Jeg stiller egentlig et spørsmålstegn ved kvaliteten både på de tilrådinger og de fastsettelser av kvoter som skjer, da vi i 1997 hadde en tilråding på 993 000 tonn og vi tre år etter kommer ned på 110 000 tonn – en reduksjon på nesten 90 pst. Jeg har merket meg at Fiskarlaget og fiskeriavtalen krevde 290 000 tonn, men en ramme ble satt til 110 000. Mitt tilleggsspørsmål er følgende: Ville det ikke være naturlig for staten å strekke seg litt lenger nå, når en har foran seg et år som 2000 ser ut til å bli? Et spørsmål i tillegg til det: Er det ikke på tide å gjøre noe med den voksende bestanden av sjøpattedyr – sel – spesielt i Øst- og Vestisen?
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-11-17:
Den rådgivende komiteen – ACFM – i det internasjonale rådet for havforskning har foreslått en betydelig reduksjon i kvoten for norsk-arktisk torsk i år 2000 sammenlignet med 1999. Jeg anser det foreliggende rådet, basert på havforskernes beste kunnskaper, som et svært alvorlig signal. Alvoret i situasjonen gjelder konsekvensene for fiskerne og kystsamfunnene på kort sikt, det vil si allerede for neste år. Hensynet til gjenoppbygging av bestanden, og dermed også fiskeriaktiviteten på noe lengre sikt, står imidlertid også helt sentralt. Forskerne har utarbeidet opsjoner ved ulike valg av strategier for gjenoppbygging av gytebestanden. Dersom vi velger en strategi med å få gytebestanden opp på et føre var-nivå på 500 000 tonn i år 2001, kan vi til neste år ikke ta ut mer enn 110 000 tonn norsk-arktisk torsk. Dersom vi derimot velger en strategi med å bygge opp gytebestanden noe langsommere, kan vi ta ut en noe høyere torskekvote til neste år. Det er imidlertid helt klart at uansett hvilken gjenoppbyggingsstrategi vi velger, så må torskekvoten reduseres til neste år. Hvor mye vil vi få svar på når Den blandete norsk-russiske fiskerikommisjon har avsluttet sin 28. sesjon i Murmansk denne uken og bl.a. fastsatt totalkvoten for norsk-arktisk torsk for neste år. De tiltak som det måtte bli behov for å sette inn for neste år for å dempe de negative virkningene av kvotereduksjonen, vil måtte vurderes ut fra den endelige størrelsen på kvoten. Det vil i forbindelse med forberedelsene til reguleringsrådsmøtet i desember, hvor neste års reguleringer av de nasjonale fiskeriene drøftes, bli vurdert ulike modeller i den hensikt å finne fram til muligheter for at alle skal kunne ha et driftsgrunnlag også til neste år. Dette blir en utfordring, men her vil et nært samarbeid mellom myndighetene og næringen være avgjørende for resultatet. Øvrige særtiltak utover de fiskerimyndighetene har hånd om gjennom reguleringssystemene, må vi komme tilbake til etter hvert. I så fall må det fremkomme gjennom et samarbeid mellom flere departement. Jeg vil imidlertid advare mot å krisemaksimere situasjonen. En slik holdning vil kunne skade mer enn gagne. Jeg ser det som særlig viktig i slike situasjoner å holde fast ved den fiskeripolitikk som Regjeringen har ført, og videreutvikle denne slik at vi gjennom en langsiktig strategi kan tilpasse fangstkapasiteten til ressursgrunnlaget uten at dette skal gå på bekostning av sysselsetting og bosetting i distriktene. Bare på den måten kan vi skape livskraftige samfunn som er rustet til å ta slike utfordringer som vi nå står overfor.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-11-17:
Det er riktig at forskernes tilrådinger når det gjelder bestanden har variert sterkt gjennom 1990-tallet. Forskerne har vel på et tidligere tidspunkt innrømmet at det hefter svakheter ved den beregningsmodellen som de har benyttet, og de har selvfølgelig kontinuerlig forsøkt å oppjustere og endre modellen etter de erfaringene de etter hvert har fått. Allerede høsten 1997 tok jeg et initiativ overfor Havforskningsinstituttet for å legge opp til et større program ved siden av de årlige repetisjonene de regner med på bestandene, der de kunne trekke på både utenlandsk og annen norsk ekspertise for å se på hvordan man kan komme fram til en bedre beregningsmodell. Et slikt prosjekt er nå allerede klart og ligger finansiert i statsbudsjettet for neste år. Vi håper at etter en to-treårsperiode skal man kunne ha en bedre modell etablert. Når det så gjelder fiskeriavtalen, er det begrenset hva EØS-avtalen gir mulighet til å bruke av tilskuddsmidler til en næring som er en eksportnæring. Når det gjelder sjøpattedyrene, har vi også der en større satsing i fiskeriavtalen i år for å få et større uttak av sjøpattedyr til neste år. Det ligger også i de fiskeriforhandlingene vi har med Russland, i samarbeid å få til et større uttak av sjøpattedyr.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-11-17:
Nå er det vel slik at en statsråd bør forholde seg til realitetene og ikke kaste ut påstander som det ikke er dekning for. Vi har et omfattende kontrollapparat som skal påse at det ikke skjer noe galt med hensyn til reguleringer og omsetning av fangst, og vi må hele tiden forsøke å forbedre det kontrollapparatet, slik at feil kan avdekkes. Når feil avdekkes, inntrer de vanlige prosedyrene i norsk rettspraksis med anmeldelse. Godtas ikke de straffutmålingene som kommer ut av en anmeldelse, blir det selvfølgelig rettssak av det. Rettsapparatet avgjør det. Som fiskeriminister har jeg ikke noe ønske om å blande meg borti rettssystemet vårt, det må følge sine tradisjoner og de regler som gjelder for det. Men det er viktig for oss i Fiskeridepartementet at vi hele tiden utvikler kontrollsystemer som gjør det mulig å avdekke alt som er irregulært innenfor fiskeriomsetningen og fangstområdene.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-11-17:
Jeg ser, som representanten Bredvold er inne på i spørsmålet, at prisreguleringen i henhold til konsesjonsloven og gjeldende retningslinjer virker inn på omsetningen av landbrukseiendommer. Prisreguleringen kan også i noen grad redusere vedlikeholdet av eiendommer. Det vil først og fremst gjelde landbrukseiendommer som eier ikke bor på, og hvor det familie-, slekts- og odelsmessig ikke er interessenter til eiendommen. En økning av utbudet forutsetter et marked som er villig til å betale mer enn det retningslinjene for praktiseringen av konsesjonslovens priskontroll gir høve til. I forhold til et betalingsvillig marked er beliggenhet av eiendommen nokså avgjørende. Jeg ser imidlertid ikke, slik representanten Bredvold antyder, at priskontrollen kan føre til slike alvorlige konsekvenser som avfolkning av distriktene. Bosettingsspørsmålet i distriktene er langt mer sammensatt enn det som kan tilskrives konsesjonslovens prisregulering for landbrukseiendommer. Jeg viser særlig til spørsmålet om egna deltidsarbeidsplasser som kombinasjon til mindre landbrukseiendommer i distriktene. Det er ellers ingen entydig sammenheng mellom villighet til salg av landbrukseiendommer og pris. I en spørreundersøkelse i kommuner i Møre og Romsdal i tilknytning til eiendommer som det hadde vært bo- og drivepliktsak på, viste det seg at 75 pst. av eierne ikke under noen omstendighet ville selge. Årsaken var av følelsesmessig art, som sterk tilknytning til eiendom og bygd og hensynet til barn og barnebarn. De som kunne tenke seg å selge eller var interessert i å drøfte en slik løsning, utgjorde bare 15 pst. I denne gruppen er prisspørsmålet interessant.