Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-12-13:
Jeg tror det er bred enighet i Stortinget om at det kan være grunn til å vurdere om den rettshjelpsordningen vi har i dag, er den beste. Jeg merket meg f.eks. det flertallet sa om dette forholdet i budsjettdebatten og budsjettinnstillingen. Det stemmer med det Regjeringen la fram, hvor vi sa at vi ønsker å gjennomgå rettshjelpsordningen for å se om vi kan bedre det totale rettshjelpstilbudet. I den sammenhengen bad et flertall i Stortinget, i forbindelse med budsjettinnstillingen for Justisdepartementet, om at man ser på den finske ordningen. Har vi en slik ordning, vil vi være nødt til å vurdere – og det skal vi gjøre – en gradert rettshjelpsordning hvor det offentlige dekker en forholdsvis større del av utgiftene for dem med lavest inntekt. Det vil føre til at de som det gjelder, får rett til en subsidiert juridisk bistand. En slik gradering vil også i Norge kunne føre til at en større del av befolkningen kommer inn under ordningen. I dag er det slik at i våre nordiske naboland kommer en mye større del av befolkningen inn under rettshjelpsordningen, men etter en gradering, mens i Norge er det ca. halvparten som kommer inn under ordningen på grunn av inntektsgrensen på 230 000. Det blir, med all respekt for alles utgangspunkt her, galt om man unnlater å nevne fra denne talerstol at de som har en inntekt under 100 000, ikke betaler noe, at det finnes ordninger som ikke behovsprøves, og som skal ha fri rettshjelp. Men det er også slik som representanten Storberget gikk inn på, at vi lever i et samfunn som stadig rettsliggjøres. Er det et gode at vi nærmest fra fødselen skal få utdelt en fast advokat, i fødselsgave, for at advokaten skal være helt sikkert på at vi kommer oss igjennom i samfunnet? Eller er det slik at vi kanskje skal styrke andre fornuftige ordninger i dette landet – som f.eks. forliksråd, konfliktråd – i en rekke situasjoner hvor det er svært viktig at folk kan få ordne opp for seg uten at saken ender i retten, altså at det løses på en mer minnelig og enklere måte. Er det ikke slik at vi også i hverdagslivet er tjent med at f.eks. en rekke av de gode ombudsordningene vi har, når det gjelder sosialhjelp, bl.a. i denne byen, fører til at vi får en politisk debatt om hvordan disse ordningene skal være? Jeg konstaterer f.eks. at en slik debatt ved siste budsjettforlik her i hovedstaden førte til at sosialhjelpssatsene i et forlik mellom et byråd fra Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre ble forbedret fordi man ville at de som stilte svakest, skulle få en bedre sjanse. Det er mange måter å nærme seg det på, som jeg føler er et felles anliggende for alle i denne sal, heldigvis, nemlig at man vil prøve å nå de svakest stilte. Jeg kan nesten ikke dy meg, men sist Arbeiderpartiet satt med regjeringsmakt, det er ikke lenger siden enn 2001, fremmet faktisk Arbeiderpartiet forslag om en egenandelsordning, som Bondevik II nå har moderert. Da foreslo man en inntektsgrense som var lavere enn den vi nå foreslår, og det var også slik at man foreslo at de som gikk over inntektsgrensen, skulle betale ti ganger den offentlige salærsats. I vårt forslag har vi gjort dette annerledes. Mon tro om vi ikke står oppe i en sak hvor det kanskje, jeg sier kanskje, er lettere å ha pengene når man er i opposisjon enn i posisjon? Men muligens er det også en sak som skal føre til den refleksjon, som jeg skal gi representanten Storberget ros for, at vi skal tenke på andre virkemidler. Jeg har valgt å ta dette innlegget for å peke på de virkemidlene som går bortenfor og utenfor rettssalen. Det må ikke bli slik i det norske samfunnet at en nærmest må rettsliggjøre alt og være helt avhengig av en advokat. Stortinget må i mange sammenhenger tenke over hvordan samfunnets minnelige ordninger kan løse problemer i hverdagslivet. Jeg har nevnt noen av dem: forliksråd, konfliktråd – en rekke av disse gode tradisjonene i det norske samfunnet er blitt tatt vare på. Jeg mener selv at for å være helt sikker på at man når dem som skal ha mest krav på hjelp, er jeg svært åpen for å vurdere om den ordningen vi har, i det hele tatt er best. Det har jeg signalisert i budsjettproposisjonen, og derfor har jeg også gitt uttrykk for tilfredshet med den merknaden flertallet gav da budsjettet for Justisdepartementet ble vedtatt. Jeg legger merke til at også andre har vært inne på det, bl.a. representanten Storberget, hvis jeg forstår han helt rett. Jeg er åpen for å gjøre en slik vurdering, nettopp for å være helt sikker på at vi når dem som man her kaller de svakeste, på den best mulige måten.