Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2008-04-08:
Min generasjon lever i en tid der vi reiser veldig mye. I januar i fjor reiste familien min og jeg til Gran Canaria. Vi fikk et flott hotellrom. Vi koste oss på balkongen, så utover og nøt utsikten helt til vi så at foran hotellet patruljerte kystvaktskipene og helikoptrene for å fange opp eventuelle afrikanske båtflyktninger. Familien min og jeg reiste ned dit for å nyte overfloden, mens andre kom dit på grunn av nød. Kveldene på balkongen fikk en bismak, for de etiske dilemmaene kom så nær. Med de forskjellene som finnes, er det ikke å undres over at vi ser en stadig større folkevandring, en vandring i troen på et bedre liv. Verden har, med den kunnskap vi har om hverandres liv og de muligheter vi har til å forflytte oss, blitt dramatisk mye mindre. I en tid der vi alle forflytter oss, skal vi vedta en utlendingslov som gjenspeiler denne virkeligheten, og som takler de utfordringer og dilemmaer vi står overfor. Det er ikke lett, for dilemmaene er mange. Et eksempel er at vi utformer en flyktning- og asylpolitikk hvor kun de som etter strengere kriterier trenger opphold, får det, mens vi på den andre siden nå legger opp til en stadig mer offensiv rekruttering av utenlandsk arbeidskraft. Dette skal balanseres riktig, og det er denne balansen jeg føler at vi i stor grad har kommet fram til i dagens forslag til ny utlendingslov. Det er grunn til å advare mot den utviklingen vi ser i den offentlige debatten. Vi ser tendenser til at noen innvandrere defineres til å være en ulykke og andre som en redning for Norge. Det blir gitt uttrykk for at man kun ønsker eliteinnvandreren med høy utdannelse, han som kan gi avkastning til landet, og ikke analfabeten som er forfulgt. Med den økte oppmerksomheten mot arbeidsinnvandring må vi passe oss så vi ikke får et menneskesyn der alt skal graderes. Dessverre ser vi noen tilløp til det. Heldigvis er det få ennå. For meg er det grunnleggende at folk er folk. Om de er analfabeter, bakere eller professorer, er det i bunn og grunn én ting som teller, og det er at de er medmennesker. I det offentlige ordskiftet, og også i innstillingen, virker det som om noen er av den oppfatning at Norge kan ligge som en helt isolert øy i verden, og at vi som bor her, kan lukke øynene og mer eller mindre gi blaffen i hva som skjer andre steder. Både moralsk og rent taktisk er det for et lite land som Norge godt at de som har en slik tilnærming, står svært alene. Vi kan ikke lukke øynene for at millioner av mennesker er på flukt fra krig, naturkatastrofer, forfølgelse og sult. Jeg tror vi alle, utenom det partiet som nesten ikke ønsker innvandring, ser at folk best kan hjelpes der de kommer fra. Det er selvfølgelig det beste for de fleste. Samtidig har vi i Norge et ansvar for å hjelpe mennesker som søker tilflukt i landet vårt. Norsk asyl- og flyktningpolitikk skal bygge på våre humanistiske tradisjoner og på vårt internasjonale ansvar for å hjelpe mennesker i nød. Det gjør den loven vi nå vedtar. I Soria Moria-erklæringen er temaet innvandring og integrering grundig behandlet. Det rød-grønne flertallet har mange ambisjoner på dette feltet, ambisjoner som har blitt synliggjort på en god måte i utlendingsloven. Som jeg allerede har vært innom, er de internasjonale forpliktelsene grunnleggende for vår innvandringspolitikk. Senterpartiet har programfestet at norske myndigheter skal ta større hensyn til anbefalingene og retningslinjene fra FNs høykommisær for flyktninger i praktiseringen av Flyktningkonvensjonen. I utlendingsloven framheves nettopp det at UNHCRs anbefalinger skal veie tungt ved norske myndigheters tolkning av Flyktningkonvensjonen. Videre mener vi at ønsket om å synliggjøre hvem som får oppholdstillatelse på grunn av internasjonale forpliktelser, er bra. Det å få på plass mer klarhet rundt grunnlaget for opphold og for våre internasjonale forpliktelser, vil forhåpentligvis bidra til å styrke legitimiteten til den politikken vi fører. Vår nasjonale politikk utformer vi. Det er ingen overnasjonale organ som styrer. Men den politikken Senterpartiet ønsker å bygge opp under, er den som bygger på de internasjonale forpliktelser som vi av eget ønske har valgt å påta oss. Det er dessverre ulike oppfatninger av hvordan vi skal forholde oss til våre internasjonale forpliktelser i disse grunnleggende spørsmål for oss mennesker. «Hensynet til norsk sikkerhet må gå foran akademiske problemstillinger i internasjonale konvensjoner », sa Fremskrittspartiets innvandringspolitiske talsmann, Per-Willy Amundsen, i høst. Det skremmer. Vi må huske når Den europeiske menneskerettskonvensjonen ble til. Den ble til kort tid etter annen verdenskrig. Formålet var å sikre grunnleggende rettigheter og friheter, som danner grunnlaget for rettferdighet og fred i verden. Å redusere dette til en lettvint akademisk problemstilling vitner om en skremmende mangel på forståelse for viktigheten av menneskerettighetene som verktøy for å sikre fred og stabilitet. En grunnleggende respekt for menneskerettighetene tror jeg over tid er en forutsetning for vår alles sikkerhet, selv om det akkurat i nuet kan virke greit å heve seg over dem. For den enkelte, og for et lite land som Norge, tror jeg at vi også ut fra et egoistisk perspektiv tjener på å styrke disse konvensjonene. Menneskeverdet må ligge til grunn for hele innvandrings- og integreringspolitikken. En viktig presisering i proposisjonen gjelder dem som ikke har lovlig opphold i Norge. Det grunnleggende er at har man ikke rett til opphold, skal man ut. Og utsendelsesarbeidet må prioriteres høyt. Men dessverre er det mange personer som oppholder seg ulovlig i Norge, for kortere eller lengre tid. Dette er personer som er her av mange forskjellige grunner. Men felles for disse er at de lever i skjul og er redde for å bli sendt ut. Konsekvensen blir ofte at de ikke oppsøker nødvendig offentlig legehjelp eller annen nødvendig bistand, selv om de har rett til det. Frykten for å bli oppdaget og sendt ut er for stor, og mange kan ikke betale det medisiner eller eventuell behandling koster. Dette kan også gå ut over barn, både barn som sammen med omsorgspersoner har gått i skjul i Norge, og barn som fødes av såkalte papirløse foreldre i Norge. Konsekvensene for dem som lever skjult i Norge, er åpenbare. For samfunnet ellers kan det også få negative ringvirkninger. Smittsomme sykdommer som ikke behandles, kan spre seg. Personer som ikke får hjelp til å håndtere alvorlige traumer, kan utgjøre en risiko. Jeg mener det er viktig at det i innstillingen presiseres at det ikke er ulovlig å gi humanitær hjelp til irregulære migranter som oppholder seg i Norge. Ethvert menneske har rett til humanitær assistanse av hensyn til smittevern, sikkerhet og ikke minst av hensyn til menneskeverdet. Selv om det primære målet er helt tydelig og klart, nemlig å sørge for at de som ikke lenger har lovlig opphold, skal returneres, trenger vi den type presisering at det er lov å hjelpe folk i nød humanitært. Det er mange triste skjebner på grunn av den økte folkevandringen. Mange setter seg selv i en forferdelig situasjon, og barna er uskyldige oppe i dette. Mange barn kommer i en vanskelig situasjon på grunn av sine foreldres eller andre voksenpersoners ukloke valg. For oss i Senterpartiet har hensynet til barns beste vært et fokusområde. Derfor er vi glad for at det i loven fastsettes at det ved flyktningvurderinger skal tas hensyn til om søkeren er barn, at forvaltningen skal foreta grundige vurderinger av alle sider ved barnets situasjon som kan ha betydning for saken, og at disse vurderingene skal framkomme tydelig av vedtakene. I dette ligger det også at det skal synliggjøres hvordan hensynet til barnet er vurdert i forhold til eventuelle andre, motstridende hensyn. De styrkinger som ligger av barns rettigheter i loven, er av det gode, og det viser at vi i Norge ønsker å ha en innvandringspolitikk som setter barnets beste i fokus. Loven vi dag vedtar, mener jeg har en god balanse i forhold til å balansere de mange dilemmaene vi står overfor, i en tid da vi alle reiser og forflytter oss mye mer.