Erna Solberg (Høyre), 2015-04-30:
Jeg takker for denne anledningen til å orientere Stortinget om situasjonen i Middelhavet og de humanitære krisene i Syria og Irak. I tillegg vil jeg invitere Stortinget til en prosess om de tre sentrale utfordringene jeg tar opp i denne redegjørelsen. Det utspiller seg menneskelige tragedier av dramatiske dimensjoner i Middelhavet i disse dager. Flere enn 1 750 mennesker fryktes å ha mistet livet i båtulykker utenfor Libya hittil i år. Det er anslått at rundt 3 200 mennesker druknet på vei over Middelhavet til Europa i fjor. Vi er alle berørt av de bildene vi ser fra Middelhavet, bildet av fiskeren i Hellas som bar i land et lite barn som hadde druknet, bildene av båter fullastet med mennesker som har begitt seg ut på en farefull ferd. Og vi er berørt av de enkelthistoriene vi hører, som den somaliske idrettsutøveren Samia Yusuf Omar, som druknet i Middelhavet på vei til å oppfylle sin drøm om å få løpe i London-OL. Vi blir berørt av dem som medmennesker, men vi blir også berørt fordi Norge er en maritim nasjon og en stor humanitær aktør. Derfor har vi også et ansvar for å handle. Norge bidrar betydelig – både i Middelhavet og i områdene rundt. Vi har bl.a. økt vår humanitære innsats vesentlig, og vi sender nå et skip for å delta i EUs operasjon i Middelhavet. Summen av det vi bidrar med, vil både redde liv og lindre nød. Men det må også understrekes at dette er en sammensatt krise, som forutsetter samarbeid og samhandling bredt, ikke minst med EU. Krisen i Middelhavet henger sammen med den humanitære krisen i Syria, så vel som en rekke andre konflikt- og nødsituasjoner i Midtøsten og i Afrika. Vi må ikke forenkle situasjonen i Middelhavet. Det er en kompleks situasjon der en blandet gruppe mennesker, både migranter og flyktninger, drar fra sine hjemland. Mange flykter fra krig og konflikt. Andre forsøker å forlate et liv i fattigdom og søker et bedre liv for seg og sin familie. Ikke siden annen verdenskrig har så mange mennesker i verden vært på flukt. I fjor anslo FN at 40 pst. av dem som drar ut på den farefulle ferden over Middelhavet, kommer fra Eritrea og Syria. Så langt i år har de fleste kommet fra Gambia og Senegal, etterfulgt av Somalia, Syria og Mali. Men dette endrer seg fra år til år og fra måned til måned. Trenden er likevel klar: Det er stadig flere som forsøker å komme seg til Europa. Middelhavet bringer Afrika, Midtøsten og Europa sammen. Flesteparten av båtene som i dag legger ut mot Europa, starter ved Libyas kyst. Dagens konflikt og myndighetsvakuum i Libya gir rom for kriminelle nettverk og menneskesmuglere. Dagens konflikt innebærer også at mange fremmedarbeidere og migranter er strandet i Libya og ikke ser noen annen utvei enn å reise over Middelhavet. Å jobbe for en politisk løsning på konflikten i Libya er derfor viktig. Regionale og eksterne aktører må sammen støtte opp om moderate krefter på begge sider. Samtidig må vi ikke glemme at det finnes andre ruter til Europa, som bl.a. går via Spania og Hellas. Også her er det farefulle reiser og store mørketall. Situasjonen i Sahel-området i Nord-Afrika preges av en kombinasjon av ekstrem fattigdom, mangel på fremtidsutsikter for en sterkt voksende, ung befolkning og svak myndighetskontroll over store landområder. Dette bidrar til at migrasjonen øker, samtidig som slike forhold gir organisert kriminalitet, smugling og terrorisme et stort spillerom. Langvarige etniske motsetninger bidrar til å forsterke ustabiliteten og usikkerheten. Kriminalitet, terrorisme, ekstremisme og voldelig opprør kan være gjensidig forsterkende. I møte med disse sammensatte krisene tar Norge ansvar sammen med FN-systemet og EU. Norske skip og sjøfolk og norske hjelpeorganisasjoner gjør og har gjort en formidabel innsats i Middelhavet. De har reddet mange liv. Ifølge Rederiforbundet deltok norskregistrerte og norskkontrollerte skip i om lag 30 redningsoperasjoner i Middelhavet i 2014. Disse bidro til å redde om lag 5 000 mennesker. Totalt sett reddet den kommersielle skipsfarten om lag 42 000 mennesker på vei over Middelhavet i fjor. Dette arbeidet er krevende, men det går inn i en lang norsk tradisjon for godt sjømannskap. Jeg ønsker å berømme den innsatsen de har gjort. Også engasjementet vi har sett fra redere, fra Redningsselskapet og fra andre frivillige organisasjoner den siste tiden, trenger anerkjennelse. Det er positivt at så mange ønsker å bidra ved å tilby skip eller annen støtte. Mange frivillige organisasjoner står i frontlinjen i møte med disse humanitære krisene. Regjeringen verdsetter samarbeidet med norske organisasjoner høyt. De gjør en helt uvurderlig jobb med tiltak for å hjelpe, og ved å skape oppmerksomhet om krisene. Mulige bidrag fra Redningsselskapet vil bli tilbudt Frontex i dag. Det er viktig at den innsatsen vi gir, er godt koordinert med andre internasjonale tiltak. Det er EU som har et felles ansvar i denne innsatsen. Vi i Norge skal ta vår del av ansvaret. Vi bidrar allerede med personell i Frontex sine fellesoperasjoner i Middelhavet. Vi er en stor bidragsyter til finansieringen av Frontex. Regjeringen vil øke bidragene til Frontex og andre relevante tiltak i Middelhavet i revidert nasjonalbudsjett. Regjeringen styrker nå den norske innsatsen i Middelhavet ved å sende et skip og mannskap til den sivile grensekontrolloperasjonen Triton. Vi har tilbudt Frontex et fartøy så snart EU har behov for det. Vi startet dialogen med EU før de siste ukers tragedier, da det fortsatt var få land som stilte bidrag til Triton. I den daværende operasjonen signaliserte Frontex at de manglet skip fra 1. august, men i dialogen med EU har vi nå fremskyndet bidraget for å stille opp så raskt som mulig. Innbydelsen til å inngi tilbud på skip er sendt ut, fristen er satt til mandag 4. mai. Forsvaret og Forsvarsdepartementet bistår Justis- og beredskapsdepartementet i raskt å vurdere hvilket tilbud man ønsker å benytte seg av. Skipet må ha de riktige egenskapene for å kunne ivareta oppgaver som grensekontroll og støtte i søk- og redningsoperasjoner. Vi bemanner det sivile fartøyet med personell med medisinsk kompetanse og med personell fra politiet og Forsvaret. Justis- og beredskapsdepartementet og Forsvarsdepartementet er godt i gang med å rekruttere det personellet. Triton er en grensekontrolloperasjon, men i realiteten har de også søk- og redningsaksjoner innenfor det definerte operasjonsområdet for Triton. Blant annet har det islandske kystvaktskipet «Tyr» operert i Libyas søk- og redningsområde under flere redningsaksjoner. Flere skip til Triton vil bety økt kapasitet. Et norsk havgående skip vil bli et av de mest omfattende enkeltbidragene i Triton så langt. Det vil utvilsomt bidra til å redde liv. Regjeringen vil overfor EU understreke at Triton må ha den kapasitet, det mandat og det operasjonsområde som er nødvendig for å redde liv i Middelhavet. Videre vil vi bidra til bedre kontroll av personer som ankommer Schengen-området. Migrantene som tas hånd om på havet, vil ilandsettes i Italia eller på Malta, for videre ivaretakelse og kontrollprosedyrer. Det er viktig å skille mellom dem som har et reelt beskyttelsesbehov, og andre migranter. Det er beskyttelsesbehovet som avgjør hvem som får opphold i Norge. Vi må også samarbeide om å sikre retur av dem som ikke har krav på beskyttelse, på en trygg og effektiv måte. Dette er viktig bl.a. for å opprettholde tilliten til asylinstituttet. Vårt samarbeid med EU er en viktig del av den norske responsen på krisen i Middelhavet. Vi er, som et Schengen-land, direkte berørt av EUs håndtering av migrasjonsutfordringene. Europas urolige nabolag er vårt nabolag. Middelhavet er vårt grensehav. Norsk migrasjonspolitikk er sterkt påvirket av det europeiske samarbeidet på feltet, både i og utenfor Schengen. Her er det behov for sterkere europeisk samordning. Jeg er derfor glad for at EU nå setter situasjonen i Middelhavet høyt på sin politiske dagsorden. I forrige uke ble det avholdt toppmøte mellom stats- og regjeringssjefer i EU. Statslederne ble enige om en tredobling av midlene til to operasjoner: Triton, utenfor Italia og Malta, og Poseidon, utenfor Hellas. Det er positivt, og det er nødvendig. EU-lederne ble enige om å styrke nærværet til sjøs, bekjempe menneskesmuglere, hindre illegale migrasjonsstrømmer og fordele ansvaret bedre. Jeg mener dette er viktig. Det er et felleseuropeisk ansvar, og det er viktig at ikke ytterlandene i Schengen blir stående alene med utfordringene. Jeg sendte brev i forrige uke til EU-presidentene, hvor jeg uttrykte at Norge ønsker et enda tettere samarbeid med EU i denne saken. Vårt bidrag med et havgående fartøy er blitt godt mottatt, og Norge står beredt til å bidra mer. Vi har også bidratt til innsatsstyrken Task Force Mediterranean, som ble etablert etter ulykken ved Lampedusa i oktober 2013. Vi vil ha en dialog med EU fremover om hvilke ytterligere tiltak som kan avhjelpe situasjonen. Videre bidrar vi også gjennom EØS-midlene. Hellas har hatt stor tilstrømming av migranter. 21 mill. euro av EØS-midlene til landet er blitt brukt til å styrke asylsaksbehandlingen og andre migrasjonstiltak. Det kan være aktuelt å styrke støtten til migrasjonstiltak i neste periode for EØS-midlene. Norge deltar også i EUs regionale utviklings- og beskyttelsesprogram og bidrar til tiltak for syriske flyktninger i nabolandene. Vi må også se helhetlig på denne utfordringen og ta tak i de underliggende årsakene. Vi vektlegger å håndtere de grunnleggende årsakene til flukt og migrasjon gjennom støtte til utvikling og til økonomisk vekst, gjennom målrettet arbeid for å styrke respekten for menneskerettighetene og gjennom freds- og forsoningsarbeid. Utvikling og fattigdomsbekjempelse er avgjørende for at mennesker finner livsgrunnlag og opplever at de har en fremtid i sitt eget hjemland. Vi ser derfor migrasjon i sammenheng med utviklingssamarbeidet i sentrale opprinnelsesland, hvorav flere er blant regjeringens fokusland for utviklingssamarbeid, slik som Somalia og Mali. Både her og i andre land i Afrika og Midtøsten bruker vi langsiktig utviklingsbistand for å bidra til å stabilisere regionen, gjennom støtte til inkluderende politiske prosesser, helse- og utdanningstiltak og økonomisk utvikling. I Somalia inkluderer dette bl.a. støtte til gjenoppbygging, godt styresett, kapasitetsbygging, forebygging av humanitære katastrofer samt fred og forsoning. I Mali har vi bl.a. fokus på utdanning, helse, lokaldemokrati og arbeidet med styrking av menneskerettigheter, herunder også kvinners rettigheter, og vi støtter aktivt opp om fredsprosessen i landet. Regjeringen har også styrket sitt engasjement overfor Sahel-området for øvrig. I møte med utfordringene i Sahel må vi sammen med andre – som EU, FN og Den afrikanske union – gjøre mer. Det er et felles, internasjonalt ansvar. De siste årene har vi arbeidet for å få de afrikanske landene og Den afrikanske union mer engasjert i kampen mot menneskehandel og irregulær migrasjon. Arbeidet springer ut fra vår støtte til Den afrikanske union og til de fire afrikanske landene Egypt, Sudan, Etiopia og Eritrea for å bekjempe menneskehandel. Det er viktig at afrikanske land deltar i dette samarbeidet med Europa. Situasjonen i Eritrea har ført til en massiv flukt fra landet, som har vært økende de siste årene. Eritreere er nå en av de største gruppene som drar over Middelhavet. Også i Norge har vi mottatt mange asylsøkere fra Eritrea. I 2013 kom det 3 260 til Norge, og i 2014 kom det 2 900. Menneskesmuglere sender migranter ut på åpent hav, i overfylte og ustabile båter, ofte uten nok drivstoff til å nå Italia. Det skal lite til for at slike farkoster velter eller synker. Da jeg besøkte den italienske kystvakten i fjor, fikk jeg beskrevet hvordan menneskesmuglere sender skjøre båter ut på Middelhavet, utstyrt kun med et telefonnummer til den italienske kystvakten, med beskjed om å ringe dem så snart båten var utenfor libysk territorialfarvann. Mange av båtene var i altfor dårlig stand til å klare turen over til Europa. Det var en beretning om kyniske menneskesmuglere som utnytter mennesker i en sårbar situasjon på det groveste. Siden da har situasjonen forverret seg ytterligere. Overfarten over Middelhavet er ofte den siste etappen på en farefull ferd. Vi vet ikke hvor mange som dør i Sahara eller i ørkenen i Sudan eller Libya. Norge finansierer informasjonskampanjer i transitt- og opprinnelsesland for å øke bevisstheten om hvor farlig det kan være å migrere illegalt. Vi har kampanjer i Somalia og Sudan nettopp for å forebygge migrasjon videre. Som et alternativ til den farefulle reisen over Middelhavet, støtter vi også programmer i regionen som tilbyr retur og reintegrering i hjemlandet. Likevel drar mange. Vi vet at kriminelle nettverk tjener store penger på smuglerrutene. Ifølge en rapport fra FN utgjorde menneskesmuglingen fra Libya en industri verdt 170 millioner dollar i fjor. Disse nettverkene smugler ofte også narkotika og våpen, og de blir stadig mer profesjonelle. Mange av dem som smugles, blir utsatt for overgrep, tvangsarbeid og slavelignende forhold. Flere holdes også kidnappet mot utbetaling av løsepenger. Smuglingen rammer i første rekke ofrene. Samtidig kan profitten fra smuglingen være med på å finansiere militser og terrororganisasjoner i Sahel og Nord-Afrika. I tillegg til å spille en avgjørende rolle i å smugle mennesker over Middelhavet, er de med på å destabilisere allerede svake stater. Derfor er dette også en sikkerhetspolitisk utfordring. Regjeringen vil i juni legge frem en melding til Stortinget om globale sikkerhetsutfordringer. Meldingen legger stor vekt på hvordan organisert kriminalitet svekker stater, og hvordan det finansierer terror- og opprørsgrupper. Vi må sette inn målrettede tiltak mot kriminelle nettverk. Vi vektlegger forebygging, men også økt og spisset innsats mot organisert kriminalitet innen etterretning, politi og rettsvesen. Organisasjoner som Interpol, Europol og FNs kontor for narkotika og kriminalitet er særlig relevante. Støtten til UNODCs brede arbeid mot organisert kriminalitet økes fra 26 til 40 mill. kr allerede i år. I stortingsmeldingen vil regjeringen foreslå å etablere et bistandsprogram mot organisert kriminalitet. I sum innebærer dette en betydelig styrking av bidraget til det internasjonale arbeidet mot organisert kriminalitet. I Midtøsten ser vi en region som er preget av konflikt, ustabilitet, lovløshet og regimekollaps i flere land. Regionen preges også av dype politiske og religiøse motsetninger. Vi ser dette i land som Syria, Irak, Libya og Jemen. Det er en svært krevende situasjon for verdenssamfunnet å håndtere, og det er ingen umiddelbar løsning på disse utfordringene. Borgerkrigen i Syria har ført til en av de største humanitære krisene vi har sett etter annen verdenskrig, og konflikten er nå inne i sitt femte år. Det som startet som demonstrasjoner for demokrati og frihet, har utviklet seg til en krigssituasjon hvor et brutalt regime kjemper mot en splittet væpnet opposisjon. Situasjonen er ytterligere komplisert fordi regionale aktører fortsatt ser seg tjent med å bruke Syria som arena for å fremme sine egne interesser. Selv om FNs spesialutsending for Syria arbeider for å få konflikten inn på et politisk spor, har den manglende handlekraften til FNs sikkerhetsråd bidratt til at vi fortsatt er langt unna en løsning. Siden konflikten i Syria brøt ut i 2011 har mer enn fire millioner flyktet til nabolandene og til Egypt. 7,6 millioner er internt fordrevne. Flertallet av den gjenværende befolkningen i Syria, hele 12,2 millioner, er avhengig av humanitær støtte. Mange av disse befinner seg i områder der hjelpeorganisasjoner har liten eller ingen tilgang. Sivilbefolkningen er fanget mellom et regime som bomber boligområder, skoler og sykehus, og en rekke ulike væpnede grupper, som bl.a. ISIL, som begår overgrep, henretter, misbruker og fordriver minoriteter. Konflikten i Syria skaper videre et maktvakuum som ga terrororganisasjonen ISIL rom til å vokse i Syria og Irak. ISILs erobring av store deler av det vestlige og sentrale Irak har skapt en humanitær og politisk krise. Situasjonen i Syria og Irak truer derfor stabiliteten i hele regionen. Fremmedkrigere, kombinert med ISILs ekspansjon og alliansebygging, er en økende trussel, også i andre deler av verden. I Irak vil det norske militære treningsbidraget til den internasjonale koalisjonen snart være på plass. FN har i år bedt verden bidra med 59 mrd. kr for å imøtekomme de humanitære behovene i Syria og nabolandene. Kun 16 pst. av FNs appell for Syria er dekket så langt i år. Økte bidrag er helt nødvendig. Vi lever i en tid med stort press på de humanitære budsjettene. Regjeringen har systematisk prioritert å øke bevilgningene til humanitær bistand siden den tiltrådte. I budsjettet for 2015 økte vi bevilgningene med nesten en halv milliard kroner. Det påligger Norge et ansvar for å bidra til å lindre den humanitære situasjonen for flyktninger og resten av sivilbefolkningen i Syria. Norge er allerede en av de aller største giverne til Syria-krisen. Vi er den syvende største nasjonale giveren i absolutte tall og den nest største giveren per innbygger. Bare Kuwait gir mer til krisen. Regjeringen vil i revidert nasjonalbudsjett øke støtten til humanitær innsats og utviklingsaktiviteter i Syria og nabolandene med 250 mill. kr, slik at den totale norske støtten blir på 1 mrd. kr. Støtten går bl.a. til mat, helse, husly, utdanning, vann og sanitære tjenester. Med dette vil Norge ved utgangen av 2015 ha bidratt med nesten 3 mrd. kr i bistand til Syria og regionen siden borgerkrigen startet. Med den nye økningen kan vi for eksempel hjelpe 250 000 mennesker med matvarestøtte og nødhjelp inne i Syria gjennom Røde Kors og Røde Halvmåne i et helt år, eller gi 125 000 mennesker matvarestøtte i Syrias naboland, eller gi 53 000 barn og ungdom i Libanon utdanning, eller vi kan gi syriske flyktninger i vertssamfunn i f.eks. Jordan og Egypt full støtte i ett år. Vårt felles mål må være at vi hjelper flest mulig med den innsatsen vi yter. Det betyr at vi tar imot mange syriske flyktninger til Norge, men vår innsats når enda flere gjennom den bistanden vi yter i Syrias nærområder, hvor den absolutt største delen av flyktningene befinner seg. Samtidig er flyktningkrisen en enorm belastning for regionen. Foruten Irak er situasjonen spesielt alvorlig i Jordan og Libanon, hvor hver fjerde innbygger nå er syrer. Også i Libanon og Jordan blir norske midler brukt til bl.a. å sikre husly og skolegang. Barna er Syrias fremtid, men også de som blir hardest rammet av konflikten. Minst 150 mill. kr skal derfor gå til utdanning og beskyttelsestiltak for barn. I Irak har mer enn 5 millioner mennesker behov for nødhjelp. Minst 2,7 millioner er internt fordrevne. Fluktmønstrene følger konfliktbildet. Bare de siste to ukene har 114 000 mennesker flyktet fra Ramadi-området som følge av ISILs offensiv der. Den humanitære tilgangen til ISIL-kontrollerte områder er meget begrenset. Derfor er også den humanitære innsatsen skjevt fordelt. Det er avgjørende at den humanitære innsatsen til Irak også når flest mulig. Vi har satt av 120 mill. kr til humanitære bidrag i Irak i år. FNs høykommissær for flyktninger gir assistanse og beskyttelse til både flyktninger som krysser grenser og internt fordrevne personer i Syria. Den mest utsatte og sårbare gruppen er internflyktningene i Syria. Det er der behovene er størst, og det er der høykommissæren har dårligst budsjettdekning. Som en del av vår humanitære bistand til Syria, har regjeringen besluttet å sette av minst 130 mill. kr til høykommissærens arbeid i Syria og for flyktninger i nabolandene i år. Forrige uke styrket vi vår humanitære innsats med 50 mill. kr for å bidra ytterligere til å forebygge at mennesker legger ut på den farefulle ferden over Middelhavet. Støtten kanaliserer vi gjennom Høykommissæren, Flyktninghjelpen og den internasjonale organisasjonen for migrasjon, IOM. Den vil dermed komplimentere den humanitære støtten vi allerede gir i Sahel og på Afrikas Horn, så vel som Syria og nabolandene. Det å bistå sårbare grupper står helt sentralt i norsk humanitær bistand. Vi skal ta vår del av ansvaret for at personer som trenger det, får beskyttelse. Høykommissæren har bedt det internasjonale samfunnet om å ta imot 30 000 syriske flyktninger i årene 2013 og 2014 og ytterligere 100 000 syriske flyktninger i årene 2015 og 2016. Det er gitt tilsagn om mottak av 86 000. Det gjenstår nå behov for tilsagn på ytterligere 44 000 flyktninger for at måltallet skal nås. De færreste land har gitt tilsagn for 2016 enda, men det er klart at behovet er betydelig bedre dekket enn behovet for humanitær bistand i Syria og nærområdene. Norge var et av de landene i Europa som tok imot flest kvoteflyktninger fra Syria i fjor – rundt 1 000. Gjennom budsjettavtalen for 2015 har Stortinget besluttet å ta imot 1 500 kvoteflyktninger fra Syria, og Norge er med det blant de landene som overfører flest syriske flyktninger. I februar valgte man ut de første 500 flyktningene. Arbeidet fortsetter i nært samarbeid med Høykommissæren. I den forbindelse vil jeg fremheve at regjeringen, i tråd med tilleggsavtalen på asyl- og innvandringsfeltet med Kristelig Folkeparti og Venstre, har doblet antallet kvoteflyktninger med særlige medisinske behov fra 2014 til 2015. Det er krevende å hjelpe denne gruppen i nærområdene, og derfor har dette vært en viktig prioritet for regjeringen. Regjeringen vil i revidert nasjonalbudsjett tredoble antallet kvoteflyktninger med særlige medisinske behov i 2015 i forhold til i 2014. Helse- og omsorgsdepartementet har i dag bedt Helsedirektoratet vurdere hvordan Norge kan bidra til forsterket helsehjelp til flyktninger fra Syria både i Libanon og Jordan, og eventuelt også i Norge. I debatten om hvor mange kvoteflyktninger Norge skal ta imot, må vi stille oss to viktige spørsmål: Er det å motta flere flyktninger til Norge det viktigste vi nå kan bidra med for å hjelpe den syriske befolkningen på flukt? Og hvor mange flyktninger vil norske kommuner klare å bosette i tiden som kommer? Til det første: Kostnadene for bosetting av 1 000 flyktninger er beregnet til rundt én milliard kroner over en femårsperiode. Det innebærer at i stedet for å bosette én flyktning i Norge, kunne vi hjulpet 14 flyktninger i leirer eller 27 flyktninger utenfor leirer i regionen. Dette er ingen eksakte størrelser, men det gir en indikasjon på forskjellen i ressursbruk. Det innebærer at man må diskutere om det er riktig å øke antallet kvoteflyktninger eller om vi skal prioritere å hjelpe enda flere krigsrammede familier på en annen måte. Til det andre spørsmålet knyttet til bosetting: I år er det behov for å bosette flere enn 13 300 flyktninger i Norge, og kommunene har så langt meldt at de kan bosette 8 100 flyktninger. Med mindre kommunene sier seg villig til å bosette flere, vil det ved utgangen av året være 6 800 flyktninger med oppholdstillatelse i mottak som venter på bosetting, og dermed venter på å starte sitt nye liv. Om lag 1 000 av disse asylsøkerne er fra Syria. Skulle vi starte neste år med et så stort etterslep, vil det i 2016 være behov for å bosette flere enn 14 000 flyktninger, inkludert overføringsflyktninger. Jeg understreker at en økning i kvoten i så fall vil komme i tillegg til disse tallene. Kommunene har vist til mangel på egnede boliger, mangel på kapasitet i introduksjonsprogrammet og et for lavt integreringstilskudd som årsak til at de ikke får bosatt flere flyktninger. Regjeringen har lyttet til dette og har derfor styrket kommunenes mulighet til å bosette det høye antallet flyktninger som allerede venter i mottak. Integreringstilskuddet for enslige voksne er økt fra 666 800 kr til 717 600 kr i 2014 og ytterligere til 746 200 kr i 2015. Tilskuddet utbetales over fem år. Fra regjeringens side har vi økt integreringstilskuddet med 300 mill. kr siden vi tiltrådte. I tillegg mottar kommuner et eget tilskudd til opplæring i norsk og samfunnskunnskap for voksne innvandrere. Vi har også økt Husbankens tilskudd til utleieboliger i vår periode. Tilsagnsrammen er økt med til sammen 180 mill. kr. Det betyr at det kan gis tilsagn til om lag 1 200 flere utleieboliger. For å bidra til økt bosetting vil regjeringen i revidert nasjonalbudsjett komme tilbake med tiltak som vil øke antallet utleieboliger. I en situasjon hvor kommunene ikke bosetter nok flyktninger til å dekke behovet, vil en vesentlig økning i antallet overføringsflyktninger føre til en betydelig økning i ventetiden for flyktninger som skal bosettes fra mottak. I dag er gjennomsnittlig ventetid fra vedtak om opphold til bosetting over ni måneder, noe som allerede er langt over målet om at alle skal bosettes innen seks måneder. Slik situasjonen i Syria og nærområdene er i dag, er det vanskelig å se for seg at Norge kan tilby en midlertidig, kollektiv beskyttelse for flyktninger fra Syria, slik vi gjorde for flyktningene fra Bosnia-Hercegovina og Kosovo under krigene der. For kosovoerne ble situasjonen i hjemlandet raskt løst, og for mange ble vedtak om midlertidighet da gjennomført. For bosnierne fortsatte konflikten så vidt lenge at de midlertidige tillatelsene ble gjort til varige. Det samme vil høyst trolig være situasjonen for flyktninger fra Syria. Konflikten har allerede pågått i fem år. Derfor vil de trenge en varig bosettingsløsning i Norge og bør behandles som ordinære kvoteflyktninger. Tilknytningen personer får til Norge, eksempelvis illustrert ved situasjonen for lengeværende asylbarn, viser at en midlertidig bosettingsløsning vil være krevende. Kommer de syriske flyktningene til Norge, må de få muligheten til å bli integrert, ha rettigheter som flyktninger, og delta i vårt samfunn. Sannsynligheten er stor for at de da vil bli i Norge på permanent basis. Det er en løpende dialog mellom staten og kommunene om rammebetingelsene og om hva som skal til for at kommunene kan bosette enda flere flyktninger. For å skaffe til veie et beslutningsgrunnlag for hvorvidt Norge skal ta imot flere kvoteflyktninger sendte barne-, likestillings- og inkluderingsminister Solveig Horne et brev til samtlige kommuner i forrige uke for å undersøke om kommunene har mulighet til å øke bosettingskapasiteten ytterligere i 2015 og 2016. Hun har bedt om svar innen 27. mai, altså om en knapp måned. Denne informasjonen vil være viktig når det skal fattes beslutning på nasjonalt nivå om hvordan Norge skal bidra. Regjeringen har bedt kommunene om opplysninger om hvor mange ekstra flyktninger de kan ta. Vi imøteser alle bidrag fra partiene på Stortinget for å få til en raskere bosetting ute i kommunene. Vi må ikke undervurdere kompleksiteten i de utfordringene vi ser. Norge kan selvfølgelig ikke løse dette alene. Det er derfor viktig at det er flere land som øker sin innsats. Samtidig må vi intensivere vårt samarbeid med bl.a. EU. Omfanget av tragedien i Middelhavet viser at tiltak som Frontex’ operasjoner, styrket grensekontroll og gjenbosetning i Europa for enkelte, kan avhjelpe noe. Tragediene i Middelhavet angår og berører oss alle. Regjeringen vil ha en bred tilnærming i det videre arbeidet. Vi vil fortsette det gode samarbeidet med de frivillige organisasjonene. Vi vil bekjempe menneskesmugling og organisert kriminalitet. Vi vil bistå med skip og er åpne for annen innsats som kan bidra til å redde liv i Middelhavet. Vi vil fortsette å styrke den humanitære innsatsen, og vi gir nå til sammen 1 mrd. kr til humanitær innsats og utviklingsaktiviteter i Syria og nabolandene i år. Vi vil bidra i Irak. Vi arbeider langsiktig med støtte til utvikling, mot de underliggende årsakene til migrasjon og flukt. Det gjør vi i nært partnerskap med andre land. Vi vil sikre at asylinstituttet ivaretar dem som er utsatt for forfølgelse, og at de som ikke har et beskyttelsesbehov, returneres til sine hjemland. Tragediene i verden er store. Denne redegjørelsen har vist til noen av dem. På denne bakgrunn vil regjeringen invitere Stortinget til en prosess i forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjettet knyttet til de tre sentrale utfordringene som jeg har tatt opp i denne redegjørelsen: Norges bidrag til krisen i Middelhavet, behovet for mer nødhjelp til Syria og nærområdene og ambisjonsnivået for mottak av kvoteflyktninger i 2016. Vårt mål er å finne løsninger på disse utfordringene som kan gi grunnlag for en bred politisk tilslutning.