Inge Lønning (Høyre), 1999-06-14:
Etter det siste svaret må man nesten anmode om å få oversendt vedtaksprotokollen fra Kristelig Folkepartis landsmøte, slik at det blir mulig for andre også å sette seg inn i hva landsmøtet egentlig har vedtatt; det var det ikke lett å bli klok på av svaret. I likhet med representanten Ursula Evje leste jeg også Aftenpostens store intervju med statsråden i går med megen interesse. I intervjuet stiller journalisten spørsmålet: «Vil dere styrke tilsynet med privatskolene?» Og statsråden svarer: «Vi akter å systematisere det. Og det må være slik at det er tilsynsmyndigheten som bestemmer hvordan det skal gjøres. Vi kan ikke, heller ikke ved privatundervisning, godta som prinsipp at det er den som skal kontrolleres, som utpeker kontrolløren. Det kan ikke gå i noen sammenheng eller noen situasjon.» Det er knakende godt sagt. Jeg skulle for min del ha ønsket at statsråden hadde kommet til denne erkjennelse allerede før han la frem stortingsmeldingen, slik at han kunne ha tatt konsekvensen av den også i den stortingsmeldingen han har lagt frem. Stortingsmeldingen argumenterer faktisk for at man ikke skal ha et system, fordi system og systematisering åpenbart er negativt ladede ord. Det er desto mer bemerkelsesverdig ettersom utgangspunktet for hele saken er Stortingets enstemmige anmodning i Innst. S. nr.   96 for 1996-97: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til spørsmålet om oppbygging av et nasjonalt vurderingssystem for grunnskolen.» Den meldingen statsråden har lagt frem, svarer at man ønsker ikke et «nasjonalt vurderingssystem», man ønsker isteden en «nasjonal strategi». Og det som så er skissert i meldingen, er i virkeligheten bare det første trinn i en reell skolebasert evaluering, nemlig at skolen skal evaluere seg selv. Det er det ingen uenighet om. Enhver fornuftig virksomhet i denne verden evaluerer seg selv fortløpende hvis den tar sin egen virksomhet på alvor. Det skulle bare mangle! Og så er det lagt opp til en ordning som ikke er helt lett å få tak på, hvor man med lokale variasjoner kan lete seg frem til en åpning for medarbeiderskap ifra lokalmiljøet. Men det er på frivillig basis, det er ikke skissert hvorledes, og det er ikke skissert hvilke spørsmål som skal stilles, eller hvilke forhold som eventuelt skal evalueres. Men om dette har Høyre også sagt: Vi har ingenting imot det, det er helt utmerket, men det er ikke noe svar på det som var Stortingets bestilling – for ut av dette kommer det ikke et system og heller ikke noe som er nasjonalt, det kommer bare den første biten, nemlig den lokale biten. På dette punkt må jeg også si at jeg har vanskelig for å forstå Arbeiderpartiets standpunkt. Og det ble ikke lettere etter å ha lyttet til komitelederen. Arbeiderpartiet har i det seneste gitt uttrykk for betydelig skepsis overfor statsrådens offensiv for lokalt mangfold og variasjon. Men det står for meg ganske uklart hvorledes Arbeiderpartiet for sin del mener at det nasjonale evalueringsarbeid egentlig skal foregå. Det eneste man positivt sier om dette, er at man vil gi tilslutning til opprettelsen av et utviklingssekretariat, men arbeidsoppgavene for dette utviklingssekretariat er i det hele tatt ikke definert; det vil man først diskutere på et senere tidspunkt. Jeg kan ikke skjønne det annerledes enn at meldingen «Mot rikare mål» er et halvt dokument, i den forstand at den bare gir svar på den første halvdelen av spørsmålet om et vurderingssystem for skolen, nemlig den del av jobben som skal gjøres av skolene selv. Det aller svakeste leddet i stortingsmeldingen er etter mitt skjønn kap. 5.4, som handler om erfaringer fra andre land. Det er på nøyaktig én side. De andre landene begrenser seg til tre: Danmark, Sverige og Skottland, og det er ikke gitt noen begrunnelse for hvorfor det er akkurat disse tre som er valgt. Det er heller ikke gitt noen begrunnelse for hvorfor man i meldingen ikke trekker noen veksler på erfaringene verken fra Danmark, Sverige eller Skottland. Jeg kan ikke se at det på et eneste punkt i meldingen fra statsråden er gjort noe forsøk på å begrunne den strategi han skisserer rimelig vagt, med henvisning til erfaringene fra andre land. Nå foreligger det et ganske rikt erfaringsmateriale fra de fleste europeiske land, for de fleste europeiske land har nettopp det statsråden ikke vil ha, nemlig et nasjonalt evalueringssystem. Det ville vel ha vært rimelig når man i Norge skal gjennomgå behovet for et slikt system, at man hadde gått noe grundigere til verks når det gjelder den internasjonale sammenligning, og når det gjelder å forklare hvorfor den norske skolen atskiller seg så radikalt fra skolesystemet i de fleste andre europeiske land, at vi i Norge kan klare oss uten det man i de fleste andre land er helt overbevist om at man ikke kan klare seg uten. Statsråden har brukt Anders Vassbotns vers: «Å leva, det er å elska det beste di sjel fekk nå; å leva, det er i arbeid mot rikare mål å trå.» Anders Vassbotn er en god autoritet å holde seg til. Men jeg lurer litt på om ikke statsråden har kommet i skade for å bruke ham mot Anders Vassbotns egne intensjoner, for det Anders Vassbotn snakker om, er livets skole, og ikke skolen. Og det er vel på dette punkt jeg tror meldingen har tatt feil, ved at den forveksler en slags altomfattende målsetting for barns og unges sosialisering, deres vekst for å bli modne selvstendige mennesker, med det som er skolens oppgave og ansvar. Målet er vi alle enige om, men det er ikke skolen alene som skal realisere det målet. Skolen er tross alt fremdeles bare en del av barns og unges livsverden. I tillegg til skolen har de et miljø som skal være en del av det altomfattende læringsmiljø. Og det er også på dette punkt jeg tror evalueringsdiskusjonen sporer av. Man advarer mot kontroll, man advarer mot karakterer, man advarer hele veien mot å måle ting som i det hele tatt kan måles, fordi det kan være farlig. Og så begrunner man det med at det er så mange ting som ikke kan måles. Ja, selvfølgelig er det det. Ingen av oss kan måle et annet menneskes personlighet eller modenhet. Det er heller ikke skolens oppgave å foreta en totalevaluering av mennesker, for det er det ingen i denne verden som er kompetente til å gjøre. Men jeg har vanskelig for å skjønne at det er en begrunnelse for at man skal avstå fra å måle det som vitterlig lar seg måle, f.eks. noe så enkelt som lesekyndighet. Det er en underlig merknad i Arbeiderpartiets og SVs felles lange argumentasjon mot bruk av karakterer, som henviser til bl.a. den brennferske undersøkelsen av lesekyndighet i grunnskolen, og sier at dette er måling av faktakunnskaper. Det ordet bruker man negativt flere andre steder også. Men lesekyndighet har da vel vitterlig ikke noe med faktakunnskaper å gjøre. Lesekyndighet er et instrument, det er en forutsetning for all læring. Til og med i datasamfunnet er lesekyndighet forutsetningen for at man kan ha glede av skjermen i det hele tatt og kan bruke den til noe formål. Og lesekyndigheten er jo betingelsen for læring på de fleste andre områder. Da må det da vitterlig være interessant å måle hvor langt elevene er kommet i å tilegne seg det som er redskapet for all læring i voksen alder. Høyre har gitt uttrykk for at vi vil fastholde at det er grunnleggende nødvendig og viktig å holde fra hverandre målsettingen for grunnskolen og målsettingen for videregående opplæring. Og det forhold at det store flertall gjennomgår videregående opplæring, innebærer ikke at man dermed har en enhetsskole, like lite som det at man eventuelt har over 50 pst. som tar et høyskolestudium, innebærer at høyskolene også skulle være en enhetsskole. Forskjellen ligger i at grunnskolen er obligatorisk for å møte opplæringsplikten som er pålagt i lov. Det trengs ulike evalueringssystemer i grunnskolen og i videregående opplæring. Høyre har fremmet en del konkrete forslag på punkter hvor vi mener at det, uten særlig store omkostninger, kan gjøres grep som gir oss et reelt nasjonalt evalueringssystem. Så til sist: På ett punkt er vi 100 pst. enige med flertallet, og det er at evaluering ikke er et mål, evaluering er et middel. Men det er et helt nødvendig middel, og da må man være villig til å evaluere det som kan evalueres. Jeg tar opp de forslag som Høyre har fremmet alene og sammen med Fremskrittspartiet i innstillingen.