Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-12-18:
Kontroll- og konstitusjonskomiteen besluttet den 17. juni 2008 å igangsette en egen sak om prosessen rundt realiseringen av et nytt sykehotell ved Radiumhospitalet. Da hadde det allerede vært en høring i helse- og omsorgskomiteen i sakens anledning, men på grunn av prosessen og den store oppmerksomheten som var rettet mot denne, valgte komiteen å gå gjennom dette på en grundig måte. Det har vært sendt flere brev til departementet, og statsråden har gitt oss en oppdatering også etter sommeren etter en anmodning fra oss i oktober 2008, og vi har fått full informasjon fra statsråden i sakens anledning. Komiteen vil vise til at en hovedbegrunnelse for sykehotellprosjektet helt siden det første gang ble lansert i 2003 – dette har altså vært drøftet gjentatte ganger i styret, bl.a., ved Radiumhospitalet, det var ikke noe nytt som dukket opp våren 2008, men det har gjentatte ganger vært drøftet – var et formål om å avlaste presset på behandlingsplasser/sykesenger ved Radiumhospitalet og derigjennom også lette presset på helseforetakets driftsbudsjett ved å redusere utgiftene til transport og overnatting for dagpasienter ved hospitalet. Komiteen legger selvsagt til grunn at denne målsettingen fortsatt står ved lag. Den saksbehandlingen som nå har skjedd, og som er gjennomgått, og undertegningen av diverse avtaler får komiteen til å konkludere med at vi nå er inne i en god fase ved at sykehotellet vil bli realisert i samarbeid med Kreftforeningen, som har et utvidet behandlingstilbud, slik at den meget omstendelige prosessen kommer til å få et lykkelig sluttresultat. En samlet komité er meget tilfreds med at det som så meget negativt ut, nå er kommet inn i en god fase. Byggingen er i gang, og man ser fram til åpning mot slutten av neste år. – Så mye fra en samlet komité. Medlemmene fra Arbeiderpartiet, Høyre, SV og Senterpartiet har sine egne merknader, noe også regjeringspartiene har på noen punkter. Det er også dissens fra Fremskrittspartiet, fra Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti samt fra Kristelig Folkeparti, og jeg regner med at de øvrige vil begrunne sine merknader og sine synspunkter, i den grad de finner det nødvendig og ønskelig. For egen del og for Fremskrittspartiets del vil jeg særlig fremheve den enorme innsatsen som en del privatpersoner som engasjerte seg i saken, stod for. Arthur Buchhardt var den som vel var mest fremtredende da det ble kjent at man i stedet for å skulle realisere sykehotellet, som tidligere direktør Danielsen hadde kjempet for i lang, lang tid, skulle man rive stillasene og avslutte arbeidene ved Radiumhospitalet. Man var altså klar, ved at det var bygd et fundament til et sykehotell på flere etasjer, stillasene var der, men så skulle man rive stillasene og stoppe det hele til en betydelig merkostnad, uansett, for hospitalet. Særlig ille var jo dette, i og med at private var villig til å stå for både alle investeringskostnadene og driftskostnadene. Det er slik at behovet for et sykehotell ved Radiumhospitalet var meget betydelig. Hospitalet hadde allerede utgifter til pasienter som måtte overnatte på sykehusets regning i nærområdene, og det var ikke noe hotell i nærområdene. Da påløp det også drosjeutgifter til og fra de hotellene man benyttet, ofte i Bærum, hvor pasientene ofte ble plassert, og det var store merkostnader. I så måte ville altså et helt 100 pst. privat finansiert og drevet hotell vært et fornuftig forretningsmessig prosjekt, fordi tilgangen på relativt sikre overnattingsgjester – både pårørende til pasienter på Radiumhospitalet og pasienter – i seg selv var slik at man kunne være temmelig sikker på å kunne drive et forsvarlig forretningsmessig hotell, også med gunstige overnattingspriser, i konkurranse med eventuelle andre. Allikevel kom det altså uttalelser her i stortingssalen både fra statsminister Jens Stoltenberg og daværende helseminister Sylvi Brustad som gikk ut på at nei, her skulle man stå på sitt, det skulle ikke bygges noe sykehotell, og man skulle også nekte private å gjøre det. Jeg må si at jeg har litt problemer med å finne parlamentariske uttrykk for en del av uttalelsene til statsministeren og daværende helseminister, så la meg heller si det på denne måten: De kom med meget ukloke uttalelser. Et folkelig uttrykk sier noe annet, men det skal jeg ikke benytte, for da blir jeg klubbet. Det var meget, meget ukloke uttalelser som både statsministeren og Sylvia Brustad kom med i stortingssalen, særlig i en spontanspørretime, hvor det ble slått ettertrykkelig fast at det ikke under noen omstendighet kom på tale å tillate bygging av et sykehotell. Det ble da et ramaskrik i befolkningen. Ingen andre kunne nemlig forstå hvorfor man skulle si nei til et prosjekt som ikke kostet det offentlige fem flate øre fordi det i seg selv ville være regningssvarende. Når man til slutt tvang det igjennom overfor en regjering på vikende front og det ble tatt imot, kom det vel ti tilbud fra private. Man aksepterte et tilbud fra Kreftforeningen, men det merkverdige var at da man bad om å få se kopi av tilbudet, eksisterte det ikke på papiret. Det var kun muntlige overenskomster og overhodet ikke noen seriøs saksbehandling av alle disse private, seriøse forslagene som ble innsendt fra de forskjellige. Det er en prosess som vi håper vi slipper å se maken til i fremtiden, for den var ikke særlig god. Etter hvert har det heldigvis materialisert seg en god avtale med Kreftforeningen. Nå kan vi gi honnør til sluttresultatet, som var meget, meget usikkert på det tidspunkt man for så vidt erklærte at man ville velge Kreftforeningen. Man fikk rodd seg i land. Men til slutt vil jeg nevne at det kan da heller ikke være nødvendig at man skal benytte offentlige midler på områder hvor det er fullt mulig at private kan stå for både investering og drift – i hvert fall ha et minimum av Offentlig Privat Samarbeid. Hovedårsaken til at Sylvia Brustad og statsminister Stoltenberg sa at de ikke ville være med på dette, var at hvis det ble satt av midler til et eventuelt sykehotell, ville det gå på bekostning av et annet formål. Innenfor de stramme budsjettene kunne man altså ikke hente penger fra et annet formål. Nå fikk vi jo en tilleggsbevilgning, og det er klart at den tilleggsbevilgningen også kunne ha vært gitt et annet sted. Den løsning man har fått, er nøyaktig den som statsminister og helseminister advarte mot – man har nemlig benyttet offentlige statsbudsjettpenger som kunne ha vært benyttet til et annet formål. Her er det et rent regningssvarende hotellprosjekt som kunne ha vært realisert av private aktører, og som i tillegg sa de var interessert i å gjøre det. Denne aversjonen mot private løsninger som den sittende regjering har, synes jeg er beklagelig. Også under budsjettbehandlingen i høst har vi hørt at det er begrensede budsjetter av hensyn til makroøkonomiske størrelser og annet – selv om de har endret seg dramatisk de senere månedene – og da burde det være fint at private står for både investering og drift der de kan, så sparer man de offentlige pengene. Det å sørge for å ha hotellkapasitet i nærheten av store sykehus hvis det ikke allerede er hotell der, er i andre land en typisk oppgave for hotellkjeder som driver hotellvirksomhet i tilknytning til store sykehus som har behov for overnattingskapasitet. Etter min oppfatning er det helt meningsløst at man ikke da sier: Så flott at private kan gjøre det slik at vi slipper, og vi kan benytte våre begrensede ressurser på helt andre og mer nødvendige områder. I så måte hadde statsministeren og Sylvia Brustad rett, men deres konklusjon var at når de ikke hadde rammer, skulle heller ikke private få lov til å stille opp og komme med nødvendige tilbud. Det var en helt meningsløs konklusjon. Min og Fremskrittspartiets konklusjon er den stikk motsatte: Der hvor private kan stå for investering og drift, er det helt unødvendig å anvende skattebetalernes penger og engasjere det offentlige beslutningsapparatet eller driftsapparatet.