Marit Arnstad (Senterpartiet), 2016-06-13:
Den energimeldingen vi behandler i dag, har en tittel som er ambisiøs, men den har et innhold som er overraskende svakt. I liten grad valgte regjeringen å anvise strategiske grep som kunne brakt norsk energipolitikk inn i en ny fase, en fase preget av klimaomstilling og vekst i eksisterende og nytt næringsliv. Meldingen vitner mer om byråkratiets gode grunnlagsarbeid og beskrivelsen av et sterkt energisystem og mindre om regjeringens uttrykte ambisjoner. Det er riktig at det er 17 år siden forrige energimelding ble framlagt – av undertegnede, faktisk – og en kan sjølsagt godt spørre hvorfor den rød-grønne regjeringen ikke la fram en energimelding. En kan jo også spørre hvorfor den borgerlige regjeringen i 2001–2005 ikke la fram en energimelding. Jeg synes nok at det er ganske formålsløst. Jeg skal ikke spekulere i om de borgerlige partiene var uenige i de fire årene de satt, men jeg synes det er underlig at partier som nå så ofte snakker nedsettende om åtte rød-grønne år, i sin beskrivelse i energimeldingen så tungt lener seg nettopp på de rammene som ble lagt av bl.a. Senterpartiets statsråder mellom 2005 og 2013. Når det gjelder utbyggingen og den store satsingen på utbyggingen av overføringsnettet, ble dette lansert og gjennomført under den rød-grønne regjeringen. Det var ingen enkel debatt, det var en ganske krevende debatt, som den rød-grønne regjeringen fikk gjennomført. Hele den store satsingen på grønne sertifikater, som omtales så positivt i meldingen, var sjølsagt initiert av og gjennomført under den rød-grønne regjeringen. Energimeldingen som legges fram i dag, er dessverre en melding med få tiltak, men med en veldig god beskrivelse, i første rekke en beskrivelse av det den rød-grønne regjeringen gjennomførte i den perioden vi satt. Problemet med dagens melding er at det er ingen havvindstrategi der, det er ingen hydrogenstrategi – det er egentlig ganske få tanker om tida og satsingen etter de grønne sertifikatene, og det er i liten grad trukket inn klimarelaterte problemstillinger. Senterpartiet savner strategiske grep som kunne bringe norsk energipolitikk inn i en ny fase, en fase som etter Senterpartiets mening vil bli sterkt preget av nødvendig klimaomstilling. Vi er derfor glade for at innstillingen er langt mer ambisiøs når det gjelder spørsmål som angår klima, klimaomstilling, teknologi, transport og Enovas rolle, enn det regjeringen valgte å foreslå. Fra Senterpartiets side er det viktig at det settes noen langsiktige mål for energipolitikken og for energieffektivisering. Perioden med de grønne sertifikatene må avløses av nye satsinger – på teknologi, på kommersialisering av fornybar energi, særlig innenfor hydrogen, havvind og solenergi. Det vil gagne klimaomstillingen, og det vil kunne skape grønn vekst, næringsutvikling og arbeidsplasser hvis det politiske lederskapet er til stede og kjenner sin besøkelsestid. Det norske kraftsystemet er solid, som flere talere har vært inne på, og vi har et godt grunnlag for mye av den jobben som gjøres innenfor kraftsektoren – gjennom en stor andel fornybar vannkraft, et godt system for konsesjoner, for vern og for industriell anvendelse. Det er et system som har tjent oss godt, og som vi ikke i særlig grad bør rokke ved. En av de tingene Senterpartiet har savnet i forbindelse med meldingen, er å drøfte spørsmålet om hvordan vi skal fordele nettkostnadene i årene framover. Vi vet at det kommer til å komme ny produksjon inn i nettet på til dels andre måter enn tidligere, og nettkostnadene for ulike forbrukere er i dag veldig ulik. Mye av det handler om naturgitte årsaker. Vi mener fra vår side at nettkostnader er en samfunnskostnad som bør fordeles noenlunde likt på alle brukere i systemet, noe som ikke skjer i dagens system. Vi har derfor ment at det er helt nødvendig å justere distriktsulempene gjennom politiske grep, enten ved en egen utjevningsordning eller ved å styrke den statlige tilskuddsordningen for å utjevne overføringstariffer, som denne regjeringen har behandlet så stemoderlig de tre årene de har sittet, som det de har gjort. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet, SV og Miljøpartiet De Grønne støtter oss i det spørsmålet, men er desto mer overrasket over at Kristelig Folkeparti og Venstre ikke gjør det. Alarmen gikk hos kraftkommunene da det ble kjent at det skulle nedsettes et ekspertutvalg for å se på ordningen med konsesjonskraft og konsesjonsavgift. På bakgrunn av motstand fra Stortinget har statsråden nå varslet at han har lagt utvalget bort. Men jeg vil understreke at når statsråden i realiteten holder døra åpen ved å si at han kommer til å foreslå endringer gjennom såkalte forbedringer og forenklinger, er det grunn til å rette en pekefinger mot det. Det må ikke være slik at regjeringens planer egentlig er intakte, men at en nå har tenkt å angripe problemstillingen på annen måte enn å nedsette et ekspertutvalg. Derfor kommer Senterpartiet – og jeg regner med også stortingsflertallet – til å følge regjeringens bevegelser på dette området meget nøye. Det er en realitet at et flertall i Stortinget ikke ønsker såkalte forbedringer eller forenklinger som vil redusere verdiskapingen og inntektene til de norske kraftkommunene. Tidligere i dag har Stortinget gjennomført den største suverenitetsavgivelsen på et tiår – i ekspressfart og uten at saken ble tilstrekkelig opplyst. Derfor synes jeg også det er grunn til å vise til de merknadene som mange av partiene er med på når det gjelder EUs energiunion og behovet for mer kunnskap om hvordan dette kommer til å prege det norske energifeltet framover i årene som kommer, kanskje spesielt Norges forhold til EUs energibyrå ACER. Jeg har registrert at statsråden har antydet at vi ikke har lest meldingen på dette punktet. Det er riktig at det står ti sider om EU og energipolitikk. Mye av det handler om klima. forsvinnende lite handler om EUs energiunion, og enda mindre handler om ACER og den innflytelsen det kan få på norsk energipolitikk. Det har blitt satt fram en stor mengde forslag gjennom energi- og miljøkomiteens innstilling, både fra posisjonen og opposisjonen. Slik måtte det kanskje bli når regjeringen i realiteten overlot til Stortinget å utforme en så stor del av politikken. Det har sine fordeler og ulemper, må jeg si. Fra Senterpartiets side er vi med på mange av forslagene som angår klimapolitikken, men vi har også vært tilbakeholdne med å gå inn på noen av forslagene som kunne vært politisk interessante, og det har vi vært fordi vi mener at noen av forslagene hører hjemme i neste års statsbudsjett. En lang rekke av forslagene hører hjemme i behandlingen av Nasjonal transportplan – og fortjener at vi ser dem i sammenheng med de øvrige utfordringene vi har på transportsektoren, i stedet for å behandle dem bitvis gjennom dagens energimelding. Jeg tror rett og slett det blir viktig at alle har klart for seg at det nå løper mange parallelle prosesser som alle vil ha konsekvenser for norsk energisektor og klimapolitikk – industrimeldingen, ekspertutvalget for grønn konkurransekraft, strategi for bioøkonomi, grønn skattekommisjon og ikke minst oppfølgingen av Paris-målene mot 2030. Det er nødvendig å fylle det arbeidet med godt politisk innhold, men det må gjøres i flere sammenhenger enn i en energimelding. Når det gjelder transportforslagene, vil vi avvente og komme tilbake til det i neste års nasjonale transportplan. For Senterpartiet har det vært viktig at vi skal ha en klar strategisk retning for energipolitikken. Vi må ha noen tydelige krav å strekke oss etter. Vi må – som vi har gjort – utnytte fornybarressursene som dette landet sitter på, vi må utnytte flere av dem på en bedre måte enn tidligere, og vi må skape grønn vekst gjennom alle de mulighetene som dette landet har fått på energisiden. Med det tar jeg opp de forslagene Senterpartiet er med på.