Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2017-05-15:
Klimaavtalen i Paris var et paradigmeskifte for hvordan verdens klimaarbeid skulle organiseres. Fra todelingen mellom i-land og u-land fikk alle land et ansvar for å stoppe den globale oppvarmingen. Fra å ha et sentralt framforhandlet mål for hvert enkelt land ble det opp til hvert enkelt land å sette sine egne og stadig mer ambisiøse mål. Og fra å være noe som klimapolitikere drev med, ble Parisavtalen noe som både organisasjoner og en rekke bedrifter følte eierskap til og ønsket å få til og lykkes med. Mer ambisiøse mål skulle få land til å revidere sin egen klimapolitikk, og det at vi satte et 1,5-gradersmål i stedet for et 2-gradersmål, skulle få til nettopp det. Beskjeden var klar: Gå hjem, brett opp ermene og forsterk innsatsen i klimadugnaden, og gjør det så fort som mulig. Det er bare nullutslipp som er godt nok, er den eneste konklusjon som er mulig å trekke. Men det er vanskelig å se at Paris-avtalen overhodet har hatt innvirkning på regjeringens politikk. Norges viktigste bidrag til klimaendringene er det vi gjør for å løfte olje, kull og gass fra jordens indre, slik at det havner i atmosfæren. Likevel har regjeringen sagt nei til å vurdere hva det nye målet om å sikre global oppvarming til godt under 2 grader og ned mot 1,5 grader har å si for Norges største næring, oljenæringen. De har sågar økt tildelingen av oljeblokker til «all time high». De har avvist forslaget fra Erna Solbergs eget ekspertutvalg for grønn konkurransekraft som anbefaler endringer av det sterkt subsidierende oljeskatteregimet som vi har, og de nekter f.eks. å svare Stortinget på hva Goliat-utbyggingen koster fellesskapet. Hvilken risiko løper vi for liknende blemmer i framtiden? Fra regjeringen hører vi kontinuerlig at det ikke er gjennom å redusere tilbudet av norsk olje at vi skal redusere verdens klimagassutslipp, men samtidig. Dette står i sterk kontrast til hva man ellers mener. Samtidig mener regjeringen at andre land skal redusere sin kullproduksjon for å redde verden, på tross av at norsk olje er omtrent like ille for klimaet som tysk kull. Hva med å kutte Norges egne utslipp i Norge og i verden? Norges egen innsats for det? Det er ingen økt innsats i verden, snarere tvert imot med betydelige kutt i fornybarsatsingen i verden. Vi har jobbet hardt for å hindre at regnskoghogst – regnskoginitiativet som den rød-grønne regjeringen fikk på plass – ikke lenger skal hindre at kloden kokes, men istedenfor skal kunne gi godkjentstempel for økte utslipp fra klimaforurensningen fra luftfarten. Men hva med Norge og norske utslippskutt? For det første: Klimaforlikets mål, som et enstemmig storting har satt med tydelige mål for klimagassutslipp i 2020, nås ikke før i 2030. Dette ble bekreftet av regjeringen selv i perspektivmeldingen, der prognosen sier nettopp dette. Der får vi også svar på spørsmålet: Hvor lang tid mente Høyre man trengte for å oppfylle klimaforliket? Nå har vi fått svaret: 17 år. Mens den rød-grønne regjeringen brukte seks år fra første klimaforlik til å få på plass om lag halvparten av kuttene, trenger Høyre 17 år på å ta den andre halvparten. Det andre er: Hvorfor er det slik at regjeringen ikke kutter? Jo, fordi alle nasjonale mål for utslippskutt er avskaffet, og dette skjedde i forbindelse med behandlingen av regjeringens klimamelding, der alle partiene, bortsett fra MDG og SV, stemte for en slik innretning. Når vi nå har en klimalov til behandling, står «felles gjennomføring med EU» omtrent 200 ganger, mens det i klimaloven snakkes bare seks ganger om utslippskutt. Vi skiller oss ved dette sterkt fra andre land som er progressive og som setter tydelige nasjonale mål. Hva er galt med å gjøre det på den måten regjeringen gjør? Vel, det strider med prinsippet om at rike land skal gå foran i kampen for å begrense de farligste klimaendringene. Det fører til at istedenfor at investeringer kommer i norsk næringsliv, får man investeringer i utenlandsk næringslivs omstilling til en grønnere framtid. Man får det mindre styringseffektivt. Hvor mye enklere er det ikke for et næringsliv å forholde seg til at i 2020 skal vi ha oljefri oppvarming av hus, framfor å si at i 2020 er det opp til dere å bestemme om dere skal bruke olje til oppvarming av hus, det kommer an på EUs kvotemarked. Og ikke minst: Hva slags oppslutning skal vi få om en framtid med utslippskutt hvis alle land planlegger for at alle andre skal gjennomføre utslippskuttene? Hva er da spørsmålene som jeg stiller til regjeringen? Det ene er: Hvor stor del av klimadugnaden vil regjeringen at Norge skal planlegge for at vi skal gjøre hjemme? Mener regjeringen at EUs mål skal strammes inn mot 2018? Når EUs kvotesystem er det viktigste virkemidlet, hvorfor inviteres ikke Norge med på den viktige diskusjonen om framtiden for kvotesystemet?