Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2004-02-12:
Dagens debatt om likestilling i høyere utdanning handler i realiteten om kvaliteten på norsk forskning. Når forskning diskuteres, handler det ofte om OECD-mål og penger. Fokus på likestilling drukner. Norge er et lite land som må ta i bruk alle ressurser, ikke bare den ene halvdelen av befolkningen vår. Målet må være en mangfoldig forskning og å få til den aller beste forskningen. I tillegg handler mangelen på likestilling om at kvinner bør ha reelt lik mulighet til å delta. Hva betyr denne mangelen på likestilling? Det betyr rett og slett at norsk forskning går glipp av intellektuelle ressurser, og dette har ikke Norge råd til. Det handler om å gi begge kjønn reelt like muligheter til å delta. Dette har også et viktig demokratisk element i seg: Et bredt sammensatt forskersamfunn er den beste garantien for at vitenskapen ikke presenterer særinteresser som allmenninteresser. Det brukes mye penger på forskning, og én av forskningens roller er nettopp å være premissleverandør for samfunnsdebatten. Derfor er det paradoksalt at likestillingen går i motsatt retning der enn andre steder i samfunnet, siden man der skulle ha de beste forutsetningene for å ivareta og ha en selvsagt forståelse for nødvendigheten av likestilling. Det å være professor gir en solid plattform i forskningsverdenen og i samfunnet. Et mindretall av kvinner betyr at kvinner har mindre innflytelse enn menn. I dag utgjør kvinnene ca. 42 pst. av dem som begynner med doktorgrad, og om lag 33 pst. av de ferdige doktorandene. Tre av fem studenter ved våre universiteter og høyskoler er kvinner. Men fortsatt er det bare ca. 13 pst. av alle professorene som er kvinner. Samtidig ligger andelen kvinnelige doktorgradskandidater i Norge under gjennomsnittet i OECD-landene, som er på 38 pst. Utredningen «Kvinner i forskning – fra kvotering til integrering» fra 2002 konstaterer også at det er langt fram til målet om likestilling mellom menn og kvinner i akademia. Videre påpekes det at det til tross for høy andel kvinner på amanuensisnivå og tiltak som har blitt satt i verk på institusjonene, har vært lite merkbare endringer på toppnivå. Utredningen antyder også at mulige seleksjonsmekanismer kan ha betydning for den skjeve representasjonen av kvinner i forskningssystemet. Man peker spesielt på at det er størst frafall av kvinner i studietiden i doktorgradsperioden, og at dette også gjelder på postdoktornivå. Om professornivå framheves det at professor II-stillinger har en gjennomgående lav andel kvinner, og at det er generelt større bruk av kallelse i slike stillinger. Her er vi inne på noe av kjernen i interpellasjonen: Det tyder på at det er en økt bruk av kallelser, dvs. at stillinger skreddersys og ikke utlyses, og at flesteparten av disse professor II-stillingene går til menn. Det blir ytterligere mer oppsiktsvekkende når det viser seg at kallelse i mindre grad skjer innenfor områder hvor det finnes kompetente kvinner. Konsekvensene av dette er at kvinner stiller seg i de lengste køene, og at mange stillinger blir øremerket menn. Jeg tviler på at dette skjer ut fra et bevisst ønske om å holde kvinner ute, men det blir fort resultatet. Hva gjør vi så med disse utfordringene? Noen vil hevde at dette skyldes at det ikke er noen kvinner å velge mellom, fordi kallelse ofte skjer i mannsdominerte fag, og at det med tidens hjelp vil bedre seg når rekruttering av kvinner blir bedre i faget. Dette mener jeg er en soveputeargumentasjon. Kvinner har vært i høyere utdanning og forskning lenge, og vi har ikke tid til å vente på den såkalte naturlige utvikling. Samtidig er ikke bruken av kallelser i seg selv et incitament for å få flere kvinner inn i et fag. Det er med andre ord ikke særlig rekrutterende. Kallelse blir dermed en diskriminerende mekanisme. Likestillingsombudet konkluderte før jul med at kallelse er i strid med likestillingsloven, og har anbefalt utdanningsinstitusjonen snarest å slutte med denne ordningen. Dette gjelder for øvrig ikke bare denne institusjonen. Tilbakemeldingene fra utdanningsinstitusjonen har vært – om jeg får si det – noe lunken: De ser ikke for seg at ordningen vil bli avviklet. I tillegg har vi kunnet lese om en sak der en kvinne meldte en utdanningsinstitusjon til Sivilombudsmannen for brudd på regelverket for vitenskapelige ansettelser. Kvinnen fikk medhold i sin klage. I dag er det slik at utdanningsinstitusjonene må rapportere om likestillingssituasjonen. Likestillingsloven innehar en styrket aktivitetsplikt og en redegjørelsesplikt. Likestillingsrådgivere ved universitetene har påpekt manglende innsyn i antall kvinnelige søkere og tilsatte i tilsettingsrunder. Institusjonene har også mulighet til å ta i bruk kvotering. Det sistnevnte blir i liten grad brukt. Med kallelseproblematikken som bakgrunnsteppe, og reaksjonene fra de berørte universitetene, mener jeg det snarest er behov for å sette i verk konkrete tiltak fra Regjeringens side, for at vi skal kunne klare å få en jevnere balanse mellom kvinner og menn i akademia. Institusjonene må selvfølgelig være med på et slikt krafttak. Offentlige myndigheter skal arbeide aktivt, målrettet og planmessig for likestilling mellom kjønnene på alle samfunnsområder. Jeg håper statsråden klart og tydelig vil vise at dette området prioriteres. At det er behov for dette, viser også utredningen «Kvinner i forskning – fra kvotering til integrering» fra år 2000. Her pekes det på at til tross for høy andel kvinner på amanuensisnivå, som lå på 42 pst., og tiltak som har blitt satt i verk ved institusjonene, har det vært lite endringer på toppnivå. Forskningsrådet anbefaler at likestilling innarbeides som et integrert element i basisbevilgningen. De anbefaler også øremerking av vitenskapelige stillinger for kvinner. Utdanningsinstitusjonene har tidligere i liten grad benyttet seg av dette. Andre anbefalinger er kvalifiseringsstipend, forskerskoler og mentorprosjekter. I tillegg er dette selvfølgelig et spørsmål om tid. Om et par år vil svært mange av de vitenskapelige ansatte pensjoneres. Med andre ord vil vi i den kommende tiårsperioden stå overfor et generasjonsskifte blant førsteamanuenser og professorer på universitetene. I og med at kvinneandelen er høyere i det faste forskerpersonalet blant de yngre ansatte enn blant de eldre, påpeker den tidligere nevnte utredningen at dette er et rekrutteringspotensial. Stoltenberg-regjeringens øremerkede kvinneprofessorat var et svært populært tiltak. Mer enn 60 fagmiljøer søkte. Kun en femtedel fikk tildelt øremerket stilling. Med andre ord: Det viser at det finnes mange kvalifiserte kvinner. Nå har som kjent ESA-domstolen satt en foreløpig stopper for dette, men jeg er glad for at statsråden har lovt å følge opp dommen og anke. Jeg er sterkt overbevist om at det ikke er mangel på kompetente kvinner til å fylle disse stillingene. Det er tydelig at det ikke vil rette seg opp av seg selv. Dessverre ser vi også at institusjonene mangler det nødvendige grepet for å klare å få fram likestilling på sine arbeidsplasser. Her må de få drahjelp og oppmerksomhet av statsråden. Min anbefaling til statsråden er at det avgjørende er å finne ut hva som er proppene i institusjonenes systemer for rekruttering. Et annet spørsmål er om en skal satse på gulrot istedenfor pisk. Med økte økonomiske incitamenter kan vi kanskje også nå målet vårt. Et tiltak er å se nærmere på tilsettingskomiteer ved vitenskapelige stillinger, for å undersøke om de virker diskriminerende i forhold til kjønn. En av proppene i akademia er kanskje kulturen? – jeg stiller spørsmålet. En svensk analyse av søkere og tildeling av forskningsressurser i et forskningsråd viste at det spesielt var to faktorer som gjorde seg gjeldende: Personlig kjennskap til ett eller flere av rådsmedlemmene og det å være mann økte muligheten for nettopp å kunne få bevilgninger. Videre var en av konklusjonene i undersøkelsen at kvinner måtte være to og en halv ganger bedre kvalifisert enn deres mannlige kolleger for å motta forskningsbevilgninger. Det handlet i realiteten om å identifisere mekanismer og finne effektive virkemidler for dette. Jeg håper den runden vi i dag får mellom partiene på Stortinget, kan gi Regjeringen konstruktive innspill, slik at vi kan klare å komme i mål med en målsetting som jeg håper alle partiene stiller seg bak.