Jan Petersen (Høyre), 2004-06-16:
Jeg har lyst til å si at min erfaring fra 20 år her i salen som representant tilsier at siste uken i sesjonen er en meget, meget vanskelig uke. Det er jeg fullstendig klar over. Jeg er derfor veldig takknemlig for at det var mulig både å få en redegjørelse og en såpass bred debatt, selv om det er den siste uken, fordi vi nå står overfor en del ganske vanskelige og problematiske spørsmål. Derfor har det vært godt å få denne debatten som et grunnlag for forvaltningen utover resten av året. Jeg har også lyst til å takke for at dette har vært en rolig debatt. Det betyr at jeg føler meg trygg på den kursen og de valgene som har vært foretatt. Jeg synes det har vært et par interessante avklaringer i denne debatten, og ikke minst har en av de interessante avklaringene knyttet seg til premissene for den uenighet som måtte være om et meget begrenset antall stabsoffiserer til Irak. Komiteens leder var jo meget tydelig på at han mente kapasiteten burde brukes annerledes. Det er på mange måter et resonnement som jeg kan følge. Jeg synes det er en helt grei uenighet vi her står overfor. Jeg har selv formulert meg slik ved en rekke anledninger at det er ikke mulig for oss å være alle steder, selv om det er meningsfylt å være der. Det er også bakgrunnen for at det norske bidraget til Irak er såpass beskjedent i annet halvår som det er, fordi vi må se i øynene at det er begrenset hvor mange steder vi kan være med store innsatser. Jeg har, som Stortinget vil vite, vært og besøkt de norske styrkene i Irak, og er imponert over den jobben som gjøres. Det er ikke tvil om at forutsetningen, at ingeniørtroppene skulle arbeide med humanitære spørsmål, er oppfylt. Ut fra et slikt synspunkt ville det isolert sett vært ønskelig å fortsette med dem. Men det er altså ikke mulig med de rulleringer og de andre oppgaver vi har. Jeg har også lyst til å si at når uenigheten dreier seg om uenighet om hvor vi skal sette inn kapasitetene, blir det selvfølgelig også mye mindre dramatisk enn det noen representanter har prøvd å gi uttrykk for. Vi står her overfor en vurdering av hvor vi skal gjøre vår innsats. Riktignok la Kristin Halvorsen på et argument, etter også ganske oppsiktsvekkende å ha sluttet seg til dette kapasitetsargumentet, at det også var et politisk signal i det. Det er mulig at Kristin Halvorsen har større problemer med å sende det politiske signalet til FNs sikkerhetsråd at vi følger opp, enn det jeg har. Jeg er ikke urolig over å sende det signalet til FN, og jeg tror kanskje heller ikke Kristin Halvorsen er så urolig som hun gav uttrykk for. Jeg håper i hvert fall ikke det. Men det vi skal være klar over, er at vi nå følger opp resolusjon 1546, selv om jeg må innrømme at det er på en meget beskjeden måte Jeg har lyst til å legge til at når Åslaug Haga gav et inntrykk av at resolusjon 1546 nesten er et nytt moment i saken, er det vel grunn til å minne om to ting: Det ene er det Thorbjørn Jagland understreket, nemlig at vi har også tidligere hatt klare FN-fundamenter for vårt engasjement. Det er ikke slik at det bare er spørsmål om det er legitimt. Det er klart at det å stabilisere Irak har vært et viktig politisk formål hele tiden. Det andre er at resolusjon 1546 kom heller ikke som noen overraskelse. Det er en klar linje til de tidligere FN-resolusjoner, og det er klart at det har vært et ønske om å få en ny resolusjon, og det greide man altså å få til. Det var også, som man vil vite, Regjeringens forutsetning for å gå inn i dette. Så det er ikke noe nytt moment, men hvis det at den er vedtatt, kan føre til en ny gjennomtenkning av dette poenget, er jo jeg enda mer fornøyd med akkurat det. For øvrig har debatten om Irak ikke brakt mange nye posisjoner, bortsett fra å forholde seg til nytt faktum. Jeg har lyst til å nevne at jeg har observert én ting som kanskje ikke er så positivt, og det er at de aller fleste argumentene og mye av diskusjonen stort sett har gått på hva man ikke skal gjøre, og hvordan tingene kunne ha vært annerledes, og det er alltid veldig interessant. Det er vel ikke fullt så mange som har vært inne på hva man bør gjøre fremover for virkelig å bidra til å bringe Irak tilbake til et irakisk demokratisk styre. Det er det Regjeringen har fokusert på. Det er derfor vi, etter at vi var mot krigshandlingene i fjor, meget raskt kom til at ja vel det var vi og det er vi, men situasjonen og utfordringene nå er å stabilisere Irak og bringe det tilbake til irakerne. Det er altså et ønske om å bidra så positivt vi kan i situasjonen, og på det punktet må jeg nok si at jeg har fått færre innspill fra Stortinget enn jeg hadde håpet. Riktignok var Kristin Halvorsen inne på noen slike positive anslag, men det var vel stor sett langs de samme linjene som Regjeringen har tenkt, bl.a. å bruke midler til gjenoppbyggingen av landet. Så noen få poenger knyttet til Israel-Palestina-konflikten. Det ene er at jeg synes ikke det er riktig som Kristin Halvorsen gjorde, å oppfatte min redegjørelse som at jeg beskriver to likeverdige parter, for det gjør jeg ikke. Det jeg beskriver, er to parter som begge har et ansvar, og som begge kan gjøre mer. Hvis man ikke aksepterer det, blir dette galt. Jeg har vært igjennom så mange samtaler med både palestinere og israelere hvor de begge med stor innlevelse snakker om hva den andre parten skal gjøre, men veldig lite om hva de selv skal gjøre. Hvis ikke vi holder fast på at begge har noe de kan, skal og må gjøre, kommer aldri dette til å gå bra. Det er det mitt innlegg reflekterer. Det andre jeg har lyst til å si, er at jeg tror nok det er en viss uenighet mellom komiteens leder og meg om hvordan denne konflikten fungerer i området. Jeg er helt enig i at den er dominerende, og at det vil være et bidrag av en enorm rekkevidde om konflikten kunne bringes inn i et positivt spor og eventuelt løses. Men jeg vil også fastholde, som jeg sa i redegjørelsen min, at det er en del positive faktorer som tross alt er kommet på plass på tross av denne konflikten. Det er positivt at Libya har akseptert å gi opp masseødeleggelsesvåpen. Jeg skal ikke gi meg inn i debatten om de militære operasjonene i Irak har vært et bidrag i så måte. Det er et omstridt spørsmål, men vi må i hvert fall kunne glede oss over at Libya har gjort det de har gjort. Og selv om det er begrenset hva Iran har gjort, vi må også kunne glede oss over at de nå er i dialog med IAEA. Vi må også kunne glede oss over at det i Golf-statene er en forståelse av behovet for demokratisering, markedsøkonomi og rettsstatsprinsipper, uavhengig av dette. Vi må også kunne observere at det er ikke alle arabere som på tross av den offisielle retorikken har vært like opptatt av Palestina-Israel-konflikten. Det har tvert imot vært mangel på den nødvendige oppfølging av de ordene som er sagt. Men det må ikke overskygge at jeg er helt enig med Thorbjørn Jagland i at det er et bidrag av en enorm stor betydning om man kunne bevege konflikten videre, men det er altså ikke det eneste som har betydning. Så noen få ord om uttrekningen fra Gaza. Jeg er helt enig i at dette er en stor sjanse. Jeg må innrømme at jeg ser mange problemer og har mye skepsis i meg knyttet til dette, fordi det er så mange ting som må på plass for at det skal gå bra. Norge var meget tidlig ute med å presisere en del av de tingene som må skje for at dette skal gå bra. Jeg er derfor ikke uenig i mange av de anslagene som Thorbjørn Jagland gav, og de praktiske forslagene han kom med, og viser til statsministerens svar i den forbindelse. Jeg synes det meget viktige bidrag til en forståelse av hva vi nå skal gjøre. Jeg vil for mitt vedkommende også legge til to ting til dette. Det ene er at Norge er formann i giverlandsgruppen, AHLC. Vi prøver nå å arbeide ut et opplegg for hvordan vi kan bidra aktivt gjennom dette formannskapet i dette arbeidet. Det er en rolle som jeg har forstått at kvartettmedlemmene mener vi bør ha. Det er de enige om alle fire, og dette skal vi gjøre, men det er en meget vanskelig oppgave. Det andre er at jeg tror vi tydeligere må understreke hvor viktig det er å sette de palestinske selvstyremyndighetene i stand til å ta over og sørge for at uttrekningen ikke blir en seier for Hamas. Dette har faktisk vært et hovedpoeng for meg, fordi omverdenen, det være seg israelere eller andre, har ikke gjort livet lettere for de palestinske selvstyremyndighetene de siste årene, men det har de neimen ikke gjort selv heller. Det er problemet. Dette er en meget svak struktur, og her er det viktig for oss å sette inn et støt for å forsøke å gjøre dette så bra som overhodet mulig. Det som har vært katastrofalt i området, som vi har vært inne på, har vært de bildene vi har sett. Men det har også vært håndteringen av nettopp den første fasen av uttrekningsspørsmålet, hvor man fikk inntrykk av at Sharon og Bush ble enige om hvordan sluttstatusforhandlingene skulle være. Nå er amerikanerne heldigvis tilbake igjen på det rette sporet i det spørsmålet. Men den mellomfasen vi hadde, var meget lite heldig, for å si det forsiktig. Og jeg har lyst til å si til Kristin Halvorsen, som samler på USA-kritiske uttalelser fra meg og ikke har noen stor samling, så vidt jeg skjønner henne, at her har hun altså én som hun har gått glipp av, så jeg vil trekke oppmerksomhet til det.(Munterhet i salen) (Munterhet i salen)