Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2012-01-19:
Interpellanten stiller et veldig direkte spørsmål og trekker så opp et mye bredere bakteppe. Jeg må nok si at jeg synes det er det bredere bakteppet som er det mest interessante, men la meg først svare på det direkte spørsmålet. Svaret på det er i ett ord – nei, det er ingen motsetning mellom resultatene av den tilsynsaksjonen som Klima- og forurensningsdirektoratet la fram, og rapporten fra ekspertutvalget om overgjødsling. Grunnen til at det ikke er noen motsetning mellom dem, er at det er to helt forskjellige temaer vi tar opp. Tilsynsaksjonen vurderte ikke størrelsen på utslippene fra de enkelte anleggene eller miljøeffekten av dem. Tilsynet rettet seg mot oppdretternes styringssystem og etterlevelse av krav til internkontroll. Aksjonen viste at mange oppdrettere må styrke sin kunnskap om miljøeffekten av virksomheten, i samsvar med regelverket, og det er nå dialog mellom fylkesmennene, Klima- og forurensningsdirektoratet og næringen om dette. Det å si at oppdrettere ikke har god nok kunnskap på dette området, er selvsagt ikke det samme som å si at alle oppdrettere ikke har god nok kunnskap om dette. Jeg antar at Bakke-Jensen heller ikke mener at samtlige oppdrettere i Norge har god nok miljøkunnskap, og at vi derfor fort kan bli enige om at det gjelder å styrke miljøkunnskapen hos dem som ikke har god nok miljøkunnskap. Rapporten om overgjødsling har på sin side gitt oss mer kunnskap om effekter av næringsutslipp fra oppdrettsvirksomheten, men peker samtidig på kunnskapshull. Det er altså ingen motsetning mellom tilsynsaksjonen og overgjødslingsrapporten, simpelthen fordi de tar opp to forskjellige spørsmål. Og så, før jeg kommer til selve oppdrettsnæringen, vil jeg advare Bakke-Jensen og Høyre på et viktig punkt. Det er gjentatte ganger krav fra Stortinget om at jeg eller regjeringen skal skape ett faglig syn på viktige områder i Norge. Jeg ber Stortinget tenke gjennom hvor farlig det er. Vi skal altså sitte i regjeringen og sikre at alle statlige eksperter på ulike områder kommer fram til ett omforent syn. Det synet skal legges fram for Stortinget og offentligheten. De som virkelig vil tape på dette, er ikke regjeringen, for vi vil få alle de ulike faglige innspillene. De som vil tape på dette, er jo Stortinget, opinionen og – ikke minst – opposisjonen, som da bare vil få tilgang til ett faglig syn, istedenfor ulike faglige syn som bryner seg på hverandre. Jeg tror nesten alle innser at det sjelden er ett faglig syn i en sak som er riktig, og at det er en fordel å få fram flere. Derfor har jeg gitt en veldig klar instruks til Klima- og forurensningsdirektoratet, Direktoratet for naturforvaltning, NORAD, Riksantikvaren – alle de institusjoner som er under meg: Legg fram etter beste evne deres faglige vurdering, også om jeg skulle være uenig i vurderingen. Riksantikvaren har gått så langt som til å si at han er uenig i, kritisk til, regjeringens politikk på områder, og hvis Stortinget virkelig ønsker dette vekk, og ønsker ett faglig syn framlagt – og det vil da selvsagt være identisk med statsrådens – tror jeg man er på veldig, veldig farlige veier. Som sagt, de som vil tape mest, er ikke regjeringen, men den frie debatt og meningsytring. Her må også Høyre være litt prinsipielle og ikke bare hoppe rundt som populister. Da f.eks. helsedirektøren og utdanningsdirektøren gikk ut og sa at ut fra deres faglige syn ville det være en fordel med store kommuner i Norge, tok det ti sekunder før Høyre var i media og hyllet dette kloke, fornuftige utspillet, som vel alle kan si ligger litt i utkanten av helsedirektørens og utdanningsdirektørens opplagte faglige kompetanse. Ja, var det ikke en fordel at det belyste debatten, eller burde de hatt munnkurv på dette området? Vær så snill å skape litt prinsipielle avklaringer på dette punktet, ellers får vi problemer med styringssystemet. Og for å gjenta poenget: Det er altså ikke regjeringen som vil tape på dette, men den offentlige debatt og opposisjonen aller mest. Så til det bredere bakteppet som Bakke-Jensen trekker opp, og som er veldig, veldig viktig – det er jeg enig i. Oppdrettsnæringen er en stor og viktig næring i Norge med rundt 20 000 sysselsatte og bidrar ikke minst til næringsliv i distriktene, ikke minst i områder som ellers er blant de mer næringsfattige i Norge. Oppdrett og havbruk er også en merkevare for Norge. Jeg husker jeg var i Sør-Frankrike en gang, og da det var Spaghetti Norvegiénne, var det spaghetti med norsk laks, og da det var Pizza Norvegiénne, var det pizza med norsk laks. Det er få norske merkevarer på matområdet, neppe noen annen, som er på linje med laks. Så dette er viktig for norsk profilering og for arbeidsliv og sysselsetting i Norge og også for inntektsskaping. Det er også en næring – der er jeg også enig med Bakke-Jensen – som har gjort vesentlige framskritt. Et opplagt eksempel er bruken av antibiotika, som har gått dramatisk ned i forhold til hva den var ved høydepunktet på 1980-tallet. Men samtidig er det en næring hvor du fortsatt oftere enn i en del andre næringer finner unnskyldninger for ikke å gjøre noe med et problem, framfor en resolutt vilje til å gjøre noe med det. Jeg har utfordret næringen mange ganger, og jeg gjentar det her: Ta den samme innstillingen som industrien kom til en gang på 1970-tallet. Da var det en sterk folkeopinion som presset industrien til å ta miljøproblemene på alvor. Det var et storting og en regjering – og internasjonalt – som regulerte industrien. Industrien sluttet å finne unnskyldninger for hvorfor man ikke skulle gjøre noe med industriforurensningen, men brukte sin kreative evne og skaperkraft, og det ufattelige momentum som ligger i industrien, til å løse problemene. Realiteten er at i dag er ikke industriforurensning noe problem å snakke om i den vestlige del av verden – på grunn av den kombinasjonen av opinion og statlig regulering, og skaperkraften og energien som ligger i næringen selv. Dette bør være rettesnoren også for oppdrettsnæringen – å bruke tid og krefter ikke på å finne en professor et eller annet sted i verden som kan så tvil om at det er reelle miljøproblemer i næringen, men å ta fatt i problemene og løse dem ett for ett. Heldigvis er det mange aktører i bransjen som selv har denne innstillingen. For to dager siden møtte jeg Marine Harvest, det største norske oppdrettsselskapet – jeg tror det er det største oppdrettsselskapet i verden – og samtalen med dem er et uttrykk for akkurat dette: De ønsker å finne tekniske løsninger og ta tak i miljøproblemene og løse dem – ikke å finne grunner til hvorfor man nå må sitte stille og vente. Jeg ber om Stortingets drahjelp til å legge det presset på næringen som gjør at de løser problemene. Da er det tre spørsmål som må løses, slik det står i dag – det kan selvfølgelig komme andre miljøproblemer i framtiden: Det er lakselus, rømning og de umiddelbare utslippene fra anleggene. Mange av disse spørsmålene vil kunne løses f.eks. ved lukkede anlegg i sjø. Det vil ta tid å utvikle dem, men næringen – f.eks. Marine Harvest – er i ferd med å se på om man kan komme et godt stykke lenger i utviklingen av fisken i lukkede anlegg, for så etterpå å sette den ut. Det vil ha betydning for f.eks. rømningsfaren. Så det er dette presset for disse teknologiske løsningene jeg er ute etter. Hovedproblemet er lakselus og rømning. Forekomsten av lakselus i norske elver er bekymringsfull. Det er smitte fra oppdrettsanleggene. Totalt er det en nedgang i lakselus – i prosent av massen – men så lenge man har fått en stadig større biomasse i anleggene, øker det selvsagt faren for at villaks og ørret blir smittet fra anleggene. Her er det satt i gang en rekke tiltak i samarbeid med næringen selv, bl.a. ny lakselusforskrift, samordnet lusebehandling, soner for samordnet brakklegging, forskning på steril fisk, og en rekke andre tiltak som kan bidra til å minske lakselusproblemet. Det andre store problemet er rømning. Det er et betydelig innslag av rømt oppdrettslaks i norske elver. Det kan bidra til en genetisk degenerering av laksestammene, og vi ønsker å bekjempe det. Igjen: Mange aktører i næringen selv sier at ja, dette er et problem som vi vil være med på å bekjempe. Mange aktører i næringen er selvfølgelig også flaue over de svære rømningene som vi har sett det siste året, og som ikke hører noe sted hjemme. I det øyeblikk en får en sikkerhetskultur i denne næringen, som man har i en del andre næringer, så vil selvsagt denne typen store rømninger være til å unngå. Det er altså det å ta tak i problemene og løse dem som er veien å gå framover – ikke å finne grunner til hvorfor man ikke bør gjøre det. Til slutt om næringssalter, som er det Bakke-Jensen spør om: Det er betydelige utslipp av næringssalter fra oppdrettsanlegg. Det er fortsatt ingen klar enighet om hvor stort dette problemet er, altså hvor høyt oppe i vannmassene man kan finne næringssaltene, men et middels stort norsk oppdrettsanlegg har utslipp av næringssalter tilsvarende en by på ca. 50 000 innbyggere. Det er en urimelighet å påføre vesentlige kostnader for alle andre næringer for å redusere utslippet av næringssalter, samtidig som oppdrettsnæringen ikke tar tak i problemet på samme måte. Oppdrettsnæringen har større utslipp av næringssalter enn landbasert industri og kommunale avløp til sammen. For å avslutte med å svare på et av Bakke-Jensens spørsmål: Det vi er ute etter, er en lik regulering av alle utslipp, slik at man ikke får en særbehandling av noen typer utslipp, men en lik regulering av alle utslipp av næringssalter til sjø, enten de kommer fra landbruk, fra kloakk, fra annen næringsvirksomhet eller fra oppdrettsnæringen.