Ivar Kristiansen (Høyre), 2000-05-02:
For forbrukeren som for samfunnet for øvrig er konkurranse et gode som bidrar til kvalitet og produktutvikling og til at forbrukerne får varer og tjenester til priser som er akseptable. Konkurranse er drivkraften til effektivisering og fornying, hvilket innebærer økt produktivitet og verdiskaping. I alle samfunn som har nedfelt fri konkurranse som rettesnor, ser vi vekst og utvikling. En av hovedutfordringene for myndighetene fremover er å gi norsk næringsliv spilleregler og rammevilkår som ikke er dårligere enn det vi finner utenfor landets grenser. Skal vi sette norsk næringsliv i stand til å konkurrere ute, må det samtidig legges til rette for effektiv konkurranse også på hjemmemarkedet. Det som er sikkert, er at makter vi ikke her hjemme å forberede næringslivet på den tiltakende internasjonale konkurransen, vil vi tape markedsandeler. Deler av vårt næringsliv vil falle fra. Men evnen til omstilling må ikke bare gjelde privat sektor. Behovet er kanskje i enda større grad til stede i offentlig sektor, dette fordi vi også innenfor offentlig sektor må bli bedre i stand til å stille produktivitetskrav og etterlyse resultater ut fra de ressursene vi setter inn. Når vi ser at Norge klart skiller seg ut fra sammenlignbare land hva angår statlig eierskap i næringsliv og hva angår økning i antall offentlig sysselsatte, bør det tennes noen varsellamper. Unngår vi å stille de samme krav til offentlig sektor som de som gjelder for privat sektor, avles dårlig ressursutnyttelse og dårligere tjenester for brukerne, slik vi allerede ser tegn til bl.a. i skolen og i helsevesenet. Det at vi i Norge har hatt en vekst i offentlig sysselsetting på 50 pst. siden 1980, bør gi atskillig grunn til bekymring. Det er i kjølvannet av denne utviklingen det er skapt konkurransemessige gråsoner her hjemme. I stedet for å styrke Konkurransetilsynets status og rolle ser vi eksempler på at Konkurransetilsynets vedtak overprøves og tilsynets anmodninger ikke tas hensyn til av myndighetene. Det er et betydelig konkurransepolitisk problem at Konkurransetilsynet ikke har et eget uavhengig ankeorgan, men at denne funksjon er overlatt til Arbeids- og administrasjonsdepartementet, som ofte lar såkalte andre samfunnsmessige hensyn gå foran hensynet til en fri og effektiv konkurranse. Det er også et betydelig problem at Konkurransetilsynet ikke har myndighet til å fatte vedtak som kan stoppe konkurransevridende virkninger av offentlige tiltak, men må nøye seg med å påtale uregelmessigheter og anmode departementet om å gripe inn. Høyre har med stor interesse registrert de generelle målsettingene om effektivisering av offentlig sektor som Regjeringen varslet i sin tiltredelseserklæring. Jeg håper dette er alvorlig ment. Gårsdagens 1. mai-utsagn fra flere aktører som står sentralt i Arbeiderpartiet, viser at Regjeringen får durabelig motstand fra eget hold. På flere områder har det offentlige ivaretatt og skal ivareta viktige samfunnsoppgaver innen utdanning og det tradisjonelle helsevesenet. På andre og tilgrensende områder som tradisjonelt har blitt ivaretatt av private tilbud, og der private tilbud vokser fram, må det tas konkurransepolitiske hensyn. Enten det gjelder renovasjon, helse, utdanning, transport eller andre områder hvor offentlig sektor har en dominerende kontroll, styring og regulatørrolle, vil morgendagen stille andre og større krav til endringsevne og grenseoppgang. Selv om konkurransepolitikken har noe ulik status i de enkelte land, går EU foran også på dette området. Konkurransepolitikken står sterkt i EU, noe vi også her hjemme har fått erfare gjennom EØS-avtalen. I første rekke er det en meget streng oppfølging på tvers av landegrensene. Imidlertid ser vi at EU-landene i større og større grad harmoniserer sitt lovverk ved å skape en felles konkurransepolitikk. Vår konkurranselov av 1994 skiller seg i hovedsak ut fra EU-lovverket ved at vi, som sagt, har et annet ankesystem. I EU står rettssystemet sterkere. Hos oss går ankesaker fra Konkurransetilsynet og til departementet, med andre ord til et politisk organ. Jeg anbefaler og håper at det legges opp til en fremtidig uavhengig ankeinstans i Norge. Da slipper vi alskens politiske overlegninger og gråsoner, og vi får mindre fare for statlig og kommunal rolleblanding. Formålet med konkurranseloven er å sørge for effektiv bruk av ressursene i samfunnet ved å legge til rette for virksom konkurranse. Konkurranseloven slår selv fast at konkurranse i et marked leder til at næringslivet forsøker å bruke råvarer, kapital, arbeidskraft og transportsystemer mest mulig effektivt. Konkurranse stimulerer til utvikling av mer effektive produksjonsprosesser og nye produkter og tjenester. Dette bidrar til at bedriftene produserer sine varer etter forbrukernes ønsker og til lavere priser, altså til gunst for forbrukerne. I Konkurransetilsynets hovedmålsetting heter det: «Konkurransetilsynet skal: … Arbeide for at offentlig myndighetsutøvelse ikke begrenser konkurransen i strid med formålet om effektiv bruk av samfunnets ressurser.» Det er her Norge er nødt til å tenke nytt. Det er her offentlig sektor på område etter område skjermes, skjermes for omstilling og skjermes for konkurranse, med det bedrøvelige resultat at det totalt sett kommer mindre ut av ressursinnsatsen enn hva som ville ha vært mulig hvis offentlig sektor i større grad hadde konsentrert seg om kravspesifikasjon og rollen som lovgiver og kontrollør. Jeg kan nevne et eksempel. Når vi ser at Vefsn kommune i strid med Konkurransetilsynets anbefalinger gis anledning til å opprette og subsidiere sitt eget helsestudio i direkte konkurranse med det etablerte og private treningssenteret Helsehuset, er grensen etter min oppfatning for lengst passert. Det kommunalt subsidierte senteret er rett og slett i ferd med å undergrave eksistensen til det privat drevne treningssenteret. Vefsn kommune driver altså Kippermoen idrettssenter, som består av idrettshaller, svømmehall og rom for styrketrening. Driften av senteret finansieres over kommunens budsjett. Konkurransetilsynet slo i dette tilfellet ganske enkelt fast at subsidieringen er i strid med konkurranselovens formål om effektiv ressursbruk, ettersom det kan føre til at den eneste konkurrenten i området presses ut av markedet, og at det kommunale helsestudioet får en monopolstilling. Konkurransetilsynet slår fast at dersom det er ønskelig å subsidiere trening i helsestudio, bør subsidier være mest mulig konkurransenøytrale. Klarere kan det ikke sies. Men dessverre blir vi også her vitne til at Arbeids- og administrasjonsdepartementet, riktignok under statsrådens forgjenger, skyver denne saken inn i gråsoneboksen og slår fast at departementet ikke vil overprøve det kommunale selvstyret. Med andre ord: Det lokale selvstyret settes over grunnleggende konkurransepolitiske prinsipper og gis anledning til å overprøve Konkurransetilsynets faglige vurdering. Dersom eksemplet i Vefsn blir stående, sender det et svært uheldig signal om at private bedrifter i realiteten er tilnærmet rettsløse overfor kommunal konkurransevridende virksomhet. Eksemplet fra Vefsn er dessverre ikke det eneste tilfellet der tilsynet har funnet grunn til å påpeke konkurransevridende offentlig virksomhet etter konkurranseloven § 2-2. I løpet av de siste fire årene har tilsynet påpekt i alt 83 slike tilfeller, uten å ha mulighet til å gripe inn direkte. For å sikre forbrukernes interesser og sikre det private næringsliv et minimum av konkurranserettslig vern spør jeg derfor statsråden om han er villig til å foreslå en endring av loven slik at Konkurransetilsynet får anledning til å gripe direkte inn overfor offentlig konkurransevridende virksomhet.