Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-27:
La meg først få lov til å takke representanten Ola Elvestuen for at han gir oss en mulighet til å diskutere denne situasjonen som engasjerer mange i Finnmark, i Sogn og Fjordane og andre steder i landet akkurat nå. Det er helt betimelig at det kommer på Stortingets dagsorden, og jeg deler fullt ut interpellantens synspunkter og bekymringer. Det er en situasjon som bringer assosiasjoner til 1980-tallet når vi nå diskuterer dumping av giftig avfall i norske fjorder. Den gang handlet miljøkampen i stor grad om å grave opp tønner med avfall som var dumpet i norsk natur. Jeg synes det er interessant at klima- og miljøministeren snakker om opprydding i gamle synder. Det er helt på sin plass, men spørsmålet er om ikke denne regjeringen statsråden sitter i, er i ferd med å begå nye synder, som andre må rydde opp i senere. Det vi står overfor i Finnmark i Repparfjord, er en situasjon der vi kan få to millioner tonn med avfall dumpet i fjorden årlig – avfall som inneholder kjemikalier: giftig kobber, kadmium, kvikksølv og nikkel. Vi er i en situasjon der miljøbevegelsen sterkt fraråder å gi tillatelse til å dumpe avfall i fjorden, en samlet fiskerinæring sier det samme, og der også forskerne ved Havforskningsinstituttet ikke har kunnet anbefale dette, fordi usikkerheten om konsekvensene for livet i fjorden er så stor. Det er et stort paradoks at vi har en ordning med nasjonale laksefjorder, som pålegger havbruksnæringen sterke restriksjoner fordi den skal ta hensyn til villaksen, og så opplever man altså at en annen næring får lov til å ta sjanser med miljøet i samme fjord, nemlig gruvenæringen. Det er selvfølgelig med på å undergrave hele respekten for ordningen med nasjonale laksefjorder. Jeg mener det som skiller miljøpartier fra de som ikke er miljøpartier, er om en er villig til ikke bare å snakke om miljø, men også å sette miljøet foran andre interesser når det er nødvendig. Det betyr noen ganger å velge miljø- og naturinteressene foran ting vi kan tjene mye penger på. De partiene som ikke er miljøpartier, kjennetegnes av at hver gang det er slike valg, setter de nærings- og pengeinteressene først. Jeg mener det er avgjørende at vi i disse sakene legger føre-var-prinsippet til grunn. Det gjelder både i Repparfjord og i Førdefjorden. Usikkerheten rundt miljøkonsekvensene er for store til at det er tilrådelig å sette i gang dumping av gruveslam. Jeg har lyst til å si at når vi diskuterer næring ikke minst i nord, er det dristig av Høyre å sette i gang en debatt om hvem det er som ønsker å bidra til næringsutvikling i den landsdelen, fordi vi vet at vi nettopp har hatt et kystopprør på grunn av regjeringens planer om å privatisere bort kystfolkets rett til fiskeriressursene, når vi har sett dype kutt i regionale utviklingsmidler til Nord-Norge og det er sterk bekymring i nordnorsk næringsliv rundt effektene av det nye regimet for differensiert arbeidsgiveravgift. Det er disse spørsmålene som virkelig vil avgjøre hva slags verdiskaping og næringsutvikling vi får i Nord-Norge framover – ikke om vi sier ja til én søknad om gruvedrift. Det er tre andre land enn Norge i verden som praktiserer sjødeponi for gruveslam: Det er Indonesia, Tyrkia og Papua Ny-Guinea. Det burde være et tankekors for alle at mens Norge er i ferd med å si ja til å etablere et nytt, er Papua Ny-Guinea i ferd med å stenge et av sine. Kampen om Repparfjord og Førdefjorden er i ferd med å bli årets store miljøkamp. Det mener jeg det er gode grunner til. Det blir en mobilisering rett utenfor her på lørdag. Det er en test på om vi får mer av det vi har sett gjennom hele denne vinteren, nemlig at denne regjeringen igjen og igjen, når miljøet står opp mot andre hensyn, velger å prioritere bort hensynet til miljøet. Det er klima- og miljøministerens store utfordring. Hun må snart vise at hun er i stand til å få gjennomslag på vegne av miljøet i en eneste sak der ulike interesser står mot hverandre.