Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-25:
Formiddagens møte avklarte hva som er, og hva som kommer til å bli, denne regjeringens store mare: en regjering som innbyrdes spriker når det gjelder vektlegging av politikk, og – ikke minst – med et fremskrittsparti som kontinuerlig på den ene side vil ydmyke og på den andre side støtte Regjeringen. Det er i dette helt uoversiktlige og meget vanskelige landskap vi har fått en ny regjering. Jeg vil anta at særlig for Kristelig Folkeparti må dette fortone seg som et mareritt, hvis en tenker på at denne regjeringen skal ha en horisont og en levetid. Det betyr at det handlingsrommet som denne regjeringen har vektlagt at den har, stadig vekk innskrenkes fordi det nå vil bli klart for alle og enhver at denne regjeringens parlamentariske grunnlag består av de borgerlige partiene og ingen andre. Det betyr ikke at SV vil være negativ til å støtte eller komme i dialog med Regjeringen når det måtte være aktuelt, men dette fastlegger veldig klart det vi hele tiden har sagt, og det som regjeringspartiene hele tiden har benektet. Det at Regjeringen også spriker når det gjelder vektlegging av politikk, tydeliggjøres også veldig klart i dag av de parlamentariske lederne for de to største regjeringspartiene. Dette vil selvfølgelig over tid kunne gå seg litt mer til, men samtidig vil det være slik at det i denne Regjeringen er stor indre spenning. Disse partiene har valgt å inngå i en regjering med et parlamentarisk grunnlag der Carl I. Hagen utgjør den politiske støtte. Om dette partiet sa Bondevik ifølge VG i forrige uke – det var knyttet til en situasjon der Kristelig Folkeparti måtte støtte seg på Høyre, Venstre og Fremskrittspartiet: «Da må vi basere oss på det liberalistiske ytterste høyre i norsk politikk. Dette er umulig for Kristelig Folkeparti. Da svikter vi vårt ansvar i arbeidet for de svakstilte …». Det er altså det partiet som Kristelig Folkeparti ikke har villet ta i med ildtang tidligere, som nå utgjør det parlamentariske grunnlaget for Regjeringen. Det skal bli interessant å se hvor mye høyrepolitikk Kristelig Folkepartis velgere tåler, for det vil være utslagsgivende for hvordan dette vil gå. Dette er en borgerlig regjering, det er det bare å fastslå når en leser Sem-erklæringen. Og la meg trekke fram tre politikkområder som veldig klart peker i en sånn retning. For det er sånn hvis man leser denne erklæringen og også hvis man leser erklæringstalen til hr. Bondevik, at man vil se at Kristelig Folkeparti har stukket av med de pene ordene, mens Høyre har stukket av med pengene. La meg trekke fram disse tre områdene bare for å vise retningen, for det er også snakk om store strukturelle grep som selvfølgelig vil merkes. Det første er det temaet som jeg og parlamentarisk leder i Høyre tidligere i dag var i en liten klinsj om, nemlig det som går på statens eierskapspolitikk. Om dette står det i Sem-erklæringen: «Statlige virksomheter skal ikke tilby produkter og tjenester på rene markedsmessige vilkår som private kan gjøre like godt eller bedre.» Dette kan egentlig da ikke forstås på noen annen måte enn at staten overhodet ikke skal drive forretningsvirksomhet der det er mulig å tenke seg at det finnes private aktører. Men hvis vi tenker igjennom hva staten rent faktisk eier, så driver staten en hel masse forretningsvirksomhet, av historiske årsaker, av ressursmessige årsaker eller av tilfeldigheter, som da staten fikk de private bankene i fanget. Bare tenk gjennom følgende: Telenor, Statoil, Hydro, DnB, Statnett, Statkraft, Luftfartsverket, NSB – bare for å nevne noe av det som er statens store portefølje. Hvis man da skal forstå denne regjeringserklæringen riktig, så skal altså staten ikke drive virksomhet overhodet der det kan tilbys tjenester eller produkter bedre i det private markedet. Det vil bety – og det er selvfølgelig også Regjeringens målsetting – et storstilt salg av statens virksomhet. Og staten trenger nødvendigvis ikke å eie alt det staten eier, det er så riktig. Men samtidig vil det da være sånn – og det viser jo all erfaring – at når staten skal selge ut store deler av sin portefølje, som vi også har sett i siste periode, så selger staten dette for en langt lavere pris enn det det faktisk er verdsatt til. Dette har vi sett ved salg av Telenor, vi har sett det ved salg av Fokus Bank, og vi har sett en rekke andre eksempler. Det betyr altså at det vi nå kanskje står overfor, er at staten i realiteten vil selge ut store deler av de verdiene fellesskapet har, for spottpris. Det har vi sett historisk, og det vil vi sikkert også se igjen. For for denne Regjeringen er sannsynligvis privatisering er et mål i seg selv – de tenker nok sånn at nå må vi sørge for å få privatisert mest mulig mens vi har sjansen – ikke et middel for at bedrifter skal bli bedre. Det kan bety en storstilt privatisering som verken næringsvirksomheten eller staten vil tjene på. Man har en slags formening om at private i utgangspunktet nødvendigvis driver butikk bedre enn staten, og det kan man ha en polemikk om, men den skal ikke jeg ta her. Men hvis vi ser hvordan en del private norske bedrifter husholder med sitt bo – ta Kværner eller ta Braathens – så ser man at det er ikke nødvendigvis eierskapet som avgjør om en bedrift er vellykket eller ikke vellykket, det er andre forhold som også spiller inn. I Norge er det faktisk sånn at statlig eierskap er nødvendig for i det hele tatt å ha hovedkontorfunksjoner og ha viktig næringsvirksomhet i Norge. Vi har dårlige, lite nasjonalt orienterte kapitalister. De selger ut straks de får muligheten, straks de får et bud. Vi har dessverre sett altfor mange eksempler på at de private ikke står inne i norske bedrifter med et langsiktig perspektiv, slik vi har sett i mange andre land. Det betyr at staten er nødt til å fylle en rolle, der det private for så vidt kan fylle en rolle i andre land. Men dette vil være en stor strukturell endring som jeg håper at vi ikke skal lykkes med, men som jeg dessverre frykter ut fra en ren ideologisk høyrepolitikk. For det finnes mange sterke ideologiske høyremennesker i den nye regjeringen. Det andre punktet som jeg tenkte jeg skulle trekke fram som viser i hvilken retning dette vil gå, er punktet om skatt og avgift. Ikke noe punkt i denne regjeringserklæringen er så klart på i hvilken retning man vil. Man har til og med tallfestet det til 25 milliarder kr pluss investeringsavgift. En så stor reduksjon av statens inntekter må selvfølgelig betales. Det er ikke mulig slik som hr. Foss gjentatte ganger har sagt, at dette kan betales med vekst i økonomi og oljepenger. Dette vil uvilkårlig medføre betydelig nedskjæring av offentlig virksomhet en eller annen plass. Hvor dette blir, vet foreløpig bare Regjeringen. Men dette vil da uvilkårlig også føre til større forskjeller, for det vil bli dårligere velferdstilbud. I tillegg vil det bety at disse skatter og avgifter nødvendigvis vil ha den effekt at de som sitter øverst ved bordet, får en større lettelse enn de som sitter nederst ved bordet. All erfaring med Høyres skatteforslag viser at dette også vil være tilfellet her. Og det vil bety at dette punktet vil være et punkt for større forskjeller i det norske samfunn – det motsatte av det Kristelig Folkeparti drev valgkamp på, nemlig at man skulle ha mindre forskjeller, man skulle ivareta de fattigste, og man skulle sørge for et samfunn med større rettferdig fordeling. Dette punktet i regjeringserklæringen viser veldig klart at det er Høyre som har hånden på det økonomiske rattet, mens kanskje Kjell Magne Bondevik har de store ord om rettferdighet og solidaritet. La meg også trekke fram et tredje punkt som viser i hvilken retning denne Regjeringen ønsker å gå. I regjeringserklæringen står det veldig klart at veksten i statsbudsjettet skal være mindre enn veksten i verdiskapingen i Fastlands-Norge. Dette høres selvfølgelig meget komplisert ut. Men det det i realiteten betyr, er at veksten i det fellesforbruket vi her i denne sal vedtar, skal til enhver tid være lavere enn det som er veksten utenfor dette hus. Og det vil bety at det legges et bånd på hvilke tiltak dette hus kan gjøre. Det betyr at når vi ønsker å satse på skole, på eldreomsorg, på sykehus, på barnehager eller hva det er, så må dette selvfølgelig betales, og dette betales i all hovedsak over statskassen. Men her skal man altså legge en begrensning i statens muligheter til pengebruk for å dekke viktige velferdsoppgaver, og denne begrensningen ligger i veksten i fastlandsøkonomien. Dette er tradisjonell høyrepolitikk, for der mener man helt faktisk at det private forbruket til enhver tid skal være høyere enn det offentlige forbruket. Og det er for så vidt fair nok å si det. Men det denne Regjeringen da veldig klart sier, er at fellesskapsverdiene, fellesskapsforbruket, skal til enhver tid ikke være større enn det som finnes i fastlandsøkonomien. Disse tre punktene viser veldig klart – jeg kunne også trukket fram flere, men dette gjelder den økonomiske politikken – at dette er en borgerlig regjering. Og dette vil enda klarere bli en borgerlig regjering med alle disse operasjonene som denne Regjeringen skal få lov til å gjennomlide under Carl I. Hagens ledelse. Han vil til enhver tid sørge for at ydmykelse og støtte vil gå hånd i hånd, sånn at denne Regjeringen selvfølgelig ikke felles, men sånn at den til enhver tid skal skjønne hvem det egentlig er som sitter med styringen. Det finnes alternativt flertall for en annen politikk i denne sal som ikke gir Carl I. Hagen innflytelse overhodet – og det er jo SVs erklærte mål. Vi synes ikke det er godt for det norske folk at Carl I. Hagen skal ha frontrollen i denne typen politisk spill. Og det betyr at vi får nå se hvordan dette går fra Kristelig Folkepartis ståsted, men det er Kristelig Folkepartis velgere som avgjør hvor mye høyrepolitikk denne nasjonen skal få.