Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2014-03-20:
Jeg viser først til saksordførerens gode gjennomgang av hele innstillingen. Det handler jo også om andre spørsmål enn det som særlig står i fokus her nå, og som jeg også tar ordet for å kommentere, altså Oslo universitetssykehus. La meg først si at jeg mener at representanten Lundteigen og nå særlig Toppe etter min oppfatning i for sterk grad bruker erfaringene ved Oslo universitetssykehus som negative erfaringer for alle former for sykehusfusjoner. Det finnes mange positive erfaringer også, fra andre steder i landet, så bildet er ikke så entydig etter min oppfatning som representantene Lundteigen og Toppe gir uttrykk for her i denne debatten. Det er selvfølgelig all mulig grunn for Stortinget til å ha veldig stor respekt for hvor komplisert situasjonen er ved Oslo universitetssykehus, og det er riktig som statsråd Høie sa i sitt innlegg, at det har vært mange diskusjoner gjennom årene om Oslo universitetssykehus her i denne salen. Det har vært noen delte oppfatninger, men det har iallfall i hovedsak vært enighet om at det var riktig å gjennomføre prosessen. Jeg lyttet intenst til statsrådens innlegg, og jeg kan ikke si at jeg hørte noe jeg er uenig i av det statsråden nå sa. I forlengelsen av disse resonnementene har jeg lyst til å si en setning her i Stortinget i dag, og det er at også for Stortinget må dette være erkjennelsens øyeblikk – i den forstand at Stortinget, sammen med norsk forvaltning, gjennom mange år har ment at dette har vært riktig. Vi har stått bak det, og vi har støttet det. Men så kommer det vanskelige punktet, og som er erkjennelsens øyeblikk, og det knytter seg til: Hvordan kunne vi på flere områder ta såpass feil at vi i dag er nødt til igjen å presentere så mange kritiske synspunkter på det vi selv har stått bak? Det er et veldig tungt spørsmål. Jeg var med på dette i hele forrige periode, jeg kjenner hele denne prosessen, og jeg kjenner delvis menneskene som står bak den på administrativt plan. Alle har gode hensikter, og allikevel blir det vanskelig. Og det som jeg hører statsråden sier i dag, og som jeg er enig i, og som jeg slutter meg til, er jo nettopp dette, at nå skal vi evaluere, og vi skal drive med det i flere år! Det perspektivet jeg reiser, er nettopp dette: Det var jo ferdig planlagt og evaluert – fra gulv til tak – før vi traff beslutningene, og hva er det da som er feil? Når vi bruker milliarder på milliarder på milliarder av kroner, og så sier Helse Sør-Øst, som er det ansvarlige forvaltningsorganet, i dag at de ikke vet når de kan presentere for overordnet myndighet en plan for når det kan bli bedre! Dette innlegget er ikke holdt for å kritisere noen. Det kan kanskje betraktes som et innlegg holdt i litt avmakt. Det skal man nesten ikke si i stortingssalen, men jeg sier det allikevel, for det viser at vi har et problem, det viser at vi har styringsproblemer når det gjelder å nå de mål som vi bestemmer oss for. Det er ikke bare denne saken. Det kommer et par andre saker som berører helse, rett i etterkant av denne saken, som også presenterer betydelige svakheter og utfordringer. Og dette har ikke med partipolitikk å gjøre. Dette har med systemer å gjøre. Jeg må bare avslutte her, uten å ha noen spiss, politisk konklusjon, med å si at det er på et eller annet sted, mellom politikken og forvaltningen, at vi ikke greier å nå fram effektivt og ordentlig og å styre prosessene våre sånn at vi kan oppfylle våre egne målsettinger. Jeg mener at regjeringen bare må – som det har blitt sagt – følge opp det som har blitt presentert, og det som statsråden har sagt. Det er den eneste måten å gå veien på. Min oppgave, som leder i kontrollkomiteen, er i og for seg ikke å ha så mange meninger om det. Jeg skal bare kontrollere at det som blir sagt, blir gjort riktig. Det kommer vi til å fortsette med. Men jeg håper at våre helsepolitikere, som også er representert i salen nå, kan følge opp dette på en slik måte at kontrollkomiteen, neste gang vi snakker om Oslo universitetssykehus, slipper å ha så tunge merknader å forholde seg til fra Riksrevisjonen, som vi så mange ganger har framført i denne salen, og som vi må gjøre om igjen og om igjen, og hvor vi må henvise til nye utredninger for å få gjennomført Stortingets målsetting. Det er et stort tankekors, og vi må alle sammen ta det innover oss.