Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
La meg først si noen ord om det som hittil er blitt sagt. Mer enn 200 000 kosovoalbanere har foreløpig måttet flykte fra sine hjem. Regjeringen i Beograd er det siste kommunistiske diktatur i Europa, og den har stadig selv brutt internasjonale avtaler, samtidig som den i Bosnia er ansvarlig for etnisk rensing og et utall av brudd på menneskerettighetene. Til tross for alt dette kommer enkelte trekkende med folkeretten og fremholder som et helt avgjørende argument at Kosovo folkerettslig er en del av Jugoslavia, som om Jugoslavia, ledet av dette diktaturet, er en helt vanlig stat på linje med f.eks. Nederland og Danmark og skulle ha nøyaktig de samme folkerettslige rettigheter, selv om de selv overhodet ikke respekterer hverken folkeretten eller menneskerettighetene. For en del år siden var det populært i Norge å snakke om folkesuvereniteten. 90 pst. er altså kosovoalbanere. Hva med begrepet folkesuverenitet? La oss tenke oss at svenskene etter at Norge – i strid med folkeretten – hadde oppløst unionen med Sverige 1905, hadde marsjert inn i Norge og brent mesteparten av bebyggelsen på Østlandet. La oss videre tenke oss at de europeiske stater under henvisning til folkeretten, dvs. Kieltraktaten, hadde motsatt seg at Norge skulle få sin selvstendighet. Hvordan hadde vi da reagert? Vel, det var noen refleksjoner over akkurat det temaet vi nå har drøftet. En viss selverkjennelse og selvkritikk synes jeg vi skulle ha på bakgrunn av våre historiske erfaringer. De aller fleste er enige om at NATO har fylt sin oppgave når det gjelder å demme opp for sovjetimperialismens fremmarsj i Europa. I dag er den direkte militære trusselen mot de europeiske NATO-stater bortfalt, i alle fall de nærmeste år. Det innebærer imidlertid ikke at Europa står ved inngangen til trygghetens sløvende tidsalder. Det innebærer bare at trusselbildet har endret seg. Nå står vi overfor mindre lokale konflikter i en globalisert verden. Det kan dreie seg om diktatorer uten respekt for elementære menneskerettigheter, etniske og religiøse konflikter, spredning av atomvåpen, bakteriologiske våpen og giftgasser. Det dreier seg om terrorisme og organisert internasjonal kriminalitet. Det er åpenbart for enhver at de nye trusler ikke lar seg overvinne ved hjelp av en NATO-allianse som er bygd opp for å demme opp for en storstilt sovjetisk aggresjon østfra. Like klart er det at NATO-statene fortsatt har behov for å samarbeide for å forsvare seg mot de nye trusler. Selv om ingen NATO-stat er direkte militært truet, er det nødvendig å stoppe en Saddam Hussein og en Milosevic. Når vi taler om en globalisert verden, bør vi ikke minst ha i tankene at truslene ikke lenger følger NATOs yttergrenser. Langtrekkende raketter, moderne masseutslettelsesvåpen og internasjonal terrorisme gjør at et effektivt forsvar av NATO-landene forutsetter at alliansen griper inn også utenfor alliansens begrensede territoriale område. Her står vi overfor et folkerettslig dilemma. Regjeringen legger til grunn at maktbruk fra NATOs side må forankres folkerettslig enten i samtykke fra partene, i retten til selvforsvar eller i samtykke fra Sikkerhetsrådet. Men Regjeringen sier også: «Samtidig kan vi ikke utelukke en situasjon der det ikke er mulig å oppnå en uttrykkelig autorisasjon av maktbruk fra FNs sikkerhetsråd. I så fall må det om nødvendig foretas en vurdering av om det likevel kan foreligge et folkerettslig grunnlag for dette. Det var situasjonen da NATO gjorde seg rede til å anvende makt i Kosovo fjor høst.» Dette er Fremskrittspartiet helt enig i. Vi er meget glade for at Regjeringen har fastslått at vi ikke skal komme i den håpløse situasjon at det blir en åpenbar konflikt mellom folkerett og kollektiv menneskerett. Det er en situasjon man lett kan komme i, spesielt når man ser motivet for at Kommunist-Kina ikke ville opprettholde FN-mandatet: at en stat hadde åpnet forbindelser med Taiwan. Det var altså nok til å blokkere Sikkerhetsrådet, og det skulle altså være helt bindende for all verden at det ikke passet Kina at en annen stat åpnet forbindelser med et land som i 50 år har vært selvstendig. Det er klart at vi ikke kan overlate menneskerettighetene til den slags stormaktsnykker. Så her er det på tide å tenke nytt, og jeg er veldig glad for at Regjeringen har åpnet for en slik tankegang. Ellers er det helt åpenbart at Europa mangler en felles utenrikspolitikk og en felles forsvarspolitikk. De europeiske stater reduserer stadig sine utgifter til forsvaret og samarbeider dårlig om våpenproduksjon. Amerika, USA, øker sitt forsvarsbudsjett, blir stadig mer overlegne og er nå i den situasjon at de amerikanske styrker om noen få år vil være så overlegne teknologisk at de faktisk ikke kan drive øvelser sammen med de øvrige NATO-land. I en slik situasjon må det også være i Norges interesse å styrke den europeiske delen av NATO, den såkalt europeiske forsvarsidentitet og Europas mulighet til å handle – også i tilfeller hvor amerikanerne trekker på skuldrene og sier at nå må dette søkkrike Europa se og ordne opp selv i sine nærområder. Vi bør være sterkt interessert i å bidra til dette. Nå har vi den situasjon – som det blir sagt – at Vestunionen kanskje står overfor sin oppløsning. Jeg vet ikke hvor alvorlig jeg egentlig skal ta dette. Årsaken til at Vestunionen ikke er blitt det den var tiltenkt, er at de ti medlemsstatene som er der, ikke er blitt enige om hverken utenrikspolitikk eller forsvarspolitikk. Jeg har vanskelig for å forstå hvordan de samme stater ved å flytte spørsmålene over fra VEU til EU, skal kunne oppnå større enighet. Det er ikke meningen ved å flytte dette over til EU at det skal komme inn som noe annet enn et mellomstatlig samarbeid. Det er ikke meningen at kommisjonen eller parlamentet skal ha noen kompetanse. Det er rett og slett en ny traktat om hva det vil si at den skal komme innenfor rammen av EU. Jeg har meget vanskelig for å forstå hva de egentlig vil oppnå her, særlig hvis man – som man da sier – også skal ta hensyn til alle de 18 land som i dag på en eller annen måte er knyttet til VEU. Men under enhver omstendighet vil Norge være tjent med å følge godt med i denne prosessen.