Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1998-11-05:
Det er svært urovekkende at stadig flere barn og unge får et komplisert og unaturlig forhold til sin egen kropp og til mat. Mange vil kanskje til og med i dag mene at en spiseforstyrrelse er et forfengelighets- og luksusproblem for vår rike del av verden, men en spiseforstyrrelse er noe som etter hvert kan utvikle seg til å bli en dødelig sykdom og forringe og ødelegge muligheten til å ha en normal livskvalitet. Jeg vil påstå at dette temaet selv i dag på mange måter er tabubelagt. Temaet kan fleipes med. Jeg stiller meg spørsmålet om den eksplosjonsartede utviklingen vi ser når det gjelder spiseforstyrrelser, er et symptom på utviklingen i vårt såkalte moderne samfunn, der krav til vellykkethet, prestasjoner og gode resultater er det eneste som betyr noe og gir oss verdi i forhold til våre medmennesker. Jenter skal i vårt supermoderne samfunn være slanke, guttene skal ha v-form. Dette er synonymt med at du er i god form, at du har god helse, at du har selvkontroll og evne til å motstå fristelser, at du er flink og effektiv og er en moderne og vellykket mann eller kvinne. Barne- og familieministeren er helt sikkert enig med meg i at det er svært beklagelig og urovekkende at det stadig oftere er helt små barn som får problemer med mat og kropp. I et oppslag i VG i går kunne vi lese om foreldre som ønsker å gi sine barn pulverkurer. Å slanke barn kan gi psykiske bivirkninger. Følelsen av ikke å være bra nok kan igjen lett føre til en spiseforstyrrelse. Depresjon, bekymring om kropp og vekt og lav selvtillit nevnes som viktige årsaker til spiseforstyrrelser blant barn. Årsakene til at noen ungdommer utvikler spiseforstyrrelser, er sammensatte og til dels ukjente for oss. Forskere mener at årsaksforholdene som spiller inn, sannsynligvis er et samspill mellom familiære forhold, kulturelt press, biologisk disposisjon og personlighetsfaktor. Ofte starter en spiseforstyrrelse som et slankeforsøk, som utvikles til tvang og besettelse. I løpet av kort tid endrer personen spisevaner og aktivitetsmønster og får problemer med konsentrasjonen og andre psykologiske funksjoner. Dette har alvorlige konsekvenser for livet. Fysisk betyr det underernæring, mangelsymptomer, store tannskader, tap av menstruasjon og ødelagt fordøyelse. Psykisk sliter man med skam, depresjoner, konsentrasjonsproblemer, lav selvtillit og selvfølelse, angst, lav mestringsfølelse og manglende livslyst. Sosialt sett kan det oppstå problemer med å klare å følge skoleundervisningen eller klare arbeidsforpliktelser, periodevis isolasjon fra familie og venner og vanskeligheter med å knytte nære menneskelige bånd. Tidligere i år skrev Dagbladet om den danske overlegen Søren Nielsen som på en kongress om spiseforstyrrelser la fram tall som viste at spiseforstyrrelser er vår tids mest dødelige psykiatriske lidelse. Runi Børresen Gresko ved Idrettshøgskolen sier at vi kan finne spiseforstyrrelser blant elever av alle sosio-økonomiske klasser, av alle raser og intelligentsnivå og blant både gutter og jenter. I løpet av de siste årene har vi fått en tolvdobling av antall spiseforstyrrelser i Norge, og utviklingen ser beklageligvis ut til bare å fortsette. Dette må vi ta et ansvar for at ikke fortsetter på samme måte. Det blir også stadig flere gutter som sliter med sitt forhold til mat og kropp. Mørketallene på dette feltet ses på som ekstremt høye. I dagens samfunn er det slik at identitet i stadig økende grad knyttes til kroppen og hvordan vi ser ut. En slank, veldreid kropp assosieres ofte med kontroll, vellykkethet, høy moral og viljestyrke. I aviser og ukeblader leser ungene at de som tar seg godt ut, er de som får best karakterer og lettest får jobb. På skolen får barna høre at det er de som har gode karakterer, som har nøkkelen til suksess i livet. Samtidig skal man finne seg selv, være populær og passe inn i klassens og skolens normer og regler. Jeg har spurt meg om hva som gjør at så mange unge velskapte, flotte gutter og jenter higer etter det såkalt perfekte og slanker seg nærmest til døde. Hvorfor? Jeg tror at mange unge i dag har enorme – ja, helt umenneskelige – krav til seg selv på ulike nivå. Vi må stille oss spørsmålet om hvilket ansvar og hvilke holdninger skolen og selvfølgelig vi selv som foreldre har i forhold til denne problematikken. Skolen er på mange måter et speilbilde av samfunnet for øvrig, der det gjeldende er moter, trender, normer og regler. De formelle kravene er karakterer, vi skal produsere, innlevere, gjennomgå tester osv. Jeg tror det betyr svært mye for mange i dette landet at vi som ansvarlige politikere tar tak i dette problemet på en seriøs måte. Jeg håper at det i denne saken kan være tverrpolitisk enighet, og at vi sammen tar et politisk løft og setter inn virkemidler på den forebyggende siden, gjennom generelle holdnings- og informasjonskampanjer som kan gjøre at foreldre, skoleverket, idrettslagene og ikke minst den vanlige mann og kvinne får en bevisst holdning til hva dette er, og – viktigst – som gjør at vi alle sammen tar et felles ansvar for å gjøre noe på den måten vi hver og en har mulighet til. Gjennom informasjonskampanjer om hva spiseforstyrrelser er, kan familien lære seg å se faresignalene og reagere tidlig. Skolen har også på dette feltet et spesielt ansvar. I læreplanen legges det vekt på at skolen skal ha en sentral plass i det forebyggende helsearbeidet. Skolen har ansvar for å ta vare på og utvikle hele mennesket og må arbeide målbevisst med barns og unges selvtillit. Det skolen har mulighet til, er avdekking, forebygging og rettledning til behandlingsapparatet. Men skoleverket må ha kompetanse og forutsetninger for å gjøre dette. Er lærerne seg dette problemet bevisst, og er det tilstrekkelige kunnskaper i skoleverket i dag? Og hvilke holdninger har læreren selv til kropp, vekt og utseende? Hvilke signaler sender læreren selv ut? Jeg vil gi honnør til kvinnebevegelsen i vårt eget parti, som har tatt til orde for at alle lærere både i grunnskolen og i den videregående skolen skal skoleres i hvordan de skal oppdage og forholde seg til spiseforstyrrelser. De tar til orde for at rådgivningstjenesten i ungdomsskolen må styrkes, og at det er kompetanse ved de kommunale helsestasjonene, som må ha et eget tilbud rettet mot ungdom. Det er etter min mening svært positive og riktige tiltak, som jeg håper vi kan få støtte for. Jeg håper at barne- og familieministeren er enig i at det er urovekkende når at en av fem småjenter har prøvd å slanke seg før de fyller åtte år, som en svensk undersøkelse viser. Småjentene oppgav tre grunner til slankingen. De ville ikke bli ertet, de trodde de ble bedre likt av venninnene sine, og de følte seg tykke i gymtimene. Alle jentene som var med i undersøkelsen, var normalvektige, ifølge oppslag i VG i februar 1994. I dagens sterke mediesamfunn har også media og spesielt motemagasinene et ansvar. Vi ser en moteverden som blir stadig mer syk når det gjelder kvinnelige idealer. Vi finner radmagre 13-åringer på catwalken, og selv om de aller verste eksemplene finnes på andre visninger enn i Norge, vises og distribueres bilder av disse unge jentene i våre egne moteblad og ungdomsmagasiner. Men det er også positive tendenser blant markedsaktørene, for å kalle dem det. Som eksempel på dette vil jeg nevne Body Shops kampanje som sier at det finnes kun ti supermodeller, mens resten av oss er virkelige kvinner. Treningskjeden SATS har også en bevisst profil i sine treningsinstitusjoner. Jeg vil også gi honnør for det viktige arbeidet som Interessegruppa for kvinner med spiseforstyrrelser gjør for mange unge i dag. Jeg håper vi i dag for en gangs skyld i Stortinget kan oppnå politisk enighet om en politisk sak som angår veldig mange.