Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2007-12-03:
Fra 1999 og fram til og med 2008 pågår det en bred satsing for å forbedre tilbudet til barn og unge med psykiske problemer. Dette er en del av en generell satsing på psykiatrien, vedtatt av Stortinget den 17. juni 1998 ved Opptrappingsplanen for psykisk helse. Planen gjaldt opprinnelig for perioden 1999–2006, men ble ved behandlingen av St.prp. nr. 1 for 2003-2004 vedtatt utvidet med to år, til 2008. Årsaken var at det fortsatt var svak måloppnåelse på enkelte områder, slik at flere av målsettingene ikke ville nås i 2006. Samtidig har data fra Samdata vist svært lav produktivitet innenfor barne- og ungdomspsykiatrien. Formålet med Riksrevisjonens undersøkelse har vært å belyse i hvilken grad barn og unge med psykiske problemer får et tilfredsstillende tilbud fra kommunene og poliklinikkene. Revisjonen har avdekket flere kritikkverdige forhold ved barne- og ungdomspsykiatrien som det er grunn til å ta på alvor. Jeg vil vise til at en samlet komite mener at det er mangler ved tjenestenes kvalitet både på systemnivå og på individnivå. Svært få virksomheter har utarbeidet kriterier for internkontroll, og blant de kommunale tjenestene er nettopp dette arbeidet svært dårlig. Undersøkelsen viser at det gjenstår store utfordringer for kommunene for å få til helhetlige systemer. Det kan også ta svært lang tid før pasienten får en diagnose, og mange får ikke stilt noen diagnose i det hele tatt. Konklusjonen, slik komiteen leser undersøkelsen, er at det må være vanskelig, for ikke å si umulig, å gi målrettet behandling så lenge det verken foreligger diagnose eller individuell behandlingsplan. Komiteen registrerer at det er en klar oppfatning i fagmiljøet at mange pasienter venter lenger enn forsvarlig. Det er også selvsagt slik at komiteen forventer at Regjeringen tar tak i disse forholdene. Oppgavefordelingen mellom tjenestene er uklar, og samarbeidsavtaler og samarbeidsverktøy benyttes ikke som forutsatt. Med fraværet av individuelle planer ser jeg at samarbeidet mellom behandler og tilbud på forskjellige nivåer ikke fungerer tilfredsstillende. Jeg har merket meg at Riksrevisjonen dokumenterer at det ikke finnes data for barns og unges totale behov for polikliniske tjenester, og at ventelistedata bare gjelder de pasientene som får et tilbud, og ikke pasienter som avvises. Det går tydelig fram av undersøkelsen at kvaliteten på offentlig helsestatistikk innen psykisk helsevern for barn og unge er for dårlig. Det kan synes som om datagrunnlaget viser at psykiatrien er lite målbar og derfor vanskeligere å måle enn deler av somatikken, noe som gjør det vanskelig å finne gode kvalitetsindikatorer. Jeg har merket meg at det i 1995 ble utført 1,1 tiltak pr. behandler pr. dag, og at undersøkelser viser at bare omtrent 40 pst. av behandlernes tid brukes til behandling, journalføring og pasientrelatert arbeid. Opptrappingsplanen hadde som mål å øke dette tallet med 50 pst. Det er viktig her å understreke betydningen av å sikre tilstrekkelig merkantil kapasitet. Slik bistand er nødvendig for å sikre at behandlere i størst mulig grad kan konsentrere seg om å yte medisinsk bistand. Undersøkelsen viser at målene som er satt innenfor barne- og ungdomspsykiatrien, delvis er nådd, men at ventetiden er lang og økende. Årsakene er, ifølge Riksrevisjonen, flere. Selv om kapasiteten har økt, har ikke dette utjevnet de geografiske forskjellene, og økningen i produktivitet har ikke vært så stor som forutsatt. Dessuten er det en skjev fordeling av fagårsverkene, og samarbeidet mellom de kommunale tjenestene og mellom kommunale tjenester og spesialisthelsetjenesten fungerer for dårlig. Riksrevisjonen påpeker at spørsmål om måten produktiviteten kan måles på, kan ha tatt bort oppmerksomheten fra hva som kan gjøres for å øke andelen tid som brukes til direkte pasientrelatert arbeid, og at undersøkelsen derfor gir grunn til å stille spørsmål om de måleindikatorene som brukes til å måle produktivitet, er gyldige. Uten gyldige og pålitelige indikatorer er det etter min mening uheldig å knytte finansieringen av poliklinikkene direkte til registreringen av behandlingsaktiviteten, slik det er gjort i dagens refusjonssystem. Dette kan bl.a. gi utilsiktede konsekvenser for organiseringen av tilbudet, f.eks. virker systemet hemmende på bruken av ambulante team, som sentrale myndigheter har ønsket å stimulere. Jeg vil vise til at komiteen i sin innstilling skriver at man forventer at Regjeringen fortløpende vurderer tiltak for å sikre mest mulig treffsikre indikatorer. På bakgrunn i dette vil jeg foreslå at dokumentet vedlegges protokollen.