Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-01-10:
Jeg har bare noen merknader, men først: Nå har jeg hørt på innleggene, og jeg kom til å tenke på den gamle tyske kansler Konrad Adenauer, som sa: Vi lever alle under den samme himmel, men vi har ikke alle den samme horisont. Det er ulike forståelser av hva som er spilleregler, og hva som er demokrati, og sånn må det vel være. Men først vil jeg si at denne debatten har bekreftet at Senterpartiet som parti ikke vil klargjøre om de respekterer utfallet av folkeavstemningen. Det skal den enkelte representant gjøre. De skal tolke den, og det er slett ikke sikkert at de skal fortelle om de vil respektere utfallet, eventuelt etter hvilke kriterier de vil tolke utfallet. Inger Enger bekrefter at hun vil gjøre det. Det er nå en begynnelse. Senterpartirepresentanter har fremmet forslag om å føre inn at vi skal ha en obligatorisk, men rådgivende folkeavstemning. Det skal være for å unngå den krise som ville oppstå hvis dette stortinget fattet et annet vedtak enn det folket hadde gitt råd om. Jeg gjentar etterlysningen av en forklaring på hvordan det kan bidra til å unngå en krise. For situasjonen i dag er at det er i denne salen ansvaret ligger. Og det er der det skal ligge. Vi har et selvstendig ansvar for å vurdere den saken som ligger foran oss, i en sånn situasjon, men det er jo nettopp hvis dette storting eller et mindretall i dette storting blokkerer det folket har sagt at krisen ville oppstå. Man kan jo tenke seg hvilken situasjon det hadde vært om regjeringen i 1994 til tross for et begrenset nei-flertall hadde lagt saken fram for Stortinget, og tre fjerdedeler her i salen hadde meldt oss inn i EU. Jeg tror den konstitusjonelle krisen, den politiske krisen, ville være tilsvarende om det motsatte hadde skjedd. Så her har Senterpartiets ledende politiker fremmet et grunnlovsforslag med en begrunnelse som er ganske krevende. Eller: Det er ganske krevende å se sammenhengen mellom forslaget og begrunnelsen. Det er vanskelig å se at det skal løse det dilemmaet som det tar utgangspunkt i. Lars Sponheim sa, både i replikkordskiftet med undertegnede og i sitt innlegg, at han var forundret over at vi som ønsker at Norge skal bli fullverdig medlem av EU, tar opp denne saken. Han mener det er dårlig taktikk. Ja, det er mulig at det er dårlig taktikk. Men det som er EU-sakens svøpe i norsk politikk, er jo det faktum at vi i realiteten har avgitt mer suverenitet enn noen tenkte seg i 1994, til en organisasjon hvor 27 av medlemslandene er våre naboer. Vi har altså avgitt et stort omfang av suverenitet til en organisasjon vi ikke er medlem av. At det faktum i norsk politikk bare er redusert til et taktisk spørsmål, synes jeg er svært beklagelig. Siv Jensen spurte hvorfor jeg var skeptisk til bindende folkeavstemninger. Jeg skal ikke dra opp noen svær debatt om folkeavstemninger, men jeg har lyst til å si at vi har et representativt demokrati, hvor folkeavstemning har vært brukt i situasjoner der det har vært politisk enighet om det, men altså uten at det har en forankring i Grunnloven, i den forstand at man skal ha det, og eventuelt hvordan man håndterer avstemningen. Det har vært overlatt til politikken. Jeg mener at folkeavstemninger er et ganske krevende element i et representativt demokrati. Det er få spørsmål som er egnet for et ja- eller nei-svar. La meg da si, for ikke å bli misforstått: EU-saken er av den typen saker. La meg si det slik: Det skal være sammenheng mellom dem som vinner folkeavstemningen, og dem som bærer konsekvensene av den seieren. Og det kan man jo si at det på sett og vis er i spørsmål av typen: Skal vi ha alkoholutsalg i denne kommunen? Skal vi ha nynorsk i denne kommunen? Skal vi melde Norge inn i EU? Men hvis du f.eks. skal legge ut spørsmålet om å innføre eiendomsskatt til folkeavstemning i en kommune, er det jo ikke sikkert det er de som har svart nei, som bærer konsekvensene av at kommunen har mindre penger i kommunekassa. Det er de syke og gamle som trenger sykehjemsplass, som bærer den konsekvensen, og som kanskje stemte ja. Derfor er folkeavstemning ganske krevende. Dessuten, hvis vi ser på verden rundt oss, på de land som bruker folkeavstemning mye, er det i hvert fall ikke de mest progressive land i verden. Sveits var ganske sent ute med stemmerett til kvinnen og blant de siste som er blitt medlem av FN. Derfor har det alltid forundret meg at de som mener seg å være veldig radikale, har vært så opptatt av å bruke folkeavstemning i ulike sammenhenger. Folkeavstemning er et konserverende element i politikken. Til slutt: Inge Ryan tok utgangspunkt i herrene bak oss, som hadde følt på kroppen hva det vil si å ikke ha selvråderett, og som altså hadde sikret oss en grunnlov som gav oss selvråderett. I 1905 fikk vi et fritt samfunn og ble et selvstendig land. Han pekte på at grunnen til at vi er blitt så rike og velstående, er at vi har hatt hånd om våre naturressurser og omformet dem til velferd. Det er riktig, det, med den lille parentes at en av våre viktige naturressurser historisk jo er fisk. Og den forvalter vi ikke helt alene. Vi må ta litt hensyn til Sovjet og Island når det gjelder fiskeriressursene. Så det er ikke bare selvråderetten - det er kombinasjonen av selvråderett og mye som er viktig, og samspillet med våre naboland. Og uten at vi også hadde vært integrert i en voksende verdenshandel, tror jeg Inge Ryan, som gammel næringspolitiker, er enig med meg i at vi neppe hadde hatt den velferden vi har i dag.