Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-04:
Jeg vil først få lov å ta opp de forslagene som SV har fremmet i innstillingen. Til det siste som ble sagt her, vil jeg bare bemerke at hvis man ikke har tenkt å gjøre noe ut av alle løftene sine, og hvis man ikke klarer å skaffe penger til noe av det man lover, synes jeg faktisk man skal la være å love. SV mener det vi har sagt. Det betyr at vi må omfordele noen penger. Det mener vi faktisk er riktig. Dette dreier seg om noe så grunnleggende som tak over hodet. Bolig er et nødvendig gode alle må ha, til en overkommelig pris. Derfor kommer SV til å fremme grunnlovsforslag om retten til bolig. Poenget med det er at bolig er utgangspunktet for alt. Skal man ha jobb, må man ha en bolig. Skal man gå på skole, må man ha en bolig. Skal man kunne motta helsetjenester, er man nødt til å ha en bolig. Det er ingenting i ens liv som fungerer hvis man ikke har en bolig. Vi ønsker at den sosiale boligpolitikken skal gjenreises. Den har blitt meget sterkt kvestet gjennom de siste 10 – 15 år ved Høyres liberalistiske gjennomslag. Det var mye i den dereguleringen som kunne være bra. Men det som totalt manglet, var å ta ansvar for en sosial boligsektor i Norge, som kunne ha hjulpet dem som har dårlig råd eller er vanskeligstilt på andre måter. Den meldingen som har blitt lagt fram, er etter SVs syn så mangelfull at vi mente at den burde sendes tilbake, fordi beskrivelsen av både virkeligheten og virkemidlene var svært mangelfulle. Det gikk ikke. Boligmarkedet i Norge er ikke spesielt greit hvis man ikke har mye penger. På boligmarkedet i Norge er det lov å være spekulant i andres bolignød. Markedet er nesten enerådende. Det skaffer ikke billige boliger til folk med dårlig råd. Vi har fått markedsstyrt rente både i Husbanken og i Lånekassen, og det slår jo dobbelt inn for nyetablerte folk med husbanklån og studielån. Det kan nesten bli en uoverstigelig hindring for dem som ennå ikke har etablert seg. De bostedsløse er, som det har vært nevnt flere ganger, ikke engang nevnt i denne boligmeldingen. Situasjonen for de bostedsløse kjenner vi gjennom svært mange år. Ved besøk både hos Kirkens Bymisjon og hos Frelsesarmeen er vi blitt fortalt at folk dør rundt dem. De dør rundt dem fordi de ikke har tak over hodet. Og så skal vi fortsatt sitte og lage planer og vente og se før vi løser dette! Norge har en ganske god boligpolitikk for dem som har kjøpt boligen sin for en del år siden, og som har nesten nedbetalte lån. Boligskatten er lav, og verdistigningen er stor. For nyetablerte og for dem som ikke har kommet seg inn på boligmarkedet og fått kjøpt en bolig ennå, eller som nettopp har kjøpt en bolig, har vi en svært dårlig politikk. Det er på tide å gjøre forandringer på dette. Norsk boligpolitikk er hard og hjerteløs mot utsatte grupper. Flere bor, som vi har sagt, på gata, og veldig mange ungdommer som man ikke vil regne som direkte bostedsløse, bor hos den ene kameraten den ene natta og hos den andre kameraten den andre natta, har det de eier i en plastpose, og har problemer med å etablere seg. Det er ikke vanskelig å skjønne at man kan komme i en enda vanskeligere livssituasjon etter hvert, når man har et slikt boforhold. Jeg kan beskrive boligmarkedet i Norge slik at på den ene siden har vi folk som løper her i Stortinget og syter og klager over at de kanskje må betale 2 kr i skatt. Men de har så god råd at de kan betale 40 mill. kr for ei tomt, slik at de slipper å ha naboer. På den andre siden har vi mennesker som ikke har tak over hodet. Det er situasjonen, satt på spissen, i Norge. Det er altså ikke de bostedsløse som flyr og plager oss og flyr ned korridorene her i Stortinget, det er de som har mer enn nok fra før. Vi har hatt en boligpolitikk som har dreid seg om og hatt fokusering på verdistigningen på boligen og på boligskatt for dem som har en god og verdifull bolig. Og de har fått gjennomslag. Men vi har fått nesten ingen gjennomslag – snarere tvert imot. De boligpolitiske virkemidlene overfor studenter og dem som har dårlig råd, og dem som ikke engang har et hus, har blitt svekket år for år. Nå er i hvert fall alle her enige om at vi skal satse på studentboliger. Jeg er litt spent på hvor mange det skal bli – hvis det faktisk skal spille noen rolle. Og jeg håper nå at det som andre her i dag har kalt valgkampløfter, faktisk blir noe av. For det som jeg oppfatter som valgkampløfter, er at man står her og sier at man skal satse. Men når vi kommer til budsjettene, er det umulig å klemme fram en eneste krone. Det er valgkampløfter som ikke er noe verdt. Derfor har SV nå utfordret Arbeiderpartiet og sentrumsregjeringen, fordi vi ser ikke at det er mulig å løse dette sammen med Høyre og Fremskrittspartiet. De har helt andre tanker rundt dette. Men vi i SV, Arbeiderpartiet og sentrumspartiene burde nå kunne enes om et boligforlik. Og denne milliarden som SV har pekt på, er altså ikke ufattelig mye penger. Hvis vi får den ut i revidert nasjonalbudsjett, kan vi sette i gang et program som betyr 3 000 boliger på et år. Det betyr boliger med 50 pst. tilskudd – de blir ikke fullt så billige som studentboligene er nå, men de blir billige. Og det vil faktisk bety noe. Sjølsagt vil 1 000 boliger også bety noe. At byggemarkedet ikke kan absorbere dette – som det er påstått – er faktisk ikke sant. Vi står nå foran et krakk på boligmarkedet, noe som Arbeiderpartiet tar opp i Stortingets muntlige spørretime nesten hver eneste uke. Og så sier de i dag at selv om vi forsøker å bygge så mange boliger, går det ikke an å få gjort det, fordi byggenæringen ikke klarer det. Det henger altså ikke sammen. Så til Husbanken. Vi opplever nå at Bankforeningen har et råkjør mot Husbanken i ESA. Den norske Bankforening har tapt den politiske kampen i Stortinget om å ødelegge den norske boligpolitikken og ødelegge Husbanken. Nå bruker de ESA for å forsøke å overkjøre oss med den formalistiske metoden. Jeg har i hvert fall ingen tro på, og jeg tror heller ikke noen skal innebille seg at det er boligkundenes interesser man forsøker å ivareta, det er egne snevre og grådige hensyn. Jeg ville tro at Bankforeningen hadde noe bedre å ta seg til. De kunne jo f.eks. forsøke å utvikle lånetilbud som var slik at vanlige folk med dårlig råd kunne ha råd til å betjene lånet. Nå er det jo slik at hvis du har god råd, kan du gå i banken og få et veldig godt lån. Du kan få lave renter også, for du har god sikkerhet. Men hvis du derimot har dårlig råd, får du de høyeste rentene og de dårligste lånevilkårene. Så de vanlige bankene har aldri vist ansvar for vanlige folk og deres behov på boligmarkedet. Jeg ser ikke noe behov for at Husbanken skal ødelegges på den måten som Bankforeningen nå ønsker. Husbanken er annerledes, og den skal være det fordi det trengs. Den er et redskap som det går an å bruke. Det går altså an gjennom den bl.a. å finansiere slik at flest mulig nybygde boliger i Norge får en nøktern standard. Det betyr noe vesentlig for et annet område som vi bør være opptatt av, nemlig energipolitikken, fordi vi vet at økningen i energiforbruket til husholdningssektoren stort sett skjer fordi boligene har blitt vesentlig mye større. Får vi mange av disse inn i Husbanken, slår vi to fluer i en smekk. Vi trenger å bygge opp en allmennyttig boligsektor som sørger for et sted å bo til dem som har dårlig råd. BYGGFORSK viser nettopp at Husbanken har gitt lån til mange som vanlige banker ikke har ansett som kredittverdige, og likevel har altså Husbanken hatt svært små tap. Dette er derfor en samfunnsøkonomisk god måte å ordne det på, og vi får håpe at Bankforeningen mislykkes i sitt forsøk overfor ESA på å ødelegge denne ordningen. Bevilgningene til boligformål har jeg vært litt inne på før. De har vært sterkt redusert. Og det som nesten ingen har snakket om her, er at Norge faktisk er et annerledesland på boligmarkedet, og det er et annerledesland når det gjelder de tingene som er dårlige. I Norge er det 4 pst. sosiale boliger, i EU er det 18 pst., i Sverige er det 22 pst., og i Danmark er det også 18 pst. I tillegg til det har vi altså elendig satsing på studentboliger. Nivået på bostøtten er lavere, tilskudd til boliger er lavere, skattefradrag for renter er lavere, mens boligskatten også er svært lav. Det betyr at vi har et svært skeivt boligmarked i Norge. SV er enig i at bostøtten også bør økes for noen grupper, men vi mener altså at de direkte tilskuddene som vil gi oss det elementet i boligsektoren som vi mangler, er det viktigste.