Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-04-04:
La meg først få si til Inger Lise Husøy at dersom det er på tale å reise tiltale for brudd på ansvarlighetsloven, er det ikke en sak for påtalemyndighetene og politiet, men faktisk en sak for Odelstinget. Det er det som er én av de teoretiske muligheter i den foreliggende saken, og det er derfor det er en sak her og ikke for påtalemyndighet og politiet. Dersom mitt forslag til endring av Grunnloven om riksrett hadde vært bifalt, da hadde det vært en sak for politiet og påtalemyndighetene, og de hadde vært i gang med saken for lenge siden. Så til representanten Inge Myrvoll. Inge Myrvoll sier at alle representantene i 1992 «visste» en rekke ting i den politiske debatten om hovedflyplass. Da har han ikke oppfattet noe av det som er hovedpoenget med å få undersøkt forholdene nærmere. Tenk om det hadde vært slik at daværende arbeiderpartiregjering og Arbeiderpartiet hadde sagt følgende: Vi vet at det er masse problemer med å bygge en hovedflyplass på Gardermoen, det er grunnvannet, avisingsvæske som kan renne ned, det er miljøproblemer, det er mange vanskeligheter der. Ja, vi vet at Gardermoen er det samfunnsøkonomisk mest uheldige og kostbare stedet, vi vet at det blir altfor mye bortkastet reisetid for passasjerer, noe som er et samfunnsøkonomisk tap, vi vet at for flyselskapene er det langt mer økonomisk å legge flyplassen et annet sted, vi vet at alle de praktiske samferdselspolitiske og transportøkonomiske hensyn taler mot å legge hovedflyplassen til Gardermoen, men vi vil allikevel gå inn for Gardermoen av regionalpolitiske årsaker. Menneskene og næringslivet der oppe trenger en motor for å skape sysselsetting og arbeidsplasser. Derfor er vi villige til å la de regionalpolitiske formålene gå foran alt som har med samferdsel og transport å gjøre, det uheldige for miljøet og alle de faglige samferdsels- og transportøkonomiske forhold. Hadde Arbeiderpartiet sagt det, hva hadde ikke det betydd for hele debatten! Og debatten pågår ikke, slik Myrvoll later til å tro, bare i denne sal, men i hele samfunnet. Tenk om man hadde sagt at man kanskje sa til Braathens og SAS at hvis ikke dere nå er med på offisielt, offentlig, å støtte Gardermoen, kommer vi til å sabotere en ny hovedflyplass i de nærmeste 15-20 årene, og dere får delt løsning. Det var jo egentlig årsaken, sannsynligvis, til at disse to flyselskapene gikk inn for Gardermoen, og ble veldig sterkt brukt av Arbeiderpartiet i denne salen i debatten og i debatten utenfor denne salen. Det er det som er anklagen, og det er dette vi vil ha undersøkt. For det er ikke bare å føre Stortinget bak lyset eventuelt, i alle sakens dokumenter, i proposisjoner og greier til Stortinget, hvor Regjeringen er underlagt ansvarlighetslovens bestemmelser – man har også i tilfelle ført det norske folk bak lyset, fordi Arbeiderpartiet og arbeiderpartiregjeringene hevdet utad at Gardermoen samferdselsøkonomisk og transportøkonomisk var det beste sted å legge flyplassen. Det er det som er å føre bak lyset, i tilfelle dette blir konklusjonen på en gransking og en vurdering. Det er det som er den teoretiske anklagen mot daværende arbeiderpartiregjeringer, at man i stedet for å legge frem de faktiske, sanne forhold lot som om det var transportmessige og samferdselsmessige grunner til å legge flyplassen på Gardermoen, at det anleggsmessig og tilbringermessig var det mest fornuftige. Så om Inge Myrvoll den gang, i 1992, forstod at dette var i tilfelle humbug, at dette ikke var riktig, og han visste og forstod inne i hodet sitt at her var det egentlig helt andre grunner til Arbeiderpartiets hardkjør for å få flyplassen til Gardermoen, så hjelper jo ikke det, for det betyr at allerede den gang hadde Myrvoll ikke tillit til Samferdselsdepartementet, som han sa i sitt innlegg, men det motsatte. For da måtte jo det bygge på at han skjønte at det ikke var av transportmessige og samferdselsmessige grunner man ønsket flyplassen på Gardermoen, men regionalpolitiske. Men det stod ikke. Det stod selvsagt at det var et vurderingstema, som Opseth også sa i høringen som svar på mitt spørsmål – han sa at det hørte også med at man skulle se på det regionalpolitiske. Men det må være klart at det kommer inn dersom man har tre-fire alternativer som er like gode transportøkonomisk og samferdselspolitisk. Når det er knekkende likegyldig for passasjerer, flyselskaper, investeringer, tilbringertjeneste og selve flyplassen, når man kan si at det er tre alternativer som er like gode, da kan man la regionalpolitiske vurderinger avgjøre hvilket av de tre stedene som er best. I realiteten innrømmet Myrvoll at våre anklager, våre mistanker, er meget berettiget, for han sier rett ut at han forstod allerede den gang, og mange i salen forstod allerede den gang, at det var ikke samferdselspolitiske og transportmessige årsaker til dette valget, men helt andre. Men det ble ikke sagt i de offisielle dokumenter. Det fremgår ikke av argumentasjonen som ble brukt i denne salen, i stortingsproposisjoner eller utenfor denne salen at det ikke var en flyplass man skulle bygge, men en motor for å etablere arbeidsplasser og få vekst i et geografisk område. Så til Tom Thoresen: Det er klart at det er en litt underlig måte å gå frem på. Jeg vil gjerne få lov til i dette spørsmål å gi honnør til Arbeiderpartiet. For vi har jo den situasjon at Arbeiderpartiet og SV har flertall i Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite med komitelederens dobbeltstemme. Og det er en vanskelig problemstilling. Det krever stor sans for å vise respekt for politiske realiteter. For i stortingssalen – etter siste stortingsvalg – har ikke SV og Arbeiderpartiet flertall. Når man tilfeldigvis har fått flertall i kontroll- og konstitusjonskomiteen, har det tidligere vært et moment at opposisjonen i realiteten bør ha komitelederen slik at man ikke får den situasjonen at Regjeringen eller regjeringspartiene har flertall i den komiteen som skal utøve kontrollvirksomhet, og særlig ikke når det er en mindretallsregjering, nettopp fordi dette flertallet da kan hindre nødvendig kontrollaktivitet av sin egen mindretallsregjering. Jeg har hevdet sterkt at dess nærmere vi kommer et nytt stortingsvalg, dess mindre viktig blir dette, fordi mye av kontrollvirksomheten jo gjelder tidligere regjeringer. Derfor var det ingen som hadde innsigelser da vi valgte en ny komiteleder som også var fra Arbeiderpartiet. Men det krever en realistisk holdning til ikke å misbruke det flertallet. Og som jeg begynte med å si: Jeg vil gjerne gi honnør til Arbeiderpartiet for at man aksepterte at det fordi det var et annet flertall i stortingssalen enn i komiteen, ble avgitt en slags foreløpig innstilling hvor vi får avklart om det skal være en gransking eller ikke. Så hvis det blir flertall for en granskingskommisjon, vil saken senere komme tilbake til endelig avgivelse av innstilling om Riksrevisjonens rapport, for den avgis ikke i dag. Jeg har gitt honnør til Arbeiderpartiet for at man aksepterte den politiske realiteten, slik at vi først får avklart om det skal opprettes en granskingskommisjon eller om komiteen skal sluttbehandle. Her er det en politisk uenighet som er helt grei. Jeg er veldig glad for at Arbeiderpartiet ikke benyttet seg av den formelle mulighet til å blokkere en slik hensiktsmessig fremgangsmåte når det var et flertall i stortingssalen som ønsket denne fremgangsmåten. Så kan man argumentere imot – som man har gjort – og det har jeg ingen problemer med. Det er en real politisk uenighet. Men jeg håper Arbeiderpartiet vil fortsette å ha den samme holdning til dette meget spente politiske spørsmål om hvorvidt Arbeiderpartiet og SV skal bruke dobbeltstemmen til komitelederen til å blokkere for det flertallet i stortingssalen mener er fornuftig. For om representanter fra en mindretallsregjering i realiteten har flertallet i Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite, som samtidig har kontrollvirksomheten overfor den samme mindretallsregjeringen som sitt hovedanliggende, da får Stortinget og Stortingets presidentskap et alvorlig problem.