Inge Lønning (Høyre), 2008-10-23:
I en verden som preges av ruskevær av mange slag, er det nordiske samarbeidet usedvanlig trygt og idyllisk. Det er kanskje både en styrke og en svakhet, for det at det nordiske samarbeidet oppleves så trygt og så selvsagt, gjør at vi ofte mangler fantasi og vilje til å utnytte den kapitalen som er opparbeidet gjennom mer enn 50 år, i nye og utfordrende situasjoner. Samtidig er det jo også innenfor den nordiske familie slik som det er i alle gode familier, at man har lett for å bruke de anledningene som finnes, til å slåss innbyrdes. Jeg deltok på den arktiske parlamentarikerkonferanse i Fairbanks, Alaska i august i år. Konferansen ble åpnet av den derværende guvernør, som etter det ble forfremmet til visepresidentkandidat – antagelig på grunnlag av forløpet. Det interessante ved den arktiske konferanse denne gang var at det overhodet ikke var tilløp til diskusjon mellom f.eks. de nordiske land og Russland, USA eller Canada. Derimot holdt man det gående gjennom to dager med en intens tautrekking om hvorvidt man i uttalelsen fra konferansen skulle vise til et møte som hadde funnet sted på Grønland etter invitasjon fra den danske utenriksminister. Bakgrunnen for det var at Island ikke hadde vært invitert, og følte seg meget såret over det. Man kunne altså bruke en hel konferanses tid, i to hele dager, for å slåss om hvorvidt man skulle nevne et møte som de facto hadde funnet sted, eller om man skulle la være å nevne det. Det er et eksempel på gode familiekrangler. Etter mitt skjønn bør vi i dagens situasjon løfte blikket og se på de mulighetene det etablerte, trygge nordiske samarbeidet gir til å møte utfordringene i en turbulent verden og i et turbulent Europa. Finanskrisen og Islands situasjon er en påminnelse om at vi heller ikke i Norden er beskyttet mot eller gardert mot store politiske og økonomiske rystelser. Og det er en utfordring. Hvorledes forholder vi oss til det når vi plutselig har, for å bruke en klassisk formulering, en broder i nød? Det burde vi være i stand til å håndtere i den nordiske familie. Når det gjelder det utenriks- og sikkerhetspolitiske samarbeidet, er det tatt et meget betimelig initiativ ved at vår tidligere utenriksminister Thorvald Stoltenberg har fått i oppdrag å levere en studie om hvilke muligheter det ligger i dagens situasjon og i årene fremover for et tettere og mer effektivt samvirke mellom de nordiske land. Det gjelder jo ikke minst i lys av det problem som vi nå ser konturene av, nemlig at vi alle sammen har trappet ned ressursbruken til Forsvaret, relativt sett, samtidig som vi opplever en ny sikkerhetspolitisk situasjon som egentlig skulle tilsi det motsatte. Da er det grunnleggende nødvendig at vi drøfter hvorledes man kan samordne aktivitet når det gjelder f.eks. øvelser og opplæring, og hvorledes kan man samordne investeringsprogrammer, slik at man oppnår en større effekt sikkerhetspolitisk uten at det behøver å legge beslag på større andeler av de totale ressursene som hvert enkelt land har til rådighet. Jeg ser at komiteen i sin innstilling enstemmig viser til dette, og uttrykker sin tilfredshet og positive innstilling til resultatet av denne studien. Jeg håper at det forestående møtet i Nordisk Råd i Helsingfors kommer til å konsentrere ganske mye av sin energi politisk og sin oppmerksomhet om nettopp den nye situasjonen som er oppstått, og hva det nordiske samarbeid kan bidra med i denne nye situasjonen.