Tina Bru (Høyre), 2017-12-13:
Jeg vil starte med å takke det som har blitt en nesten helt ny komité siden forrige periode, for et godt samarbeid om neste års budsjett. Selv om vi ikke er enige om alt, er det godt å se at det tross alt er rimelig bred oppslutning om de lange linjene i norsk energi- og miljøpolitikk. Ikke minst er vi et land og et parlament som tar klima- og miljøspørsmål på stort alvor, noe vi skal være stolte av. De siste fire årene har regjeringen, Kristelig Folkeparti og Venstre styrt energi- og miljøpolitikken. Sammen har vi ført en politikk som har løftet ambisjonene og levert resultater. Trenden er snudd: Utslippene i Norge går ned, og veksten i økonomien går opp. Jeg er stolt over resultatene på vår vakt. Vi har laget et rammeverk for klimapolitikken som kommer til å stå seg i lang tid fremover. Parisavtalen, en felles utslippsforpliktelse med EU, prinsippene i energimeldingen, industrimeldingen, Nasjonal transportplan og den nye klimaloven er grep som gjør at vi har et solid fundament å bygge videre på. Da de fire ikke-sosialistiske partiene vant valget i høst, var det også et fornyet mandat til vår klima- og miljøpolitikk. Fire år med kritikk fra opposisjonen i denne salen ga ikke gjenklang ute hos velgerne. Derfor står vi her i dag og diskuterer enigheten på borgerlig side for femte år på rad. Igjen har våre fire partier vist at det er vi som er best egnet til å finne balansepunktet i klimapolitikken. På den ene siden gjør vi det dyrere og mindre attraktivt å forurense, på den andre siden gjør vi det lønnsomt og enklere å velge grønt. Det gjelder både for næringslivet og for enkeltmennesker. Av den grunn er det ikke de store, nye overskriftene i budsjettet regjeringen har lagt frem, eller i avtalen mellom våre fire partier. Men nettopp denne forutsigbarheten er også et kvalitetsstempel på vår felles politikk. Kritikken mot budsjettet har vært av det forutsigbare slaget. Stort sett handler det om at det brukes for lite penger, eller at det går for sakte. Det er en kritikk vi lever godt med fordi vi tross alt kan vise til resultater. Når uenighetene dreier seg om noen millioner til eller fra, er det først og fremst et sikkert tegn på at opposisjonen mangler egne idéer. Det er i det hele tatt noe tankefattig og enkelt ved en kritikk som kun handler om at det ikke bevilges nok penger. Så uenige om virkemidler og innretning i klimapolitikken er de på venstresiden at det eneste de kan enes om, er at mer penger alltid er å foretrekke. Noe felles politisk prosjekt kan de ikke enes om. Hovedgrunnen til at opposisjonspartiene har mer penger å bruke på det meste, er enkel: Det de har til felles, er en uovertruffen vilje til å beskatte næringslivet og til å øke skatter og avgifter for vanlige arbeidsfolk. Vi tror ikke at Arbeiderpartiets milliardregning til bedriftene eller SVs og Miljøpartiet De Grønnes milliardavgifter på flyreiser og drivstoff er bra verken for næringslivets omstillingsevne eller for viljen blant vanlige folk til å leve mer miljøvennlig. Der vi satser på målrettet forskning, tiltak for omstilling og belønning av miljøvennlige valg, vil opposisjonen ha økte skatter og avgifter og flere forbud og påbud. Dette kommer tydelig frem i vårt forslag til statsbudsjett og i opposisjonens alternativer. Det er sprikende staur på venstresiden i norsk klimapolitikk. Arbeiderpartiet er tomme for idéer og mener stort sett at regjeringen gjør for lite, for sent, og at det burde brukes mer penger. SV er, om mulig, blitt enda mer radikalt i klimapolitikken. I Senterpartiet er det eneste som fortsatt er grønt, fargen på partilogoen. Lenger i motsatt retning er det ikke mulig å komme når man ser til Miljøpartiet De Grønnes budsjett, hvor det bl.a. foreslås 10 mrd. kr i økte drivstoffavgifter, dyrere kjøtt, dyrere flyreiser og et strømprissjokk vi ikke har sett maken til, med en økning i elavgiften på 6 øre per kWh på ett år. Summen av dette er en rød-grønn klimapolitikk som er dyr for bedriftene, dyr for familiene, og som ikke kutter utslipp nevneverdig, verken nasjonalt eller globalt. Vi bruker også store penger på klima og miljø. For å finansiere all denne gode klimapolitikken og andre satsinger trenger vi også inntektskilder på statsbudsjettet. En av de største bidragsyterne, til tross for flere år med lavkonjunktur, er olje- og gassnæringen. En av de merkeligste opplevelsene jeg hadde i valgkampen, var i en debatt med Miljøpartiet De Grønne, der det ble hevdet at olje- og gassnæringen «ikke direkte» bidro til velferdsstaten. Men hvordan er det egentlig næringen bidrar? Fellesskapet får inntekter på minst tre måter: Det er direkte inntekter, som skatter og avgifter, det er avkastning fra oljefondet og ringvirkninger fra alle jobbene i næringen. I 2017 var det 180 mrd. kr. Det er mye penger. Derfor blir jeg urolig når jeg ser hvor uenig og utydelig opposisjonen er om rammevilkårene for landets viktigste næring. I høst har jeg hørt representanter fra Arbeiderpartiet som har gått mye lenger enn det representanten Marthinsen gjorde i valgkampen, med å antyde at vi må se på skattepolitikken for oljevirksomheten. Vi ser et SV som løper vekk fra egen politikk og egne vedtak, f.eks. om utbygginger i Barentshavet. Og så er det selvsagt Miljøpartiet De Grønne, som helst vil legge ned alt. Vi har våre uenigheter på ikke-sosialistisk side også, men vi har i fellesskap levert på det næringen sier de vil ha: forutsigbare rammevilkår og et attraktivt nytt leteareal. Og vi er nå enige om å opprette et nytt lavutslippssenter for olje og gass. Jeg har oppsummert det fra denne talerstolen hele fem ganger tidligere, men jeg gjør det gjerne igjen: De foregående årene med ikke-sosialistisk flertall har gitt oss et krafttak for norsk naturvern, en storsatsing på å kutte utslipp i industrien, offensive tiltak for å kutte utslipp i transportsektoren og en tydelig internasjonal satsing. Jeg er stolt av det vi har fått til så langt, og med dette budsjettet blir det mye å være stolt av fremover også.