Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2012-04-17:
Jeg er glad for at vi får lov til å diskutere en så pass viktig sak som surrogati er, ikke minst ut fra at det faktisk dreier seg om kanskje de mest fundamentale spørsmålene knyttet til foreldre og barn. Jeg opplever egentlig at den debatten vi har her i Norge akkurat nå, dreier seg om to spørsmål: Det ene spørsmålet er hvordan vi prinsipielt mener lovverket i Norge skal utformes i årene framover – om vi er for eller imot surrogati. Det andre er hvordan det norske samfunnet tar vare på de ungene som allerede er født gjennom surrogati i utlandet. Jeg har lyst til å berøre det temaet som jeg nevnte nå sist, først. Vi vet at det er flere hundre unger, ja kanskje opp mot 800–900 som er født ved surrogati i utlandet. Vi vet også at det blir født stadig flere, og vi vet at disse barna blir født innenfor alle typer familieformer. Det er enslige – både menn og kvinner – det er heterofile familier, og det er homofile familier. Fram til sommeren 2010 tror jeg vi ærlig må innrømme at vi hadde et ganske uklart regelverk, og vi hadde en uklar praksis for hvordan vi skulle håndtere disse tilfellene. Mange av disse familiene som nå har fått brev fra Folkeregisteret om at foreldreskapet kan bli slettet, har overhodet ikke tøyd regelverket. De har hele tida spilt med åpne kort, og fått veiledning og råd om hvordan de skulle gå fram. Det gjelder ikke minst de familiene som har barn som er litt større, og som ble født før 1. juli 2010. For dem oppleves det brutalt når de i ettertid får en uskyldig vinduskonvolutt hvor de med byråkratiske formuleringer blir fortalt at de ikke er foreldre til sine barn, eller at foreldreskapet kan bli slettet. Mest brutalt er det for de to familiene som fikk det brevet i fjor sommer om at foreldreskapet faktisk var slettet. Det er egentlig ikke så veldig vanskelig å forestille seg hvilken følelsesmessig påkjenning disse familiene har vært i de siste ni månedene. Jeg må si at jeg derfor har et behov for å be disse ungene og disse familiene om unnskyldning for det byråkratiske rotet vi har utsatt dem for – vi burde tatt ting i en annen rekkefølge enn det vi har gjort. Sjøl om noen misliker måten ungene har blitt til på, har vi en plikt til å gi disse barna samme trygghet og samme rettigheter som alle andre barn i Norge har. Det gjør vi ved å gi ungene juridisk tilknytning til sine foreldre – enten direkte eller via stebarnsadopsjon. Det er altså nå utformet en midlertidig forskrift, som statsråden forteller oss vil tre i kraft ganske raskt. I tillegg er det sendt ut et forslag til en midlertidig lov som vil fange opp de tilfellene som ikke kan tas med i forskriften. Jeg mener det er viktig at disse regelendringene kommer på plass raskt. Familiene som i fjor fikk brevene, føler en stor utrygghet overfor norske myndigheter. Først når sakene deres er rettet opp, vil de igjen føle den stabiliteten og tryggheten som enhver familie i Norge bør ha. Så til de prinsipielle spørsmålene rundt surrogati. Jeg tror vi først må si at vi må anerkjenne at stort sett alle voksne har et ønske om å få barn, og at det ikke er noe galt i seg sjøl. Jeg vil overhodet ikke være med og moralisere over dem som gjør ganske mye for å få de ungene, enten det er gjennom klinikker i Norge, på St. Olavs Hospital eller på Ullevål de får hjelp til å få barn. Heller ikke vil jeg være med og moralisere over dem som velger surrogati. Men det betyr ikke at vi skal la være å sette grenser for hva vi tillater og ikke. I dag er jo surrogati forbudt i Norge, men vi utfordres daglig av de bestemmelsene, nettopp ved at vi ser at mange omgår regelverket. Jeg ser for meg at vi har tre måter å løse det på. Den ene måten er å sette klare, tydelige grenser for surrogati og stenge igjen alle de juridiske smutthullene. Men vi må stille oss spørsmålet: Vil norske borgere av den grunn la være å gjøre det? Så kan vi selvfølgelig åpne for surrogati i Norge. Representanten Håbrekke har jo skissert mange av de betenkelighetene vi har der. Det tredje alternativet vi har, er å ha det sånn som det er i dag, at vi sier nei i Norge og aksepterer at det skjer i utlandet. Ingen av de tre løsningene synes jeg er gode, og jeg er egentlig enig i det statsråden sier, at vi har behov for å få et internasjonalt regelverk på plass som kan regulere det, sånn at vi slipper at folk reiser til utlandet og omgår det regelverket vi har.