Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-02-04:
Ordningen med avtalefestet pensjon ble opprettet allerede i 1988. Da var det en stor reform, som sikret arbeidstakerne som ønsket å forlate arbeidslivet før oppnådd aldersgrense, en tilleggspensjonsordning. AFP-ordningen ble kjempet fram av norsk fagbevegelse, og det er neppe tilfeldig at ordningen så dagens lys da jappetida var over, ved innledningen til den norske bankkrisen, økonomisk nedgangstid og en sterkt økende arbeidsledighet. Det forholdet at mange arbeidstakere kunne avslutte sin arbeidsdag ved fylte 62 år, bidro også til å åpne arbeidslivet for mange unge mennesker som ellers ville ha møtt stengte dører. Situasjonen i norsk arbeidsliv 22 år etter, når AFP-ordningen for privat sektor nå skal tilpasses vårt nye pensjonssystem, er en helt annen. Likevel har den visse likhetstrekk med det vi opplevde mot slutten av 1980-tallet. Forskjellen er at vi, på tross av økende arbeidsledighet akkurat nå, vil trenge all den arbeidskraften vi rår over, når vi skal sikre velferden og dekke arbeidslivets behov i framtida. Derfor støtter den nye AFP-ordningen opp om et pensjonssystem som premierer dem står lenger i arbeid, altså de som ikke benytter seg av muligheten til å gå av ved fylte 62 år. Også denne gang har arbeidslivets parter forhandlet fram en pensjonsavtale tilpasset en ny tid og nye utfordringer. Ordningen tar til å gjelde fra 2011, og den kjennetegnes ved at AFP øker ved utsatt uttak mellom 62 og 70 år. AFP utbetales livet ut, mens arbeidstakere mellom 62 og 67 år som tar ut pensjon, mottar et høyere beløp inntil fylte 67 år enn en jevn utbetalingsprofil ville ha tilsagt. AFP skal fritt kunne kombineres med arbeidsinntekt – altså ingen avkorting. Kravet for å kunne få pensjon er at arbeidstakeren er ansatt i en bedrift som er med i avtalen, og at vedkommende har vært ansatt i en slik bedrift i minst sju av de ni siste årene. Staten betaler ⅓, arbeidsgiverne ⅔ av pensjonen. Et fellesfond skal sikre arbeidsgivernes framtidige forpliktelser. Arbeidstakere som tar ut AFP etter 2011, får ytelser i tråd med den nye ordningen. Arbeidstakere som er født i årene fra 1944 til 1947, vil gradvis kunne fase inn den nye ordningen. De som er født i 1948, vil altså være første årskull som fullt ut kan benytte den nye AFP-ordningen. Alle partier, utenom Fremskrittspartiet, støtter forslaget til felles AFP-ordning for alle tariffområdene i privat sektor. Flertallet i komiteen, med unntak av Høyre og Fremskrittspartiet, uttrykker dessuten sin anerkjennelse til partene i arbeidslivet og understreker betydningen av det trepartssamarbeidet som ligger til grunn for AFP-ordningen. Avtalefestet pensjon – det ligger i navnet – er en framforhandlet pensjonsordning, betalt av partene i arbeidslivet nå som før, med statlig tilskott. Det innebærer at bedrifter og arbeidstakere utenfor LO, YS, NHO-området, Spekter eller finansnæringen ikke er tilsluttet AFP-ordningen. De har heller ikke betalt en eneste krone til den. AFP er en av de viktigste fordelene organiserte arbeidstakere og bedrifter har opprettet for sine medlemmer. Fremskrittspartiet synes dette er urettferdig. Etter deres mening skal pensjonsordningen som organisasjonene i arbeidslivet har forhandlet fram og faktisk betaler, gjøres gjeldende for alle. Slik går de gratispassasjerenes ærend – de som aldri har vært interessert i å yte til fellesskapet, de som vil smi for seg selv, men som gjerne nyter godt av andres innsats. Slik sett blir Fremskrittspartiet mer likt seg selv når en valgkamp er over og de ikke lenger forsøker å gjøre inntrykk på organiserte arbeidstakere og bedrifter. Jeg håper alle nå vil merke seg at den loven vi vedtar i dag, vil bli opphevet om Fremskrittspartiet mot formodning skulle få regjeringsmakt her til lands. Deretter vil vi få en minstepensjon til alle, med private pensjonsordninger for de bedrestilte som kan betale seg til de høyeste pensjonene. Dette er fremskrittspartisamfunnet på sitt verste – eller kanskje beste, alt etter som man ser det. Fremskrittspartiet har større bekymring for de uorganiserte enn for de organiserte, og det er for så vidt ingen overraskelse. Det overraskende er argumentasjonen. Fremskrittspartiet hevder nemlig at AFP-ordningen faktisk er årsak til at mange arbeidsgivere nekter sine arbeidstakere tariffavtale.