Bent Høie (Høyre), 2014-04-10:
Historien bak denne interpellasjonen har berørt oss alle, historien om Siw Brauter og hennes to sønner. Det er vondt å lese om enkeltmennesker som har store utfordringer med å få dagliglivet til å gå rundt samtidig som de opplever at de må kjempe mot det systemet som vi har etablert, for at de egentlig skulle fått hjelp. Pårørende som tar vare på sine nærmeste, gjør en avgjørende innsats og fortjener å bli møtt med et offentlig hjelpeapparat som jobber sammen med dem og avlaster. Denne regjeringens mål er å skape pasientens helsetjeneste, en bedre og tryggere helsetjeneste der pasienten står i sentrum. Det betyr at pasienter, brukere og pårørende skal medvirke aktivt i å forbedre tjenestene, og at kvaliteten på tjenestene skal vurderes sett fra deres perspektiv. Jeg mener at pasienter, brukere og pårørende er de viktigste endringsagentene vi har i arbeidet med å forbedre helse- og omsorgstjenestene. Noe av det som har gjort sterkest inntrykk på meg som politiker, har vært møter med pasienter, brukere og pårørende som har delt sine frustrasjoner. Selvsagt er mange fornøyde – det vet vi, og det skal vi glede oss over og ta med oss – men jeg har også møtt veldig mange som forteller om det som ikke fungerer, og vi skal også lære av de dårlige opplevelsene. Folketrygden har flere stønadsordninger som skal sikre økonomisk trygghet og kompetanse for særlige utgifter under sykdom. Hjelpestønad er en ytelse til personer med varige lidelser som har særskilt behov for tilsyn og pleie, og hvor det foreligger et privat pleieforhold. Det kan også ytes forhøyet hjelpestønad til barn og unge under 18 år dersom de har pleie- og tilsynsbehov som er vesentlig større enn det som dekkes av den ordinære hjelpestønaden. Forutsetningen er at stønaden øker barnets mulighet til å bli boende hjemme. Forhøyet hjelpestønad ytes etter tre satser avhengig av hvor stort pleiebehovet er i forhold til friske barns behov. Hvor stort merbehovet er, vil kunne endre seg over tid. Det er derfor viktig at sakene også vurderes jevnlig. Kommunene har ansvar for å utrede behovet for hjelpemidler. Dersom det foreligger varige behov, skal Folketrygden dekke hjelpemidler til et bedre funksjonsevne i dagliglivet. Det kan gis stønad til bil hvis det foreligger en varig funksjonsnedsettelse som gjør at man ikke kan bruke offentlige transportmidler, eller hvis bruk av offentlig transport fører til urimelige belastninger. Regjeringen har nå varslet en full gjennomgang av arbeids- og velferdsordningene. Arbeids- og sosialministeren har orientert meg om at han vil arbeide for at Nav skal gi gode brukeropplevelser, få flere i arbeid og gi et godt tilbud til dem som ikke kan være i arbeid. Regjeringen vil også gjennomgå pleiepengeordningen, som er en ytelse til foreldre med barn med forbigående og til dels svært alvorlige sykdommer. Arbeids- og sosialdepartementet og mitt departement skal samarbeide om dette sånn at de kommunale tjenestene kan sees i sammenheng med ytelser som pleiepenger, hjelpestønad og kommunal omsorgslønn. Dette er viktig, særlig for brukere med sammensatte behov og ikke minst for foreldre til barn med alvorlige sykdommer eller funksjonsnedsettelser. Ved behandlingen av Meld. St. 45 for 2012–2013, Frihet og likeverd – Om mennesker med utviklingshemming, fattet Stortinget i februar i år et enstemmig vedtak om å be regjeringen nedsette et bredt sammensatt utvalg som skal foreslå egnede og konkrete tiltak som styrker grunnleggende rettigheter til personer med utviklingshemning. Denne regjeringen vil følge opp dette og nedsette et sånt utvalg. For at vi skal lykkes med å gi nødvendig og forsvarlig hjelp, er det avgjørende at de som har ansvaret for å yte tjenestene, samarbeider tett med brukere som skal motta tjenesten, og deres pårørende. Loven gir pasienter, brukere og pårørende en klar rett til medvirkning. Brukermedvirkning er også grunnleggende viktig for faglig gode tjenester. Dersom vi lærer oss å lytte bedre til pasientene og pårørendes erfaringer og bruker dem i forbedringsarbeidet, vil også tjenestene bli bedre. Dette er også noe av bakgrunnen for at jeg om kort tid vil fremme et forslag overfor Stortinget om en rettighetsfesting av brukerstyrt personlig assistanse. I motsetning til den forrige regjeringen finner jeg det naturlig og viktig at støttekontakt og avlastning til hjemmeboende barn inkluderes i denne rettigheten. På den måten vil denne rettigheten faktisk bety en forskjell for pårørende til barn med behov for ressurskrevende tjenester. Lov og forskrift pålegger virksomhetene – altså kommunene og helseforetakene – plikt til å føre internkontroll med at lovpålagte plikter etterleves, og at tjenestene som ytes til enhver tid, er forsvarlige. Dersom det avdekkes svikt eller svakheter, er de pålagt å rette opp disse umiddelbart. I tillegg fører fylkesmennene og Helsetilsynet tilsyn med at tjenestene er forsvarlige. Min oppgave som helse- og omsorgsminister er først og fremst å bidra til å sette kommunene i stand til å kunne tilby gode tjenester. Da var det ikke riktig å gjøre det den forrige regjeringen foreslo, nemlig å redusere kompensasjonsandelen til toppfinansieringsordning for ressurskrevende tjenester. Videre er det behov for å styrke og modernisere helse- og omsorgstjenesten i kommunene og sikre en bedre samordning av det totale helsetilbudet. Det er helt sentralt at kommunene har fagpersonell med god kompetanse til å tilby omsorgstjenester av god kvalitet òg til mennesker med behov for ressurskrevende tjenester. Da må vi legge til rette for at de etter- og videreutdanner seg, og vi må sikre at nye generasjoner sykepleiere, fysioterapeuter, vernepleiere, sosionomer og ergoterapeuter ønsker å jobbe i kommunene. Det handler om å gjøre den kommunale helse- og omsorgstjenesten til en attraktiv arbeidsplass med mulighet for faglig utvikling og karriere. Det er bakgrunnen for at regjeringen ønsker å gjennomføre en kommunereform som skaper mer kompetente og robuste kommuner. Vi må sikre oss at kommunene har en størrelse og robusthet til å kunne håndtere oppgavene de er pålagt. Det vil også bidra til mer likeverdighet i tjenestetilbudet. Vi vil gjennomføre et kompetanseløft for å styrke kvaliteten i den kommunale helse- og omsorgstjenesten, og det er vi allerede i gang med. I tilleggsbudsjettet la vi inn 50 mill. kr ekstra til flere kompetansehevende tiltak i omsorgstjenesten. Midlene legger til rette for mer voksenopplæring og desentralisert høgskoleutdanning. Framover skal vi også styrke kvaliteten i tjenestene gjennom å utvikle kvalitetsindikatorer for omsorgsfeltet. Gode og faglig forankrede indikatorer skal støtte lokal læring og kompetanse og gi verdifull informasjon til publikum og forvaltning. Jeg vil legge vekt på å vurdere hvordan bruker- og pårørendeerfaringen kan inkluderes på en likeverdig måte i dette arbeidet. Det ble under den forrige regjeringen innført en helse- og omsorgstjenestelov som er profesjonsnøytral uten konkrete kompetansekrav. Jeg mener det er en klar mangel ved loven – det mente jeg i 2011, og det mener jeg fortsatt. Jeg vil derfor utrede spørsmålet om bruk av normer eller veileder for bemanning og kvalitet i omsorgssektoren, og jeg vil se på hvordan vi også kan lovforankre kompetansekrav igjen i lov om kommunale helse- og omsorgstjenester. Jeg er opptatt av at alle brukere skal være trygge på at de får tjenester fra kvalifisert personell når de har behov for det. Det vil også kunne bidra til å redusere forskjellen i omsorgstilbudet. Det er møtet mellom mennesker som er det viktigste for brukere når de vurderer kvaliteten på tjenestene. Ofte får en bare én sjanse til at dette møtet skal være positivt. Slik er det også i de tjenestene som vi har ansvaret for. Møter mellom mennesker er den viktigste felles opplevelsen av kvalitet. Det er det møtet som jeg liker å kalle for sannhetens øyeblikk. Vi må i helse- og omsorgstjenestene bli mye mer oppmerksom på sannhetens øyeblikk og betydningen av dette møtet mellom helsetjenesten og de som er brukere. Interpellanten tok opp fire områder, som også jeg synes er viktig. Det handler om bedre samarbeid med spesialisthelsetjenesten. Det handler om å definere bedre kravene vi ønsker for tjenestene. Det snakket jeg også mye om i mitt innlegg. Det handler om finansieringen av tjenestene, og ikke minst å opprettholde en god finansiering av de ressurskrevende tjenestene. Jeg vil legge til et femte punkt, nemlig kompetanse. Jeg mener det er helt avgjørende at vi jobber mye mer målbevisst med å sikre at vi har en god nok kompetanse i de kommunale pleie- og omsorgstjenestene. På samme måte som lærernes kompetanse er avgjørende for barnas læring i skolen, er kompetansen til de ansatte i pleie- og omsorgssektoren det som er mest avgjørende for kvaliteten på tjenestene. Det krever en sterkere innsats for å heve kompetansen, og det krever et tydeligere lovverk når det gjelder kompetanse, men jeg mener også at det krever at vi får større og mer robuste kommuner som tilbyr bedre og mer robuste kompetansemiljøer for dem som skal jobbe i tjenesten.