Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-12-05:
Siden det i debatten er reist mange innvendinger mot Arbeiderpartiets justispolitiske kurs og eventuelle kursskifte, har jeg lyst til å la dere ble kjent med en 12-åring. Han er i nylig offentliggjorte dokumenter – og han har også sjøl offentliggjort det – beskrevet slik: Fra 12-årsalderen var moren stadig fraværende fra hjemmet. Fraværene var til dels langvarige, og han og broren måtte da langt på vei klare seg sjøl. Moren var rett nok innom iblant for å fylle opp kjøleskapet og for legge igjen penger, og litt hjelp fikk de to guttene fra slektninger som bodde i nærheten. Men i realiteten var de uten omsorg. Kontakten med faren har vært meget begrenset. Da han var om lag 15 år, flyttet broren ut, og ett års tid senere flyttet moren til USA. Han ble deretter boende alene, bortsett fra at han tidvis gav husly til kamerater som kom på kant med sine foreldre. En kort periode bodde han hos moren i USA, men fant seg ikke til rette og reiste hjem. Heller ikke et forsøk på å bo hos faren i 17–18-årsalderen ble vellykket, og det samme gjaldt et forsøk på å bo hos onkel. Hans vanskelige livssituasjon og den mangelfulle omsorgen synes i liten grad å ha blitt ofret oppmerksomhet fra utenomverdenen. På grunn av rusmisbruk og småkriminalitet ble barnevernet koblet inn ved et par anledninger, men sakene der ble henlagt uten tiltak. Jeg tillater meg å lese opp dette, fordi det er denne gutten som i går ble idømt 18 års fengsel for å ha drept Benjamin Hermansen på Holmlia, og fordi det viser hvor vanskelig kriminalpolitikk er. Når representanter fra regjeringspartiene nærmest i desperasjon over ikke å ha andre argumenter beskylder Arbeiderpartiet for å ha blitt soft i kriminalpolitikken, så la det ikke være noen tvil om at en slik type reaksjon som 18 års fengsel for en alvorlig straffbar handling er på sin plass, men det er samtidig også på sin plass å stille spørsmål ved hva slags oppvekst vi gir yngre mennesker både i Oslo og andre steder. Og man må også få lov til å stille slike spørsmål, sjøl om man tidligere har hatt ansvar for både regjeringsmakt og stortingsmakt. Det kan jo umulig frita oss for å ta de rette grepene i dag om vi feilet i 1994, som noen var inne på, eller i 1997. Hva i all verden – hvilken betydning skulle det ha? Denne gutten begår en grufull forbrytelse på Holmlia i Søndre Nordstrand, en bydel som i dag lider den skjebnen at man faktisk bare for noen uker siden kuttet 800 000 kr i tiltak og prosjekter til barne- og ungdomsarbeid, 500 000 kr i forebyggende barnevern, og vi vet at merforbruket bare i denne bydelen når det gjelder sosialhjelp, har vokst med nærmere 10 mill. kr. Mitt anliggende da er at hvis vi ikke klarer å holde oppe begge disse fasettene – reaksjon og forebygging – for å få ned kriminalitetsbildet, har vi ikke bare mistet en viktig visjon, men da har vi i aller høyeste grad mistet et viktig instrument til å få gjort noe med dette. I Oslo i dag vet vi bl.a. at barnevernsinstitusjoner opererer med ledige plasser. Biermannsgate akutt- og utredningsinstitusjon og Rakel Grepp-heimen har et belegg ned mot 50 pst., og så vet vi at behovet blir rapportert å ha blitt nesten dobbelt så stort bare i løpet av de siste årene sammenlignet med noen år tidligere. Om det er noen i denne sal som drister seg til å stille andre spørsmål og fokusere på andre ting enn bare det å øke straffene og for så vidt bygge flere fengsler, så kan da ikke det være ensbetydende med at man er soft i kriminalpolitikken. Det leder meg hen til nettopp de forslag som Arbeiderpartiet har fremmet, og som jeg med undring ser nærmest blir framstilt som å være en slags softvare. Er det soft å si at nå må vi ruste opp statsadvokatembetene og gi statsadvokatene 4 mill. kr ekstra utover det Regjeringa har foreslått, slik at man kan få en rask straffesaksbehandling? Som tidligere forsvarer må jeg si at å gi penger til statsadvokatene neppe blir sett på som særlig soft. Er det soft å foreslå, som Arbeiderpartiet gjør, 15 mill. kr mer til norske domstoler, slik at man skal bli i stand til å idømme straff? Eller er det soft å foreslå – det er etter min mening den store hovedlinjen i denne debatten – mellom 50 og 60 mill. kr ekstra til kriminalomsorgen utover det Regjeringa har foreslått? Er det soft? Etter min mening ville det faktisk innebære at man kunne åpne opp for å ta enda mer fatt i soningskøen, og man ville også kunne evne å fylle oppholdet med langt større innhold enn det man gjør i dag. Men jeg er enig med min medrepresentant Gunn Karin Gjul når hun sier at dette må være kampen justisministeren har tapt i sin egen regjering. Særlig på bakgrunn av det en samlet komite har pekt på ikke bare i innstillingen i år, men også i forhold til det man innstilte i fjor, så måtte veksten i justisbudsjettet i årene framover, hvis man skulle ha noen vekst, komme i kriminalomsorgen. Jeg har prøvd å spørre justisministeren flere ganger, og hadde tenkt å ta replikk på ham, men representanten Marthinsen tok den i demokratiets navn, så derfor spør jeg nå: Er det slik at man mener at man nå faktisk har fått økt ressursene til kriminalomsorgen pr. soningsdøgn, eller er det riktig, slik Arbeiderpartiet har hevdet, at ressursene pr. soningsfange og pr. soningsdøgn faktisk har gått ned? Det er jo alvorlig. Da blir denne 9 pst.-veksten som Regjeringa henviser til, en mager trøst for folk i kriminalomsorgen, som virkelig ønsker å ta et tak i forhold til de problemstillingene vi nå står overfor. Det er derfor min oppfatning at vi kan ikke avfeie en slik debatt om økningen i forhold til kriminalomsorgen, for å styrke den både når det gjelder innhold og muligheten for redusere soningskøen, med at dette gjorde Arbeiderpartiet så dårlig i 1994 eller 1997 eller når det måtte være. Det er totalt uinteressant. Vi kan heller ikke avfeie det med en debatt om at alle andre forslag skulle være soft, og etter min mening kan vi heller ikke avfeie det når undertegnede og representanter for Arbeiderpartiet stiller spørsmål ved de justispolitiske framlegg som kommer, bl.a. fra Fremskrittspartiet, og som nå får støtte langt inn i Regjeringa, f.eks. i forhold til dobling av strafferammen når det gjelder gjentatte forbrytelser eller når man skal domfelles for flere forbrytelser. Når man domfelles for grove tyverier i dag, er strafferammen ni års fengsel. Vi vet at Regjeringa vil foreslå tolv års fengsel hvis man begår to grove tyverier. Jeg har søkt i kriminalstatistikken, og der framgår det at av 2 550 reaksjoner for grovt tyveri i fjor var 95 pst. bøter eller fengsel i under ett år. Ti reaksjoner lød på fengsel i tre år eller mer, mens maksimumsstraffen ikke forekom. Så 95 pst. av reaksjonene var på under ett år. Strafferammen i dag er på ni år, og forslaget i Stortinget går ut på at man ønsker å heve den til tolv år. Da syns jeg det må være lov som justispolitiker å si at dette egentlig er symbolpolitikk, dette teller ikke. Vi trenger andre tiltak. Jeg mener også vi må kunne si det uten å bli beskyldt for å vike tilbake for å gjøre noe effektivt i forhold til det viktige feltet som vi faktisk står overfor. Denne debatten har etter min mening vist at Regjeringen, og særlig Kristelig Folkeparti, har vært i faneflukt fra de ideer som man tidligere har flagget veldig høyt i dette hus, når representanten Marthinsen begynner å snakke om solidariteten innad i Regjeringen når det gjelder det sviket som nå kommer i ruspolitikken, både i forhold til aldersgrensene, når det gjelder rusbrus, og også når det gjelder avgiftene. Det har tidligere vært noen av de viktigste sakene for Kristelig Folkeparti. Det har vært så viktig at man til og med har gjentatt det i årets budsjettinnstilling, litt uforvarende, hvor man har sagt: «Flertallet vil påpeke at det er et sentralt virkemiddel i kriminalitetsbekjempelsen å opprettholde en restriktiv alkoholpolitikk. Flertallet er kjent med at det er godt dokumentert at de mest effektive virkemidlene i alkoholpolitikken er de som reduserer tilgjengeligheten og øker prisen.» Kristelig Folkeparti i regjering gjør dette på bakgrunn av at man skal vise solidaritet innad i Regjeringen. Er det det som har blitt igjen av Kristelig Folkepartis solidaritetstanker når det gjelder rusmiddelpolitikken? Da må jeg si: Det er svært kostbart å sitte i norske regjeringer. Til slutt: Siden jeg ikke fikk replikk på statsråden, er det også et annet forhold jeg ønsker å utfordre ham på, og det er spørsmålet om innsynsloven. Hva er den reelle årsaken til at man nå ikke kan støtte Arbeiderpartiets og Sosialistisk Venstrepartis forslag om å utvide virkeområdet og virketiden for innsynsloven? Dette har vært et svært viktig institutt som innebærer åpenhet. Man har gitt folk mulighet over noe tid. Men det har vært grupper, bl.a. meddelt i brev til Justisdepartementet, på bakgrunn av etnisk overvåking som nå har kommet på banen, og vi vet at det er et stadig behov. Men hva er den reelle årsaken til at man faktisk ikke vil gjøre det når det sies ute i samfunnet at det er et behov for det? Hva er den reelle grunnen?