Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-16:
Det er en svært viktig interpellasjon representanten Hareide fremmer, og jeg er veldig glad for at denne konflikten gis plass til debatt i Stortinget. Konflikten i Kashmir har en veldig lang historie. Den strekker seg egentlig mer enn 60 år tilbake i tid, og den involverer tre av verdens atommakter. Norge har også en veldig lang historie med engasjement for situasjonen i Kashmir. Faktisk var det slik at Norges første fredsbevarende innsats i FN-sammenheng var utstasjoneringen av norske offiserer i Kashmir for å overvåke opprettholdelsen av våpenhvilen mellom India og Pakistan. I dag holdes engasjementet oppe av flere grupper og en egen gruppe på Stortinget, som interpellanten leder. Det er ingen grunn til å ta lett på menneskerettighetssituasjonen i Kashmir. Det er i hovedsak det jeg vil snakke om. Ingen av provinsene i Kashmir anses av FNs høykommissær for flyktninger som frie. Det begås alvorlige menneskerettighetsbrudd, og utsiktene til en løsning på konflikten er utfordrende, selv om det er lysglimt innimellom. I indiskstyrte Kashmir er om lag 400 000 mennesker internt fordrevet. Flyktninger passerer grensene begge veier og forteller, ifølge menneskerettsorganisasjoner, en historie om konstant frykt, håpløshet og omfattende voldshandlinger og trusler om voldshandlinger. En undersøkelse gjennomført av Leger Uten Grenser i 2005 viser, som representanten Liljeroth var inne på, at kvinner i Kashmir er blant de mest rammede av seksualisert vold i hele verden. 11,6 pst av de spurte oppgir at de har vært utsatt for seksualisert vold. Det meldes om en rekke hendelser der soldater tar seg inn i folks hjem og gjennomfører voldshandlinger og voldtekter mot sivile. Bruk av seksualisert vold i en konflikt befinner seg på det absolutte lavmål av virkemidler, og det må gå an å forvente at suverene stater, og især demokratiske stater, avstår fra slike handlinger og gjør det de kan for å hindre dem og straffe de ansvarlige. Det har så langt dessverre ikke alltid vært tilfellet. FNs høykommissær for menneskerettigheter har tidligere kritisert de sivile dødsfallene og mangelen på ytringsfrihet og retten til politisk organisering i indiskstyrte Kashmir. Jeg deler utenriksministerens oppfatning av at menneskerettighetsbrudd skal fordømmes uansett hvor de begås i verden, og av hvem. Alle parter i en konflikt har ansvar for å hindre menneskerettighetsbrudd og vold. Her har alle i Kashmir en lang vei å gå. Det er uakseptabelt i det stille å akseptere oppbyggingen av grupperinger som opererer som en forlenget arm for en parts interesser i et svært konfliktfylt område. Jeg tror likevel alle også er enige om at det påligger demokratier et spesielt ansvar for å overholde grunnleggende friheter og rettigheter. Det er det som ligger i begrepet «demokrati». Dagens situasjon er, etter mitt syn, lite forenlig med Indias ambisjoner om permanent medlemskap i FNs sikkerhetsråd, og en vil vel også kunne hevde at det er en fordel å etterleve Sikkerhetsrådet tidligere vedtak om konflikten. Så sier det seg selv at en løsning på konflikten ikke finnes i voldshandlinger. Da må den sterke følelsen av håpløshet i befolkningen bekjempes. Det krever en styrking av rettsvern, ytringsfrihet og politiske rettigheter for innbyggerne i Kashmir på alle sider av grensene. Det er viktig at norske representanter fremmer dette synet i sine møter med representanter for nasjonale og regionale myndigheter i regionen. Dernest forutsetter en løsning på konflikten at Kashmirs innbyggere ikke lenger behandles som, eller opplever seg selv som, brikker og kasteballer i et storpolitisk spill. Da trengs ikke bare en slutt på undertrykking og vold, men også at en forhandlingsløsning mellom Pakistan og India også reflekterer befolkningens egne ønsker. De sivile grupperingene i Kashmir må være en del av den dialogen som leder fram til en rettferdig og fredelig avtale, for det er den aller viktigste forutsetningen – en forhandlingsløsning som skaper tillit i Kashmirs befolkning. Denne befolkningen har erfaringsmessig liten grunn til å stole på myndigheter og maktapparat. En slik tillitsbygging er like tidkrevende og vanskelig å få til som en forhandlingsløsning mellom Pakistan og India og krever like mye oppfølging og arbeid. Her har Norge relevant erfaring, og Norge kan gi positive bidrag, tror jeg. Det er i alles interesse at en rettferdig fredsløsning oppnås i Kashmir, og inntil nye vedtak i FN finner sted, må utgangspunktet for alle være at Sikkerhetsrådets tidligere resolusjoner skal etterleves.