Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2009-04-28:
Vi skal over til et beslektet tema. Ytringsfriheten er stadig gjenstand for diskusjon både i Norge og i andre land, men tilnærmingen kan være noe forskjellig. Jeg tror knapt noen vil hevde at ytringsfriheten er truet i Norge, iallfall ikke ytringsfriheten som idé eller som en av bæresøylene i vårt rettssystem. Dertil er den solid forankret i menneskerettighetene, og nå også i vår grunnlov. Den største faren er imidlertid selvfølgeliggjøring, noe som jo ikke bare gjelder ytringsfriheten. Det som imidlertid gir grunn til bekymring, er at vi synes å være lite opptatt av om ytringsfriheten virkelig er reell, og da mener jeg også om den oppleves like reell for alle i befolkningen. Som innfallsvinkel har jeg vist til infrastrukturkravet i Grunnloven § 100, som innebærer: «Det paaligger Statens Myndigheder at lægge Forholdene til Rette for en aaben og oplyst offentlig Samtale.» Ifølge stortingsmeldingen som gikk forut for endringsforslaget til ny § 100 i Grunnloven, skal det offentlige rom fremme de tre «samfunnskonstituerende prosessene sannhetssøking, demokrati og individets frie meningsdannelse». Det påhviler altså staten et overordnet ansvar for oppbyggingen av det offentlige rom slik at individer har en faktisk ytringsmulighet. Ytringsfrihetskommisjonen la i sin tid til grunn at det såkalte infrastrukturkravet kan omfatte et bredt spekter av offentlige tiltak som spenner fra skole, utdanning, kunst, kultur, offentlig støtte til organisasjoner, via pressestøtte til økonomisk støtte til medier for minoritetsgrupper. Det kan selvsagt være alt dette og mer enn det. Jeg vil her avgrense meg til medienes betydning for ytringsfriheten, og spørre kulturministeren, som er øverste ansvarlige for mediepolitikken: I hvor stor grad oppleves ytringsfriheten i Norge som reell? Vi sier stolt at vi har en fri og uavhengig presse i Norge. Vi vet jo at for noen tiår siden var avisene i Norge eid og styrt av de politiske partiene. Det var også den gang NRK var en statsstyrt monopolinstitusjon for kringkasting, og Stortinget hadde sine årlige debatter om programinnholdet i Norsk rikskringkasting. Vi har ikke noe ønske om å gå tilbake til den tiden. Likevel må det være tillatt å spørre om vi nå har satt oss til rette i den stikk motsatte ytterlighet. På 1960- og 1970-tallet var det i alle fall mediedebatter i Stortinget. Mange politikere var mediepolitisk engasjert. Det var naturligvis fordi debattene også dreide seg om selve det innhold mediene formidler. Ansvaret for innholdet er for lengst overlatt til redaktørene. Men så opplever vi i dag at det tilsynelatende bare er en håndfull representanter som interesserer seg for mediepolitikk, og som deltar i disse debattene. De få debattene i Stortinget som handler om mediepolitikk, dreier seg i stor grad kun om regulatoriske enkeltspørsmål, omkring eierskap, politisk reklame i TV, reklamepauser osv. Debatt om mer overordnede prinsipper og de lange linjer er fraværende. Hva forteller dette? Jo, at vi holder oss med det vi kan kalle et «mediepolitisk adhockrati», som ikke interesserer mer enn en liten elite. Forstå meg rett: Vi har vært med på å lovfeste Redaktørplakaten – den står fast. Jeg er ikke ute etter å ta tilbake makta fra redaktørene. Men det jeg vil si, er at dersom det er slik at pressen eller media utgjør den fjerde statsmakt, hvorfor debatterer vi den aldri lenger i Stortinget? Hvorfor tar vi oss ikke tid til å diskutere medienes rolle, deres makt og deres samfunnsansvar? I en periode hadde vi i det minste mediepolitiske redegjørelser med påfølgende diskusjon her i salen. Det er en stund siden. Samfunnet er som kjent dynamisk. Det er i stadig forandring. Fordrer ikke det også en dynamisk mediepolitikk? Men har vi det? Forutsetningen for en aktiv og informert deltakelse i samfunnsdebatten er fri tilgang til et mangfold av informasjon og synspunkter. Mediene utgjør et institusjonalisert system av informasjonsformidling og samfunnsmakt. Den såkalte Maktutredningen betegner i sin sluttrapport massemediene som den sentrale arenaen for kampen om politisk makt – de er mer politisk uavhengige, men «derimot viktigere i kroning og detronisering av politiske og andre ledere. En redigert offentlighet krever at politikere og andre aktører tilpasser seg en journalistisk form og utnytter medienes særtrekk når de søker innflytelse.» I en kronikk om politisk kultur i mediene i Aftenposten 14. august i fjor påpekte stortingspresident Thorbjørn Jagland: «Vi trenger en styringsdyktig politisk kultur i stedet for en galluppreget politisk elite.» Videre sier han: «Intet oljefond kan hjelpe oss hvis vi ikke har politikere som greier å tenke helhetlig og langsiktig. Men samspillet mellom medier, meningsmålinger og opportunistiske politikere undergraver nettopp dette.» Den statlige pressestøtten og momsfritaket utgjør en viktig del av infrastrukturkravet. Fra tid til annen dukker det opp utspill som berører disse, som vedtaket i Språkrådet om at det bør stilles krav om en nynorskandel i avisene. Den direkte pressestøtten utgjør i dag 20 pst. av statens totale bidrag, mens momsfritaket utgjør om lag 1,3 milliarder kr i året, og der de største summene utbetales til de største mediebedriftene. Arne Finborud skrev nylig i Dagens Næringsliv om hvordan pressestøtten og momsfritaket i sin tid kom i stand i 1969. Han beskriver det som en «hestehandel på høyeste plan» og minner om at «for 40 år siden levde aviser og politikere i et skjebnefellesskap». I dag er eierforholdene endret, med såkalt profesjonelle eiere «som forsyner seg grovt av matfatet i gode tider uten å stille opp når det butter imot». Kristelig Folkeparti og undertegnede har vært en forsvarer av pressestøtte og momsfritak, fordi hensikten med disse ordningene har vært å bidra til større mangfold i avismediene. Og fortsatt tror vi det representerer en del av svaret på det som benevnes som infrastrukturkravet i Grunnloven. Fortsatt tror vi disse ordningene bidrar sterkt til at nordmenn er et av de mest avislesende folk. Det betyr imidlertid ikke at vi er imot at det foretas en gjennomgang for å se på om denne 40 år gamle ordningen fortsatt har en innretning som tjener det egentlige formålet på en god måte. Jeg vil spørre statsråden om tiden ikke nå er inne for igjen å nedsette et nytt dagspresseutvalg. De harde avkastningskravene i mediene er imidlertid en utfordring. I dag forventes det at investeringer i kulturinstitusjoner i prinsippet skal ha den samme avkastning som en investering i et industriselskap. Det fører til at de publisistiske hensyn lett skyves i bakgrunnen – økonomisk utarming, oppsigelse av journalister og svekket mediekvalitet blir resultatet. Denne våren er dette særlig aktuelt. Men det er ikke bare avkastningskravene som gir grunn til bekymring. Også utilbørlig press fra utgivere mot redaktører er blitt et tema. Ifølge en undersøkelse utført av Fagpressens Redaktørforening opplevde en rekke redaktører sin situasjon så vanskelig at de vurderte å si opp sin stilling. I dagens medievirkelighet kan det i mange tilfeller være vanskelig å tilegne seg informasjon som på en grundig måte belyser konsekvensene av politiske forslag. Innvandring og integrering er eksempelvis områder hvor det i den senere tid har vært mye debatt. Denne debatten har ofte vært preget av polarisering, bruk av ord som tilslører istedenfor å klargjøre, og tilløp til demonisering av politiske motstandere. Noen har beskrevet det som «konfrontasjonssamfunnet». Det virker som det å oppnå konfrontasjon og finne feil er viktigere enn å beskrive virkeligheten. Her må vi som politikere feie for egen dør. Den tabloidiserte og polariserte framstilling gir kanskje en underholdningsverdi, men tjener den ytringsfriheten? Bidrar det til å gjøre den mer reell? Svaret er nei. Og hvordan virker det inn på dem som ikke har bodd så lenge i Norge? Jeg har snakket med forskere som bekrefter at innvandrere generelt er multikonsumenter når det gjelder medier. Men mye tyder på at mye av konsumet retter seg mot de store internasjonale kanalene og ikke så mye mot de norske. Dette bidrar ikke uten videre til integreringen i det norske samfunnet. Infrastrukturkravet retter seg ikke minst mot disse nye landsmenn. Statlige myndigheter har et ubetinget ansvar overfor disse, både ved å stimulere til mer forskning omkring innvandrernes mediebruk og ved å legge til rette for tiltak som bidrar til å øke kunnskapen om og forståelsen av norsk kultur, politikk og samfunnsliv. Hva akter statsråden å gjøre med dette? Så har kulturministeren også lansert et forslag om et medieombud og et ekspertutvalg som skulle vurdere dette. Senere har en annen variant av dette vært luftet. Jeg tillater meg å spørre hvor denne saken står. Det ble registrert motstand fra Redaktørforeningen og Norsk Presseforbund. Man fryktet at dette kunne true selvjustisordningen. Det er forståelig at man ikke ønsker en statlig overdommer eller sensurinstans, men det var vel ikke hensikten. Jeg har merket meg at det blant journalistene ikke var like stor motstand mot en slik ordning. Jeg mener også det er av interesse å få forslaget vurdert, og imøteser resultatet. Infrastrukturkravet er omfattende. Det pålegger myndighetene å sørge for et vidt spekter av tiltak for å sikre at alle samfunnslag har ytringsmulighet. Jeg har bare berørt noen av de mange problemstillingene. Redaktørene i Mandag Morgen stilte følgende spørsmål i en kronikk i Aftenposten 19. september i fjor: «De tradisjonelle massemediene nedbemanner og strammer inn. Kan de samtidig klare å bli mer åpne for kritisk dialog med leserne?» De påpeker at debatten om hva slags medier vi trenger, må komme nå. Når det gjelder medienes samfunnskontrakt, stod man tidligere overfor et samfunn med underskudd av informasjon, mener de, og skriver: «Nå må vi forme en mediepolitikk for et samfunn der leseren lider av overskudd på informasjon, og underskudd på innsikt.» Jeg mener tiden er overmoden for en politisk debatt om dette. En debatt er også viktig i seg selv, selv om den ikke fører til de store forandringer på kort sikt. En debatt kunne hjelpe oss til å reflektere og bedre forstå hvordan informasjonssamfunnet virker, og hvordan det bør utformes i framtiden. Uten debatt, heller ingen dynamisk og tidsmessig mediepolitikk.