trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-10-15:
Ja, nå var det stilt et veldig konkret spørsmål, og det har jeg svart konkret på. Jeg har også gitt et klart verdisignal i den sammenhengen. Når det gjelder politireformen, som ble framlagt av en arbeiderpartiregjering, og der jeg har gjort det jeg synes har vært riktig for å følge opp, skal jeg gjenta det jeg har sagt tidligere. Når vi evaluerer reformen, er det både for å lære det som blir bra, og det som kan forbedres. Det er klart at der man har hatt gamle politidistrikter med hovedstasjoner og i stedet får en patrulje, vil virkeligheten bli annerledes. Jeg konstaterer at denne virkelighetsskildringen kan variere fra den ene delen av landet til den andre. Evaluering handler nettopp om å lære, om hvorfor det er slik, om hvordan folk opplever det, og hvordan politiet opplever det. Det jeg vet, er at vi har fått en økning i politistyrken, det har vært en økning i budsjettet, og det skjer en økning i kompetansen. Jeg registrerer uromeldinger, fordi det er viktig å registrere. Jeg registrerer også meldinger om bra jobb som gjøres, og som ikke alltid spres med stort trykk videre. Men mange steder i landet kan man også lese det, hvis man ser bildet. Et sammensatt bilde krever evaluering. Evaluering er grunnlaget for læring, derfor vil den bli gjennomført. Og jeg vil selvfølgelig ha et åpent sinn nettopp til en slik evaluering.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-10-15:
Jeg skal ikke gå tilbake til forhistorien, men det var faktisk en kamp om antall politidistrikter, bl.a. Kongsvinger politidistrikt. Jeg tilhørte et mindretall som ble hjertelig nedstemt, bl.a. av representanten Storbergets daværende regjeringsparti. Senere har vi fått en ordning, og da er det min plikt å sørge for at politiet, både gjennom Politidirektoratet og den lokale politimester, operativt er tilgjengelig. Det må ikke skje på en stasjon, men det må iallfall skje ved at noen er tilgjengelig ved en bil som fungerer i nabolaget, og som raskt skal være der. Dette er en oppgave for politiet lokalt å organisere. Det har de myndighet til. De disponerer frihet og ressurser. Det er det Politidirektoratet som følger opp. For å være sikker på at dette kommer bra ut, skal det selvfølgelig evalueres. Det heter læring. Jeg har før reformen kom, aldri uttrykt meg skråsikkert om hvor fort man skulle få effekter av den. Jeg sa til og med at det ville ta noe tid. Men nå gjør jeg det jeg kan for å sørge for at det som blir vedtatt, blir fulgt opp og blir gjennomført, og at det blir trukket læring av det. En del av læringen består i at jeg selv reiser rundt og tar med meg inntrykk, både fra dem som synes at tjenesten skal bli bedre, fra dem som har opplevd den som bra, fra politiledere, fra folk på gulvet og alle andre. Det er en del av læringen, men den erstatter ikke den brede evalueringen. Den vil gi representanten og meg en god anledning til å lære både av det som er godt, og av det som ikke er så godt.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-10-15:
Jeg ser i likhet med representanten Hofstad rettssikkerhetsproblematikken her. En del overordnede trekk ved sakkyndige vurderinger og opplysninger er drøftet i NOU 2000:23, avgitt til Sosial- og helsedepartementet om forsikringsselskapers innhenting, bruk og lagring av helseopplysninger. Men fordi oppslagene i media i den senere tiden først og fremst har vært knyttet til barnevernssaker, har jeg vært i kontakt med barne- og familieministeren, som har ansvaret for dette saksområdet. På samme måte som i straffesaker har også avgjørelser etter barnevernsloven stor og inngripende betydning for dem det gjelder. At det ikke eksisterer en tilsvarende ordning som Den rettsmedisinske kommisjon på dette området, betyr imidlertid ikke at rettssikkerheten er dårlig. Alle de såkalte tvangssakene, f.eks. omsorgsovertakelse, tas av en fylkesnemnd som er sammensatt av en leder som er jurist, to sakkyndige og to legmedlemmer. De sakkyndige medlemmene er oppnevnt av departementet etter særskilte kriterier. Selv om det er sakkyndige medlemmer i fylkesnemnda, er det ikke uvanlig at kommunen eller den private part har benyttet sakkyndige til å utrede saken før den legges fram for fylkesnemnda. I så fall vil den samlede fylkesnemnda ha kompetanse til å ta stilling til om disse sakkyndige utredningene er utarbeidet på en forsvarlig måte og holder god nok kvalitet. Ved en eventuell rettslig overprøving av barnevernssaker er også domstolene satt med sakkyndige meddommere oppnevnt av domstolene. Når det gjelder ytterligere kvalitetssikring av sakkyndighetsarbeidet i barnefaglige saker, har jeg fått opplyst at det i regi av Barne- og familiedepartementet er etablert et eget opplæringsprogram for barnefaglig sakkyndige som går over flere år. Men jeg vil i samråd med barne- og familieministeren og eventuelt andre berørte parter vurdere om det i tillegg bør etableres en ordning for kontroll eller kvalitetssikring av sakkyndige rapporter. Spørsmålet om kvalitetssikring av sakkyndiges arbeid generelt sett vil jeg også følge opp i Justisdepartementets arbeid med ny tvistemålslov.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-10-15:
Jeg forstår spørsmålet, ut fra at disse sakene berører folk veldig direkte, og at de går veldig tett inn på mennesker. Så mitt svar får være som følger: Vi har Rettsmedisinsk kommisjon inne i straffesaker, og den skal kvalitetssikre sakkyndiges rapporter der. Jeg ser det ikke som aktuelt å utvide denne kommisjonens ansvarsområde for sakkyndige rapporter utenfor straffesaker. Jeg ser det imidlertid slik at det i første rekke er domstolen som har ansvar for at arbeidet til de rettsoppnevnte sakkyndige holder den nødvendige kvalitet. Særlig viktig er dette når det gjelder saker om barn. I arbeidet med ny tvistemålslov vil jeg følge opp dette og se hvordan domstolens ansvar kan utvikles. Dette arbeidet må inkludere Domstolsadministrasjonen, og det er viktig å innhente deres og dommeres erfaring på dette området før Regjeringen fremmer forslag til lovendringer og andre viktige tiltak på dette området.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-10-15:
Det er mulig at det er riktig som representanten sier, at det å gå inn i sakene kan føre til det hun selv sier er prosessparende. På den annen side er vel det viktigste her først og fremst å sørge for at det ikke er tvil om sakkyndiges kompetanse. I den sammenhengen viser jeg til det jeg sa i mitt hovedsvar om kontakten med Barne- og familiedepartementet, men også at jeg i forbindelse med den nye tvistemålsloven vil ta spesiell kontakt med Domstolsadministrasjonen. Vi har i andre sensitive spørsmål den senere tid, f.eks. når det gjelder salærer for advokater på et helt annet område, sett hvordan domstoler griper inn og skjærer tvers igjennom når de synes at noe er urimelig. Så jeg vil si at jeg ser med spenning fram til en slik dialog i tilknytning til forslaget Stortinget skal få om ny tvistemålsordning, og den kontakten jeg da må ha med Domstolsadministrasjonen.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-10-15:
Politireformen er nå inne i en fase hvor politidistriktene vurderer driftsenhetsstrukturen, bl.a. organiseringen av politistasjoner og lensmannskontorer. I denne forbindelse vurderer de enkelte politidistriktene flere alternativer for å organisere polititjenesten slik at den blir mer effektiv og publikumsrettet. Departementet har senest i budsjettproposisjonen for neste år gitt de nødvendige politiske føringer for å understreke at nærheten til publikum best kan ivaretas ved at politistasjoner og lensmannskontorer består, men at det må jobbes aktivt med å omfordele administrative oppgaver, slik at de enkelte tjenestesteder får en rasjonell og hensiktsmessig ansvars- og oppgavefordeling seg imellom. I dette perspektivet ønsker vi i større grad å rendyrke lensmannskontorenes og politistasjonenes operative og publikumsrettede funksjoner. Det er både i reformmeldingen og i budsjettproposisjonen understreket at antall tjenestesteder skal bestå. I noen tilfeller kan det være aktuelt å slå sammen flere lensmannsdistrikter der det er faglig hensiktsmessig og tilstrekkelig lokalt fordelt og vurdert. Betegnelsen lensmannskontor bør opprettholdes på tjenestestedet selv om tjenestestedet/lensmannskontoret ikke blir en egen driftsenhet, men inngår i et større lensmannsdistrikt med flere lensmannskontorer. Når det gjelder lensmannen, dekker han i dag en rekke oppgaver. Endringene i den sivile rettspleie på grunnplanet vil dessuten mange steder ytterligere forsterke lensmannens mangeartede og viktige rolle, slik som jeg også tok opp i den muntlige spørretimen. De foreløpige rapportene fra politidistriktene går ut på at mange søker regionale samarbeidsløsninger mellom flere lensmannskontorer uten at dette går ut over hensynet til nærhet og tilstedeværelse. Uansett, det vil ikke være snakk om at lovpålagte politioppgaver nedprioriteres som følge av organisasjonsmessige justeringer. Disse oppgavene vil bli prioritert og utført som tidligere, på en enda mer effektiv måte enn i dag. Hele hensikten med politireformen er at vi skal få et bedre politi til beste for publikum på de steder hvor folk har behov for deres tjenester. La meg også tilføye til slutt: Det bekymrer meg at vi en del steder i landet hvor det både er ressurser og midler, ikke får besatt stillinger fordi folk ikke søker seg dit. Det er en spesiell utfordring som understreker det som jeg oppfatter er kjernen i representanten Bastesens spørsmål til meg.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-10-15:
Det er nok noen steder at det er stillinger ledige på grunn av at de holdes ledige. Selv har jeg som prinsipp at det bør være siste metode. Man bør heller se om man kan gjøre andre grep innenfor et budsjett. Men jeg sikter ikke til det forholdet. Jeg sikter til de steder hvor det både er bevilgninger og vilje og man ikke får søkere. Dette varierer enormt utover landet. Jeg har selv vært i Vestfinnmark politidistrikt og opplevd hva som er situasjonen der. Jeg kjenner situasjonen i politiet i Ryfylke. Andre steder i Norge er det helt annerledes. Jeg vet at Politidirektoratet er svært opptatt av at det skal drives en aktiv rekruttering når folk går ut av Politihøgskolen. Jeg må si at jeg har også en viss undring her, for da vi forleden opprettet en enhet for voldsoffererstatning i Vardø, krydde det av søkere. Det var til og med søkere som trodde at dette var i Bærum, og som opprettholdt søknaden da de fikk beskjed om at det var i Vardø. Så jeg har nok en betydelig tro på den personrettede agitasjon overfor folk for å rekruttere. Jeg håper også at den avdelingen av Politihøgskolen som vi har fått i Bodø, iallfall skal gi bidrag til de tre nordligste fylkene for å løse noe av spørsmålet som representanten nå tar opp.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-10-15:
Lovlydigheten har mange interessante variasjoner i Norge, men jeg skal ikke komme med geografiske kommentarer til den. Sannheten er jo at det overveiende flertall av det norske folk er meget lovlydige. Det er slik at det er store forskjeller lokalt. Det er mange små lensmannskontor som er opptatt av faunakriminalitet. Det er mange steder hvor de til og med er opptatt av det at det er svært kontroversielt lokalt. Men kjernepunktet i mitt svar til representanten Bastesen på hans spørsmål om lovpålagte politioppgaver skal nedprioriteres som følge av organisatoriske justeringer og endringer, var nei, det skal ikke skje. Det var det som var kjernen i spørsmålet, og jeg har svart at det skal ikke skje.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-10-15:
Jeg vil først si at dette spørsmålet er reist tidligere i år gjennom dagspressen og blitt svart på der, og man har også gitt svar til organisasjonen Attac. Men jeg gjentar gjerne svaret og gir gjerne en utdyping av det spørsmålet som Bjørlo Lysbakken nå har reist. Det er viktig at folk engasjerer seg og bidrar til mangfold i samfunnsdebatten. De frivillige organisasjonene er en særdeles viktig og avgjørende bestanddel i den demokratiske og åpne debatten som både representanten Bjørlo Lysbakken og jeg ønsker skal prege vårt samfunn. Antiglobaliseringsbevegelsen er en svært viktig bidragsyter i globaliseringsdebatten. Men det er dessverre også en del av bildet at voldelige elementer kan ønske å skjule seg i – og derved opptre som en del av – fredelige demokratiske bevegelser. Det er f.eks. kjent at voldelige elementer var til stede under demonstrasjonen i forbindelse med Verdensbankens ABCDE-konferanse i Oslo i fjor sommer. Jeg viser i den forbindelse til at arrangøren av demonstrasjonen, politiet og det overveldende demokratiske flertall av demonstranter samlet bidrog til at disse elementene ikke fikk bruke vold. Når det er sagt, så fortjener alle parter stor honnør for at nettopp denne demonstrasjonen nærmest ble en gatefest hvor budskapet stod i fokus. Det skyldtes demonstrantene, det skyldtes politiet, det skyldtes samarbeid mellom politi og demonstranter. Dette synliggjorde et levende demokrati som vi skal være stolte av. Antiglobaliseringsbevegelsen hører med i en slik offentlig meningsytring. Når antiglobaliseringsvirksomheten ble omtalt i trusselvurderingen for 2003 under overskriften «politisk ekstremisme», var det utelukkende på grunn av at voldelige elementer kunne skjule seg i bevegelsen og dernest for å framheve, som det står i trusselvurderingen, at bevegelsen som sådan deltok aktivt for å forhindre slike voldelige elementer. For ytterligere å tydeliggjøre dette: Antiglobaliseringsbevegelsen i Norge, slik jeg kjenner den, er ikke noen politisk ekstrembevegelse, men derimot en samfunnskritisk bevegelse som gir viktige bidrag i en nødvendig samfunnsdebatt.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-10-15:
Måten det kom ut på, var at en journalist stilte et åpent spørsmål. Justisdepartementet gav da i hovedsak den kommentaren jeg gav nå. Det man ikke sa, og som jeg ikke tror kom med f.eks. i intervju i Dagsavisen, var at det står en positiv beskrivelse nettopp knyttet til dette. Det er ellers ikke så mye positivt som står i en slik trusselvurdering, hvis man går igjennom den ugraderte utgaven av den. Når det ble tatt med, var det vel nettopp fordi det er et faktum at det innenlands, men kanskje først og fremst utenlands, er mennesker som har misbrukt demonstrasjoner i en slik sammenheng. Det som er poenget, også med det som faktisk står i trusselvurderingen, som er offentlig tilgjengelig, er at man får en gladattest. Det er vanligvis ikke måten å uttrykke seg på i slike trusselvurderinger. Der uttrykker man bekymringer, litt sorg og litt tungt alvor. Men det at man kan si noe ordentlig til noen i en slik trusselvurdering, tilhører unntakene. Det kommer til uttrykk i teksten. Jeg gjentar ikke noe annet her enn det som står i teksten, og jeg synes det er rimelig og riktig å gjøre det.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-10-15:
Nå har ikke det å ha åpne, ugraderte trusselvurderinger en lang historie i Norge. Jeg har vært medvirkende til at vi har det, så det står jeg selvfølgelig fast ved. I en slik sammenheng tilhører det unntakene at man gir noen positive kommentarer, og det er min plikt å snakke sant om at det ofte finnes mennesker som ønsker å benytte seg av andre menneskers positive og gode motiver. Men vi har i Norge en overveldende historie som viser at vi takler det. Jeg kjenner veldig godt til Alta-demonstrasjonene, for veldig lenge siden. De ble nettopp taklet fordi politi og demonstrasjonsledelse hadde en meget ryddig og god kontakt. Det var en stor glede for meg å konstatere at da vi hadde ABCDE-konferansen, gjentok dette seg. Men gjennom politirapporter vet jeg veldig godt at det var noen som prøvde seg. Jeg skal ikke gå i detalj her i Stortinget. La oss bare prise oss lykkelige for at demokratibevegelser og politi til sammen hadde så mye sindighet og ro og kontakt at disse elementene aldri fikk lov til å skade noe som skulle være en verdig og skikkelig markering.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-10-15:
Jeg har innhentet informasjon gjennom Politidirektoratet. Mitt svar er: For å gi befolkningen i Agder best mulig trygghet innenfor tilgjengelige politiressurser har politimesteren i Agder etablert en såkalt minimumsbemanning i hvert vaktsamarbeidsområde. Den fastsatte minimumsbemanningen er imidlertid relatert til de tider i døgnet som erfaringsmessig krever minst politiressurser. På de tider i døgnet hvor behovet for politi er større, er bemanningen tilpasset situasjonen. Stortingsrepresentant Andersens beskrivelse kan lett misforstås dit hen at minimumsbemanningen innenfor vaktsamarbeidsområdet Arendal, Grimstad og Froland representerer den faktiske bemanning alle ukens dager utenfor normal arbeidstid. Dette er ikke riktig. Ettermiddagen fredag og natten før avisreportasjen, natt til lørdag, varierte bemanningen i det aktuelle vaktsamarbeidsområdet, men den var hele tiden klart høyere enn fem personer. Vanligvis går ikke politimesteren ut med hvilken konkret bemanning det til enhver tid er i Agder politidistrikt. Det er ut fra hensynet til en effektiv kriminalitetsbekjempelse at politidistriktet ikke ønsker å fortelle hvor mange de til enhver tid har på jobb. Politimesteren har gjort minimumsbemanningen kjent for at befolkningen skal vite at det aldri er færre enn fem i det aktuelle vaktsamarbeidsområdet. Når det gjelder den totale bemanningen i Agder politidistrikt, er antallet ordinære stillinger det samme som før de tre tidligere politidistriktene ble slått sammen. Sammenlignet med landets øvrige politidistrikter hører Agder til blant dem som har en forholdsmessig god bemanning.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-10-15:
Jeg er verken politimester i Agder eller politidirektør. Jeg merker meg selvfølgelig enhver reaksjon som kommer på det som skjer i Politi-Norge. Den varierer i forskjellige deler av landet. Jeg skal ikke gå inn på det nå, annet enn å si at Agder har de ressursene som jeg her har gjort rede for. De har også for inneværende år fått et betydelig beløp i tilleggsbevilgning fra Politidirektoratet for å klare sin driftssituasjon. Jeg vet at Politidirektoratet følger situasjonen i distriktet svært nøye, og jeg holder meg orientert om det de forteller meg. Når det gjelder den konkrete saken i Tvedestrand, ble det tidlig, heldigvis, foretatt en prinsipiell avklaring av at når en mann blir valgt til ordfører, har han selvfølgelig krav på å beholde jobben sin når han kommer tilbake. Det skulle blott bare mangle! Ellers vil jeg i grunnen tilføye, etter at jeg av og til har feriert på Sørlandet, at jeg gjerne skulle sett mer av den gleden det ble gitt uttrykk for i Agderposten en dag, da man skrev at politiet i Risør rykket ut til Tvedestrand fordi Tvedestrand-politiet hadde noe annet å gjøre, og at man også fikk bistand, så vidt jeg husker, fra politiet i Gjerstad. Å samarbeide på tvers av kommunegrenser er en god ting. Andre enkeltheter skal jeg ta med meg når politireformen evalueres. Jeg har tidligere i dag sagt at evaluering betyr å lære på godt, men også på det som man kan lære av for å forbedre det hele.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-10-15:
Evaluering betyr jo å lære. Men jeg konstaterer jo f.eks. at politiet i Agder – bare for å ta ett eksempel – har bygd opp sin kompetanse når det gjelder det vi kaller kriminalitet i hjemmet, altså vold i hjemmet. På det området har man tatt tak i denne kriminaliteten på en måte som man kan være stolt av, også i forhold til landet for øvrig. En del av politireformen dreier seg om kompetanseoppbygging. Jeg viser også til det politimesteren i Agder sa i sommer, at man må ta alvorlig den bakenforliggende, organiserte kriminaliteten, som er en ny utfordring i distriktet, og som jeg vet man tar på alvor. Kriminalitetsbildet endrer seg, og representanten Andersen kan i hvert fall stole på at når jeg mener at noe skal evalueres, betyr det at det er det som skal skje. Da skal vi, for å holde meg til et uttrykk min avdøde svigermor lærte meg, følge prinsippet APB – alt på bordet!
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2003-10-15:
Jeg er veldig glad for at statsråd Dørum har et engasjement i denne saken, for det er ikke tvil om at mye av den volden, den kriminaliteten og den mishandlinga som skjer ute i vårt samfunn, begås av mennesker med psykiske problemer. Vi er midt oppe i en opptrappingstid for psykiatriplanen, mens det Norge rundt nå ser ut til at helseforetakene er i ferd med å kutte innen psykiatrien. I neste øyeblikk ser vi at det er politiet som får problemene – med transporten. Mitt spørsmål blir da: Har justisministeren tenkt å gjøre noen konkrete grep innad i Regjeringa for å få mer penger til psykiatrien – eller eventuelt at politiet gjør en annen jobb? I alle fall må det gjøres noen konkrete grep når det gjelder den gråsonen som vi har.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2003-10-15:
Som et eksempel på at straffesakskjeden henger nøye sammen, kan jeg fortelle at i politidistriktet i Øst-Finnmark var de veldig flinke med å avsløre en internasjonal storsvindel med nye Mercedes-biler på grensa mellom Norge og Russland. Men når de skulle ha de menneskene de anholdt, i varetekt, måtte de ha dem i varetekt i Oslo, i Trondheim, i Bodø, i Tromsø og i Vadsø. Det kostet dette politidistriktet over 1 mill. kr. – hele saken har kostet dem over 2 mill. kr. Da er mitt spørsmål: Når vi ser slike utslag av at vi nå har kø til fengslene – hva skal vi egentlig gjøre? For dette kommer til å være et problem i ethvert politidistrikt. Vi har også vært i politidistrikter som ikke torde å begynne, fordi de så at de hadde sju kriminelle de måtte ta, men faktisk ikke hadde celler nok til å varetektsfengsle alle sju. Hva gjør vi, statsråd?
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-15:
Jeg har et spørsmål til miljøvernministeren. Miljøvernorganisasjonen Grønn Hverdag avslørte gjennom programmet «Puls» at kosmetikkprodukter og pleieprodukter for barn inneholder miljøgiften parabener. Dette er en gift som kan forstyrre hormonbalansen hos mennesker. For fem år siden hadde vi en lignende sak. Da avslørte man at barneleker av plast inneholdt miljøgiften ftalat, som er en mykgjører. Den gangen valgte Regjeringen å forby ftalater til bruk i barneleker. Mitt spørsmål er: Vil statsråd Børge Brende ta initiativet – som en start iallfall – til å forby bruk av miljøfarlige parabener i alle pleieprodukter ment for barn?
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-15:
Jeg takker statsråden for at han tar problemet alvorlig. Vi som har jobbet med miljøgifter over en viss tid, vet at det eneste vi kan si med sikkerhet, er at om fem år vil vi få en ny overraskelse i forbindelse med en ny stoffgruppe hvis vi ikke klarer å ta noen nye grep – også internasjonalt – i kjemikaliepolitikken. Det fins hundre tusen forskjellige kjemikalier ute i markedet, og i dag er det slik at det er myndighetene, miljøorganisasjonene eller faginstansene som må bevise at et stoff er farlig før det kan forbys. Det er det statsråden nå beskriver i forhold til parabener, altså at bevisbyrden ligger hos myndighetene. Det skulle ha vært motsatt. Det skulle ha vært slik at det er selskapene som må bevise at et produkt eller et stoff er ufarlig. Jeg håper statsråden kan være med og ta et initiativ til en bred gjennomgang av kjemikaliepolitikken, og sørge for at Norge kan bli et foregangsland i å snu bevisbyrden.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-15:
Vi i SV er glad for at Regjeringen vil se på denne konkrete saken som har kommet opp. Det er heller ikke noen tvil om at det er behov for å forsterke myndighetskontrollen på disse områdene. Jeg lurer av og til på hvor mange vekttall i kjemi og biologi man må ha for å tørre å gå i butikken, og for å tørre å gi noe til sine barn eller til sine barnebarn. Vårt politiske ansvar og vårt politiske engasjement må være å sette disse standardene og sørge for den kontrollen som må være der, fordi den enkelte forbruker sjølsagt ikke har noen mulighet til å kunne lese seg fram til alle spesifikasjonene på et produkt. Det er det ene. Det andre er: Ministeren ble spurt av representanten Sørensen om han var enig i prinsippet at det må være en omvendt bevisbyrde. Det svarte ikke statsråden på, så jeg vil utfordre statsråden igjen: Er det ikke rimelig, med den veldige mengden av kjemiske stoffer og problemene i forbindelse med dette, at det er omvendt bevisbyrde?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2003-10-15:
Jeg føler at den undersøkelsen som ble gjennomført av Grønn Hverdag, viser to ting. Det ene er at det nok ikke er så enkelt som statsråden sier, at vi har faglige myndigheter som forbyr det som er farlig – for hormonhermere finnes, og de finnes i pleieprodukter til små barn. Det andre undersøkelsen viser, er at det finnes gode alternativer. Det er fullt mulig å produsere den typen produkter uten disse hormonhermerne som det her er snakk om. I arbeidet med farlige kjemikalier synes jeg det hadde vært en fordel om en kunne ha skilt ut disse såkalte hormonhermerne som påvirker hormonbalansen, og som også akkumulerer seg, særlig overfor barn. Er det ikke en mulig veg å gå her at vi forbyr stoff som er såkalte hormonhermere, at vi forbyr det definitivt i alle produkter rettet inn mot barn, fordi det vil kunne påvirke deres helse i et langsiktig perspektiv?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-10-15:
Mitt spørsmål går til justisministeren. Alle i denne salen er opptatt av at ressursene i politiet skal utnyttes på en best mulig måte. Senterpartiet forstår imidlertid ikke at større enheter og sentralisering må være svaret. Mange steder i landet utredes nå en sammenslåing av lensmannskontor. For eksempel foreslås det på Romerike bortimot en halvering. Dette vekker reaksjoner, ikke fordi man ikke er åpen for endring, men fordi all erfaring tilsier at sentralisering gir dårligere tilbud til folk, i dette tilfellet at politiet ikke blir så synlig og ikke har så god oversikt lokalt som folk faktisk ønsker seg. Så er det jo fullt mulig å tenke samarbeid på tvers av lensmannsdistrikter, uten sammenslåing. Utvikling av spisskompetanse og kompetanseutvikling kan skje på tvers. Mitt spørsmål er ganske enkelt: Hvilken holdning har justisministeren til sammenslåing av lensmannskontor?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-10-15:
Det Senterpartiet frykter, er at vi står foran en totrinnsrakett. Først reduseres antall lensmannskontor, og deretter reduseres innsatsen på tjenestestedene, også som en følge av at ressursene er knappe. De som taper, er periferien, enten vi snakker om sentrale strøk, eller vi snakker om Distrikts-Norge. Sammenslåingsprosessen foregår etter vår oppfatning i altfor stor grad av stillhet. I praksis pålegges lensmenn og folk i politiet munnkurv. Det betyr at vi heller ikke får den fagligheten inn i debatten som hadde vært ønskelig. Mitt oppfølgingsspørsmål til statsråden blir da: Hva vil statsråden gjøre for å bidra til større åpenhet på et område som betyr svært mye for folk i hverdagen?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-10-15:
Eg er overraska over at statsråden bagatelliserer det engasjementet og dei debattane som no er ute i landet. Eg har her ei underskriftsliste frå Liabygda på Sunnmøre, eg har eit avisutklipp frå Suldalsposten om ein ordførar som vil kjempa mot ei samanslåing av lensmannskontora i Sauda og Suldal, og det finst mange andre eksempel. Årsaka er det som no er på gang når det gjeld oppfølging av politireforma, fase 2. Det handlar om tryggleik i kvardagen, i by og i bygd. Det handlar om å styrkja det førebyggjande arbeidet, om å styrkja ei oppklaring av kriminelle handlingar, ikkje om å svekkja dette. Kven er det som til slutt skal konkludera? Er det den ansvarlege statsråden, eller lèt han no desse prosessane gå sin gang og tvettar sine hender?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-10-15:
En av forutsetningene og en av de viktigste premissene i politireformen var jo nettopp at politiet skulle komme nærmere borgerne, at man skulle løfte hodet litt, bort fra saksbehandlingstid og oppklaringsprosent, og at nærhet til både lensmann og polititjenestemann var avgjørende i forhold til folks trygghetsfølelse. Derfor var det med glede vi kunne registrere at statssekretæren i Justisdepartementet i valgkampen gikk ut og fredet lensmannskontorene og i hvert fall sa at de ikke skulle legges ned uten kommunalt samtykke eller samtykke fra dem som bor i distriktet. Er det en garanti som justisministeren står fast ved? Og vil justisministeren også foreta seg noe i forhold til de lensmannskontorene og politistasjonene som i dag stenger dørene kl. 16 og henviser både voldsofre og andre utsatte borgere til steder lenger borte, gjennom ringeklokkeaktivitet? Vil justisministeren foreta seg noe for å gjenåpne de politistasjonene som i dag faktisk tilbyr langt dårligere service enn det man har gjort i de siste 20-30 årene?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-10-15:
Nå skulle jeg egentlig ha hentet huskelappen min, men jeg tror jeg husker det likevel. Vi står overfor en situasjon i forhold til strafferettspleien som er svært alvorlig. Én av fem vinningsforbrytelser i dette landet oppklares. Vi står overfor en situasjon hvor 4 600 straffesaker står i kø for å få behandling i norske domstoler. Og endelig vet vi at soningskøen i Norge har vokst med nærmere 70 pst. siden Dørum ble justisminister i 2001, og nå er det 2 800 mennesker i den køen. Dette betyr at vi står overfor et strafferettsapparat som i stor grad ikke fungerer. Mitt spørsmål til justisministeren er: Hva er årsaken til at Regjeringens kamp mot kriminalitet ikke lykkes?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-10-15:
Det som bekymrer meg i forhold til denne debatten, og den krisen vi egentlig har i hele strafferettskjeden, er jo at Stortinget, Justisdepartementet og aktører når det gjelder kriminalpolitikken, nettopp har pekt på strafferetten som et viktig område for å løse de utfordringene vi har i forhold til kriminalitetsbekjempelse. Så følger man på mange måter ikke opp med å gi tilstrekkelige midler eller tilstrekkelig redskap for å ta unna med det virkemiddelet som man på mange måter har pekt på. Og det er ikke noe rart at folk mister tillit til et slikt system, hvor en 17-åring må vente kanskje ett og et halvt år med å få saken til doms, og så skal han vente i to år med å få sone. Da har han blitt en voksen mann, som kanskje, heldigvis, har klart seg bra – eller kanskje det har gått dårlig. Ser justisministeren nå at det er behov for helt andre tiltak enn det man varslet i 2001, i 2002 og i 2003, all den tid alle disse køene faktisk øker, at vi nå faktisk er avhengig av bredere tiltak, og langt mer aggressive tiltak, i forhold til dette?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-10-15:
«I Flekkefjord ble en kvinne for en tid tilbake drapstruet og holdt som gissel i sitt eget hjem i et døgn. Politiet rykket ikke ut. De argumenterer med mangel på ressurser. Publikumskontakten til politiet i vestfylket i Vest-Agder er betydelig svekket. Folk som henvender seg til politiet utenfor ordinær arbeidstid blir bedt om å ta kontakt i vanlig arbeidstid, selv om det gjelder drapstrusler eller andre alvorlige situasjoner. Hva vil statsråden gjøre for at politiet skal rykke ut ved slike alvorlige hendelser?»
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-10-15:
Jeg takker for svaret. Det må jo bekymre landets justisminister at vi får stadig flere slike eksempler. Jeg registrerer at det er uenighet i forhold til hvordan folk beskriver faktum, men bare det at vi får flere episoder hvor folk føler at de har mistet mye av den trygghetsfølelsen som politiet skal bidra til i lokalmiljøene, må bekymre justisministeren. Én ting er, som jeg sa tidligere i Stortinget her i dag, saksbehandlingstid og oppklaringsprosent i straffesaker. En annen ting er den konkrete tilstedeværelsen av polititjenestemenn. Jeg må si at jeg syns det er bekymringsfullt at vi nå i en rekke ganske store byer i Norge opplever at politiet nærmest innfører stengte dører etter kl. 16. Det gjelder Kongsvinger i Hedmark, Elverum i Hedmark, og vi ser det også mange andre steder hvor det bor masse mennesker, og hvor man har vent seg til at politiet er tilgjengelig på politistasjonen. Vil justisministeren foreta seg noe, slik at vi får noe mer innhold i polititjenesten og ikke bare diskuterer struktur?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-10-15:
Dette er jo gode ord, men det er faktisk ikke noe annet enn ord. Jeg erindrer tittelen på en ungdomsbok som het «Fra prat til praksis», og den syns jeg justisministeren skal merke seg i denne type saker. Arbeiderpartiets initiativ i forhold til politireformen var nettopp å få mer nærhet av polititjenestemennene, å bevare tjenestesteder for at folk skulle føle trygghet, og nå hører vi om verdisignaler og om evaluering. Jeg vil si at det må da være mulig for landets justisminister å sørge for at politistasjonene, særlig i middels og store byer, faktisk har betjening utover kl. 16. Det hadde jeg forventet at justisministeren nå grep fatt i. Det må kunne gå an å forsere det – ikke bare vente på den evalueringen som kommer i 2004, men sørge for at dette er på plass. Dette er en berettiget frykt hos mange norske borgere.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-15:
Den mest intelligente reaksjonen av dem alle er vel at det i det hele tatt kommer en reaksjon, og at den kommer veldig raskt. Det vi ser nå, er at både domstolene, politiet og kriminalomsorgen advarer oss justispolitikere mot at reaksjonene kommer til å komme seinere i framtida enn det de har gjort til nå, på grunn av et særdeles presset budsjett, som i tillegg lider under at budsjettene har vært presset over lengre tid. Jeg har nå vært med på å behandle tre budsjetter, og soningskøene har økt hver eneste gang. Svaret er delvis bruk av dublering, noe vi vet ikke er en særlig intelligent løsning hvis man ønsker endring innenfor fengselsmurene. Mitt spørsmål til statsråden er derfor: Vil statsråden være med på en dugnad hvor vi prøver å finne helt andre og radikale grep, ved f. eks. å konvertere en del av de dommene til domfelte som har stått lenge i kø, slik at vi kan få en rask reaksjon? Det er det aller viktigste.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-10-15:
Jeg vil stille et spørsmål til uviklingsministeren. Statsministeren sa i trontaledebatten at Regjeringen ville fornye kampen mot arbeidsledigheten, og at dette var en hovedsak for Samarbeidsregjeringen. Med bakgrunn i disse uttalelser og den erkjennelse at deler av norsk industri, ikke minst langs kysten, sliter, vil statsråden revurdere sin holdning til bundet bistand når det gjelder matvarer, og bidra til at norsk fiskeforedlingsindustri fortsatt kan få kontrakter om levering av mat som nødhjelp og bistand og dermed unngå oppsigelser og nedlegging av viktige arbeidsplasser i Kyst-Norge?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-10-15:
Takk for svaret. Når det gjelder prinsippet om binding av varer og tjenester, deler jeg langt på vei statsrådens synspunkter. Nå gjaldt dette matvarer spesielt, og det er heller ikke en del av de anbefalinger som OECD har. Hvis det var slik at anbud ble praktisert når det gjelder fiskehermetikk, som det her er snakk om, hadde det sikkert vært veldig fornuftig. Men de siste tre årene har det ikke vært lagt ut et eneste anbud når det gjelder fiskehermetikk. Dette kjøpes direkte. Når det ikke er et fungerende marked, som statsråden ønsker seg og beskriver, vil Norge i påvente av det da sørge for at de bedrifter og de arbeidsplasser som er avhengige av dette, fortsatt kan få kontrakter, som de har hatt i mange år, slik at vi kan være med på en del av dette, i likhet med andre land vi konkurrerer med?
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-10-15:
Et viktig prinsipp i norsk utviklingspolitikk og i norsk bistandspolitikk har vært å kvitte seg med en gammel, dårlig ordning som innebærer å binde bistand til kjøp av norske varer og tjenester. Med andre ord, pengene kommer ikke med mindre det er vi som leverer varene. Vi har lang erfaring for at dette er dårlig bistand, og det er dyrere bistand. Med andre ord: Det er sløsing med bistandsmidler. At det er dårligere, vil si at man ikke får gode nok resultater ute, og dyrere vil si at man anslagsvis får 20–25 pst. økning i utgiftene, fordi det ikke er en internasjonal konkurranse om leveransene. Derfor er vår generelle politikk at vi i likhet med de aller fleste likesinnede giverland – i hvert fall når det gjelder alle MUL-landene, og ellers mange andre land – ønsker å avvikle binding av bistand. Dette omfatter også etter vår vurdering matvareområdet, altså Verdens Matvareprogram. Nå har ikke jeg kommet med noen verdivurdering av verken varene eller leveransene, som representanten sikter til, jeg sikter til den generelle politikken. Men vi mener også her at det er viktig at det er opp til Verdens Matvareprogram selv å velge hvilke varer man vil bruke til hvilken tid, at man selv vurderer hvor varene bør komme fra, og selv vurderer hvem som skal levere, uten at Norge skal legge føringer for dette.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-10-15:
Det som er tilfellet, er at vi har hatt en dialog med Verdens Matvareprogram om disse leveransene og betydningen av at innkjøp skjer lokalt. Vi ønsker at utviklingslandene selv skal kunne levere og bruke dette til egne arbeidsplasser og egen økonomisk utvikling og vekst. Det er den beste løsningen i et utviklingsperspektiv. Så har vi sagt at vi er opptatt av at det skal være en åpen konkurranse om disse leveransene, og at det ikke skal være slik at man skal løpe til konkurrentene, altså Japan og Canada, som har vært leverandører for dette sammen med Norge, men at man primært skal gå til utviklingslandene. Dersom denne ordningen viser seg ikke å fungere, har vi sagt til både leverandørene og til WFP at vi må revurdere vår holdning. Men vår holdning er at det er utviklingslandene som bør levere. De kan også produsere disse varene, og de har faktisk mye større behov for disse arbeidsplassene enn vi har i Norge, som tross alt har en annen økonomisk situasjon.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-10-15:
Primært er nok dette et ansvarsområde som ligger under utenriksministeren, men jeg skal likevel svare på spørsmålet. Det er helt klart en bekymring internasjonalt for at en større bruk av militære styrker i humanitært hjelpearbeid kan skape en situasjon hvor usikkerheten for hjelpearbeiderne øker. Statssekretær Vidar Helgesen har fokusert sterkt på dette. Dette er også noe som kommer til å være et tema i forbindelse med Røde Kors’ internasjonale samling nå. Det er ingen tvil om at det blant de humanitære aktørene er en bekymring for dette. Det gjør at man også i diskusjonen når det gjelder Afghanistan i forhold til vurderingen av hvorvidt Norge skal engasjere seg ytterligere, eller i samarbeid og samtaler med andre land, er veldig bevisst på at de militære skal ta seg av de sikkerhetsmessige forholdene og prøve å skape rammevilkår for de frivillige organisasjonene, for de humanitære organisasjonene og deres gjenoppbyggings- og hjelpearbeid. Dette hadde jeg senest veldig sentrale diskusjoner om med de ulike aktørene da jeg var i Afghanistan for noen få uker siden.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-10-15:
For det første kommer jeg ikke til å kommentere vurderingen av norske selskapers virksomhet i utlandet. For det andre er jeg utviklingsminister og ikke bistandsminister. Og for det tredje: Når det gjelder spørsmålet om en sammenblanding, var jeg inne på det. Vi er også bekymret for dette. Det som i hvert fall fra norsk side er gjort i forhold til Afghanistan og den styrken som er der, er at det er en meget begrenset SIMIC-del knyttet til operasjonen. Det er stilt til disposisjon 5 mill. kr som de kan benytte til den type hjelpearbeid. Det er en lang tradisjon når norske styrker opererer i utlandet, at de har noen få midler for å drive med den type hjelpearbeid. Tyngden av vår humanitære innsats er fremdeles på de frivillige organisasjonene og på å bistå myndighetene i gjenoppbyggingen. Det er der tyngdepunktet fortsatt skal være. Vi skal ikke flytte vår innsats fra det og over på det militære.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-10-15:
Israel hevder at muren som bygges delvis langs den grønne linjen og delvis langt inne på Vestbredden, bygges for å hindre palestinere i å gjennomføre terroraksjoner inne i Israel. Israel har rett til å forsvare seg mot terrorisme. Regjeringen er imidlertid sterkt bekymret for den trasé Israel nå velger i byggingen av muren. Dyrkbar mark eksproprieres, bønder blir delvis utestengt fra jordene sine, og hele landsbyer får innskrenket bevegelsesfrihet. Det er også en sterk frykt for at murens trasé skal prejudisere grensen i en endelig sluttstatusavtale, slik at byggingen av muren innebærer en de facto annektering av land. Dette vil kunne sette en to-statsløsning i fare. Som alle er kjent med, er en to-statsløsning en viktig del av sluttstatusløsningen av konflikten. Regjeringen er derfor motstander av at muren bygges – eller gjerdet, det varierer jo litt – og hvis Israel likevel gjennomfører prosjektet, må muren bygges på den grønne linjen. Både statsminister Bondevik og utenriksminister Petersen har tatt dette spørsmålet opp med den israelske regjeringen. Denne saken ble også behandlet i et åpent møte i Sikkerhetsrådet 14. oktober. I Norges innlegg gjentok Regjeringen sin motstand mot muren og oppfordret nok en gang Israel til å avstå fra å bygge muren inne på Vestbredden.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-10-15:
Dette er et vanskelig spørsmål for meg å svare på. Det er primært utenriksministerens ansvar å gjøre en vurdering av hvilke andre tiltak som kan iverksettes for å lirke Israel på plass. Jeg er neppe sikker på at veldig mange andre land har mange gode ideer til dette for øyeblikket heller. Det er en meget komplisert situasjon. Vi har jo fra norsk side, utenriksminister Petersen ved besøk og statsminister Bondevik ved telefonsamtaler, hatt mange runder med president Sharon både om dette og andre spørsmål, og det er ikke lett å se hvordan man skal kunne påvirke Israel i rett retning i dette spørsmålet. Det er vel egentlig primært den amerikanske regjeringen som har den største innflytelsen i denne sammenheng, og det er en forventning det internasjonale samfunn har, at dette ansvaret bør tas av den amerikanske regjeringen også.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-10-15:
Ja, jeg planlegger selv å reise til Vestbredden og Gaza, som ledd i oppfølgingen av vårt utviklingssamarbeid med de palestinske selvstyremyndighetene, forhåpentligvis i desember. Da vil jeg få anledning til å se nærmere på hvordan situasjonen er langs muren, også de palestinske områdene som er sterkest berørt når det gjelder praktiske problemer som representanten her er inne på, og som jeg også er kjent med. Det tror jeg vil kunne gi et bedre grunnlag for å vurdere hvorvidt det er enkelttiltak vi fra norsk side kan gjøre for å bøte på situasjonen. Jeg skal love representanten at dette skal jeg vurdere, og vurdere seriøst.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-15:
Eg vil òg stille eit spørsmål til utviklingsministeren. Eg har eit spørsmål som dreier seg om den situasjonen vi no er oppe i, med omsyn til å blande humanitær innsats med militær innsats. I Afghanistan og Irak har fleire bistandsarbeidarar blitt drepne i løpet av hausten, nettopp på grunn av at folk ikkje har skilt mellom kven som var soldatar, og kven som var humanitære hjelpearbeidarar. Vi bør no kunne tore å ta ein debatt om kva som er humanitært. Er det mogleg å vere humanitær med kryssarrakettar, med våpen? Det vi ser, er at fleire organisasjonar, bl.a. Raudekrossen og Legar utan grenser, ser ein klar samanheng mellom valden og den amerikanske militære innblandinga i det humanitære hjelpearbeidet. Militære agerer som hjelpearbeidarar, deler ut mat og medisinar med maskingevær på ryggen. Og det er jo klart ein stor risiko for at terrorgrupper oppfattar hjelpeorganisasjonane som allierte med militærstyrkane.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-15:
Det er klart at vi er i ein situasjon der forskjellen mellom soldatar og bistandsarbeidarar blir viska ut. Vi ser jo at bruken av norske soldatar kostar mykje meir enn f.eks. å gje pengane til Norsk Folkehjelp, som heilt klart er mykje meir effektivt. Organisasjonen er privat, det er ein bistandsorganisasjon som kan mykje meir, og som bruker lokalt tilsette for å drive minerydding – mykje meir effektivt enn norsk, statleg innsats, som kanskje meir er til stades som ei symbolsk støtte for dei som okkuperer Irak. Ser bistandsministeren at vi kan få ei forflytting av bistanden, at bistanden plutseleg går over til å vere krigsinnsats? Vi var jo så heldige i Noreg at vi fann demokratiet før vi fann olja, men vi ser at på enkelte område driv Noreg med korrupsjon. Norske statsselskap driv med korrupsjon. I tillegg blandar vi roller mellom soldatar og bistandsarbeidarar. Vi held på å viske ut det som var det humanitære Noreg. Kva har bistandsministeren tenkt å gjere med det?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-15:
Eg tillèt meg å stille spørsmål til utanriksministeren som blir svart på av utviklingsministeren: «Israel har hittil bygd til sammen 125 km» – av FN-tala såg eg i dag at det var 150 km – «med mur og gjerde opp mot palestinske områder på Vestbredden. Israel følger ikke den grønne linjen fra våpenhvilen i 1949. Muren går flere steder inn på okkupert område. Hva gjør Regjeringa for å påvirke Israel til i første omgang å stanse bygginga av muren?»
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-15:
Eg takkar for svaret. Det er svært gledeleg at utanriksministeren besøkte president Arafat i går, men det var synd at ein i natt ikkje klarte å få til ein resolusjon i FNs Tryggingråd mot muren. Men dersom Regjeringa vil gå endå lenger enn til den positive haldninga som utviklingsministeren her legg til grunn, kva synest utviklingsministeren at ein kunne gjere av praktiske tiltak for å lirke Israel på ein veg vidare mot å stoppe bygginga av muren og kanskje i tillegg på sikt vere med på å rive han?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-15:
Eg takkar for svaret igjen. Eg trur utviklingsministeren har rett i at løysinga ligg eigentleg i den amerikanske kongressen, i og med at dei finansierer veldig mykje av dei irregulære tiltaka som Israel set i verk. I landsbyen Jayyous på Vestbreidda har innbyggjarane no vore utestengde i 10–14 dagar frå områda sine med sitrusfrukttre og olivenlundar, og utviklingsministeren veit veldig godt kva problem det skaper for småbønder. I tillegg ligg seks av grunnvassbrønnane deira på feil side av muren, og utviklingsministeren kjenner veldig godt til korleis vassproblema er, spesielt for folk som er fattige og lever på landsbygda. Utan vatn stoppar mest heile verksemda. Ser utviklingsministeren noko vi kan gjere, anten via budsjettet i Noreg eller av politiske tiltak, for å hjelpe dei som blir ramma aller mest? Det dreier seg hittil kanskje om 4 000–5 000 palestinarar, som heilt klart blir ramma dagleg av denne muren som sperrar dei ute frå jorda sine. Ser ho nokon kortsiktige tiltak som Noreg på nokon måte kunne bidra med?
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2003-10-15:
«Den siste tiden er bruk av sakkyndige erklæringer i retten mye omtalt i mediene. Et spesielt fokus har vært rettet mot faglig uenighet mellom psykologer og bruk av tester som grunnlag for den, eller de sakkyndiges uttalelser og råd til retten. I de sivile sakene er det ingen form for kvalitetssikring av erklæring fra sakkyndig. Etter min mening er denne praksis et rettssikkerhetsproblem både for den enkelte og for samfunnet. Hva vil statsråden gjøre for å kvalitetssikre sakkyndiges arbeid i sivile saker?»
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2003-10-15:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er veldig glad for at statsråden vil følge opp dette og tar dette problemet på alvor. Det er jo, som statsråden sier, spesielt i barnefordelingssaker og omsorgssaker at dette er et stort problem. I den såkalte Svanhild-saken, som det har vært fokusert mye på i mediene, har man sett eksempler på at man nettopp kunne ha trengt en kommisjon for gjennomgang forut for hovedforhandlingene. Hva kan statsråden gjøre for å unngå at slike forhold oppstår? Jeg hørte at statsråden vil følge opp i forhold til tvistemålsloven, men er det også andre ting man kan iverksette?
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2003-10-15:
Den praksisen som er i dag i de sakene som vi har hørt om gjennom media, der man har avdekket forhold hvor det er grunnlag for mistenkeliggjøring, og der det også er uverdige diskusjoner i retten mellom flere sakkyndige, er neppe noe som er egnet til å veilede og opplyse retten i vanskelige saker. I tillegg til dette, ser statsråden at kvalitetssikring av sakkyndige også kan være et bidrag til at en unngår at saker ankes, slik at det også dermed blir et prosessparende tiltak?