Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
For en tid siden ble Norge igjen kåret til verdens beste land å bo i. Det er lett å tro at det skyldes oljen. Det er feil. Mange land er rike, men altfor ofte ser vi at denne rikdommen blir forbeholdt et lite, rikt mindretall. Vi bærer alle i oss drømmen om hvordan vi vil leve, men det nytter lite å drømme hvis du ikke har frihet til å gjennomføre drømmen. Norsk arbeiderbevegelse så tidlig at slik frihet bare kan oppnås i fellesskap. Derfor har vi skapt et sterkt fellesskap, et fellesskap hvor vi alle betaler inn skatt etter evne og får tilbake ulike velferdstjenester etter behov. Gjennom en felles skole kan alle få lik rett til utdanning. Gjennom et felles helsevesen kan alle få lik rett til medisinsk behandling. Gjennom en felles folketrygd kan alle få økonomisk sikkerhet ved arbeidsledighet, ved uførhet og alderdom. Dette fellesskapet er resultatet av politisk vilje, av politisk kraft – i stor grad av arbeiderbevegelsens vilje og kraft, ofte, som nå, i et samspill med sentrum. Selvsagt har petroleumsinntektene betydd mye, men velferdsstaten bygger først og fremst på arbeid, på vår felles verdiskaping og på høy yrkesdeltakelse. Derfor har arbeid for alle alltid vært et hovedmål. Arbeid betyr mye for hver enkelts inntekt og velferd. Men arbeid er også avgjørende for vår felles velferd. Høy yrkesdeltakelse gir skatteinntekter som kan betale for bedre skole og bedre sykehus, og høy yrkesdeltakelse gir flere hender til å utføre de oppgavene som skal løses. Vår velferd er derfor også i stor grad bygd på viljen til likestilling mellom kvinner og menn – på høy yrkesdeltakelse blant kvinner. Også derfor er likestilling viktig. Så merket jeg meg at Høyres leder i debatten tidligere i dag skrøt av den økonomiske veksten i det høyrestyrte Sverige. Ja, i 2005–2010 hadde Sverige en vekst på 6,5 pst., men veksten i Fastlands-Norge – jeg understreker Fastlands-Norge – antas å være 13 pst. i den samme perioden, altså dobbelt så mye. Arbeidsledigheten i Sverige i den samme perioden har hele tiden, fra 2006, vært om lag dobbelt så stor som i Norge. Det norske velferdssamfunnet er en stor suksess. Den norske og den nordiske modellen er en stor suksess – en seier. John F. Kennedy sa en gang at seire har en tendens til å trekke til seg mange fedre. Også høyresiden vil nå ha del i farskapet. Men da er det nok riktigere når VG skriver at Høyre gikk inn i velferdsstaten baklengs, motvillig og på krykker. Vel så viktig er det likevel at Høyre og Fremskrittspartiet vil svekke viktige elementer i denne modellen – Fremskrittspartiet i større grad enn Høyre, ja, men Høyre vil være avhengig av Fremskrittspartiets støtte og påvirkning for å få flertall for en slik politikk. Viljen til å forsvare og forbedre velferdssamfunnet er spørsmål om veivalg. Vi må velge velferd eller skattelette. Høyre og Fremskrittspartiets ønske om å fjerne formuesskatten betyr ikke bare at noen av landets absolutt rikeste vil bli nullskatteytere. Vel så viktig er det at penger som tilsvarer driften av 15 000 sykehjemsplasser, heller blir gitt som skattelette til de aller rikeste. Vi må velge fellesløsninger eller privatisering. Høyre og Fremskrittspartiets ønske om flere private skoler vil ikke bare skape større forskjeller i skolen. Vel så viktig er det at den felles skolen er noe av det sterkeste limet vi har i det norske samfunnet. Den skaper fellesskap og mindre konflikt, men dette fellesskapet vil Fremskrittspartiet og Høyre svekke. Regjeringen velger motsatt. Vi vil styrke velferden – ha bedre eldretjenester, bedre skole og bedre sykehus. Derfor vil vi ikke gi skattelette. Vi vil styrke fellesskapet og slå ring om fellesskolen. Derfor sier vi nei til privatisering av skolen. Vi vil styrke samarbeidet med partene i arbeidslivet og trekke sammen med arbeidstakerne og arbeidsgiverne. Derfor vil vi gå mot å svekke arbeidstakernes rettigheter. Den norske modellen er ikke et upolitisk felles tankegods. Elementene i modellen er skapt i strid og skaper fortsatt politisk strid. Derfor er det også strid om veivalgene, og regjeringen og de mørkeblå velger ulik retning.