Carsten Dybevig (Høyre), 2002-12-05:
I dag har vi ca. 2 500 i soningskø. Vi øker Kriminalomsorgens midler med 9,3 pst. Det er en alvorlig situasjon, og det er en saktegående, stigende tendens til at soningskøene øker. Men Regjeringen har satt fart i arbeidet med å redusere soningskøene. Blant annet ønsker vi økt kapasitetsutnyttelse i åpne fengsler. Det er foretatt delvis dubleringer, og ikke minst: Det er satt i gang bygging av fengsler. Det er besluttet å etablere et nytt fengsel i Halden og gjøre utvidelser i Bergen. I tillegg er det iverksatt et fengsel ved en tidligere militærleir på Vardåsen ved Kongsvinger. I tillegg har Regjeringen under planlegging et fengsel i Nordland. Regjeringen og regjeringspartiene arbeider også med en bedre utnyttelse av samfunnsstraff. All denne byggingen er selvfølgelig et resultat og et oppsamlingsheat av tidligere arbeiderpartiregjeringers unnfallenheter. I tillegg vil jeg si at Arbeiderpartiet har hamret løs på Regjeringen og justisministeren for ikke å gjøre tilstrekkelig for å redusere soningskøene. Da vil jeg si at Arbeiderpartiet må ha dårlig samvittighet for egen unnfallenhet. Jeg vil bruke et svensk ordtak, særlig i forhold til representanten Storberget, som har vært meget ivrig når det gjelder å kritisere Regjeringens unnfallenheter i forhold til soningskapasiteten. Ordtaket er: Jeg lyver ikke, sa gubben, men jeg taler litt mer sant enn jeg faktisk vet. Slik er det også i forhold til Arbeiderpartiet og den voldsomme elendighetsbeskrivelsen og kritikken. De har ingen egne svar, men elendigheten skyldes ikke minst de manglende tiltak og strategier fra tidligere arbeiderpartiregjeringer. Storberget & Co. slår om seg med verbale sverdslag, at fengslene er fulle. Men da bør man gå tilbake til 1994-1995, da det i St.prp. nr. 1 ble sagt at behovet i år 2000 ville bli 3 350 fengselsplasser, og i St.meld. nr. 27 for 1997-98 ble det sagt at behovet i 2000 ville bli 3 100–3 300 soningsplasser. Reelt tall for 2000-2001 var 2 900 fengselsplasser, så den soningskøen som vi har i dag, kan ikke ha kommet overraskende. Dette var forutsatt i St.prp. nr. 1 for 1994-95, altså fastslått for mange år siden. Når det gjelder innholdet i soningen, er det riktig, som mange sier, at vi må se på kvaliteten i forhold til det innholdet man har i soningstiden. Men likevel skal ikke innholdet være av en slik art at det blir straffereduserende, men det skal være behandlingskvalifiserende i forhold til den behandling man får i fengslene. Regjeringen har en stor satsing i forhold til psykiatri. I forbindelse med tidligere statsbudsjett har vi hørt en rekke hyldningstaler fra Arbeiderpartiet og SV. Men hva ble gjort for å tilføre midler til disse hyldningstalene? Stort sett ble det gitt langt mindre midler enn det man sa. Det man gjør nå, er at man faktisk tilfredsstiller det man har gitt uttrykk for i ord, gjennom en sterk satsing på psykiatri. Dette vil selvfølgelig også komme godt med i forhold til bl.a. de 30 pst. innsatte som har ADHD-diagnose. Det kommer også en rekke unge forbrytere som vi må prøve å hindre får stort tilbakefall – som det er blant de unge – og vi ønsker å stoppe dette. Psykiatrireformen og midlene til denne kan være med på å gi et ønsket tilbud til disse menneskene, slik at de ikke får tilbakefall med hensyn til kriminalitet. Vi ønsker å stoppe uønsket atferd, og vi ønsker at fengslene ikke skal være opplæringsanstalter for senere kriminell atferd. Derfor må soningen tilpasses den enkeltes situasjon. I dag er det kanskje altfor mye snakk om en ensidig, kollektiv og felles løsning for store grupper i stedet for å ha en ekstrem tilpasning til den enkeltes behov. Vi er enige om at det er mangel på tilstrekkelig rehabilitering, men da kan man ikke gjøre slik som Arbeiderpartiet og SV gjør, at man faktisk frasier seg muligheten til å bruke bl.a. «Nytt liv», som har en meget stor suksessrate i forhold til antall mennesker som ikke har tilbakefall etter endt soning. I tillegg til det ønsker Regjeringen å sette i gang en rekke virkemidler for å bekjempe kriminaliteten. Vi ønsker gode oppvekstvilkår i trygge rammer. Familien er ryggraden i selve samfunnet. Det er trygghetsskansen og det viktigste sosiale nettverket. I tillegg må skole, nærmiljø og frivillige lag og foreninger få gode vilkår. Livets fundament begynner i hjemmet, det begynner i nærmiljøet. Høyre gir derfor et håndslag i statsbudsjettet til frivillige lag og foreninger, slik at folk som gir bidrag til disse, kan få skattemessig fradrag på inntil 6 000 kr. Vi har sett nytten av dette. Dette er viktig for bl.a. nærmiljøet og oppvekstvilkårene for den enkelte.