Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2014-02-04:
Jeg har sett med forventning fram til denne interpellasjonsdebatten og må konstatere at finansminister Jensen overhodet ikke svarte på interpellasjonen, som handlet om den norske modellen og om Holden III-utvalgets vurdering av den norske modellen. Vi husker vel alle, i forbindelse med Fremskrittspartiets landsmøte i fjor, at partileder Jensen ti ganger i sin landsmøtetale sa at den norske modellen står i veien for det norske folk. Det gir grunnlag for det spørsmålet interpellanten har reist. Det var også interessant å høre de utspørringer som partileder Jensen var utsatt for etterpå av både radio og fjernsyn, der det var åpenbart at partileder Jensen ikke kunne forklare hva den norske modellen er. Det til forskjell fra Høyre, som har en helt annen strategi, som går ut på å prøve å omdefinere historien til at Høyre har vært en del av utviklinga av den norske modellen, også på de områder der det har vært stor politisk uenighet. Det er ingen tvil om at mye har blitt felleseie etter hvert, men det er noen elementer i den norske modellen, som representanten Gahr Støre understreket, som det er viktig å få med seg. Den hviler altså på tre sentrale pilarer. Det ene er den økonomiske modellen: en ansvarlig økonomisk politikk, et – i dag kan vi si bare relativt – høyt skattenivå. Det spørs hvem vi sammenligner oss med. Det er ikke minst en aktiv motkonjunkturpolitikk, som vi så resultatene av i 2008 og 2009, da vi møtte finanskrisa – som rammet Norge som alle andre land – på en annen måte enn andre land, med å sette de gruppene som først ble ledige, i arbeid. Det er en velferdspolitikk som kanskje er den som etterspørres mest internasjonalt. Noen kaller til og med den norske modellen for den norske velferdsmodellen – som er ett av elementene. Det at vi alle har den samme muligheten til å gå på den samme skolen, de samme mulighetene til tilbud fra det samme offentlige helsevesenet, og ikke minst de endringene som har skjedd i barnehagepolitikken de siste årene, der alle nå kan få en barnehageplass til makspris, er elementer som bidrar inn i hele modellen. Det er samarbeidsmodellen, som handler om trepartssamarbeidet, med alle de forskjellige organisasjonene på arbeidsgiversida og arbeidstakersida som ikke bare bidrar til lønnsdannelsen, som ikke bare bidrar til utvikling av arbeidsvilkår via f.eks. arbeidsmiljøloven, men som også var en vesentlig bidragsyter i prosessen som gjorde at vi i Norge klarte å reformere pensjonssystemet uten de store protester og demonstrasjoner som vi har sett i andre land, nettopp på grunn av at partene var aktive medspillere i en viktig samfunnsprosess. Så hører jeg at finansminister Jensen nå helt riktig sier at lønnsdannelse er et forhold mellom partene. Men Fremskrittspartiet og partileder Jensen har sagt mye annet tidligere. Derfor er det interessant at det nå blir slått fast. Men det er jo ikke til hinder for at en har en samfunnsmessig holdning til lønnsdannelse, f.eks. at det at vi har sentrale oppgjør, har gitt et vesentlig bidrag til i hvert fall to ting, ja mange ting. Det har i gitte situasjoner gitt mulighet for ei moderasjonslinje som har vært viktig for landet, men det har også bidratt til lik lønn for likt arbeid over hele landet, og det har bidratt til at vi har mindre lønnsforskjeller i Norge enn i andre land. Her har både Fremskrittspartiet og Høyre tidligere litt finurlig uttrykt bekymring for den sammenpressede lønnsstrukturen i Norge. Men det betyr altså at vi har små forskjeller i lønninger i Norge, noe som er et resultat av elementene fra den norske modellen, og som er vesentlig for det samfunnet som vi i dag har. Så er det også sånn at den samarbeidsmodellen har gitt oss produktivitetsvekst, for summen av alle de tre elementene som henger sammen, gir oss nemlig det. I motsetning til det liberalistiske økonomer tror, er det sånn at trygge mennesker tør. Innflytelse fra de ansatte i omstillingsprosesser i bedrifter gir en trygghet, også til dem som mister arbeid på grunn av rasjonalisering, fordi vi har offentlige virkemidler som ledighetstrygd og omstillingsmidler, som i sum gir oss en økonomisk omstillingsevne, som gir gode økonomiske resultater. Jeg vil spørre til slutt: Er det bra for Norge at vi har et organisert arbeidsliv?