Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2011-12-15:
Debatten så langt viser at det er stor forskjell mellom partiene i kulturpolitikken. Mens regjeringspartiene mener at et prioritert mål i kulturpolitikken er å sikre at alle får tilgang til kunst- og kulturopplevelser, mener Fremskrittspartiet at kulturen må være fri og uavhengig av politisk styring – med andre ord: fellesskapet kontra markedet. Innholdet i Fremskrittspartiets kulturpolitikk har naturlig nok nådd fram til deres partikamerater rundt om i det ganske land. Jeg har i dette innlegget lyst til å fokusere på hvordan Fremskrittspartiets kulturpolitikk slår ut i praksis lokalt. I etterkant av høstens valg har jeg registrert at mange uttrykker bekymring for Fremskrittspartiets gjennomslag i utformingen av lokale kulturpolitiske prioriteringer. Men vi får være store nok til å gratulere partiet med at det vinner fram i et borgerlig samarbeid, og at deres politiske målsettinger også blir forankret lokalt. Slik skal politikken også være. Jeg vil bruke min egen hjemkommune, Alta, som et eksempel på hvilke konsekvenser – i dette tilfellet Fremskrittspartiets – sentrale politiske føringer får for lokalsamfunnet. Denne gangen vil jeg fokusere på det å gå fra et godt kulturtilbud til et sterkt redusert kulturtilbud, med de konsekvensene dette får. Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre fikk sammen med Kystpartiet tillit hos folket ved høstens valg, der nei til bompenger var kampsaken, i tillegg til alt som var galt med det forrige styret. Nå skulle det ordnes opp, og den listen var lang, ifølge det nye blå-grønne styret. Vi som tilhører Arbeiderpartiet, ble i mindretall – i en ny, men viktig rolle som opposisjonspolitikere. Fremskrittspartiets sentrale føringer om at også de lokale kulturtiltakene skal være fri for politisk styring, ble tatt på alvor og fikk nødvendigvis tilslutning – ergo: Kommunale penger kan brukes på andre områder. Kultur, som ikke er en lovpålagt oppgave, ble en god salderingspost for å skaffe penger til bl.a. asfalt. Som sagt, så gjort. Omfordeling er beskrivelsen Øyvind Korsberg valgte å bruke. Mange vil kanskje synes at kutt på vel 1 mill. kr ikke kan gjøre mye ugagn, og at det umulig kan være verdt oppmerksomhet i en budsjettdebatt i denne salen. Men det er nødvendig å gi det litt oppmerksomhet, fordi fagre ord i denne sal omsettes til praktisk politikk ute i kommunene. Derfor velger jeg å fokusere på Fremskrittspartiets kulturpolitikk. Utsagnet om at kulturen skal være fri for politisk styring, rammer barn og unge i min hjemby hardt. Når kulturskolen og UngdomsHuset mister over 1 mill. kr, betyr det i praksis redusert aktivitet, uansett hvor kreative de ansatte måtte være. Det som er ekstra ille, er at signaleffekten ved slike kutt også oppfattes som en symbolsk kilevink til det imponerende kulturarbeidet som er lagt ned i min hjemby over år. Det har gitt utøvere på nasjonalt nivå, noe vi hele året kan glede oss over i lokalsamfunnet. Et blomstrende kulturliv kommer ikke av seg selv, men krever mange år med profesjonell veiledning til de mange som etterspør kulturens mangfoldige innhold. Slik er det også i min hjemby. Både kulturskolen og UngdomsHuset er to offentlige hjørnesteiner i forebyggende arbeid. Vi er alle enige om at selve grunnfjellet i idretts- og kulturarbeidet er mennesker som gir av seg selv og av sin kunnskap for å skape gode tilbud til barn og unge i sitt nærmiljø over hele landet. «Alt henger sammen med alt», sa vår alles kjære Gro, og i en slik sammenheng må vi se det også når vi skal få fram neste generasjon frivillige. De unge musikerne på kulturskolen blir i neste omgang drivkrefter og ildsjeler i kulturlivet, enten det er i korps, i kor eller i band. Hvis tilbudet forsvinner, står det mange tapere igjen. Det er når vi møter slike realiteter, det er viktig å forstå kulturens og politikkens betydning for lokalsamfunnene. De fleste har evne til å betale noe mer i egenandel for at barna skal ha et godt tilbud i kulturskolen, men det finnes også en sosial side i ønsket om å skape et tilbud for alle. Aktive barn er kanskje involvert i både musikk og idrett, og det finnes familier som rett og slett er nødt til å gjøre vanskelige valg på grunn av økte egenandeler fra alle hold. Faren for ekskludering blir høyere dess drøyere foreldrebetalingen blir i sum. Vi vil ikke dit, men det kan bli resultatet av blå-grønn kulturpolitikk i min hjemby. Representanten Ib Thomsen brukte uttrykket «bryr seg katta» i et spørsmål til representanten Arild Stokkan-Grande tidligere i dag. Jeg er fristet til å sende uttrykket i retur til Ib Thomsen. Bryr dere dere katta om at kulturtilbudene i en fremskrittspartistyrt kommune blir borte over natta? Dette rimet jo, og er også i god Ib Thomsen-ånd!