Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-02:
Johan J. Jakobsen avsluttet med å snakke om hva utenriksministeren har sagt på vegne av Senterpartiet. Hvis man ser på dagens utgave av Nationen, kan vi registrere at Senterpartiets hovedorgan er svært begeistret for at mange mennesker demonstrerer mot WTO, mot den norske regjeringens forhandlingsposisjon og mot den norske regjerings holdning til Verdens Handelsorganisasjon. Begeistringen er, for å bruke sportsspåket, til å ta og føle på fra første til siste side i Nationen. Når det er sagt, vil jeg be om at utviklingsministeren bringer videre til utenriksministeren det synspunktet som var framtredende i Stortingets WTO-debatt i forrige uke. Det er klart at WTO er mye viktigere for utviklingen av verdens fattige land enn det vi holder på med her. Det vet alle. Men WTO lider av en helt grunnleggende svakhet som ikke andre lignende forhandlingssystemer har, og det er en total mangel på å trekke det sivile samfunn inn i forhandlingsprosessen. Jeg tror at mye av det vi nå har sett i Seattle, dreier seg om en total mangel på kommunikasjon mellom statsledere og politikere i én virkelighet og frivillige organisasjoner, NGO, miljøorganisasjoner og folk som slåss for fattige, fagforeninger osv. i en annen. Disse må møtes, disse må også snakke sammen, og det kan bare skje ved at man utvikler systemer slik som det ble gjort f.eks. i Rio-prosessen, i Kyoto-prosessen og i en del av de andre, for at det sivile samfunn også trekkes inn og får en direkte rolle i selve forhandlingene. Å forsøke å få det til i større grad ville vært et veldig viktig norsk bidrag. Når det gjelder redegjørelsen, anser jeg at det viktigste som der står, er det som er blitt sagt og har vært gjort når det gjelder gjeldslette. Jeg vil gi utviklingsministeren honnør for å ha vært veldig aktiv på dette området. Også flere av sentrumspartienes og Arbeiderpartiets talere har vært opptatt av det samme, og det er bra. Men selv om Norge har gjort ting, må vi ikke nå i selvtilfredshet slå oss på brystet. Det er faktisk fortsatt slik at land som Zambia betaler mer i avbetaling på gjeld enn hva de har å bruke til skoler, utdanning og helsestell i sitt eget land – for bare med et enkelt eksempel å illustrere gjeldsbyrden. Det trykket som er gitt gjennom Jubilee 2000-kampanjen, må utnyttes, slik at vi nå kan få til mer faktisk, reell gjeldssletting internasjonalt enn hva vi hittil har oppnådd. Jeg vil spørre utviklingsministeren om hun mener at det er rimelig at midler til multilateral gjeldslette skal tas fra bistandsbudsjettet. I realiteten brukes da norske bistandspenger til å dekke enten Verdensbankens gjeld – de disposisjoner som er tatt der – andres gjeld eller eventuelt private bankers tilgodehavender. Ville det ikke være rimeligere at gjelden faktisk ble strøket? Harvard-økonomen Jeffrey D. Sachs har vært inne på forskjellige mekanismer for å kunne få det til, og jeg vil utfordre utviklingsministeren til å si noe om det ikke kan finnes andre måter å dekke gjeld på, som jo ofte er oppstått på en måte vi ikke ville satt spesielt pris på, enn å ta midler fra bistandsbudsjettet. Jeg vil også utfordre ministeren til å ta litt fatt i de lærdommene man har fra Asia-krisen, og det det betyr for gjeldssituasjonen og de internasjonale finanssystemene. Det er helt opplagt at Asia-krisen umiddelbart påførte mange titalls, kanskje flere 100 millioner, mennesker en ny fattigdom. Veldig mange mennesker fikk sin levestandard senket, og det viste seg at selv relativt store og relativt – sett fra den tredje verdens side iallfall – sterke økonomier i Asia var svært sårbare for kortsiktige svingninger på finansmarkedene. Det trengs internasjonale organer for å kunne gjøre noe med dette. Det har vært lansert en tanke om en eller annen form for et internasjonalt kredittilsyn eller organer uavhengig av Pengefondet, IMF, som kunne gå inn og gi råd og veiledning i slike situasjoner. Jeg tror ikke disse tankene er ferdigutviklet, men de bør utvikles videre. Jeg vil også be om at man foretar en analyse av de erfaringene som er gjort i Malaysia. Malaysia er meget langt fra å være noe spesielt forbilde. Statsminister Mathahir ble gjenvalgt etter en valgkampanje som ikke var spesielt ren eller spesielt hyggelig, men Malaysia har forsøkt noe som ingen andre land har forsøkt, nemlig å gå inn i en slik situasjon med ulike former for begrensninger på kapitalbevegelsene. Alle dømte dette nord og ned i utgangspunktet, alle sa at dette var umulig, og at man ikke kan vinne tillit på et slikt grunnlag. Jeg tror alle forstår at det til syvende og sist er finansmarkedenes tillit til et land som er avgjørende. Greier man ikke å skape tillit, vil det ikke hjelpe å bruke slike reguleringer. Men det som det så langt ser ut til at Malaysia faktisk har greid, er først å regulere og så gjenopprette tilliten, og så å si få en dobbel gevinst. Kan hende dette er en for lettvint konklusjon, men man bør i alle fall se på de erfaringene som er gjort. Et annet vesentlig trekk ved redegjørelsen er omlegging av Fredskorpset. Det er positivt, bra og riktig det som nå er gjort, men de neste par årene, når det nye systemet blir iverksatt, er alltid avgjørende for hvordan det vil utvikle seg videre. De første årene med et nytt system legger en praksis som ganske sikkert kommer til å være gjeldende for mange år framover. Det er derfor viktig at ministeren setter dette særlig i fokus og rapporterer tilbake til Stortinget i en redegjørelse eller på annet vis om de erfaringene man har gjort, fordi startfasen, som sagt, er veldig viktig. Så vil jeg til slutt kommentere et spørsmål jeg er veldig opptatt av, og som flere har tatt opp i debatten, både Marit Nybakk, Kvakkestad fra Fremskrittspartiet og andre, nemlig det at vi må politisere bistanden mer. Kvakkestad snakket som om det betydde at man i Stortinget skulle sitte og bevilge penger til spesielle partier rundt om i verden, det er selvsagt meningsløst. Men en av de tingene i Fremskrittspartiets merknad som noen har kritisert her, men som slett ikke er uten fornuft, er det som sies med hensyn til at det i Afrika brukes mer penger på unødige og skadelige kriger enn hva som tilføres Afrika av bistand. Resultatet av en slik tankegang for Fremskrittspartiet er at man bare skal sende politi og militære ned til disse konfliktområdene, formodentlig uten å skaffe seg noen kunnskaper om dem på forhånd. Men en annen tilnærmingsmåte er også mulig, nemlig å se på hva Norge kan gjøre for å styrke de kreftene som ønsker fred i slike områder, se på hva Norge kan gjøre i utgangspunktet for å forsøke å megle og hindre at en krig bryter ut, og på hvordan Norge kan bruke sine midler til å minske fattigdommen, som selvsagt alltid er en forutsetning for krig. Når jeg sier at vi bør politisere bistanden, dreier det seg om tre ting. Det ene er å skape fred der krig er oppstått, eller å hindre at krig bryter ut der det er mulig den kan komme. Jeg tror alle forstår at det i land som Sudan og Angola vil være hungersnød hvert annet år nærmest uendelig lenge framover, hvis ikke borgerkrigene i disse landene stoppes. Så hver eneste krone brukt for å hindre og å stoppe krig i disse landene er vel anvendt. Og om man må gå med på å ta geriljaledere og statsledere til de dyreste hotellene i verden, og om man så må gi dem kaviar og norsk røkelaks på disse hotellene, er det fornuftig bruk av norske skattebetaleres penger hvis man får dem til å skape fred, og det er mye, mye billigere enn å sende militære inn for å hindre krig. Så dreier det seg om demokrati. Land som Nord-Korea og Burma er ikke i seg selv fattige, det er det politiske systemet der som holder landene i fattigdom. Norske(Solheim) bidrag til direkte nødhjelp til disse landene er vel og bra, men norske bidrag som kan lette en fornuftig omdanning av Nord-Korea til et demokratisk system, eller som kan skape en dialog mellom Aung San Suu Kyi og militærjuntaen i Burma slik at den politiske krise i Burma blir løst, vil være langt bedre anvendte penger. (Solheim) Et tredje element er å gå inn i konfliktområder for å se hvordan man kan styrke media og andre som ønsker å få til forsoning. For å ta et eksempel: Fremskrittspartiets skattebetalere ville vært spart for utallige milliarder i utgifter hvis man i en tidlig fase kunne klart å styrke de kreftene i Bosnia som ønsket forsoning på Balkan, og også hindret folk som Milosevic i å overta statsmakten i et land som Serbia. Politisering er ikke å støtte noen få enkeltpartier, politisering er å bruke midlene på en målrettet måte, slik at det bidrar til fred, bidrar til demokrati og bidrar til forsoning. Jeg er glad for at disse tankene ser ut til å vinne stadig større tilslutning. Et område hvor dette nå er helt påkrevd, er i konflikten mellom Eritrea og Etiopia. Det tas til orde for at vi skal redusere bistanden til disse områdene, eller i alle fall se på muligheten for det. En veldig fornuftig bruk av norsk bistand der ville være å se om det er mulig å gjøre mer for å bruke pengene til å skape en fredsprosess mellom Eritrea og Etiopia. Og igjen: Om det så betyr å ta noen med til et dyrt hotell, så gjør for all del det. Om det betyr at man skal sende Jappe Eriksen eller andre rundt på turer med fly i området, så gjør også det. For alt som kan gjøres for å skape fred mellom Eritrea og Etiopia, vil være blant de viktigste investeringene vi kan gjøre. Det er en krig av typen første verdenskrig, hvor utallige mennesker dør, hvor man slåss om nesten ingenting, og hvor landene holdes i fattigdom hvis vi ikke greier å stoppe denne krigen. Så hvis det er mulig å ta noen nye initiativ på dette området, vil jeg utfordre ministeren til å redegjøre for dem.