Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2009-05-26:
Jeg mener at det er store utfordringer i barnevernet. Hvis man virkelig skal møte de barn og unge som har store problemer i vårt samfunn, finner man mange av disse i barnevernet. Så jeg ønsker på ingen måte å skjønnmale situasjonen. Men barnevernet har blitt bedre etter reformen til Laila Dåvøy. Jeg merker meg at det i salen er ulike oppfatninger om barnevernsreformen blant de partiene som satt sammen i regjering i forrige periode. Etter barnevernsreformen har flere fått hjelp. Flere har fått tilsyn i fosterhjem. Den siste tiden har antall akuttplasseringer gått ned. Ventetiden i fylkesnemndene har gått ned. Vi har fått lengre kontraktsperioder for private institusjoner. En større andel får hjelp i hjemmet, og vi hjelper flere barn. Vi bruker mer familieråd, og vi har satset på økt opplæring av fosterforeldrene gjennom bl.a. PRIDE-programmet. Så, ja det er store utfordringer, men det har blitt bedre. Jeg merker meg også at Fremskrittspartiet har en noe annen holdning til barnevern nå enn for 10–15 år siden. Den gangen gikk Fremskrittspartiet ofte i bresjen for de biologiske foreldrene. Jeg vil understreke: De biologiske foreldrenes interesser og holdninger, og barnevernets evne til å involvere dem, er helt avgjørende for at barna skal få god oppfølging. Barna har det ikke godt hvis de vet at de biologiske foreldrene ikke får skikkelig oppfølging. Men i de tilfellene hvor det er interessemotsetninger mellom det som er foreldrenes beste og barnets beste, er det barnets beste som skal være avgjørende. Jeg merker meg med glede at Fremskrittspartiet har en annen holdning til disse spørsmålene enn de hadde for en del år tilbake. Det vitner om at vi har fått økt tillit til barnevernet. Også undersøkelser viser at folk har fått økt tillit til barnevernet, og ikke minst søker de biologiske foreldrene i økende grad kontakt med barnevernet. Så blir det sagt at det er to ulike virkeligheter – om dop, drap, rømninger, ungdommer uten tilsyn. Olemic Thommessen hadde også en rekke påstander i sitt innlegg. Noen av dem er hentet fra avisene. Noen av dem er riktige, andre medfører ikke riktighet. For å korrigere én påstand med det samme: Kletten Fjellgård lever i beste velgående. Der er det barn. Hvis de andre påstandene har samme nivå på faktadelen, blir jeg litt urolig over hvor Høyre henter sin virkelighetsbeskrivelse av det statlige barnevernet fra. Vi har også lagt vekt på en rekke lovendringer som skal gjøre at barn får individuell plan, som skal sikre at når barna tilbakeføres til biologiske foreldre, skal det være bedre rettssikkerhet, og vi har styrket loven når det gjelder ettervern. Dette er etter min mening handling. Fremskrittspartiet snakker stadig om at det er lite handling, men det er få handlingsalternativer som presenteres konkret i Fremskrittspartiets forslag, bortsett fra det vanlige, som også kommer fra Høyre: privatisering. Så var det snakk om minoritetsbarna. Jeg har særlig vært opptatt av deres situasjon i barnevernet, for jeg tror at vi i stor grad har diskriminert barn med minoritetsbakgrunn, i den forstand at vi har tatt for lett på omsorgssvikt i disse miljøene. Mange barn med innvandrerbakgrunn har fortalt at de har meldt fra eller sagt fra på skolen om at de har vært utsatt for bl.a. fysisk vold, men at dette ikke i tilstrekkelig grad har blitt tatt alvorlig. Så jeg mener at det å handle og det å informere om flerkulturelt barnevern er viktig, fordi vi trenger et barnevern som er like omsorgsfullt og viser like stort ansvar overfor minoritetsbarn som overfor andre barn. Så er det litt vanskelig for meg å få øye på hvilke styrkinger av det statlige barnevernet Høyre ønsker. Meg bekjent har Høyre foreslått en reduksjon i det statlige barnevernet og en økning i det private barnevernet. Det er en ren ideologisk form for budsjettpolitikk og innebærer på ingen som helst slags måte en styrking av barnevernet. Når det gjelder rettighetsforskriften, vil jeg si at jeg ikke er fornøyd med rettighetsforskriften slik den er i dag. Men jeg er opptatt av å hente de erfaringene som de som jobber med rettighetsforskriften til daglig, har. Og vi må ikke glemme at rettighetsforskriften har en veldig viktig historie. Vi snakker om et barnevern som har en historie som har vært ganske vanskelig for mange barnevernsbarn. Derfor har barnevernsbarna fått økte rettigheter den siste tiden. Men jeg tror vi må se på rettighetsforskriften i et nytt lys, ikke minst på grunn av den elektronske utviklingen. Når man har mobiltelefon, er det en helt annen form for kontakt med verden utenfor enn det vi hadde tidligere, og mange i barnevernet har fortalt – og jeg vil trekke disse med i arbeidet – at det er vanskelig å utøve skikkelig omsorg med den rettighetsforskriften vi har i dag. Så jeg er ikke fornøyd med den slik den er, slik det blir sagt. Så vil jeg til representanten May-Helen Molvær Grimstad si at når det gjelder de private institusjonene, hadde Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet nylig et møte med dem. De er fornøyd med den nye anbudsrunden og mener at den har blitt vesentlig mer profesjonell enn det som har vært tidligere. Det er jo ikke alle institusjoner som er fornøyde, spesielt ikke de som har fått ny rammeavtale, men jevnt over er det stor tilfredshet med at det er en mer profesjonell anbudsrunde enn det vi har hatt tidligere. Så vil jeg si at når det gjelder flytting fra de institusjonene som ikke har fått forlenget rammeavtale, var det tidligere slik at fylkeskommunene kjøpte enkeltplasser, men nå får vi da en rammeavtale. Og vi har forlenget tidsrommet for offentlig inngått rammeavtale, fra to år til fire år. Det betyr ikke at barna i den institusjonen som ikke får rammeavtale, umiddelbart må flytte. Det var mye diskusjon også i denne salen når det gjaldt tre barnevernsinstitusjoner som ikke fikk forlenget rammeavtale ved juletider. Ved mange av disse institusjonene er driften i dag tilnærmet lik det som var tilfellet i desember 2008, fordi hensynet til barna er det overordnede. Når vi skal inngå nye rammeavtaler, legges det vekt på kvalitet, men det legges også vekt på at det er etablerte fagmiljøer, og at det er viktig å bevare disse. For eksempel er driften på Garnes Ungdomssenter i 2009 tilnærmet lik det den var i desember 2008, selv om de ikke fikk forlenget rammeavtale. Så vil jeg si til slutt om visjonene for norsk barnevern: Jeg deler mange av representanten Skei Grandes visjoner for norsk barnevern. I denne salen har det vært mange diskusjoner om Nav-reformen. At voksne måtte inn mange dører hvis de var utenfor arbeidslivet, var grunnlaget for Nav-reformen. Vi skal ikke ha noe «Barne-Nav», men det er paradoksalt at de barna som trenger det mest, må innom mange dører – helsesøster, lærer, barnevern, pedagogisk-psykologisk tjeneste, barne- og ungdomspsykiatrien. De må gang på gang fortelle sin vanskelige historie til ulike fagfolk, som hver for seg sikkert gjør en god jobb, men ikke alltid er så flinke til å samarbeide. Mange av de barna som har det vanskeligst, har store mapper, med ulike sakkyndige vurderinger fra ulike, dyktige fagfolk, som hver for seg gjør en god jobb for barn og unge. Men den største utfordringen er å samordne det hjelpetilbudet vi har. Mange kommuner har gått foran og gjort denne jobben, samlet det under ett tak. I Nes kommune i Akershus ligger barnevernskontoret tvers overfor helsesøsterkontoret, og hvis de der merker at her er det en mor eller en far som har en del utfordringer, sier de: La oss ta en tur over gangen og ta en prat med barnevernet! Det er mye enklere enn i de tilfeller hvor barnevernet er omgitt av taushetsplikt langt inne i en korridor i rådhuset. Det viktigste er å komme inn tidligere. Mange av de barna som sliter mest, sier jo når de er blitt voksne, at de skulle vært meldt mye før. Så det å komme inn tidlig, det å få økt tillit til barnevernet fra dem som jobber med barn og unge til daglig, er den viktigste visjonen for norsk barnevern. De barna som ikke har det greit i vårt samfunn, har snarere fått for lite og for sent barnevern enn for mye barnevern.