Kristin Clemet (Høyre), 2004-02-12:
Jeg er enig med representanten Bekkemellem Orheim i at det er uheldig med den skjeve kjønnsfordelingen blant faglig tilsatte i høyere utdanning. Jo høyere man kommer i stillingshierarkiet, jo lavere er kvinneandelen. Det er liten trøst i at tilsvarende mønster gjør seg gjeldene også i andre vestlige land og delvis er verre, og der blir det omtalt som «The leaky pipeline», den lekke rørledning. Fra norsk side har vi nå iverksatt et nytt tiltak ved at vi i januar – nå nettopp – etablerte en egen komite som skal arbeide for integrering av likestillingstiltak ved universiteter og høyskoler. Mandatet for komiteen er bl.a. å støtte opp om og gi anbefalinger om tiltak som kan bidra til at likestillingsarbeidet blir en integrert del av virksomheten. Jeg kommer nærmere tiltak til dette. Mangelen på kvinner i topposisjoner i høyre utdanning og forskning kan delvis forklares med at kvinnenes inntog ved de høyere utdanningsinstitusjoner er av relativt ny dato, og at det tar lang tid å kvalifisere seg for en toppstilling. Men ferske tall tyder på at vi er på rett vei, tross alt. I 1970 var det 84 kvinner med doktorgrad i Norge. I 2002 var antallet steget til 3 300. Mens 31 pst. av dem som avla doktorgrad i 1995, var kvinner, var andelen i 2002 steget til 40 pst. I 2001 var det registrert 13,3 pst. kvinnelige professorer i ordinære stillinger. Foreløpige tall for 2003 viser 16,3 pst. kvinner tilsatt i professorstillinger. Dette er altså en merkbar fremgang. En evaluering av ordningen med personlig opprykk til professor etter kompetanse viser at det i treårsperioden 1999–2001 har vært en økning i tallet på kvinner som får opprykk til professor. Hele 79 pst. av nye kvinnelige professorer i denne perioden er blitt professorer ved opprykk. Det tilsvarende tallet for menn er 67 pst. Opprykksordningen er blitt det viktigste virkemidlet til å øke tallet på kvinnelige professorer. Lov om universiteter og høgskoler har flere bestemmelser for å fremme likestilling, men vi ble fratatt et effektivt virkemiddel da EFTA-domstolen 24. januar 2003 slo fast at den lovhjemlede adgangen til å øremerke vitenskapelige stillinger for kvinner er i strid med EØS-avtalen og likebehandlingsdirektivet. Den anken Bekkemellem Orheim viste til, har ikke ført frem. Universiteter og høyskoler er nå derfor oppfordret til å bruke de virkemidler de har, og videreutvikle disse og andre for å nå målet. Jeg vil kort skissere hva slags tiltak dette kan være. For det første: Universiteter og høyskoler er pålagt å utarbeide handlingsplaner for likestilling. Det skal settes måltall for kvinneandelen innenfor de ulike stillingskategoriene og utarbeides strategier og tiltak for å nå disse målene. Mange av institusjonene arbeider nå godt og målrettet med likestilling. Departementet følger utviklingen nøye gjennom de årlige rapporter i forbindelse med budsjettet og i etatsstyringsmøter og styringsdialoger. For det andre: Institusjonene har også ansvar for kompetanseutvikling av ansatte. Departementet har oppfordret institusjonene til å gi kvinner arbeidsvilkår som gir reell mulighet for å kvalifisere seg for opprykk eller tilsetting i høyere stilling. Å gi undervisningsfri blir pekt på som en mulighet. For det tredje: Departementet har i brev av 10. juni 2003 om retningslinjer for tilsettinger i stilling som stipendiat ved universiteter og høyskoler tydeliggjort regelverket slik at det fremgår at doktorgradsstipendiater har rett til forlenget åremålstilsetting ved svangerskapspermisjoner. For det fjerde: Departementet har oppfordret institusjonene til å ha mentorordninger for kvinner i vitenskapelige stillinger. Alle de fire universitetene har slike ordninger nå. For det femte: Som jeg sa innledningsvis, opprettet departementet i januar i år en komite for integrering av likestillingstiltak ved universiteter og høyskoler. Komiteen skal støtte opp om og gi anbefalinger om tiltak som kan bidra til at likestillingsarbeidet blir en integrert del av virksomheten. Komiteen skal også bidra til generell bevisstgjøring omkring problemstillinger knyttet til den skjeve kjønnsbalansen i akademia. Komiteen skal kunne gi økonomisk støtte og selv initiere tiltak og vurdere effekten av disse. Representanten Bekkemellem Orheim viste spesielt til den skjeve kjønnsbalansen ved de statlige høyskolene. Den har først og fremst sammenheng med hvilke studieprogrammer institusjonene tilbyr, og tradisjonell rekruttering til disse. Ferske tall viser imidlertid at utviklingen også her er positiv. I 2001 var 43 pst. at stipendiatene, 23 pst. av førsteamanuensene og 9 pst. av professorene kvinner. I 2002 hadde disse tallene økt til henholdsvis 45 pst. for stipendiatene, om lag 26 pst. for førsteamanuensene og ca. 11 pst. for professorene. Det er ikke så dårlig på ett år! Jeg har ikke tall som bekrefter at det er en tendens til økt bruk av kallelse til professor II-stillinger. Det vi imidlertid vet, er at flertallet av disse stillingene går til menn. Tall fra 2002 viser at fire av fem professor II-stillinger var knyttet til teknisk-naturvitenskapelige og medisinske fakulteter. Disse stillingene kan tilføre annen toppkompetanse enn hovedstillinger. Det kan være behov for å knytte til seg kandidater med en spesiell institusjon som miljøtilknytning, og som styrker kontakten med arbeidslivet. I slike tilfeller der kompetansen er knyttet til en annen hovedstilling, kan rekrutteringsgrunnlaget blant kvinner være lite eller i noen tilfeller helt fraværende. Det har vært tradisjon ved universitetene for at kallelse i ordinære stillinger benyttes sjelden og bare i helt spesielle tilfeller. Jeg mener at det vil være å begynne i feil ende dersom en avviklet adgangen til kallelse. I stedet må det arbeides målrettet med problemets kjerne, dvs. at rekrutteringsgrunnlaget blant kvinner på flere fagfelt i dag er for snevert. Men universiteter og høyskoler bør også tenke nytt i forhold til bruk av bistillinger. Det er i økende grad mulig å finne kvinnelige spesialister i forskningsinstitusjoner, i næringsliv og i forvaltning. Med kvinneflertall i de fleste studier, betydelig flere stipendiatstillinger enn før og en kvinneandel blant disse på 43 pst., forventer jeg nå en ytterligere økning i antall kvinner som avlegger doktorgrad. En bevisst bruk fra institusjonenes side av postdoktorordningen vil være et viktig virkemiddel for at flere kvinner får professorkompetanse. Jeg er overbevist om at dette i sum også vil føre til at vi får flere kvinner som førsteamanuenser og professorer. Parallelt med dette må det skje en bevisst kompetanseheving blant de kvinner som allerede er tilsatt ved universiteter og høyskoler. Adgangen til opprykk til professor har vist seg å gi gode resultater for kvinnene. Norsk institutt for studier av forskning og utdanning skal utføre en utredning om hvilke faktorer som influerer på kvinners mobilitet inn i, innenfor og ut av utdannings- og forskningssystemet. Utredningen vil bli fremlagt tidlig på høsten 2004. Jeg håper den kan bidra med ny kunnskap og forståelse for kvinners situasjon i forskningen. Helt til slutt: Hvorvidt disse resultatene vi diskuterer i dag, er dårlige, og hvor stort problemet er, synes jeg også bør vurderes i lys av noe annet som ikke så mange synes like engasjert i. Det er en problemstilling som det også er viktig å løfte frem i likestillingsdebatten, og som sannsynligvis har sammenheng med det vi diskuterer i dag, og det er den lave andelen menn tilsatt i skoleverket. Under en tredjedel av det totale antallet lærere tilsatt i grunnskolen er menn, og trenden er negativ. Dersom vi ikke greier å snu utviklingen, vil skolen om få år være en totalt kvinnedominert arbeidsplass, og barnehagen vil være det før skolen. Dette vil forplante seg opp i videregående opplæring. Arbeidet med likestilling må starte allerede i grunnopplæringen. En skole hvor lærerne bare er representert ved det ene kjønn, vil sende ut uheldige signaler til elevene. Både kvinnelige og mannlige rollemodeller er viktige for at jenter og gutter kan sosialiseres til et fleksibelt og balansert kjønnsrollemønster, som til slutt også kan vise seg blant professorer i høyere utdanning.