Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Det er en samlet komite som understreker den betydningen folketrygden har i vårt velferdssamfunn. Det er også en samlet komite som fortsatt ønsker at folketrygden skal være hjørnesteinen i framtidens velferdssystem. Noen forslag og utviklingstrekk i Regjeringens politikk er imidlertid foruroligende, sett på bakgrunn av dette felles ønske. Skal folketrygden fortsatt ha den sentrale plassen den har hatt, skal den fortsatt kunne brukes som et velferdspolitisk virkemiddel der både den økonomiske og sosiale tryggheten sikres samtidig som den er et virkemiddel for utjamning av levekår, er det nødvendig at folketrygden opprettholder sin oppslutning i befolkningen. Og den kan bare opprettholdes ved at folk har tillit til folketrygden, tillit til at den vil kunne dekke fremtidige behov, tillit til at den er forutsigbar, og at det den enkelte har forventet og er blitt lovet, blir imøtekommet. På tvers av alle politiske partier er det en forståelse for at folketrygden skal sikre en økonomisk grunntrygghet samtidig som den skal sikre fremtidige pensjonister en tilvant levestandard. Dette innebærer at både minstepensjonister og tilleggspensjonister må oppleve at de får noe igjen for sin arbeidsinnsats gjennom et langt liv. I fjor ble de eldre lovet et gedigent løft. Det var pensjonistene, og særlig minstepensjonistene, som skulle få oppleve en levestandardsøkning, sa Regjeringen og regjeringspartiene. Men det var mange minstepensjonister som opplevde en skuffelse – ikke bare økonomisk, men også skuffelse over at denne Regjeringen som proklamerte Verdikommisjonen og verdienes betydning, gjennom sin politikk har vist en dobbeltmoral som for mange var uventet. For minstepensjonistens tusenlapp er fort blitt spist opp gjennom det siste året. Allerede ved trygdeoppgjøret ble tusenlappen avregnet mot resten av oppgjøret. Minstepensjonister på institusjon så sin tusenlapp forsvinne i større egenbetalinger, og minstepensjonister i eget hjem så tusenlappen forsvinne i økte kommunale avgifter bl.a. som følge av at kommunene fikk trangere kår. Men pensjonistene og de eldre fikk også et annet løfte, et løfte som var basert på et forlik – en avtale, kan man si – mellom samtlige partier i denne salen. Den avtalen innebar at det i løpet av fire år skulle brukes 30 milliarder kr på å oppruste eldreomsorgen. Avtalen innebar bygging av sykehjem, omsorgsboliger, opprusting av hjemmesykepleien og hjemmehjelpen og flere tusen nye arbeidstakere i omsorgssektoren. Denne avtalen har regjeringspartiene – med det moralske Kristelig Folkeparti – Høyre og Fremskrittspartiet, de eldres venn, sagt seg villig til å bryte. De er gjennom dette budsjettforliket villig til å utsette eldrereformen, villig til å utvide gjennomføringen av eldreutbyggingen med to år. Dette er skremmende når vi vet hvor prekært behovet er mange steder. Igjen er det skapt usikkerhet og utrygghet med hensyn til hvorvidt det er tilstrekkelig politisk vilje til å gjennomføre eldrereformen. Det er mange minstepensjonister som ville byttet sin oppspiste tusenlapp med forvissningen om at det ville være tilstrekkelig med hjelp når en fikk behov for pleie og omsorg. I tiden som kommer vil vi ofte komme til å måtte velge mellom kontantoverføringer og økning i det private forbruk kontra utbygging av helse- og velferdstjenester. Dersom vi fortsatt ønsker et velferdssamfunn der alle skal sikres grunntrygghet og der en har en lik og rettferdig fordeling av godene, er det utbygging av tjenestene som må ha forrang. Kontantstøtte og kontantoverføringer kan ofte komme de som trenger det minst, til gode. Hvor grelt det kan bli, kommer til syne når Regjeringens talsmenn ikke ønsker å komme med noen føringer med hensyn til hvordan kommunene skal håndtere kontantstøtten og sosialhjelpsutbetalinger. Mye tyder på at en rekke kommuner vil avregne sosialhjelpen mot kontantstøtten. De som virkelig blir vinnere, er høytlønte som kan bruke kontantstøtten til å betale sin aupairpike. En kan snakke om avtaler, en kan snakke om moral, men Regjeringens uttalelser om å bedre levekårene for dem som er dårligst stilt, blir ikke særlig troverdige. Regjeringens sosiale profil får heller ingen troverdighet når Senterpartiet og sosialministeren går ut og forsikrer at sykelønnsordningen ikke skal røres, for i neste omgang å ramme de svakeste på arbeidsmarkedet. Ca. 200 000 deltids- og lavtlønte, mange kvinner og mange funksjonshemmede, blir gjennom Regjeringens forslag og budsjettkameratenes forlik fratatt retten til sykepenger. Men kanskje det mest alvorlige fra denne regjeringens side, er det angrep som gjøres i forhold til forhandlingsstrukturen i folketrygden. Vi har alle understreket betydningen av folketrygden også som framtidens hjørnestein i velferdssamfunnet, og i den forbindelse er det blitt lagt vekt på at pensjonsutviklingen skal følge den alminnelige inntektsutvikling. Ut fra et slikt resonnement har en også sett med bekymring på at grunnbeløpet gjennom år er blitt underregulert. Derfor har da også en samlet komite understreket betydningen av at grunnbeløpet fastsettes etter forhandlinger med partene i trygdeoppgjøret. Flertallet i komiteen – alle uten regjeringspartiene – viser til at i forbindelse med trygdeoppgjøret 1998 vedtok et samlet storting følgende: «Stortinget ber Regjeringen sammen med organisasjonene drøfte prosedyrer for regulering av grunnbeløpet i folketrygden. Det er særlig viktig å få avklart hvilken rolle Det tekniske beregningsutvalget skal ha, og hvordan avviket mellom forventet og faktisk inntektsutvikling for yrkesaktive skal forstås og brukes i arbeidet med å regulere folketrygdens grunnbeløp.» Dette vedtaket ble altså gjort av et enstemmig storting. En ting er at det ennå ikke har vært avholdt et slikt møte, men mer betenkelig er det at Regjeringen ikke synes å forstå innholdet i dette vedtaket, når de i forbindelse med dette budsjettet legger inn som en budsjettpremiss at grunnbeløpet skal underreguleres med 0,3 pst. – en premiss som legges inn uten noen forhåndskontakt med partene i trygdeoppgjøret, en premiss som legges til grunn før man har startet forhandlinger. Nå var riktignok denne underreguleringen fra Regjeringens side knyttet opp til inndragning av en feriedag, noe et samlet storting har avvist. Grunnlaget for Regjeringens argument er således borte, men det er skapt såpass stor usikkerhet omkring dette at jeg vil be om at sosialministeren før vi avslutter denne debatten kommenterer spørsmålet og avkrefter mistanken som er blitt reist i denne forbindelsen, om at denne forutsetningen fortsatt ligger som en premiss for budsjettet. Jeg har også lyst til å stille sosialministeren spørsmål om hvorvidt hun finner det rimelig at en på forhånd låser så store deler av forhandlingene med parter som skal gå inn i forhandlinger på et fritt grunnlag.