Ivar Skulstad (Arbeiderpartiet), 2008-06-16:
Stortinget skal i dag behandle Innst. S. nr. 288 for 2007-2008, Riksrevisjonenes undersøkelse av tilbudet til de vanskeligstilte på boligmarkedet. I stor grad står det en samlet komite bak innstillingen. Men Fremskrittspartiet og Høyre har sammen og hver for seg særmerknader som gjentar partienes politikk på saker som tidligere er sendt Stortinget. Hvis det skulle være nødvendig, regner jeg med at de redegjør nærmere for dette selv. Det er bred enighet i Stortinget om å føre en boligpolitikk som gir alle en sjanse til å få egen bolig, selv om det kan være noe ulikt syn på hva slags virkemidler som skal benyttes. Retten til en rimelig levestandard, bl.a. retten til et tilfredsstillende sted å bo, er omhandlet i FN-konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter. Menneskerettighetene generelt, og dermed også retten til en rimelig levestandard, er gitt grunnlovsvern i Grunnloven § 110 c om at statlige myndigheter skal respektere og sikre menneskerettighetene. I Norge eier 77 pst. av husholdningene sin egen bolig, enten som selveier eller som andelseier. Vanskeligstilte på boligmarkedet er en sammensatt gruppe. Den omfatter både personer som har behov for tett oppfølging for å klare å bo, og personer som hovedsakelig har økonomiske utfordringer knyttet til boligmarkedet. De mest sentrale individrettede boligsosiale virkemidlene er startlån, boligtilskudd, bostøtte og kommunal bolig. I tillegg til de statlige individrettede virkemidlene bevilger kommunene midler over sine budsjetter til de vanskeligstilte på boligmarkedet. Flere kommuner har også egen bostøtteordning. Hvis man ser nærmere på undersøkelsen, viser den at altfor mange faller utenfor støtteordningene, og at streng behovsprøving gjør at f.eks. kommunal bolig i realiteten ikke er et tilgjengelig virkemiddel. For å få startlån er det avgjørende at man har betjeningsevne. Kravene som stilles for å få bostøtte, er strenge, og det er kun de vanskeligstilte med lavest inntekt som får støtte. Riksrevisjonens undersøkelse tyder også på at det er store forskjeller mellom kommunene når det gjelder tilbud som gis. I 2007 utgjorde de individrettede statlige boligøkonomiske virkemidlene alene 6,3 milliarder kr. I tillegg har kommunene betydelige utgifter knyttet til de vanskeligstilte på boligmarkedet. En samlet komite mener at det er viktig at de ulike virkemidlene kan ses i sammenheng. Det er kommunenes ansvar å skaffe boliger til vanskeligstilte innenfor de generelle statlige rammevilkårene. Kommunene må derfor prioritere boligsosialt arbeid i forhold til andre oppgaver. Måten man organiserer dette arbeidet på, vil sikkert variere alt etter lokale utfordringer og behov. Måloppnåelsen påvirkes i sterk grad av at det er manglende koordinering når det gjelder de boligsosiale virkemidlene på kommunalt nivå. Det er uheldig at kommunal bolig som et sentralt virkemiddel for store grupper vanskeligstilte i så liten grad kobles opp mot de øvrige virkemidlene. Det er også uheldig og noe irriterende at hele 41 pst. av kommunene i undersøkelsen praktiserer en saksbehandling som bryter med forvaltningslovens krav til enkeltvedtak. Bostøtten, som er en regelstyrt ordning, er innrettet slik at mange vanskeligstilte faller utenfor ordningen. Dette skyldes både økonomiske grenser og at enkelte typer husstander ikke omfattes av ordningen. Personer uten barn, med lav inntekt, og som ikke mottar visse trygder eller stønader, vil f.eks. ikke kunne få bostøtte. En stor del av sosialhjelpen går til boligformål. Det er også en del kommuner som har etablert egne kommunale bostøtteordninger. Dette kan være en indikasjon på at kommunene ser grupper som faller utenfor den statlige bostøtteordningen. Komiteen har merket seg at det er en risiko for at de statlige og kommunale boligsosiale virkemidlene ikke når hele målgruppen av vanskeligstilte, og at noen vanskeligstilte faller utenfor alle ordningene. Regelverket på området er komplisert og omfattende, og det stilles krav til stor grad av samordning mellom flere sektorer og flere forvaltningsnivåer. Det er store forskjeller når det gjelder hvordan kommunene organiserer det boligsosiale arbeidet, men sosialkontor og teknisk etat er de etatene som er tillagt mest ansvar. Noen av de største kommunene bruker kommunalt foretak til oppgaver knyttet til kommunale boliger. Implementeringen av NAV-reformen aktualiserer organiseringen av det boligsosiale arbeidet. Dette gjelder særlig tildeling av midlertidige boliger, men det er nå trolig at svært mange kommuner vurderer at NAV skal håndtere individrettede virkemidler og tjenester som bostøtte, startlån og boligtilskudd. Bruk av NAV-kontor kan også bidra til å øke brukervennligheten for den enkelte. Uansett hvordan man organiserer det praktiske arbeidet, vil systematisk jobbing med den boligsosiale handlingsplanen og nødvendig fagkompetanse bety svært mye for hvordan man lykkes med dette viktige arbeidet. Boligsosiale virkemidler som er godt samordnet, er en forutsetning for at virkemidlene skal kunne bidra til å nå målene på området på en effektiv måte. Jeg støtter Riksrevisjonens vurdering av at utfordringene på området ikke bare kan avgrenses til et spørsmål om økonomiske rammer. I departementets videre arbeid vil det trolig derfor være nødvendig å sikre at brukerne møter et samordnet virkemiddelapparat hvor også kommunale boliger inngår. Jeg regner med at statsråden bl.a. vil berøre dette i sitt innlegg. Komiteen rår Stortinget til å gjøre vedtak om at Dokument nr. 3:8 for 2007-2008 vedlegges protokollen.