Michael Tetzschner (Høyre), 2016-06-07:
Under henvisning til forrige replikkordskifte vil jeg si at noen av replikantene forutsetter både et helt annet produksjonssystem enn det vi har, og ikke minst et annet politisk system enn det vi har, for å gjennomføre en, skal vi si, noe teoretisk målsetting. Da vil jeg benytte anledningen til å reklamere litt for et uskyldig lite avsnitt i innstillingen, for der har det nemlig dannet seg et flertall av Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, som «antar at den viktigste årsaken til at målet for økologisk matproduksjon ikke nås, er at etterspørselen etter økologiske matvarer er for lav». Ja, det er sannheten. Vi har altså et produksjonssystem som gjør at det er kundene som bestemmer hva som kommer i hyllene. Hvis man griper inn med for sterk grad av subsidiering, forbud eller på annen måte, blir nettopp produksjonen ineffektiv. Da kan man jo snakke med dem i dagligvarehandelen som må kaste økologisk mat ved stengetid fordi den ikke har holdbarhetskvaliteter i fullt monn. Man kan tenke på hva som ligger av ressursspille i det, og selvfølgelig også at noe økologisk mat er dyrere å drive frem enn annen mat, hvilket heller ikke er bærekraftig. Jeg merker meg at det i debatten har vært et aldri så lite snev av paternalisme. Man snakker om befolkningen. Men det er jo ingen her som forbrukere som har klaget over at man ikke har fått – kanskje med unntak av representanten Andersen, som mente at varene lå lenger inne på hyllene. Som forbrukere er det imidlertid ikke noe til hinder for at vi kan sammensette vår matseddel og vår innkjøpskurv slik vi vil. Den kritikken som enkelte har rettet mot Landbruksdepartementet, er i virkeligheten en kritikk mot det norske folk for at de ikke innser sitt eget beste. Representanten Karin Andersen var inne på det også i sitt innlegg, at forbrukerne er nemlig ikke overbevist om at økologisk mat gir dem den kvaliteten, eller kvalitet, som hun var inne på, og vi kan legge til i forhold til den prisen som de er villig til å betale, slik at argumentet videre blir at en høy andel av konvensjonell jordbruksproduksjon ikke skulle være bærekraftig. Ja, men så får vi angripe det, og jeg regner med at særlig Senterpartiet vil legge inn et godt ord for konvensjonell jordbruksproduksjon, at den er bærekraftig. Vi hører jo stadig at konvensjonell norsk mat er i toppklasse når det gjelder kvalitet, og det kan også være en del av forklaringen, nemlig at den klarer seg utmerket nettopp fordi den er betryggende overfor forbrukerne våre. Hvis noen skal kritiseres i denne sal, er det kanskje Stortinget selv, for å ha urealistiske mål. Hvordan skal egentlig Riksrevisjonen revidere såpass teoretiske mål som disse prosentmålene egentlig er? Jeg synes man også får en viss fornemmelse av at man ikke helt vet hvordan man skal få realisert disse målene, når man ser de tiltakene som anbefales. Det er fire strekpunkter, hvorav det første er en «oppdatert helhetlig strategi», som egentlig er nytale for at det hadde vært fint hvis noen hadde noen ideer, men vi har dem i hvert fall ikke. Og så er det «jordbruksoppgjøret». Ja, det er vel det samme, at man kan sikkert få motivert noen, man kan betale noen mer for å sammensette produksjonen, men det er jo heller ikke bærekraftig overfor forbrukernes valg. Så er det det tredje, at staten, når den selv er innkjøper, skal bruke «økologisk mat». Ja, det er der staten altså setter til side andre enkeltpersoners etterspørsel, hvis de selv hadde hatt valget. De kan selvfølgelig overprøve folks valg, og så kan de si at i statens kantiner skal det bare spises politisk korrekt mat. Det siste punktet er «generisk markedsføring», fra de partiene som vanligvis forakter markedsføring som noe tomt, blottet for innhold, og som gir falske livsverdier. Her har man tydeligvis funnet frem til de riktige livsverdier, som gjør at befolkningen etter hvert kan oppdras i den riktige ånd, og leve opp til Stortingets 15 pst.-mål. Jeg synes det er beskjemmende – eller det er kanskje litt sterkt, det er litt trist – at det grunnleggende premisset, den grunnleggende kritikken her, som ikke på noen måte kan rettes mot Landbruksdepartementet eller landbruksmyndighetene, er en skuffelse over at konsumentene, de som bruker etterspørselsmakten hver eneste dag, ikke lever opp til Stortingets forutsetninger.