Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-04-04:
La meg på tampen av denne debatten bare understreke og utdype noen punkter som har vært oppe tidligere. En stabilisering og videreutvikling av den politiske, sosiale og økonomiske utviklingen på Balkan er etter min mening avhengig av de to nøkkellandene Kroatia og Jugoslavia. Blant annet er mulighetene for en planmessig og reell repatriering av flyktninger avhengig av hva som skjer både i Zagreb og i Beograd. Det inkluderer en menneskeverdig framtid for såkalte displaced persons – eller internt fordrevne. Det er viktig at komiteen har understreket særskilt at Norge må rette en spesiell innsats mot de flyktningene som har søkt tilflukt i Serbia og øvrige deler av Jugoslavia. Dette er på mange måter de glemte flyktningene i verden – flyktninger fra Kroatia, fra Bosnia og internt fordrevne. Rapporter tyder på at svært mange av disse lever under til dels forferdelige forhold, hvis jeg kan bruke et slikt uttrykk. Det nye regimet i Kroatia har sådd spirer av håp hos en del av de serbisk-kroatiske flyktningene – håp om at de nå kan vende tilbake til områder som Øst-Slavonia. Det samme gjelder internt fordrevne kroater. Valget i Kroatia er også det mest positive som har skjedd i regionen etter Jugoslavias sammenbrudd. Behovene er enorme, og det er langt fram. Ifølge Aftenposten er f.eks. arbeidsledigheten i Øst-Slavonia mellom 80 og 90 pst. Jeg vil gjerne understreke, som komiteen gjør, at selv om det er stort behov for humanitær bistand på Balkan, er det langsiktige investeringer i infrastruktur, næringsutvikling og demokratiske institusjoner som må være det overordnede målet for det arbeidet som skal være en integrert del av Stabilitetspakten. La meg i den forbindelse også understreke – som jeg for øvrig har gjort tidligere i dag i en replikk til representanten Gundersen – hvor viktig det er å rette arbeidet mot kvinner. Vi har her tusenvis av alenemødre som har opplevd at mennene deres er blitt massakrert eller bortført. Så for å få til en stabil sosioøkonomisk utvikling må det satses på at kvinnene både kan etablere egne virksomheter og sikres arbeid, for ikke å snakke om at skolering av kvinner til politisk arbeid må være en vesentlig del av det norske bidraget på Balkan. Jeg er glad for at et bredt flertall i komiteen nå ber Regjeringen jobbe aktivt for å endre sanksjonene mot Jugoslavia. La meg legge til at jeg er enig i at dette må gjøres i nært samarbeid med våre allierte. Men jeg mener at det er uskyldige som nå rammes av sanksjonene, stort sett vanlige folk som ikke skor seg på svartebørshandel, som alltid vil florere i slike situasjoner – slik vi også har hørt tidligere i debatten i dag. Full isolasjon tjener heller ikke de langsiktige politiske målene, tvert imot ser det ut til å konsolidere regimet, noe som neppe har vært intensjonen. Derfor er det viktig at sanksjoner er noe man diskuterer i hvert enkelt tilfelle ut fra målet med sanksjonene og ut fra hvordan de virker. Jeg vil for øvrig vise til at den serbiske opposisjonen mener at sanksjonene faktisk nå styrker Milosevic. Med tanke på at løsningen på mange av de utviklingspolitiske utfordringene på hele Vest-Balkan ligger i Beograd og Zagreb, bør vi slutte med den totale isolasjonen som nå langt på vei praktiseres. Kan jeg til slutt få understreke viktigheten av å bidra til det jeg vil kalle lov og orden i Kosovo. For det som er et faktum, er at den etnisk baserte volden og trakasseringen av serbere og romanifolket – som også utenriksministeren understreket – dessverre fortsetter. Det betyr at den internasjonale tilstedeværelsen naturligvis må fortsette, men det betyr også at det er viktig at den inkluderer et politikorps som kan ivareta lov og orden, og at vi må få en planmessig bistand til oppbygging både av et politikorps og andre offentlige etater og institusjoner som kan bidra til det som denne debatten i dag nettopp har dreid seg om, nemlig en stabilisering.