Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-05-27:
Det er mulig at noen av oss bruker for store ord i denne debatten. Men når Regjeringen legger fram et forslag til en friskolelov, er det vel fordi den ønsker flere privatskoler. Det kan godt hende at det vil bli i et lite, beskjedent omfang, men det kan også bli i et ganske stort omfang. Uansett må det være en målsetting for Regjeringen at et betydelig antall flere elever enn i dag skal velge privatskole, og at et betydelig antall flere foreldre skal gjøre det samme. Det som bekymrer og uroer SV og meg, er: I mange lokalsamfunn og særlig i de store byene balanserer den offentlige skolen på en grense der standarden er mye lavere enn det veldig mange foreldre ønsker, og de opplever at den i disse dager blir lavere. Det sies opp lærere – det strammes inn. Nettopp i disse områdene vil det være et marked for privatskoler. Og nettopp i disse områdene kan vi oppleve at det flytter to–tre elever fra hver klasse til en privatskole i nærheten. Det betyr at kommunen vil miste et beløp for hver elev som flytter fra den offentlige skolen og til en privatskole, og foreldrene må ut med en betaling for den. Det igjen betyr at den offentlige skolen på sikt vil få mindre penger – på toppen av de innstrammingene som nå skjer. Det koster ikke noe særlig mindre å ha en klasse på 21 elever enn å ha en klasse på 24 elever. Og slik går spiralen. Jeg tror Kristin Clemet har rett i at det ikke nødvendigvis er de rikeste foreldrene som kommer til å velge en privatskole. Vi ser f.eks. hvor sterkt foreldre ønsker en barnehageplass til barna sine. Selv om det kan koste veldig mye, vil en del foreldre kanskje prioritere å betale skolepenger i 1 500–2 000-kronersklassen framfor å reise på ferie – hvis det valget betyr mye, og hvis den nærmeste offentlige skolen er dårlig. Det som bekymrer, er den misnøyen med den offentlige skolen som jeg opplever blant mange foreldre, og den uroen for den som er mange steder – ikke fordi standarden er dårlig, men fordi den ikke matcher det vi forventer skal være topp i den norske skolen i 2003. Denne misnøyen er ikke et rop om å kunne velge privatskole. Det er et rop om å kunne velge den nærmeste offentlige skolen med en standard som er bra – ikke et sterkt ønske om å flytte barnet sitt ut av den. Hvis dette nå brer om seg mer og mer, har man eksperimentert i en del områder av landet der de som er mest opptatt av skole, vil finne de pengene de trenger for å kunne betale skolepenger. Samtidig vil det føre til en betydelig utarming av og en desillusjonert stemning i den offentlige skolen. Dette er en utvikling som vil være fryktelig vanskelig å reversere. Det er et stort dilemma å delta i denne debatten og samtidig ikke svartmale bildet av den offentlige skolen, for det foregår veldig mye bra der. Jeg har selv bare positive erfaringer med flinke, flotte og meget engasjerte lærere i den offentlige skolen, som trår til, som har vett og forstand til også å mobilisere foreldre, og som også i denne saken burde ha – hva skal en si – et stortingsmindretall på lag i forhold til å markedsføre den offentlige skolen. Likevel er det nødvendig å slå alarm i denne debatten. Det er SVs jobb å sørge for å holde fram de gode eksemplene fra den offentlige skolen. Det er to forhold som kan gi en effekt der vi kan få større klasseskille i norsk skole. Det ene er friskoleloven som vedtas i dag, med de implikasjonene det kan ha for økonomien i den offentlige skolen. Det andre er: Hvis innstrammingen og mismotet i den offentlige skolen skjer parallelt, vil man ha to forhold som drar samme vei. Da kan man komme i den situasjonen at man om noen år vil ha et mye større klasseskille i norsk skole enn vi har hatt på mange år, og det er veldig synd. Det legges i disse dager fram forskningsrapporter og andre rapporter om reformen som lot seksåringene komme inn i skolen. Og de viser at forskjellene i norsk skole er mye større enn vi har trodd, at mange elever presterer mye mindre enn det man i utgangspunktet kanskje kunne tro, og at særlig minoriteter og gutter føler at skolen ikke treffer dem. Vi har altså en lang vei igjen å gå for å kunne ha en likeverdig skole i Norge – der alle elever treffes ut fra sin erfaringsbakgrunn. Det burde egentlig ha vært utgangspunktet når vi diskuterer framtidens skole, og når vi bruker penger på den.