Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2013-01-24:
Jeg synes det har vært en veldig god debatt så langt, og jeg må innrømme at jeg ble inspirert av representanten Lundteigen, som tok utgangspunkt i tidligere landskogtaksering. Det synes jeg er viktig å påpeke, for noe av det som er positivt i den rapporten som ligger her, er at vi er i ferd med å komme tilbake igjen til en større grad av foryngelse enn det kanskje var i de årene foryngelsen var minst. I forlengelsen av det representanten Lundteigen sa, er det slik at kloke folk på 1930-, 1940-, og ikke minst 1950-tallet, i en situasjon der Norge ikke var i den økonomiske situasjonen som vi er nå, likevel tok seg råd til den langsiktige investeringen det er å sette en plante i bakken for å komme tilbake mange tiår etter og hente ut den kapitalen. Nettopp i det perspektivet synes jeg det ville være veldig dramatisk hvis vår generasjon skulle være den som samtidig som vi pumper opp engangsressursen olje og gass, ikke tok seg råd til å vedlikeholde den fornybare ressursen som skogen er. Like lite som den som for 60, 70 og 80 år siden investerte i skogen visste hva treet ville bli brukt til når det skulle hogges i dag, ikke minst på hvilken måte det skulle hogges, like lite vet vi om anvendelsen om 70 eller 80 år. Men vi vet at vi har en fornybar ressurs som det kommer til å være etterspørsel etter. Derfor er dette saksområdet så viktig, og derfor er jeg veldig glad for at det blir understreket av Riksrevisjonen og av kontroll- og konstitusjonskomiteen at infrastrukturtiltak er en av de tingene som må være på plass, hvis man skal nå målet om økt avvirkning. Når det gjelder ønsket om økt avvirkning, er det klart at det er biologisk rom for det. Det vil være næringspolitisk og industrielt veldig bra om vi klarer å øke avvirkningen. Men avvirkningen er ikke bare avhengig av vedtak eller tiltak fra regjeringen, det er et priselement her. Det er klart at skal det være interessant å ta ut et tre – som som regel består av både skurd og slip – er det ikke minst viktig å vite hva slags anvendelse de mindre verdifulle delene av treet kan ha for å ha en økonomi som stimulerer til avvirkning i framtiden. For den må også være på plass, ikke bare holdningen og ambisjonen om den. Derfor tror jeg at det som nå skjer forsøksvis på utvikling når det gjelder å bruke trefiber på andre måter enn det som har vært vanlig fram til nå, kan komme til å bli veldig viktig for å skape et bedre økonomisk grunnlag for store volumer som skal tas ut av skogbruket framover. La meg til slutt understreke det som handler om klima, naturmangfold, ja, i det hele tatt det at mennesket faktisk skal være en aktiv, deltakende bruker av naturen og ikke en utenforstående observatør, at det normale skal være at skogen er i bruk, at vi høster av den. Det har blitt enda mer ikke bare akseptabelt, men positivt ved at vi vet at skogen har den betydelige rollen i binding av CO2, som vi allerede lærte om på ungdomsskolen gjennom fotosyntesen, men som det har vært litt politisk vanskelig å få aksept for. Men det er etter hvert akseptert som en veldig viktig bidragsyter til å holde og bedre CO2-balansen. Der oppstår det ofte diskusjoner som kan være vanskelige, f.eks. kan det stilles miljøspørsmål ved noe av infrastrukturen. Men infrastrukturen er nødvendig for å ha et aktivt skogbruk. Slik sett bidrar den til klimaet på sin måte. Samtidig har vi spørsmålet om naturmangfold og artsmangfold. Det kan noen ganger være en forvirrende debatt. Jeg hører til dem som mener at en bør verne det som er unikt og truet. Da er det riktig å verne. Jeg hører ikke til dem som mener at det er riktig å ha en ambisjon om hvor mange prosent som skal vernes. Jeg mener ikke vi skal verne prosenter, vi skal verne natur, og vi skal verne mangfold. På den annen side er det slik at noen ganger når vi snakker skogvern, og noen ganger nødvendig skogvern – der går det veldig bra med det frivillige skogvernet som nå bidrar til at vi sørger for mangfoldet mange steder i landet – er det ikke nødvendigvis slik at vern og hensyn til biologisk mangfold er et klimatiltak. Tvert imot er det slik at det er det at skogen blir brukt, at treet blir hogd når det er hogstmodent, og at det da blir satt en ny plante som bidrar til at vi øker CO2-bindingen. For dem av oss som er opptatt av naturen, er det viktig å skille naturmangfoldsbehovet fra den viktige debatten som gjelder CO2-binding, og ha klart for seg at skogvern ikke nødvendigvis er et CO2-tiltak, det kan noen ganger være et nødvendig tiltak for naturmangfold. Jeg synes det har vært en veldig god debatt som peker framover med tanke på en forståelse av at vi har et forvalteransvar for å sørge for at dem som kommer 60, 70 og 80 år etter oss, har en ressurs tilgjengelig som er bærekraftig, og som kan brukes til den tidens verdiskaping.