Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-05-13:
Aller først vil jeg gi honnør til representanten Høglund for å ta opp dette viktige spørsmålet. Noe av det viktigste vi kan gjøre, er faktisk å reise denne type spørsmål i flere av verdens parlamenter og sette trykk bak det. Det er veldig viktig. Det kaster et veldig viktig blikk mot hva slags type straffesanksjoner vi i det hele tatt skal ha når folk begår straffbare handlinger, og hva slags rettssystemer vi skal ha. Det er en veldig viktig del av demokratiutviklingen flere steder enn i det angjeldende landet, Iran. Jeg er enig med representanten Høglund i at den alvorlige menneskerettighetssituasjonen i Iran vedvarer. Det gjelder antall henrettelser, også av mindreårige lovbrytere – og det er jo særlig betenkelig – og det gjelder situasjonen for menneskerettighetsforsvarere, som advokater og andre. Det er jo gjerne svakheten i diktaturer og andre regimer at disse gruppene rammes så altfor brutalt. Henrettelsen av Delara Darabi fredag 1. mai var det hittil siste tilfellet av henrettelser i Iran av en person som var mindreårig da lovbruddet fant sted. Representanten Høglund sier at Norge protesterer på situasjonen på korrekt måte, men at press fra Norge og andre land ikke synes å ha særlig effekt. En slik antakelse er alltid vanskelig å bekrefte. Situasjonen kunne ha vært verre uten internasjonale protester, så vi må opprettholde oppmerksomheten – det er derfor bra at vi får anledning til å ta det opp også her – sjøl om vi må registrere at overgrep vedvarer. Det er jo nettopp da vi bare må fortsette, men også se på andre kanaler. Av hensyn til ofrene og deres pårørende, advokater og menneskerettighetsforkjempere, som setter egen risiko til side – betydelig risiko – kan vi ikke ta sjansen på ikke å protestere. Sjøl om protesten ikke reddet livet til Darabi, er det viktig at hennes sak fikk bred mediedekning i store deler av verden, og at menneskerettighetsforkjempere med stort engasjement, som stod sammen med henne og nasjonale myndigheter og internasjonale organisasjoner i fordømmelsen av Iran, får all den støtte de kan få. Dette spørsmålet i dag er jo også en slik støtte. Jeg har tro på at et felles internasjonalt engasjement i disse sakene kan gi resultater. Høylytte protester mot pågående overgrep kan redde liv og har reddet liv. Støtte til enkeltmennesker kan være viktig symbolsk og ha signaleffekt. Vi har i flere saker hvor personer er dømt til henrettelse, opplevd at saken er blitt utsatt, og at personene etter en tid har blitt idømt en annen straff. Oppmerksomheten som vår felles innsats skaper, gjør det vanskelig for iranske myndigheter å utføre henrettelser i stillhet. Norge protesterer på prinsipielt grunnlag mot land som praktiserer dødsstraff overfor mindreårige, gravide og psykisk syke, og vi protesterer når mennesker henrettes på spesielt bestialske måter, som ved steining. Fra norsk side protesterer vi i slike saker overfor iranske myndigheter direkte og ved tilslutning til bl.a. erklæringer fra EU. Samtidig skal vi ha fokus på målet. I noen sammenhenger kan høylytte protester virke mot sin hensikt. Det kan stenge kommunikasjonskanaler og sette liv i fare. Derfor må vi i tillegg bruke et bredt spekter av utenrikspolitiske virkemidler, og utenriksministeren benyttet seg jo av muligheten ganske så nylig til å gi president Ahmadinejad svar på tiltale under FNs tilsynskonferanse mot rasisme. Å gi motsvar er jo særlig viktig nå, når Iran står overfor presidentvalg. Vi vil følge utviklingen i Iran videre og si fra til myndighetene når vi mener det er nødvendig, og når mindreårige står i fare for å bli henrettet.