Henning Warloe (Høyre), 2011-11-17:
De siste årene har det både internasjonalt og i Norge vært et økende fokus på hvordan forskningen kommer til nytte i samfunnet. Selv om enkelte innenfor akademia har vært skeptiske til en slik vektlegging av nytte som målestokk på forskning, tror jeg de fleste vil være enig i at en slik diskusjon er både viktig og nødvendig, ja rett og slett nyttig. Det er flere grunner til det. For det første er det slik at verdien av ny kunnskap først og fremst fremkommer når og hvis den anvendes. Slik anvending kan skje på mange måter, så vel samfunnsmessig som mer bedriftsøkonomisk avkastning er relevant. Det er gjennom å fokusere på ulike typer avkastning at vi kan slå fast hvorvidt samfunnets investeringer i forskning og ny kunnskap virkelig er lønnsom i bred forstand, og om vi lykkes med våre strategier for forskningsfeltet. For det andre må også dette feltet finne seg i å bli vurdert opp mot andre områder hvor det er nødvendig å bruke ressurser. Det er altså slik at gode resultater av forskningsinnsats er det beste argument for en fortsatt styrking av sektoren. La meg i denne sammenheng understreke at vi i Høyre ikke ønsker noen enøyd måling av resultater basert på økonomiske kriterier. Ikke alt kan måles presist, og i mange tilfeller er verdien av ny kunnskap vanskelig å oppfatte før etter lang tid. Det sies at når det gjelder noe av den mest verdifulle grunnforskningen som har vært gjennomført i de siste tiårene, har det i noen tilfeller tatt så mye som 50 år før man har kunnet finne anvendelse for kunnskapen som er utviklet. Dette gjør det vanskelig både å fastlegge kortsiktige mål for satsing og å forvente at resultatene skal materialisere seg og kunne måles innen få år. Dette har vært grunnlaget for vår kritikk av regjeringens iver etter å fastsette politiske mål og stadig øremerke mer av pengene til å nå disse målene. Det er også derfor Høyre de siste årene har prioritert å styrke midler til fri forskning og å øke basisbevilgningene til universiteter og høyskoler i våre alternative budsjetter. Og vi er tilfreds med at regjeringen har kommet etter når det gjelder styrking av de frie forskningsmidlene. Når det gjelder de frie midlene innenfor universitets- og høyskolesektoren, har statsrådens eget handlingsromutvalg kategorisk fastslått at disse har skrumpet inn til bare 5 pst. av veksten i budsjettene under den rød-grønne regjeringen, sammenlignet med nesten 30 pst. av veksten under Bondevik II-regjeringen. Så her er det altså fortsatt mye å gjøre. Et annet utvalg som statsråden nedsatte, det såkalte Fagerberg-utvalget, leverte før sommeren sin rapport med tittelen «Et åpnere forskningssystem». Utvalget skulle se på nytte av forskningen og om det er samsvar mellom mål og resultater av den offentlige forskningsinnsatsen. Fagerberg-utvalget bruker liten plass til å omtale offentlig finansiert forskning i næringslivet og også samarbeid mellom akademia og bedriftene, og kanskje er det også symptomatisk at regjeringens første utgave at Forskningsbarometeret, som er ett av tiltakene Fagerberg-utvalget foreslo, kun inneholder to sider av i alt nesten 100 med omtale av resultater av forskningen. Fagerberg-utvalget peker imidlertid på viktige forhold og stiller kritiske spørsmål. Et lite sitat som er relevant for denne interpellasjonen, kan f.eks. være følgende: «Næringslivets bruk av det offentlige forskningssystemet, målt gjennom hvor stor andel av FoU-utgiftene som dekkes i form av inntekter fra næringslivet og målt gjennom innovative bedrifters samarbeid, gir grunn til å stille spørsmål om koblingene mellom næringsliv og det offentlige forskningssystemet i Norge er for svake. Etter utvalgets syn er det behov for tiltak som fører til(…) sterkere koblinger mellom det offentlige forskningssystemet og næringslivet.» (…) Dette synet støttes av en sammenligning med andre land, som det fremgår av årets utgave av «Det norske forsknings- og innovasjonssystemet, statistikk og indikatorer», utgitt av Forskningsrådet. Her fremgår det at universitets- og høyskolesektoren er stor i Norge sammenlignet med andre land, størst i Norden og nesten det dobbelte av snittet i OECD. Samtidig er andelen finansiering fra næringslivet minst i Norden, og andelen har sunket de siste årene. I parentes bemerket fremgår det også at norsk universitets- og høyskolesektor har den laveste andelen finansiering fra utlandet av de nordiske land, noe som også er bekymringsfullt. I sum fremstår altså vår universitets- og høyskolesektor som stor på forskning og lukket i den forstand at lite midler kommer fra kilder utover staten. Dette er det altså behov for å gjøre noe med, ifølge Fagerberg-utvalget. Dessverre kommer ikke utvalget med forslag til tiltak. Desto viktigere blir det da å høre hvilke tiltak statsråden kan tenke seg å iverksette. Det er også interessant å høre hvilke tiltak statsråden vil vurdere for å øke resultatene av norsk forskning i det offentlige forskningssystemet, gjennom kommersialiseringsarbeid, utvikling av produkter og etablering av bedrifter basert på forskningsresultater. Det er et av målene i gjeldende forskningsmelding at Norge minst skal opp på nivå med sammenlignbare land når det gjelder kommersialisering. Høyre har til behandling her i Stortinget et representantforslag med ulike tiltak for å styrke kommersialiseringsarbeidet. Ingen av våre forslag har så langt fått regjeringspartienes støtte. Dersom statsråden fortsatt mener det er nødvendig med tiltak, blir det interessant å høre hennes forslag til tiltak når vi om et par uker skal debattere Høyres forslag her i salen. Til slutt er det relevant å sette søkelyset på næringslivets andel av den samlede norske forskningsinnsatsen. Regjeringen har valgt å opprettholde målet om 3 pst. av BNP til forskning, men har droppet å tidfeste når målet skal nås. I Soria Moria-erklæringen fra 2005 ble det slått fast at målet skulle nås i 2010. Slik gikk det jo ikke, for å si det svært forsiktig. Men målet står der, og jeg forventer jo at statsråden har noen tanker om hvordan det kan nås. Nå er det den private delen av forskningen som er utfordringen, altså forskning finansiert av bedrifter og i regi av næringslivet. I runde tall utgjør denne ca. 0,7 pst. av BNP i dag, med andre ord et langt stykke unna målet på 2 pst., som skal være næringslivets andel av de 3 prosentene. Et viktig tiltak for å få fart på forskningen i næringslivet kom på plass da Bondevik II-regjeringen innførte ordningen SkatteFUNN i 2002. Ordningen er vellykket og har gitt resultater, og Høyre ønsker å utvide og forsterke denne, slik vi også jevnlig har foreslått. Dessverre har regjeringen så langt ikke hørt på Høyres forslag. Det kan naturligvis tenkes andre tiltak som stimulerer til økt forskningsinnsats i næringslivet enn skatteincentiver, men i så fall hvilke? Og hva vil regjeringen foreta seg når forskningen skal løftes opp til nesten tre ganger så mye som i dag, i tillegg til å holde tritt med BNP-veksten? Jeg snakker altså om forskningen i næringslivet fortsatt. Når et ambisiøst mål fastsettes, må det finnes en noenlunde realistisk vei til målet. Min ærlige oppfatning er at regjeringen ikke har «sjans i havet», som det vel heter, til å nå dette målet uansett hvor lenge den sitter. Men jeg overbevises mer enn gjerne av statsråden når hun nå skal ha ordet.