Trine Skei Grande (Venstre), 2002-06-19:
Etter Enoksens innlegg var det fristende å komme med noen saksoppklaringer, men jeg skal likevel prøve å holde meg til det jeg hadde tenkt jeg skulle si. Når denne saken nå avsluttes i Stortinget, kan vi slå fast tre viktige forhold: For det første er alle påstander og beskyldninger om partipolitisk kameraderi lagt døde og maktesløse. For det andre vil sakens vedtak bli stående, og det blir slått fast at noe annet ville vært lovstridig. For det tredje vil saken ikke skape presedens i betydning av ny rettstilstand i bopliktsaken. Dermed har saken landet på en måte som bør mane til en viss ettertanke for mange som har blåst saken opp til de helt store dimensjoner, ikke minst i media. Den aldri helt fremsatte, men hele tida underliggende beskyldningen om partikameraderi, har åpenbart vært det viktigste elementet i at saken fikk store dimensjoner i media over lang tid, også med god hjelp av deler av opposisjonen. Det er helt på sin plass at denne saken er blitt omtalt av media, og at spørsmål er blitt stilt. Men insinuasjonene fortsatte lenge etter at alle måtte ha sett urimeligheten i dem. Jeg er svært glad for at dette nå er parkert for godt. Forhold nummer to kan ut fra innstillinga synes mer kontroversiell, all den stund Arbeiderpartiet og SV faktisk vil at Stortinget skal anmode om en ny behandling. Ut fra det som kom fram i høringa, er det et ganske oppsiktsvekkende standpunkt. Man vil altså be Regjeringa om å vurdere å gjøre et åpenbart lovstridig vedtak. Det er tydelig at de ikke helt forstår loven, eller ikke helt forstår betydninga. Jeg er enig i Høyres og Kristelig Folkepartis merknad om å ta avstand fra en slik oppfordring. Landbruksministeren har hele tida påpekt at saken er avgjort ut fra gjeldende rett, og ikke ut fra politisk eller annet skjønn. Dette fikk full støtte av professor Erik Boe under høringa, og det er ikke bestridt med noen rimelig begrunnelse. Venstre støtter merknadene fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti på side 16 i innstillinga: «På bakgrunn av disse forhold er disse medlemmer av den oppfatning at konsesjonsnektelse i denne spesielle og konkrete enkeltsaken vil kunne oppfattes å være et anslag mot enkeltmennesket.» Det er altså et klart flertall i denne salen til støtte for landbruksministerens syn i det som er sjølve sakens kjerne. Når det gjelder spørsmålet om presedens, er det grunn til å si at statsråd Sponheim har støtte for sitt syn. Dette må jo være svært beroligende for Lillesand kommune og andre som har fryktet dette, og som bruker det som hovedargument i sin meget aggressive kampanje mot departementet og statsråden. Når så vel Regjeringa som juridiske eksperter gir klar melding om at rettstilstanden ikke er endret, må dette være til glede, sjøl om man innrømmer at man har tatt i feil i kampens hete. Hva er det da som står igjen i denne saken? Et flertall i denne salen kritiserer Landbruksdepartementets saksbehandling i forhold til undersøkelse av pris og salgsprosess, og at saken ikke ble sendt tilbake til førsteinstans, fylkeslandbruksstyret. Det er sjølsagt legitimt å hevde det, men det er ingen sterk og godt begrunnet kritikk. Det er like saklig korrekt å hevde at saksbehandlinga har vært tilstrekkelig og betryggende. Departementet har hele veien redegjort for sine overlegninger, og her viste høringa at dets valg ikke på noen måte entydig har vært kritikkverdig. Nettopp på grunn av de urimelige beskyldningene om partipolitisk kameraderi, som førte denne saken langt ut av rimelige proporsjoner, var det naturlig at landbruksminister og Venstre-leder Sponheim hadde behov for å klargjøre sin egen rolle i saken. Det var sjølsagt uheldig at den interne kommunikasjonssvikten i politisk ledelse førte til uklarhet omkring deres samlede rolle i noen dager. Det har statsråden sjøl understreket, og jeg har ikke behov for å bemerke noe mer utover komiteens innstilling på det punktet. Det som er vesentlig her, er at landbruksministeren har landet stødig i det han har sagt hele tida, nemlig de tre forholdene som jeg nevnte innledningsvis. Saken er tilbake i sine rette dimensjoner. Den burde, som sagt, mane til en viss ettertanke. For Venstre er det likevel viktig å avslutte innlegget med å si at vi vil kjempe for boplikten. Men for oss er den enkelte borgers rettighet overfor staten om å bli behandlet likt for loven viktigst – over alt.