John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-05-25:
Verdien av denne debatten kan etter mitt skjønn ikke bli slik den burde ha vært. Grunnen til det er at behandlingen av en så omfattende sak som folkehelsen i Norge på grunnlag av helseministerens redegjørelse kommer midt inne i en hektisk vårsesjon. Det har ikke vært mulig – i hvert fall ikke for meg – å kunne gå i dybden når det gjelder hele dette store saksfeltet. Også for stortingsrepresentanter har døgnet kun 24 timer, og noen av disse timene er også vi nødt til å holde oss i sengen. I et land som Norge har vi mye positivt å vise til når det gjelder folkehelsen. Vi har et kvalitetsmessig og faglig godt helsevesen og en inkluderende innstilling til dem som blir rammet av helseproblemer både fysisk og psykisk. Manglende kapasitet, særlig innenfor spesialisthelsetjenesten, har imidlertid ført til lange helsekøer. Spørsmålet er derfor om vi er villig til å prioritere helse- og omsorgsoppgavene som vårt samfunn har behov for, høyt nok i forhold til andre samfunnsoppgaver. Fremskrittspartiet har alltid ment at helse- og omsorg skal forlodds prioriteres. Helseministeren understreket flere ganger i sin redegjørelse den 10. mai den sterke vekt Regjeringen legger på det forebyggende helsearbeidet, og det er ingen tvil om at dette er grunnleggende viktig. Forebyggende arbeid blir imidlertid lett en luksus vi ikke har anledning til å bevilge oss når ikke tilstanden i vårt øvrige helsevesen gir rom for dette. Så lenge vi har lange køer i helsevesenet, er det vanskelig å prioritere det forebyggende arbeidet. Det må være riktig først å ta seg av dem som venter i køene. Derfor er det maktpåliggende å sørge for at vårt helsevesen har en finansiering og en organisering som gjør køer til et ukjent fenomen, slik at ressurssene kan benyttes til å styrke det forebyggende arbeidet for dermed å kunne redusere det akutte kurative behov. Innføringen av det innsatsbaserte finansieringssystemet gjør det mulig å nå dette målet, men da må vi ikke undergrave systemets legitimitet gjennom et uklart regelverk og uklare retningslinjer for økonomisk kompensasjon. Sykehusene må få betaling for det de gjør, fullt ut. Samfunnsutviklingen styrer på mange måter også helsetilstanden i befolkningen. Derfor er det viktig at det politiske system bidrar til en positiv utvikling, men den politiske styringen må ikke i unødvendig grad berøre befolkningens valgmulighet og -frihet. Det er viktig at det blir gitt informasjon og opplæring som gir individene mulighet til å fatte egne avgjørelser og gjøre egne valg. Holdningsskapende arbeid bør prioriteres. Informasjon om riktig kosthold er en grunnleggende faktor i arbeidet med å utvikle god helse, men dersom den enkelte velger bort muligheten til sunn livsførsel, må dette være hans privilegium, selv om det fører til et kortere liv. Statens Helsetilsyn er en viktig brikke i det forebyggende arbeidet, men dessverre blir det ikke gitt de nødvendige reaksjonsmuligheter som kunne ha styrket det forebyggende arbeidet. Når pasienter i sykehus og institusjoner f.eks. blir utsatt for mangelfullt og feilaktig næringsinntak, fører dette til forverring av helsetilstanden eller til at nye symptomer og lidelser utvikles. I sykehjem har vi sett eksempler på alvorlige elektrolyttforstyrrelser som følge av utilstrekkelig væskeinntak. Slike forhold i våre institusjoner må det reageres mot skal vi unngå en forverring av helsetilstanden for våre institusjonsbeboere. Med årene er forventningene til hvilke tilstander som kan kureres, blitt stadig større, og nye lidelser har blitt fremtredende. Utviklingen av psykiske lidelser og muskel- og skjelettlidelser har eksplodert de siste årene. Det er naturlig å tro at denne utviklingen henger nøye sammen med utviklingen i samfunnet for øvrig. Flere er enslige, de sosiale nettverk er svekket, snart alle kvinner er dobbeltarbeidende. Dette har ført til økt belastning også på helsevesenet. Mange av de lidelsene dette har ført med seg, lar seg ikke enkelt kurere i dag, og svært mange går over på uførepensjon og en passiv tilværelse, som ikke bidrar til en bedre helse verken fysisk eller psykisk. Derfor er det viktig at rehabilitering og omskolering tillegges større vekt slik at flere kan delta aktivt i yrkesliv og sosiale aktiviteter. Dette er også ønskelig når det gjelder å begrense utgiftene til uførepensjonering, og man bør heller benytte midlene til aktiviserende innsats, f.eks. avtaler med arbeidsgiver om arbeidstrening og opplæring. Utviklingen i befolkningens alderssammensetning vil i neste århundre føre til nye utfordringer for helse- og omsorgsvesenet. Ensomhet er blitt en alvorlig folkesykdom i de eldre årsklasser. En for sterk satsing på omsorgsboliger i eldreomsorgen kan forsterke denne folkesykdommen. Det er en vanlig oppfatning at utgiftene til helsevesenet bare vil fortsette å øke, og med den forutsatte demografiske utvikling vil dette føre til økende problemer. Det er imidlertid en sterk utvikling både faglig og teknisk innenfor helsefagene som fører til mindre omfattende inngrep, enklere metoder og mindre kostnadskrevende behandlinger. I kombinasjon med sterkere satsing på forebyggende arbeid bør det være mulig å utvikle vårt helsevesen i ønsket retning, med fjerning av køene og en opplyst befolkning som tar vare på egen helse. Fremskrittspartiet ser på den nye utviklingen innenfor bioteknologien som et pre i den forebyggende helsetjenesten. Det er derfor viktig at det blir gjort en endring i bioteknologiloven som åpner for oppsøkende genetisk veiledning.