trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-02-11:
Sett barn og ungdom først, sa representanten Halvorsen. Hun hadde et ekte og heftig engasjement på dette området. Det er jeg glad for. Det er i tråd med de prioriteringer Regjeringen ønsker å foreta, nemlig å sette barn og ungdom i fokus. Lat ikke da som at regjeringspartiene har lagt seg flate for Fremskrittspartiet og Høyre, slik som representanten Halvorsen nå forsøker å skape inntrykk av. Vi har en betydelig økning når det gjelder barnehageplasser. Vi har styrket tiltak for barn og ungdom. Det ligger en frivillighetsmelding til behandling i Stortinget, som viser at Regjeringen har langsiktige målsettinger nettopp med tanke på å styrke situasjonen for barn og ungdom. Jeg vil heller oppfordre Kristin Halvorsen til sammen med sentrumspartiene – sentrumsvennene, som hun kalte det – å bidra konstruktivt til å styrke de allianser i Stortinget som virkelig setter barn og ungdom i fokus.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-02-11:
Jagland omtalte norsk økonomi – med det han selv kalte å peke på utfordringer, det var aldeles ingen svartmaling. Jeg lurer da på hvordan det lyder når Thorbjørn Jagland driver svartmaling, hvis dette faktisk bare var en påpeking av utfordringene. Denne debatten bør primært være en debatt som går på hvordan vi skal forme de lange linjer i norsk politikk. Det hørte vi veldig lite av i Jaglands innlegg. Men på ett område var han rimelig konkret, nemlig når det gjaldt krav til skolen og til skoleverket. Han forlangte en tilstandsrapport, som enkelte andre har omtalt som å slå inn åpne dører. Han sa at dette skulle finansieres ved å redusere kontantoverføringer. Nå har vi fått et inntrykk av at det ikke er så sikkert at Arbeiderpartiet vil angripe kontantstøtten, og da må det være andre deler av kontantoverføringene Thorbjørn Jagland tenker på. Kan han gi et svar på det?
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-02-11:
Det jeg spurte om, var faktisk knyttet til hvilke overføringer, og det fikk jeg ikke svar på. Men la oss skifte tema. Jagland sa at norsk politikk måtte forankres i Europa. Det vet vi jo at han svært gjerne ønsker, ja så sterkt at noe av det første Jagland sa etter EU-avstemningen, var at nå blir det viktigere enn noensinne å følge Maastricht-prinsippene. Vi hadde i fjor høst en interessant debatt om tilknytting av den norske krone til euro. Det var da ganske høy temperatur og sterke ord, forslag i Stortinget, vedtak i Stortinget. Men etter at statsministeren og finansministeren har vært i Brussel og Bonn, har vi hørt veldig lite om dette eurokravet. Betyr det at Thorbjørn Jagland nå er fornøyd med at statsministeren og finansministeren har avklart at modellene for tilknytting av den norske kronen til euroen innebærer at vi må bryte med den norske pengepolitikken? Er det det Thorbjørn Jagland omsider har erkjent?
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-02-11:
I et replikkordskifte tidligere i kveld var Høyre opptatt av Regjeringens holdning til det såkalt liberaliserte gassmarked i EU. Dette har Høyre også tatt opp i mange andre sammenhenger. De har utvist en påfallende utålmodighet når det gjelder den dialog som Norge har med EU for å sikre store norske verdier og sikre norske energiinteresser. Det er ingen grunn til å legge skjul på at det er en interessekonflikt mellom Norge og EU, f.eks. når det gjelder bruk av gassrørsystem som Norge betrakter som en del av det totale produksjonssystem. Mitt spørsmål er: Hvorfor er Høyre så utålmodig og så kritisk til at den norske regjering i denne situasjonen faktisk konkret prøver å oppnå bedre resultater, bedre tolkninger av gassdirektivet enn det som ligger i kortene i dag?
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-02-11:
Jeg tror ikke statsministeren og jeg har noen ulik oppfatning av det spørsmål som Per-Kristian Foss reiste innledningsvis. Det som skjedde i forbindelse med budsjettbehandlingen i fjor høst, var at Høyre og Arbeiderpartiet i fellesskap fremmet et forslag som innebar en anmodning om å finne en nærmere tilknytning av den norske krona til euro. Alle forsøk på å få konkretisert hva dette innebar, endte opp i en null-situasjon, bortsett fra at det var spørsmål om å få til former for kjøpsstøtteavtaler – eller det som også omtales som låneordninger. Det var det som kom ut av dette konkrete kjøret vi hadde i forbindelse med budsjettet. Det som skjedde videre, var at det etter at statsministeren og finansministeren hadde vært i Brussel og fått en klarlegging, viste seg at disse modellene, som var de eneste modellene som Høyre hadde lansert, var uforenlige med norsk pengepolitikk. Dermed har vi også fått denne saken ned på det nivå der den hører hjemme – ned på jorda.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-02-11:
Jeg er usikker på om det er en forsnakkelse når Per-Kristian Foss sier at det ikke er noe motstridende forhold mellom en fastkurspolitikk og å knytte krona til euroen. Det er jo akkurat det som er poenget, at en tilknytning av den norske krona til euro forutsetter at vi går tilbake til en fastkurspolitikk som vi har forlatt, som vi forlot i 1992. Men det er mulig at dette var en forsnakkelse. Jeg står imidlertid fast ved det som ble sagt i mitt første svar, at den linjen – den støttekjøpsavtalen – som var Høyres modell, etter min, Senterpartiets og Regjeringens oppfatning er uforenlig med norsk pengepolitikk. Når det så gjelder Europol, har verken Regjeringen eller Senterpartiet tatt endelig standpunkt til det spørsmålet. Alt tyder på at vi ikke har noen grunn til å forhaste oss.(Presidenten klubber.) EU har selv … (Presidenten klubber.)
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-02-11:
… ikke klarlagt hva som skal være innholdet i Europol, og det skal, så vidt jeg skjønner, være et toppmøte i Tammerfors senere i år hvor dette skal klarlegges.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-02-11:
Det var en interessant meningsutveksling mellom Thorbjørn Jagland og Kristin Halvorsen. Etter min oppfatning var konklusjonen på denne meningsutvekslingen at Arbeiderpartiets leder egentlig stengte døren for SVs regjeringsambisjoner. På SVs landsstyremøte nylig kom Kristin Halvorsen med et ganske interessant utspill. Hun krevde av seg selv og av SV større tydelighet – et ambisiøst mål. Nå har vi hørt Kristin Halvorsen i denne debatten, og jeg registrerte at hun faktisk brukte mesteparten av tiden til å kritisere nær sagt alle partiene i Stortinget, ikke bare sentrumspartiene, men også Fremskrittspartiet. Det kan jo ha sammenheng med at det ble for lite tid. I dette øyeblikk er jeg i det generøse hjørnet, så jeg har tenkt å gi Kristin Halvorsen ett minutt ekstra taletid for å fortelle Stortinget det vi ikke fikk høre i innlegget(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-02-11:
Arbeiderpartileder Thorbjørn Jagland vil gjerne framstå som en visjonær politiker som kan bringe landet videre. Og da må jeg få spørre: Hvor blir det av det framtidsglade, de spennende visjonene som Jagland burde kommet med istedenfor å legge opp til en omkamp om budsjettet, slik han gjorde i dag? Det siste året har dommedagsprofetiene dominert. Og la meg raskt oppsummere noen av Jaglands klarsyn. Hus og hjem blir truet, det ligger udetonerte bomber under velferdsstaten, statsministeren luller seg inn i sin egen verden, Norge er i drift, Regjeringen kjører Norge i grøften – alt ifølge Thorbjørn Jagland. Det minner meg om når vi spilte Monopol og trakk det kortet der det står: Deres hus og hoteller brenner, flytt tilbake til start. Men vi skal ikke tilbake til start, vi skal videre framover. Kan vi vente at Arbeiderpartiet vil bidra konstruktivt? Eller er det gjentatte dommedagsprofetier som er partiets bidrag ved inngangen til et nytt århundre?
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-02-11:
Jeg forstår det er mitt privilegium å stille spørsmål fra denne plass. Dagens Næringsliv har vært opptatt av det samme som Jagland – renteutviklingen. Og de sier at det er mulig at Jagland har hatt en del av æren for at renten nå har gått ned, fordi det i noen uker har vært fravær av den svartmalingen som i lange perioder i fjor var så dominerende at det skapte dype depresjoner hos folk som trodde på det de hørte. Kan vi vente at Jagland nå vil bidra til mer realisme i den økonomiske debatten og med mer vilje til samarbeid med Regjeringen for å få løsninger som kan bringe ned rentenivået? Og er det ikke slik at en av de gruppene som nå stilles i utsikt betydelig høyere rente, studentene, får det som et resultat av et vedtak Arbeiderpartiet har vært med på, og som sier nei til at politikerne skal styre rentenivået, det skal være flytende?
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-02-11:
Norge har blitt et flerkulturelt samfunn og mer fargerikt fellesskap i løpet av de siste årene. Fremskrittspartiet framstiller ensidig dette som et problem, og som en trussel. Venstre overser ikke at det her er utfordringer som vi må møte i fellesskap. Men vi mener at disse menneskene har gitt Norge en ny dimensjon som vi ville vært fattigere uten. Det er et faktum at uten våre nye landsmenn ville vi i Norge hatt store problemer med å få besatt stillinger som er av avgjørende betydning for mange bedrifter, og som har stor betydning i den offentlige sektoren, noe som ikke minst er åpenbart i Oslo, men også i andre byer og i distriktene. Er Hagen enig i at våre nye landsmenn har tilført oss en viktig ressurs, som har vært av stor betydning, og som vi kan få enda mer glede av i årene som kommer?
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-02-11:
Det er påfallende at Høyre er så lite opptatt av miljøspørsmål. Mange store utfordringer som venter på oss, ble ikke kommentert i Foss" innlegg, men han brukte mye tid på å sette fram dårlig begrunnede påstander om Regjeringens politikk. Nå foreligger det planer om en storstilt utbygging av Øvre Otta. Det synes som om Høyre er fascinert både av de planene og av planene om å bygge forurensende gasskraftverk, til tross for at det finnes mer framtidsrettede alternativer. Stortingsrepresentantene Jan Tore Sanner og Børge Brende fra Høyre har gitt uttrykk for at de ønsker å verne Øvre Otta. Det gir grunnlag for et visst håp. Men vi vet ikke om Sanner og Brende er enslige miljøsvaler i Høyres gruppe. Kan Per-Kristian Foss berolige alle dem som nå lurer på om det verdikonservative Høyre skal bidra til at Øvre Otta blir bygd ut, og at miljøinteressene dermed taper også det siste vannkraftslaget i Norge?
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-02-11:
Fremskrittspartiet og Høyre har i den nåværende parlamentariske situasjon samarbeidet på en del områder. Det har gitt oss innflytelse og mulighet til å forandre Regjeringens politikk på for oss begge viktige områder som å spare folk for tunge skatte- og avgiftsbyrder, legge om helsepolitikken i en bedre retning og styrke trygghetspolitikken innenfor kriminalitet og voldsbekjempelse. Det er andre områder som skiller oss. Der har vi ikke de samme muligheter til å samarbeide. Men i helsepolitikken har vi hatt mye felles, derfor er jeg litt overrasket over det jeg leser i avisen. Representanten Hagen sier ofte at vi siterer ham galt, og derfor vil jeg sitere ham riktig og håpe han er galt sitert, for dette kan ikke stemme. Han sier i Stavanger Aftenblad: «Lidelser vi påfører oss selv gjennom livsstilen bør føre til at våre rettigheter i helsevesenet svekkes.» Artikkelen bærer den megetsigende tittelen: «Samme rettigheter for de syndige og de dydige». Jeg håper ikke det er helsevesenets jobb i ettertid å skille oss ut etter slike kriterier. Og jeg håper representanten Hagen er enig med representanten Alvheim og ikke med seg selv.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-02-11:
Statsministerens redegjørelse hadde tre interessante stikkord: et nyskapende Norge, et solidarisk Norge og et tryggere Norge. Dette oppsummerer egentlig norsk politikk på en så bred basis at knapt noen kan være enig i denne beskrivelse.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-02-11:
Jo, jeg mener alt som er sagt. Skolens utfordringer i dag ligger i skolens innhold. Skolens utfordringer ligger på enkelte viktige områder i dens manglende evne til å følge med faglig. Mange lærere føler det sånn. Mange lærere føler seg avmektige i forhold til elever som har enorm lærelyst, når deres muligheter til å yte noe er begrenset som følge av skolens regler. Det er i skolens innhold disse problemene ligger. Trygge elever er elever som også føler at skolen gir dem noe. Det offentlige har ansvar i forhold til skoleverket. Fritiden er i hovedsak foreldrenes ansvar. Skolen bør konsentrere seg om skolens innhold.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-02-11:
Årsaken ligger rett og slett i det som også Statoil åpent har begrunnet: Vi har ikke lenger venner når det gjelder å forandre gassdirektivet, i EU. Da må vi gripe initiativet og selv være førende i definisjoner og i arbeid innad i EU. Norge har, som den største gasseksportør til EU, betydelige interesser av at norske selskaper, deriblant Statoil, får økonomisk og forretningsmessig frihet til å gå inn og investere også i gassmarkedet for å sikre seg hele kjeden, fra gassen kommer opp på norsk sokkel, til den selges til forbrukere i EU. Her ligger mange av våre konkurrenter foran oss. Jeg legger vekt på det som Statoil-direktør Harald Norvik nettopp har sagt: Jeg trenger større handlefrihet for å kunne følge med i markedet. Vi har begynt å bli hengende etter. Jeg synes kanskje at også Senterpartiet her burde lytte litt til det som er Statoil-direktørens erfaringer etter 12 års lederskap i selskapet.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-02-11:
Jeg kan bare understreke at det er en rekke spørsmål Høyre er opptatt av som jeg ikke fikk anledning til å berøre i et 5-minutters innlegg – hvis det er en viss forståelse for det. Vi har en bredde av temaer. Samlet til gasskraftverk og Øvre Otta: Det er temaer som vi ikke har konkludert på ennå. Men jeg vil legge vekt på to vesentlige forhold. Det ene er at Øvre Otta står i den samlede plan Stortinget har behandlet og vedtatt, i kategori III, der det er mulig å bygge ut. Med andre ord sier jeg at det er mulig å bygge ut. Det andre er at Stortinget nå i fem år har hatt en beslutningspause. Den beslutningspausen har når det gjelder utbygging av ny energi, ført til den – jeg får nesten bruke det uttrykket, president – amoralske situasjon at vi i dag forsynes av meget forurensende danske kullkraftverk. Det er iallfall dårlig miljøpolitikk. Vi må være mer selvforsynte. På sikt skal vi bli eksportør av ren og fin energi. Så må jeg si at jeg også er opptatt av at en rekke av de gasskraftprosjekt som er lagt frem, blir mer enn luftslott, at de med andre ord lar seg realisere, at noen stiller seg bak dem og vil realisere dem. Jeg synes den nye gasskraftteknologien ser meget spennende ut. Det er nettopp visjonene i ny teknologi som gjør det mulig å bygge et gasskraftverk, produsere el gjennom gasskraftverk uten CO2-utslipp, som kanskje kan gjøre det mulig for Norge også å bli en energileverandør av rang til Europa.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-02-11:
Senterpartiets parlamentariske leder brukte sitt innlegg til å lukke den dør som statsministeren har holdt åpen. Jakobsen uttalte at det var ikke noen sjanse for å oppnå noe pengepolitisk samarbeid med EU, mens statsministeren har uttalt at man skal videreføre en dialog om dette. Jeg velger å holde meg til statsministeren. Jakobsen var også inne på andre sider av forholdet til Europa. Mitt spørsmål nå går egentlig på noe av det andre som opposisjonen har vært opptatt av, nemlig Europol, som er et politisamarbeid mellom EU-landene, åpent også for ikke-medlemmer – meget effektivt og avgjørende i bekjempelse av grenseoverskridende, profesjonell kriminalitet, som Norge dessverre merker mer og mer. Hva er Senterpartiets begrunnelse for å hevde at Norge ikke bør knytte seg til Europol?
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-02-11:
Jeg vil sterkt bestride at det er uforenlig å føre en fastkurspolitikk og samtidig ha et samarbeid med EU på det pengepolitiske området. Men her vil Regjeringen rett og slett ikke – dvs. jeg får korrigere meg selv og si: Her vil åpenbart Senterpartiet ikke. Jeg håper Regjeringen vil. Jeg vil vende tilbake til spørsmålet om politisamarbeid. Det er i denne sammenheng faktisk vel så viktig. Det er under oppbygging, og jeg viser til at på et møte nylig i Nordisk Råds regi uttalte både representanter for den svenske regjering og for danske politimyndigheter at Europol overhodet ikke har overnasjonale elementer, stikk i strid med det Senterpartiets leder, Anne Enger Lahnstein, uttalte da hun gav uttrykk for sin skepsis til å gå inn i Europol eller søke en tilknytningsform. Dette er alvorlig, for dette hindrer faktisk en effektiv bekjempelse av grenseoverskridende kriminalitet, som alle land i Europa har lagt vesentlig vekt på, også land utenfor EU.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-02-18:
Jeg foreslår Asmund Kristoffersen og Aud Blattmann.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-02-18:
Jeg har den ære på vegne av Kenneth Svendsen, Vidar Kleppe og meg selv å fremsette et forslag om at båteiere/fiskere og fangstfolk som er innvalgt på Stortinget eller sitter i regjering, skal beholde alle sine fiskerettigheter den tid de utfører sine verv.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-02-18:
På vegne av representanten Harald T. Nesvik og meg selv vil jeg fremme forslag om justering av normaltariffen som vil gjøre det mulig for praktiserende avtalespesialister å utføre dagkirurgiske inngrep innenfor avtaleverket og dermed redusere og fjerne ventelisten.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-02-18:
Når det gjelder denne saken, vil jeg hevde sterkt at komiteen ikke knesetter alle detaljer gjennom den innstillingen som foreligger i dag. Det komiteen inviterer Stortinget til å være med på, er å ta en prinsipiell beslutning om hvorvidt Landbruksbanken skal slås sammen med SND; det er å fullføre et byggverk som man har drevet og bygd på i mange år, fra og med 1993 da man etablerte Statens nærings- og distriktsutviklingsfond. Det som overrasker meg, som jeg også sa i min innledning, er at dette kommer overraskende på regjeringspartiene. Det har vært en linje i Arbeiderpartiets politikk helt fra man etablerte SND at Fiskarbanken først skulle innlemmes, og så, når tiden en gang var moden, skulle man også legge Landbruksbanken til SND. Men så, når det prinsippet er slått fast fra komiteens flertalls side, sier flertallet at man er veldig åpen for vurderinger og drøftinger av hvor mye av Statens Landbruksbank som må overføres. Man er veldig åpen for å se på hvordan man skal bygge opp styringssystemene på en måte som gjør at den beslutningsmyndigheten som organisasjonene i dag har, skal kunne føres videre. Man er veldig åpen for hvordan dette skal ordnes praktisk, f.eks. i de fylkene der SNDs distriktskontor og fylkesmannens landbruksavdeling ikke er lokalisert på samme plass. På område etter område ber man altså Regjeringen foreta drøftinger, foreta høringer, og så komme tilbake til Stortinget, slik at man finner fornuftige og praktiske løsninger på den sammenslåingen som vi har gått inn for.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-02-18:
Ja, nå er det ikke Arbeiderpartiet som har satt dagsordenen i denne saken. Det er Regjeringen som har lagt fram en sak til behandling, som vi da har tatt et standpunkt til – og vi kan jo ikke unnlate å ta standpunkt når saken er lagt fram. Så til spørsmålet – kan man ikke vise storhet her og sende saken tilbake til Regjeringen og få den ut på høring, for på en måte å vise storsinn overfor alle dem som blir berørt i sakens anledning? Men hva er en høringsrunde? Hvis det var sånn at Arbeiderpartiet faktisk var i tvil om hvorvidt man burde slå Landbruksbanken sammen med SND, ville det vært betimelig å sende saken ut på høring. Men når Arbeiderpartiet har tatt det klare standpunktet på et prinsipielt grunnlag at man nå skal slå Landbruksbanken sammen med SND, vil det etter min mening være å kaste blår i øynene på folk om man så etterpå gjennomfører en skinnmanøver ved å si: Vi kan alltids sende saken ut på høring, så det blir ro og folk på en måte får uttale seg, men vi har tatt vårt standpunkt! Da synes jeg det løpet som nå legges fra flertallet, er mer renhårig, der man sier at prinsipielt har man en klar oppfatning av denne saken: Landbruksbanken bør og skal integreres i SND. Det vil reise en rekke praktiske problemstillinger, der det finnes mange ulike løsninger. Det må vi få innspill på, slik at vi velger de fornuftige svarene på alle de små spørsmålene som reises. Der er vi veldig opptatt av å få innspill og å få inn høringsuttalelser. Men vårt standpunkt til sammenslåing står fast, og da må det være renhårig at det flertallet som faktisk finnes i denne salen for et slikt standpunkt, kommer til uttrykk ved voteringen i dag.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-02-18:
Det er vel ikke spesielt overraskende etter å ha observert Senterpartiet i regjeringsposisjon en tid at det finnes partier som tar politiske standpunkt som faktisk ikke kan endres gjennom høringsprosesser. Det er mer en linje i denne regjeringens politikk vi nå ser, at man legger fram en sak, og så er det prosessen som vil avgjøre hvor saken til slutt ender i Stortinget. Her er situasjonen den at Arbeiderpartiet har et standpunkt i denne saken, og Høyre har et standpunkt i denne saken. Jeg kan godt forstå at regjeringspartiene blir litt usikre med hensyn til det som nå skjer i stortingssalen. Etter min mening er det jo oppsiktsvekkende at Regjeringen ikke på noe sett og vis har tatt kontakt med opposisjonen i en så stor og viktig sak før den legger fram denne proposisjonen. Og hvis man overhodet ikke er interessert i å ha kontakt og få synspunkter tilbake, kan det hende at man av og til blir overrasket over den konklusjonen som trekkes. Men når vi har fått saken fra Regjeringen til behandling, er det klart at Regjeringen har satt dagsordenen i Stortinget når det gjelder framtiden til Statens Landbruksbank, og da har Arbeiderpartiet og Høyre et standpunkt i den saken, og det ligger nå som et voteringstema i Stortinget i dag.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-02-18:
Aukan er opptatt av dette med forhandlingsretten, og det er jo et sentralt punkt i det hele. Jeg viser da til mitt hovedinnlegg, der jeg redegjorde for at flertallet er klar på at BU-midlene fortsatt skal være en del av jordbruksavtalen, at man fortsatt skal kunne forhandle om størrelsen på bevilgningene, at man fortsatt skal kunne forhandle om fordelingen mellom investeringer i tradisjonelt landbruk og nye næringer, og at man fortsatt skal ha det slik at organisasjonene skal ha like stor beslutningsmyndighet i det nye systemet som i dagens system. Den profil som finnes på BU-midlene, den innretning som fins på BU-midlene, altså hele ordningen, skal bestå som i dag. Det som skal endres, er statens system for søknadsbehandling og utbetaling. Mener Aukan at Bondelaget og Norsk Bonde- og Småbrukarlag faktisk har forhandlingsrett om hvordan staten ønsker å tilrettelegge sitt system for å motta søknader, behandle dem, se dem i sammenheng og deretter utbetale – etter at man har vært gjennom styrebehandling der organisasjonene har like stor beslutningsmyndighet som i dag? Er det en forhandlingsrett som Norges Bondelag og Norsk Bonde- og Småbrukarlag etter Aukans og Kristelig Folkepartis mening har?
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-02-18:
For min del vil jeg gjerne få gi uttrykk for at jeg ikke er det minste forbauset over det standpunkt som Senterpartiet tar i denne saken, at man altså går imot å legge Landbruksbanken inn under SND, for det er jo linjen i Senterpartiets politikk. Senterpartiet var ikke bare imot at Fiskarbanken skulle inn i SND, partiet har jo systematisk vært imot SND, helt siden etableringen da Distriktenes Utbyggingsfond ble slått sammen med Industribanken, Industrifondet og Småbedriftsfondet. Det er en linje som jeg er uenig i, men det er en linje i det på samme måte som det er en linje i det Arbeiderpartiet har stått for i saken, at man altså helt fra etableringen av ønsket å samle statens næringspolitiske virkemidler i én institusjon. Så jeg blir som sagt ikke overrasket over Senterpartiets standpunkt i denne saken, like lite som Senterpartiet burde bli overrasket over Arbeiderpartiets standpunkt. Så til en prinsipielt interessant ting som Enoksen tok opp i sitt innlegg. Han sa at i motsetning til SND, som ivaretar de bedriftsrettede virkemidlene, skal vi bruke Landbruksbanken til å realisere politiske mål. Det må jeg si jeg syns var en litt merkelig uttalelse, for det er klart at hele begrunnelsen for opprettelsen av SND, hele begrunnelsen for at SND i dag eksisterer, er jo at vi skal realisere en rekke politiske mål gjennom å ha én statlig institusjon for nærings- og distriktsutvikling. Gjennom SND skal vi realisere mål over et bredt spekter: fiskeripolitiske mål, distriktspolitiske mål, næringspolitiske mål, etableringspolitiske mål – og nå også landbrukspolitiske mål.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-02-18:
Det vi nå berører, WTO-forhandlingene, er et ganske viktig punkt. Min oppfatning er at Regjeringen og Arbeiderpartiet har hatt et veldig likt utgangspunkt med hensyn til hvilken forhandlingsposisjon Norge skal søke i forhold til jordbruksbiten i de kommende WTO-forhandlingene. Nettopp det å fokusere på landbrukets multifunksjonelle rolle har vært en felles plattform for Arbeiderpartiet og Regjeringen. Slik jeg forstår dette, er ikke WTO-forhandlingene en sak som Landbruksdepartementet kjører spesielt, men en sak som Regjeringen står bak, og som koordineres fra Utenriksdepartementet. Mitt inntrykk er at statsråden nå sier at han nærmest frykter at Norge kan ha svekket sin posisjon i de kommende WTO-forhandlingene som følge av at Landbruksbanken nå blir en del av SND. Det er i så fall et alvorlig signal. Jeg tror jeg må få spørre statsråden litt presist: Har man her fått signaler, f.eks. fra Utenriksdepartementet, som har hovedansvaret for de forhandlingene som skal føres med WTO, om at et slikt grep vil svekke Norges forhandlingsposisjon i de kommende WTO-forhandlingene? Og i så fall, kan statsråden være litt mer konkret på hva det er som gjør, når man fra norsk side velger å endre sitt søknadsbehandlings- og utbetalingssystem i forhold til næringspolitiske virkemidler, at man plutselig skal stå i en svekket forhandlingsposisjon i WTO?
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-02-18:
Det var mange ting i det Jakobsen var inne på, som det kunne vært interessant å forfølge. Jeg må imidlertid konsentrere meg om ett punkt, hvor jeg faktisk tror at Jakobsen må ha misforstått, for i tilknytning til BU-midlene og forhandlingsretten for organisasjonene sier Jakobsen at dette liksom er et brudd på den forhandlingsrett organisasjonene har, og at organisasjonene kommer til å miste sin innflytelse. Både i innstillingen, i mitt hovedinnlegg og ikke minst i en replikk jeg tidligere hadde til Aukan, gjorde jeg klart: BU-midlene skal fortsatt være en del av landbruksforhandlingene. Det skal fortsatt forhandles både om størrelsen på bevilgningsrammen og om fordelingen av investeringer mellom tradisjonelt landbruk og nye næringer. Organisasjonene skal i de styrene hvor man beslutter bruken av BU-midler, beholde den innflytelse de har i dag, og profil og innretning på BU-midlene skal bestå. Jeg må helt konkret få spørre Jakobsen: Hvilken forhandlingsrett er det organisasjonene mister gjennom dette?
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-02-18:
Jeg er enig med statsråden i at det er interessant at vi gjennom en slik interpellasjonsdebatt som vi nå har, kan få synliggjort den tilleggsdimensjonen som også statsråden snakker om i forhold til landbruket og landbruksnæringen. Det er ingen tvil om at det å holde kulturlandskapet i hevd er en oppgave som er viktig ut fra et nasjonalt perspektiv. En kan bare ta noe så enkelt som at det er kulturlandskapet, det er landbruket og det arbeidet det gjør for å holde kulturlandskapet i hevd, som gjør Norge til det vakre landet det er. Jeg tror det er viktig ut fra et lokalt perspektiv, og jeg tror at for veldig mange er de vakre bygdene et vesentlig moment i forhold til valg av bosetting og i forhold til trivsel der man har valgt å bo. Jeg tror det er viktig for den enkelte gårdbruker at man føler at man er med på å holde naturarven og kulturlandskapet i hevd. Mitt hovedinntrykk er at dette er noe som norsk landbruk og norske gårdbrukere tar på alvor. Det er klart at man, når man kjører i Bygde-Norge, alltids ser unntak, men det gjennomgående er at kulturlandskapet i norsk landbruk er holdt godt i hevd. Samtidig synes jeg at det er et viktig moment i denne debatten å peke på at dette også er en balansegang. Det må ikke bli slik at gårdsbrukene nærmest får et krav på seg som gjør at man går i retning av mer å være museum enn å være levende gårdsenheter hvor det skal foregå næringsvirksomhet, hvor det skal foregå næringsutvikling, og hvor man må endre seg i takt med nye krav i tiden. Derfor er etter min mening det viktigste grep man kan gjøre for å ta vare på kulturlandskapet, å holde produksjonen i gang. Om man ikke greier å holde alle bruksenhetene i gang, må man i hvert fall holde jorda i hevd og på den måten ta vare på kulturlandskapet. Det er et kulturlandskap som følge av et landbruk i produksjon vi må stimulere til. Det som bekymrer meg noe i denne sammenhengen, er all den leiejorden som vi har fått etter hvert. Man kan kanskje si at verken utleier eller leier føler det samme ansvaret for å holde kulturlandskapet i hevd som ved et tradisjonelt forhold, der eier og bruker er den samme. Denne siste problemstillingen tror jeg det er viktig at statsråden tar med i den stortingsmeldingen som han holder på å skrive, hvor dette med leiejord uansett bør være et sentralt punkt.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 1999-02-18:
Så får vi endå ei forvansking frå Arbeidarpartiet. Bøndene og kommunane får no fleire instansar å halda seg til, ei forvansking, som vanleg med det Arbeidarpartiet tek hand om. Bygdeutviklingsmidlane skal no forvaltast hos SND, og fylkesmannen skal framleis ha dei andre landbrukspolitiske verkemidla – altså to adresser. Så vidt eg veit, er det ikkje ei einaste røyst ute som støttar Arbeidarpartiet sitt forslag. Brukarane er fortvila. Fylkesmenn og -kvinner er hovudristande. SND «toer sine hender» og seier at dette har dei ikkje bede om. Er Arbeidarpartiet kanskje litt uroleg for at dei ikkje veit best, og betre enn alle som er involverte? Så ein ting til. Arbeidarpartiet har brukt grovt skyts mot Regjeringa i saker som dei meiner ikkje er godt nok greidde ut før vedtak, eksempelvis kontantstøtta. Korleis kan Arbeidarpartiet sine representantar, og då representanten Hanssen no forsvara at ein kneset prinsipp i detalj, utan at det finst noko som helst av utgreiing, konsekvensanalyse eller høyring av forslaget før vedtak – og dertil mot klare råd frå alle som brukar systemet?
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 1999-02-18:
Ein skal vel ikkje klandra Høgre for å driva høgrepolitikk. Høgre vil vel stort sett rasera norsk jordbruk, så også no. Men eg lurer på om Høgre har oversikt over kva dei er med på, for Høgre er jo tradisjonelt for gründerverksemd og innovasjon, og BU-midlane har ført til tallause små og nye bedrifter med ein eller kanskje nokre fleire tilsette knytte til tradisjonell gardsdrift. Eg vil gjerne gjera representanten Gabrielsen merksam på den monalege bedriftskompetansen med evne til innovasjon og nytenking som finst i landbruket vårt. Det vert ikkje nødvendigvis ei stor bedrift, men ein overlever og eigaren tener pengar, og drifta av garden held fram med denne tilleggsinntekta. Verdiar vert jo skapte i Distrikts-Noreg. Når BU-midlane no forsvinn inn i SND, vil jordbrukets kompetanse og behov koma i bakgrunnen for anna næringsverksemd. Synest verkeleg Høgre, etter dei kjempepositive evalueringane BU-midlane har fått, at tida er inne for å svekkja bruken av desse målretta midlane? Kvifor endrar Høgre «a winning team»?
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 1999-02-18:
Eg synest det er nitrist å køyra til Stockholm. Krattskog overtar jorda. Uthus og løer forfell. Slik bør vi ikkje få det. Eg køyrde ein gong ein svært så verdskjend amerikanar frå Geilo til Fornebu. Han kunne ikkje slutta å undra seg over dei velhaldne jorda, dei malte og stelte husa, uthusa og løene, og kor ryddig og reint det var over alt . Dette er unikt, sa han. Kanskje Sveits kunne samanliknast, men elles ingen plass. Eg kjende eg var stolt over å vera norsk, at vi hadde noko å visa fram. Vi har noko å ta vare på. Naturen er gitt oss frå Skaparen, som var både generøs og kreativ då han song songen for Noreg. Han skapte også mennesket, og det vi dyrkar fram, er heller ikkje å forakta. Utan levande bygder vil turistane neppe finna turen verd å ta. Utan bønder dør bygdene. Derfor er det viktig å gje gode kår for dei som er villige til å overta og driva ein gard. Sjølv om landbrukets primærfunksjon alltid er matproduksjon, må vi leggja monaleg vekt på den multifunksjonen landbruket har ved å ta vare på kulturbygningar og miljø. Dette må kosta storsamfunnet noko. Det er ei billig investering i forhold til døde landsbygder. Eg trur at ein kvalitetsretta produksjon av kulturlandskap vil vera eit bidrag til å auka trivselen, og vil auka lysta til å bu ute på bygdene. Eit trestjerners kulturlandskap vil i tillegg vera god miljøpolitikk. Tilrettelegging for ferdsel på allemannsrettens premissar er viktig for helse og trivsel. Dette er eit fellesgode som dei som manglar det, synest er ubetaleleg. No er det slik at nokon likar mora og andre liker dottera. Smak og behag, eller estetikk, er ikkje lett å einast om. Men dei fleste ser når stilen er broten. Endå fleire gleder seg når byggverk framstår med heilskap og er tilpassa landskapet, og eg trur at alle ser at rot og skrot er utriveleg. Eg hugser at eg som lita lurte på kvifor nokon bygde huset som ei margarinkasse, med fire opningar på kvar side. No forstår eg at det var på grunn av økonomi. Det er heldigvis ikkje mange som byggjer slik lenger. Så eit lite apropos som eg vil nemna. 1. mai og 17. mai er på mange vis ei velsigning for Noreg. Dei som ikkje ryddar opp til 1. mai, klarer det til 17 mai. Toget kan jo gå forbi huset! Det er ein kjempefordel heile sommaren. Lat oss få ein politikk som samordnar verkemidla for ein heilskapleg landbruks- og miljøpolitikk, slik landbruksministeren nettopp gjorde greie for. Så vert vi endå betre, og Noreg vert endå vakrare.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-18:
I innstillinga sier flertallet, deriblant Arbeiderpartiet, at en med Regjeringas forslag vil binde opp strukturen i landbruksforvaltninga i mange år – det ble styrket av representanten Bjarne Håkon Hanssen som snakket om å «sementere» og sa at Arbeiderpartiet har ønsket «å vurdere denne saken på et bredere grunnlag». Det finner jeg akseptabelt. Konklusjonen derimot føler jeg kommer før prosessen. Av hensyn til dem det angår ville det vært bedre om utredninger, høringer osv. var gjennomført før man drog en konklusjon. Det har på en måte litt å gjøre med respekt for dem som dette vil ha konsekvenser for. Vil ikke Arbeiderpartiet kunne vurdere det forslaget som SV kommer til å fremme her i dag, om å sende saken tilbake for å få en brei prosess før man trekker den endelige konklusjon, av hensyn til at de som skal delta i denne prosessen, skal føle at de også blir hørt, før man lager denne lille revolusjonen? En ting er å sementere, noe annet er å revolusjonere det man ønsker å endre, uten at man på en måte har dratt med i prosessen dem dette angår. Kan Arbeiderpartiet tenke seg å vurdere det forslaget SV fremmer her, som er omdelt på plassene, og som vi skal ta opp senere?
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-18:
Ettersom vårt forslag om å få utredet – og gått inn i – det forslaget som flertallet har lansert, ikke ble vedtatt, er det vanskelig å stemme for et prinsipp vi ikke vet konsekvensene av. Derfor vil jeg tilrå SVs gruppe, selv om det er mye spennende i forslaget, å stemme for forslaget fra Modulf Aukan.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-02-18:
Det er en ganske oppsiktsvekkende argumentasjon som føres fra Arbeiderpartiets side. Man sier at det ikke er Arbeiderpartiet som har satt dagsordenen for denne debatten. Det høres nesten ut som Arbeiderpartiet ikke vil vedkjenne seg at man ønsker å avvikle Landbruksbanken og legge den inn i SND, men at det er Regjeringens ansvar, fordi Regjeringen har lagt fram et helt annet forslag enn det Arbeiderpartiet nå kommer med i innstillingen. Så sies det av saksordføreren at det eneste man kan oppnå med å sende saken tilbake for en nærmere utredning, er å vise storsinn overfor de berørte partene. Ja, hvis det er Arbeiderpartiets oppfatning at det å få en grundig utredning, er å vise storsinn overfor de arbeidstakerne som blir berørt, og overfor avtaler som er inngått mellom organisasjoner og staten, må jeg oppriktig talt si at jeg har problemer med å forstå Arbeiderpartiets måte å gjennomføre politiske vedtak på. Det er ikke lenge siden Regjeringen la fram et forslag for Stortinget om å endre ordningen med frakttilskudd på bensin til å bli en selvfinansierende ordning. Det ble lagt fram i en odelstingsproposisjon før jul. Da fant Arbeiderpartiet det betimelig å sende forslaget tilbake for nærmere utredning fordi det var en del bensinselskaper som hadde protestert mot det fordi det ville bli for komplisert å gjennomføre i praksis. Det var altså grunn god nok for Arbeiderpartiet til å sende en sak tilbake og få den nærmere vurdert av Regjeringen om det var mulig. Men å gjennomføre en omfattende endring i finansieringssystemet overfor landbruket, hvor man avvikler Landbruksbanken og legger den til SND, noe som berører arbeidstakere og avtalepartnere, er altså ikke en sak som Arbeiderpartiet ser behov for å få en nærmere utredning av, men de sier bare at dette skal gjennomføres, og så får departementet i ettertid finne egnede måter å gjennomføre det på og foreta de utredninger som trengs. Jeg må si det er oppsiktsvekkende at Stortingets største parti driver saksbehandling på denne måten, og jeg har problemer med å se at dette skal danne et mønster for framtidig saksbehandling i denne salen.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-02-18:
Jeg registrerer at Fremskrittspartiet knytter mesteparten av argumentasjonen for sin holdning i denne saken til spørsmålet om utflytting. Det sies at det verken fins faglige eller økonomiske gevinster ved utflytting, og Øystein Hedstrøm sier nå i innlegget sitt at det medfører store personlige belastninger, og at det når man ser på tidligere utflyttinger, f.eks. av Polarinstituttet, er grunn til å frykte det verste. Det fins eksempler på private bedrifter som har gjennomført utflytting. En bedrift flyttet en ganske stor avdeling fra Oslo til min hjemkommune. De hevder at de gjennom utflyttingen har fått tilgang på bedre kompetanse og mer stabil arbeidskraft, og de hevder selv at de sparer ca. 100 000 kr pr årsverk, hovedsakelig på grunn av lavere husleiekostnader i Distrikts-Norge enn det man har i Oslo. Så det er altså private bedrifter som på et rent kommersielt grunnlag finner det lønnsomt å foreta utflytting. Det burde i alle fall kunne få Fremskrittspartiet til å vurdere denne saken på en litt annen måte. Men det er ikke det som var bakgrunnen for at jeg ønsket å ta replikk. Øystein Hedstrøm viser en ganske sterk omsorg for dem som arbeider i disse institusjonene, og som kan bli berørt av en utflytting. Det syns jeg er positivt. Den omsorg skal vi alle sammen vise. Vi har i dette tiåret sett en vedvarende strøm av flytting av statlige arbeidsplasser fra Distrikts-Norge til Oslo. Vi har innenfor en rekke statlige bedrifter, innenfor en stor del av den statlige forvaltningen, sett at arbeidsoppgaver er blitt sentralisert og flyttet til Oslo, og arbeidstakere har måttet flytte. Mitt spørsmål er da: Er det mulig å oppfatte Fremskrittspartiet og Øystein Hedstrøm slik at man i framtiden vil vise den samme omsorg i forbindelse med flytting av arbeidsoppgaver fra Distrikts-Norge og til Oslo?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-02-18:
Det er faktisk ikke sånn at arbeidstakere i en privat bedrift på eget initiativ flytter fra Oslo til Andøya fordi de mener det blir rimeligere for bedriften. Det er heller ikke sånn at arbeidstakere i en bedrift flytter fra en distriktskommune til Oslo fordi de ønsker å bo i Oslo. Det er sånn at det er ledelsen og eierne av disse bedriftene som må fatte en beslutning om hvor bedriften skal være lokalisert. Det er ledelsen og eierne som må fatte en beslutning om at en avdeling skal flyttes ut fra Oslo eller inn til Oslo. I dette tilfellet er det faktisk politikere og byråkrater, som Øystein Hedstrøm viser til, som er ledere i Statens Landbruksbank og i landbruksforvaltningen. Øystein Hedstrøm har i denne sammenheng et ledelsesansvar, på samme måte som en leder i en privat bedrift, for å ta en beslutning om hvor Øystein Hedstrøm ønsker å lokalisere statens aktiviteter. Det ansvaret kan ikke Øystein Hedstrøm i denne sammenheng komme seg bort fra. Det er ikke de ansatte i Statens Landbruksbank som skal fatte den beslutningen. Øystein Hedstrøm har ikke svart på mitt spørsmål. Det var kort og godt: Vil Fremskrittspartiet vise den samme omsorg og det samme engasjement i framtiden i forbindelse med flytting av statlige arbeidsoppgaver fra Distrikts-Norge til Oslo, som er en akkurat like stor belastning for de arbeidstakerne det gjelder i de sammenhenger, som det er i forbindelse med utflytting fra Oslo?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-02-18:
For det første: Det skulle kanskje være unødvendig å minne representanten Opseth om at Senterpartiet også gikk imot avvikling av Fiskar-banken og å innlemme den i SND – om ikke helt ut ifra samme begrunnelse. Fiskarbanken ivaretar i større grad enn Landbruksbanken og de landbrukspolitiske virkemidlene bedriftsrettede tiltak og har ikke som oppgave å ivareta politiske målsettinger, slik de landbrukspolitiske virkemidlene skal, virkemidler som delvis er lagt til fylkesmannens landbruksavdeling, delvis skjer gjennom BU-midlene og delvis er lagt til Landbruksbanken. Derfor mener jeg det er uheldig å splitte opp disse tjenestene. Landbruket har flere funksjoner det skal fylle. Vi snakker nå om det multikulturelle landbruket – det gjør også Arbeiderpartiet – og det innebærer at landbruket har flere oppgaver å ivareta enn bare de bedriftsrettede. Jeg har i over 20 år vært bruker av ulike offentlige virkemidler. Jeg har i nærmere ti år drevet gårdsbruk og vært bruker av både Landbruksbankens virkemidler og BU-midler. Jeg har etablert tre bedrifter og gjennom de etableringene over år vært bruker av både SNDs og det tidligere Distriktenes Utbyggingsfonds tjenester. Bedriftsetableringene skjedde i en tid da jeg var gårdbruker, og er på den måten nettopp et eksempel på det som Bjarne Håkon Hanssen sa i sitt innlegg, at bønder er selvstendig næringsdrivende som ofte etablerer annen virksomhet. Jeg hadde aldri problemer med å forholde meg til ulike institusjoner og ulike finansieringskilder, nettopp fordi forskjellen var ganske stor. Rådgivningstjenesten innenfor landbruket og de oppgaver som man skal fylle der, var viktig for gårdsbruket mitt og for de oppgavene, samtidig som det ikke uten videre er tilpasset bedriftenes krav og behov. Som jeg sa i mitt innlegg, ser jeg helt åpenbart at det er nære koblinger mellom landbruk og annet næringsliv, men det er etter min oppfatning ikke tilstrekkelig til å samordne disse tingene, slik som Arbeiderpartiet foreslår.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-02-18:
Samtidig som Statens Fiskarbank ble avviklet, ble det innført nye finansieringsordninger for fiskerinæringen som innebærer at fiskerinæringen i dag er mer likestilt med virksomhet på land. Det var en positiv omlegging som kunne ha funnet sted selv om man hadde opprettholdt Fiskarbanken som en selvstendig enhet, og som Senterpartiet fortsatt mener ville ha vært et bedre alternativ enn å slå dette sammen til én enhet. Også reaksjoner ute viser at det heller ikke fra fiskerinæringen selv er noen udelt begeistring over den sammenslutningen som her fant sted. Så spørres det om vi vil ta til orde for å gå tilbake til den gamle ordningen. For det første er det grenser for hvor mange omkamper man tar på saker som er vedtatt av Stortinget. Senterpartiet var i sin tid også imot avvikling av Distriktenes Utbyggingsfond og etablering av SND. Alle de ankepunktene som vi hadde den gang i forhold til etableringen av SND, har faktisk vist seg å slå til. På den bakgrunn har man på en rekke områder endret retningslinjene for driften av SND. Det betyr ikke at det vil være mulig å gå tilbake til den gamle ordningen, for man har jo etablert et nytt system som har utviklet seg over tid, og som det vil være vanskelig å rive opp. Dessuten fremmer man ikke forslag i tide og utide når man vet at man har et annet flertall i Stortinget. Så tilbake til Landbruksbankens virksomhet. Det som er problemet med flertallet, er at man ikke skiller mellom finansieringsdelen og bankdelen i Statens Landbruksbank og de øvrige oppgavene som landbruksforvaltningen skal ivareta for å nå landbrukspolitiske målsettinger. Man driver altså ikke bank, man driver ikke bare finansiering av virksomhet, som SND gjør, hvor en bedrift skal vokse og bli størst mulig. Tvert imot har man innenfor landbruket begrensninger når det gjelder overproduksjon på de aller fleste områder som gjør at man har langt andre oppgaver og krav som må fylles gjennom de landbrukspolitiske virkemidlene. Det er en av de oppgavene som også Statens Landbruksbank står overfor, som gjør at det er totalt forskjellig fra det øvrige bedriftsrettede virkemiddelapparatet vi har.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-02-18:
Poenget er at det har vist seg at Senterpartiet har fått rett i mye av den kritikk vi har framført, og i mange av de motforestillingene vi hadde mot SND. Jeg vil også minne om at den opprinnelige modellen for etableringen av SND var også Bjarne Håkon Hanssen en av de sterkeste kritikerne av mens han var fylkespolitiker i Nord-Trøndelag. Bjarne Håkon Hanssen framførte i den tid mye av den samme kritikk som Senterpartiet gjorde. På en del områder er nå SNDs virkemiddelapparat endret. Men næringskomiteen var så sent som i går på besøk i en bedrift som framførte noe av den samme kritikken mot SNDs muligheter for å bidra til bedriftsutvikling som Senterpartiet opp igjennom tiden har framført – nøyaktig den samme kritikken, bl.a. når det gjaldt muligheten til å ta risiko, som er fastlagt i denne sal, og som jeg ikke skal kritisere SND for, for det er Stortinget som har fastlagt hvor stor grad av risiko SND skal få være med og ta. Det har vi kritisert. Vi har kritisert innretningen på en del av virkemiddelordningene. Det står faktisk fast, og jeg tror veldig mange i dag er enig i at Senterpartiet har hatt rett i sin kritikk av den måten dette er innrettet på. Som jeg sa i mitt innlegg, forvalter SND utelukkende bedriftsrettede tiltak. SND har riktignok en overordnet politisk oppgave – de skal utvikle norsk næringsliv, som igjen skal føre til at vi får nyskaping og nye arbeidsplasser og at eksisterende bedrifter kan få en solid finansiering og være med på risikofylte prosjekter. Ikke desto mindre er dette likevel rettet mot den enkelte bedrift, man har ingen politiske målsettinger som skal ivaretas på samme måte som landbruksforvaltningen har det i forhold til utviklingen av landbruksnæringen. Det er her det viktige skillet går. I forhold til landbruksforvaltningen må man se helheten, fordi der er det nær tilknytning mellom de landbrukspolitiske målsettingene og den måten vi finansierer landbruket på, og den måten som man driver rådgivningstjeneste og forvaltning overfor landbruket på. Senterpartiet mener at det er ikke mulig å skille disse oppgavene, fordi man pulveriserer de landbrukspolitiske virkemidlene. Det er noe helt annet enn de bedriftsrettede virkemidlene som man har innenfor SND.