trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-05-11:
Av omsyn til den vidare debatten om desse spørsmåla kjenner eg eit behov for å avliva tre mytar om Senterpartiet. Somme trur at Senterpartiet framleis har som mål å halda oppe dagens folketal i alle kommunar. Det er feil. Somme trur at Senterpartiet vil ha vedtak om kvar folk skal bu. Feil igjen. Somme trur òg at me ynskjer å setja by og land opp mot kvarandre. Det er ei gedigen misforståing. Vi vil gje alle kommunar signal om at dei ikkje skal måtta planleggja for nedgang i folketalet, fordi vi vil fokusera på dei moglegheitene som er i alle kommunar i dette landet, både når det gjeld naturressursar og når det gjeld menneskelege ressursar. Vi vil halda fram med ei positiv tru på at det går an å behalda arbeidsplassar og utvikla nye, slik at færre enn 560 av 1 000 skal måtta svara på MMIs undersøking at dei måtte flytta for å få seg eit arbeid. Vi trur det beste for innbyggjarane både i by og land er at vi spelar på lag, og at vi gjev folk – langt utanfor dei store byane – høve til å bli buande der for å hindra det presset som vi ser i dag. I mitt tidlegare liv som sosialminister har eg fått rikeleg innblikk i storbyane sine spesielle utfordringar og kva det vil seia at folk har høve til å bu der dei aller helst ynskjer. Sentrumsregjeringa bremsa flyttestraumen. Vi lét på den måten etter oss eit føredøme for andre. Vi lét i tillegg etter oss tre viktige dokument – endå fleire, men lat meg nemna tre – som kommunal- og regionalministeren no kan følgja opp. Det er rapporten om statlege investeringar, rapporten om statlege arbeidsoppgåver og innstillinga frå Oppgåvefordelingsutvalet. Når det gjeld statlege oppgåver, er det i fyrste omgang departmenta ein har hatt til gjennomsyn. Det som står att, er både direktorat og andre statlege etatar. Vi går inn i alle desse med ei opa haldning, men eg stussar over kommunalministerens beskjed om å hjelpa folk der dei bur, når ho i neste augneblinken seier at ho vil endra fylkesgrensene.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-05-11:
Det er ingen tvil om at Oslo har spesielle utfordringar. Det er heller ingen tvil om at Oslo på mange måtar har spesielle moglegheiter. Eg viser til den debatten vi har hatt tidlegare i dag, der vi har fokusert på rapportar som fortel noko om det, f.eks. at av 13 400 departementale arbeidsplassar ligg 900 utanom Oslo. Det er slik at 65 av 70 direktorat er plasserte i Oslo, og vi veit at hovudkontora for ei rekkje verksemder, både offentlege og private, finst her. Sist Stortinget debatterte storbyane sin situasjon, var vel ved behandlinga av storbymeldinga. Då var det eit breitt engasjement i Stortinget for ei spesiell satsing i dei delane i Oslo som har dei største utfordringane, eit Oslo indre aust-engasjement, der det framleis vert tilført midlar. Så var det òg diskusjon om Oslo sin situasjon i samband med inntektssystemet. Der føreslo Senterpartiet i 1997 eit eige storbytilskot som skulle vera utanom andre kriterium, som ikkje berre skulle gå til Oslo, men som òg skulle gå til andre storbyar. Det fekk ikkje fleirtal. Utjamningsmeldinga som ligg til behandling i desse dagar, viser både kvar dei beste og kvar dei vanskelegaste levekåra er. Der er det òg forslag til tiltak, som vonleg vert vedtekne, som gjeld både Oslo og andre storbyar. Eg er overraska over at Oslo ikkje har nytta dei moglegheitene dei har til eigedomsskatt. Det er deira val. Vi skal ikkje av den grunn la vera å ta på alvor den spesielle situasjonen som både Oslo og andre storbyar er i, òg den positive ringverknaden det vil ha om vi kunne stimulera til at nokre fleire av dei som ynskjer å bu utanom dei store pressområda, får høve til det. Det har vore framført forslag i dag som gjeld tilbakesending av narkomane. Det høyrest ut til å vera godt meint. Det er fullstendig uakseptabelt og òg fullstendig, etter mitt syn, upraktikabelt. Eg er glad for at det er slik at det er lov å flytta i dette landet kvar som helst for alle som vil. Det må vi halda fast på. Men så må vi intensivera innsatsen når det gjeld førebygging, når det gjeld behandling, når det gjeld kontroll i forhold til rusmiddelmisbruk og andre problem.
Einar Johansen (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
SV er jo kjent både på Stortinget og for så vidt også rundt omkring i fylkespolitikken som det partiet som vil gi mest mulig til flest mulige formål. Men det er også et poeng at man bør se det i en litt større sammenheng og ikke minst i forhold til den økonomiske totalpolitikken som legges opp. Mitt spørsmål blir derfor: Hvor mange milliarder mer kan vi etter SVs mening bruke uten å ødelegge balansen i norsk økonomi? Det er interessant å følge med i den debatten som går, hvor man ser at flere har hatt godt av å være i regjeringsposisjon med hensyn til å opptre med ansvarlighet etterpå. Kanskje også SV på en eller annen måte kunne være med i regjering for å kunne lære hvordan akkurat de tingene bør foregå?
May Britt Vihovde (Venstre), 2000-05-11:
Eg var inne på ein ting i mitt innlegg, nemleg å ha ein god infrastruktur ut til Distrikts-Noreg for at folk kan få moglegheita til å bu og leva sitt gode liv der ute. Så var eg inne på kva slags tilbod ein må ha ute i Distrikts-Noreg, i kommunane. Og eg har merka meg at Arbeidarpartiet nå går inn for redusert øyremerking til kommunane, å gi dei større valfridom til sjølve å bestemma kva tenestetilbod dei vil gi sine innbyggjarar. Eg trur òg at ein har moglegheit til eit sterkare samarbeid mellom kommunane. Eg kan då nemna ein liten kommune som Bjarkøy kommune med 700 innbyggjarar, som nå går inn i samarbeid med andre kommunar, m.a. Harstad, og spør: Er det noko me kan produsera av tenester, og overlata noko anna til dykk, slik at me kan bruka dei midlane me har, med større fridom? Så å gi tilbake makt til lokalpolitikarane våre ved å redusera øyremerkinga, er ein ting, samtidig som ein satsar på infrastruktur og teknologiutvikling. Då har eg tru på at ein del kanskje vil velja å bu ute i Distrikts-Noreg og ikkje flytta inn til dei sentrale austlandsområda. Så må me sjølvsagt ha ein god næringspolitikk for dei små og mellomstore bedriftene som er ute i Distrikts-Noreg, og der kan eg vel berre visa til Magnhild Meltveit Kleppa, som i sine replikkrundar hadde svar på kva regjeringa Bondevik har gjort. Og så trur eg òg at samarbeid mellom skule og næringsliv – slik at ungdommen vår får ei utdanning, ein kompetanse som næringslivet etterspør ute i Distrikts-Noreg, ute i deira kommune – er eit godt verkemiddel.
May Britt Vihovde (Venstre), 2000-05-11:
Eg har lyst til å starta med Venstres syn på samferdsel – eg sit jo i samferdselskomiteen. Det å ha ein infrastruktur som gir tryggleik for dei som bur i distrikta, tryggleik for det som kjem ned frå fjellsidene, anten det er kvitt eller det er rundt og hardt, nemleg stein – å prioritera desse vegane – er jobb nr. 1. Og så må ein byggja ut ein infrastruktur der ein kanskje møter framtidas næring, nemleg havbruket. For me ser at når oljeinntektene avtek, olja forsvinn, må me hausta av det me har ute langs kysten, og det er havet, og då må ein få ein infrastruktur ut dit slik at ein hurtig kan frakta varene og tenestene ned til Europa. Men det hjelper ikkje med eit ferjeavløysingsprosjekt som gir ti minutts innsparing i tid, om ein står og stampar i to timar for å koma gjennom Oslo når ein skal ned med fersk fisk til Europa. Eg har tru på Eit enklare Noreg, og det er noko som den førre regjeringa jobba med, så eg er ikkje einig med representanten Solberg i at ein ikkje har starta ein prosess som er god for Distrikts-Noreg. Så til det som gjeld avgifter. Me i Venstre ser eit stort problem med at ein ute i Distrikts-Noreg har store utgifter knytte til avgifter, og at ein nå får ein reduksjon i ferjetilbodet. Så får me då venta og sjå i morgon, når revidert nasjonalbudsjett kjem, der samferdselsministeren har lovt at dette er noko han vil sjå på. Dette var noko den førre regjeringa hadde begynt å sjå på, fordi den tok dei signala som kom, på alvor. Då får me sjå om me då kan få eit samarbeid mellom ferjeselskapa og fylkeskommunane for å redusera desse kostnadene slik at innbyggjarane ute i Hordaland, langs kysten vår, kan få eit godt kollektivtilbod. Men kanskje me på sikt kan overlata meir av dei statlege samferdselsinvesteringane/overføringane til fylkeskommunen, slik at dei òg kan gjera si prioritering på dette området.
May Britt Vihovde (Venstre), 2000-05-11:
Det gleder meg at SV og Venstre i alle fall er einige om å overføra ein del av samferdselsinvesteringane til eit regionalt nivå og la dei bestemma. Så får me sjå når me behandlar Nasjonal transportplan til hausten, om dette blir ein realitet, at ein lar fylkespolitikarane sjå kjøp av flytenester og kjøp av togtenester i samanheng med kollektivsatsing, veginvestering, ferjedrift osb. Kanskje ein då kan få utnytta samferdselskronene betre. Så til det som gjeld servicekontor. Eg er heilt einig med representanten Karin Andersen i at dette er noko som ein må gripa hardare fatt i. Og då Eldbjørg Løwer var arbeids- og administrasjonsminister, starta ho og la trykk på å få på plass servicekontora, å få på plass ei serviceerklæring der det offentlege på ein måte gjev signal til innbyggjarane om kva ein kan forlanga av service frå det offentlege. Eg meiner at me bør få servicekontor som samarbeider og utnyttar dei erfaringane som er gjorde. Førre onsdag var eg faktisk på kundetorget på Askøy og hadde ein samtale med dei tilsette der ute for å høyra deira erfaringar og deira problem med å få dei ulike offentlege etatane til å samarbeida. Det gledelege er at det er delegasjon på delegasjon frå Kommune-Noreg som nå reiser til Askøy og har omvisning der og får vita korleis dei har gjort det. Eg har tolka arbeids- og administrasjonsministeren slik at han vil halda fram med å leggja trykk på dette, og eg trur at ein då må sjå på korleis dei andre etatane – arbeidsmarknadsetaten, trygdekontora og sosialkontora – kan samarbeida på ein best mogleg måte slik at den kunden som kjem inn, får den hjelpa han treng.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Det er faktisk litt vanskelig å vite hva man skal spørre Venstre om, for dette var jo veldig mange fine ord. Det var «det gode liv», og det var «valfridom». Og når det da i dag offentliggjøres en undersøkelse om flytting som forteller at dobbelt så mange flytter til østlandsregionen som til resten av landet, går jeg ut fra at det dreier seg om «valfridom». Mitt spørsmål til Venstre går da på hva vi skal gjøre med det ut fra det representanten Vihovde sa, for det som er Venstres påstand når det gjelder denne «valfridom», er at de velger å bli i distriktet. Men det er jo ikke tilfellet ifølge det vi ser av statistikken. Så jeg har lyst til å spørre representanten Vihovde: Hvilke virkemidler har Venstre å sette inn utenom «det gode liv» og «valfridom» for å få folk tilbake til bygdene?
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Det er ikke så mye mer å si på slutten av en debatt, men det jeg registrerer, er at det i hvert fall er gode argumenter for å fortelle hvorfor vi ikke kan gjøre ting. For eksempel virker Per-Kristian Foss’ argument om at de som kjøper en dyr bolig i dag, ikke tåler å få en liten promilleøkning i skatt, litt merkelig på meg. Og Lodve Solholm snakker om at vi kan tilbakeføre selskapsskatten, og så blir alt bra i denne byen. Det som hadde vært litt spenstig å høre fra Oslo-representantene, var at de tenkte nytt. Det er 22 bydeler i Oslo som fordeler et budsjett som bystyret behandler, og det er ikke nødvendig å ha samme kriterier for fordeling i hver eneste bydel i Oslo. Jeg går ut fra at rusmisbruken ikke er like stor på Frogner som den er i Gamle Oslo. Det kunne kanskje også vært litt interessant for bystyret i Oslo å se litt på sine egne kriterier for fordeling av en ganske betydelig pott, som er det største budsjettet i Kommune-Norge, slik at det ikke bare er Stortinget og inntektssystemet sentralt som liksom skal være fasiten på de problemer som gjelder for denne byen. Det hadde vært litt spenstig, istedenfor å forklare Stortinget hvorfor vi ikke kan være med å finne noen ekstra penger. Det er klart at det som tas opp, er viktig. Det er klart at når det gjelder systemet her i byen, burde kriterier som tettboddhet, psykiatri, flyktninger, innvandring, sosialklienter, boligstandard vært vektlagt. Men det bor jo ikke like mange som trenger hjelp, i alle 22 bydelene. Jeg vil faktisk på slutten av debatten utfordre Oslo-politikerne til også å være med og gi et bidrag. Etter det vi nå har hørt fra statsråden, vil vi sannsynligvis i morgen få en videreføring av hovedstadstilskuddet, og det vil være en gjennomgang av inntektssystemet sentralt, som kommer i kriteriene, slik at hvis noen spenstige Oslo-politikere også lokalt gjør noe, vil dette komme de brukerne som trenger det, til gode.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Jeg har med forundring hørt på replikanten nå og på både representanten Andersen og representanten Solholm tidligere i dag og i radiodebatter når de har kommentert redegjørelsen min. Jeg må si det forundrer meg, for det påstås at det er ting i den redegjørelsen som ikke er nevnt, som virkelig er nevnt. Og da lurer jeg på om vedkommende representanter ikke hørte på da jeg holdt den redegjørelsen. Det hevdes bl.a. at det ikke ble sagt noe om samferdsel. Jo, det ble det. Jeg sa at samferdsel er viktig, både for byene og ikke minst i distriktene, hvor det er viktig at det er kommunikasjoner som fungerer, slik at folk får tilgang til tjenester over hele landet. Jeg nevnte veg spesielt. Det hevdes også at landbrukspolitikken ikke var nevnt. Jeg har ikke akkurat oppfattet at Fremskrittspartiet er de som har vært mest opptatt av at vi skal ha en aktiv landbrukspolitikk over hele landet. Jo, landbrukspolitikken var nevnt. Det ble sagt at vi ønsker en landbrukspolitikk som er et viktig bidrag for å bevare hovedtrekkene i bosettingsmønsteret. Tidligere i denne uken har det vært en stor debatt om det i denne salen. Selvfølgelig er det slik at det som dreier seg om kommunikasjoner og samferdsel, er viktig i en distriktspolitisk sammenheng, og det var også bakgrunnen for at jeg brukte litt tid på det i redegjørelsen. Det at Fremskrittspartiet i den sammenhengen ser ut til å være stort sett opptatt av mindre skatter og avgifter, henger ikke helt på greip med de fagre ord som er sagt her om at det samme partiet støtter så å si hele min redegjørelse. For konsekvensen av Fremskrittspartiets politikk, med få eller ingen avgifter, er jo at fellesskapet ikke har noe tilbake å betale ut til det som er nødvendig for at man skal greie å bevare hovedtrekkene i bosettingsmønsteret i Norge. Det er konsekvensen, men det sier Fremskrittspartiet lite eller ingenting om. Så har Fremskrittspartiet vært særdeles opptatt av autodieselavgift osv. Det kommer jeg ikke til å si noe om i dag, men jeg tror representanten fra Fremskrittspartiet og andre i nær fremtid vil få et svar på hva Regjeringen måtte mene om akkurat det spørsmålet.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Når det gjelder spørsmålet om eventuell kompensasjon til de 14 kommunene som det ble spurt om av representanten Apelthun Sæle, er det noe som representanten vil få svar på i løpet av kort tid, men ikke i dag. Når det så gjelder spørsmålet om statlige investeringer og den rapporten vi har fått fra Asplan Viak, som viser at 69 pst. over en tiårsperiode i stor grad har gått til storbyene og områdene rundt dem, er det selvfølgelig noe som Regjeringa har med seg i den videre politikken, og ikke minst også i forberedelsene til den distrikts- og regionalmeldinga som kommer neste vår. Så til spørsmålet om statlig lokaliseringspolitikk og det å flytte arbeidsplasser ut. Det er ingen tvil om at den nye informasjonsteknologien gjør at en kan flytte flere arbeidsplasser ut, en kan etablere flere arbeidsplasser ute enn det vi kanskje har vært flinke nok til å gjøre fram til nå. For å bruke et lite eksempel fra mitt eget fylke: Det er flyttet fire arbeidsplasser ut fra Rikstrygdeverket til Stor-Elvdal ved hjelp av informasjonsteknologi. Det betyr svært mye i Stor- Elvdal, men det betyr lite at de ikke lenger ligger i Rikstrygdeverket sentralt. Så det er klart at her er det enorme muligheter, og jeg tror ikke det bør herske noen tvil om at denne regjeringa også er særdeles opptatt av det. Det er også slik at med de store omorganiseringer som vi nå har på gang innen mange av de offentlige etatene, det være seg post, ligningsvesen, trygdevesen osv., osv., som vil måtte medføre en viss sentralisering på grunn av den teknologiske utviklinga, er det desto større grunn til å passe på at en også benytter de muligheter som ligger der til å tilføre distriktene arbeidsplasser på andre måter gjennom informasjonsteknologien. Her ligger det uante muligheter, og det bør ikke herske noen tvil om at både Regjeringa og jeg kommer til å passe på også å ha en aktiv politikk på dette området. Så har vi, som sagt, nå en rapport om desentralisering av arbeidsplasser ute på høring til midten av august, og vi vil selvfølgelig også komme tilbake til noe av det etter at den høringen er ferdig.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Jeg vil gjerne svare på det siste først, om organisering av forvaltningsnivåene fram-over. Der har ikke Arbeiderpartiet, og derved heller ikke Regjeringa, konkludert på hva løsningen på det blir, men kjøreplanen er som følger: Vi får innstillinga fra Oppgavefordelingsutvalget den 1. juli, eller i hvert fall først i juli. Så skal den på høring. Så har vi landsmøte i Arbeiderpartiet i slutten av november, og så tar jeg sikte på å legge fram en sak for Stortinget neste vår som dreier seg om endringer i forvaltningsstrukturen. Hva det nå måtte bli, kan ikke jeg konkludere om, men det er vel heller ingen hemmelighet at et av de mest aktuelle alternativene er å slå sammen fylker, slik at vi får større regioner. Det holder vi på med å se på. Men formålet med å ha en åpen og fordomsfri diskusjon omkring dette er jo dels at vi ser at den måten vi i dag har organisert vårt forvaltningssystem og våre forvaltningsnivåer på, ikke alltid tjener brukerne. Alle utviklingstrekk tyder på, slik jeg ser det, at vi trenger mer samarbeid over grenser, og at grenser, enten det er mellom kommuner eller fylker, blir mindre viktig. Vi ser det ikke minst innenfor helsepolitikken, hvor vi nå har fått regionale helseutvalg, at det er et område som skriker etter mer samarbeid. Det ser vi på de fleste områder. Det er ett argument for å vurdere å gå andre veier i forhold til den organiseringa av fylkesnivået som vi har i dag. Og dessuten er det et annet viktig poeng, og det er at vi ønsker å bruke mindre både folk og ressurser på administrasjon og kontroll, og vi ønsker å bruke flere folk i direkte tjenesteproduksjon og hjelpe folk der de er. Dette er to hovedmål og to hovedbegrunnelser for at det er riktig å gå gjennom dette, og så får vi trekke de endelige konklusjoner på landsmøtet i Arbeiderpartiet – i hvert fall for vår del – i slutten av november. Når det gjelder spørsmålet om fornyelse av offentlig sektor, som er svært viktig for denne regjeringa, er det i og for seg litt i samme gate. Vi må ha en åpen og fordomsfri debatt om hvordan vi kan gjøre det. Det dreier seg om sammenslåing av ting, det dreier seg om å gjøre kontrollarbeidet mindre enn det det er i dag. Og da skal selvfølgelig alle aktører få være med i den prosessen.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Det er overhodet ikke riktig at denne Regjeringa har senket ambisjonsnivået i distriktspolitikken i forhold til den forrige regjeringa. Det tar jeg sterkt avstand fra. Det er også et faktum at sentrumsregjeringa med senterpartilederen i kommunalministerstolen ikke greide det Senterpartiet har sagt i mange omganger; de greide ikke å opprettholde folketallet i alle landets kommuner. De greide heller ikke å snu flyttestrømmen, slik det ble sagt skulle skje. Det er heller ikke riktig når det blir sagt fra senterpartihold også her i dag at Arbeiderpartiet ikke har en satsing for utkantene – altså for distriktene – distriktspolitikken. Jeg har sagt ganske klart fra i redegjørelsen, og jeg har også prøvd å gjenta det her i dag, at i vår distriktspolitikk ligger det fortsatt en spesiell satsing på utkantkommunene. Men det som er poenget, er at vi i sterkere grad enn Senterpartiet tror at hvis vi skal greie å opprettholde hovedtrekkene i bosettingsmønsteret, så er vi også nødt til å greie å ha sterke regioner, både som en buffer mot ytterligere sentralisering og som en motor i hele distriktsutviklinga. Vi greier ikke å oppfylle alle de krav folk har på alle små og store steder rundt omkring i landet. Derfor er det viktig at regionene er sterke, og at de kan oppfylle de fleste av de krav som folk måtte ha. Hvis ikke, tror jeg enda flere kommer til å bosette seg spesielt i det sentrale østlandsområdet. Og skal vi få gjort noe med det, tror vi det er veldig viktig å ha sterke regioner. Når jeg også har fokusert mye på sammenhengen mellom by og land, at det er like viktig at vi har en god distriktspolitikk som en god bypolitikk og omvendt, er det fordi vi er gjensidig avhengig av at begge deler fungerer, hvis vi også skal få distriktspolitikken til å fungere. Der har jeg vel i noen sammenhenger opplevd at Senterpartiet har prøvd å skape en motsetning, og det tror jeg ikke tjener verken bypolitikken eller distriktspolitikken. Når det gjelder kommuneøkonomien, står jeg selvfølgelig på det jeg har sagt tidligere, at kommuneøkonomien også er viktig i en distriktspolitisk sammenheng. Hva Regjeringa kommer til å foreslå der, får representanten Kleppa svar på den 19. mai. Men det er klart at kommuneøkonomien generelt er en viktig sak for denne regjeringa.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Det er riktig som representanten Karin Andersen sier, at i det prosjektet som er på gang mellom Hedmark og Oppland, kalt «Morgenlandet», er det slett ikke alle statlige etater som er med. Jeg tar med meg de signaler representanten Andersen har i forhold til det. Når det gjelder det konkrete spørsmålet som representanten nevnte i innlegget sitt tidligere, om utdanningstilbud i forhold til enslige forsørgere, er jeg kjent med at det skal være et møte mellom representanter for Hedmark fylkeskommune og statsråd Jørgen Kosmo om den saken i morgen. Når det så gjelder spørsmålet om arbeidsgiveravgiften, er det ingen tvil om at dette er en veldig viktig del av distrikts- og regionalpolitikken. Det er også helt riktig det representanten Andersen har sagt, at den er godkjent å vare i første omgang fram til år 2003. Det betyr at vi har litt tid til å områ oss, og det kommer Regjeringen til å gjøre. Det er ingen tvil om at med den store betydning denne støtten har, er det klart at vi ikke uten videre vil gi slipp på den – la meg formulere meg på den måten. Jeg vil også si, siden noen har spurt om det: Det at jeg ikke nevnte denne ordningen i redegjørelsen, betyr ikke at vi ikke syns den er viktig. Dette er vi veldig oppmerksom på, vi følger veldig nøye med, og vi kommer ikke til å gi slipp på den uten å tenke gjennom hva som eventuelt måtte komme i stedet, hvis det da skulle bli situasjonen. I forhold til representantens spørsmål om de regioner som vi nå vurderer å opprette – om det skulle bli resultatet – er det i og for seg ikke lagt opp til at det skal være noe nytt sentraliseringstiltak, for å si det på den måten. Det er mer en erkjennelse av at vi ikke greier, med den struktur vi har i dag på våre forvaltningsnivåer, i stor nok grad å gi de tilbud som våre innbyggere og brukere både forventer og nok har krav på, på en god nok måte.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
La meg først kommentere innlegget fra representanten Meltveit Kleppa. Jeg tror at når det gjelder distrikts- og regionalpolitikk, vil det beste samarbeidet ligge i skjæringspunktet mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene. Derfor blir jeg litt skeptisk eller forundret når jeg føler at Senterpartiet kanskje oppkonstruerer en motsetning som ikke alltid er der, f.eks. at det ble veldig sterk kritikk av at det var stor fokusering på regioner i den redegjørelsen jeg holdt, mens det ikke har vært like sterkt framme i dag. Så jeg tror absolutt det er muligheter for et nært samarbeid, og selvfølgelig også med andre som ønsker det, på dette politikkområdet. Men det hersker vel overhodet ingen tvil om – vil jeg si – at det som særlig Senterpartiet har sagt når det gjelder distriktspolitikken, ikke helt er i samsvar med de resultater som sentrumsregjeringa kan vise til etter årene i regjeringskontorene. Og det står jeg på. Sjøl om vi på mange områder er enige om politikken, så er det også en del områder hvor vi ikke er enige, og jeg føler fortsatt at det er et lite misforhold mellom det som da ble sagt, og resultatene av den politikken. Det bør heller ikke herske noen tvil om at enten vi snakker om regioner eller hva resultatet måtte bli av debatten om forvaltningsnivåer, så er en av grunnene til det at vi ønsker mer lokalt sjølstyre. En av grunnene til at vi også diskuterer regioner, er at vi ønsker å tilføre mer makt ut, enten det blir til regioner, kommuner eller hva det nå måtte bli i framtida. Men det jeg i hvert fall er helt klar på, er at vi ikke kan fortsette med det antall fylkeskommuner vi har i dag. Hva svaret blir, får vi komme tilbake til. Men akkurat slik det er i dag, kommer det ikke til å bli i framtida hvis vi skal få være med og bestemme hva det må bli. Når det gjelder representanten Karin Andersens uttalelse om at jeg hadde vært uklar i forbindelse med spørsmålet om vi ønsker reell samordning i fylkene, så er svaret: Ja, vi ønsker samordning. Vi ønsker mer samarbeid og samordning på veldig mange områder, f.eks. når det gjelder lover og regelverk, og samarbeid mellom offentlige etater, f.eks. mellom arbeids-, trygde- og sosialkontor. Her tror jeg mange partier er enige om at det er veldig viktig at vi samordner og målretter det vi gjør, og at den som trenger hjelp, enten det er fra arbeidskontoret, trygdekontoret eller andre, som hovedregel bør ha én person og ei dør å forholde seg til. Og så får det offentlige samordne seg imellom både når det gjelder lover og regler og når det gjelder måten man organiserer seg på, hvor en har de fysiske lokalitetene osv. Så svaret på det er: Ja, vi ønsker selvfølgelig mer samordning. Det er også et veldig viktig punkt i den fornyelse av offentlig sektor som vi er i gang med. Så må jeg kanskje ha uttalt meg uklart hvis representanten Andersen forstod meg slik at jeg trodde vi hadde råderett over arbeidsgiveravgiften. Det var ikke det jeg sa. Jeg sa at det er en ordning som har mye å si i distrikts- og regionalpolitikken. Og når jeg sier at vi har tid til å områ oss fram til 2003, betyr det selvfølgelig at vi følger den utviklinga veldig nøye.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
For først å melde tilbake når det gjelder det som dreier seg om bolig, tror jeg kanskje det er en av de aller største utfordringene vi står overfor, spesielt når vi snakker om den byen som vi nå er i. Her vil jeg invitere til en bred dugnad der jeg håper alle aktører kan bidra, både kommuner, enkeltpersoner, boligbyggelag og hvem som måtte ha interesse av å få bygd flere rimelige og nøkterne utleieboliger så fort som mulig. Det er faktisk mange måter vi kan gjøre boligene billigere på, slik at vi kan få bygd flere. Oslo kommune vil selvfølgelig bli invitert til den dugnaden. Det er slik at vi har fått det til i en del kommuner, hvor det er veldig gode modeller, og hvor kommunen har samarbeidet med boligbyggelagene for å bygge rimelige og nøkterne boliger for unge og vanskeligstilte. Det er klart at dette har en overføringsverdi også til denne byen, hvis en vil. Men da er det viktig – og det skal staten også gjøre – at hver kommune, også Oslo, går gjennom den eiendoms- og tomtemasse en har, for å se om det er deler av denne som ganske raskt kan gjøres om til rimeligere og nøkterne boliger, kanskje spesielt for ungdom, og særlig for dem som har det aller vanskeligst. Noen av dem vet vi kanskje trenger mer enn bare en bolig, for det er slett ikke alle som har boevne, men da må en altså lage ordninger som er tilpasset det. Jeg tror ikke at ordninger med et så stort omfang av f.eks. hospitser er en god løsning for deler av den gruppa. Vi bør heller prøve å få til andre løsninger, og der vil Regjeringa følge opp. Vi vil få i stand en dialog med mange aktører og alle som ønsker å delta i den dugnaden. Når det så gjelder spørsmålet om eiendomsskatten, er jeg selvfølgelig fullt klar over at det handler om det lokale sjølstyret. Jeg vil nok likevel si til representanten Rise når representanten sier at det ikke er enkelt for Oslo kommune å innføre eiendomsskatt, at i hvert fall jeg er av en annen oppfatning. Jeg er av den oppfatning at hvis det politiske flertallet i denne byen hadde ønsket å gjøre det, kunne de fint ha gjort det, også ut fra det representanten sjøl sa om at vi i denne byen finner noen av de aller rikeste og noen av de aller fattigste. Jeg mener faktisk at det absolutt burde ha vært på sin plass å vurdere om en ikke burde ha latt dem som har det aller best, betale noe for å kunne hjelpe dem som har det aller dårligst. Jeg erkjenner at dette dreier seg om kommunalt sjølstyre, men jeg føler likevel behov for å påpeke overfor denne kommunen, som jeg også gjør overfor andre kommuner, at det er et potensial for å øke sine egne inntekter. Så får det selvfølgelig være opp til hver enkelt kommune om den vil gjøre det, men jeg må si at jeg, i likhet med mitt eget parti i denne byen, er uenig i den politikk som føres på dette området i denne byen. Ellers tar jeg med meg de signaler som har kommet fra representanten Rise på andre områder. Og, som sagt, vi kommer tilbake med noen svar i kommuneøkonomiproposisjonen om en drøy uke.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Det har ikke vært meningen fra min side å underslå at de 69 pst. dreide seg om 1998, i så fall er det en misforståelse. Det har jeg ikke sagt, tror jeg. Jeg har i hvert fall ikke ment det, og det er faktum. At vi har litt ulike meninger om hvilken virkning det har på sentralisering, opplever jeg som en litt annen debatt.
Tor Nymo (Senterpartiet), 2000-05-11:
Det er ingen grunn til å legge skjul på at Senterpartiet – og jeg – er sterkt uenig i regiontankegangen til arbeiderpartiregjeringen. Denne skepsisen ble forsterket etter å ha hørt Fremskrittspartiets Lodve Solholms omfavnelse av denne tenkningen i hans innlegg i dag. I sin distriktspolitiske redegjørelse la kommunalminister Brustad vekt på at distriktene er avhengige av sterke regioner for å bremse flyttestrømmen inn til storbyene. Brustad gjør seg til statsråd for regionene, ikke for distriktene. Senterpartiet mener byene er viktige i en helhetlig distriktspolitikk. Men hjelper det Nord-Norge f.eks. om Bodø og Tromsø vokser, hvis omlandet og distriktene fraflyttes? Det er ingen tvil om at denne svært ensidige satsingen på regionene vil gå ut over utkantsatsingen og den helhetlige distriktstenkningen som sentrumsregjeringen la opp til. Det er grunn til minne statsråden og arbeiderpartiregjeringen om at flyttestrømmen fra den lands- delen jeg kommer fra, nådde rekordhøyder på slutten av Jaglands regjeringsperiode. Vi vet også at denne negative utviklingen kom inn i et langt mer positivt spor i sentrumspartienes regjeringsperiode. Jeg sier ikke at det var sentrumsregjeringens fortjeneste alene, men det er liten tvil om at sentrumsregjeringens og ikke minst tidligere kommunalminister Odd Roger Enoksens offensive og systematiske satsing på distriktspolitikk er blitt positivt oppfattet og har gitt resultater. Mye gjenstår. Det er derfor viktig at Arbeiderpartiet og Regjeringen i sin distriktspolitikk ikke søker støtte hos de markedsliberalistiske kreftene i Fremskrittspartiet og Høyre. Senterpartiet er innstilt på å bidra til en distriktspolitikk som har som formål å ta hele landet i bruk. I øyeblikket er imidlertid Brustad og Regjeringen tilbake der hvor Kjell Opseth slapp da han var kommunalminister i Jagland-regjeringen. Det er en politikk som ikke nytter. Distriktene har stagnert med en slik politikk. Regionale sentre må utvikles for å gi et bredt tilbud til befolkningen, men det må ikke innebære at fokuseringen flyttes fra distriktene. For ordens skyld: Senterpartiet – og jeg – ønsker en god bypolitikk, men det må ikke gå på bekostning av satsing på distriktene. Gjennom store deler av 1990-tallet har det ut fra et distriktspolitisk perspektiv skjedd en overinvestering i østlandsområdet, hvor konsekvensene har blitt et sterkt press mot resten av landet når det gjelder arbeidskraft og nødvendigheten av å bremse på investeringsomfanget i distriktene. Konsekvensene av denne politikken blir at distriktene ikke får bygd ut den infrastrukturen som er nødvendig. Investeringene i nye transportmessige infrastrukturløsninger konsentreres til sentrale strøk med stor befolkningstetthet. Taperne blir distriktene der varetransporten foregår, og der produksjonsbedriftene får stadig større problemer med å tilfredsstille markedets behov for leveringssikkerhet. Disse utfordringene kan jeg ikke se at Regjeringen gir noe konkret svar på.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Arbeiderpartiet har i alle år formet sin distriktspolitikk etter slagordet «By og land, hand i hand». Det har gitt gode resultater. Arbeiderpartiet ønsker at folk skal kunne velge hvor de vil bo. Det betyr at folk som ønsker å bo i tettsteder, også må få lov til det. Jeg er glad for at kommunalministeren har understreket behovet for sterke regioner og sterke sentre. Å satse på regioner og sterke kommunesentre kan bety at unge mennesker ikke flytter til Oslo, men til byer i nærheten. Unge mennesker har andre ønsker enn tidligere generasjoner hadde. De ønsker en lettere tilgang til tjenestetilbud, de vil drive idrett, ha lettere tilgang til kulturtilbud og bo i større fellesskap, og ikke minst vil de ha lettere tilgang til kompetansemiljøer. Byene fungerer som viktige knutepunkt. I den forbindelse er det viktig å se sammenhengen mellom arbeidsmarkeds-, bolig- og serviceregioner. Kommuner som Stange, Hamar, Ringsaker, Elverum, Tynset og Kongsvinger er sterke sentre og byer i Hedmark, og de har demmet opp for utflyttingen fra fylket. Det er etablert et forsøksprosjekt i Hedmark og Oppland, kalt «Morgenlandet», der det skal fokuseres på omstilling og utvikling av de to fylkene. Jeg har registrert at statsministeren har tatt til orde for å legge ned fylkeskommunene. Dette er tanker som jeg finner meget interessante, og som alle partier bør ta seg tid til å diskutere med et åpent sinn. Dette kan selvfølgelig ikke skje over natta, men det bør være en målsetting at forvaltningsnivåene har en slik struktur at de fungerer til beste for folk. Arbeiderpartiet vil arbeide for å styrke offentlig sektor slik at alle, uavhengig av den enkelte innbyggers inntekt og bosted, kan få den hjelpen de trenger den dagen behovet melder seg. Bosetting i distriktene krever en effektiv og god offentlig sektor som kan forvalte ressursene innen offentlig sektor på best mulig måte til beste for innbyggerne. Det bør arbeides for lettere tilgjengelighet til offentlige kontorer, og jeg vil her nevne at mange kommuner har etablert offentlige servicekontorer der innbyggerne kan henvende seg for å få hjelp, uavhengig av om de skal besøke sosialkontoret, ligningskontoret eller arbeidskontoret. I Løten kommune har de hatt denne modellen i flere år, og innbyggerne er fornøyde. Men for at kommunens innbyggere skal kunne nå tettsteder og få tilgang til service, trenger distriktene gode kommunikasjoner. Samferdselsutfordringene er, som kommunalministeren så riktig påpekte, annerledes i utkantkommuner enn i de store byene, men bedre vegstandard er viktig for næringslivets konkurranseevne i alle områder. God fremkommelighet er god distriktspolitikk, president!
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Norge er mulighetenes samfunn: godt utbygde velferdsordninger, rike naturressurser, lav arbeidsledighet, utdanningsmuligheter og kulturtradisjoner. Disse mulighetene er det viktig å fordele over hele landet, da først får vi utnyttet både menneskelige og naturgitte ressurser. Disse mulighetene er det spesielt unge som etterspør, og da må samfunnet møte de unge på deres arena. La de unge flytte ut, men la dem for alle del komme hjem igjen. Da må samfunnet ha noe å tilby, både arbeidsplasser, velferdsordninger og ikke minst kultur. Norge har vært svært stolt av en aktiv distriktspolitikk i etterkrigstiden. Vi har til nå greid å beholde en spredt bosetting og levende bygder fordi det sosialistiske samfunn vet at markedskreftene ikke kan styre distriktspolitikken, det må politikerne gjøre, med klare signaler fra distriktsbefolkningen. I dag opplever vi at sentraliseringen skyter fart, og mange av de tidligere distriktsvirkemidlene kan ikke lenger benyttes. Offentlig sektor har f.eks. vært den største vekstnæringen i distriktene. Blant annet har arbeidsplasser knyttet til skole, tele, post og sykehjem osv. gitt arbeidsplasser lokalt. I en periode erstattet faktisk denne veksten tap av arbeidsplasser i primærnæringene og industrien i distriktene. Dessverre opplever mange små utkantkommuner i dag betydelige offentlige innstramminger. Dette skaper både arbeidsledighet og dårlige servicetilbud. Jeg tenker aller mest på Posten, som også statsråden nevnte spesielt i sin redegjørelse. I min kommune, Fauske, kan vi i verste fall miste 30–40 arbeidsplasser, ikke bare i ekspedisjonsnettet, men på grunn av den nye terminalstrukturen – og det i en kommune med over 5 pst. arbeidsledighet fra før. Det er da gledelig å registrere at statsråden vil ta tak i de personalmessige konsekvensene ved omstrukturering ved å opprette et samarbeid over departementsgrensene. Dette er et handlekraftig tiltak som uten tvil vil framskynde arbeidet med servicekontorer, og i tillegg får vi utnyttet eksisterende teknologiske og menneskelige ressurser. Å styrke regionsentrene mener jeg er av stor verdi. Dette vil i framtida demme opp for tilflytting til storbyene, men det ligger likevel en fare i at innbyggertallet reduseres i utkantkommunene. Det gir svikt i kommuneøkonomien og tap av kompetanse, og det blir vanskelig å opprettholde servicetilbudene. Dette vil nå Regjeringen demme opp for med bl.a. en nylig vedtatt god landbrukspolitikk og med en god næringsutvikling gjennom dagens teknologiske muligheter.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Distrikts- og regionalpolitikken dreier seg først og fremst om distriktspolitikk. Men i dag vet vi at de største problemene er i byene og de sentrale strøk. Dersom det fortsatt skal være slik at det i denne type debatter skal fokuseres på distriktene og storbyene ikke får noe særlig oppmerksomhet, bør vi kanskje få årlige storbypolitiske redegjørelser i Stortinget. Det er det nemlig mange gode grunner til, og noen av dem vil vi komme tilbake til i en påfølgende interpellasjonsdebatt. Oslo-regionen har en fjerdedel av landets innbyggere, og mange av problemene og utfordringene har også staten et ansvar for. Storbyene har andre utfordringer enn distriktene, men de er ikke mindre krevende. Tilstrømningen til sentrale strøk gir økt behov for boliger, arbeidsplasser, transport, velferdstiltak, kultur og rekreasjonstilbud. Oslo-regionen er med hovedflyplass og Norges hovedhavn landets fremste knutepunkt for et stadig mer internasjonalisert næringsliv, og derfor må også nasjonal næringspolitikk omfatte både distrikter og storbyer. Regionalt samarbeid er også viktig her, og jeg ønsker meg mer og et tettere samarbeid. Jeg mener også at forslaget om sammenslåing av Oslo og Akershus er overmodent. Kort vil jeg peke på de store og til dels enorme problemene man har i storbyene knyttet til sosiale problemer. Det er store levekårsforskjeller, og den største forskjellen i landet finner vi internt her i byen. Selvsagt må Oslos politikere ta sitt ansvar for å løse lokale problemer på linje med andre lokalpolitikere i resten av landet, men det er en del tiltak som en trenger rikspolitisk hjelp til. Jeg har lyst til å nevne satsingen på Oslo indre øst, som har vært veldig god, og resultatene er veldig bra. Statsråden var tidlig ute med å ta til orde for å gjøre noe med boligpolitikken, med boligmangelen. Det er bra. Målet er å sikre alle rett til en god bolig i et godt bomiljø. Det er ikke alle som opplever det slik, men jeg har stor tiltro til at Regjeringen vil gjøre noe på dette området. Jeg har også lyst til å nevne at Oslo har særdeles store miljøproblemer knyttet til veksten i veitrafikken. Det er helsemessige problemer først og fremst, så vi venter på Oslopakke 2. Storbyproblemer er spesielle. Vi trenger kanskje en samlet debatt, og jeg håper at statsråden vil tenke igjennom om vi kan få en redegjørelse om dette. For noen år siden foreslo jeg at Stortinget kunne legge et boligkompleks for sine representanter på østkanten. Jeg mente det seriøst, for jeg håpet at stortingsrepresentantene skulle få et annet bilde av Oslo enn det de får når de går gjennom Slottsparken. Det ble det ikke noe av, men jeg håper og tror fortsatt at vi skal kunne fokusere mer på storbyproblemene. Det er jo flere som har tatt til orde for det her i dag, og for at vi kanskje skulle skille storbypolitikken ut fra distriktspolitikken.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Jeg takker representanten for at han tar opp de spesielle utfordringene hovedstaden har. Det er et faktum at storbyene ikke har tilstrekkelige midler til å løse de store problemer de står overfor. Men jeg er mindre fornøyd med hva jeg hørte i radioen om at narkomane bør tvangssendes tilbake til sine hjemstedskommuner. Tvangstiltak er ikke noen vei å gå. Det vi trenger, er først og fremst et kriteriesystem tilpasset Oslos særegne problemer, og Oslo trenger, som alle andre kommuner, forutsigbare økonomiske rammer. Det største politiske problemet for hovedstaden er – og det bør interpellanten ta innover seg – at byen styres av et borgerlig flertall, støttet av Rises partikolleger. Det kunne vært annerledes. Og Oslo Arbeiderparti er godt fornøyd med det budsjettsamarbeidet vi hadde i fjor høst. Representanten Rise har fått god uttelling i media for at han vil gi mer penger til Oslo, og det er flere av oss som ønsker det. Men spørsmålet mitt er om representanten Rise har mer penger enn oss andre som er bundet av budsjettavtalen. Kommer hans parti med noen hundre millioner kroner ekstra i forbindelse med revidert, eller er det bare ønsketenkning? Jeg må minne om at for å rette opp og forhindre forskjeller i Oslo mellom øst og vest, kan vi gjøre mye lokalt. Men det er etter min mening ikke mulig med det politiske regimet som Oslo Kristelig Folkeparti har støttet. I hovedstaden har vi, som sagt, de beste og de dårligste levekårene, men Høyre-byrådet sier at dette ikke er en oppgave for byrådet. I tillegg vil man altså ikke bruke eiendomsskatt når Oslo har en skattesvikt på 750 mill. kr ut fra det vedtatte budsjett. Jeg mener det bør være et minimumskrav at man utnytter mulige inntektskilder lokalt når situasjonen krever det. Ellers er jeg helt enig med representanten i hans beskrivelse av Oslos utfordringer, og jeg synes også at statsråden var på linje når det gjelder å beskrive problemene. Storbyene er på mange måter en magnet for folk med sosiale problemer, narkomane og kriminelle. Derfor mener jeg f.eks. at barns oppvekstvilkår i storbyene må få mer oppmerksomhet, og at det tilføres mer penger. De trenger ikke kontantstøtte, men de trenger trygge og gode aktivitetstilbud, og jeg håper at Rise vil bidra til det. Oslo er mer flerkulturell enn de fleste andre byer, vi har hundre forskjellige språk i byen, mange flyktninger ønsker å bo nettopp her, og vi er et nasjonalt trafikknutepunkt. Vi trenger kort og godt økonomiske pakker i samarbeid mellom stat og kommune, og Byrådet i Oslo må også på banen. Vi har problemer, de er løsbare, men Oslo kommune er nøkkelen. Jeg håper at representanten Rise vil ta kontakt, og at han holder det samme innlegget for sine representanter i Oslo bystyre som han har holdt her i dag.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2000-05-11:
Jeg vil først få takke statsråden for svaret. Det var jo mange positive elementer i det statsråden sa. Først når det gjelder boliger: Det er et av de virkelig store problemene i Oslo, og jeg synes det er positivt at hun nå vil ha et møte med Oslo kommune for å se på hva vi kan gjøre i samarbeid for å fart på boligbyggingen. Men jeg har i den forbindelse lyst til å spørre statsråden om hun ser en sammenheng mellom det at man har en masse statlige skoler og universiteter og et stort boligproblem i Oslo, særlig når det gjelder utleieboliger. Vi vet jo at det er veldig kostbart å skaffe utleieboliger til bostedsløse for Oslo kommune. Det er det mangedobbelte av hva det koster i andre kommuner. Kunne statsråden tenke seg, når staten bygger skoler og etablerer flere studieplasser, at det er knyttet boliger til en viss prosentandel, f.eks. 40 pst. av studieplassene, slik at man har et press på seg, også fra statlig side, til å bygge flere boliger? Så nevnte statsråden at Oslo burde bruke de mulighetene kommunen har for å skaffe seg inntekter fra eiendomsskatt. Det er klart at det er en beslutning som tilligger kommunen som det kan være forskjellige oppfatninger om. Men det er jo et faktum at ingen av de omkringliggende kommunene har eiendomsskatt, og det gjør at det blir vanskelig for Oslo kommune å innføre det, fordi det er konkurranseaspekter som tilsier at det da blir problemer. I Vestfold er det, så vidt jeg vet, bare én kommune som har eiendomsskatt, så det er betydelige problemer knyttet til det å innføre eiendomsskatt. Det kan være lett for statsråden bare å henvise til det, men det er ikke så enkelt for Oslo kommune plutselig å innføre eiendomsskatt, uten at jeg dermed vil si hva jeg ville ha gjort hvis jeg satt i bystyret i Oslo. Så nevnte statsråden at man nå vil komme tilbake til Stortinget med svar på om man kan legge inn spesielle storbykriterier, og at dette kommer i kommuneøkonomiproposisjonen den 19. mai. Da får vi håpe at statsråden tar hensyn til impulsene fra denne debatten i kommuneøkonomiproposisjonen, og at vi får noen positive vedtak. Jeg synes også det er positivt at – det er vel – samferdselsministeren vil legge fram en egen proposisjon om Oslopakke 2.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2000-05-11:
Først må jeg få kommentere representanten Husøy, som begynte med å gi honnør for at interpellasjonen ble reist, men som deretter gikk over til å kritisere Oslo Kristelig Folkeparti fordi partiet har valgt å støtte et byråd utgått fra Høyre og ikke fra Arbeiderpartiet. Hun nevnte at hadde vi støttet et arbeiderpartibyråd, kunne vi jo sammen ha innført eiendomsskatt. Da glemmer man kanskje at boliger er superdyre i Oslo, og spesielt får nye leiligheter ofte en høy ligningsverdi. Jeg tror ikke man nødvendigvis løser sosiale problemer i Oslo ved å innføre eiendomsskatt. Så spør representanten Husøy: Har representanten Rise penger som vi ikke har? Da har jeg lyst til å si at det å innføre storbykriterier, behøver ikke bety økte rammer, men det kan heller bety en omfordeling innenfor rammene. Og siden det kom så mye kritikk av Oslo Kristelig Folkeparti, har jeg lyst til å nevne at man har klart å øke satsingen på skole mer enn Arbeiderpartiet noen gang har foreslått i Oslo bystyre. Man har fått til en satsing på eldre, man har redusert køer ved sykehus, og man har også styrket rusomsorgen. Men likevel trenger man bistand fra staten til å løse disse problemene. Så vil jeg også nevne at jeg tror ikke et arbeiderpartibyråd hadde kunnet motvirke endringer i konjunkturene, fall i aksjemarkedet eller et IT-krakk, som vi har sett nå. Da ville også et sosialistisk byråd ha fått problemer med de skatteinntektene man får fra personlige skattytere, som nå kan trekke fra det man har tapt på aksjemarkedet, og det er ikke lite. Det dreier seg om flere hundre millioner kroner for Oslo kommune. Så til det som statsråden sa om rusmiddelmisbrukere og bruk av tvang. Det var også representanten Dørum innom, og han mente det måtte være en særdeles dårlig gjennomtenkt tanke fra min side. Da tror jeg det er viktig å si at jeg ikke hadde formulert det som var intro-en i Dagsnytt-sendingene i dag, men det jeg har sagt, er at vi ikke kan stå og se på at mange unge mennesker går til grunne i Oslos gater. Da bør vi kunne – ved noen tilfeller – bruke den hjemmel som finnes i sosialtjenesteloven, for å sørge for at disse unge menneskene kommer under behandling. Vi trenger ikke endre noen lover for det. Men vi vet at det er et særdeles vellykket prosjekt som er utprøvd i Zürich, og jeg synes vi kunne prøve noe av det samme her – først og fremst skaffe behandling til de unge, og få til et samarbeid mellom staten og kommunen. Vil statsråden være med på det?