Bent Høie (Høyre), 2001-12-12:
Jeg vil innledningsvis slutte meg til representanten Bjarne Håkon Hanssens vurderinger av hvordan det er å komme ny i sosialkomiteen, og vil takke komiteen, spesielt de medlemmene – og dem er det noen av – som har lang og trygg fartstid fra den komiteen, for å ha tatt imot oss nye på en god måte og vært tålmodige med vår uvitenhet på en del områder. Jeg håper at vi nå skal komme inn i de områdene som nå diskuteres. Velferdssamfunnet står overfor store utfordringer. Ny medisinsk teknologi og endret livsførsel gjør at vi lever lenger. Andelen over 80 år vil dobles de neste 50 årene. Samtidig reduseres den reelle pensjonsalder, slik at det blir stadig færre yrkesaktive for hver pensjonist. Den gjennomsnittlige avgangsalder er nå nede i 58 år. Sykdommer man tidligere ikke kunne helbrede, er det i dag medisiner mot og behandling for. Etterspørselen etter helsetjenester vil øke. Vi forventer behandling etter det siste nye innen medisinsk teknologi, og vi forventer at staten betaler, fordi vi allerede har betalt både skatter og trygdeavgifter. Etterspørselen er ubegrenset, medisinen ønsker ofte å utvikle seg uten grenser, mens samfunnets økonomi setter grenser. Dette stiller krav til prioriteringer av de tjenestene det offentlige skal ta ansvaret for. I denne budsjettdebatten har vi allerede møtt dette konkret, men det stiller også krav til effektiv organisering av helsetjenestene. 2002 vil bli husket i Helse-Norge som det året staten overtok ansvaret for sykehusene. Det er tidenes største ansvarsoverføring og vil kreve svært mye av oss alle. Debatten om hvorvidt reformen skal gjennomføres, har vi lagt bak oss, nå er det gjennomføringen som er vesentlig. Det er skapt store forventninger til reformen, men det er grunn til å understreke at denne reformen i seg selv ikke løser alle problemer. Her står vi overfor et viktig linjeskifte. I dette budsjettet økes den innsatsstyrte delen av finansieringen fra 50 til 55 pst. Det betyr at en nå tar et riktig skritt i retning av den øvre grensen for ISF, samtidig som ordningen utvides til også å gjelde private institusjoner som har avtale med helseforetakene, og Regjeringen arbeider videre med å la pasientenes frie sykehusvalg gjelde disse. Dette er omlegginger som er helt nødvendige for at vi ikke skal forsterke utviklingen mot et todelt helsevesen. Vi er i Norge i ferd med å få et helsevesen der de som har råd til det, kan kjøpe helseforsikring som omfatter private sykehus uten ventetid, mens vi vanlige folk må vente i en rekke på ledig plass i offentlige sykehus. Dette er en utvikling ingen partier i Norge står for, men som kunne blitt et resultat hvis vi ikke nå startet arbeidet med i større grad å inkludere de private spesialistene og sykehusene i det offentlige helsetilbudet. Dette henger også sammen med at regjeringspartiene i Sem-erklæringen sier at en nå ønsker å arbeide mot en lovfesting av pasientens rett til behandling innen individuelt fastsatte medisinske frister. Dersom fristen ikke overholdes, skal pasienten tilbys behandling ved private institusjoner eller i utlandet for det offentliges regning. Det er pasientens behov for behandling som skal være styrende, ikke hensynet til at behandlingen nødvendigvis skal skje ved offentlige sykehus. Dette kombinert med nasjonale elektroniske ventelister og systemer hvor en i større grad har oversikt over og styrer kapasiteten ved det enkelte sykehus og den enkelte avdeling, vil gi et Sykehus-Norge som vi i dag bare aner konturene av. Men det er avhengig av at vi lykkes med steg én: gjennomføring av sykehusreformen i 2002. Kanskje Stortingets viktigste rolle i den sammenheng er å holde fingrene av fatet? En viktig begrunnelse for reformen er et klarere ansvarsforhold, samtidig som vi gir sykehusforetakene nødvendige redskaper til å styre en så stor og komplisert organisasjon som et sykehus er. Da er det etter min oppfatning viktig at vi unngår en spillsituasjon der Stortinget engasjerer seg i enkeltspørsmål ved foretakene. Her har vi alle et ansvar, spesielt de partiene som stilte seg bak reformen. Sosialministeren og helseministeren har satt bekjempelse av fattigdom og et skikkelig tilbud til rusmiddelmisbrukere øverst på den politiske dagsorden. Dette er områder der alle partier nå søker nyorientering, og der en må konstatere at det er behov for nye grep. Derfor er det gledelig at vi allerede i dette budsjettet foretar viktige prioriteringer og en økt satsing. Samtidig er Regjeringen i gang med en egen handlingsplan mot rusmiddelproblemer. I budsjettet øker Regjeringen bevilgningene til lavterskel helsetiltak og legemiddelassistert rehabilitering. Dette er viktige virkemidler for å begrense det høye antallet overdosedødsfall. Som helsepolitiker lokalt har jeg hatt mange samtaler med både rusmiddelmisbrukere og deres pårørende. Alle historiene er like sterke, og ofte er de forskjellige. Men mange har det felles at de har opplevd det offentlige behandlings- og hjelpeapparatet som en motspiller istedenfor en medspiller. I en hverdag der en ofte må bruke umenneskelige krefter på å holde familien sammen og verne om stumpene, oppleves de som er satt til å hjelpe, som motstandere. Fra denne talerstol snakkes det mye om å forenkle det offentlige og redusere skjemaveldet. Da er det ofte småbedriftseiere en har i tankene. Men vi har en enorm jobb foran oss for å forenkle og menneskeliggjøre det offentlige overfor dem som er mest avhengige av nettopp dette hjelpeapparatet. En velferdsstat som gjør folk til permanente klienter, er mislykket. Målsettingen for sosialpolitikken må være å sette den enkelte i stand til å bli selvhjulpen og uavhengig av offentlig hjelp, samtidig som det alltid skal være en trygghet i bunnen. Den nye sosialministeren har greid å få debatten til å dreie seg om konkrete tiltak for de fattige blant oss – og ikke en fortsettelse av debatten om Forskjells-Norge, der de fattiges problemer ofte ble glemt til fordel for en diskusjon om de rikes pengebruk. En enstemmig komite går også inn for å utrede spørsmålet om en felles etat for sosial-, arbeidsmarkeds- og trygdeetaten. Forhåpentligvis vil dette bidra til at folk ikke opplever det offentlige som et mangehodet troll, der det ene hodet ikke vet hva det andre gjør. Dette vil også kunne gjøre det enklere for mottakere av sosialhjelp til selv å bli i stand til å forsørge seg selv. Regjeringen viderefører eldresatsingen og vil til våren legge fram en proposisjon for Stortinget hvor en ytterligere økning av tilskuddsrammen blir vurdert. Dette er bra. Her er det viktig at vi får avklart hvordan vi kan komme over på en permanent og forutsigbar ordning med kommunene, og sikre en verdig avslutning av eldreplanen. Da en gjennom et bredt felles løft satte i gang eldreplanen, var det ikke, tror jeg, noen som visste at behovet kom til å bli så stort som det ble. Det er derfor viktig at alle kommuner som har under 25 pst. dekning når det gjelder heldøgns pleie og omsorg for eldre over 80 år, gis mulighet til å gjennomføre de utbygginger som ble innmeldt innen 1. oktober 2001, med samme tilskuddssats som de andre som har fått bygd ut. Under budsjettbehandlingen i komiteen har regjeringspartiene i samarbeid med Fremskrittspartiet funnet rom for å gjøre noen omprioriteringer. Dette kommer først og fremst opptreningsinstitusjonene til gode, med 20,5 mill. kr. Men vi har også styrket de frivillige organisasjonene for pensjonister og funksjonshemmede. Disse gjør en fantastisk innsats, og ikke minst bidrar de med informasjon og tilbud som det offentlige aldri hadde maktet på samme måte. Ammehjelpen får fortsette sitt viktige arbeid, og vi har funnet rom for medisinsk utprøving av en terapeutisk vaksine mot hiv. I alt er det flyttet på i overkant av 33 mill. kr. Det er, ettersom jeg forstår, innenfor det som er normalt gjennom komitearbeid. Mer avgjørende er det at et bredt flertall i komiteen har lagt en rekke spennende føringer for mange av de reformene og endringene som Regjeringen i all hovedsak er i gang med. Noen av dem har jeg nevnt allerede. Det er et av forslagene som flertallet går inn for, som trenger en nærmere forklaring. Det angår taket på tolketimer for døve. Dette er nesten identisk med et forslag som Høyre og SV har stått bak i tidligere budsjettbehandlinger. Det innebærer at intensjonene i forslaget støttes av Høyre fullt ut, men problemet er i dag mangelen på tolker. Mange døve har store problemer med å få tolker til de lovpålagte tjenestene, f.eks. i forbindelse med utdannelse. Vi er bekymret for at en heving av taket nå i tilknytning til fritidsaktiviteter og arbeidslivet vil føre til en enda sterkere skjevfordeling, og vi mener at en slik heving ikke kan skje før vi har fått opp den totale tolkekapasiteten. En har tidligere vært inne på at det ligger 17 føringer fra komiteens side her. Av dem er regjeringspartiene med i alle med unntak av fem. To er nesten identiske forslag, som gir samme føringer, og da står en i realiteten igjen med tre forslag som Regjeringen ikke stiller seg bak, men der det ikke er store nyanser i syn. Det viser at det er en stor og bred politisk enighet om den retningen som en har lagt seg på. Med dette vil jeg ta opp forslagene fra Høyre og Kristelig Folkeparti, og ber om at forslagene nr. 23 og 24 blir omgjort til oversendelsesforslag, slik at de følger Regjeringens oppfølging av flertallsforslagene VI og VII under rammeområde 16.