Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-12-03:
Gjeldsordningsloven har virket i ti år, og det er prisverdig at man nå har gjennomgått hvordan loven har fungert. Det er kanskje noe man burde gjøre også med annen lovgivning med jevne mellomrom. Regjeringen har særlig funnet ut at sentrale lovbestemmelser praktiseres ulikt i ulike domstoler, og at saksbehandlingstiden er uakseptabelt lang i noen tilfeller. Fremskrittspartiet støtter de fleste av forslagene fra Regjeringen, men står også bak flere forslag som Regjeringen ikke har fremmet, og noen oppmykinger i forhold til det Regjeringen har foreslått. De viktigste forslagene fra Regjeringen går ut på at namsmennene skal kunne åpne gjeldsforhandlinger, og at man i lovteksten, proposisjonen og finanskomiteens innstilling gir retningslinjer om hvordan reglene skal forstås. Sammen vil dette forhåpentligvis føre til kortere saksbehandlingstid, redusert arbeidsmengde for domstolene og en mer enhetlig og dermed mer rettferdig praktisering av reglene. Etter Regjeringens forslag skal det ikke lenger være slik at en skyldner er forhindret fra å oppnå gjeldsordning hvis skattegjelden utgjør mer enn 60 pst. av den totale gjelden. I proposisjonen har man likevel ordlagt seg på en sånn måte at det er stor fare for at de som skal praktisere loven, nettopp legger til grunn denne såkalte 60 pst.-regelen. Jeg vil understreke, i likhet med et flertall i finanskomiteen, at denne 60 pst.-regelen ikke lenger skal gjelde. Den regelen som vedtas i dag, går ut på at det avgjørende er om skattegjelden er betydelig i forhold til totalgjelden. Fremskrittspartiet mener at offentlige skattekrav ikke skal settes i en annen stilling enn andre krav når det er snakk om gjeldsordning. Den situasjonen som har oppstått når det er aktuelt med gjeldsordning, tilsier ikke at offentlige krav særbehandles, selv om slik særbehandling kan være aktuelt i andre sammenhenger. Regjeringen argumenterer med at det offentlige ikke velger sine skyldnere, og at det som har utløst skattekravet, f.eks. lønnsinntekt, også har skapt konkret betalingsevne. Etter min mening kan dette ikke være avgjørende når man har å gjøre med skyldnere som er i alvorlige økonomiske problemer. Det er dessuten ikke sånn at skyldnere uten videre blir kvitt all skattegjeld. Vi går derfor inn for at skattegjeld i utgangspunktet skal likestilles med alminnelig gjeld, som f.eks. lånegjeld. Fremskrittspartiet slutter seg også til forslaget om at man kan oppnå gjeldsordning mer enn én gang. Regjeringens forslag om en slik åpning er imidlertid veldig trang. En samlet komite har gått inn for en lovtekst som gir en mer skjønnsmessig adgang til dette, men regjeringspartienes begrunnelse er nærmest identisk med Regjeringens forslag. Fra vår side går vi inn for at adgangen skal formuleres generell, men snever, slik at man kan fange opp tilfeller der det er gode, reelle grunner til at annen gangs gjeldsordning kan oppnås. Etter gjeldende regler skal skyldner i en gjeldsordning beholde midler til underhold av seg selv og sin familie. Vi er enige i at familie i denne sammenheng også skal omfatte samboer, og står bak en merknad i komiteinnstillingen om at 85 pst. av minstepensjonen bør være det minste en skyldner skal beholde til livsopphold. Og det bør departementet snarest innarbeide i rundskriv sammen med satser for skyldnere som forsørger andre. Vi er enige med en enstemmig komite når det gjelder hvordan man skal behandle krav som har oppstått etter straffbare handlinger. Jeg sier ikke mer om det. Regjeringen antydet i høringsrunden at mindre krav skal kunne holdes utenfor en gjeldsordning. Dette ble støttet både av Arbeids- og administrasjonsdepartementet og av Finansdepartementet. Barne- og familiedepartementet fremsatte imidlertid ikke forslaget i proposisjonen, under henvisning til bl.a. uttalelser fra Justisdepartementet. Når vi likevel fremsetter forslaget, er det fordi jeg mener at dette gjør gjeldsordningsinstrumentet mer fleksibelt. Komiteen støtter forslaget om regler for gjeldsordningsperiodens varighet. Fremskrittspartiet står også bak et forslag om å lovfeste tidspunktet for når gjeldsordning starter, siden det i dag er et forhandlingsspørsmål. Jeg har vondt for å se at en skyldner har noen forhandlingsposisjon når det er snakk om å bestemme starttidspunkt, og er derfor enig med Barne- og familiedepartementet i at det kan virke vilkårlig og innebære tilfeldig forskjellsbehandling om man overlater dette til frie forhandlinger. Gjeldsordningsperioden bør derfor starte når gjeldsforhandlingen er åpnet, enten det er snakk om frivillig eller tvungen gjeldsordning. En gjeldsordning kan bli endret hvis skyldnerens økonomi forbedrer seg i løpet av gjeldsordningsperioden. Det burde være selvsagt at skyldneren i slike tilfeller informerer fordringshavere om forbedringer. Vi støtter derfor forslaget om lovfesting av slik informasjonsplikt. Vi foreslår også at det skal settes en tidsfrist på én måned for å gi slik informasjon. Det kan ikke fremstå som noen stor belastning for skyldneren, og det skal dessuten heller ikke gjelde verdistigning på bolig. Jeg synes det er rimelig og for så vidt også naturlig at kreditorer skal kunne føle seg trygge på at de får kjennskap til at forutsetninger for gjeldsordningen kan være endret. Også den såkalte etterperioden er begrunnet bl.a. med hensynet til kreditorer. Når disse har fått nedsatt sine krav mot skyldneren, er det rimelig at de kan få dekning i midler som skyldneren får mer eller mindre tilfeldig etter at gjeldsordningsperioden er over. Fra en kreditors synspunkt vil det kunne være lite rimelig med en plutselig, stor velstandsøkning når skyldneren nettopp er blitt fri fra en rekke forpliktelser. Jeg ser imidlertid at en lang etterperiode kan være unødig belastende for skyldneren og skyldnerens familie og dessuten skape usikkerhet med hensyn til fremtidig økonomi. Dessuten skal gjeldsordning kunne være en ny start for skyldneren. Etterperioden omfatter bare mer tilfeldighetspregede inntekter, og vi har derfor funnet at en etterperiode på to år er passende, og vil fremme forslag om det. Den nye regelen bør gjelde for nye gjeldsordninger, men også slik at gjeldsordninger som allerede er oppnådd, ikke skal ha en etterperiode som varer lenger enn to år fra endringsloven trer i kraft. Til slutt: Fremskrittspartiet har gjennom en tid nå sett med bekymring på at kredittveksten blant forbrukere faktisk tilsier at det på en eller annen måte må gå an å skaffe en oversikt over enkeltpersoners samlede gjeldsforpliktelser. Dette er et tema som skaper betydelig debatt, ikke minst fordi det er mange gode grunner til å være imot en type sentralt gjeldsregister, ikke minst av hensyn til personvern. Samtidig ser vi det at ved at man i dag egentlig ikke har altfor mange virkemidler å ta i bruk når det gjelder å få klarhet i hva som er enkeltpersoners samlede gjeld ved søknad om opptak av ny, har vi dessverre sett nok eksempler på at dette skaper for sterk kredittvekst, en kredittvekst som mange ikke klarer å betjene når det kommer til stykket. Da blir det til syvende og sist et samfunnsproblem. Derfor har vi fremmet forslag om å få utredet disse spørsmålene nærmere. Vi har altså ikke tatt endelig stilling, rett og slett fordi vi ser at det er mange avveininger som må tas i en slik diskusjon. Men vi synes at omfanget nå er dramatisk økende, problemene er økende, og derfor er det et område som Regjeringen burde se nærmere på. Vi får ikke flertall for dette, men avslutningsvis vil jeg ta opp de forslag Fremskrittspartiet enten har alene eller står sammen med andre om i innstillingen.