Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-09:
Da jeg var ung jente på 1960-tallet, ble jeg kjent med sangeren Ruth Reese fra det fargede Amerika. Hun presenterte oss for de fargedes sangtradisjon, og hun ble et symbol på stoltheten i det nye, gryende flerkulturelle Norge. Men hun var en sjelden fugl. Mye har skjedd siden da. Norge er virkelig blitt et flerkulturelt land. Vi har hatt stor innvandring fra den tredje verden. En femtedel av ungene i Oslo-skolene har nå minoritetsbakgrunn. Skjønt, Norge har alltid vært et flerkulturelt land. Det viser det at vi har hatt samekultur, kultur fra sigøynere, tatere og – ikke minst – svensker. Se på Norsk Folkemuseum. De fikk som oppgave å bygge opp samlinger som skulle legitimere Norge som nasjon. Samlingene viser at Norge alltid har tatt opp i seg impulser fra andre land. Innholdet i det norske har alltid vært og vil alltid være i omforming. Ikke engang selburosa er genuint norsk. Norsk kunst og kultur har alltid utviklet seg i møte med det ukjente, det som er annerledes. De som vil verne det genuint norske som noe høyverdig, tar feil og legitimerer et skille mellom oss og de andre. Det er ikke noen motsetning mellom å mobilisere for mangfold og å være stolt over sin egen kultur. Mahatma Gandhi sa det sånn: Jeg ønsker ikke at huset mitt skal ha murer på alle kanter, og at vinduene skal blendes. Jeg vil at alle lands kulturer skal blåse friest mulig rundt huset mitt. Og jeg nekter å la meg blåse over ende. Kulturelt mangfold har ikke, med få unntak, blitt reflektert i norsk kulturpolitikk, og i hvert fall ikke som en grunnleggende premiss. Kulturpolitikken og kunstinstitusjonene har i stor grad blitt forbundet med det nasjonale prosjektet med oppbygginga av nasjonalstaten. Men nå må kulturforståelsen bli flerkulturell. I så måte varsler Regjeringa i sin kulturmelding noe nytt, fordi den slår fast at akkurat det er nødvendig, og det er bra. Men det kommer ikke av seg sjøl, her må det noen modige og forpliktende valg til. Målet må nå være å la det flerkulturelle mangfoldet få komme til uttrykk. Å stimulere til en mer undrende, åpen og søkende kulturforståelse er en av de viktigste utfordringene i kulturpolitikken. Det forutsetter at minoritetskunstnere får komme til med sine egne uttrykk på egne premisser – som kunstnere og ikke som et flerkulturelt alibi. Hvorfor må vi dette? For det første fordi det er viktig i et ytringsfrihetsperspektiv. Ytringsfrihet betyr å ha muligheten til å uttrykke seg gjennom kunst og kultur, lage kunst og formidle den. Så er det en rettighet å oppleve kunst og kultur, også den som treffer det kjente i deg, dine egne erfaringer. Minoritetsbefolkningen har en rett til å oppleve en kultur som har røtter i eget liv og egne erfaringer. Det gjelder ikke bare pakistanere som kom til Norge på 1970-tallet, men i aller høyeste grad gjelder det andregenerasjonen, som har sin kultur kanskje i fellesskap med norske venner. Det viser jo mye av den nye rap-kulturen. Og så er det ikke minst for kunstens del, for å utfordre vår etablerte identitet. Kunsten er ikke noe statisk, men utvikler seg i møte med det som er annerledes. Picassos malerier er et bevis på det. Han fant inspirasjon i afrikansk kunst. Så er det nødvendig for utviklinga av et inkluderende og tolerant samfunn, for at vi skal være et folk som ser utover våre egne landegrenser, for at minoritetsbefolkningen ikke skal være de stakkarslige, men for at det skal være synlig for oss at dette er mennesker med ressurser som kan bidra i samfunnet, også fordi minoritetskunstnerne kan være positive rollebilder for andre i minoritetsbefolkningen, spesielt ungdommen – f.eks. African Youth med sitt RISE Project, som i dag utgir en plate, og som gjør det for å synliggjøre talent og skaperkraft blant den afrikanske ungdommen i Norge. Mosaikkprogrammet har synliggjort behovet for satsing på det kulturelle mangfoldet. Men det viser også at det er mye som står igjen. Det er ingen tvil om at den norske kunstarenaen og kunstinstitusjonene oppfattes som ekskluderende både for kunstnere med etnisk minoritetsbakgrunn og publikum med minoritetsbakgrunn. Dette henger altså sammen. Da er det viktig å analysere hvorfor. For det første, og det er jeg ganske overbevist om: Dette handler om makt og avmakt. Det handler om hvem som har definisjonsmakt, hvem som har makt over ressursene. Det handler om definisjonsmakt over hva som er kvalitet, hva som er profesjonelt, hva som er verdt å støtte. Det er liten tvil om at kvalitet blir vurdert ut fra en vestlig kunstnorm. Så handler det også om at kunstfeltet er marginalisert. Da handler dette om kunstnere som ikke har nettverk, og i konkurransen om de få kronene faller de utenfor. Så handler det også om usynliggjøring. For eksempel Nordic Black Theatre, som er nesten den eneste teaterscenen som konsekvent presenterer minoritetskunst, blir omtrent ikke omtalt, og dersom det blir omtalt, er det som noe flerkulturelt festlig. Derfor tror jeg også det handler om at kritikerne ikke har skikkelig kompetanse – altså en kjempeutfordring til media. Så handler det om lite tilgang til stipend og andre ordninger, også fordi kunstnerne ikke kjenner til prosedyrer og mangler nettverk. Her hadde vi et verktøy som het Artist in Motion, som ble startet av minoritetskunstnere sjøl, men som ble lagt ned på grunn av dårlig råd. Hva må så til? Min første utfordring er at statsråden erklærer 2005 som året for det kulturelle mangfold. Det ville være en flott sjanse til å vise at vi nå bruker 100-årsmarkeringa til å bygge videre på det flerkulturelle Norge som nasjon. Så handler det om å gi makt til de marginaliserte. Jeg ser mange sammenhenger og likheter mellom kvinnekampen og jobben for et kulturelt mangfold. Det handler om å tørre å opprette kvoteringsordninger – kvoteringer inn i maktstrukturene, inn i styrer som bestemmer veien videre. Det handler om å tørre å øremerke aspirant- og stipendordninger. Det betyr øremerkede midler til frie grupper. Det betyr å gi oppgaver til kuratorer, produsenter og regissører med minoritetsbakgrunn, for de vil ha kompetanse til å bringe inn flere stemmer og uttrykk med kvalitet. Det handler også om å tørre å øremerke noen av midlene til Den kulturelle skolesekken til dette feltet. Så må man satse på utdanning, og dermed starte med barn og unge. Det betyr at kulturministeren må få til et samarbeid som også forplikter utdanningsministeren. Det må satses på kvalifisering til kunsthøgskolene, f.eks. en mentorordning der en majoritetskunstner samarbeider med en minoritetskunstner, en ordning som de har i England i dag. Jeg vil også vise til den etterutdanningsordninga som Musikkhøgskolen har, og det nye frie studiet der. Å satse på utdanning betyr å tørre å øremerke studentplasser til Teaterhøgskolen. Det betyr å satse på kulturskolene. Så må man få til en kulturutveksling på kunstnernes egne premisser, og sette krav til en annen måte å tenke på fra UDs side. Med andre ord, UD må legge vekk noe av merkevarenasjonalismen som skal fremme salg av Norge, og heller satse på nettverkorganisering. Så gjelder det å få til et samarbeid med kunstlivet i de landene der minoritetene kommer fra. Mela 2002 var et slikt prosjekt. Evalueringa er svært positiv. Ikke bare mobiliserte Mela 2002 nye publikummere, nemlig den pakistanske befolkningen – det er viktig i seg sjøl – men festivalen skapte en samhandlingssituasjon hvor majoritetskultur og minoritetskultur inngikk i en jevnbyrdig og nyskapende dialog. Anbefaling om å føre dette videre til også å gjelde utveksling med andre land har vi fått. Så må man styrke de institusjonene og organisasjonene som har tatt initiativ nedenfra, og som har vist seg å ha livets rett. Mange av dem får penger over kap. 320 post 74, og jeg synes det er ekstra viktig å styrke de institusjonene og organisasjonene som er ledet av minoritetskunstnere. Så må en også kreve ansvar fra de store institusjonenes side. Her har kulturministeren en kjempejobb, å vise til at dette må de ta på alvor. Og kanskje mest av alt handler det om å sikre gode rammer for et kulturløft. Det er nemlig en forutsetning for å styrke det kulturelle mangfoldet. Det var mine utfordringer. Nå er jeg spent på hva kulturministeren kommer med.