Harald Victor Hove (Høyre), 2000-04-04:
Vi ser i dag resultatet av ti års bevisste provokasjoner og konfliktsøking, med krig som et viktig virkemiddel, fra Milosevic’ side: krig i Kroatia, i Bosnia og i Kosovo. De to landene som har sluppet lettest ifra, er tross alt Slovenia og Makedonia. Men særlig Makedonia er i en svært lite stabil situasjon, og vil være meget sårbart i forhold til den videre utviklingen på Balkan. Det er derfor viktig med en innsats for å stabilisere situasjonen på Vest-Balkan, også av hensyn til de landene som relativt sett har den største grad av stabilitet, som Slovenia og Kroatia, Makedonia og Albania samt Romania og Bulgaria. Det er ikke tvil om at et lyspunkt i området som man har kunnet notere seg det siste halvåret, er valgene i Kroatia, hvor sosialdemokratene og sosialliberale partier har styrket sin stilling betydelig. I debatten i dag har det vært stor grad av enighet. Et mindre element av uenighet fra Fremskrittspartiets side og det jeg vil kalle en nyanse fra SVs side, er stort sett det man har kunnet registrere. Jeg skal derfor ikke ta for meg på langt nær alle spørsmål som komiteinnstillingen knytter opp til. Først et par ord om selve stabilitetspakten, som gir grunn til bekymring. For det er lite som tyder på at innsatsen i dette området er en solid dokumentasjon på et godt europeisk samarbeid om krisehåndtering og oppfølging etter en krisesituasjon. Uten at det nødvendigvis løser problemene, tror jeg derfor det er viktig at Norge tar sikte på å få en fullverdig status innenfor stabilitetspakten. Når det gjelder sanksjonsspørsmålet i forhold til Serbia, vil jeg ta som utgangspunkt at Venstre i de ulike debattene om Kosovo i fjor vår, veldig klart understreket at man også måtte trekke med Serbia i oppbyggingen av området, og at det å få en konstruktiv dialog med og komme i en konstruktiv situasjon også i forhold til Serbia, er vesentlig. Nå må man samtidig erkjenne at man har et helt avgjørende problem i Beograd knyttet til president Milosevic og hans regime. Det er ikke uproblematisk – så lang ifra – å skulle prøve på en dialog og prøve å komme med tiltak i Serbia så lenge Milosevic sitter. Men i alle fall når det gjelder humanitær bistand, er det viktig at man ikke gir folket i Serbia en følelse av at de blir glemt. Når det gjelder sanksjonene, tror jeg at jeg i det vesentlige nøyer meg med å gi en tilslutning til det som Haakon Blankenborg, saksordføreren, sa i sitt innlegg, og å komme med en liten tilleggsrefleksjon når det gjelder sanksjoner litt mer generelt. Det er vel ikke tvil om at sanksjoner i mange sammenhenger har vist seg å være et mindre egnet virkemiddel enn det man har ønsket når man har startet med sanksjoner. Samtidig har man også noen eksempler på at de tross alt over tid har gitt en del noenlunde vellykkede resultater. Det er mye som kan tyde på at skal sanksjoner ha særlig mening og kunne gi mulighet for framgang, må man samtidig ha en opposisjon i det enkelte land som har en interesse av at sanksjonene opprettholdes. Derfor blir det et vesentlig spørsmål hvordan opposisjonen i Serbia forholder seg til sanksjonene. Så jeg vil i det vesentlige gi min tilslutning til det som saksordføreren sa. På ett punkt gir meldingen og innstillingen uttrykk for at man gjør visse avvik i forhold til det som er hovedholdningen når det gjelder norsk bistand. Det ene er knyttet til spørsmålet om mottakeransvar, og det andre er knyttet til spørsmålet om binding av bistand. Når det gjelder mottakeransvar, fremgår det klart av både meldingen og innstillingen at det skal man søke å ivareta så langt det er mulig. Med andre ord, i den grad det er mulig å etablere en mottakerorganisasjon eller mottakere som kan bringes inn i et ansvarsforhold i forhold til hjelpen, vil man satse på det. Og jeg tror det er viktig her å fremheve at det å etablere samfunn, kanskje spesielt i Kosovo, som er i stand til å være en mottaker av de ulike former for bistand, er viktig. Når det gjelder binding, syns jeg at situasjonen slik den beskrives, på mange måter er en god illustrasjon på at det er viktig å hindre at bistand blir bundet. Det kan neppe være tvil om at når man har en rekke aktører inne i et område som samtidig har forpliktelser i forhold til sine hjemland eller sine givermiljø, vil det skape en vanskelig situasjon for det samfunnet man skal gi bistand til. Derfor er det ikke minst viktig at man satser på å utnytte mulighetene for innkjøp og mulighetene for leveranser av tjenester og varer i lokalområdet og i de landene som er i området. Med andre ord, det at man aksepterer at det legges inn et visst element av binding, må bli mer et unntak enn det som ellers har karakter av å være regelen for norsk bistand. Målet må være at mest mulig av tjenestene og varene skal kunne handles lokalt. Når det gjelder den norske innsatsen, er det også spesielt grunn til å fremheve det som går på å utvikle samfunnet, det som går på demokratiutvikling, og når det gjelder ikke minst disse landene, det å kunne få ulike etniske grupper til å fungere sammen – i alle fall som et minimum at de tåler hverandre og ikke blir en evig kilde til konflikt. I den sammenheng tror jeg det er ikke minst viktig å understreke det som Lisbet Rugtvedt var inne på, nemlig at det i forhold til barn og ungdom kanskje er særlig viktig å sette inn tiltak. Situasjonen vil lett være den at barn og ungdom i disse landene ikke egentlig kjenner noen annen virkelighet enn den som er knyttet til det å ha en etnisk konflikt, til det å oppfatte de andre som fienden. Og det at man på ulike måter setter inn tiltak som gjør at man får til et visst samvirke og en viss forståelse mellom folkegruppene, må oppfattes som svært viktig for å nå det målet som vi så langt bare må erkjenne når det gjelder spesielt Kosovo, at man ikke har vært i nærheten av, nemlig det å kunne skape et grunnlag for et framtidig, etnisk delt Kosovo – ikke i betydningen delt etter etniske skillelinjer, men nettopp med flere etniske grupper i Kosovo. Og det som det kan være grunn til å fremheve, spesielt når det gjelder situasjonen i Kosovo, er at den viser veldig tydelig hvor viktig en fungerende rettsstat er for det sivile samfunn og for det å få et samfunn til å fungere. Og ikke minst innsats i forhold til politi og rettsvesen er derfor viktig også i fortsettelsen. Til slutt, som Jan Petersen understreket: Det er viktig å ha et realistisk tidsperspektiv, norsk og europeisk innsats på Balkan vil være nødvendig i mange år fremover.