trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-11-17:
Opplæringslova gjev foreldre rett til å velje å gje borna sine alternativ opplæring til tilbodet i den offentlege grunnskulen. Retten er m.a. forankra i eit folkerettsleg prinsipp om at dei skal kunne sikre borna opplæring i si eiga tru eller sitt eige livssyn. Dette kan m.a. realiserast gjennom oppretting av private skular. Samstundes gjev folkeretten staten rett til å stille minstekrav til slik alternativ opplæring. Representanten Synnøve Konglevoll siterer i spørsmålet sitt statssekretær Marit Totland, som har uttala til Dagbladet at enkelte foreldre vel å sende borna sine til private kristne skular på grunn av misnøye med det nye KRL-faget, og at dette har ført til fleire nye kristne grunnskular. Eg deler denne vurderinga. Eg har registrert, slik statssekretær Totland gjev uttrykk for, at ein del foreldre er så negative til det nye faget at dei dreg slike konklusjonar. Vi kan likevel ikkje seie at dette er hovudgrunngjevinga for nye søknader om rett til å starte nye kristne skular. For meg er det viktig å arbeide for ein offentleg skule som alle elevar skal kunne kjenne seg heime i og vere trygge i, og som foreldra ynskjer å sende borna sine til. Etter mitt syn gjev skulen solid og verdiforankra oppseding og opplæring, med forankring i kristne og humanistiske verdiar og i nær kontakt og forståing med heimen. Nettopp i respekt for foreldra og det dei står for, har eg lagt stor vekt på dialog med heimen når det gjeld planlegging og praktisering av KRL-faget, med liberale fritaksordningar og vide rammer for lokal tilpassing. Eg viser til at det er sett i gang evaluering av KRL-faget. Resultata er venta hausten 2000. Fram til evalueringsrapportane ligg føre vil eg halde fram gjeldande romslege praksis i forhold til faget. Eg ynskjer sterkt at dei aller fleste foreldra kan seie seg nøgde med det og delta i ein god dialog om innhald og metode i opplæringa. Samstundes har eg respekt for at einskilde foreldre kan kome til at dei ikkje vil gjere seg nytte av det nye fagtilbodet, og at dei m.a. av den grunn ynskjer private kristne skulealternativ for borna sine, i samsvar med det foreldrerettsprinsippet som finst i internasjonale konvensjonar.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-11-17:
Eg er ikkje samd med representanten Konglevoll i at det ligg ein kritikk av KRL-faget i denne utsegna. Det som statssekretær Totland har gjort, er å omtale den realiteten at det er ein del foreldre – ikkje mange, men ein del – som har brukt KRL-faget som grunngjeving for at dei ynskjer å etablere ein kristen skule. Så det er ikkje noko standpunkt, det er ei registrering, og eg prøvde i mitt første svar å gjere nokså god greie for at eg ikkje er samd i den vurderinga. Eg meiner at det nye faget ivaretek foreldra sine interesser på ein god måte i forhold til respekt for deira livssyn. Men når nokre få av dei til sjuande og sist vurderer dette annleis enn statsråden gjer, så respekterer eg at dei etter den lova som vi har, skal få høve til å etablere eit privat tilbod.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-11-17:
Reglane om føring av fråvær er fastsette i forskrift til opplæringslova. Det fylgjer av forskrifta at det ikkje skal førast fråvær for opp til i alt 14 dagar i året når eleven har teke del i arbeid som tillitsvald i landsdekkjande organisasjonar eller elevorganisasjon på regionalt plan eller på landsplan. Forskrifta opnar òg for at eleven kan utføre organisert eller sjølvstendig studiearbeid, deriblant skuleadministrative gjeremål etter avtale med faglærar eller rektor, utan at dette vert rekna som fråvær. Alt anna fråvær skal førast, men eleven kan då be om at grunnen til fråværet vert merka av på vitnemålet. I forskrifta er det inga maksimumsgrense på 15 pst. for fråvær for å kunne få standpunktkarakter i eit fag. Det er heller ikkje mogleg å fastsetje ei slik grense frå sentralt hald. Det avgjerande er om eleven har vore til stades tilstrekkeleg til at læraren har grunnlag for å setje standpunktkarakter. Eg er kjend med at einskilde skular har fastsett ei slik 15 pst. fråværsgrense i skulereglement og/eller ordensreglement. Dei 14 dagane som det ikkje skal førast fråvær for, vert i slike høve ikkje rekna inn i denne prosenten. Sjølv om eleven har vore fråværande utover ein eventuell 15 pst. fråværsprosentgrense fastsett av skulen, kan han eller ho ha krav på standpunktkarakter. Eg ser det som viktig at skulen legg til rette for at elevar i den vidaregåande skulen tek del i organisasjonsarbeid og politisk arbeid. Det sentrale både ved praktiseringa av fråværsregelen i forskrifta og ved eventuell prosentgrense for fråvær fastsett i skulereglementet eller ordensreglementet, er om eleven har vore såpass mykje til stades under undervisninga at læraren har grunnlag for å setje karakter i faget. Dette må avgjerast konkret i kvart enkelt tilfelle, m.a. med omsyn til korleis opplæringa er organisert og til kva tid eleven har vore borte. Eg vil avslutte med å framheve at ein elev har krav på standpunktkarakter dersom læraren har tilstrekkeleg grunnlag for å vurdere eleven i faget.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-11-17:
Eg deler heilt ut den tolkinga som representanten Nybakk gav av denne paragrafen. Dersom det er slik at ein praktiserer dette på den måten som representanten Nybakk no sa, skal eg syte for at vi ved neste naturlege høve i samband med informasjon ut til skulane skal ta med ei presisering i forhold til dette.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-11-17:
Formålsparagrafen i skulen har vore drøfta i Stortinget ved ulike høve dei seinare åra, fyrst og fremst i samband med behandlinga av grunnskulereforma, Innst. O. nr. 95 for 1996-97, og av forslag til ny opplæringslov, Innst. O. nr. 70 for 1997-98. Eit hovudspørsmål i vurderingane og debattane var forholdet mellom formålsparagrafen og viktige folkerettslege plikter. Sentralt i samanhengen stod ei utgreiing frå folkerettseksperten Erik Møse, som etter ein grundig gjennomgang av saka konkluderte med at formålsparagrafen «neppe i seg selv strider mot menneskerettighetskonvensjonene». Fleirtalet i Stortinget slutta seg ved begge høve til denne vurderinga og gjekk inn for å føre vidare gjeldande formålsparagraf, seinast ved behandlinga av ny opplæringslov våren 1998. Slik eg tolkar det, har altså fleirtalet lagt til grunn at formålsparagrafen ikkje er i strid med forståinga av skulen som einskapsskule for barn av alle religionar og livssyn. Eg deler desse vurderingane og meiner at vi gjennom gjeldande formålsparagraf sikrar skulen ei trygg verdiforankring og eit solid grunnlag for oppseding og opplæring. Eg legg til grunn at praktiseringa av formålsparagrafen skal skje i nær forståing med heimen. Skulen skal vere inkluderande og vise respekt for ulike kultur-, trus- og verdioppfatningar. Opplæringa skal gje kristen og moralsk oppseding, forankra i kristne og humanistiske verdiar. Kristendomen utgjer ein djup straum i soga vår og er ein sentral del av den norske og europeiske kulturarven. Samtidig er dei humanistiske verdiane, representerte ved demokratiske og menneskerettslege prinsipp, ein naturleg og integrert del av verdigrunnlaget i skulen. Spørsmålet om formålsparagrafen i skulen har i det siste ofte vorte knytt opp mot diskusjonen om faget kristendomskunnskap med religions- og livssynsorientering. Eg viser til at det er sett i verk eit arbeid med å evaluere dette nye faget, og at sluttrapporten frå evalueringsarbeidet er forventa klar hausten 2000. Ikkje minst på grunn av dei nære koplingane mellom formålsparagrafen og KRL-faget er det etter mitt syn både uklokt og urett å reise ein debatt om formuleringane i gjeldande formålsparagraf no, i forkant og uavhengig av den debatten som vil kome om KRL-faget på grunnlag av evalueringa.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-11-17:
Eg ser det slik at det var ei svært god grunngjeving for å gje ei kort historisk beskriving her, for det er berre nokre få år sidan akkurat den problemstillinga som representanten Reikvam reiste, nemleg formålsparagrafen kontra internasjonale konvensjonar, var sentral i den debatten, og det var ein vesentleg premiss, slik representanten Reikvam reiste spørsmålet no. Difor meiner eg det var god grunn til det. Det er klart at eg er samd med representanten Reikvam i at vi skal sjå framover. Vi lever i ei ny tid og i eit meir fleirkulturelt samfunn. Det må òg utleie at vi er i stand til verkeleg å leve opp til den siste delen av den same formålsparagrafen, at vi skal oppdra til åndsfridom og toleranse. Men eg trur at det å ta vare på den tusenårige arven vår, også gjev eit godt grunnlag for å ta vare på forholdet til andre kulturar og til dei nye framtidsutfordringane.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Ja sjølvsagt skal me legge vekt på kvalitet i undervisninga. Frå Arbeidarpartiet si side ønskjer me å ha individuelt tilrettelagd undervisning både for såkalla veike elevar og for såkalla sterke elevar i felles klasserom og ikkje i dei såkalla superklassene som nå er lanserte. Og der skal ein legge vekt på både prosjekt og nærleik til lokalsamfunnet og arbeidslivet. Kan eg få ei stadfesting frå statsråden på at det òg er Regjeringa sin politikk.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Mitt spørsmål går til kyrkje-, utdannings- og forskingsministeren. Statsråden har nå gitt grønt ljos for å sette i gang forsøk med tilsetting av rektorar utan pedagogisk utdanning i vidaregåande skule, og i denne omgangen skal dette skje i Akershus fylkeskommune. Av mange blir dette oppfatta som at departementet nå bryt med eit heilagt prinsipp om at rektorar i skuleverket skal vere utdanna pedagogar. Ein kunne òg registrere ein del uro da dette blei kjent i haust. Nå er eg klar over at den nye opplæringslova opnar for at departementet etter søknad kan gjere unntak frå regelen og gje høve til andre måtar å organisere leiinga på, og da som tidsavgrensa forsøk. Mitt spørsmål til statsråd Lilletun blir om ikkje dette medverker til at dei pedagogiske krava til skulen si øvste leiing blir undergraven, og at det heretter ikkje skal vere så nøye med særskilde kvalifikasjonskrav til rektorar i vidaregåande skule.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Eg takkar for svaret. Nå er det slik at det er rektor som er hovudansvarleg for skulen sitt utviklingsarbeid, og rektor har òg ein sterk symbolfunksjon. Arbeidarpartiet er for at den enkelte skulen skal kunne organisere leiinga si som eit teamarbeid, men er skeptisk til at dei pedagogiske krava til rektor eventuelt skal bli fjerna. Rektor har det faglege ansvaret og skal på mange måtar ha ansvaret for å rettleie innanfor pedagogikken. Dette er ikkje minst viktig når det gjeld å legge forholda til rette for såkalla vanskelegstilte elevar med åtferdsvanskar. Sjølv om dette nå er eit tidsavgrensa forsøk, og statsråden gjev uttrykk for at han er skeptisk og i tvil, ser ikkje statsråden ein viss fare for at det er fleire fylkeskommunar som vil henge seg på og søke om same forsøksordning som Akershus? Eller spurt på ein annan måte: Vil statsråden opne for at andre fylke som òg søker om eit slikt forsøk, vil få det innvilga?
Inge Lønning (Høyre), 1999-11-17:
Jeg oppfatter det slik at statsråden er enig med spørsmålsstilleren i at det overordnede hensyn må være å utnytte de menneskelige ressursene så godt som mulig. Min erfaring etter et langt liv ved et norsk universitet er at de dyktige, teoretisk flinke elevene aldri har lært å jobbe når de begynner å studere som 19-åringer. Det viktige hensyn må jo være at man lærer å utnytte seg selv på et langt tidligere tidspunkt enn det. Så jeg gjentar spørsmålet fra Løvik: Vil statsråden konkret gjøre noe for å stimulere til større frihet, også organisatorisk frihet, i videregående opplæring, som gjør at alle elever blir nødt til å anstrenge seg like mye?
Inge Lønning (Høyre), 1999-11-17:
Tillat meg et ørlite bidrag til Luther-forskningen. Jeg minnes fra min studietid en opphetet diskusjon ved et studentmøte på Det teologiske fakultet hvor en formulerte seg slik: Hvis Martin Luther hadde levd i dag, ville han ha snudd seg i sin grav.(Latter i salen) Det bekymrer meg at statsråden gjør seg så usynlig når det gjelder det ansvarsområdet som gjelder kirkesaker, og særlig i den konkrete saken Grete Knudsen nevnte i sitt oppfølgingsspørsmål. Det er nå gått ett år siden Helge Hognestad søkte om å få adgang til å bli prest igjen i Den norske kirke. Det er gått fire måneder siden statsråden hadde uttalelser fra alle biskopene på sitt bord, og etter fire måneder finner han på at han vil sende saken til Lærenemnda, som består av de samme biskopene som allerede har uttalt seg i saken. Er det nødvendig å være så usynlig, hr. statsråd? (Latter i salen)
Inge Lønning (Høyre), 1999-11-17:
Jeg har følgende spørsmål til kirke-, utdannnings- og forskningsministeren: «International Baccalaureate-linjene er et anerkjent tilbud innenfor videregående opplæring, med en verdifull kombinasjon av akademisk skolering og personlighetsutvikling i en internasjonal ramme. I Norge vil det være et rimelig mål at det i alle fylker finnes minst ett IB-tilbud. Hva kan statsråden gjøre for å stimulere fylkene til å gjøre et slikt mål til virkelighet?»
Inge Lønning (Høyre), 1999-11-17:
Jeg takker statsråden for svaret. Det var et godt svar, men på et litt annet spørsmål enn det jeg stilte. Jeg stilte ikke spørsmål om internasjonalisering i sin store alminnelighet. Det som er særmerkt for IB-linjene, er jo at det er det eneste internasjonale tilbudet i norsk skole, dvs. med fagplan og sertifisering som gjelder for alle de landene som har dette tilbudet. Det er pr. i dag 100 land som har disse linjene, og det er 1 005 skoler pr. i dag. Av disse 1 005 skolene er det bare 12 i Norge. Det egenartede ved dette tilbudet er at det stiller vesentlig høyere krav til elevenes arbeidsinnsats enn det den vanlige videregående skolen gjør. Mitt konkrete spørsmål til statsråden er: Burde ikke dette gi uttelling når det gjelder reglene for opptak til universiteter og høyskoler? I dag gjør det ikke det i det norske system – snarere tvert imot. Det diskriminerer de elevene som selv frivillig velger å underkaste seg strengere krav enn gjennomsnittet. Det er etter mitt skjønn urimelig.
Inge Lønning (Høyre), 1999-11-17:
Mitt spørsmål til de to statsråder lyder som følger: «En muslim som deltar på et AMO-kurs, er blitt nektet fri en time hver fredag. Dette betyr at han ikke får anledning til å delta i fredagsbønnen i moskeen. Hvorledes vurderer statsråden arbeidsmarkedsmyndighetenes avslag i lys av prinsippet om den enkeltes rett til religionsutøvelse?»
Inge Lønning (Høyre), 1999-11-17:
Når jeg i spørsmålet har vist til prinsippet om den enkeltes rett til religionsutøvelse, refererer det seg ikke til lov om trudomssamfunn. Det refererer seg til Grunnloven § 2, som fastslår dette prinsipp. Vi har i Norge lang hevd for dette; før vi innførte femdagers uke, fikk f.eks. jødiske barn og barn som tilhørte Adventistsamfunnet, uten videre fri fra skolen på lørdager. Forutsetningen for dette er naturligvis at den enkelte selv har ansvaret for å innhente det man går glipp av. Slik vil det også være i arbeidslivet. Hvis en arbeidstaker ber om fri, må det selvfølgelig være under forutsetning av at vedkommende arbeider dette inn igjen. Jeg er ikke i stand til å skjønne at verken AMO eller andre skulle ha problemer med å vise den fleksibilitet som er nødvendig for å imøtekomme dette ønsket.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-17:
Jeg er glad for at statsråden så klart avviser Høyres ønske om kursplaner og nivådifferensiering. Det er et kunnskapssyn som jeg fullt ut deler. Det finnes åpenbare indikasjoner på at kvalitet i et litt utvidet begrep ikke er som den skulle være. Grunnene til det er nok mange – at læringslysten ikke er til stede, at kreativiteten ikke er til stede, at skoletrøttheten, særlig på ungdomsskolen, men kanskje også i videregående skole, har fått anledning til å bre seg. Da er spørsmålet: Hvordan sikrer vi at hver enkelt elev får muligheten til å utvikle sine evner og sin kreativitet når skolen kanskje fremstår i for stor grad som firkantet og med for lite ressurser til å møte hver enkelt elev? Hovedproblemet – tror jeg – for mange elever, mange skoler og mange lærere er at man ikke har ressurser til å nå de fine mål som ligger i læreplanen fordi ressurssituasjonen i skolen er så trang. Det som må være utfordringen til ministeren, er: Hvordan skal vi sørge for at vi får ressurser inn i skolen for å kunne nå de mål som Lilletun akkurat nå var inne på, og som står i læreplanen?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-17:
Det er et betydelig problem når det er mange i skoleverket som åpenbart er misfornøyd og som mistrives, og som nå velger å aksjonere. Det er et problem som gjelder langt flere enn de gruppene som nå aksjonerer. Det er et problem for alle som har unger i skolen, og alle som er opptatt av at norsk skole skal ligge i front. Når man har konfrontasjoner innenfor et klasseværelse og innenfor en skole, er det et betydelig problem som ikke bare kan løses ved dialog, men man må også ha en offensiv holdning til hvordan man skal løse det. Regjeringen har lagt fram en rekrutteringsmelding der veldig lite substansielt er sagt. Det er veldig mange fine ord, men den har ikke noe om økonomiske løft for skolen. Statsråd Lilletun har for så vidt rett i at han ikke lovte noe i valgkampen, men det er lov å lære litt underveis, og det betyr at man må satse mer på skolen. Derfor vil jeg spørre: Det ligger ingen penger i statsbudsjettet nå til et lønnsløft for lærerne, men vil statsråd Lilletun likevel gi et lite signal om at statsråden og Regjeringen ikke er helt uvillig til å se på problemet en gang til?
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 1999-11-17:
Mitt spørsmål går til olje- og energiministeren. Regjeringen har i sitt forslag til statsbudsjett foreslått en kraftig økning i elavgiftene, og nå ser det dessverre ut som at de ved hjelp av Arbeiderpartiet får flertall for dette. Regjeringen sier videre at den varslede økningen skal kompenseres med økt minstefradrag. Dette kan i utgangspunktet høres veldig tilforlatelig ut, men hva med dem som har minst av alle, nemlig minstepensjonister og andre som ikke betaler skatt. De vil ikke nyte godt av et økt minstefradrag. Det er jo nettopp mange av disse som på grunn av svak økonomi bor i trekkfulle hus og leiligheter som trenger mye strøm til oppvarming. Ser ikke statsråden den åpenbare urettferdighet som ligger i forslaget, og hva vil statsråden gjøre for å rette opp dette for noen av de svakeste i samfunnet?
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 1999-11-17:
Jeg takker statsråden for svaret. Den varslede økningen i elavgiften vil sannsynligvis ha liten innvirkning på forbruket annet enn å være en ren fiskalavgift for det offentlige, mens den nye grunnavgiften på mineralolje, som også innføres samtidig, vil føre til en vridning fra olje til elektrisk oppvarming. Dette skyldes ikke minst at nærmere halvparten av det norske elforbruket er fritatt for avgift. Resultatet av dette vil jo bli en svekket nasjonal forsyningssituasjon og økt import av kullkraft. Er ikke dette stikk i strid med Regjeringens målsetting på området?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-11-17:
Det er riktig at Regjeringen har foreslått en moderat økning i elavgiften, og det er også riktig at en så langt som mulig har forsøkt å kompensere for de svakest stilte ved at man øker minstefradraget og dermed langt på vei utjamner økningen i elavgiften for dem som har de laveste inntektene. Det er riktig at økt minstefradrag ikke slår ut for minstepensjonister, og jeg ser at denne gruppen kan komme en smule uheldig ut i forhold til elavgiftsøkningen. Det er også et tema som en blir nødt til å ta med seg videre i forhold til framtidig avgiftspolitikk på dette området og også i forhold til kraftprisen generelt. Nå har jeg lyst til å minne representanten Vaksdal om at kraftprisen i Norge er meget lav sammenlignet med de land vi kan sammenligne oss med, og at den økningen som elavgiften nå representerer, er rimelig beskjeden. En mulighet til å kompensere elavgiftsøkningen hvis man f.eks. bor i et veldig trekkfullt hus, er at man benytter seg av de mulighetene man har til å få gratis enøk-rådgivning for nettopp å forhindre at huset i framtida blir så trekkfullt som det er. Det finnes en bedre mulighet for det nå enn det noen gang tidligere har vært.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-11-17:
For det første må jeg si at jeg ikke helt deler representanten Vaksdals synspunkt om at elavgiftsøkning ikke har noen virkning. Jeg tror at det har en virkning i form av økt bevissthet om sitt eget energiforbruk og om muligheten for å faktisk ta i bruk en del av de ordningene man etter hvert har fått etablert omkring energiøkonomisering. Da kan folk ikke bare spare inn elavgiftsøkningen, men de kan faktisk få reduserte kostnader i forhold til det opprinnelige budsjettet. Dersom man øker avgiften på elektrisk strøm, er man også nødt til samtidig å øke avgiftene på bruk av olje, slik at man hindrer en overgang fra el til olje. Det vil i tilfelle være en overgang som vil være uheldig ut fra forurensningsmessige synspunkt. Jeg er enig i at vi må se på de videre konsekvensene knyttet til andre energikilder. Men det tror jeg vi må gjøre på andre måter enn å si at det i seg sjøl skal være en grunn til ikke å øke elavgiften i en situasjon der man har et norsk kraftmarked med meget lav kraftpris.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-11-17:
Jeg tror faktisk jeg skal holde meg til mitt eget område, altså spørsmålet om avgiftsøkninger knyttet til energipolitikken. Der er det slik, som jeg også sa i mitt opprinnelige svar, at det ikke finnes noen direkte kompensasjon for minstepensjonister i den forstand at det minstefradraget som er betydelig økt, og som kompenserer for lavlønnsgrupper, ikke slår ut for minstepensjonister. Jeg ser ikke noen grunn til å legge skjul på det – det er et faktum. Men i den videre avgiftspolitikken på dette området – og Regjeringen er sjølsagt opptatt av hvordan man skal utforme avgiftene videre her – og som en del av diskusjonen omkring energimeldingen må en også ta hensyn til dette og se nærmere på pensjonistenes vilkår knyttet til avgiftsendringene.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-11-17:
For det første sa vel ikke representanten Jakobsen at han gikk inn for en delprivatisering av Statoil, han sa at det ikke kan utelukkes. Og det er jeg helt enig med representanten Jakobsen i. Sjølsagt vurderer vi nå argumenter for og imot en endring av eierskapsstrukturen i Statoil. Det gjør vi i forbindelse med hele gjennomgangen av det statlige engasjementet i petroleumssektoren. Det er en vurdering som må være både bred og grundig, og det er i dag ikke grunnlag for å utelukke noe som helst – verken å beholde dagens eierstruktur eller å forandre eierstruktur. Når det gjelder Statkraft, vet jeg også i hvilken sammenheng Jakobsen sa dette, og det var i sammenheng med den internasjonale virksomheten til selskapene. Det kan være ett argument for en endret eierskapsstruktur, men det finnes mange andre sider ved de statlige selskapene, særlig Statkraft, som i tilfelle også burde ha vært vurdert. Regjeringen har ikke vurdert de spørsmålene, for Regjeringen har ingen som helst planer om å delprivatisere Statkraft.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-11-17:
Jeg syns at debatten kunne være tjent med en nyansering, som representanten Sanner åpenbart ikke ser seg tjent med. Som jeg sa, det er klart at Regjeringen, og Senterpartiet, i forbindelse med debatten om Statoil vurderer hva som er virkningen av å beholde dagens eierstruktur, men vi vurderer sjølsagt også spørsmålet om en delprivatisering. Det gjør vi fordi Statoil har bedt om det, og fordi det er en del av hele gjennomgangen av det statlige engasjementet i petroleumssektoren. Men verken Senterpartiet eller Regjeringen har konkludert på det punktet. Når det gjelder Statkraft, må jeg få lov å si at sjøl om jeg ikke var på konferansen, vet jeg i hvilken sammenheng Jakobsen sa det han sa. Det var i sammenheng med et spørsmål om internasjonalt engasjement. Jeg kan se at det er ett argument for en delprivatisering av et statlig selskap. Men det finnes i en slik sammenheng også mange argumenter som virker i motsatt retning. Dersom en for alvor skulle gå inn i en slik debatt, måtte en ha en hel gjennomgang av argumentene både for og imot. Den debatten har ikke Regjeringen gått inn i, fordi Regjeringen ikke har noen planer om å delprivatisere Statkraft.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-11-17:
Det drives etter hvert et betydelig informasjons- og opplæringsarbeid innenfor energibruk. Det gjelder spredning av generell informasjon, men også informasjon om nye fornybare energikilder, og varmepumper spesielt. NVE har ansvaret for å iverksette og følge opp myndighetenes informasjons- og opplæringsvirksomhet. I dag benytter NVE en ekstern operatør, OFE – Opplysningskontoret for energi og miljø – til å utvikle informasjonsmateriell, kurs osv. på de ulike områdene. Det gjelder også bruk av varmepumper. Pr. dags dato tilbyr OFE tre kurs omkring dette temaet, særlig rettet inn mot profesjonelle aktører og mot driftspersonell. OFE har også startet opp et kurs i videreutdanning knyttet opp mot NTNU i Trondheim. En tar også sikte på å videreutvikle det informasjonsmateriell som i dag eksisterer for huseiere omkring boligoppvarming og bruk av varmepumper. Om kort tid vil det komme nytt og omfattende informasjonsmateriell som er ment for interesserte brukere og aktuelle tilbydere av varmepumper, dvs. rørleggere og andre som tilbyr tjenester knyttet til installasjon og service av denne typen energiteknologi. I tillegg vil vi omtale bruk av varmepumper som en aktuell teknologi i alt informasjonsmateriell som går på vannbåren varme. De regionale enøksentrene er en viktig distribusjonskanal for NVEs informasjonsmateriell. I tillegg spres det også særskilt informasjon om energibruk og energiløsninger gjennom NVEs nettverk for bygningssektoren. En særlig fokusering i tida framover vil som sagt være på de profesjonelle aktørene i varmepumpemarkedet, på driftspersonell og også i forhold til kommuner og kommunal planlegging.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-11-17:
Jeg må sjølsagt akseptere at representanten ikke er fornøyd med den informasjonsplanleggingen som en ønsker å utvikle. Jeg sa i mitt svar at informasjonsarbeidet vil bli trappet opp. Men jeg tror også at informasjonsarbeidet knyttet til varmepumper må ses i en viss sammenheng med andre nye fornybare energikilder, fordi varmepumper ofte er tenkt brukt i en kombinasjon med f.eks. bioenergi, og fordi en lokalt sett vil kunne ha ulike valg og løsninger knyttet til nye fornybare energikilder. Noen steder vil det være varmepumper som er mest aktuelt, andre steder bioenergi. Statlig informasjonsmateriell og statlige støtteordninger bør også utformes slik at de fanger opp flest mulig av de nye fornybare energikildene – det være seg vind, bioenergi eller varmepumper. Vi ønsker å sette i fokus både det profesjonelle marked, driftspersonell og kommunal planlegging. Det er tre nøkkelaktører, tror jeg, og foreløpig akter vi å gjøre det gjennom de kanaler som myndighetene hittil har brukt.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-17:
Jeg tillater meg å vende tilbake til spørrerens utgangspunkt om de sosiale konsekvenser av en økning av elavgiften når man ikke kompenserer den for pensjonister. Jeg registrerer at statsråden nå innrømmer at det ikke finnes noen kompensasjon for pensjonister i motsetning til for lønnstakere. Jeg har derfor lyst til å spørre statsråden: Hvorfor går man motsatt vei, altså faktisk forverrer skatteforholdene for pensjonister ved at man ikke pris- eller lønnsjusterer særfradraget for alder? Det innebærer jo at pensjonister i motsetning til yrkesaktive får en forverret økonomisk situasjon. Jeg har registrert at Regjeringens egen utjamningsmelding faktisk peker på at den største forskjellen i samfunnet er mellom dem som lever av lønnsinntekt, og dem som ikke har det. Vi snakker nå om en gruppe som i vesentlig grad ikke har lønnsinntekt. Jeg lurer derfor på hvordan det man nå gjør overfor pensjonister, rett og slett harmoniserer med Regjeringens egen tankegang?
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg vil stille kirkestatsråden et spørsmål. Kirkemøtet har vedtatt mot et stort mindretall å debattere Kirkemøtets myndighet, med mer makt til Kirkemøtet på bekostning av biskopene. Jeg vil spørre om kirkestatsråden har kjennskap til dette dokumentet, som synes å være i strid med kirkeloven og går utover det Stortinget har vedtatt, og etter min mening også utover Kirkens egne ordninger, for her skal én autoritet, nemlig Kirkemøtet, ha en kristelig merverdi i forhold til andre, med den følge at Den norske kirke ikke vil tillate mindretallsoppfatninger. Da er det duket for en holdning som jeg i hvert fall ville tro at Martin Luther i sin tid ikke ville ha støttet i sitt opprør mot pavekirken. Men hva er kirkestatsrådens oppfatning, om han i det hele tatt har noen?
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg registrerer at kirkestatsråden selvfølgelig er vel kjent med dette dokumentet og for n-te gang heller ikke har noen mening i kirkepolitiske spørsmål – dvs. i alle fall ikke forsvarer den delen som ville falle ned på mangfoldet og den brede del av folkekirken. Og statsråden har heller ikke noen mening når det gjelder forhold omkring Helge Hognestad, som har gått som en kasteball fra den ene til den andre, og nå også sendes fra statsråden over til en lærenemnd. Igjen dreier jo dette seg om bredde og inkludering. Jeg tar til etterretning at kirkestatsråden ikke støtter den delen eller velger ikke å ha noen mening om det, med den konsekvens at han faktisk støtter de mer fundamentalistiske grupperingene innen Kirken.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg er enig med statsråden i at når det ble en så stor vektlegging på utdanning i valgkampen, så ble det også skapt forventninger, ikke minst fra enkelte partier som fokuserte enormt på lønnsspørsmålet, som en selvfølgelig ikke kan komme frem med i en budsjettsammenheng. Derfor ble det også negativt mottatt, selv om man nå øker budsjettet for utdanning med nesten 1 milliard kr. Men et område som statsråden kan gjøre noe med, enten i budsjettet eller i forbindelse med det arbeidet som Stortinget nå holder på med, er å sikre at lærerne fremdeles skal forhandle med staten som motpart. Spørsmålet er om statsråden vil fastholde det, slik at man i hvert fall tar den byrden bort fra lærerorganisasjonene som ledd i deres aksjon.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg vil følge opp det som nå er i ferd med å skje på Kirkemøtet. Der legges det nå opp til å kneble retten til å ha ulike meninger og mindretallssyn i Kirken. I sitt svar gir kirkestatsråden ikke uttrykk for en folkekirkelig bevissthet, og jeg vil spørre om grunnen til det. Er det slik at han mener en kan vedta den rette kirkelige og kristelige holdning ved simpelt flertall?
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «11 skoler i Oslo er helt eller delvis stengt på grunn av helsefare, viser en oversikt fra vernetjenesten. I tillegg står en rekke andre skoler i fare for å bli stengt. Også i andre deler av landet er det mange eksempler på nedslitte og helsefarlige skolebygninger. Hvordan vurderer statsråden denne situasjonen, og hva mener han bør gjøres for å bedre på disse uverdige forholdene?»
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg takker statsråden for svaret. Det viser seg altså i praksis at det ikke er nok med rettslige reguleringer og krav i forhold til arbeidsmiljøloven når vi ser hvordan situasjonen er, bl.a. i Oslo-skolene – kanskje særlig i Oslo-skolene. Det at elever blir syke av å gå på skolen, hører jo ingen steder hjemme. Det må vi gjøre noe med ganske raskt. Det viser seg at vedlikehold av skolebygninger i mange år har vært salderingspost i de kommunale budsjetter. Jeg tror derfor at det ikke er nok med rettslige reguleringer, man må se på andre tiltak også. Hvordan vurderer statsråden, som et tillegg til rettslige reguleringer, å sette i gang stimuleringstilskudd, eventuelt øremerkede tilskudd, for å sette kommunene i stand til å ruste opp de skolene som så sårt trenger det?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-17:
Mitt spørsmål går til utdanningsministeren. For tiden foregår det en del aksjoner på norske skoler. Det er ikke de typiske aksjonister som nå står på barrikadene. Dette er vanlige trauste, gode norske lærere som nå viser sin misnøye, sin motløshet og sin oppgitthet over den situasjonen de opplever i skolen. Dette er tydeligvis aksjoner som er rettet mot ressurssituasjonen, mangel på økonomiske ressurser, mangel på undervisningsmateriell, og også mot det faktum at i valgkampen var utdanning det sentrale temaet. Det har skapt visse forventninger om at det nå skal skje ett eller annet. Disse aksjonene er også rettet mot lønnsnivået og problemet med å rekruttere lærere, slik at det er bredde i disse aksjonene som nå foregår. Så mitt spørsmål til statsråden blir: Hva vil han gjøre, og hvilke svar har han å gi til disse aksjonistene som nå er på banen, for at de skal få tilbake optimismen og for å gi dem mot?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-17:
Jeg er noe overrasket over at dette svaret gikk på lovligheten, og at det er viktig for statsråden å finne ut av. Det viktige må være å prøve å finne ut hva som er årsaken, og den kjenner vi. Vi vet hva som er årsaken til dette, at dette er et uttrykk for frustrasjon og et uttrykk for oppgitthet. Lærerene – da snakker vi ikke om organisasjonene, vi snakker om lærerne på norske skoler – har ikke sett noen vilje til å satse på utdanning. Der ligger svaret, så enkelt er det. Jeg skulle nok ønske at statsråden var mer villig til å gå inn på realitetene og ikke snakke om det formelle som går på lovligheten av aksjonene. Hvis en bruker tid og krefter på det, er jeg ganske overbevist om at disse problemene ikke lar seg løse. Det må være vilje til å gå inn og gi noen svar på de spørsmålene de stiller som går på dette med ressurser og lønn. Er statsråden villig til å gi disse signalene, slik at man igjen kan skape ro og optimisme i norsk skole?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-17:
Jeg har følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Skolens formålsparagraf slik den er formet i dag, er ikke i pakt med en forståelse av skolen som enhetsskole for barn av alle religioner og livssyn. Det er biskop Gunnar Stålsett som uttaler dette på en konferanse i regi av Verdikommisjonen. Er statsråden enig med biskop Stålsett, og vil han ta initiativ til en debatt om en ny formålsparagraf som sikrer skolen et verdimessig og oppdragende grunnlag, og som heller ikke kan tolkes som et signal om avkristning?»
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-17:
Jeg takker for svaret. Statsråden og jeg er nok stort sett enige om kristendommens plass i det norske samfunn, slik vi ønsker den skal være. Men jeg er litt skuffet over at han stort sett bruker tiden på historien – hva som har skjedd, og de debattene vi har hatt tidligere om den kristne formålsparagrafen i skolen. Jeg skulle ønske at vi hadde en viss vilje og evne til å tenke framover. For vi står overfor en del nye utfordringer i tiden framover, og det er viktig at vi starter debatten om dette ganske tidlig. Sannsynligvis står vi foran en avvikling av statskirkeordningen om ikke så veldig lenge. Kirken foretar selv en utredning, og det er grunn til å anta at det vil skje noe. Vi kan bare se til Sverige, og vi har en del erfaringer fra lignende saker, så det er grunn til å tro at det vil skje endringer. KRL-faget har vært et problem, det er skapt en del konflikter mellom ulike kulturer som vi har tatt med oss og fått inn i skolen og fått demonstrert tydelig der. Så jeg skulle nok ønske at statsråden viste en større vilje til å se fremover og se på utfordringene vi står overfor og de endringene som skjer i samfunnet for øvrig.
Jan Tore Sanner (Høyre), 1999-11-17:
Mitt spørsmål går til statsråd Marit Arnstad. Sentrumsregjeringen har måttet tåle hard kritikk for manglende ambisjoner på det energipolitiske området, og for ikke å ville gi norske energiselskaper rammebetingelser som setter dem i stand til å møte en stadig tøffere internasjonal konkurranse. På en energipolitisk konferanse i går, arrangert av ENFO og KS, slapp Senterpartiets parlamentariske leder Johan J. Jakobsen ut to interessante politiske nyheter. Han slo for det første fast at Regjeringen vil gå inn for en delprivatisering av Statoil, og dernest at Senterpartiet vil gå inn for en forsiktig delprivatisering av Statkraft. Mitt spørsmål til statsråd Marit Arnstad er om hun er enig med Senterpartiets parlamentariske leder i at Statkraft bør delprivatiseres.
Jan Tore Sanner (Høyre), 1999-11-17:
Jeg merker meg at statsråden nå prøver å tone ned Jakobsens uttalelser. Jeg var til stede på den konferansen; det var også flere andre stortingsrepresentanter og 400-500 andre deltakere. Og vi hørte hva Jakobsen sa. For det første slo han fast at Regjeringen vil gå inn for en delprivatisering av Statoil. Han viste her til lekkasjer som var sendt ut i forrige uke, og dernest slo Jakobsen fast at Senterpartiet vil gå inn for en forsiktig delprivatisering av Statkraft. Jeg hilser det velkommen, for jeg tror det er helt nødvendig for å sikre at Norge også i fremtiden vil ha sterke norske energiselskaper. Jeg hilser en slik moderne og fremtidsrettet markedstenkning velkommen også fra Senterpartiets side. Senterpartiet har jo ikke vært det mest privatiseringsvillige partiet, og dersom det er slik at Senterpartiet nå går inn for en forsiktig delprivatisering av Statkraft, burde statsråden ha alle muligheter til også å få med Kristelig Folkeparti og Venstre. Så mitt spørsmål igjen er om Arnstad er enig med Jakobsen i at Statkraft bør delprivatiseres.
Jan Tore Sanner (Høyre), 1999-11-17:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren: «Ifølge Verdens Gang 8. november 1999 står staten fortsatt steilt på kravet om at det skal bygges ca. 1 000 flere boliger og etableres 5 000 flere arbeidsplasser på Fornebu enn det Bærum kommune har vedtatt. Ifølge avisen avvises et kompromiss med Bærum kommune som helt uaktuelt. Er statsråden innstilt på å ofre det lokale selvstyre for å oppnå statens måltall for boliger og arbeidsplasser?»
Jan Tore Sanner (Høyre), 1999-11-17:
Jeg er overrasket over den manglende respekt sentrumsregjeringen og statsråd Dåvøy med denne saken viser overfor lokale myndigheter. Alt snakk om lokalt selvstyre blir tomme ord når man hører hvor lite som skal til for å overstyre Bærum kommune. Med tanke på den rekke av skandaler som er knyttet til Statsbygg, må jeg også si at jeg er noe overrasket over at statsråden ensidig knytter sin tillit til Statsbygg, uten å legge vekt på det som også er kommet fra Bærum kommunes side. I realiteten er det nå 50 boliger pr. år som skiller Bærum kommune og Statsbygg. Dette er hva som skal til å for å overkjøre det lokale selvstyret. I tillegg ønsker man 5 000 flere arbeidsplasser på frimerket ute på Fornebu. Jeg må spørre: Hvilken distriktspolitisk begrunnelse er det som ligger til grunn for at Regjeringen vil presse inn ytterligere 5 000 arbeidsplasser på et område som allerede er sterkt presset når det gjelder veksttendenser og arbeidsplasser?
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg skal få rette mitt spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren. Titusenvis av deltidsansatte, i hovedsak kvinner, vil få minstepensjon når de blir pensjonister, selv om de har innbetalt 2 pst. av sin bruttolønn i tillegg til folketrygdavgiften. For eksempel vil en renholder i en deltidsstilling, ansatt i stat eller kommune, kun få utbetalt minstepensjon. Hadde vedkommende vært ansatt i en privat virksomhet som har en privat tjenestepensjonsordning, ville det bli utbetalt en tilleggspensjon, uansett hva som blir utbetalt av folketrygden. Hva vil statsråden gjøre overfor alle disse deltidsansatte som vil motta minstepensjon etter en lang innsats i offentlig tjeneste?
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg vil få takke for svaret. Denne problemstillingen var også oppe da vi behandlet pensjonistoppgjøret i juni 1998, og jeg skulle ønske at det kunne komme en tilbakemelding om hvordan man vil angripe denne problematikken. Etter mitt skjønn har statsråden to alternativ til løsning, enten å endre dagens regelverk slik at man går over fra garantert bruttopensjon til nettopensjon, eller å heve terskelen for medlemskap i pensjonsordningene. I dag må alle med minimum 14 timers arbeidsuke innbetale penger til pensjonskassen. Pensjonssystemet har selvsagt et solidarisk tilsnitt, men dette bør ikke innebære at deltidsansatte, ofte med dårlig lønn og stor arbeidsinnsats, sitter igjen med minstepensjon etter å ha innbetalt 2 pst. av sin lønn i årtier.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg skal få stille følgende spørsmål til helseministeren: «Hjertesenteret i Oslo, som må flytte fra det gamle Rikshospitalet, skal leie lokaler i Revmatismesykehuset. Vil statsråden bidra til at Hjertesenteret i Oslo får refundert 37,5 pst. av ombyggingskostnadene?»
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg vil takke statsråden for svaret, som jeg er meget tilfreds med. Jeg tolker statsrådens svar slik at Hjertesenteret i Oslo vil få refundert 37,5 pst. av ombyggingskostnadene.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til helseministeren: «Norske snusbokser inneholder en advarsel fra Sosial- og helsedepartementet om at snus er kreftfremkallende og alvorlig helseskadelig. Den svenske Socialstyrelsens rapport nr. 11 fra 1997 viser at det ikke finnes en sikker sammenheng mellom snus og kreft, og i Sverige er det aktuelt å fjerne advarselen. Effektivt folkehelsearbeid er avhengig av vitenskapelig holdbar informasjon fra myndighetene. Hva vil statsråden gjøre for å sikre at departementet gir korrekt informasjon om snus?»
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg vil få takke statsråden for svaret. Jeg er noe overrasket over at han overser resultatene fra forskningen i Sverige på dette området. Den svenske sosialministeren Lars Engqvist har i Riksdagen uttalt at han er innstilt på å sløyfe merkingen «orsakar cancer». Professor Tonny Axell ved Det odontologiske fakultet ved Universitetet i Oslo er helt klar i sine konklusjoner: «I det storsnusande Sverige är muncancer en relativt ovanlig sjukdom jämfört med i många andra länder där man inte alls använder snus.» Jeg er opptatt av at effektivt folkehelsearbeid er avhengig av vitenskapelig holdbar informasjon. For en halv time siden mottok jeg en melding fra Strasbourg om at EU-kommisjonen foreslår at advarsler på snusbokser i framtiden skal ha følgende tekst: Kan skade din helse. Dette gjør kommisjonen da det ikke lenger er sikre bevis for at snus øker risikoen for munncancer. Vil Regjeringen følge opp dette direktivet, eller er denne sak av en slik betydning at Regjeringen vil tilsidesette dette direktivet?
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-11-17:
Jeg ønsker å stille et spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren relatert til Lyngmo-saken, som pågår i Alta herredsrett i tidsrommet 15.-19. november. Dette er en sak som dreier seg om et skjæringspunkt mellom norsk lov og fortolkning av en annen lovbok, nemlig Bibelen. Den dreier seg om prester som har frasagt seg åndelig veiledning av en overordnet person. Statskirkeordningen medfører at det er Riksadvokaten som prosederer dette på vegne av Regjeringen. Man kan da anta at lovens snevre fortolkning sannsynligvis vil være utslagsgivende i denne saken. Er dette et vanskelig problem for statsråden?
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-11-17:
Var det mulig å få et oppfølgingsspørsmål på det?
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-11-17:
Jeg går overhodet ikke inn i sakens premisser, hr. president. Dersom Kirken hadde vært et selvstendig rettsobjekt i denne sammenhengen, kunne denne saken vært prosedert av en helt annen type advokat. Vil statsråden, for å unngå denne type problemstillinger, se på om en omorganisering av Kirken i fremtiden kan være mulig?
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-11-17:
«Statsråden uttalte i den ordinære spørretimen 14. april 1999, vedrørende et spørsmål om en gjennomgang av studenters arbeidsmiljø, at han ville avvente levekårsundersøkelsen før en slik gjennomgang. Levekårsundersøkelsen kom i juni 1999. Har statsråden påbegynt arbeidet med studentenes arbeidsmiljø, eller er det ytterligere grunnlag for utsettelse, og tilfelle hvilke?»
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-11-17:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er godt fornøyd med at han også her henviser til de ansattes rettigheter i forhold til eksisterende arbeidsmiljølov. Men det blir litt problematisk for meg når en blander inn forhold som Vertskommuneutvalget skal ta seg av, for det gjelder jo i all hovedsak det som skjer utenom den enkelte læringsinstitusjon, og de forhold som studentene blir utsatt for der. Når det gjelder det arbeidet som er i gang med prioriteringer osv., ser jeg veldig positivt på det. Men det forundrer meg noe at dette vektlegges når vi vet at f.eks. studenthuset i Bergen, som har et særdeles dårlig miljø, ikke er prioritert i det hele tatt.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-11-17:
Jeg har følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «I Sokndal kommune i Rogaland må et barn på 11 år som har en skolevei på tilsammen 12 kilometer med buss, i tillegg gå nesten 4 kilometer til og fra bussen hver dag. Skal avstand for skoleskyss regnes fra hjemmeadressen til skolen, eller skal avstanden, som blant annet i Sokndal kommune, regnes ut fra et annet tilfeldig valgt geografisk punkt, for eksempel nærmeste bussholdeplass?»
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-11-17:
Jeg takker for svaret som statsråden gav, og særlig for den utfyllende kommentaren han kom med til § 7-1. Jeg har nok et spørsmål siden statsråden nekter å kommentere denne konkrete saken fordi den kanskje kan bli en ankesak, særlig på bakgrunn av at kommunens sakkyndige i nyhetssendinger på TV har gått ut og sagt at det foreligger retningslinjer fra fylket til den enkelte kommune som tydeligvis er noe på tvers av de intensjonene komiteen hadde da de lagde denne regelen. Det som gjør dette forholdet spesielt, er at denne veien allerede trafikkeres av en minibuss for alle andre barn som bor i området, unntatt denne 11-åringen, og det er ledig plass om bord i minibussen. Det må da være helt urimelig at bussen kjører først og eleven går etter!
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg vil stille følgende spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Kommunal Rapport skriver 29. oktober 1999 at mange kommuner nedprioriterer skatteinnkrevingen fordi kommunene får lite igjen i forhold til de ressursene de bruker på innkrevingen. Kommunene får uansett dekket opp gjennom skatteutjevningen i rammetilskuddet. Mener statsråden at den beste organiseringen av skatteinnkrevingen er slik vi har det i dag, eller har statsråden nye tanker eller ideer på et så viktig område?»
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-11-17:
Jeg takker statsråden for svaret. Arbeiderpartiet er jo enig med statsråden i at hovedtrekkene i skatteinnkrevingen bør ligge fast, og når vi vet at det er 99 pst. som blir krevd inn, er det bra. Men 1 pst. utgjør mye penger – det utgjør faktisk 3,5 milliarder kr. Derfor er det veldig viktig at kommunene har en gulrot, et incitament til å kunne drive den skatteinnkrevingen som de bør. Og når vi har så knappe budsjetter ute i kommunene, er det forståelig at det kan prioriteres ned for å få andre viktige områder til å fungere. Derfor må jeg spørre kommunalministeren: Mener kommunalministeren at det er nok incitament ute i kommunene til at skatteinnkrevingen vil fungere tilstrekkelig?