Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2016-11-17:
Arbeiderpartiet er enig i behovet for et trygt, fleksibelt og familievennlig arbeidsmarked med plass til alle og en arbeidsmarkedspolitikk som støtter opp om høy sysselsetting og lav ledighet. Men teori og praksis er ikke alltid samme sak. Så langt har regjeringas politikk gitt motsatt resultat: flere midlertidige jobber, høyeste ledighet på over 20 år, fallende sysselsettingsrate og få nye jobber. Det påvirker selvsagt også arbeidet ved Nav-kontorene. Antall brukere øker, oppgavene blir flere. Nav-reformen er den største forvaltningsreformen i norsk historie. Vi fikk én dør der det før var tre, færre skulle bli kasteball mellom systemene. Den omfattet den gangen 16 000 årsverk, 265 mrd. kr – daværende kroner – og halvparten av befolkningen. Reformen hadde ett formål: færre på trygd, flere i arbeid. Men den skulle ikke være en tvangstrøye. Raskere avklaring til trygd for dem som trenger det, skulle frigjøre ressurser til å jobbe tettere med dem som har som mål å komme i arbeid. I stønadssystemet ble tre ordninger til én. Arbeidsavklaringspenger åpnet for tilbud etter behov. Nytt kvalifiseringsprogram ble innført for dem som sto i fare for å bli langtids sosialhjelpsmottakere, og varig lønnstilskudd ble en mulighet. Men vi skal ikke se bakover. Tidligere statsråd Robert Eriksson lanserte slagordet: «Vi må gjenreise a-en i Nav.» Ekspertutvalget ble nedsatt. De gjorde noen viktige observasjoner: Nav og arbeidsmarkedet har skilt lag. Inntektssikring dominerer som arbeidsmetode. Partnerskapet mellom stat og kommune fungerer ikke godt nok. De fremmet forslag under fem hovedpunkter: tettere på arbeidsmarkedet og arbeidsgiverne, økt lokal frihet i tjenester tilpasset brukernes behov, mindre styring, mer ledelse, fokus på bruker, ikke system, kunnskapsbaserte tjenester og kompetanse i møtet med brukerne. Vi kunne nesten ikke sagt det bedre selv. Meldinga følger opp med forslag som vi for en stor del er enig i, men ikke i alt. Når vi ser framover, er det viktig for Arbeiderpartiet at vi får større frihet i virkemiddelbruken, at det utvikles nye måter å jobbe på, mindre vekt på regelstyring og mer rom for skjønn. Kall det gjerne sosialfaglig arbeid. Vi må gi myndighet til førstelinja og til brukerne selv, sørge for at beslutningskraften ligger nær brukeren. Vi politikere må våge å slippe opp mer, bevege oss bort fra deltaljfokus i storting og regjering og legge økt vekt på måloppnåelse gjennom styring på resultater. Vi bekymrer oss selvsagt når milliarder går til såkalte passive stønader. Men er svaret på det nye lover, forskrifter og rundskriv på et detaljnivå der politikken ikke burde ha vært? Eller bør vi snu perspektivet og se om milliardene heller kan bli en samfunnsmessig investering i økt verdiskaping med arbeidslinja i fokus? Brukeren må ikke tilpasses regelverket, regelverket må tilpasses brukeren. Det må legges individuelle planer, basert på den enkeltes forutsetninger og interesser. Forpliktelsen må bli tydeligere både fra Nav og fra brukeren. Nav-kontoret må kjenne sitt lokalsamfunn, ha nær kontakt med arbeidsgivere, tiltaksarrangører, utdanningssystemet, andre statsetater, helseforetak, sosiale tjenester, leger, boligkontor, brukerorganisasjoner og andre Nav-kontor, for å nevne noen – kort sagt vite hvor man kan henvende seg for samarbeid om gode individuelle planer, både når det gjelder utarbeidelse og gjennomføring. Da trengs det nye arbeidsmetoder og større ansvar ute i linja. Resultatoppnåelse må være et tydelig lederansvar på alle nivå. Partnerskapet mellom stat og kommune må utnytte hverandres fortrinn basert på gjensidig tillit til brukernes beste. Som de fleste da sikkert har fått med seg, er vi enig i mye av det regjeringa foreslår. Det er bare én hake ved det hele, og der er vi ved det Arbeiderpartiet mener er en grunnleggende svakhet ved meldinga, for det innlegget jeg holdt nå, er nesten avskrift av mitt eget innlegg i Stortinget den 7. juni 2006, da Nav-reformen ble vedtatt. Jeg vil derfor henlede oppmerksomheten på Arbeiderpartiet og SVs forslag nr. 9, der vi ber om at det snarest settes i gang et arbeid for å kartlegge hvilke interne mekanismer i etaten som har bremset eller hindret gjennomføring av reformen. Vi har noen mistanker. De fins i noen av forslagene vi fremmer, men vi vet ikke sikkert. Det vi er mer sikre på, er at det trolig hjelper lite å fatte gamle vedtak om igjen, uten at disse hindringene er kartlagt. Jeg rekker ikke å gå inn på forslagene nå – jeg får heller komme tilbake til det i et senere innlegg, hvis det er behov for det. Jeg tar opp de forslagene Arbeiderpartiet er med på sammen med andre, og dem vi står alene om. Så helt til slutt en stemmeforklaring: Når våre forslag trolig faller, vil vi subsidiært stemme for flertallsinnstillingens romertall I, II og III. IV er vi med på allerede.