Ingvild Vaggen Malvik (Sosialistisk Venstreparti), 2008-02-26:
Denne saken handler om store opsjonsutbetalinger som eierne ikke hadde godkjent, til 35 toppledere i et selskap der staten er største aksjonær. Saken avdekker også skillelinjer mellom venstre og høyre i norsk politikk. De borgerlige partiene snur saken på hodet når de retter skytset mot Nærings- og handelsdepartementets håndtering. Det var nødvendig å reagere på den ukulturen som opsjonsgevinster på 210 mill. kr er et uttrykk for. Staten som stor eier viste profesjonelt eierskap ved å sette foten ned. Hydro-styrets utbetalinger var ikke i samsvar med vedtak i vår nasjonalforsamling og retningslinjer fra Regjeringen knyttet til eierskap og opsjoner. Det var rester av en grådighetskultur som vi ikke ønsker. Den foreslåtte opsjonsgevinsten til Hydro-direktør Reiten alene, 28 mill. kr, tilsvarer lønnen til nær 100 hjelpepleiere. Det er hva denne saken handler om - og ikke om at Reinås angivelig ble presset på en utilbørlig måte av en minoritetsaksjonær til å gå av som styreleder, som de borgerlige skriver i innstillingen. Det handler om at styrets leder ikke lenger hadde nødvendig tillit hos den største eieren. Å eie er å ville. For SV har det vært viktig å bidra i regjering til å drive fram et mer aktivt statlig eierskap for å utvikle nøkkelindustri og infrastruktur og sikre nasjonal kontroll over vitale naturressurser. Å eie er også å velge. I eierskapspolitikken setter vi langsiktig verdiskaping og industriell utvikling foran kortsiktig fortjeneste - fellesskaps- og miljøhensyn foran privat egennytte, bl.a. Samtidig skal staten styre profesjonelt i henhold til allment aksepterte eierprinsipper. Det har også skjedd i denne saken. Regjeringen tok i eierskapsmeldingen et prisverdig og svært tydelig oppgjør med kulturen, noen vil kalle det en grådighetskultur, som gylne fallskjermer og opsjoner er et uttrykk for. «Denne regjeringen ser behov for mer moderasjon og nøkternhet i selskapenes ledelse. Staten vil på denne bakgrunn stemme mot inngåelse av nye avtaler som innebærer opsjonsordninger i de selskapene som omfattes av denne meldingen.(…) Eventuelle insentivordninger må imidlertid utformes på en måte som sikrer moderasjon i utviklingen av ledernes lønnsbetingelser. Videre må det være et tak for verdien av programmet som framstår som rimelig.» (…) Dette er synspunkter som staten selvsagt har bekjentgjort, både i St.meld. nr. 13 for 2006-2007 og gjennom nye retningslinjer som i januar 2007 ble sendt ut til samtlige selskaper der staten er aksjonær. Høsten 2006 vedtok også Stortinget endringer i allmennaksjeloven. Lovendringen styrket generalforsamlingens rett og plikt til å behandle selskapets fastsettelse av lønn til ledende ansatte. Hydro-styrets utbetalinger den 23. juli 2007 brøt så til de grader med den vedtatte eierskapspolitikken. Dette var rød-grønne retningslinjer som langt på vei fikk blå støtte. Men det gikk ikke lenge før den blå sympatien igjen var hos de mest privilegerte. Ingen burde være uenig i at det var nødvendig å innhente juridiske vurderinger av Hydro-styrets utbetalinger - aller minst Høyre. Høyre-lederen, Erna Solberg, krevde som kjent i media en juridisk vurdering av saken. Dette mente også andre eiere, som Storebrand og Folketrygdfondet. Juristene i Selmer og BA-HR er skjønt enige om at styret skulle ha orientert eierne om det faktiske innholdet i ordningen. Dette gjorde ikke styret. BA-HR mener i tillegg at styret gikk utover sine fullmakter, og at det i praksis ble innført en gunstigere ordning enn det som var avtalt. Dette punktet tier av en eller annen grunn opposisjonen om i innstillingen. Det er grunn til å undres over hvordan de borgerlige kan mene at 210 mill. kr var et rimelig avslutningsvederlag til de 35 lederne. SV mener det er gode, saklige grunner til å mene at kontantoppgjøret til de 35 direktørene innebar en forbedring av allerede gylne avaler, ja gullkantede på grunn av oljeprisdrevne aksjekurser - dette fordi utbetalingene ikke tok hensyn til den fordelen det var for opsjonsinnehaverne at kravet om tre års arbeidsplikt og plikten til reinvesteringer i Hydro-aksjer ble opphevet, og at taket på utbetalingene, knyttet til en årslønn, var frafalt. Kravet om å sette ned foten er for øvrig også framhevet i eierskapsmeldingen. Ikke nok med det, de 35 lederne fikk også med seg en pen gevinst av kursutviklingen på Hydro-aksjen som ble skapt i perioden mellom offentliggjøringen av fusjonen mellom Hydro og Statoil og innløsningstidspunktet. Dersom opsjonene f.eks. hadde blitt innløst 1. desember i 2006, ville de ligget på en tredjedel av verdien på innløsningstidspunktet, 23. juli 2007, og de ville ha sunket til hele to tredjedeler seks måneder etter innløsningstidspunktet. De 210 mill. kr var med andre ord delvis en form for lottogevinst skapt av fusjonsbeslutningen. Vi stod i virkeligheten overfor utbetalinger som både kvalitativt og i omfang var annerledes enn de opprinnelige opsjonsavtalene. Statsråden har derfor helt rett når han påpeker at Hydro-styret burde ha klart å få redusert utbetalingene. Styret ville i så fall høstet anerkjennelse i det norske samfunnet for det. Men fordi styret ikke gjorde denne jobben, var det korrekt av statsråden, på vegne av hovedaksjonæren, det norske folk, å utøve aktivt eierskap. Det gav også resultater ved at utbetalingene faktisk ble redusert. I denne saken har Nærings- og handelsdepartementet og statsråden etter SVs mening gjort en helt nødvendig ryddejobb, som er bra for Hydro, bra for de Hydro-ansatte og bra for landet.