Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-11-30:
Norsk økonomi har i flere år opplevd kraftig vekst med bl.a. sterk økning i sysselsettingen og fall i arbeidsledigheten. For de fleste har de senere år betydd en betydelig forbedring i kjøpekraft og levestandard. Imidlertid er det tegn som tyder på at vi i norsk økonomi har nærmet oss en kapasitetsgrense som før eller siden vil sette en stopper for videre vekst. I flere sektorer har det lenge vært tilnærmet umulig å fremskaffe kvalifisert arbeidskraft. Sysselsettingskommisjonens anbefalinger har lagt føringer for mye av den økonomiske politikken de senere år. På en rekke områder er kommisjonens målsettinger mer enn oppfylt. Norge er i dag et land med tilnærmet full sysselsetting «i et hav av arbeidsledighet», som observatører har karakterisert både nåværende og tidligere situasjon. Utfordringen framover er å videreføre en solidarisk lønnspolitikk som sikrer at de senere års styrking av bedriftenes konkurranseevne kan videreføres. Det er i en situasjon med lav arbeidsledighet at viljen til å søke kollektivt fornuftige løsninger settes på prøve. Regjeringen har med utgangspunkt i de nye utfordringene i inntektspolitikken invitert partene i Regjeringens kontaktutvalg til en todagers konferanse i desember. På denne konferansen vil også spørsmålet om nedsetting av en ny kommisjon eller komite for utvikling av rammer for det framtidige inntektspolitiske samarbeidet bli diskutert. Både Kristelig Folkepartis parlamentariske leder, Landsorganisasjonen og Næringslivets Hovedorganisasjon har kommet med forslag i denne retning. Også i dagens finansinnstilling løftes dette spørsmålet opp, bl.a. gjennom et forslag fra Arbeiderpartiet. Jeg ser positivt på intensjonene i forslaget. Regjeringen ser på et gjensidig forpliktende samarbeid med arbeidslivets parter i en krevende økonomisk situasjon som svært viktig. Det er oppløftende at LOs leder har sendt ut signal om svært moderate tillegg i vårens ««mellomoppgjør». Dersom en slik linje blir realisert, øker statens muligheter for å bidra til etter- og videreutdanningsreformen. Regjeringens forslag til statsbudsjett for 1999 innebar en finanspolitisk innstramming på opp mot 1 pst. eller om lag 9 milliarder kr. Det fremforhandlede budsjettopplegget innebærer en innstramming på noe under 8 milliarder kr. De politiske reaksjonene på Regjeringens budsjettforslag bar preg av to ting: For det første fikk Regjeringen bred tilslutning til en innstramming om lag på det nivået vi foreslo. Men på den annen side har de fleste partier brukt mye energi på å motarbeide enkeltelementene i innstrammingsopplegget. På denne bakgrunn måtte derfor regjeringspartiene være villig til å strekke seg langt for å få til de nødvendige politiske vedtak i forbindelse med budsjettet. På samme måte måtte vi forvente at opposisjonen var villig til å kompromisse for å skaffe landet et budsjett. Fremskrittspartiet og Høyre har vært villig til det. Høstens budsjettforhandlinger har vært ført mot et bakteppe av internasjonal økonomisk uro og et dramatisk fall i oljeprisen, noe som har stor betydning for norsk økonomi. Samtidig er det grunn til å peke på at omverdenens vurdering av norsk økonomi som en «råvareøkonomi», nok er overdrevet. I budsjettet for 1999 er det lagt opp til det laveste forbruket av inntekter fra petroleumsvirksomheten på ti år. Det viser at norsk økonomi gjennom flere år har beveget seg i riktig retning i forhold til målsettingen om mindre oljeavhengighet. Denne utviklingen bør fortsette. Det er avgjørende at vi ikke mister kontrollen med kostnadsutviklingen i norsk industri, noe som på sikt kan medføre tapte markedsandeler og fare for at arbeidsledigheten igjen vil stige. Regjeringen har gjennom sitt økonomiske opplegg lagt grunnlag for en fortsatt balansert utvikling. En svekkelse av verdien av norske kroner har medført at Norges Bank gjennom året har gjennomført flere renteøkninger for å støtte opp under verdien av valutaen. Det er en hovedmålsetting for Regjeringen å legge grunnlaget for at rentenivået kan komme ned igjen mot europeisk nivå. Det er krevende å styre ut fra en mindretallsregjeringsposisjon. Men vi har igjen vist at det er mulig. Så får erfaringene fra årets prosess brukes til å gjøre behandlingen av senere budsjetter mer effektiv. Arbeiderpartiets rolle har dessverre vært lite konstruktiv. Partiet har i realiteten satt seg utenfor innflytelse på grunn av motstand mot én reform, nemlig kontantstøtten til småbarnsforeldre. Ja, partiet vil endog ta fra foreldrene støtten midt i et barnehageår hvor de nettopp har basert seg på denne overføringen. Men Arbeiderpartiet gav et viktig bidrag: Under partiets landsmøte for vel én uke siden ble det ganske klart at partiet var ute etter regjeringsmakt. Det er «fair enough» for landets største opposisjonsparti. I sitt framstøt for å få Høyre med på dette sa man ikke et kritisk ord om sin såkalte hovedmotstander, men varslet i stedet frafall av standpunkter i sitt eget fordelingspolitiske program. Partier som ikke ønsket en Jagland-regjering tilbake, fant fram til et forlik som også Regjeringen vurderer som tilfredsstillende budsjett for neste år. Fremskrittspartiet og Høyre skal ha honnør for at de kom regjeringspartiene i møte. Skatte- og avgiftspolitikken har stått sentralt i debatten. I sine alternative budsjetter foreslo Fremskrittspartiet og Høyre henholdsvis 25 milliarder kr og 2,3 milliarder kr i skatte- og avgiftslette. Regjeringen foreslo, som ledd i en innstramming, 4 milliarder kr i økning. Da er en utnulling til å leve med. På budsjettets utgiftsside er sentrumsregjeringens prioriterte formål bibeholdt; helse og omsorg, småbarnsfamilienes valgfrihet, distriktspolitisk satsing og bedring for små og mellomstore bedrifter. I tillegg er det i forliket funnet rom for ytterligere bedring av helsebudsjettet og politibudsjettet, og forsvarsbudsjettet tilgodeses noe mer enn i Regjeringens opplegg. Alt i alt blir dette et opplegg for mye god sentrumspolitikk. Og noe som heller ikke er uten betydning: Sentrumsregjeringen kan altså fortsette. Vi har fått gjennomført mye det første året, men vi har mer vi ønsker å få gjort. Norge er et høyt utviklet velferdssamfunn, hvor de aller fleste har trygghet for arbeid og inntekt. Men det er strømninger i det internasjonale og nasjonale samfunn som skaper usikkerhet for framtida. Regjeringen ser derfor en politikk for økt trygghet som helt sentralt. Krise i internasjonal økonomi er en trussel mot vekst og velferd i alle land, særlig i de fattige. I disse dager rettes særlig oppmerksomheten mot Latin-Amerika, hvor det er avgjørende å få stabilisert økonomien i Brasil. Norge vil bidra til det gjennom Pengefondets kriseprogram. Jeg regner selv med å få førstehånds informasjon og muligheten til å drøfte situasjonen under min reise til Brasil, Chile og Argentina om få dager. Usikkerheten om framtida er ikke minst knyttet til om verdenssamfunnet klarer å løse miljø- og fattigdomsproblemene. Selv om Norges bidrag uansett vil være begrenset i forhold til hva som trengs, vil Regjeringen at vårt land skal være i fremste rekke overfor disse utfordringene. Sentralt i så måte står klimapolitikken og u-landenes gjeldsbyrde. Vår egen miljøvernminister har vært med i en gruppe med medlemmer fra ulike land, som av FNs generalsekretær fikk i oppdrag å gjennomgå FNs arbeid for miljøspørsmål. Regjeringen har foreslått en omfattende plan for ettergivelse av gjeld fra utviklingsland til Norge. Den har fått bred tilslutning og har vakt internasjonal interesse. Europa er i forandring. Regjeringen vil aktivt bruke de mulighetene Norges tilknytning til ulike europeiske organisasjoner gir oss for påvirkning og for å trygge vårt lands interesser. EØS-avtalen, OSSE, Europarådet og Nordisk Råd, Baltisk Råd og Barentsrådet, NATO og Partnerskap for fred gir til sammen en ramme for et aktivt engasjement for utformingen av framtida for våre nærområder og for vår egen verdensdel. Mange har også en økende utrygghetsfølelse ut fra forhold i vårt eget samfunn. Utviklingen med grov og brutal vold er skremmende og uakseptabel. Situasjonen må møtes på bred basis. Det har med holdninger og normer å gjøre. Det har med politi og rettsvesen å gjøre. Vi ser særlig skremmende voldstendenser i ungdomsmiljø. Vi må i større grad påkalle foreldrenes ansvar. Vi må også våge å drøfte innvandrermiljøenes rolle i dette. Selv vil jeg derfor ta initiativ til en direkte dialog med disse for å drøfte virkemidler, for å bedre integreringen og bekjempe volden. Til slutt: Spenningen omkring budsjettet ble utløst i forrige uke ved de inngåtte budsjettforlik. Alle deltakende partier har gitt positive bidrag. Sentrumspartiene tok regjeringsansvar da Arbeiderpartiet frasa seg det etter valget i fjor. Vi er beredt til fortsatt å utøve dette ansvaret i en utfordrende og krevende tid.