Inge Lønning (Høyre), 2002-10-17:
La meg først takke for Thorbjørn Jaglands klare svar og klare bekreftelse på at han fra sin side vurderer det som livsviktig at vi er i stand til å bevare forutsigbarheten og stabiliteten i norsk utenrikspolitisk også på den parlamentariske siden. Indirekte var det også et klart svar på mitt andre spørsmål, nemlig ved at det satte en del av de spekulasjonene om flertallsregjeringer som har vært fremme i den siste tid, i det riktige lys. 100 pst. valgdeltakelse er bemerkelsesverdig. 100 pst. oppslutning om én kandidat er enda mer bemerkelsesverdig. Man kunne jo fristes til å kommentere det med å si at det må ha vært en ulidelig spennende opptelling, helt til siste stemme var på plass. Hvis ikke dette hadde vært så tragisk, ville det utelukkende ha vært komisk når det sendes ut nyhetsbulletiner fra et land, av den art som vi har mottatt fra Irak de siste dager. Det er dypt tragisk fordi det illustrerer hva det dilemma Sikkerhetsrådet arbeider med i øyeblikket, består i, nemlig at man står overfor et regime som verken sender eller mottar på forstandens bølgelengde. Og da står man overfor den vanskelige utfordring: Hvilke bølgelengder har man da til rådighet når det ikke er mulig å nå frem ad forstandens vei? Det er intet nytt dilemma. Hele menneskehetens historie er full av eksempler på det samme dilemma. De gamle romerne formulerte det på sin vis da de formulerte ordtaket: Dersom du vil fred, må du forberede krig. Det vil si at man må til enhver tid være villig til og i stand til å sette den makt bak ord som gjør at regimer som ikke skyr noen ting, er i stand til å oppfatte at det er alvor, og at det har en omkostning å ture frem på den måten som diktaturregimer dessverre altfor ofte gjør. Utenriksministeren redegjorde klart og tydelig for hva som så langt har vært den norske regjerings holdning i de forhandlinger som foregår i New York, både på scenen og bak kulissene. Det er en glede å konstatere at Thorbjørn Jagland gav sin fulle og helhjertede tilslutning til den linjen den norske regjering har valgt, å forsøke å gjøre det vi som medlem av Sikkerhetsrådet kan for å bidra til å fremskaffe enighet i Sikkerhetsrådet, dvs. bygge bro mellom de åpenbart ulike oppfatninger som er til stede også blant de fem faste medlemmer av rådet. Det innebærer at man ikke underveis i prosessen bør gi seg inn i hypotetiske diskusjoner om hva som kan tenkes å skje etter neste sving. Det har heller ikke særlig mye for seg å gjøre et stort nummer av hvorvidt Sikkerhetsrådet bør vedta én eller to resolusjoner. Verken resolusjonene eller våpeninspeksjonene er noe annet enn virkemidler for å nå det overordnede mål, nemlig å skaffe trygghet for at Saddam Hussein ikke besitter masseødeleggelsesvåpen som kan sette både hans eget folk, regionen og verdensfreden i fare. For å nå det mål må man anstrenge seg til det ytterste for å skape bredest mulig enighet i verdenssamfunnet. Samtidig er det livsviktig at man unngår den innsnevring av perspektivet som består i at man fordi det er én sak som i øyeblikket står øverst på dagsordenen i Sikkerhetsrådet og i den internasjonale debatt, mister oppmerksomheten om alle de andre konflikter og alle de andre utenrikspolitiske utfordringer vi står overfor. Det er selvfølgelig riktig at det består en sammenheng mellom den uløste konflikt i Palestina–Midtøsten og krisen i Irak. Om det er riktig å karakterisere konflikten i Midtøsten slik Thorbjørn Jagland gjorde, som «konflikten over alle konflikter», kan man selvfølgelig føre noen diskusjoner om, men det blir lett teoretiske diskusjoner. Det som er åpenbart, er at så lenge konflikten mellom israelere og palestinere står i stampe, eller endog beveger seg lenger bort fra en tenkbar løsning, er det et alvorlig problem for hele verdenssamfunnet. Det er vel grunn til å uttrykke et ønske om at den amerikanske regjering i tiden fremover vil engasjere seg sterkere i Midtøsten-konflikten enn den har vært villig til å gjøre hittil. Man kan forstå grunnene til at man har vist tilbakeholdenhet, ut fra tidligere erfaringer med forsøk på å løse denne konflikten. Ikke desto mindre hviler det et meget tungt ansvar på nettopp den amerikanske regjering i denne sammenheng, fordi det er den eneste regjering i verden som har en mulighet til å presse frem løsninger i en fastlåst situasjon. Det bør etter mitt skjønn være en viktig oppgave for Norge, i og med at vi har det nære samarbeidsforhold som vi har med USA, å bringe dette inn i vår løpende kommunikasjon med USA. Vi bør også understreke fra norsk side at vi på vår side er villige til å gjøre det som måtte stå i vår makt, for å bidra i slike eventuelle forsøk på å bringe en fastlåst situasjon i bevegelse i en konstruktiv retning. Det som er den alvorlige kritikk både mot de palestinske myndighetene og mot Israels regjering i denne situasjonen, er at ingen av partene ved den politikk man hittil har fulgt, har bidratt til å bedre situasjonen for eget folk. Ingen av partene har hittil ført en politikk som har gjort at mennesker kan føle seg tryggere og ha en tro på fremtiden. Det må være en hovedoppgave også for norsk utenrikspolitikk å bidra etter evne til å bringe denne situasjonen i bevegelse. Til sist en kort kommentar til den del av utenriksministerens redegjørelse som dreide seg om Afghanistan og Norges engasjement i Afghanistan. Det fremstilles ofte som om problemstillingen når det gjelder Afghanistan, er hvorvidt man skal satse sterkest på humanitær innsats eller på å bidra til den militære side av operasjonene. Det er etter mitt skjønn en helt falsk problemstilling. Det faktiske forholdet er at den humanitære innsats i Afghanistan overhodet ikke hadde vært mulig, overhodet ikke hadde vært til stede, hvis det ikke hadde vært på grunn av den militære intervensjonen som fant sted i fjor, og at det heller ikke vil være mulig å videreføre den humanitære innsats i Afghanistan hvis ikke den militære kapasitet er til stede for å skape den nødvendige ryggdekning og den nødvendige trygghet for at den humanitære innsats kan fortsette. Jeg vil derfor be om at vi slipper den type forenklede problemstillinger i denne debatt at det dreier seg om enten humanitær innsats eller militær innsats.