Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2020-11-26:
Forslagsstillerne viser til at det har vært flere eksempler på at innbyggere som da de var barn ble utsatt for svikt fra det offentlige, ikke får erstatning, eller at erstatningen kan variere svært mye fra kommune til kommune. Innledningsvis vil jeg si at grunnen til at Stortinget opprettet sin egen erstatningsordning, var nettopp det som forslagsstillerne påpeker. Stortingets billighetserstatning, nå kalt Stortingets rettferdsvederlagsordning, skulle fange opp alle de som ikke nådde opp noen andre steder. Hadde Stortinget ment at alle kommuner måtte ha en ordning, hadde ikke Stortinget behøvd å lage sin egen. Selv mener jeg det er en skam at ikke alle kommuner har tatt et oppgjør med sine egne svik, men man får de politikerne som man stemmer på. Heldigvis er det slik at stadig flere kommuner og fylkeskommuner faktisk har innført en ordning, men med dette har vi også fått en ny urettferdighet. De som bor i en kommune som var tidlig ute med å gi en erstatning, har fått avslag av Stortinget. Men noen som søkte Stortinget tidlig, og som bor i en kommune som etterpå innførte en kommunal ordning, har fått erstatning to ganger. Å ta en gjennomgang av de ulike kommunale og fylkeskommunale erstatningsordningene for å få oversikt over potensielt problematisk forskjellsbehandling, slik enkelte partier ønsker, ser jeg ingen nytte av. Vi vet at det er store forskjeller. Det er flere utfordringer ved å kreve lik erstatning for alle kommuner. Det betyr at Stortinget enda en gang fratar kommunene selvråderetten. Det betyr også at vi må sette ett nivå og ett regelverk. Skal de kommunene som har hatt høyere nivå og lavere dokumentasjonskrav enn det vi eventuelt vedtar, kreve tilbake innvilgede erstatninger? Det er åpenbart urimelig. Skal vi unngå videre urettferdighet, må i så fall høyeste sats og laveste dokumentasjonskrav som eksisterer, innføres for alle. Skal da alle de kommunene som faktisk har tatt ansvar, ta opp igjen alle søknader og behandle disse på nytt? På grunn av alle disse dilemmaene vedtok Stortinget i 2018 at regjeringen skulle ta initiativ overfor KS til å utarbeide en beste praksis-anbefaling for frivillige kommunale og fylkeskommunale erstatningsordninger. KS er i gang med dette arbeidet, og Fremskrittspartiet trenger å se de svarene KS kan gi oss, før vi eventuelt vurderer en endring. Det er også viktig å ikke glemme at de alminnelige erstatningsreglene, som alle kommuner er omfattet av, gjelder likt for hele landet. Forslagsstillerne ønsker også en gjennomgang av statlige oppreisningsordninger. Rettferdsvederlagsordningen ble grundig gjennomgått i 2013 av den regjeringen som SV den gangen var en del av, og konklusjonen ble at den burde beholdes slik den er. Fremskrittspartiet er enig med justis- og beredskapsminister Monica Mæland, som i sitt svarbrev til justiskomiteen presiserer at en fordel med rettferdsvederlagsordningen er at det ikke er saklige avgrensninger for hva det kan søkes rettferdsvederlag for. Alle personer som har kommet særlig uheldig ut i sitt møte med det offentlige, og som ikke omfattes av noen annen erstatningsordning, kan søke. Samtidig er det slik at flere av «internatbarna», «kysthospitalbarna» og andre historiske grupper ikke føler at de har fått prøvd sin sak fordi Sivilrettsforvaltningen, som forbereder sakene, avviser disse før behandling i utvalget. Det er godt mulig at de ville fått avslag også fra utvalget, men det å faktisk få saken prøvd for utvalget har en stor egenverdi for dem det gjelder. Stortinget bør kommunisere dette til utvalget, med håp om at de tar problemet opp med sekretariatet. En gjennomgang viser dog at noen av de nevnte gruppene har fått sin sak behandlet av utvalget og fått innvilget erstatning. Forslagsstillerne foreslår å samordne regelverket for erstatning med reglene for foreldelse i straffeloven for å forhindre at kravene om erstatning foreldes før en eventuell straffeforfølgelse. Reglene avviker ikke mye sammenlignet med foreldelsesfrister etter straffeloven, men vi velger likevel å støtte dette. Stiftelsen Rettferd gjennomførte høsten 2018 en undersøkelse hvor de spurte 1 000 personer om de kjente til rettferdsordningen. Kun 7 pst. svarte at de kjente til denne. Fremskrittspartiet ønsker derfor å imøtekomme deres ønske om mer informasjon om ordningen og støtter derfor også dette forslaget. Jeg tar opp det forslaget som Fremskrittspartiet har sammen med Senterpartiet og SV.