Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2007-11-08:
Utenriksministerens redegjørelse om viktige EU- og EØS-saker omfatter en rekke temaer: klimautfordringer, miljø, mattrygghet, maritim politikk, justispolitikk, kriminalitetsbekjempelse, migrasjonsutfordringer, asylpolitikk m.m. Flere av disse temaene vil bli kommentert av mine partikollegaer i ulike komitefraksjoner. Det er interessant å se at EØS-saker vekker bredt engasjement. Egentlig holdt utenriksministeren en redegjørelse om helt sentrale innenrikspolitiske saker. Vår sterke integrering i EU-samarbeidet gjør at «viktige EU- og EØS-saker» like gjerne kan kalles «viktige norske saker». EUs beslutninger og politikk berører oss mer og mer, i takt med endringene i EU og endringene globalt. Høyre har lenge ment at Norge vil være bedre tjent med å delta fullt ut på den europeiske arenaen, fordi Norge er en del av Europa og fordi EU-medlemskap vil gi oss rett til å bidra, til å bli hørt og til å stemme. Vi har ment at medlemskap vil gjøre det lettere å ivareta norske interesser og verdier. Nå er det åpenbart et nytt argument: Vi må med av hensyn til demokratiet vårt. Når internasjonale forhold og beslutninger berører oss mer enn før, må vi delta der beslutningene fattes, for å ivareta demokratiet. Ved å velge fortsatt utenforskap overlater vi til andre å fatte beslutningene for oss. Derfor handler EU-saken i økende grad om å styrke det norske demokratiet. Nå er altså ikke medlemskapsspørsmålet temaet i dag, men utenriksministerens redegjørelse har ikke svekket Høyre i troen på at vi nærmer oss et tidspunkt hvor medlemskap må på agendaen igjen. Utenriksministeren redegjorde for EUs ambisiøse mål og omfattende arbeid i klimapolitikken. Det er vel i dag hevet over tvil at EU er et foregangsområde for både høye klimamål og effektive klimaløsninger. Den forrige miljøministerens målsetting var at Norge ikke skal være dårligere enn EU. Uttalelsen er en god illustrasjon på EUs viktige rolle i å løse klimautfordringene. Når Regjeringen peker på at det økonomiske systemet må innrettes slik at personer og virksomheter trekkes i mer klimavennlig retning, dvs. at markedsmekanismene må tas i bruk, har Regjeringen helt rett i det. Men håndteringen av såkalte markedsimperfeksjoner, som f.eks. den at det ikke har vært satt noen kostnad eller pris på CO2-utslipp, krever internasjonalt samarbeid. Som utenriksministeren poengterer: Det indre marked banet veien for at EU-landene kunne utvikle et felles kvotesystem. EU har vist seg som et foretaksområde når det gjelder å skape og etablere et flernasjonalt kvotemarked, og Norge er blant de landene som har sluttet seg til EUs kvotesystem. Høyre mener at Regjeringen valgte en tilnærming som innebærer en forskjellsbehandling av eksisterende bedrifter i Norge, uten at det får noen miljømessig effekt. Men vi støtter tilslutningen til systemet. EU er en svært viktig drivkraft i internasjonale klimaforhandlinger, og var sentral når det gjaldt både å forhandle frem og å gjennomføre FNs konvensjon om klimaendringer i 1992 og den tilhørende Kyotoprotokollen fra 1997. Naturligvis vil EU ha en sentral rolle i de nært forestående klimaforhandlingene på Bali. Noe av utfordringen for Norge vil være å påvirke og samordne oss med EU i forkant av disse forhandlingene. Men det kan synes som om vi henger litt etter. Det må være et tankekors for Regjeringen at Norge ønsker EUs støtte til vårt såkalte månelandingsprosjekt på Mongstad, men velger å ikke bidra til flaggskipprosjektet som EU-kommisjonen og Storbritannia nå bidrar til i Kina. De har der innledet samarbeid om finansiering og utvikling av et kullkraftverk nesten uten CO2-utslipp. Ja, det kan synes som om det er Bellona, og ikke norske myndigheter, som har bidratt til at EU nå satser betydelig på CO2-fangst og -lagring, både i Europa og som en del av en internasjonal klimadagsorden. Derfor reageres det også på at Regjeringen sier den er urolig for fremdriften i egne prosjekter fordi EUs regelverk ikke er på plass. Det er utrolig at arbeidet med prosjektet på Mongstad og avtalen med Statoil ble startet uten koordinasjon og kontakt med EUs organer. Høyre mener imidlertid at saken illustrerer veldig godt utfordringene for Norge ved å stå utenfor EU. Det gjelder klimapolitikken, og det gjelder i økende grad også energipolitikken. EU fremmet i januar i år en banebrytende handlingsplan for energi. Som kjent er målsettingen å redusere CO2-utslippene med 20 pst. i forhold til 1990-nivå innen 2020, og med 30 pst. dersom andre store industriområder, inkludert USA, blir med. Bærekraft og kampen mot klimaendringene er den røde tråden i EUs nye energipolitikk. På en rekke områder skal EU-landene samle seg om tiltak for mer effektive energimarkeder, energisparing, teknologiutvikling og satsing på fornybar energi. EU har også en helt avgjørende dialog med Russland og land i Sentral-Asia om energi, en dialog som Norge ikke deltar i, men som kan få stor betydning også for vårt energisamarbeid med Russland. Utenriksministeren berørte EUs nye traktat og hvilke utfordringer den kan innebære for Norge. Det er liten tvil om at traktaten vil, dersom den trer i kraft innen juni 2009, få stor betydning for oss. Når søylestrukturen endres, vil EU få større handlefrihet til å se politikkområder og tiltak i sammenheng, slik utenriksministeren sa. Beslutningsstrukturen endres og nasjonale parlamenter vil få større innflytelse. Hva dette betyr for Norge og norske styringsorganer blir et viktig tema som bør stå høyt på Regjeringens dagsorden i tiden frem til 2009. Stortinget må få Regjeringens ærlige vurdering av om endringene påvirker Norges mulighet for innflytelse. Høyre varsler allerede nå at vi vil følge opp dette parallelt med ratifikasjonsprosessen i EU. Enigheten om en ny reformtraktat gjør det mulig for EU å bli mer effektiv og tydelig, noe som er avgjørende for at EU kan spille en viktigere rolle internasjonalt. Det skjer en betydelig global maktforskyvning i favør av Kina, India og Russland og energirike autokrater. Til tross for at USA er, og vil forbli, den økonomisk, militært og politisk viktigste enkeltstat i verden, er det åpenbart at USA de siste årene har mistet mye politisk legitimitet, eller det man kan kalle myk makt. I denne ganske kompliserte internasjonale situasjonen er det behov for et EU som med større kraft og tydelighet kan bidra til demokrati, menneskerettigheter, sikkerhet og bærekraftig utvikling i verden. Forutsetningen er at EU får en mer samlet, enhetlig og effektiv utenrikspolitikk. Dette er et av de viktigste fremskritt i den nye reformtraktaten, som ble vedtatt på EU-toppmøtet i slutten av juni. Selv om det fortsatt vil være områder hvor medlemsstatene er uenige og vil fremstå med nasjonale markeringer, er endringene, bl.a. opprettelsen av en høyrepresentant for utenriks- og sikkerhetspolitikk, et riktig skritt mot økt koordinering og dermed større europeisk kraft og evne til å håndtere internasjonale problemer. Utenriksministeren avsluttet sin redegjørelse med å si at «oppgaven vår handler om å svare på initiativ som kommer fra EU, og gjøre det vi kan for å ivareta norske interesser og påvirke med våre syn». Slik oppsummeres altså en aktiv europapolitikk. Men bør Norge slå seg til ro med å svare på initiativ? Er dét vårt bidrag til Europas felles utfordringer? Høyre mener nei. En aktiv europapolitikk handler om å legge premisser, om å være med og forme løsningene slik at også vårt nordlige perspektiv preger sluttresultatet. En aktiv europapolitikk vil f.eks. være å gå sammen med de land vi står særlig nært, som de nordiske, for å skape mer handlekraft og dynamikk i det europeiske samarbeidet. En slik europapolitikk vil Høyre ha. Men så lenge vi står utenfor, får vi ta til takke med redegjørelser om EUs mange initiativer, og Regjeringens forsøk på å komme i såkalt tett inngrep med EU.