Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2015-04-07:
Først et par ord om bakgrunnen for dagens debatt, som altså gjelder virkningene av den nye uførereformen, som trådte i kraft 1. januar 2015. La meg understreke, like godt først som sist, at dette ikke er ment å være en omkamp om selve reformen, som i hovedtrekk er en riktig reform, men et ønske om å få belyst virkningene av reformen i sin fulle bredde, i den grad det er mulig så pass kort tid etter at den ble iverksatt. Vi er glad for at en enstemmig arbeids- og sosialkomité, etter initiativ fra Arbeiderpartiet, vedtok å be om at saken ble satt opp på Stortingets dagsorden. Årsaken til at vi tok dette initiativet, var at Arbeiderpartiet i løpet av høsten 2014 og i de første månedene av 2015 har fått bunker av henvendelser fra bekymrede uførepensjonister, nå uføretrygdede. Det har sikkert de andre partigruppene også fått, departementet likeså, vil jeg tro. Før 1. januar gjaldt mange av henvendelsene en opplevelse av manglende eller uforståelig informasjon om hva reformen ville bety for den enkelte – i kroner og øre, forståelig nok. Vi har alle behov for oversikt over vår personlige økonomi mer enn noen måneder eller uker fram i tid, særlig når de faste utgiftene er høye og inntekten forholdsvis lav, når vi forsørger barn, når vi har gjeld å betjene. Vi svarte på henvendelsene etter beste evne og avsluttet alltid med at brutto ytelse skulle økes, slik at man satt igjen med omtrent det samme som før, men vi hadde ikke forutsetninger for å besvare spørsmål om den enkeltes konkrete inntekts- og skatteforhold, naturlig nok. I oktober i fjor sendte vi derfor et skriftlig spørsmål til statsråden om hva slags informasjon den enkelte hadde mottatt. I svaret fra statsråden framgår det at dette er komplisert, og at det blir ytterligere komplisert når informasjon på individnivå må gis fra to instanser, Nav og skatteetaten, som ikke kjenner hverandres regelverk fullt ut, og der det også i noen tilfeller manglet oppdaterte opplysninger om inntektsforhold og sivil status for enkelte. Etter hvert ble henvendelsene mer konkrete, særlig etter at folk hadde begynt å motta personlige beregninger, og fra og med første utbetaling av ny uføretrygd har vi fått mange tall som viser at en del opplever å få til dels betydelig mindre utbetalt enn før, selv om brutto ytelse er økt. La meg ta noen tilfeldig valgte eksempler fra personer som har godkjent at inntektsopplysningene deres kan brukes: kvinne, tidlig i 50-åra, trygd som ung ufør, gift med en yrkesaktiv, gjeld på litt over 600 000 kr, 18 000 kr mindre utbetalt i 2015 sammenlignet med 2014. Inkludert i beløpet er at skatteetaten har plusset på forventet inntekt med 2,7 pst. for å ta høyde for mulige endringer i inntekt i løpet av året. mann, uførepensjonist siden 2001 med folketrygd og tjenestepensjon, ufør ektefelle. Uføretrygd beskattes etter tabelltrekk, tjenestepensjon etter prosenttrekk som biinntekt. Han har bedt om nytt skattekort og fått det, men får fortsatt utbetalt over 10 000 kr mindre enn i 2014. En bekymret mor forteller om sin sønn på 22 år, med Aspergers syndrom. Han har kompetansebevis som kokk og jobber full dag fra kl. 06.00 til kl. 13.30 i cateringen på en ASVO-bedrift fem dager i uka. Han ønsker mest av alt en vanlig jobb, men trenger mye veiledning og tilrettelegging. Han fikk økt uføretrygd fra 1. januar 2015, men fikk likevel 400 kr mindre utbetalt i trygd. Jobben i ASVO gir 22 kr i timen og gir før skatt 3 300 kr. Skatten er økt til 35 pst., og han får 800 kr mindre utbetalt enn før. Hjelpestønaden han hadde på 1 150 kr, opphørte da han flyttet hjemmefra i november 2014. Han har lån på 1,1 mill. kr pluss fellesutgifter. Samlet reduksjon i netto utbetaling er, alt sett under ett, 2 200 kr per måned, og han vil med gjeldende regler heller ikke ha krav på bostøtte. Som en forberedelse til denne debatten har statsråden oversendt faktamateriale i et brev til komitéen, der det anslås at ca. 60 pst., 187 520 personer, vil få en økning i netto inntekt etter omlegginga. Dem har vi naturlig nok ikke hørt noe fra. Men at flertallet vinner, hjelper ikke de 40 pst., eller 127 000 tidligere uførepensjonister, som får en nedgang i nettoinntekt etter omlegginga. Den treårige overgangsordninga som ble vedtatt i budsjettet for 2015, hjelper noen, ca. 30 000, som midlertidig får en lavere nedgang i netto inntekt enn de ellers ville fått. Men hva skjer deretter? Snakker vi her om mennesker som er i stand til å tilpasse seg og sin økonomi i løpet av tre år, eller snakker vi om personer som bare må se at økonomien gradvis forverres? I tillegg står det i statsrådens brev at 83 000 taper mindre enn 6 000 kr og derfor ikke vil omfattes av overgangsordninga, mens 14 000 personer taper mer enn 6 000 kr, uten at de omfattes av overgangsordninga. Spørsmålet er om dette er greit, sett hen til Stortingets løfte om at alle tidligere uførepensjonister skulle komme ut om lag som før. «Om lag» er et begrep med strikk, sett fra beslutningstakers ståsted. Hvor langt strikken kan strekkes i det virkelige liv, er et annet og mer individuelt spørsmål. For en yrkesaktiv i full jobb er 6 000 kr kanskje ikke all verden – 500 kr i måneden. For den som har lite, er 6 000 kr relativt sett mer, og for noen, mye penger. Arbeiderpartiet ville gjerne at komitéen skulle holde høring i forkant av dagens debatt. Flertallet i komitéen ønsket ikke det, men Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV arrangerte egen høring 17. mars, hvor også Kristelig Folkeparti møtte i tillegg til oss som sto som arrangører. 26 deltakere fra 15 interesseorganisasjoner kom med tilbakemeldinger. Dette var ganske tunge høringsinstanser. Det var Pensjonistforbundet, Uføres Landsorganisasjon, Arbeidsgiverforeningen for Vekst- og attføringsbedrifter, Unio, NHO, Unge funksjonshemmede, FFO, LO Stat, Norges Handikapforbund, Parat, Delta, Negotia, Norges Blindeforbund, Fagforbundet og Landslaget for offentlige pensjonister – med andre ord mange med kunnskap om hvor skoen trykker. Tilbakemeldingene var mange og viste hvorfor forskjellige deler av befolkningen har ulike utfordringer, og hvor krevende det egentlig er å ta universelle grep. Tilbakemeldingene viste også at dette ikke bare handler om omregning av uførepensjon til uføretrygd for å ta høyde for nye skatteregler. Hadde det vært så enkelt, hadde vi ikke hatt denne debatten i dag. Det handler altså om skatt på tilleggsinntekt, herunder skatt på tjenestepensjon, som regnes som biinntekt. personer med gjeld – om overgangsordninga på tre år er tilstrekkelig. personer med inntekt fra VTA. Her har Stortinget bestemt at bonuslønn ved VTA ikke skal føre til avkorting. Men har vi tenkt nok på virkningene etter skatt – jamfør det eksemplet jeg nevnte ovenfor? indirekte virkninger av uførereformen når det gjelder tilleggsytelser fra staten, som bostøtte, barnetillegg mv., som beregnes ut fra brutto inntekt. Når det gjelder bostøtte, har Stortinget bedt regjeringa komme tilbake i revidert nasjonalbudsjett med forslag til hvordan vi kan forhindre at økt brutto ytelse fører til reduksjon eller bortfall i bostøtte. Vi i Arbeiderpartiet har stilt spørsmål til kommunalministeren om dette og fått et godt svar. Alle er foreløpig tatt hånd om – og det er mulig at den proposisjonen som statsråden overleverte ved møtets begynnelse, var en del av oppfølginga, siden det gjaldt nye regler for bostøtte. En kompliserende faktor er imidlertid at Stortinget har vedtatt endringer i bostøttereglene, uavhengig av uførereformen. Det er vanskelig for den enkelte å skille mellom hva som skyldes uførereformen og hva som skyldes andre endringer. En annen kompliserende faktor er de som har tilleggsytelser fra kommunen eller mottar kommunale tjenester med egenbetaling, som barnehage, SFO, hjemmesykepleie, hjemmetjenester, eventuell kommunal bostøtte mv., som også er basert på brutto inntekt. Så er det andre opplevde kutt som verken har med skatt eller uførereform å gjøre, men med andre endringer, som f.eks. kutt i bilordning eller manglende justering av satser for grunnstønad og hjelpestønad. Noen kan også ha fått feil skattekort, slik ett av de nevnte eksemplene viste. Noen har sammenlignet netto utbetaling i desember 2014 med netto utbetaling i januar 2015 uten å vite at reglene for skattefrie utbetalinger er annerledes for yrkesaktive og pensjonister – slik at de kommer ut som før, når de ser utbetalingene samlet for hele året. Fra Birger Myhr i Pensjonseksperten AS har vi fått et regneeksempel for en person med 230 000 kr i brutto pensjon i 2014 som tilsynelatende taper 12 000 i året etter omlegginga, men som når skatteoppgjøret for både 2015 og 2016 er foretatt, kommer helt likt ut på grunn av tilbakebetaling på skatten – noe i 2015 og mer i 2016. Det er forståelig at den enkelte ikke har så detaljert oversikt at de klarer å se det nå. Og for å si det med min gamle tante: Jeg har ikke så god råd at jeg kan bruke staten som tvungen sparebank. I tillegg kommer et poeng som Pensjonistforbundet anførte, at noen også i tidspunktet for overgangen ble overført til alderspensjon uten at de har fått god nok informasjon om nye regler for når det skal skje. Hvilke konklusjoner kan vi trekke av alt dette? Arbeiderpartiets utgangspunkt er at det er noen forutsette og noen uforutsette virkninger. Noen taper, noen vinner, uten at det skal skåres billige politiske poenger på det. Det som står fast, er at Stortinget lovte at ingen skulle tape. Vi er derfor spent på innlegget til statsråden og hvilke konklusjoner han har trukket. Det hersker bred politisk enighet om at uførereformen er en viktig og riktig reform, der hovedtrekket er at uføretrygd ikke skal være en tidlig pensjon for personer i yrkesaktiv alder, men en erstatning for tapt inntekt som følge av sykdom, skade eller lyte. Da blir det også logisk at trygden beskattes som inntekt. En viktig del av reformen var i tråd med dette å endre et stivbeint regelverk for inntekt i tillegg. Ventetiden på ett år er opphevd. I den perioden falt mange ut etter allerede å ha vært borte fra arbeidsplassen lenge. Grensa for hva en kan tjene i tillegg, er endret på en måte som i større grad enn før bedrer mulighetene til å jobbe mer. Man slipper å få fastsatt ny uføregrad. Trygden blir motregnet mot egen inntekt på en måte som gjør at det alltid lønner seg å arbeide. Det er satt en maksgrense på 70 pst. avkorting for dem med lavest trygd. Da reformen ble vedtatt, var det noen avvikende forslag fra daværende opposisjon, men ingen av dem rokket ved selve intensjonen i reformen. Uføretrygden er hovedinntektskilde for rundt 300 000 mennesker, som på grunn av sykdom, skade eller lyte helt eller delvis er ute av stand til å forsørge seg selv ved egen inntekt. «Ute av stand til» er et relativt begrep. For noen er det absolutt, for andre er det avhengig av i hvilken grad det er mulig å kombinere uføretrygd med inntekt av eget arbeid, da dette varierer med bosted, utdanning, arbeidsmarked mv. Det kan også variere etter hvordan myndighetene stiller opp med god eller dårlig oppfølging av den enkelte, herunder tiltak for å få arbeidsgivere til å se det som interessant å ansette personer som har god kompetanse, men med gode og dårlige dager, som ikke alltid er like forutsigbare. En vanlig feilslutning er at alle uføretrygdede er syke. Mange uføre er ikke syke i det hele tatt, men har en skade eller et lyte som gjør at de trenger ekstra og individuelt tilpasset tilrettelegging på en mulig arbeidsplass. Vi har en del tiltak, som tilretteleggingsgaranti, lønnstilskudd mv., som kan skreddersys for den enkelte. Spørsmål kan stilles om i hvilken grad disse tiltakene brukes som tenkt, i individuelt tilrettelagte planer og i kontakt med aktuelle arbeidsgivere, men det er en annen debatt enn den vi har her i dag. Debatten i dag dreier seg om det som alltid skjer ved større omlegginger i stønadssystemet. Mange av dem det gjelder, blir usikre. Det vil være behov for overgangsordninger for dem som allerede er inne på den gamle ordninga. Som oversikten i statsrådens brev viste, snakker vi om et betydelig antall personer, som til tross for Stortingets forsikringer opplever at de kommer dårligere ut. Stortinget har vært helt tydelig. Daværende statsråd var helt tydelig, og jeg siterer fra debatten den gangen: «Dagens uførepensjonister skal beholde det de får i dag. De vil omfattes av nye skatteregler, men vil få økt brutto uføretrygd på en slik måte at de får samme inntekt etter skatt som i dag. Dagens uførepensjonister vil derfor i liten grad påvirkes av reformen, utover at de får et enklere og bedre system for å prøve seg i arbeid.» Ikke alle spørsmål ble løst ved vedtakelsen av uførereformen. I åra fra 2012 til 2015 skulle mange regelendringer på plass. Stortinget har behandlet tilpasninger i to omganger i denne perioden, i tillegg til overgangsordninga for dem med gjeld, som ble behandlet i forbindelse med budsjettet for 2015. Spørsmålet er om dette har vært nok til å innfri Stortingets løfte. Helt til slutt: Arbeiderpartiet står bak uførereformen, men vi tar de uføres bekymringer på alvor. I en initiativdebatt som dette kan vi ikke fremme forslag, men vi ber statsråden likevel bidra til å belyse utslagene av reformen og avklare om det er utilsiktede virkninger som vi bør gjøre noe med. Vi bidrar gjerne med det materialet vi har mottatt på e-post og i høring. Første mulighet til dette er revidert nasjonalbudsjett. Vi har ingen fasit, men det er opplagt et behov for å ta en skikkelig gjennomgang av både tilsiktede og utilsiktede konsekvenser av uførereformen, herunder å vurdere mulige tiltak for å fjerne de utilsiktede virkningene. Ett enkelt, men likevel komplisert spørsmål er om vi har økt brutto ytelse tilstrekkelig til å ta høyde for alle virkninger både når det gjelder statlige ytelser og støtteordninger, tjenestepensjon og eventuelle kommunale ytelser og egenandeler. Jeg imøteser debatten og understreker at vi har ingen ferdig fasit, men vi er spent på hva de andre partiene har konkludert med så langt, og om det er mulig å få en bredere debatt med konkrete tiltak rundt dette i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett.