trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
I den grad det er foreslått å kutte ca. 250 lærerstillinger i Oslo-skolen, har det sammenheng med Skolepakke 2, en avtale som er inngått med lærerorganisasjonene og som innebærer at de har akseptert å undervise litt mer mot at de får en betydelig lønnsøkning. Dette fører til behov for noen færre lærerstillinger på landsbasis, til sammen ca. 3 600. Men dette er under den naturlige mobiliteten i lærerkorpset, og vil sannsynligvis ikke medføre et stort problem når vi har lærermangel. Dessuten foreligger det i mediene en påstand fra Utdanningsforbundet, altså fra en interesseorganisasjon, om at det ytterligere må kuttes ca. 200 stillinger. De påstandene har jeg ikke vært i stand til å få verifisert så langt. Men la meg si dette: Brukerundersøkelser som nylig er gjort i Oslo, viser at publikum i Oslo er meget godt fornøyd med undervisningen i Oslo-skolen. Det de ikke er så godt fornøyd med når det gjelder skole, er den fysiske utrustningen, bl.a. inneklimaet. Og det som nå skjer i Oslo innenfor omtrent de samme skolebudsjettene som i fjoråret, er at man vrir noe av ressursbruken henimot vedlikehold. Det skal brukes 1 milliard kr i 2002 på vedlikehold i Oslo-skolen, og det medfører at driftsbudsjettene for øvrig blir noe strammere. Men la meg si dette: Selv om man skulle måtte stramme inn litt – denne påstanden dreier seg altså om 200 stillinger av mange tusen – ligger Oslo-skolen skyhøyt over landet for øvrig når det gjelder antall undervisningstimer. Oslobarna får faktisk ett år mer undervisning, for de har 19 uketimer mer. Og lærertettheten i Oslo er høyere enn i de andre storbyene, og kommer fortsatt til å være det selv om Utdanningsforbundets påstander skulle være riktige.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Det er klart at jeg ikke fraskriver meg noe ansvar, men jeg respekterer det lokale selvstyret. Jeg respekterer kommunenes rett til å prioritere innenfor de rammene de har, og jeg respekterer i høyeste grad at man prioriterer slik befolkningen ønsker. Og oslobefolkningen sier at undervisningen ligger helt på topp, men de sier at vedlikeholdet kunne vært bedre. Derfor er det en vridning av ressursbruken innenfor omtrent de samme rammene, de samme budsjettene, som for fjoråret. For øvrig må jeg bare si at hvis man ikke har oppfattet at det ikke er en entydig sammenheng mellom bevilgninger – de er og skal fortsatt være meget høye, vi ligger helt i verdenstoppen – og kvalitet, er det fortsatt mye å lære. Etter min mening er det mye større behov for systemreformer i forhold til offentlig skole enn fortsatt å øke bevilgningene i høyt tempo. La meg gi et eksempel: En rektor i Oslo-skolen uttalte på TV i går at problemet med de innstrammingene hun sa hun måtte foreta, var at hun ikke kunne gjøre det før på slutten av året. Da spør jeg meg: Hvilken handlefrihet har den lederen? Hvilke bånd har vi lagt på den lederen som ikke kan gjennomføre tiltak nå, slik at nedskjæringene eventuelt blir udramatiske?
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Spørsmålet om et minste antall undervisningstimer har jo relativt liten betydning for Oslo, for Oslo ligger altså skyhøyt over alle andre kommuner. Der er det 19 uketimer mer, og det medfører altså ett års mer skolegang. Når det gjelder ordet «dramatisk», må vi først klarlegge hva som er konsekvensene. Foreløpig er det Utdanningsforbundet som har snakket om dette. Det snakker om ca. 200 lærere, og så vidt jeg vet, er det ca. 9 000 lærere i Oslo-skolen, i hvert fall er det ca. 6 000–7 000 lærerårsverk. De har de samme budsjettene som før, men det er foretatt en vridning innenfor budsjettene, hvor altså 1 milliard kr skal gå til vedlikehold i 2002. Da blir det noe strammere driftsbudsjett for øvrig. Men hva kan staten gjøre? Staten har ansvaret for store deler av kommuneøkonomien. Vi har i vår periode opplevd å ha hatt en rentenedgang. Det har styrket kommuneøkonomien, og vi har sagt at vi vil se på storbyenes situasjon spesielt, og vi har også gjennomført en låneordning for skolebygg, som er på 15 milliarder kr over noen år. Selvfølgelig følger jeg situasjonen nøye, men først må jeg ha klarlagt konsekvensene, og jeg er ikke villig til å si at det vi foreløpig har sett, nødvendigvis er dramatisk. Men det jeg kan tenke meg, er at staten kan bidra til at skolen får enda større handlingsrom til å tilpasse seg endrede rammebetingelser.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Jeg kommer både til å bruke mer penger og til å engasjere meg voldsomt i systemreformer i norsk skole for å få til økt kvalitet. Jeg må minne om at det var et stortingsflertall mot Regjeringen som faktisk endret på det budsjettet jeg bestyrer, for å gi til studiefinansieringen, og da ble det bl.a. kuttet i skole, så den profilen var det ikke jeg som stod for. Men jeg må jo minne om at Norge ligger helt i verdenstoppen når det gjelder ressursbruk i skolen. Likevel er resultatene, bl.a. av Arbeiderpartiets skole, at vi skårer helt gjennomsnittlig når det gjelder faglige resultater – vi har et enormt sprik mellom sterke og svake elever. Og da må vi jo spørre oss selv: Kan det være noe med systemet som gjør at vi ikke greier å få opp kvaliteten? Jeg tror at det bl.a. har vært for mye og for detaljert nasjonal styring og for lite handlingsrom lokalt for lærere, for skoleledere og for kommuner, som har ansvarliggjort dem, til å skape en bedre skole. Så jeg kommer til å ha et todelt engasjement. Det kommer til å dreie seg om ressurser, men jeg tror det er veldig viktig å bevisstgjøre og ansvarliggjøre alle oss som har ansvaret for skolen, for å forsøke å få til en bedre skole uten bare å tenke på penger.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Vi har utdanningskontorer som skal føre tilsyn med skolene, i alle fylker, som representanten Sortevik er inne på. Jeg er ikke kjent med at det ikke er ført tilsyn akkurat med disse skolene, men det skal jeg med glede påta meg å sjekke og komme tilbake med opplysninger om. Generelt kan vi si at vi har rapporter om at tilsynsoppgaven utføres litt forskjellig. Jeg mener at tilsynsoppgaven er svært viktig, spesielt hvis vi skal gå henimot et regime hvor vi styrer litt mindre nasjonalt, forhåpentligvis mer tydelig, og overlater til lokale krefter å utforme skolen. Da blir tilsynsoppgaven viktig og kvalitetskontroll viktig for at vi som elever, foreldre og publikum skal være sikre på at vi har en god skole. Akkurat dette med muslimske skoler – hvorvidt representanten Sortevik liker det eller ikke, så har det sammenheng med någjeldende privatskolelov. Jeg har varslet før her at Regjeringen akter å fremme forslag om en endret privatskolelov. Det vil skje om ikke så veldig lenge, og jeg tror at én av de tingene vi må se på, er de ulike formålene som ligger i loven, og som er blitt noe vanskeligere å praktisere etter som tiden har gått og vi ser at det fører til en uheldig skjønnsutøvelse og dels det jeg vil kalle politisk vilkårlighet.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Jeg er helt enig i det representanten Sortevik antyder om at det selvfølgelig til alle skoler som godkjennes i Norge, enten de godkjennes etter opplæringsloven eller privatskoleloven, skal stilles minimumskrav for å motta offentlig støtte, og representanten Sortevik har referert noen av dem. Det er krav til kvalitet og innhold, og det skal også føres kontroll med at så skjer fyllest. Jeg tror at kontrolloppgaven i fremtiden kan bli noe lettere ved at vi for tiden ser at det utvikles kvalitetsvurderingssystemer og kvalitetssikringssystemer, og at åpenheten om dette blir større. Det kommer til å gjelde offentlige skoler, men det kommer også til å gjelde privatskoler – må gjelde privatskoler – og da tror jeg publikum vil få mer innsyn utover det innsynet utdanningskontorene skaffer seg, og av og til kanskje ikke har kapasitet til å skaffe seg. Men jeg er enig med representanten Sortevik i at det skal stilles krav til kvalitet og innhold når vi godkjenner skoler i Norge.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Oasen er en skole som er blitt godkjent under den nåværende regjering. Som representanten sikkert er kjent med, la vi meget stor vekt på å presisere at likestillingsloven skulle følges, og skolens materiell var til full vurdering og gjennomgang hos Likestillingsombudet, som gav sine synspunkter på dette materiellet. Vi sa at Likestillingsombudets synspunkter her skulle følges, og det var skolen enig i. De gav tilslutning til det, og på denne bakgrunn ble godkjenning gitt. Det sier seg selv at når jeg mener det om Oasen, mener jeg det generelt. Det kan ikke være slik at det er noen som skal følge likestillingsloven, og andre ikke. Jeg vet også at det forut for min tid, under daværende statsråd Giskes ledelse, ble igangsatt et særskilt tilsyn med en del av disse skolene, uten at man fant noe vesentlig å innvende, i hvert fall ikke når det gjaldt innholdet som vi her snakker om. Så fra min side er det helt klart at likestillingsloven skal følges, og vi har brukt Likestillingsombudet som en ressurs for å tolke både læremidler og forståelsen av likestillingsloven.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Dette synes jeg er interessant. Jeg har etter at jeg ble utdanningsminister, registrert at skolesektoren antakeligvis er et «understudert» område i det hele tatt. Det er forsket lite på svært mange områder. Jeg har tatt et initiativ for å avholde jevnlige såkalte fagseminarer i departementet, hvor jeg også inviterer med forskere. Det er veldig interessant, delvis å få formidlet den forskningen som har skjedd, for det viser seg at vi vet en del som ikke har kommet allmennheten til gode, og heller ikke det politiske miljøet i tilstrekkelig grad, men dessuten er det områder som trenger mer forskning. Dette er ett område som gjerne kan være gjenstand for forskning. Jeg vil nevne et annet, som også kan ha relevans for dette med privatskoler, og det er at det er gjort lite klasseromsforskning, i den forstand at man vet lite om de læringsstrategier som benyttes, og hvordan de virker. Og det å komme inn i klasserommet, både i den offentlige skolen og i disse private skolene som det fremsettes påstander om, kunne vært meget interessant for den videre debatt, så dette tar jeg med meg videre.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Det er klart at jeg som utdanningsminister er bekymret hvis jeg ser at man legger ned gode tiltak i skolen, kutter i gode tiltak osv. Men jeg synes også jeg har en plikt på meg til å spørre hvorfor det skjer. Hvorfor skjer dette rundt om på skolene? Da tror jeg ikke svaret alltid er så enkelt som at det dreier seg om mer penger. Jeg tror at et ganske stort problem i offentlig sektor, inklusiv i skolen, er at ansvarsbegrepet i offentlig sektor både til dels er uklart og til dels ikke blir respektert. Derfor foregår det i offentlig sektor – jeg må si vi er delaktige i det dessverre – en form for problemtransporteringsspill. Man er mer opptatt av å skylde på andre eller transportere problemer til andre, enn å forsøke å løse de problemene man har ansvaret for. Det ville jo være politisk forutsigbart, nærmest til det kjedsommelige, hvis jeg som utdanningsminister skulle forsvare alle kommuner og deres skolepolitikk der Høyre eller et av regjeringspartiene styrer, og kritisere der hvor f.eks. Arbeiderpartiet styrer. Jeg ønsker ikke å være en sånn statsråd. Jeg ønsker å respektere lokaldemokratiet og hjelpe lokaldemokratiet, skoleeiere, skoleledere og lærere, til å gjøre en best mulig jobb. Jeg kan selvfølgelig hjelpe dem ved å bidra til økte ressurser. Men jeg tror også jeg kan hjelpe dem gjennom systemreformer. Der tror jeg vi har svært mye å gjøre i norsk skole. Jeg vil også spørre meg når dette skjer: Hvorfor skjer det? Skjer det fordi man prioriterer ned skolen? Skjer det fordi man har mindre penger? Eller skjer det fordi man ikke har kreativitet og handlingsrom til å løse problemene på en annen måte? Jeg skal love representanten Skjælaaen at jeg er ganske mye rundt nå og snakker med skoleledere, skolelærere osv., og ikke alt handler om penger. Det handler også om å få handlingsrom og utnytte handlingsrommet til å være gode lærere og gode ledere. Det er svært mange av dem, og de bør få enda bedre muligheter.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Akkurat hva som skjer vedrørende budsjettet når det gjelder grunnskolene rundt om i kommunene, har vi vel ikke helt eksakte svar på pr. i dag. Jeg har sett en undersøkelse blant et lite antall kommuner i regi av KS, hvor det fremkom, hvis jeg husker riktig, at ca. 70 pst. av de kommunene som der var spurt, ville holde uendrede eller økte skolebudsjetter. Så var det, så vidt jeg husker, et antall som planla å redusere skolebudsjettene. Vi bør naturligvis gå nærmere inn i det. Men det gjenstår også et spørsmål som handler om prioritering. Lokaldemokratiet innebærer jo at det er mulig å prioritere forskjellig. Derfor er det vel kanskje greit å minne om at vi har noe som heter kommunevalg. Det skal jo være en dommens dag. Da skal velgerne sette inn de politikerne som prioriterer slik de ønsker. Her er det altså en mulighet til også å gjøre skolepolitikk til en aktiv del av kommunalpolitikken. Men jeg tror vi gjør kommunene en bjørnetjeneste ved å innbille dem at det bare handler om penger, at det er problemet. Det å få til tilpasset undervisning, dreier seg om mange flere spørsmål enn det.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Regjeringen vil naturligvis forsøke å skaffe seg den aller beste informasjon om situasjonen. Kommuneøkonomien er styrket i 2002, det har vært en rentenedgang som også styrker kommuneøkonomien. Vi har naturligvis kommuneøkonomien til observasjon, og kommunalministeren har vært inne på at vi spesielt vil se på storbyenes situasjon, så den jobben skal vi absolutt gjøre. Men til syvende og sist når det handler om skolepolitikk, må vi også interessere oss for hovedspørsmålet: Hva er det egentlig vi skal oppnå med skolen? Det vi skal oppnå, er et best mulig læringsutbytte for elevene. Undersøkelser viser at Norge ligger i verdenstoppen når det gjelder ressursbruk, men at læringsutbyttet er bare gjennomsnittlig og til dels meget svakt. Da må vi jo spørre oss selv: Hva kan det komme av? Hvis pengene var alle tings løsning, ville jo ikke dette vært noe problem. Da skulle vi ligget på topp. Det må være andre forklaringer, og de må vi også interessere oss for. Dessuten – som jeg har sagt nå mange ganger: Hvis vi mener alvor med lokalt selvstyre, hvis vi mener alvor med at vi skal ha rammefinansiering på noen områder fordi det skal kunne prioriteres forskjellig, så må vi respektere at det kan skje, det også.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Først til dette å ikke delta i problemtransporteringsspillet. Jeg har satt som mål at jeg skal prøve å unngå det. Av og til holder det hardt. Jeg var i Tromsø for en stund siden – som bestyres av Arbeiderpartiet, så vidt jeg vet. De fleste der vil mene at skolene er i elendig forfatning, men jeg synes ikke det har noen særlig hensikt at jeg som utdanningsminister bare bruker tiden min på å skjelle ut kommuneledelsen der, men heller bistår dem i å prøve å få til en bedre skole. Vi vil når det gjelder skolen, engasjere oss både i det faglige innholdet i skolen og i det representanten Hagen nå er opptatt av, nemlig modernisering av rammeverket. Rammeverket handler bl.a. om finansieringsordninger. Og jeg tror at det kan være nødvendig å gå inn og se på det. Det er to mulige utviklingsbaner her: Vi kan tenke oss at staten overtok ansvaret for alle skolene i Norge – det tror ikke jeg er en lur vei å gå, og vi kan tenke oss mer lokalt selvstyre. Men det er klart at også innenfor lokalt selvstyre og rammefinansiering kan kommunene bestemme f.eks. at pengene i noe større grad følger eleven. Dette er jo i tråd med prinsippene i den moderniseringserklæringen som Victor D. Norman la frem for Stortinget.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Bare en liten sidebemerkning: Jeg legger merke til at VG i dag bruker samme typer i overskriften på denne saken, som handler om kvotering, som de brukte ved terrorangrepene på Twin Tower, som handlet om krig. Dette er en sak som ligger under Barne- og familiedepartementet, men jeg tror representanten her gjør seg skyldig i en misforståelse. Jeg er veldig opptatt av å få til mangfold og kjønnsmangfold i mange deler av samfunnet. Vi har i gang en lærerrekrutteringskampanje for å få flere menn inn i skolen. Og jeg har, som representanten var inne på, bestemt meg for å videreføre saken vedrørende øremerking av postdoktorstillinger for kvinner i universitets- og høyskolesystemet. Jeg er ikke mot kvotering. Jeg er nok skeptisk til radikal kvotering, men jeg er tilhenger av moderat kvotering. Det synes jeg ikke er problemet. Men det denne andre saken dreier seg om, og som mitt engasjement i mitt tidligere virke dreide seg om, er hvorvidt staten skal bestemme over privat sektor og aksjonærdemokratiet. Jeg er selvfølgelig ikke imot at private bedrifter bestemmer seg for å kvotere. Jeg har selv sittet i styrer i private bedrifter som har bestemt seg for å ha kvotering. Så her er det spørsmål om hvem som skal bestemme over hvem. Men denne saken har ikke vært behandlet av Regjeringen, og jeg vil på vanlig måte gi mitt besyv med der i forhold til denne saken når den kommer dit. Når det gjelder private bedrifter, vil jeg bare si at statsråd Dåvøy allerede har gjort det helt klart at de mest – hva skal jeg si – vidtgående forslagene, som dreide seg om småbedrifter og alle aksjeselskaper osv., er lagt til side for lengst.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Jeg forklarer meg sikkert dårlig. Jeg har ikke uttrykt meg prinsipielt om kvotering, men hvem som skal bestemme at det skal kvoteres. Jeg er ikke imot at privat sektor bestemmer at de vil kvotere i privat sektor, at det offentlige bestemmer seg for å kvotere i offentlig sektor, eller at partiene bestemmer seg for å kvotere i sine partier. Spørsmålet er om andre skal bestemme over dem. Det er det prinsipielle spørsmålet som jeg har engasjert meg i i mitt tidligere virke i NHO. Så det er altså en misforståelse når representanten tror jeg uttalte meg om prinsippet kvotering. Jeg vil selvfølgelig aktivt følge opp det standpunktet jeg har tatt når det gjelder universitets- og høyskolesektoren, som er en statlig sektor bestyrt av Utdannings- og forskningsdepartementet.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Det er jo slik som representanten Blankenborg var inne på tidligere i dag, at hvis Regjeringen bare skulle snakke om saker som allerede formelt sett er behandlet i Regjeringen, kunne det bli ganske stille. Så vi uttaler oss generelt på våre områder. Denne saken vedrørende endringer i likestillingsloven har ligget ute til offentlig debatt under tre regjeringer. Nå nærmer det seg et tidspunkt hvor man skal behandle høringsuttalelsene endelig, vedrørende det som for så vidt gjelder dette, og det er barne- og familieministerens, altså likestillingsministerens, oppgave. Hun sa i mediene i går, som sant er, at denne saken snart skal behandles i Regjeringen, og der sitter jeg, og da vil jeg delta i debatten. Men den offentlige debatten har pågått under tre regjeringer og under flere likestillingsministre, så det er ikke noe nytt. Det har ligget ute et høringsforslag siden Bondevik I-regjeringen.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
En ordning med skoleombud er allerede satt i gang i noen få fylkeskommuner. I Nordland fylkeskommune har det vært elevombud siden 1997. Det er opplyst at elevombudet er fylkestingets ombud for videregående opplæring, og at det utfører sitt arbeid på et fritt og selvstendig grunnlag. Akershus har opprettet elevombud fra 1. januar i år, og Nord-Trøndelag vil antakelig få ombud fra 1. august i år. I tillegg arbeides det med saken i Telemark. Jeg ser det som positivt at det opprettes elevombud i videregående opplæring, og mener at dette også kan være en idé for kommunene å prøve ut for grunnskolen. At litt forskjellige modeller blir prøvd ut, synes jeg er spennende, men jeg mener det må være opp til kommunene og fylkeskommunene selv å beslutte om det skal innføres slike ordninger. Jeg har ikke vurdert noe ombud på statlig nivå. Etter min mening er klagemulighetene og klageorganene allerede mange. I den grad publikum føler avmakt, kan dette derfor like gjerne skyldes f.eks. mangel på informasjon om de klagemulighetene som finnes. Vår utdanningsadministrasjon er komplisert. Jeg tror derfor ikke at et eventuelt statlig ombud vil være hensiktsmessig for de i alt ca. 4 000 skolene vi har i landet. Men, som sagt, jeg ser positivt på de lokale ombudene som opprettes, og vil gjerne innhente erfaringer fra de ombudsordninger som er iverksatt, for å se om vi kan spre disse erfaringene også til andre kommuner og fylkeskommuner.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Jo, jeg er enig i det. Vi foretar for tiden en gjennomgang av hele den statlige utdanningsadministrasjonen, hvorunder særlig tilsynsoppgaven er svært viktig, man skal se hvordan den skal organiseres i fremtiden. Dette med skoleombud kan være et supplement eller noe som vi kan se i sammenheng med gjeldende ordninger. Jeg er enig i at her bør vi nå se positivt på de tiltakene som iverksettes rundt omkring. Vi bør innhente erfaringer, vi bør spre dem, og vi bør se om det også vil være aktuelt å prøve å stimulere til at ordningene gjennomføres i en bredere skala. Jeg er helt enig med representanten her, vi kan ikke sitte stille og se på at det ikke gripes fatt i slike problemer. Sannheten er jo at man på skolen har en plikt til å gripe fatt i slike problemer. Men når det ikke skjer, må vi kikke på kompetansen, vi må se på lederskapet, hvilke programmer og hjelpetiltak vi kan iverksette i skolene, og selvfølgelig også på tilsyns- og ombudsoppgavene. Jeg hadde forleden et møte med et av disse ombudene som taler elevenes sak i sitt fylke, og det var meget interessant.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Jeg kan love at jeg vil skaffe meg kunnskap om de erfaringer som er gjort i Nordland, etter hvert i Akershus, Nord-Trøndelag og kanskje Telemark, og se hva det kan få av betydning og effekt og eventuelle konsekvenser for resten av Skole-Norge.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
I utgangspunktet vil jeg si at dette er en noe hypotetisk problemstilling. Det foreligger for tiden ingen søknader om forsøk på dette området. Jeg er riktignok kjent med at enkelte kommuner er interessert i en ansvarsovertakelse for videregående opplæring, og hvis en eller flere kommuner søker om et slikt forsøk, må naturligvis søknaden vurderes og behandles. Blant de forhold som i så fall må vurderes, er søkerens muligheter for å håndtere det mangfoldet innen fagopplæringen som spørsmålsstilleren her har vært opptatt av. Hva svaret på en eventuell søknad vil bli, det kan jeg naturligvis ikke vite nå.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Vi har det slik i Norge at det er kommunene som har ansvaret for grunnskolen, og så er det fylkeskommunene som har ansvaret for videregående opplæring. Vi har ikke noen umiddelbare planer om å gjøre noe med det. Derimot verserer det nærmest noen rykter, får jeg si – jeg kan lese det i mediene – om at enkelte kommuner overveier å søke om å få gjennomføre forsøk med å overta ansvaret. Som sagt: Det foreligger ingen slike søknader nå, og det er naturlig å behandle dem først hvis og når de foreligger. Sett fra mitt ståsted da vil det være det utdanningsfaglige og det utdanningspolitiske perspektivet som er viktig. Får vi bedre utdanning, eller får vi dårligere utdanning? Får vi et bedre eller dårligere skoletilbud? Det må være det som er sentralt for utdanningsministeren. I tillegg vet vi at det også er andre politiske spørsmål, knyttet til kommunestruktur osv., som denne sal er opptatt av. Men sett fra mitt ståsted er det det utdanningsfaglige som er viktig, og det er jo det også spørsmålsstilleren er opptatt av. Mangfoldet er blant de tingene som eventuelt da må kunne ivaretas.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Når det gjelder Reform 94, er det klart at mye er positivt, men vi har også en god del utfordringer og en del problemer. Jeg er personlig ganske spent på å se hva som skjer nå når dette blir et relativt sett mer betydelig virksomhetsområde for fylkeskommunene, og om det kan føre til enda større oppmerksom om dette feltet – hvilket jeg ville synes var veldig bra. Så må jeg også legge til at når det gjelder initiativ som kommer fra lokalsamfunnene om å få gjennomføre forsøk, har jeg generelt en positiv grunnholdning, for jeg synes vi skal lytte til lokaldemokratiet og de ønskene som er der. Men som sagt: På dette området foreligger det ingen søknader. De vil bli behandlet seriøst når de kommer, og da vil det være det utdanningsfaglige og det utdanningspolitiske som vil stå i fokus for meg. Jeg vil studere om dette kan være et forsøk for å se om det kan lede til bedre skolepolitikk og skoletilbud eller ikke.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Vi er i det siste, som spørreren er inne på, både gjennom media og forskning blitt minnet om at vi har disiplinproblemer og mobbing i norsk skole. Antall elever som er involvert i problematferd, har ikke økt de siste årene, men disiplinproblemene er blitt alvorligere, og de er alvorlige for dem som berøres, uansett. Dette virker inn både på elevenes og lærernes arbeidsmiljø og prestasjoner. Alle som har sitt virke i skolen, barn, ungdom og voksne, har krav på et trygt og godt arbeids- og læringsmiljø, og det er også en forutsetning for at man skal kunne få et godt kunnskapsnivå. Arbeidet mot problematferd som mobbing og vold er et prioritert område for Regjeringen. Skolen må ha nulltoleranse for slik atferd. Fravær av truende atferd er en forutsetning for å kunne skape et trygt og godt læringsmiljø. Arbeidet mot mobbing og vold krever kontinuerlig og langsiktig innsats i nært samarbeid med andre sektorer. Alle i skolen, både lærere, elever og foreldre, må være enige om hva som er akseptabel atferd, og det bør etableres klare regler og rutiner for å følge opp brudd på regelverket. Alle lovbrudd må anmeldes, og dette må være et ansvar for skolens ledelse. Jeg vil forsterke arbeidet for å bedre lærings- og oppvekstmiljøet. Læringssenteret arbeider med å utarbeide en veiledning om utviking av sosial kompetanse. I tillegg til denne utarbeider de to supplerende veiledninger for skolens arbeid med elever med store atferdsvansker. Den ene er beregnet til bruk for kommunene og skoleeierne, den andre til bruk for skolene, rektor og lærerne. Veilederne vil understreke kommunenes og skolenes ansvar, og de har et stort handlingsrom og et bredt tiltaksregister å spille på i forhold til atferdsproblemer. Det finnes også mange gode eksempler på at man har greid å løse problemene og forebygge nye, og disse er det veldig viktig å få gjort kjent. Fra statens side bevilger vi også betydelige midler til antimobbeprogrammer. Ett eksempel er det såkalte Olweus-programmet, som tilbys i ni fylker i 2002, og i flere fylker i 2001 og 2003. Mange skoler har allerede oppnådd gode resultater, og disse eksemplene er det viktig å synliggjøre, slik at andre kan lære. Jeg minner også om at opplæringsloven gir anledning til, som en siste utvei, å flytte mobberne ut av skolen. Til slutt nevner jeg at Stortinget i anmodningsvedtak, vedtaksnr. 335 av 18. mai 2000, bad Regjeringen om å fremme forslag om å lovfeste arbeidsmiljøbestemmelser for elever og studenter. Jeg vil i løpet av inneværende sesjon legge frem et forslag om endringer i opplæringsloven når det gjelder elevenes skolemiljø. Formålet med lovendringen er å styrke elevenes vern når det gjelder det fysiske og psykososiale skolemiljøet, samt å styrke skolens systematiske arbeid med dette. Reguleringen av lærernes arbeidsmiljø finnes, som for andre arbeidstakere, i arbeidsmiljøloven.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Jeg tror det representanten her er inne på, er hvordan vi kan sikre oss at vi får resultater av skolearbeidet. Da kan vi være opptatt av faglige resultater, men her i dette spørsmålet snakker vi også om forutsetningen for å få gode faglige resultater, nemlig et godt læringsmiljø. Det vi er nødt til å få til mer av i norsk skole, er kvalitetsvurdering, kvalitetssikring, kvalitetskontroll og åpenhet om dette. Cirka halvparten av landets skoler driver nå med skolebasert vurdering, og i nesten alle tilfeller omfatter de også læringsmiljøet og den typen problemer som spørreren er opptatt av. Jeg mener at vi må få til dette i alle kommunene, og det er mulig vi også bør gjøre noe på nasjonalt nivå for å sikre oss at vi ikke bare gjennomfører enkle og mer stuntpregede, adhocpregede programmer, men at vi gjør noe som har virkning på varig basis. Men det er interessant at av veldig mange tiltak som er utviklet internasjonalt, skårer de programmene som er utviklet i Norge, meget høyt, i den forstand at de har dokumentert effekt. Vi må forklare skolene og kommunene at det er disse programmene som må brukes. Og staten støtter altså dette.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Av den såkalte PISA-undersøkelsen kan vi faktisk lese at lærerne i Norge er blant de lærere internasjonalt som har den vanskeligste oppgaven, dels fordi det er stor spredning på elevene, med såkalt sterke og svake elever, og dels på grunn av disiplinproblemer. Det er meget utfordrende, og hvis vi skal greie å virkeliggjøre visjonen om tilpasset opplæring, er det viktig at vi engasjerer oss i dette. Jeg vil føye til én ting: Jeg synes også det er viktig å synliggjøre de mange gode eksemplene på såkalte alternative tilbud som finnes rundt om i Skole-Norge, der elever som i perioder kanskje kjeder seg eller ikke trives så godt på skolen, og som kan bli såkalte problemelever, kan få andre og spennende tilbud i deler av tiden, og på den måten avhjelpe en situasjon for seg selv, for sine medelever og for lærerne. Her skjer det mye spennende som både foreldre, elever og lærere er veldig fornøyd med, og som vi ikke har brakt nok frem i dagen.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Nå har vi jo i spontanspørretimen vært inne på situasjonen i Oslo og det som dreier seg om undervisningstimer i Oslo, som ligger veldig høyt over andre kommuner. Representanten Reikvam tar vel opp et litt annet spørsmål her. Alle elever har i dag rett til opplæring som har en forsvarlig minimumsstandard i samsvar med lov og læreplan. Når jeg er skeptisk til en slik ytterligere lovfesting som SV tidligere har fremmet forslag om, nemlig å fastsette et læretimetall i tillegg til undervisningstimetallet – hvis jeg forstår dette riktig – skyldes det at den kan binde opp ressursbruken på en slik måte at ressursene ikke blir brukt mest mulig effektivt ut fra behovene ved den enkelte skole. Jeg er dessuten opptatt av at regelverket blir gjennomgått bl.a. med det for øye å få endret eventuelle regler som hindrer mest mulig effektiv ressursutnyttelse. Og når jeg snakker om effektivitet her, er det ikke bare kostnadseffektivitet, men formålseffektivitet. Skoleeierne har ansvaret for at regelverket blir fulgt opp, og må fatte vedtak i samsvar med dette. Skoleeierne må også sørge for den interne kommunikasjon og de rapporteringsrutiner som må til for at regelverket skal kunne oppfylles. Jeg er imidlertid også opptatt av å styrke tilsynssiden, slik at det kan bli gitt adekvat veiledning, og at eventuell manglende overholdelse av regelverket kan bli fulgt opp.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Jeg har full respekt for representanten Reikvams intensjoner her, men jeg er redd for tiltak som i for stor grad overstyrer kommunesektoren, hvis vi først sier at kommunesektoren skal ha ansvaret for skolen. Jeg har en følelse av – og dette gjelder ikke bare skolesektoren, men generelt i offentlig sektor – at det vi kaller minimumsstandarder, har en tendens til å bli maksimumsstandarder, og omvendt. Maksimum kan bli minimum hvis det er det som føles hensiktsmessig og bekvemt. I Oslo ligger altså undervisningstimetallet 19 uketimer over normen. Det er høyere enn i alle andre kommuner i Norge, og det vil samlet utgjøre et ekstra skoleår. Det er det som har vært prioritert i Oslo. Lærertettheten i Oslo ligger over den de har i de andre storbyene. Så uansett om Utdanningsforbundet skulle ha rett i sine påstander om hva som må til av innstramming, altså en innstramming i størrelsesorden et par hundre lærere, vil Oslo fortsatt ligge meget høyt i forhold til resten av Norge og i forhold til de andre storbyene. Men det betyr, som representanten Reikvam var inne på, at timetallet er lavere ellers i landet. Det er en av grunnene til at vi innførte tre ekstra norsktimer sist høst.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
At foreldre engasjerer seg, synes jeg er svært positivt, bare så det er sagt. Men så til alle de gode intensjonene som representanten Reikvam er inne på, som i bunn og grunn handler om tilpasset opplæring til alle – en opplæring som er god, og som følger alles evner og talenter. Prinsipielt sier han at den eneste veien å gå, er den veien SV har foreslått. Det er jeg ikke helt enig i. Jeg mener at det prinsipielt sett er to veier å gå. Den ene er påleggsveien, at staten sier at sånn skal det være. Den andre er at vi gir kommuner og skoler større adgang til fleksibilitet, større handlingsrom, slik at de selv kan tilpasse ressursbruken på en fleksibel måte. Bruk av lærerressurser ser vi er forskjellig rundt om på skolene. Gode skoleledere er kreative og greier å bruke lærerressursene på en god måte. Mange skoler søker om forsøk, slik at de kan utnytte dette på en god måte. Hvis man ikke er like god leder, eller ikke søker om forsøk og fleksibilitet, kan det bli vanskeligere også å gi denne tilpassede opplæringen. Men prinsipielt sett er det kanskje to veier å gå. Jeg er litt skeptisk til å gå påleggsveien.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Det er skoleeierens og skolens ansvar å velge hvilke verktøy og programmer de vil ta i bruk i arbeidet for å bekjempe mobbing og annen problematferd. Det er også skoleeiernes ansvar å sørge for at skolene har utarbeidet planer for dette arbeidet, og at planene følges opp. Gjennom de årlige tilstandsrapportene fra statens utdanningskontorer etterspør imidlertid departementet hva skoleeier og skolene har gjort på dette området. I tilstandsrapporteringen for 2001 spør vi bl.a. om skoleeier har kartlagt og vurdert læringsmiljøet, og om arbeidet med å forbedre læringsmiljøet er integrert i det løpende plan- og vurderingsarbeidet som gjøres av skoleeierne og på skolene. Gjennom tilstandsrapportene får vi både utdanningskontorenes og Læringssenterets vurderinger og anbefalinger. De årlige tilstandsrapportene gir oss muligheten til å følge situasjonen og vurdere behovet for ytterligere tiltak fra departementets side, som jeg oppfatter at representanten Skarbøvik er opptatt av. Jeg vil også nevne «Elevinspektørene», en web-basert tjeneste på Skolenettet, der elevene på ungdomstrinnet og i videregående opplæring kan gi sin vurdering av ulike sider ved opplæringen på skolen i forhold til fag og trivsel. «Elevinspektørene» kan gi rapporter om klassemiljøet på skole-, klasse- og kommunenivå, og er interessant i forhold til å forebygge eller iverksette konkrete tiltak mot mobbing. Ved å benytte «Elevinspektørene» kan elevene få mer innflytelse over eget læringsmiljø. Cirka halvparten av landets kommuner og antakelig samtlige fylkeskommuner gjennomfører dessuten ulike typer kvalitetsvurderinger som normalt også vil omfatte læringsmiljøet. Utfordringen for skoler og kommuner er å ta informasjonen fra disse vurderingene i bruk og gjennomføre også brukerundersøkelser, slik som vi har hørt om i Oslo før i dag, som et grunnlag for tiltak som kan bidra til å utvikle læringsmiljøet i positiv retning. Helt til slutt vil jeg nevne at staten støtter innføring og bruk av ulike programmer for å motvirke problematferd og mobbing. Disse er forskningsbaserte og har allerede dokumentert effekt. Mange skoler kan derfor allerede vise til gode resultater. Erfaringene fra disse skolene bør spres til andre, og det vil departementet aktivt bidra til.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Det er riktig at det skjer mye godt arbeid. Representanten Skarbøvik nevnte ett tiltak, «Det er mitt valg». Barneombudet skal iverksette noe som heter «I anstendighetens navn». Jeg ser det slik at min oppgave må være å tydeliggjøre at noen av programmene har bedre og mer dokumentert effekt enn andre, slik at man ikke kjøper seg programmer og tiltak som blir mer adhocpregede, og som ikke har langsiktig og forebyggende virkning. Det er derfor jeg sier at dette med å spre erfaring er viktig. Representanten Skarbøvik er inne på sanksjoner. Ja, man kan også tenke motsatt og si at man trenger incentiver, belønning til de skoler som virkelig gjør noe. Jeg henviser til våre forslag om skolebonus og demonstrasjonsskoler. Dessuten vil vi fremme forslag til endring av opplæringsloven i denne sesjonen, med sikte på å styrke beskyttelsen av elevene når det gjelder lærings- og skolemiljø. Det skal ikke bare gå på det fysiske miljøet, men også det psykososiale miljøet. Det er dette som har vært omtalt som en mobbelov.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Lærerutdanningsmeldingen vil omtale dette. Vi vurderer et eget obligatorisk fag som vi har kalt profesjonskunnskap, som bl.a. skal handle om skolens kultur- og verdigrunnlag, dannelse, omgangsformer. Det rare er at løsningen på disse problemene – som vi da forsker på, vi har programmer og tiltak osv. – egentlig er besnærende enkel. Det handler om at voksne setter grenser. Det handler om å ha regler for skolesamfunnet som er akseptert av elever, foreldre, lærere og skoleledelse – regler som er kjent, og som man følger, i den forstand at man straffes dersom man bryter de reglene som eksisterer. Det er i grunnen besnærende enkelt, det handler om at voksne setter grenser. Voksne har en tendens til å etterspørre veldig kompliserte løsninger på enkle ting. Hvis man spør elevene om hva som skal til, svarer de: Vi trenger lærere og voksne som ser når det skjer, og som griper inn når det skjer. Så enkelt er det på en måte, så det er et ansvar for oss alle.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Byggeprosjektet for Høgskolen i Østfold har høyest prioritet blant planlagte byggeprosjekter i universitets- og høgskolesektoren. Prosjektet fikk derfor på statsbudsjettet for 2002 7 mill. kr til videre detaljprosjektering og startbevilgning. I Arbeids- og administrasjonsdepartementets budsjettproposisjon for 2002 ble det under kap 2445 samtidig meddelt at Regjeringen ville komme tilbake med forslag om omdisponering av midlene fra post 32 Prosjektering av nybygg til post 30 Igangsetting av byggeprosjekter i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for 2002. Byggeprosjektet er inne i en detaljprosjekteringsfase. Prosjektet er stort og komplisert. Det består av både nybygg og ombygging. Gjeldende regelverk forutsetter en usikkerhetsanalyse for større prosjekter før endelig godkjenning. Utdannings- og forskningsdepartementet har derfor i samråd med Finansdepartementet fått gjennomført en usikkerhetsanalyse som avsluttes i disse dager. Resultatet av analysen vil gi grunnlag for fastsettelse av kostnadsrammen. I tråd med de opplysninger som er gitt i St.prp. nr. 1 fra både Arbeids- og administrasjonsdepartementet og Utdannings- og forskningsdepartementet, vil kostnadsrammen bli lagt fram for Stortinget til endelig godkjenning i revidert nasjonalbudsjett for 2002. I den forbindelse vil det også bli redegjort nærmere for fremdriften i prosjektet.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Jeg har akkurat redegjort for at det gjennomføres en usikkerhetsanalyse i henhold til gjeldende regelverk, og at den avsluttes i disse dager, så jeg kan ikke gi noe mer utfyllende svar enn det jeg allerede har gitt. Jeg vil komme tilbake til Stortinget i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, og det vil der bli redegjort nærmere for fremdriften i prosjektet.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-27:
Uansett tolkningen av mitt svar er det ikke noe mer tolkning å legge i det enn det jeg har sagt. Det gjennomføres en usikkerhetsanalyse. Den skal gjennomføres, den er ikke avsluttet, og jeg må naturligvis se den før jeg kan mene noe om den. Så vil jeg komme tilbake til Stortinget som lovet. Det kan rett og slett ikke legges noe mer i det enn det jeg akkurat nå har sagt.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-27:
Foreldreengasjement, det at foreldrene engasjerer seg, er bra, og her i Oslo-skolen har vi en situasjon der de har gått til ganske drastiske virkemidler. De har gått til streik De har tatt barna ut av skolen i én time fordi rammetimetallet er redusert. Slik jeg har oppfattet det av det avisene har skrevet, er det ganske dramatiske kutt i rammetimetallet. Og dette går ut over undervisningen, dette reduserer muligheten til gruppedeling, det reduserer muligheten til å lage en god skole. Dette er de faktiske forhold, og det overrasker meg litt at statsråden tar så lett på dette. Hun dekker seg bak det lokale selvstyret og sier at dette kan hun ikke gjøre noe med. SVs og mitt grunnleggende spørsmål er: Vil statsråden være med på å sette en minstestandard, slik at vi sikrer et minste timetall så undervisningen med både gruppedeling og individuell tilpasset opplæring kan opprettholdes? Eller skal man fortsette med en svekkelse av norsk skole, slik som det skjer nå?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-27:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål: «Et oppslag i Aftenposten Aften 18. februar d.å. viser til at over 250 lærerstillinger i Oslo vil bli fjernet neste skoleår. Det vil bli færre timer til undervisning, noe som vil ramme elever som trenger spesiell tilrettelegging. SV har tidligere fremmet forslag om å lovfeste et minste timetall til hver skole. Vil statsråden vurdere å foreslå å lovfeste minstestandarder som et minste timetall for å sikre et mest mulig likt tilbud og samtidig redusere timetallskuttene som rammer utdanningstilbudet?»
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-27:
Jeg takker for svaret, som jeg kanskje ikke ble så mye klokere av. Men jeg registrerer at statsråden sannsynligvis ikke tenker i retning av det som SV tenker, nemlig et minstetimetall i form av minstestandarder. I spontanspørretimen tidligere i dag sa statsråden at min beskrivelse av situasjonen i Oslo var å dramatisere. Hun sa også at Oslo har et timetall som ligger skyhøyt over resten av landet. Jeg forstår at Oslo må ha et noe høyere rammetimetall, for de har en del problemer som man sannsynligvis ikke har i resten av landet. Men hvis det er riktig det som statsråden sier, at Oslos timetall ligger skyhøyt over resten av landet, må jo situasjonen være ganske dramatisk rundt omkring i resten av Norge. Det betyr at de sannsynligvis har et lavt rammetimetall, de bruker forholdsvis få timer, og dette gjør at det blir få muligheter til gruppedeling. Hvis vi ser historisk på det, vet vi at timetallet har gått ned – det vet vi. Det betyr, som sagt, at det blir færre muligheter til gruppedeling, til individuell oppfølging av hver enkelt elev osv. Og når foreldre i Oslo begynner å reagere på det lave timetallet, og sier at man ikke får til et undervisningsopplegg slik som man egentlig forutsetter, må situasjonen være ganske dramatisk i resten av landet. Innser statsråden det?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-27:
I Oslo er det ikke Utdanningsforbundet, men foreldrene som nå reagerer, og det er viktig. De har i hvert fall ikke sin syke mor å be for, slik at vi må ta dette på alvor. Det at foreldrene engasjerer seg, det at de beskriver en situasjonen som nå er utålelig, synes jeg vi som rikspolitikere er nødt til å ta innover oss og gjøre noe med. Det alvorlige med dette kuttet i rammetimetallet, som vi ser ikke bare i Oslo, men også i resten av landet, er at etter hvert som de kutter rammetimetallet som en konsekvens av at de har lite penger, ser vi at antall timer som går til spesialundervisning, øker. Og det er en sammenheng mellom kutt i rammetimetallet og økning i spesialundervisningen – det gjelder dem som etter enkeltvedtaksbestemmelsene får økt timetall. Det er en vond spiral som vi på en eller annen måte må gjøre noe med. Hvis vi ikke gjør det, vil dette gå over stokk og stein. Den eneste måten å gjøre noe med dette på, er det som er vårt forslag, nemlig å sette minstestandarder og si at der skal timetallet ligge, under det aksepterer vi ikke. Og så får kommunene bevege seg høyere enn det hvis de vil. Vi fastsetter rammene for all annen virksomhet. Eksempelvis har vi rammer for klassestørrelse, og da må vi også kunne tørre sette noen minstestandarder for timetallet!
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-02-27:
Det er helt riktig som statsråden sier, at Oslo er en av de kommunene som har mer undervisning enn mange andre. Det er også den kommunen som har absolutt flest elever i hver klasse, så det er ikke sikkert at kvaliteten på undervisningen likevel er den beste. Statsråden sier at det er mye som kan gjøres uten penger, og det er helt riktig. Men det koster også penger å skape en god skole. Pakken på skolebygg er en låneordning, som statsråden selv sier, på 15 milliarder kr. Vi er glad for at den nye regjeringen følger opp det. Det koster penger å fjerne egenandelene i skolen, det koster penger å kjøpe datautstyr og bredbåndstilknytning, og det koster penger å gi hver enkelt elev en skikkelig oppfølging. Derfor trengs det 15 milliarder kr til skolebygg, det trengs penger til data, det trengs penger til lærerlønn. Skolepakke 1 kostet 1 milliard kr. Mitt spørsmål til statsråden: Skal statsråden fortsette den politikken som den nye regjeringen la opp til i budsjettet, nemlig at man skal skape en bedre skole uten å være villig til å bruke mer penger på det? Man har brukt noe penger på gi én ekstra skoletime for noen, men dem tok man fra penger til bøker i videregående. Mitt spørsmål er altså: Ser statsråden at hun også må bruke mer penger på skolen for å skape en god skole?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-02-27:
Jeg har et spørsmål om tilsyn, også til utdanningsministeren. Departementet har ansvar for tilsyn med skoler i kommunalt, fylkeskommunalt og privat eie. Arbeidet med å gjennomføre tilsynet er lagt til Statens utdanningskontorer i fylkene. I Oslo er det etablert muslimske skoler, henholdsvis grunnskole og videregående skole. Fremskrittspartiet var og er kritisk til etablering av egne muslimske skoler, som etter partiets syn står i direkte motstrid med sterkt uttalte ønsker fra alle politiske hold om aktiv integrering. Etter det jeg har fått opplyst, har det ikke vært utført tilsyn med disse to muslimske skolene. Mitt spørsmål til statsråden er kort og godt: Hvorfor har det ikke vært tilsyn ved de muslimske skolene?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-02-27:
Jeg takker for svaret. Det vi også må passe på, er at det blir ført tilsyn med alle typer private skoler, uansett hvilket utspring de har. Vi må også legge vekt på de føringene som er lagt for godkjenningen av de enkelte private skolene, og det er – så vidt jeg kjenner til – lagt ganske strenge føringer ved etableringen av begge de muslimske skolene, der det bl.a. skal legges vekt på at demokratiske og menneskerettslige prinsipper og de humanistiske verdiene blir tatt inn i undervisningen. Det skal legges opp undervisning som motvirker fordommer og diskriminering, og som fremmer gjensidig respekt og toleranse, og det skal også legges vekt på likestillingsområdet. Så her er det mye å ta fatt på på bakgrunn av de holdningene som er kommet frem fra enkelte deler av innvandrermiljøet, hvor man faktisk viser frem en manglende respekt og aksept for norske lover.
Inge Lønning (Høyre), 2002-02-27:
Det fremsettes stadig vekk, både i denne sal og andre steder, sterke påstander om private skoler i sin alminnelighet og livssynsskoler i særdeleshet. Så vidt jeg vet, er det i Norge aldri gjennomført en eneste undersøkelse forskningsmessig som kan gi dokumentasjon av f.eks. om private skoler virker segregerende eller hemmer integrering av minoritetsbarn. Slik forskning er gjennomført i vårt naboland Sverige, og gir meget interessante resultater. Det ville også vært nærliggende å anta at når dette er et så politisk interessant tema, måtte det være ønskelig å få dokumentert hva som faktisk skjer både faglig og når det gjelder sosiale holdninger i privatskoler. Vil statsråden ta initiativ til at slike forskningsprosjekter blir igangsatt i Norge, slik at man kan få kunnskap – istedenfor påstander – om hva som faktisk foregår?