Inge Lønning (Høyre), 2002-10-24:
Når to hunder slåss om et bein, er det alltid fristende for en tredje å kaste seg innpå, hvis man tillater den uærbødige sammenligningen. Det var det litt høytempererte replikkordskiftet mellom Kristelig Folkeparti og SV som fikk meg til å ønske å forsøke å bidra til en mulig oppklaring. Jeg tror aldri det har vært uenighet – i hvert fall ikke i fagkomiteen, så langt jeg kan minnes – om at fondet kan brukes til kirkelige formål. Det er på en måte å speilvende problemstillingen, for det som ligger i Grunnlovens paragraf om Opplysningsvesenets fond, er jo en avgrensning som tilsier at det ikke kan brukes til andre formål enn kirkelige formål. At det kan brukes til kirkelige formål, har ingen noensinne vært i tvil om. Derimot kan man selvfølgelig ha ulike vurderinger av hvor langt man skal tøye begrepet «kirkelige formål», og hvordan man historisk skal tolke det i forhold til de formuleringene som er brukt i Grunnloven § 106. Men det jeg har vanskelig for å forstå, er at det kan være noen saklig begrunnet uenighet om den argumentasjonen som Regjeringen har lagt til grunn når den fremmer dette forslaget, nemlig at de seneste års erfaringer med svingningene i kapitalmarkedet tilsier at det er nødvendig å legge inn sikringsmekanismer mot at det beløp som måtte stå til rådighet, skal svinge opp og ned i takt med svingningene i kapitalmarkedet. Dette problemet er av ny dato, for dette problemet henger selvfølgelig sammen med at Opplysningsvesenets fond tidligere i det alt vesentlige har ligget i fast eiendom, mens det i dag på grunnlag av stortingsvedtak er pålagt regjeringen å sørge for at denne faste eiendom i størst mulig utstrekning selges, og at verdien da kapitaliseres. Når så er tilfellet, og når Stortinget med åpne øyne har gjort dette, kan jeg ikke skjønne at det kan være noen grunn til å anfekte det resonnement som Regjeringen har lagt til grunn i sitt forslag om å opprette et bufferfond. Debatten om bruken av Opplysningsvesenets fond er vel når det kommer til stykket, en parallell til debatten om bruk av avkastning, eventuelt fondsmidler, av andre lignende fond. For å ta et nærliggende eksempel: Fondet for forskning og nyskaping er en moderne oppfinnelse som ikke har røtter som Opplysningsvesenets fond. Men hele begrunnelsen for fondskonstruksjonen i dag fra Stortingets side har jo vært at avkastningen fra disse midlene skal komme i tillegg til det som er statens ordinære forpliktelser når det gjelder å finansiere forskning, ikke at det skal inngå så å si som et grunnlag for Finansdepartementets beregninger, slik at tilskuddet til forskningen blir nøyaktig like stort som det ville ha blitt uten at fondet eksisterte. Og hvis jeg oppfattet komitelederens innlegg, er det på det punkt han ikke reserverer seg, og hvor han etter mitt skjønn burde reservere seg, fordi konsekvensen av et tut og kjør-prinsipp som går ut på at Stortinget til enhver tid kan saldere de årlige budsjettene ved å ta det man finner nødvendig fra Opplysningsvesenets fond for å dekke forskjellige kirkelige formål, vil være at man egentlig betrakter hele fondet som en del av de midler som står til rådighet for Finansdepartementet, og at eksistensen av Opplysningsvesenets fond ikke innebærer at Kirkens aktivitet tilgodeses utover det som er statens alminnelige forpliktelse i henhold til vår nåværende statskirkeordning. Det er der jeg har litt vanskelig for å skjønne tankegangen, at man av godvilje for Kirken og Kirkens formål mener å hjelpe Kirken ved at man i realiteten tar av de midlene som er øremerket på en helt spesiell måte, for å dekke opp de behov som Stortinget som bevilgende myndigheter er forpliktet til å dekke opp på egen maskin.