Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-06-18:
Til det siste replikkordskiftet vil jeg bare si at det ikke er slik at budsjettreformen tvinger partier i Stortinget ved revideringen av budsjettet til å stemme mot forslag man er for. Det er heller ikke slik at budsjettreformen begrenser antall forslag man kan fremme. Det er heller ikke slik at budsjettreformen begrenser det til millionbeløp. Det beviser Fremskrittspartiet selv, idet man også stemmer for forslag som er under 1 million kr. Men for å være litt spøkefull får man si det slik at jeg håper at representanten Siv Jensen og Fremskrittspartiet er mer opphisset når vi kommer til høsten, slik at de da stemmer for det de er for. Det ville jo være et fremskritt, for da blir det flere av oss. Jeg spurte i en tidligere replikk lederen for finanskomiteen om hvorfor man denne gang valgte å gå avtaleløs. Han inviterte jo selv til å forhandle, men den invitasjonen så vi aldri noe til. Mitt bidrag til forklaring er at Regjeringen faktisk denne gang prioriterte den såkalte blokkuavhengigheten, altså det å ikke ha noen venner, fremfor å få et budsjett ansvarlig gjennom i Stortinget. Nå kan man si at ½ milliard kr i overskridelser ikke er dramatisk, men på toppen av den mangel på stramhet som lå i Regjeringens eget opplegg, blir dette oppsiktsvekkende. En regjering som på høsten understreker sterkt behovet for et stramt budsjett, glipper når økonomien faktisk tilsier at man både skal holde på stramheten, ja, sågar burde man egentlig forsterke den. Jeg registrerer at så langt har ingen representant fra regjeringspartiene gitt noen begrunnelse med hold i de økonomiske fakta som Regjeringen legger frem, som tilsier det budsjettet som nå vedtas. Med andre ord må forklaringen ligge på et annet plan, og forklaringen ligger vel på det plan at man har prioritert indre enighet i koalisjonen og blokkuavhengighet og i realiteten ofret hensynet til økonomien. Det blir fred i regjeringen Bondevik, og prisen for dette er at de som har minst å betale med, skal betale mest i form av en høyere rente enn de ellers ville fått. En uke før Regjeringen legger frem sin melding om Fattig-Norge, eller Forskjells-Norge som det kalles, er det verdt å dvele litt ved dette. Regjeringen har langt på vei gitt opp å styre gjennom finanspolitikken. Hva er da svaret markedet gir? Jo, høyere rente. Dette er den mest urettferdige fordelingspolitikk man faktisk kan tenke seg, for det innebærer at det er de som tilfeldigvis er etablert på et tidspunkt hvor de har høye utgifter i forbindelse med sine studielån og boliglån, som får svi for dette. Men jeg ser med spenning frem til Regjeringens forskjellsmelding, og at den vil forklare hvorfor det er riktig å drive utjamning på denne måten. Det er det motsatte som skjer. Jeg ser frem til Regjeringens forsvar for hvorfor høyrentepolitikken nå er blitt en måte å straffe bl.a. barnefamiliene på og de som har høy studiegjeld. Det er ikke gitt noen slik begrunnelse i det dokumentet som vi nå behandler, men vi ser med frimodighet – heter det vel – frem til Regjeringens forklaringer, som kommer. Faktum er at Regjeringen siden i fjor har halvert stramheten og doblet det oljekorrigerte underskuddet, ja mer enn det – fra 5,5 milliarder kr til 11,3 milliarder kr. På lang sikt er det kanskje mer alvorlig at Regjeringen også gir opp de mer verdimessige og moralske begrunnelser for finanspolitikken, også kalt generasjonsregnskapet. Verbalt gir Regjeringen uttrykk for at dette er viktig. I statsbudsjettet i fjor sa man at man var nær balanse når det gjaldt forholdet til generasjonsregnskapet. Nå sier man ved revideringen av statsbudsjettet at det burde vært 10 milliarder kr – 25 milliarder kr bedre for å unngå å velte byrdene over på fremtidige generasjoner. Man forverrer altså generasjonsregnskapet betydelig. Uansett burde generasjonsregnskapet vist et klart overskudd nå som vi er nær en konjunkturtopp. Det er ikke holdbart å være nær balanse eller å ha underskudd i gode tider og ha enda større underskudd under lavkonjunkturer. Dette er den største svakheten ved Regjeringens økonomiske tenkning og dens praksis. Den velter byrdene over på nye generasjoner i tider hvor man egentlig burde lagt seg opp reserver for å kunne stå bedre rustet til nye tider. Regjeringen gir også en del varsler om neste års budsjett og peker på at man da skal kjøre et nøytralt budsjett, som det heter. Det kan gjøres på forskjellige måter. Jeg vil sterkt advare mot den vei som regjeringspartiene nå synes å ha valgt, nemlig at man vil øke utgiftsveksten atskillig sterkere enn veksten i den samlede økonomien. Skal det kjøres nøytralt, må det skje ved at man gir skattelettelser og ikke ved å øke utgiftsveksten. Høyre vil ved behandlingen av neste års økonomiske opplegg legge meget sterk vekt på at det nå må gis reelle skatteletter, ikke minst for dem med lavere og midlere inntekter. Rentenivået er ikke blitt så lavt som Restad lovet. Da må disse familier bli kompensert for den regningen de har fått gjennom at vi gjør noe med skatten for de midlere og lavere inntekter. Det dreier seg for familier om et sted mellom 10 000 og 20 000 kr så langt i merutgifter som følge av regjeringen Bondeviks mangel på finanspolitisk styring og den renteregning som har fulgt med det. Arbeidet med en markert forbedring av næringslivets rammevilkår må nå også startes. Det nytter ikke bare å utrede og vente, mens markedet handler og andre land legger nye rammebetingelser. Det må gis et klart signal om at særnorske skatter, som investeringsavgiften og formuesskatten, skal bort. Det vil ta tid, men det må begynne, og man må begynne å sette satsene ned, øke fradragene, allerede neste år. Det kan bare gis et slikt signal på en troverdig måte dersom man også gjør det i praksis, ikke bare taler om det. Overfor petroleumssektoren må det gjøres noe mer konkret enn det som er varslet så langt fra Regjeringens side. Hvis ikke Regjeringen foreslår noe selv, vil stortingsflertallet – flertallet av Høyre, Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet, ja faktisk det flertall som var en begrunnelse for at denne regjeringen skulle dannes, interessant nok – med økende tålmodighet måtte fatte konkrete vedtak. Vi kan ikke leve med en petroleumssektor hvor rammebetingelsene er helt ute av takt sammenlignet med det man har på andre sokler. Når det gjelder satsingsområdene i neste års budsjett, må jeg si at det er stor grunn til å legge vekt på den interne debatt som har vært nå i regjeringspartiene om den manglende veisatsing. Her har regjeringspartiene sviktet – sviktet seg selv, sine velgere og sine løfter. I tråd med Høyres forslag burde veisatsingen ligge minst 1 milliard kr høyere. Det vil være et meget, meget høyt prioritert krav foran neste års budsjett. Gjennom denne lille behandling, gjennom revidert, makter Høyre å skape flertall for noe økt satsing på utdanning. Vi kommer sterkere tilbake neste år. Er det noe Regjeringen bør satse på utover rammebetingelsene for å styrke fremtidige vekstkrav, for å styrke omstillingsmulighetene i næringslivet, er det nettopp utdanning. Vi foreslår i dette budsjettet – ikke store beløp, men etter en revidering – å satse mer på universiteter og høyskoler. Der får vi flertall for det meste, gledelig nok, sammen med Arbeiderpartiet. Jeg er overrasket over at vi ikke får følge, verken av regjeringspartiene eller Arbeiderpartiet, når det gjelder et av fagbevegelsens sterke krav, nemlig å møte svikten i fagopplæringen gjennom å satse sterkere på lærlingetilskuddet og/eller frita de bedriftene for arbeidsgiveravgift. Det trodde jeg var et krav som Arbeiderpartiet var lydhør overfor – regjeringspartiene har jeg i denne sammenheng helt gitt opp, men vi får se ved neste korsvei om vi kan få støtte for dette. Vi markerer også denne gang at utdanningssatsingen må innebære en sterkere satsing på læreren. Det er forskjellene når det gjelder lærere, det er lærerkompetansen, som faktisk er det største problemet i norsk skoleverk. Derfor er etterutdanning meget viktig også på dette området. Vi har fått gjennomslag for å rette opp – og det skulle bare mangle – det oppsiktsvekkende kuttet i forsvarsbevilgningene som Regjeringen la opp til. Vi har fått rettet opp noe på politibudsjettet, og næringstiltakene er samlet sett blitt noe bedre enn Regjeringens opplegg, men langt fra slik vi ønsket. La meg til slutt ta opp de forslag som Høyre har fremmet i innstillingen, alene eller sammen med andre partier der vi er største fraksjon.