Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2010-12-07:
Årets budsjett er et innsparingsbudsjett. Det er vanskelige tider i Europa og verden, og i mange land ser vi stor sosial uro, høy andel arbeidsledige, store kutt i velferdsordninger og politikere som må ta langt vanskeligere valg. Budsjettet sikrer arbeid til alle og øker oppslutningen om solidarisk fordeling av fellesskapets midler. I nedgangstider er det viktigere enn noensinne å stå sammen om utfordringene. Gabriel Scott forteller i boka Jernbyrden om fattigfolks hverdagsliv for ca. 100 år siden. Han skriver: «Enhver er fullt optatt med sig selv, her er for lite samfundsånd. Det kommer igjen av at det er smått med offerviljen. Og uten at her er offervilje, blir her ikke noen samfundsånd – det er like ut den det skal gro op av, den som skal sveise det hele isammen.» I nedgangstider er det mer nødvendig enn noensinne at vi som har mye, kan hente fram offerviljen og skape god samfunnsånd. Det er bedre å være sammen om utfordringene enn å stå alene. Dette er kjerneideen i Arbeiderpartiets fellesskapssamfunn. Sammen skal vi skape verdier, og sammen skal vi fordele dem, slik at ingen utnyttes eller støtes ut. Budsjettet som vi skal vedta i dag, er det viktigste budsjettet for å skape, dele og omfordele. Arbeid til alle er mål nummer én. På Agder er det stadig avisnotiser som forteller om oppsigelser og permitteringer. Og krisen er ikke over, selv om det kan høres sånn ut når vi hører opposisjonens klagesang over alt som er galt i verdens beste land å bo i, og et av landene i verden med høyest produktivitet. Til tross for at verden nå gjennomlever sin største finansielle og økonomiske krise i moderne tid, har vi klart å opprettholde og utvikle samfunnet og tjenester og sette disse i stand til å møte innbyggernes framtidige behov på en god måte. Et budsjett tuftet på fellesskapsideologi er et budsjett som favner bredt. God helse og trygge levekår er nødvendige forutsetninger for at hver og en av oss skal kunne arbeide og skape verdier. Velferd er ikke synonymt med velstand, slik man kan få inntrykk av når man hører opposisjonen overby hverandre i tiltak som skal gi mer velstand til individene i et samfunn der man står alene om oppgavene. Høyresidens politikk for privatisering og skattekutt svekker oppslutningen om fellesskap som ordning. Høyre snakker om «forsørgerstat» og «utenforskap». Jeg synes – om jeg får lov til å si det – at det er to ekle ord. Hvilke signaler gir «forsørgerstat» og «utenforskap»? Jeg får ikke helt klarhet i det, men jeg vet med sikkerhet at jeg ikke ønsker verken å bli forsørget eller å være utenfor. Og jeg regner med at Høyre ikke snakker om seg selv når de bruker disse begrepene. Nei, det er nok de andre, de som ikke lykkes, de som oppfattes som byrdefulle, som passer inn i sånne begreper. I mange andre land er eldre bare eldre, og syke bare syke. De finnes ikke i offentlige statistikker, kun i familiens omsorg. Filmen Karamell, om tre damer og en frisørsalong, viste hvordan en kvinne måtte velge mellom kjærligheten til en mann og sin senile mor som bodde på loftet. Dette er realiteten for mange i land uten gode offentlige velferdsordninger. Opposisjonen synes å overgå hverandre, og spesielt regjeringen, i å skulle gi vinnerlodd til enkeltpersoner og enkelte grupper. Det er ikke mye samfunnsånd og offervilje i slik politikk. Det er langt fra Arbeiderpartiets mål om en velferdsstat, der det å sørge for trygghet og like muligheter for alle uansett sosial status, utdanning, økonomi, etnisk bakgrunn eller eventuell sykdom, er det mest sentrale ved statens oppgaver. Regjeringens politikk om arbeid til alle realiserer verdier for den enkelte, familien, lokalsamfunnet og staten. Regjeringens tiltak på mange områder bygger opp om arbeidslinja og reduksjon av fattigdom. Å minske antallet som slutter i videregående skole, et kvalifiseringsprogram som gir mange muligheter i arbeidslivet, arbeidet med ny uførereform som skal gjøre det enklere å kombinere arbeid og trygd, bedre studielånsordning for funksjonshemmede og tidlig innsats overfor barn og unge sånn at man unngår at problematikk og manglende arbeidsmuligheter overføres fra en generasjon til neste, har alt som mål å få flere i stand til å ta ansvar for egne liv. De som trenger fellesskapets bidrag, skal ikke oppleve å bli kalt «utenforskap». Høyre nærmer seg Arbeiderpartiet i retorikken, men Fremskrittspartiet i praktikken. Begge har politiske mål om å svekke velferdsstatens grunnpilarer: bredt skattegrunnlag med omfordeling, effektiv offentlig sektor og realisering av trepartssamarbeidet. Opposisjonen på høyresiden vil ikke ha det.