Lars Sponheim (Venstre), 2007-05-31:
Det ligger vel som en premiss for det forslaget vi skal ta stilling til i sak nr. 1, at flertallsregjeringer pr. definisjon er det beste for forholdet mellom lovgivende og utøvende makt. La meg innledningsvis si at for Venstre er det ikke nødvendigvis slik. Denne debatten har vist at det langt på vei er en debatt om hvilke regjeringer som er svakest eller sterkest, eller hvilke som er mest handlekraftige, flertallsregjeringer eller mindretallsregjeringer. Vi skal ikke mer enn to år tilbake i tid, da vi var i starten på en gryende valgkamp til et storingsvalg som i stor grad handlet nettopp om dette: En flertallsregjering var det beste for landet, det gjaldt å bli kvitt en mindretallsregjering. Mange av de samme argumentene som brukes i denne debatten, ble også da brukt i valgkampen. Det var noe velgerne i stor grad også kunne ta del i og høre på. Jeg opplevde selv mange ganger at Jens Stoltenberg, den sittende statsminister, brukte ord som: Nå må det bli slutt på kaos, rot og spill i norsk politikk, vi trenger et nytt flertall, vi trenger handlekraft – alle disse fine honnørordene. Nå har det gått to år, og alle og enhver kan gjøre seg opp en mening om hvorvidt det har blitt slutt på kaos, rot og spill, og om man har fått handlekraft og orden i politikken. Jeg vil tro det er ulike meninger om det. I beste fall kan vi si at alle disse betegnelsene om den politiske debatten og den taktiske delen av det politiske spillet, som dette egentlig handler om, ikke bare er negativt. Det er nå engang slik at uenighet, dragkamper og kanskje også spill, faktisk hører til politikk og demokrati. Men det er ikke uten videre gitt at det er demokratisk mer betenkelig å føre de åpne kampene her i landets parlament, enn det er å gjøre opp internt i Regjeringen, bak veldig stengte dører. Det vet jeg ganske mye om. Det er faktisk slik at noen av oss kanskje vil si at det like gjerne kunne ha vært motsatt. Hva er egentlig dagens situasjon? Etter snart to år vet vi hvordan en flertallsregjering agerer. Vi vet at man ved dannelsen av denne regjeringen gjorde det til et slagord at dette var en regjering som skulle handle og ikke forhandle. Jeg er av den oppfatning at det viktigste i en regjering som består av flere partier, er at den politiske spennvidden internt ikke er større enn at man kan vise handlekraft, at man raskt kan komme til konklusjoner, at man kjenner hverandres smertepunkter, og at man gjennomgående vil hverandre godt. Det er helt grunnleggende for å kunne vise handlekraft og etter mitt skjønn dermed ha sterke regjeringer. Jeg har ikke kunnskap nok om den sittende flertallsregjeringens indre liv, så jeg skal ikke komme med altfor mange påstander, annet enn det jeg kan observere utenfra gjennom avisoppslag, og det at vi faktisk kan registrere at man kommer til Stortinget med bleke og dratte ansikter og ferdigprutede saker – for å si det litt forsiktig. Det er det ganske mye av. Det er jo mangel på handlekraft vi ser nå om dagen. Etter det jeg forstår, sitter Presidentskapet nå og vurderer om man må forlenge den planlagte vårsesjonen fordi Regjeringen ganske enkelt ikke har klart å være handlekraftig. Den har vært svak. Man har ikke klart å komme med saker som gjør at Stortinget, landets parlament, kan ha en åpen og demokratisk prosess om store og viktige saker for landet. Jeg kaller ikke det styrke. Jeg kaller det svakhet. Jeg kaller det ikke handlekraft, for det er åpenbart at det her har vært forhandlet og prutet så lenge bak lukkede dører at det i dette hus blir svært lite rom for de åpne og demokratiske prosessene. Etter å ha vurdert en del regjeringer – både egne og de mindretallsregjeringer jeg har vært i opposisjon til – er jeg helt overbevist om at med den parlamentariske sammensetning og de politiske forhold som Stortinget har i denne perioden, ville en mindretallsregjering fra Arbeiderpartiet, sikkert ledet av den samme statsminister, fått gjennomslag for mer av Arbeiderpartiets politikk og vært mer handlekraftig enn det den flertallsregjeringen vi har i dag, er. Dermed hadde det vært en sterkere regjering enn det som etter mitt skjønn er en svak regjering, i den forstand at den ikke har handlekraft og bruker tid og krefter på interne diskusjoner. Men det kan jo være min oppfatning. Jeg har i denne sammenheng også lyst til å adressere representanten Ryans poeng, som jeg deler, nemlig at det å kalle en regjering for et ekspedisjonskontor, er på en måte å angripe en mindretallsregjering eller en regjering man er imot. Jeg synes det bør være et atskillig større problem for dette hus og for denne sal når Stortinget bærer preg av å være et ekspedisjonskontor. Etter å ha sittet her i mange år, vil jeg si at jeg i den retning aldri har opplevd maken til det jeg opplever nå om dagen. Regjeringen ser på Stortinget som et ekspedisjonskontor, hvor de, få dager før Stortingets avslutning av vårsesjonen, bare dumper inn kjempesaker, vel vitende om at det blir helt uvesentlig hvilke prosesser Stortinget har. Det synes jeg er et kjempeproblem, som burde vært adressert atskillig sterkere fra talsmannen for det største partiet her i salen og saksordføreren for saken, enn å snu det opp ned. Her er jeg helt enig med representanten Inge Ryan. Jeg synes det er viktig at man i hvert tilfelle etter et valg må ha frihet til å kunne vurdere spørsmål om mindretall, flertall, handlekraft, ikke handlekraft, svak eller sterk regjering, ikke at det avgjøres etter en ufravikelig norm med forankring i Grunnloven. Venstre har alltid gått imot oppløsningsrett. Vi mener det er de folkevalgte som skal ta konsekvensene av det valg borgerne har gjort, ikke at borgerne skal gjøre jobben om igjen fordi de folkevalgte synes at det er valgt feil. Investitur er på samme måte etter vår mening et lovmessig kunstgrep, som ikke har fornuftig hensikt. Hvis det skulle virke etter forslagsstillernes hensikt, ville det frata Stortinget handlefrihet, slik det har vært fremme her i debatten tidligere. I noen tilfeller ville det tvinge fram kunstige politiske løsninger av hensyn til lovens formaliteter, ikke de politiske realiteter. Men det er vel kanskje også litt av poenget – en slags form for disiplinering av småpartier – fra forslagsstillernes side. Det ville etter mitt skjønn fremme en blokkpolitisk tenkning, som noen partier kanskje har stor interesse av. Jeg vil stoppe litt opp ved det som kunne være en konsekvens av dette, nemlig en tydeligere todeling av norsk politikk. Det er mange som drømmer om det. Det er mange som gjerne vil ha en høyreside som gjør opp med seg, når de har flertall, og en venstreside som gjør opp med seg, når de har flertall. Jeg tror nok det er en del som drømmer om det, at vi i Norge kanskje kunne klare oss med to partier, som vekselvis kunne slåss om velgerne, og at det ville ha vært veldig bra. Man kunne i det minste ha to klart definerte sider med to sterkt ledende partier som holdt et lite hoff av partier rundt seg, og som kunne ivareta noen særinteresser. Det er et bilde noen har. Jeg har lyst til å bruke denne anledningen til å slå tilbake mot dem som på denne måten gjør sentrum lite. For meg er det et selvstendig politisk poeng at det politiske sentrum deler viktige fellesverdier – skal vi kalle det borgerlighet – der enkeltmennesket skal stå i sentrum, makt skal spres nedenfra, både gjennom markedsløsninger og demokratiske løsninger, og man deler i stor grad synet på økonomisk frihet. Men nødvendigheten av å bruke staten og et sterkt fellesskap for å kunne ta vare på de svakeste i samfunnet, er et syn man også deler med venstresiden, eller svært ofte Arbeiderpartiet. Det er på mange vis et politisk sentrum som iallfall jeg ikke finner meg i skal gjøres til noe svakt eller noe ubetydelig eller noe slikt, det skal være et selvstendig politisk ståsted som finner flertallsløsninger ved å kunne veksle flertallet i to retninger. Det er for meg viktig. Jeg hadde gleden av å sitte i en sentrumsregjering hvor det i forhold til dette spørsmålet av daværende leder for Senterpartiet, Anne Enger Lahnstein, ble lagt avgjørende vekt på det blokkuavhengige sentrum. Jeg tror nok hun var mer opptatt av det blokkuavhengige enn det undertegnede var, men litt av hennes poeng var at med et politisk sentrum skulle det være mulig å gjøre opp budsjetter i begge retninger i det politiske landskapet. Det gjorde Bondevik I-regjeringen – eller Sentrumsregjeringen. Men det gjorde også Bondevik II-regjeringen. Så med Anne Enger Lahnsteins definisjon av en blokkuavhengig sentrumsregjering var også Bondevik II-regjeringen en regjering som var i stand til å gjøre opp budsjett, altså de store spørsmål i politikken, i to retninger. Jeg skal ikke dra dette veldig mye lenger, men jeg vil bare peke på at fleksibiliteten for å finne de gode løsninger har ikke bare sentrum, men også sentrum sammen med Høyre bidratt til. Derfor ønsker ikke vi å tvinge politiske løsninger inn i et forhåndsbestemt mønster, som jeg mener dette legger opp til, av hensyn til en eller annen form for politisk klarhet – som velgerne da skal kunne fatte lettere. Jeg synes det ligger en betydelig undervurdering av velgerne i dette. For Venstre er løsningene på de enkelte utfordringer viktigere, og disse kan svært ofte finnes med ulike konstellasjoner fra sak til sak. Vekslende flertall kan derfor gi økt politisk handlekraft, økt spillerom og bedre løsninger. Etter et valg vil en regjeringsdannelse enten gi seg selv eller være et resultat av forhandlinger mellom partier i Stortinget. Det vil ikke kunne dannes en regjering som ikke et flertall i Stortinget vil måtte akseptere. Vi har altså i praksis en negativ parlamentarisme ved at et eller flere partier på vippen vil gi klarsignal til dannelse av en gitt mindretallsregjering. Men de kan ikke, selv med et investiturvedtak, forplikte seg til å støtte regjeringen i ett og alt, eller forhindre at regjeringen skal kunne søke støtte fra andre partier i enkeltsaker. Hvis dette skulle være hensikten, snakker vi om et virkelig alvorlig og, etter mitt skjønn, uhørt inngrep når det gjelder Stortinget og partienes politiske frihet. Da gjenstår jo spørsmålet: Hva vil egentlig den praktiske betydningen av investitur kunne bli? I den grad det skal ha noen praktisk betydning overhodet, kan det altså bety et nyvalg som ingen har noen garanti for vil gi noe bedre resultat i form av et annet grunnlag for en regjeringsdannelse. Motsatt er det vanskelig å tenke seg at fraværet av grunnlovsbestemt investitur skal være noe problem. De som ville ha samarbeidet om en slik beslutning, vil selvsagt kunne gjøre det på frivillig grunnlag – åpenbart. Venstre kan slutte seg til fellesmerknadene fra SV, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet i komiteen. Disse partiene understreker at det ikke har vært store problemer med å danne styringsdyktige regjeringer i Norge. De peker på at kravet til Stortinget om å skaffe landet en regjering øker når det ikke kan skrives ut nyvalg. Og de peker på den åpenbare faren for at oppløsningsrett lettere vil bli et taktisk instrument for å vinne valg enn en ordning for å løse opp i en fastlåst parlamentarisk situasjon. Venstre deler også deres syn på maktforskyvningen fra Stortinget til Regjeringen, som ligger i forslaget. Venstre kan også slutte seg til deler av Høyres merknad, der det pekes på at det ikke nødvendigvis er sammenheng mellom en regjerings parlamentariske grunnlag og politisk handlekraft til å ivareta landets interesser, og der det påpekes at en investitur vil svekke den parlamentariske handlefrihet i vesentlig grad. Venstre kan også slutte seg til Kristelig Folkepartis særmerknad i saken, og vi vil særlig understreke det som der sies om at hvis behandling av saker – ved flertallsregjeringer og eventuelle faste flertallskonstellasjoner – flyttes fra åpne prosesser i Stortinget og i det offentlige rom til lukkede, interne forhandlinger, blir selv mindre endringer umulig. Venstre slutter seg følgelig til mindretallet i komiteen, og vil stemme for å avvise forslaget.