Guro Fjellanger (Venstre), 1999-01-28:
Jeg har til min glede merket meg at miljøspørsmål har vært hyppig nevnt i dagens Europa-debatt. Det er viktig, for dette er et spørsmål hvor vi trenger internasjonalt samarbeid. Norge har et nært samarbeid med EU på miljøvernområdet. Vi har sammenfallende miljøpolitiske interesser i en rekke saker. Gjennom EØS-avtalen deltar vi på ekspertnivå i utformingen av EUs lovverk både på energi-, industri-, transport- og avfallsområdet. Riktignok har Norge og EU tradisjonelt ulik tilnærming til hvordan miljøregler skal utformes. Der vi legger stor vekt på målstyring og økonomiske virkemidler, har EU tradisjonelt hatt en tendens til å legge mer vekt på teknologiske og detaljorienterte regler. Vi ser imidlertid i mange sammenhenger at norske synspunkter tillegges vekt. På det mer overordnede nivå skjer det en sektorintegrering av miljøvern både i Norge og i EU. På dette området og når det gjelder utvikling av planleggingsverktøy foregår det et utstrakt og givende samarbeid mellom oss og EU. Det er flere områder hvor Norge har gått lenger enn EU i miljøsaker. Et eksempel på dette er spørsmålet om genmodifiserte organismer – såkalte GMO-er. På bakgrunn av klart mandat fra Stortinget har Norge ut fra føre var-prinsippet en meget restriktiv politikk for godkjenning av GMO-er. EU-kommisjonen har vist liten vilje til å anvende føre var-prinsippet i enkeltsaker. Dette har imidlertid ført til sterke reaksjoner fra opinionen i flere EU-land. Flere medlemsland har nedlagt moratorium på enkelte produkter, og EU-parlamentet har tatt til orde for et felles moratorium inntil revisjonen av direktivet om utsetting av genmodifiserte organismer er avsluttet. Signaler fra diskusjonen viser at flere EU-land ønsker regler som er i tråd med dem Norge vedtok allerede i 1993. En bredere risikovurdering, krav til at produktene skal være samfunnsnyttige, og at teknologien skal brukes på en etisk forsvarlig måte, er nettopp krav som nå ser ut til å vinne fram i EU. Regjeringen har fulgt opp stortingsvedtaket fra juni 1997 om antibiotikaresistens ved å forby genmodifisert mat og fôr med slike gener, og fremmet forslag om forbud i internasjonale fora. Det er gledelig at EUs vitenskapelige komiteer i høst for første gang har anbefalt å si nei til en genmodifisert potet, fordi den inneholdt et antibiotikaresistensgen. Så langt har kommisjonens forslag til merkeregler for genmodifiserte produkter i EU etter Norges syn vært for svake. Men de siste uformelle signaler vi har mottatt, tyder på at mange EU-land går inn for obligatorisk merking nær opp til det Norge har foreslått. Det vil i så fall være en viktig seier både for miljøet og for forbrukere over hele Europa. Gjennom flere år har det stått strid om patentering av bioteknologiske oppfinnelser i EU. I Norge er det tverrpolitisk motstand mot å tillate patent på liv, dvs. ta patent på levende organismer. Jeg kan ikke se at dette spørsmålet er tilfredsstillende løst i det kompromiss som i juni ble inngått mellom EU-parlamentet og Ministerrådet. Direktivet vil om kort tid bli sendt ut på bred høring i Norge. Nederland har som kjent inngitt en klage til EF-domstolen mot patentdirektivet og krevd at det blir annullert. Som utenriksministeren sa i redegjørelsen, vurderer vi nå om også Norge skal benytte adgangen vi har til å uttrykke vår holdning overfor domstolen. Det vil spesielt være viktig å få klarlagt Nederlands påstand om at direktivet strider mot Konvensjonen om biologisk mangfold. På en del områder ønsker vi i Norge å gå fortere fram enn EU, selv om retningen er den samme. Dette gjelder f.eks. kjemikalieområdet. Norge har et strengere regelverk enn EU bl.a. når det gjelder kjemikalier som kan være kreftfremkallende. Her er Norge i særlig grad en pådriver for å heve EUs beskyttelsesnivå opp på det norske. Samtidig har vi et nært samarbeid med EU vedrørende EUs forebyggende kjemikalieregime, som er et av verdens mest omfattende system for systematisk fremskaffing og vurdering av informasjon om kjemiske stoffers helse- og miljørisiko. Målet for dette arbeidet er en stadig forbedring av de miljøstandarder som gjelder i EØS-området. Også når det gjelder luftkvalitet, har vi nå gjennom St.prp. nr. 1 for 1998-99 fastsatt strengere krav enn de EU har på luftkvalitet, og også strengere enn de som ser ut til å komme ut av den behandlingen som nå foregår i EU. Klimautfordringene er blant de spørsmål vi har drøftet i våre møter med EUs presidentskap, med kommisjonen og i bilaterale møter med ulike medlemsland. Viktigheten av slike kontakter ble igjen understreket under statsministerens reise til Brussel og Bonn i forrige uke. Invitten til nærmere samarbeid som nå har kommet fra kommisjonen og formannskapet, er positive signaler. Fremover i klimaforhandlingene er det først og fremst viktig å få på plass de elementer som trengs for at Kyoto-protokollen skal tre i kraft. Dette gjelder særlig de såkalte Kyoto-mekanismene. Norge har siden Kyoto-konferansen samarbeidet nært med land i den såkalte Paraplygruppen, dvs. USA, Canada, Japan, Island m.fl., for å utvikle et internasjonalt regelverk for disse mekanismene. Det vil være helt nødvendig at det oppnås enighet mellom denne gruppen og EU om disse spørsmålene, og at man kommer fram til enighet med u-landene. Her kan det, som fremholdt fra EUs side, ligge en viktig brobyggerrolle for Norge. Både EU og Norge bygger i stor grad på nasjonale virkemidler i klimapolitikken. Det har vist seg at det tar tid å etablere virkemidler på fellesskapsnivå i EU, og dette har til nå ikke vært politisk mulig på avgiftssiden. Derfor er det svært spennende at flere EU-land nå har satt grønne skatter på dagsordenen, slik som vi har gjort her i Norge. Det siste eksemplet er Tysklands arbeid med minimumsnivåer for energiavgifter. Dette arbeidet blir ikke mindre spennende når Tyskland har ledertrøya i EU. Jeg ser derfor fram til i nær fremtid å drøfte disse spørsmålene både med min tyske kollega og med EUs miljøkommissær. Alle de nordiske miljøvernministrene har sett det som svært viktig å videreføre det tette samarbeidet vi tradisjonelt har hatt i Norden på miljøområdet, selv om våre land har valgt ulike veier i spørsmålet om EU-medlemskap. Dette følges bl.a. opp ved at de nordiske miljøvernministrene møtes forut for ministerrådsmøtene i EU. Der gjennomgår vi sammen hovedpunkter på dagsordenen og utveksler synspunkter. Dette tette nordiske samarbeidet har vært viktig også for å ta opp nye sentrale miljøspørsmål i EU-sammenheng og inn mot EU-land. Det er sammen med de andre nordiske landene Norge har protestert på utslippene av technetium fra Sellafield. Andre eksempler på dette er integrasjon av miljø i alle sektorer og produktorientert miljøinnsats. Gjennom aktiv innsats også i andre viktige fora er Norge med på å sette sitt preg på miljøutviklingen i Europa. Norge har vært pådriver i sur nedbør-arbeidet i regi av FNs økonomiske kommisjon for Europa, ECE, og vi har en sentral rolle når det gjelder havforurensning, innenfor bl.a. OSPAR og Nordsjøkonferansene. På natur- og kulturminnevernområdet er Europarådet og UNESCO viktige organ. OECD har fått en stadig mer sentral rolle for drøfting av overordnede miljøpolitiske prioriteringer, og gjennom globaliseringen vil WTOs arbeid i skjæringspunktet mellom handel og miljø bli svært avgjørende for den praktiske miljøpolitikken både i Europa og i resten av verden. Norge har bilateralt miljøsamarbeid med flere av søkerlandene til EU, og deltar ellers i et omfattende miljøvernsamarbeid med Øst-Europa i regi av «Environment for Europe»-prosessen. Miljøvernministrene i ECE-regionen vedtok i juni i fjor å styrke miljøvernsamarbeidet med de tidligere sovjetrepublikkene i Øst-Europa, Kaukasus og Sentral-Asia. Dette samarbeidet har som formål å styrke miljøverninstitusjoner og miljøvernlovgivning, integrere miljøhensyn i næringslivet og finansiere miljøvernprosjekter i disse landene. Jeg mener at norske bidrag til den internasjonale innsatsen i dette området er svært viktig og bør ses i sammenheng med det norske formannskapet i OSSE. Århus-konvensjonen om retten til miljøinformasjon, som ble vedtatt i sommer, vil bli et meget viktig virkemiddel i den miljøpolitiske utviklingen i Europa. For både innenfor EU, i Øst-Europa og i Russland er økt åpenhet, innsikt og folkelig deltakelse en forutsetning for å bringe miljøpolitikken videre. Miljøproblemene er globale. Det er derfor viktig at vi samarbeider på tvers av både landegrenser og verdensdeler for å løse dem. Norge har med sin samarbeidsform til EU en unik sjanse til å kombinere et tett og aktivt europeisk samarbeid med det å kunne spille en brobyggerrolle i forhold til andre deler av verden.