Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2007-11-08:
Representanten Ingebrigt Sørfonn beskrev reformtraktaten som en hinduistisk sjelevandring og etterlyste i redegjørelsen en påpekning av om traktaten medfører økt overføring av suverenitet. EU-samarbeidet er i sitt vesen en overføring av suverenitet. Det er nødvendig hvis et internasjonalt samarbeid skal være forpliktende. Hvordan skulle det ellers være forpliktende, hvis landene ikke er villige til å gi fra seg suverenitet? Det skulle jeg gjerne hatt Sørfonns vurderinger av, for jeg tror Sørfonn er enig i at vi trenger forpliktende internasjonalt samarbeid. Hvordan vil Sørfonn betegne Norges situasjon, som har overført suverenitet til 27 naboland og selv frasagt seg stemmeretten? Jeg vet ikke om han kan finne inspirasjon i hinduismen, men jeg synes han burde reflektere litt over det problemet. EUs reformtraktat reiser nye utfordringer i vårt forhold til EU-samarbeidet. Jeg vil peke på noen av dem. Traktaten vil forsterke den utviklingen vi allerede har sett, nemlig at EUs initiativ ser alle politikkområder og tiltak i sammenheng. To aktuelle saker illustrerer dette på en god måte: grønnboka om energi og klima og blåboka om maritim politikk. Disse prosessene vil munne ut i mange politiske tiltak som vil omfatte ulike områder. Det vil bli uklart hva som er EØS-relevant, og hva som ikke er det. Det blir en utfordring for EFTA-landene. Vil også Liechtenstein være med på å ta de tingene Norge og Island ser seg tjent med fra blåboka om maritim politikk inn i EØS-avtalen? Reformtraktaten gir økt makt til EU-parlamentet. Den gir grunnlag for økende bruk av såkalt soft legislation og andre metoder for å utvikle en felles politikk, metoder som ikke fanges opp av EØS-avtalens instrumenter for hvordan EFTA-landene skal kunne delta i prosessene og ivareta sine interesser. Det utfordrer vår evne til nettopp å ivareta våre interesser. To aktuelle direktiver, REACH og tjenestedirektivet, gjennomgikk omfattende endringer under behandlingen i EU-parlamentet. I den prosessen sto EFTA-landene helt på sidelinjen. Det svekker verdien av det påvirkningsarbeidet vi kan gjøre i henhold til avtalen, i ekspertgrupper og overfor kommisjonen, og den lobbyvirksomhet vi kan utøve overfor de enkelte medlemslands regjeringer. EØS-avtalens struktur forutsetter at det er et klart skille mellom det som gjelder det indre marked, og det som faller utenfor. Men for EU-landene er dette helt uinteressant. To aktuelle eksempler er det europeiske kvotesystemet og EUs arbeid med migrasjonsutfordringene. Denne utviklingen reiser nye krav til samholdet mellom tre svært ulike EFTA-land, som det har vært lite oppmerksomhet om. Vi har sett det tydelig når det gjelder kvotesystemet. Norge var ganske alene om å ønske dette inn i EØS-avtalen, noe som forsinket arbeidet. Vi har også sett det i forhold til direktivet om tredjelandsborgeres rett til bosetting, hvor vi var svært nær en reservasjonssituasjon. På møtet i den felles parlamentarikerkomiteen mellom EFTA og EU-parlamentet neste uke vil vi drøfte hvilke utfordringer reformtraktaten kan skape for EØS-avtalen i årene som kommer. Her vil vi kunne få viktige innspill til den vurdering vi selv må gjøre, og som utenriksministeren har varslet at Regjeringen vil ta initiativet til. Det spørsmålet som reiser seg, er om Norge, Island og Liechtenstein kan fortsette å håndtere disse problemstillingene fra sak til sak, eller om det er behov for å se på selve strukturen i EØS-avtalen. Representanten Erling Sandes ønske om å se på EØS-avtalen kan fort bli oppfylt, men kanskje ikke med det perspektiv han har i tankene. EØS-avtalen la grunnlaget for en langt dypere integrering i EU-samarbeidet enn den gamle handelsavtalen gjorde. Vi er ikke bare med i det indre marked, vi fikk også adgang til de mange samarbeidsprogrammene som EU har satt i gang, og vi er med i nærmere 30 ulike slike. Vi er med i ti av byråene, som jo er viktige instrumenter for forvaltning og utvikling av regelverk på ulike områder. Schengen-avtalen fra 1997 brakte oss inn i samarbeidet på det området hvor samarbeidet mellom EU-landene har utviklet seg sterkest de siste årene. Norge har i alt 53 samarbeidsavtaler med EU. Norge har faktisk et så omfattende samarbeid med EU at vi er mer integrert i EU-samarbeidet enn medlemslandet Storbritannia. Likevel er vi, som utenriksministeren avsluttet sin redegjørelse med, henvist til å svare på de initiativ som kommer fra EU. Det kaller også på den refleksjon som Regjeringen ønsker å stimulere til gjennom en aktiv europapolitikk.