Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2012-11-08:
Da Stortinget vedtok skattereformen av 1992, var det noen viktige prinsipper som lå til grunn. Det ene var likebehandling, som vi var inne på i den forrige debatten, det andre var bredt skattegrunnlag og det tredje var lave satser. Det ble gjort viktige endringer når det gjelder både opprydning i avskrivningssatser og fjerning av avsetningsordninger. Jeg tror at en i ettertid, med ganske bred penn, kan si at en viktig grunn til at norsk økonomi kom seg etter nedturen tidlig på 1990-tallet, var den skattereformen som ble gjennomført. Dette både fordi en fikk fram investeringer som var lønnsomme både for bedrifter og for samfunnet totalt sett, og fordi skattereformen bidro betydelig i den sammenhengen til å gjenopprette vekstkraften i norsk økonomi. Så er det slik at skatt jo bare er én av flere faktorer som har betydning for om et land er bra å investere i. Det er mange andre rammebetingelser som også er viktige: Forutsigbarhet, politisk stabilitet, god tilgang på arbeidskraft og ikke minst tillit mellom de ulike aktører i markedet. Gode velferdsordninger og en høy grad av sosial likhet og sosial sikkerhet er også viktig. Én side ved det er at en også må se på bedriftenes skattebelastning i forhold til hvor mye bedriftene kan «lene seg mot» en fellesfinansiert velferd ved ansattes sykdom, permitteringer mv. Så er det viktig for næringslivet at det blir ført en ansvarlig og forutsigbar økonomisk politikk. Det har vi også diskutert og skal diskutere mer i Stortinget – handlingsregelen, innfasing av oljeinntekter og det som legger til rette for at vi har et godt rammeverk rundt den økonomiske politikken. Det spesielle ved den norske modellen, som dreier seg om samarbeid mellom myndighetene og partene i arbeidslivet, er viktig. Jeg viser her også til det som det bl.a. er varslet om, at vi nå vil gå igjennom erfaringene med inntektsoppgjørene for å se hva vi kan gjøre framover for i fellesskap å ta tak i den kostnadsutfordringen som norsk næringsliv har og står framfor. Generelt sett er det slik at Norge blir sett på som et godt land både å investere og drive næringsvirksomhet i. Det blir ikke minst understreket av at vi de siste årene faktisk har opplevd å få veldig gode, stabile skatteinntekter fra næringslivet, og at vi har klart å opprettholde veksten på et høyt nivå, inklusiv året i år og de utsiktene vi ser for 2013. Det er også bred enighet om at vi skal ha en selskapsskatt. Det er ikke det debatten dreier seg om. Selskaper er juridiske personer. De blir pålagt skatter, men de bærer ikke skattene i økonomisk forstand. Det er det bare fysiske personer som kan gjøre. Selskapsskatten blir båret av eierne, f.eks. gjennom reduserte overskudd. Arbeidstakerne kan få mindre lønn enn de ellers kunne ha fått, leverandører lavere priser og kunder økte priser, for å si det på den måten. Slik sett er selskapsskatten også en slags indirekte skatt på arbeidstakers lønn, og det bidrar til å velte skattebyrden over på andre aktører i samfunnet. Det jeg oppfatter er det viktige poenget fra interpellanten, er at Norge – i likhet med mange andre land som har en liten og åpen økonomi med stor kapitalmobilitet – må se på det terrenget som dette landet befinner seg i. En kan dra fram mange grunner til at en har en selskapsskatt, men jeg skal la det ligge akkurat nå. Det er ingen tvil om at den globale økonomien og stadig mer mobile skattegrunnlag setter krav til at selskapsskatten må være konkurransedyktig. Som interpellanten var inne på, gikk vi i 1992 lenger enn de fleste andre land. Så opplever vi nå selvsagt at andre land etter hvert har kommet på siden av og forbi Norge i prosent. Gjennomsnittlig selskapsskatt for de 27 EU-landene har gått ned fra 35 pst. i 1995 til 23 pst. nå. Det er den formelle skattesatsen. Den effektive selskapsskattesatsen har også gått ned, men ikke like mye, fordi satsreduksjoner ofte er blitt kombinert med grunnlagsutvidelser. Hvis vi ser på statistikken, havner Norge omtrent midt på tabellen, for å si det slik. Selvsagt er det også store forskjeller mellom landene – satsen varierer fra 10 pst. i Bulgaria og Kypros, til 36 pst. i Frankrike – bare så det er sagt. Interpellanten henviser til det som skjer i Sverige. Der har regjeringen nå i statsbudsjettet sitt foreslått å redusere selskapsskattesatsen fra 26,3 pst. til 22 pst. Samtidig foreslår den svenske regjeringen å begrense selskapenes mulighet for å fradragsføre renteutgifter på lån mellom selskaper i samme interessefellesskap. Danmark har lenge hatt slike regler. Når vi ser på de endringene som skjer i selskapsskatten internasjonalt, er det altså ikke et signal om en ensidig vekt lagt på skattekonkurranse, det er – slik jeg ser det i hvert fall – også et ønske om å beskytte egne skattegrunnlag og motvirke at multinasjonale selskaper utnytter skatteforskjellen mellom land. Selve utformingen av selskapsskatten er under debatt. Mange peker på at det er en svakhet ved selskapsskatten at den favoriserer gjeld framfor egenkapital. Favoriseringen består i at selskapet får fradrag for gjeldsrenter, men ikke for utbytte. Multinasjonale selskaper kan bruke fradraget for gjeldsrenter til å flytte overskudd fra høyskatteland til lavskatteland. Det betyr at det er svakheter ved selskapsskatten som det er viktig å se på. I Sverige er det nedsatt et utvalg, Företagsskattekommittén, som skal se på utformingen av selskapsskatten og avgi rapport innen 1. oktober neste år. En del av mandatet for dette utvalget er å foreslå en mer nøytral beskatning av egenkapital og gjeld. De skal vurdere begrensninger i rentefradraget og fradrag for å beregne normalavkastning av egenkapitalen. Det kan derfor ikke utelukkes at det kan bli ytterligere større omlegginger i den svenske selskapsskatten i løpet av de nærmeste årene. England er også i ferd med å reformere selskapsskatten gjennom lavere sats kombinert med et utvidet skattegrunnlag. For å gå tilbake til der jeg begynte – det er slik at den norske selskapsskatten har en fornuftig innretning og en solid prinsipiell forankring. Men selvsagt må vi også, i likhet med våre naboland, vurdere hvordan vi best kan beskytte det norske selskapsskattegrunnlaget framover, i balanse med det som er næringslivets behov, for å bidra til en solid og god verdiskaping i landet. Så en viktig oppgave for departementet er å følge nøye med – og det gjør vi – og på den bakgrunn vurdere eventuelle tiltak. Blant annet vurderer Finansdepartementet nå mulige tiltak for å motvirke at internasjonale selskaper fører fradrag til Norge og inntekter til lavskatteland. Jeg har ingen ambisjoner om å delta i en internasjonal skattekonkurranse der målet er å få lavest mulige satser. Vi skal ha et godt system både for bedrifter og for enkeltpersoner, som skal understøtte velferdsstaten og verdiskaping og produksjon i Norge. Samtidig skal skattesystemet bidra til en effektiv ressursbruk. Jeg mener at i stort avhenger konkurranseevnen til Norge av at vi kan bruke ressursene på en måte som gir et godt grunnlag for produksjon og god avlønning, samtidig som vi kan holde arbeidsledigheten nede og ha full sysselsetting. Hvis vi ser på Norge sammenlignet med andre land den siste tiden, kan det se ut som vi har et godt produksjonsskattegrunnlag i Norge. Det er det viktig at vi passer på, verner om og bygger under for framtiden. Et godt og effektivt skattesystem er, som jeg nevnte i den forrige debatten, en viktig del av dette arbeidet. Jeg vil i grunnen på en enkel og likefram måte forsikre interpellanten om at finansministeren følger godt med. Og der jeg ser at det er behov for endringer, skal jeg også jammen vurdere om jeg skal fremme forslag til endringer. Men det må settes inn i en større diskusjon og en større helhet som dreier seg om det økonomiske grunnlaget for produksjon og sysselsetting i Norge.