May Britt Vihovde (Venstre), 2001-05-14:
Venstre set mennesket i sentrum – den einskilde borgar. Den offentlege forvaltninga skal vera der for å løysa oppgåver som blir for store for den enkelte. Samstundes meiner me at det må vera klare grenser for det offentleges makt og utbreiing. Det offentlege må ikkje ta på seg oppgåver som best kan løysast av private, av frivillige organisasjonar eller av dei naturlege nettverka i heim og nærmiljø. Me er avhengige av at det finst klare grenseoppgangar og skilje mellom det som er offentleg verksemd, og det som er private interesser. Og ofte kan me oppnå like god politisk styring av utviklinga dersom me set klare krav til løysing av dei oppgåvene me har ugjorde, for så å la andre utføra dei. Regjeringa Bondevik fekk, under leiing av nærings- og handelsminister Lars Sponheim, utarbeidd programmet «Eit enklare Noreg». Målet var å utvikla ei forvalting som det er enklare for brukarane å møta. Eg vil her trekkja fram følgjande tiltak: all statleg verksemd skal gi brukarane sine serviceerklæringar, dvs. ei konkret og lett forståeleg framstilling av kva dei kan forventa i sitt møte med etaten enklare og forståeleg språk i offentlege dokument felles inngangsport for all offentleg informasjon – då tenkjer eg på elektronisk informasjon, det som ligg i telekommunikasjonen vår elektronisk datautveksling og rapportering offentlege servicekontor vurdering av forvaltinga sin interne effektivitet, forenkling og omfordeling av oppgåver Det viktigaste er å frigjera meir av dei offentlege ressursane til tenesteproduksjon og bruka mindre til administrasjon og kontroll. Men den einskilde innbyggjar er ikkje berre brukar av det offentlege i tydinga kunde eller klient. Ein er òg samfunnsborgar med rett til å delta og påverka, og med krav på rettstryggleik. I si utgreiing peikar statsråd Kosmo på ein forskriftsdugnad der Regjeringa forventar at minst 570 landsdekkjande forskrifter blir oppheva. Desse, pluss om lag 113 til, var klare for utskifting då Kosmo vart statsråd. Så her er det ikkje meir tid å mista. Venstre sitt forslag om å innføra solnedgangslover er òg eit bidrag til forenkling. Det er behov for ei skikkeleg opprydding i lovverket for å sikra eit enklare og meir oppdatert lovverk og for å gjera det enklare for borgaren å finna fram. Vi har nærare 6 000 lovparagrafar som regulerer kommunesektoren, og det seier seg sjølv at det kommunale sjølvstyret er svekt. Skal det offentlege klara å utføra dei velferdsoppgåvene som er nødvendige, må me bruka den menneskelege kapitalen mest mogleg effektivt. Venstre ønskjer å innføra borgarlønn, såkalla garantert minsteinntekt. Med borgarlønn kan samfunnet forenklast og ei rekkje ordningar avviklast. Ressursar i ein arbeidsmarknad der behova står i kø, kan frigjerast, og det vil innebera ei kraftig forbetring av verdiskapinga og effektiviteten i offentleg sektor. Ei mengd sosial- og trygdeytingar og studiefinansiering vil kunna inngå i ei borgarlønn. Venstre ønskjer samordning av kommunale sosialkontor, statleg trygdeetat og statleg arbeidsmarknadsetat. Då får brukaren ein instans å halda seg til, og det kan sparast store ressursar gjennom forenkling – ressursar som kan brukast til å gjera kvardagen enklare og meir verdig for den som treng hjelp. Me treng betre samarbeid og samhandling mellom ulike offentlege etatar. Dette først og fremst for å gi det einskilde mennesket den hjelpa det treng. Her må det visast større fleksibilitet og skjønn enn i dag. Når me ser på frivillig sektor, ser me òg høvet til å få redusert skjemaveldet, ved at alle dei frivillige som stiller opp, kan bruka si tid ikkje på å fylla ut skjema, men på å jobba for sitt nærmiljø. Eg har òg lyst til å trekkja fram det som går på tryggingstiltak, på kystforvalting. Det er faktisk ti ulike departement som i dag har ansvaret for tryggingstiltaka langs kysten vår, så her er det store moglegheiter for forenkling og forbetring. Når det gjeld tilsynsmyndigheitene, har Venstre fleire gonger foreslått ei samordning av dei, rett og slett for å bruka den kompetansen som finst her, for det er ofte behov for den same kompetansen. Men den største utfordringa er konkurransen om arbeidskraft. Me har store behov for å utnytta dei ressursane som finst i offentleg forvaltning, men når me òg veit om det store behovet rundt omkring for arbeidskraft, og veit om bedrifter som må seia nei til oppdrag fordi dei manglar folk til å utføra jobben, då ser me òg behovet for å opna for større arbeidsinnvandring, og eg håpar at Arbeidarpartiet vil visa litt større fleksibilitet – for det er dei som sit med nøkkelen.