Nikolai Astrup (Høyre), 2010-02-18:
Det er foreløpig langt mellom ord og handling i Regjeringens klimapolitikk. Regjeringens sendrektighet er spesielt uheldig for næringslivet og industrien, som er avhengig av forutsigbare rammevilkår for å fatte investeringsbeslutninger. Det er verre ikke å vite enn å vite at det blir verre. Å realisere fangst og lagring av CO2 fra store punktutslipp i industrien innen 2020 er en krevende øvelse. Fremdeles gjenstår betydelig teknologiutvikling, og veien er lang fra unnfangelse til ferdig fullskalaanlegg. Dette bør vi ha lært av prosessen på Mongstad, og det er også på Mongstad vi må lære å krabbe før vi kan gå til industrien, selv om vi er enige om at det må forskes målrettet på industrifangst i årene fremover. Vi har hørt lenge at anlegget på Mongstad skal stå ferdig i 2014. De siste månedene synes det klart at 2014 er et bevegelig mål. Det snakkes om 2015, men det finnes alltid optimister. Høyre støtter utviklingen av rense- og lagringsteknologi på Mongstad. Oljeinntektene, i kombinasjon med noen av verdens fremste teknologi- og kompetansemiljøer, setter oss i en unik posisjon til å være en del av løsningen på klimakrisen. Målet må være å utvikle teknologi som bidrar til at krisen ikke bare blir et problem, men like mye en mulighet som skaper nye, grønne arbeidsplasser. Det må likevel være lov å stille noen kritiske spørsmål til prosessen og gjennomføringen på Mongstad. Dersom Norge skal satse 25 milliarder kr av skattebetalernes penger på ett fullskalaanlegg for rensing og lagring av CO2, må vi forsikre oss om at prosjektet realiseres innenfor en tidsramme som gjør at teknologien fremdeles er aktuell når anlegget står ferdig, og at den kan brukes i anlegg i andre land til en pris som er overkommelig for flere enn verdens rikeste land. Det skal nedlegges et betydelig forsknings- og teknologiutviklingsarbeid i testsenteret på Mongstad. Eierskapet til resultatene av dette arbeidet vil naturlig ligge hos dem som eier teknologien, i dette tilfellet Alstom og Aker Clean Carbon. Staten vil betale en betydelig del av gildet, som staten, nasjonale forsknings- og teknologimiljøer og andre viktige samfunnsaktører ikke får ta del i. Da er det naturlig å spørre statsråden: Hvordan skal andre forskningsmiljøer få glede av det betydelige arbeidet som skal nedlegges på Mongstad? Hvordan vil statsråden sikre at en investering på nesten 6 milliarder kr til et testsenter og kanskje ytterligere 25 milliarder kr for et fullskalaanlegg, gir smitte- og læringseffekt til tilsvarende anlegg i industrien? Statsråden skriver i et brev til komiteen at teknologisenteret på Mongstad vil «ha stor overføringsverdi ved utvikling av fangstprosesser for industriutslipp». Hvis det er riktig at Aker og Alstom eier forsknings- og testresultatene, og jeg tar forbehold om at jeg her kan ta feil, hvordan mener statsråden at testsenteret skal ha stor overføringsverdi for tilsvarende industrianlegg? Har statsråden mottatt indikasjoner fra selskapene på at dette er informasjon de er villig til å dele, f.eks. med de øvrige norske forskningsmiljøene som jobber med CCS? Kan statsråden redegjøre for hvordan disse problemstillingene er behandlet i avtalene som regulerer forholdet mellom staten som sponsor og de kommersielle aktørene som er involvert på Mongstad, inklusive Statoil? Dersom vi lykkes på Mongstad, og det må vi håpe at vi gjør, kan teknologien gjøres kommersielt tilgjengelig for anlegg i andre deler av verden. Har staten sikret at den også får ta del i en eventuell oppside av investeringene på Mongstad, eller er både oppsiden og eierskapet til teknologien forbeholdt Aker Clean Carbon og Alstom? EU har lansert et svært ambisiøst og offensivt program for fangst og lagring av CO2. Det er strålende. Konkurranse gjør oss bedre, og vi trenger et mangfold av løsninger. I disse OL-tider kan det likevel være greit å minne om at en enkel seier er å foretrekke fremfor det mest kompliserte nederlag. Det er ingen grunn til å smøre seg bort på Mongstad. Vi har alle muligheter til å lykkes.