Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2009-11-12:
Jeg vil først få lov til å takke for de gode ordene i starten av representanten Sanners innlegg. Jeg skal prøve å gjøre så godt jeg kan, så får vi se etterpå hva historien sier. Hovedformålet med den økonomiske politikken må være å få lavest mulig arbeidsledighet, høy sysselsetting, en stabil økonomisk utvikling og en bærekraftig utvikling. Det er de grunnleggende hensynene i Regjeringens økonomiske politikk. Den største utfordringen er å klare å oppebære det jeg kaller generasjonskontrakten. Den handler om at vi som lever i dag, må dekke våre behov uten å ødelegge kommende generasjoners mulighet til å dekke sine. Ikke bare ungene våre, men også ungene til dem som kommer direkte etter oss, skal kunne vokse opp i et trygt og godt samfunn.Det krever at vi forvalter de ressurser vi har fått fra våre foreldre og besteforeldre, på en god og bærekraftig måte. Den økonomiske politikken må bygge på prinsippet om bærekraftig utvikling. Det stiller krav til forvaltningen av de ressurser vi har – både mennesker, naturressurser og miljø. Politikken skal legge til rette for høy sysselsetting og verdiskaping, ikke minst gjennom redusert utstøting fra arbeidslivet. Oljeformuen må forvaltes i et langsiktig perspektiv. Vi må ta vare på miljøet og fordele godene på en rettferdig måte. En bærekraftig utvikling stiller derfor krav til utformingen av politikken på mange områder. Regjeringen følger handlingsregelen for en gradvis innfasing av oljeinntekter i norsk økonomi. Handlingsregelen sikrer en forutsigbar bruk av oljepenger, samtidig som vi sparer til dem som kommer etter oss. Regelen slår imidlertid også fast at budsjettet skal ta hensyn til den økonomiske situasjonen. I oppgangstider, med høy aktivitet og press i økonomien, skal vi bruke mindre enn forventet avkastning. I nedgangstider er det motsatt, slik tilfellet har vært gjennom 2009 og vil bli inn i 2010. Finanskrisen og det påfølgende internasjonale økonomiske tilbakeslaget innebar en betydelig fare for at også norsk økonomi skulle gå inn i en dyp nedgangskonjunktur. I den situasjonen var det riktig å legge finanspolitikken betydelig om og i en mer ekspansiv retning. Dette har det vært bred politisk enighet om. Så sent som ved behandlingen av revidert nasjonalbudsjett i 2009 var det – for å si det slik – ikke akkurat moderasjon i pengebruken som preget forslagene fra opposisjonspartiene heller, men det får vi på en måte notere oss litt i parentes, så langt. Utsiktene for norsk økonomi i 2010 er bedre nå enn tidligere lagt til grunn, men usikkerheten er fortsatt betydelig. Ikke minst fra industrien kommer det signaler om at noe kanskje er i ferd med å skje – at virkningene av finanskrisen langt fra er over. Ser vi litt ut i den store verden, ser vi at handelen mellom store land ennå ikke er i balanse. De viktigste vekstimpulsene fra utlandet kommer fortsatt fra de sterke økonomiske stimuleringstiltakene og fra gjenoppbygging av varelagre. Vi vet at disse impulsene er forbigående. Selv om situasjonen ser bedre ut i Norge enn i mange andre land, anslås veksten i fastlandsøkonomien til å være lavere enn trendvekst også i 2010. Den økonomiske veksten ventes ikke å bli sterk nok til å forhindre at arbeidsledigheten øker noe fra i år til neste år. Regjeringen har derfor i denne situasjonen funnet det riktig å legge opp til et svakt ekspansivt budsjett for 2010. Dette bidrar til å sikre sysselsettingen. De ulike virkemidlene i den økonomiske politikken må virke sammen for å få en stabil utvikling i norsk økonomi. Både finanspolitikken og pengepolitikken har blitt lagt kraftig om det siste året for å bidra til å dempe utslagene på sysselsetting og arbeidsløshet i Norge. Etter å ha satt renten ned til et rekordlavt nivå har Norges Bank nå økt renten med ¼ prosentpoeng. Banken har samtidig varslet at renten skal videre opp. På samme måte innrettes budsjettet slik at stimulansen til økonomien gradvis trappes ned. Selv om renten settes noe opp framover, ventes den likevel å holde seg vesentlig lavere neste år enn det en må forvente i en normal konjunktursituasjon. Budsjettet for 2010 er begrunnet og i tråd med handlingsregelen. Samtidig står vi nå overfor store utfordringer i den økonomiske politikken, både de nærmeste årene og på lengre sikt. Bruken av oljeinntekter er brakt opp på et høyt nivå. Offentlige utgifter er også kommet opp på et høyt nivå. Målt som andel av Fastlands-Norges BNP anslår vi nå offentlig forvaltnings utgifter til om lag 56,3 pst. i 2009 og 56,7 pst. i 2010. Dette er på linje med nivået i 2003, som var slutten på forrige lavkonjunktur. En aktiv bruk av finanspolitikken i krisetider krever at vi holder igjen i budsjettpolitikken i gode tider. Etter hvert som utsiktene blir bedre og veksten i økonomien tar seg opp, må bruken av oljeinntekter igjen bringes tilbake til 4 pst.-banen for realavkastningen av Statens pensjonsfond – Utland. Vi vet at dette vil bli krevende, men det er nødvendig, og det er mulig – og vi har klart det før. Under konjunkturnedgangen i Norge på begynnelsen av 1990-tallet brukte vi mye oljeinntekter. Fra 1992 til 1996 greide vi likevel å halvere bruken av oljeinntekter. Gjennomsnittlig årlig vekst i statsbudsjettets reelle, underliggende utgifter var om lag ½ pst. i denne perioden. Norsk økonomi ser annerledes ut nå enn i 1992. Erfaringene fra 1990-tallet illustrerer likevel at det er mulig å vende tilbake til 4 pst.-banen innen en rimelig tidshorisont. Dette vil være en prioritert oppgave, som Regjeringen vil fokusere sterkt på framover. I tillegg må produksjonsgrunnlaget i Fastlands-Norge styrkes. Kostnadsnivået er en stor utfordring. Det vil være nødvendig med et godt samarbeid med partene i arbeidslivet – og med det politiske miljøet for øvrig – for å få til en lavere kostnadsvekst. Inntektspolitikken er helt sentral i så måte. På lengre sikt står vi overfor ytterligere utfordringer. Som interpellanten pekte på, ser vi den demografiske utviklingen for årene framover. Aldringen av befolkningen vil få store konsekvenser for utviklingen i offentlige finanser. Som det også er blitt sagt: Mye av handlingsrommet for innfasing av oljeinntekter i norsk økonomi ligger nå bak oss. Det betyr at disse inntektene ikke kan finansiere en særlig større andel av statens utgifter i framtiden enn de gjør i dag. Over tid må offentlige budsjetter balansere. Jeg viser her til Perspektivmeldingen 2009, der inndekningsbehovet – sett i en generasjonsmessig sammenheng – ble anslått til 3¼ pst. av fastlands-BNP i 2060. Så det er store utfordringer i forbindelse med den såkalte generasjonsbalansen i årene framover. Den siste informasjonen vi har, viser at det langsiktige finansieringsbehovet har økt til i overkant av 6 pst. av fastlands-BNP. Det innebærer at vi på lengre sikt må gjennomføre tiltak i denne størrelsesorden for å begrense utgiftene eller øke inntektene i offentlig sektor, eller også øke inntektene fra privat sektor. De langsiktige budsjettframskrivingene er basert på en forutsetning om at ulike velferdsordninger videreføres med samme dekningsgrad og ressursbruk pr. bruker som i dag. En fortsatt utbygging av offentlige velferdsordninger vil stille budsjettpolitikken overfor ytterligere finansieringsutfordringer på lang sikt. Pensjonsreformen er en av de viktigste bidragene for å få økonomien inn i en mer generasjonsmessig balanse. Levealdersjusteringen er viktig. Samtidig ser vi at pensjonsreformen vil gi større insentiver for å øke arbeidsinnsatsen over livsløpet. Min generasjon, når vi blir litt eldre, må kanskje være villige til å bidra enda mer for å få dette til. Skal vi lykkes for å møte utfordringene knyttet til finansieringen av velferdsordningene, må vi lykkes med arbeidslinjen. Jo færre som støtes ut, jo bedre er det. Deltakelse i arbeidslivet gir økt velferd og sosial utfoldelse for den enkelte. Pensjonsreformen er et resultat av et godt politisk håndverk og en bred enighet på tvers av partigrensene. Det er et tilsvarende bredt politisk ansvar å slå ring rundt og trygge den framtidige finansieringen av velferdsmodellen, og jeg ser fram til et godt samarbeid med hele Stortinget i så måte.