Bent Høie (Høyre), 2008-12-15:
Den saken vi har til behandling i dag, er historien om elefanten som ikke bare fødte en mus, men om elefanten som fødte en død mus. Da denne saken ble presentert for Stortinget etter regjeringsskiftet, var de ordene som ble brukt, at dette skulle være den største demokratireformen i moderne tid. Vel, jeg tror at engasjementet og innholdet i denne proposisjonen står for seg selv som en bekreftelse på at den type spådom ikke slo helt til. Man har nå endt opp med en løsning der flertallet går inn for å tilføre fylkeskommunene noen flere oppgaver, men på de fleste områdene vil jo allikevel disse oppgavene også ivaretas av fylkesmannen, og det vil være en god del dublering av oppgaver mellom fylkesmannen og fylkeskommunene i enda større grad enn i dag. Det betyr at i realiteten er den saken vi har til behandling i dag, som også representanten Thomsen var inne på, en videreføring av den rød-grønne regjeringens kontinuerlige angrep på det kommunale selvstyret. Kommunene vil igjen oppleve ikke bare å bli overprøvd av fylkesmannen, men i enda større grad å bli overprøvd av fylkeskommunene i forhold til sine lokale beslutninger. Jeg er veldig glad for at saksordføreren fra Arbeiderpartiet ikke tok de største og de tyngste ordene i sin munn da han la fram denne saken. Jeg har nemlig en drøm om at Arbeiderpartiet i neste stortingsperiode, når de blir kvitt tvangstrøyen fra Senterpartiet og SV, skal kunne være med på en bred politisk forankret demokratireform som tar utgangspunkt i kommunenes oppgaver. For hovedproblemet med denne reformen er at den har hatt som utgangspunkt å bevare et forvaltningsnivå som gjennom flere års forsøk har vist seg ikke å ha den nødvendige legitimitet verken hos staten eller hos kommunene. Statens manglende tro på fylkeskommunene har jo kommet til uttrykk kontinuerlig, men det sterkeste var da man overførte ansvaret for spesialisthelsetjenesten til staten. Man overførte ansvaret for barnevernet og forsøkte så gjennom et flertall som denne regjeringen har, å lage en reform som en gang for alle skulle sikre fylkeskommunenes videre eksistens ved å danne landsdelsregioner med store oppgaver. Det lyktes ikke, og det vil stå i historien som det siste forsøket på å redde fylkeskommunene. Nå er man da kommet i den situasjonen at heller ikke kommunene gir fylkeskommunen legitimitet, og det klareste beviset for det er at alle kommuner i dette landet nå har etablert regionale samarbeidsfora, der kommunene nettopp samarbeider om de oppgavene som man sa skulle være fylkeskommunenes fremste oppgave, nemlig regional utvikling, planlegging og næringssamarbeid. Alt dette gjør kommunene i samarbeid i de regionale fora. Fylkestingenes beslutninger på disse områdene har ingen legitimitet med mindre de er forankret i enighet mellom kommunene i de regionale organene. Det betyr at den løsningen som nå gjenstår, er en løsning som tar utgangspunkt i kommunene, en diskusjon om kommunenes oppgaver, der en ser for seg større og mer robuste kommuner som kan ta et helhetlig ansvar for barnevern, for videregående opplæring, for kollektivtransport, et større ansvar innenfor arbeidsformidlingen, Nav, altså en oppgavereform som gjør at beslutninger fattes nærmere der folk bor, som krever mindre statlige reguleringer og flere løsninger i nærheten av folk. Det som er bra med den saken vi har til behandling i dag, er at den setter en viktig sluttstrek for diskusjonen om fylkeskommunen og starten på en ny diskusjon om en helt ny forvaltningsreform. Jeg er veldig glad nå for å se at i utkastene til partiprogram for partiene på ikke-sosialistisk side er dette tanker som deles i alle partier, og mitt håp er at det også er tanker som snart vil deles av Arbeiderpartiet.