Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2013-12-12:
Det budsjettet Stortinget vedtar i dag, er med noen unntak et godt budsjett for kunnskapssektoren. Budsjettet følger i hovedtrekk det framlegget som regjeringen Stoltenberg la fram, et budsjett som bygger på det som har vært vår linje i åtte år med rød-grønn regjering: å sette skole foran skattekutt, å satse på kunnskap og kvalitet, og å sette innsatsen inn på en god fellesskole for alle, hvor alle barn blir sett og får muligheten til å realisere sitt potensial. Satsingen har gitt resultater. Selv om PISA-undersøkelsen av 10.-klassingene i 2012 ikke ga det løftet som mange hadde håpet på, ser vi at elevene blir stadig dyktigere og lærer stadig mer. Flere timer, flere årsverk, tidlig innsats, tydelige læringsmål og bedre systematisk oppfølging, sammen med læringsstøttende prøver, statsstøtte til videreutdanning av lærere, bedre skolebygg, leksehjelp og klare læringsmål har gitt resultater. Klarest ser vi det blant de yngste elevene, de som har hatt mest nytte av det kunnskapsløftet den rød-grønne regjeringen gjennomførte. Vi ser at tiåringene har en framgang som tilsvarer et helt skoleår, og sammen med Finland nå regner best i Norden i sitt årskull. Vi er ikke i mål, men vi er på rett vei, og det er det grunn til å gi norske lærere og elever honnør for. Vår oppgave er å legge grunnlaget for at en god skole kan bli enda bedre. Men vi skal aldri glemme at det er elevene, lærerne og foreldrene som gjør hovedjobben. Vi må aldri glemme å fortelle om den store og gode jobben som gjøres i veldig mange klasserom. Også PISA-undersøkelsen viser framgang på noen områder. Det er mer ro i klasserommet, muligheten for konsentrert læring er større, svært mange elever gir ros for samarbeidet mellom elev og lærer, og norsk skole klarer bedre enn skolen i de aller fleste andre land å utjevne for ulike sosiale utgangspunkt blant elevene. Det har vært bred enighet om mange av satsingene i Kunnskapsløftet. Det startet da jeg som utdanningsminister satte ned Søgnen-utvalget i 2001. Min etterfølger utvidet mandatet og endret noe på sammensetningen. Ekstraoppdraget som utvalget fikk, om å utrede et kutt i grunnskolen fra 10 til 9 år, ble heldigvis aldri fulgt opp av Bondevik-regjeringen. Et helt skoleår mindre hadde neppe bidratt til noe kunnskapsløft. I 2004 kom stortingsmeldingen, og med budsjettet for 2006 kunne en rød-grønn regjering starte gjennomføring av Kunnskapsløftet. Det er likevel noen viktige forskjeller, selv om det kanskje på mange måter nå er bredere enighet om de pedagogiske spørsmålene i skolen enn på lenge. Det viktigste er at man må ha en erkjennelse av at kvalitet koster. I noen av budsjettdebattene her i høst har Høyre og Fremskrittspartiet brukt mye tid på å si at det er andre ting enn størrelsen på budsjettet som teller. Og det er sant. Organisering og å bruke pengene effektivt er viktig, men vi ser også at ressurser er avgjørende. Det koster penger å ansette flere lærere. Det koster å ha en skoledag som er attraktiv for unge mennesker å ønske seg som karrierevei. Det koster å utvide undervisningen med flere timer. Det koster å pusse opp skolebygg og investere i IKT, eller å gi tilpasset undervisning til dem som sliter. Ikke minst koster det å gi lærere etter- og videreutdanning. Vi rikspolitikere har derfor et stort ansvar, og det er å sette barn og unges oppvekst og utdanning foran andre gode ønsker som vi måtte ha – foran fjerning av bompenger, fjerning av arveavgift eller store skattekutt til dem som har mest. Her skiller de rød-grønne partiene og Høyre og Fremskrittspartiet lag. Når Høyre og Fremskrittspartiet bruker fire oljemilliarder ekstra, ser vi at det ikke er kunnskap som settes først. I sin helhet går økt oljepengebruk til skattekutt. Nye satsinger på kunnskap betales i sin helhet av kutt på samme sektor. Satsing på videreutdanning for lærere betales med kutt i kulturskoletimen. Satsing på yrkesfag betales med kutt i elevenes mat. Og satsing på forskning betales med å droppe den ellevte måneden i studiefinansieringen. Dette kommer også tydelig fram i svar fra Utdanningsdepartementet, via finans, til finansfraksjonen i Arbeiderpartiet. Etter først også her å ha regnet feil på budsjettvirkningene i 2015 – det er ikke bare i forbindelse med PISA-undersøkelsen matematikkunnskapene kan være litt sviktende – fikk vi til slutt en korrigert tabell som viser at virkningene av de endringene som gjøres i tilleggsproposisjonen, i beste fall i 2015 på kunnskapssektoren går i null, sannsynligvis litt i minus. Det er altså realiteten om det taktskiftet som ble varslet i pressemeldingene rundt tilleggsproposisjonen. Jeg tror det er en uklok vei å gå. Torbjørn Røe Isaksen er den første utdanningsministeren – etter det vi har klart å finne ut – som faktisk starter en reduksjon i de timene elevene har til disposisjon. Så sier man at ja, det er jo bare kulturskoletimen. Vel – for det første er det viktig nok i seg selv, men hvis det var innretningen man var uenig i, kunne de ressursene, de pengene, fint vært brukt til andre ting. Vi skulle vært åpne for en diskusjon om det. Vi vet at mange kommuner hittil har brukt disse pengene til andre ting: økt lærertetthet, spesialundervisning eller andre ting. Nå forsvinner pengene. Da forsvinner selvsagt også muligheten til å bruke dem. Spørsmålet blir: Hva skal satsingen til neste år betales med? Når man nå har fjernet kulturskoletimen, når man har fjernet frukt og grønt, hva er de neste tilbudene til elevene som skal betale de videre skrittene i de felles målene vi har, f.eks. for å satse på videre- og etterutdanning av lærere? De rød-grønne partiene har en annen strategi. Selv uten å bruke én eneste ekstra oljekrone er vi med på mange av økningene, uten samtidig å være med på kuttene. Vi er med på å styrke yrkesfagene, slik vi har gjort i mange år i regjering. Vi er med på økt satsing mot mobbing. Vi er med på mer penger til vitensentrene, og vi står sammen – hele komiteen – om å fortsette opptrappingen av statsstøtte til videreutdanning av lærere. Det var den rød-grønne regjeringen som innførte et så solid bidrag fra staten til videreutdanning for lærere, at Arbeiderpartiet gikk til valg på at den innsatsen skulle dobles i inneværende periode. Når regjeringen i sin tilleggsproposisjon øker dette, er det bra, og vi er med. Men jeg har et råd, tror jeg, til oss alle sammen – ikke minst til kunnskapsministeren – og det er å erkjenne at det er verken Høyre eller Arbeiderpartiet, eller noen andre her i salen, som har oppfunnet videreutdanning av lærere. Det har skoleeierne drevet med i mange år. Det vi har innført, er et øremerket statstilskudd til videreutdanning for lærere. Til sjuende og sist er det likevel skoleeierens økonomi – det er kommunene og fylkeskommunene som ansetter lærere, som sørger for vikarer, og som legger til rette for videreutdanning – som vil være avgjørende. Derfor blir det fundamentale valget: Hvor godt finansierer vi grunnmuren i skolesektoren, nemlig de kommunene og fylkeskommunene som eier skolene? Høyere utdanning og forskning har hatt en kraftig vekst under den rød-grønne regjeringen, en langt sterkere vekst enn budsjettet som helhet. Det er riktig. Vi lever ikke av å være billigst, vi lever av å være smartest. Jeg tror vi har mye å hente på å øke kommersialiseringen av den forskningen vi gjør, sørge for at kontakten mellom næringsliv og akademia blir sterkere, sørge for at kandidatene kommer raskere gjennom, og sørge for at vi spisser pengene inn mot de forskningsmiljøene som er i verdensklasse. Jeg gleder meg til å jobbe tett med sektoren på disse områdene i årene som kommer. Skuffet er vi derimot, sammen med studentene, over at flertallet ikke sørger for den ellevte studiemåneden. Vi har meget gode sitater fra bl.a. Fremskrittspartiets Tord Lien, som nærmest sier at dette er selvfinansierende, fordi det å investere i studiefinansiering, øker gjennomføringsgraden, noe man får pengene igjen for. Det er synd da, når Tord Lien og Fremskrittspartiet endelig kom i regjering, at dette føyer seg til den lange listen som nok et løftebrudd fra Fremskrittspartiet. Kirkebudsjettet er vi også i hovedtrekk enige om. Trosopplæringsreformen, som ble vedtatt under Bondevik-regjeringen, men som igjen gjennomføres av den rød-grønne regjeringen – det er vi som har skaffet så å si hver eneste krone over de budsjettene vi har lagt fram – er nå i mål. Så har vi kanskje litt ulike oppfatninger om hva dette målet er, men det er en enorm satsing. La meg til slutt takke komiteen for godt samarbeid og komitésekretæren for et utmerket arbeid. Jeg ser fram til en god debatt om et viktig budsjett.