Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-13:
Utgangspunktet for denne interpellasjonen er beskrivelsen av situasjonen i Vardø spesielt og i Kyst-Finnmark generelt, slik den kom opp i riksmedia senhøstes 2004, og som ble en sak under Stortingets saldering av statsbudsjettet for 2004, som endte med en ekstra bevilgning på 75 mill. kr til kystsamfunnene i Finnmark i desember 2004. Beskrivelsen av Vardø og kystsamfunnene som framkom i media, har etter mitt syn to innbyrdes motstridende sider. På den ene siden førte den til dels svært negativt ladede omtalen av Vardø-samfunnet til at byen kom på det nasjonale mediekartet, og at man fikk en debatt om hvilke tiltak som skal til for å bremse, og aller helst snu, den negative utviklingen som Vardø og andre kystsamfunn har opplevd over lang tid. På den annen side kan de innspillene som kom i media, skape inntrykk av et lokalsamfunn som ikke er liv laga. Et naturlig spørsmål er: Hvis det står så dårlig til i Kyst-Finnmark, kan det da være riktig å sette inn tiltak for å hindre det uavvendelige, nemlig at bosettingen gradvis går tilbake, og at samfunnet så gradvis går til grunne? Den siste problemstillingen skal jeg konsentrere meg om i denne interpellasjonen. Vardø er etter mitt syn en by som burde ha svært gode forutsetninger for å kunne utvikle seg til et livskraftig samfunn, dersom en del basale forutsetninger kommer på plass. Vardø kommune hadde pr. 1. januar 2004 knapt 2 400 innbyggere, med et areal på 585 km2. Med Vardøhus festning er byen verdens nordligste festningsby. Den første festningen ble anlagt allerede i 1307 av Håkon 5 Magnusson, slik at det om to år kan markeres et 700-årsjubileum for festningen i Vardø. Vardø er Vest-Europas eneste by i arktisk klimasone, Norges østligste by, Finnmarks eldste fiskevær og det stedet i landet der de mest omfattende hekseprosessene pågikk på 1600-tallet. Klimaet er værhardt. Som et eksempel ble det i 1947 plantet 5 000-6 000 trær i Vardø kommune: gran, pil og buskfuru. Det eneste som står igjen i dag, er noen granbusker, og de er omtrent like store som da de ble plantet i 1947. I tillegg er det én rogn på Vardøhus festning som man har klart å ivareta ved å pakke den inn om vinteren. Det som man kanskje skulle tro er en ulempe, er på mange måter en fordel i turistsammenheng, fordi dette gjør Vardø så spesiell at turister som kommer dit, ikke har sett tilsvarende noen andre steder. Det gjelder også kystlinjen som er på landsiden, og rundt Finnmarkskysten. Begrepet «Ultima Thule» er brukt om stedet, altså verdens ende. Som de oppdagere vi mennesker er, søker vi jo ofte verdens ytterpunkter, enten det skulle være i verdensrommet, helt ut mot Mars og Melkeveien, eller for den saks skyld mot den ytterste utpost i Barentshavet. I en situasjon der både storting og regjering har erkjent at tiltak er nødvendig, er det viktig å peke på mulighetene i stedet for å gå seg vill i mulige begrensninger. Jeg vil her trekke fram spesielt ett eksempel: Hekseprosessene i Norge på 1600-tallet var mest omfattende i Vardø. 88 kvinner ble brent på bålet i Vardø, i tillegg til at fire døde i fangenskap. Det er de mest omfattende prosesser i hele Europa, sett i forhold til folketallet. Det finnes nøyaktige opptegnelser av hver eneste kvinne som mistet livet, og hver enkelt historie kan fortsatt rekonstrueres. Det snakkes i Vardø om opprettelse av et heksemuseum som skal presentere denne makabre delen av byens historie, og om en synliggjøring gjennom modell og eventuelt minnesmerke på det sted der prosessene fant sted. Jeg kan nevne som ett eksempel at Salem i Massachusetts i 1692 hadde prosesser som medførte at seks kvinner ble brent på bålet som hekser. I Salem, som har 40 000 innbyggere, er dette kanskje den viktigste næringsveien i turistsammenheng. Det kommer turister fra hele verden. Man hadde et arrangement i fjor i Vardø - man har egentlig hatt det hvert år - som ble presentert i China Daily over fire sider, i tillegg til at det var oppslag i aviser både i Qatar, Tyskland og Storbritannia, bare for å ha nevnt noen. Potensialet både i Vardø og langs resten av Finnmarkskysten når det gjelder turisme, er enormt. Ut fra de tall som jeg har fått oppgitt, er det bare gjennom Hurtigrutens anløp ca. 50 000 turister som årlig går i land i Vardø. Det gjør de i dag uten at det egentlig er tilrettelagt for turisme. Man kan besøke Vardøhus festning, men det mangler infrastrukturtiltak for øvrig som gjør at turistene legger igjen penger i byen. I 1935 var Vardø et særdeles stort og viktig samfunn, med 3 600 innbyggere, som drev stor eksport av ishavs- og fiskeriprodukter, og hadde en betydelig handel med Murmanskkysten og Arkhangelsk. I storm og stille drog båtene ut gjennom moloen for å sette garn, og man tok inn store fangster av fisk. Man hadde eksport helt ned til Hamburg i Tyskland og til Petsamo i Finland. Og tønnene med saltfisk ble eksportert til hele Europa, Sovjetunionen og andre deler av verden. I Norge fantes det på den tiden 100 000 fiskere. Det er interessant å merke seg at Dagbladet i en liten notis i går, den 12. januar, beskriver at det norske fiskermanntallet for i fjor ble redusert med 1 407 fiskere, og at tallet nå er nede i 15 797 fiskere. Dette berører naturligvis ikke bare Vardø-samfunnet, men alle kystsamfunn i Finnmark og fiskeriavhengige samfunn langs hele norskekysten. Konkret i Vardø kan man peke på at det ble landet 12 000 tonn fisk i 2000. I 2003 var mengden fisk helt nede i 2 000 tonn. Svartnes-anlegget alene var beregnet til å ta 10 000 tonn for å kunne drives. Det sier seg selv at det ikke er mulig å drive fiskeriavhengig virksomhet på land når man ikke får fiskeråstoffet levert. Et samfunn som Vardø kan ha mange andre bein å stå på, men fiskeriene danner likevel grunnmuren i byggverket. Man er altså helt avhengig av forutsigbarhet når det gjelder fiskeråstoffet. Som forberedelse til denne interpellasjonen besøkte jeg Vardø for to dager siden, den 11. januar. På et møte kommunen arrangerte på dagtid, møtte 40 personer fram. De fleste tok ordet. Mye av debatten handlet om byens muligheter for utvikling, med en utpreget tro på framtiden. Fra daglig leder i prosjektgruppen Vardø i Vekst, Anne Jorunn Kjær, ble det gitt en presentasjon av hvilke forutsetninger som må oppfylles for å snu utviklingen i Vardø. Det aller viktigste som ble understreket, var at man må få til en avklaring når det gjelder Svartnes-anlegget, som binder store ressurser, og som kommunen er helt avhengig av å få utløst ved at Innovasjon Norge ikke lenger prøver å drive inn midlene. Det viser seg jo helt usannsynlig å gjøre det. Som eksempel kan det nevnes at bare utbetaling av dagpenger siden bedriften gikk konkurs, beløper seg til ca. 80 mill. kr. Det er klart at utgiftene her vil fortsette å løpe, enten i form av dagpenger eller ved at kommunen må bruke av sine beskjedne midler dersom man ikke sørger for at folk blir sysselsatt, gjerne innenfor fiskeriavhengig virksomhet. Man pekte på at kultur- og reiseliv ville gi enorme muligheter for kommunen dersom man hadde midler til å satse på det. Det er utført et hovedfagsarbeid av Natalie Stabell Hofsli og Ragna Fagerli som heter «Mørket skal vike for solen», som danner et unikt grunnlag for Vardø for å kunne videreutvikle kommunen. Jeg var helt overrasket over hvor mye arbeid Vardø har gjort på egen hånd, nettopp for å se hvor veien går videre. Kommunen har satt av 3,8 mill. kr til byfornyelsestiltak fram mot 2006. I forbindelse med besøket i Vardø var jeg på Kontoret for voldsoffererstatning, der man i dag har 14 ansatte. Vi har hatt en diskusjon om flytting av Luftfartstilsynet, men det som har skjedd i Vardø når det gjelder Kontoret for voldsoffererstatning, er jo et eksempel på en særdeles nyttig og vellykket flytting, hvor man har rekruttert jurister fra hele landet. Jeg tror jeg har snakket med dem alle, og det man hører, er dialekter spredd fra helt sør i Norge til helt nord - de fleste fylkene. Den dagen man får nok ansatte på det kontoret, tror jeg alle fylker vil bli representert. De hadde stipulert at det skulle behandles 1 900 saker på årsbasis, og de må nå ta hånd om 3 000. Der er det altså behov for mer arbeidskraft. Men det man også ser, er at de sitter på et unikt statistisk materiale. Man burde ha tilsatt en arkivar, en forsker, og man burde ha tilsatt statistikere som kan gjennomgå materialet, for så å presentere det. I dag er det Statsarkivet som tar hånd om det. Jeg besøkte også Lønnsgarantiordningen, som har fått et avdelingskontor i Vardø. De har klart å rekruttere det de skulle av fagfolk, og de var veldig pågående med tanke på at Regjeringen nå må avklare om hele kontoret skal komme dit, ikke bare et avdelingskontor. Det som overrasker en, både gjennom det folkemøtet som var i Vardø den dagen, og gjennom de andre impulsene, er at forutsatt at en del ting legges til rette, så er det stor tro på framtiden i Vardø. Det er muligheter for vekst hvis vi som politikere har vilje til å skape de nødvendige forutsetningene og snu den negative utviklingen som både Vardø og andre lokalsamfunn i Finnmark har hatt.