Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-10-28:
Først vil jeg få takke utenriksministeren for en grundig redegjørelse. WTO-forhandlingene er viktige for Norge. Et lite land med åpen økonomi er tjent med klare kjøreregler i internasjonal økonomi. Forhandlingene er ikke minst også av stor betydning for utviklingslandene, fordi de tjener disse landene i kampen mot fattigdom. Møtet i Genève gav heldigvis et annet resultat enn det man hadde i Cancún for litt over et år siden. Den gangen brøt møtet sammen fordi toneangivende utviklingsland som Brasil og India slo neven i bordet og sa at de fattige landene ikke lenger vil finne seg i at de skal åpne sine markeder for de rike landenes industrivarer og tjenester, mens deres landbruksvarer ikke bare blir stengt ute av høye tollsatser og store interne subsidier, men de blir også utsatt for at de rike landene gir direkte støtte til eksport av sine landbruksvarer. Da Stortingets utenrikskomite var på besøk i Øst-Afrika i fjor høst, fikk vi se resultatene av dette. I enkelte tilfeller klarer land som Uganda og Kenya ikke engang å selge sine egne landbruksprodukter på sitt eget hjemmemarked som følge av at de rike landene dumper sine varer der. Man må derfor spørre seg: Hvordan skal man få til utvikling under slike forhold? Melodien i de toneangivende progressive utviklingslandene er nå at de ikke lenger vil ta til takke med almisser og milde gaver fra de rikes bord i form av bistand. De vil ha rettferdighet. En omlegging av verdenshandelen må derfor komme. Alternativet til et resultat i denne runden av WTO-forhandlingene, Doha-runden, er at den grelle urettferdigheten fortsetter. Dessuten vil vi få et økende antall tosidige avtaler og regionale avtaler om handel som vil være til de mindre landenes og de fattige landenes ugunst, og dessuten undergrave det multilaterale handelssystemet. Denne forhandlingsrunden er også kalt utviklingsrunden, og den dreier seg derfor først og fremst om å sikre utviklingslandenes interesser. Den overordnede tenkningen bak Doha-runden er, som utenriksministeren også sa i sin redegjørelse, at de utviklede land skal påta seg større forpliktelser enn utviklingslandene. Det er derfor veldig viktig at utviklingslandene – i tillegg til at de får adgang for sine produkter på rike lands markeder – får mulighet til å beskytte sitt eget landbruk, ved ikke å åpne sine hjemmemarkeder for enkelte produkter som er særlig viktige for deres utvikling. Regjeringen har full støtte fra et flertall i Stortinget for sin aksept av forhandlingsresultatet i Genève. Dette kom fram i Stortingets behandling av globaliseringsmeldingen i vinter. I innstillingen fra utenrikskomiteen heter det følgende: «Alle former for eksportsubsidier og dumping av mat fra rike land til utviklingsland bidrar til å ødelegge hjemmemarkedet for bønder i sør samt adgang til verdensmarkedet for utviklingslandene. Slike støtteordninger bør derfor opphøre. I tillegg må, etter komiteens flertalls syn, alle unntatt medlemmet fra Senterpartiet, rike land foreta reduksjoner i den handelsvridende, interne støtten.» Dette er etter min mening en av nøklene til at globaliseringen skal kunne nå ut til alle. For å sikre at utviklingslandenes interesser i WTO ivaretas, er det også viktig å arbeide videre med spørsmålet om åpenhet både innad og utad i organisasjonen og for en ytterligere styrking av utviklingslandene i selve forhandlingene, slik utenrikskomiteen også pekte på i forbindelse med globaliseringsmeldingen. Norge kunne selvsagt ha stilt seg på siden av den enigheten som ble oppnådd i Genève. Men det ville hatt store kostnader for oss, og det ville derfor etter min oppfatning bare vært en teoretisk mulighet. Vi har tross alt store offensive interesser i forhold til vår industri og i særlig grad i forhold til markedsadgangen for vår fisk som bare kan oppnås gjennom et WTO-regelverk. Et norsk veto hadde dessuten styrket holdningen ute i verden om at rike Norge bare er ute etter å ivareta sine egne særinteresser og kompensere dette med milde gaver i form av bistand til de fattige. På den annen side skal vi ikke undervurdere den utfordring norske bønder og vi som nasjon får som følge av et nytt WTO-regelverk. Vi snakker her om store verdier som ikke bare kan telles i penger. Norske bønder er – i tillegg til at de produserer mat – utrolig viktige for å opprettholde et kulturlandskap som nordmenn har knyttet sin identitet til. Dette er to sider av samme sak. Kulturlandskapet er avhengig av matproduksjon. Det kan ikke opprettholdes bare på turisme og atspredelse. Etter min mening er det viktig at vi nå ikke bare henger med hodet og beklager oss over det som skjer i WTO. Dette er en uavvendelig prosess. Derfor bør vi evne å bygge konsensus omkring en ny landbrukspolitikk bygd på de nye realiteter. Det verste vi kan gjøre nå, er å undervurdere de utfordringene vi står overfor i forhold til landbruket, skyve dem til side og la bøndene ta alle belastninger ved at vi går inn i et nytt handelsregelverk som vi ikke kan stille oss på siden av. Derfor må hele samfunnet være med på å bære den byrde som det egentlig vil være for landbruket. Jeg har i den sammenheng tatt til orde for at vi må få en offentlig kommisjon, bestående av alle involverte interesser og de politiske partier, som for det første kan jobbe seg fram til enighet om hva nye WTO-regler faktisk betyr, når de kommer, slik at dette ikke bare blir gjenstand for partipolitisk kiving. Kommisjonen bør for det andre ha som mandat å trekke opp hvordan vi kan legge om støtten til landbruket innenfor de nye regler og dermed gjøre dem til noe offensivt, som jeg også tror er mulig å få til. Jeg tror det er mulig hvis vi bare legger bak oss troen på at alt kan være som det er. Det er lange tradisjoner i Norge for å bygge konsensus når vi står overfor store nasjonale utfordringer. Det å kunne bevare et norsk landbruk innenfor et nytt WTO-regelverk er etter min oppfatning en slik nasjonal utfordring. Utenriksministeren omtalte i korte trekk forhandlingene om tjenesteavtalen i WTO, GATS. Siden det fra en del hold er reist spørsmål om hvorvidt disse faktisk innebærer en privatisering av grunnleggende rettigheter, vil jeg bare minne om utenrikskomiteens enstemmige merknad i innstillingen om globaliseringsmeldingen, som er vårt utgangspunkt, nemlig at vi er opptatt av at det ikke stilles krav som undergraver effektive og gode tjenester på nøkkelsektorer som utdanning, helse, energi og vannforsyning. Komiteen legger til grunn at nasjonale myndigheter innenfor internasjonale avtaler fortsatt skal bestemme om tjenestene på slike områder skal være offentlige eller private. Alminnelig handel har vært en av de viktigste drivkrefter for forandring i verden. Handelen mellom byene i Nord-Italia la i sin tid grunnlaget for renessansen i Europa. Det økonomiske grunnlaget som handelen skapte, drev fram ny teknologi og ny vitenskap, og det skjedde en kulturell blomstring som la grunnlaget for det moderne Europa. Nye forestillinger dannet seg om verden, om samfunnet og om forholdet mellom borgere og herskere. Det var begynnelsen på den demokratiseringen og fornyelsen av Europa som startet, som hadde sitt utgangspunkt i den blomstrende handelen som oppstod i Nord-Italia, og som altså banet veien for renessansen. I dag løfter handel millioner av kinesere ut av fattigdom. Vi må kunne forutse at denne utviklingen vil forandre de politiske og økonomiske forholdene i verdens største land. Det som nå vokser fram i WTO, vil forandre verden på en grunnleggende måte – kort og godt ved at utviklingslandene vil få større økonomisk makt ved at de får selge sine varer på de utenlandske markedene. Dermed vil de også få større politisk makt. Endringer av spillereglene i verdenshandelen vil dermed forandre verden grunnleggende. Reformer i FN vil tvinge seg fram, bl.a. ved at Sikkerhetsrådet får en annen sammensetning. Landene i sør vil måtte få større innflytelse i Verdensbanken og i IMF, rett og slett fordi de får større økonomisk og politisk makt. De som vil forsøke å motsette seg en slik utvikling, vil fort oppdage at de historiske prosessene som handel skaper, ikke er lett å stoppe. Derfor er det som skjer i WTO nå, det som vil forandre det internasjonale samfunn på en helt grunnleggende måte, og mye mer enn de dagsaktuelle begivenhetene som vi leser om i mediene hver eneste dag. Jeg er glad for at utenriksministeren har brukt så mye tid på dette ved å reise rundt i mange land og forsøke å påvirke og ivareta norske interesser, men også vise interesse for denne dyptgående prosessen. Det tror jeg hele Stortinget ønsker velkommen.