Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2013-01-17:
Det er en interessant debatt representanten Lundteigen nå drar opp. Hvis nasjonalstatenes styring over den frie bevegelse av folk, tjenester og kapital skal styrkes, er det vanskelig å se hvordan det kan skje uten at man bygger opp nye og store grensehindringer også mellom de nordiske land. Det tror jeg et samlet storting så mange ganger har slått fast ikke er ønskelig, at den blir svar skyldig som tar til orde for det. Nordisk samarbeid har et enormt potensial, et mye større potensial, vil jeg hevde, enn det som er utnyttet. Vi har et fellesskap i Norden rundt det som ofte kalles den nordiske modellen: ambisiøse velferdsordninger, gode familieordninger som er kombinert med høy yrkesaktivitet, en samarbeidskultur i arbeidslivet og en bærekraftig vekstmodell. Den nordiske modellen er det all grunn til å løfte fram i en tid da veldig mange utenfor Norden ser til Norden. Jeg synes det er flott at man i neste måned har en hel måned med markering av Norden og nordisk kultur i Washington D.C., med 700 nordiske kunstnere i aksjon i Nordic Cool. Det er en måte å tenke på som jeg tror vi bør ha mer av; å peke på hva vi har i Norden som veldig mange vil være interessert i. Men jeg tror vi trenger å fornye både visjoner og arbeidsmåter, og det bør skje langs to viktige, men velkjente kriterier. For det første: fokusere og målrette arbeidet vårt inn mot det som har felles nordisk nytte. Det er mye mer enn det vi i dag samarbeider om, som kunne ha felles nordisk nytte, og der er min erfaring at hvis det blir satt på dagsordenen og jobbet systematisk med av de ansvarlige, så skjer det noe. Det var det som skjedde innenfor forsvar, hvor de nordiske forsvarssjefene bygde en relasjon seg i mellom og pragmatisk og praktisk gikk løs på oppgaven: å se hvor den felles nordiske nytten ligger. Vi ser hvilken dynamikk som har kommet ut av det. Det samme har skjedd på helseområdet tidligere, og jeg er helt sikker på at hvis man på sine respektive felt går løs på det praktiske på den måten og ser på felles nordisk nytte, er potensialet mye, mye større enn det vi tar ut i dag. For det andre: nordboernes rettigheter, dvs. frihet fra plunder og heft når man beveger seg over landegrensene i Norden. Dette er et Sisyfos-arbeid kalt grensehindringsarbeidet. Det må gjøres hver dag. Det kan ikke gjøres med skippertak, det kan ikke gjøres med komiteer og kommisjoner, men det må gjøres hver dag, og det må gjøres i departementene og i ministeriene i de enkelte land. Jeg vil trekke oppmerksomheten mot et verktøy som jeg tror er undervurdert i dette arbeidet, og det er de plikter som påhviler ethvert forvaltningsorgan med hensyn til å forberede saker ved å vurdere konsekvensene av de forslagene man fremmer – utredningsinstruksen. Direktoratet for forvaltning og IKT meldte i en rapport i mai i fjor at utredningsinstruksen slik den er, ikke etterleves godt nok av departementene. Den stiller krav til at man skal gjøre miljømessige, næringslivsmessige, distriktsmessige, helsemessige, likestillingsmessige og menneskerettslige vurderinger av alle forslag som legges fram til vedtak i departementene og i politiske organer, i regjeringen og til slutt i Stortinget. Jeg vil utfordre statsråden til å svare på om det ikke er grunn til å se på om denne grensehindringstesten som saksordføreren prisverdig foreslo, kunne skrives inn med langt større styrke enn de få spor av den som finnes i dagens utredningsinstruks. Det står at man skal se på rettslige konsekvenser osv., men det er veldig store muligheter for å sette grensehindringer på dagsordenen i det praktiske, hverdagslige arbeidet, og den testen må tas og bestås der.