Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
Jeg vil starte med å ønske velkommen til det som pleier å bli en av Stortingets mest forutsigbare debatter, for når vi diskuterer mobbing i denne salen, er vi ganske enige. Vi sier det samme, refererer til de samme tallene, den samme statistikken og de samme elevundersøkelsene, og vi sier vi er like bekymret for konsekvensene, for det er hevet over enhver tvil at det å bli mobbet får store konsekvenser for enkeltmennesker, for menneskene rundt enkeltmenneskene og for læring. I dag er det første skoledag etter påskeferien mange steder. Mange har grudd seg til denne dagen fordi de blir mobbet. Ifølge tall fra Elevundersøkelsen opplever så mange som 60 000 elever – 60 000! – ulike former for mobbing ukentlig eller flere ganger i måneden. Det er store og alvorlige tall – så alvorlige at det overskygger det faktum at det er en liten nedgang i antallet elever som oppgir at de blir mobbet, i den sist kjente elevundersøkelsen. Uansett er det for mange. Det handler om barn som får stadige kommentarer på utseendet, hvordan de går, eller hvordan de snakker, barn som blir dyttet, slått, sparket og spyttet på, barn som opplever å bli systematisk trakassert, barn som blir holdt utenfor i friminuttene, på klasseturene, i bursdagene og på Internett, barn som føler at de er til bry og er en belastning. Ja, i verste fall handler det om barn som føler at de ikke skulle vært her, barn som synes skolehverdagen og skoleveien er en kamp. Det er alvorlig nok i seg selv, og ikke mindre alvorlig når vi vet hvilke spor denne kampen kan sette senere i livet. Vi som politikere har et ansvar for å forebygge og stoppe mobbing, sånn at elever og foreldre skal være helt trygge på at elevene blir godt tatt vare på i skolen. Den rød-grønne regjeringen satte ned Djupedal-utvalget, og utvalget skulle komme med anbefalinger om hvordan vi kan begrense mobbingen i skolen. Vi har ikke offisielt markert ettårsdagen for overleveringen av anbefalingene fra Djupedal-utvalget, men som saksordføreren påpekte, har den passert, for lengst og i stillhet. Utvalget leverte 100 forslag til forbedringer, det gjennomførte en bred og grundig prosess, med innspillsmøter og høring, og mange av de 100 forslagene var det rett og slett bare å iverksette. Vi ventet i spenning på hvordan de skulle følges opp, men lite skjedde. Det var stille fra statsråden, og vi tenkte: Han sparer seg sikkert til statsbudsjettet. Men nei da: Statsbudsjettet kom, og det var lite å spore, bortsett fra noen småtiltak og en nettportal. Hovedlinjene fra Djupedal-utvalget var uteglemt. Da var vår tålmodighet slutt, og derfor fremmet vi 25 forslag, basert på Djupedal-utvalgets anbefalinger og annen kjent kunnskap for å begrense mobbing i skolen – forslag som etter alt å dømme ikke får flertall her i dag: forslag om kompetanseutvikling for alle ansatte i skolen forslag om at alle skoler skal være tilknyttet beredskapsteam mot mobbing forslag om å ansette flere sosialrådgivere og miljøarbeidere forslag om å endre lovverk og innføre aktivitetsplikt og sanksjonsmulighet forslag om å flytte klagebehandling fra Fylkesmannen til Barneombudet forslag om å bedre skole–hjem-samarbeidet forslag om å styrke samarbeidet med frivillige organisasjoner, bl.a. I flere runder og over ganske lang tid har statsråden kommet med signaler om hva han mener må til for å stoppe mobbingen i skolen. Noe av det har vært unødvendig symbolpolitikk, og noe av det har vært ganske klokt. Men det hjelper ikke at det er klokt, så lenge det bare blir med praten. Vi trenger ikke først og fremst treffende problembeskrivelser og kloke betraktninger. Vi trenger en statsråd som omsetter dette til konkrete tiltak for å stoppe mobbingen i skolen. Jeg registrerer at statsråden har sagt at det skal komme en tiltakspakke, og jeg håper virkelig at tiden vi har foran oss, vil bidra til vedtak og prioriteringer som sikrer våre skolebarn en trygg og god start på deres eget liv. Det hjelper ikke å si fra, for de gjør ikke noe med det uansett, sa en ung gutt. Det fikk katastrofale følger. Vi må gjøre det vi kan for å hindre at det skjer igjen – og det haster!