Erna Solberg (Høyre), 2001-02-20:
Denne meldingen inneholder en rekke ulike spørsmål, som alle har det til felles at de knytter seg til utlendingssaker og spørsmål om utenlandske statsborgeres adkomst og rett til å komme til Norge. Vi har parallelt med dette også til behandling i Stortinget St.meld. nr. 17, derfor er mange av disse spørsmålene på prinsipielt grunnlag henvist til den meldingen. Jeg har lyst til å komme med noen små kommentarer knyttet til noe av det som står her. Det ene er spørsmålet om bigami. Forholdet til bigami er vel det at underholdsplikt neppe avdekker de reelle problemene knyttet til bigami, og at det er utredet. At underholdsplikt kanskje har en funksjon i forhold til tvangsekteskap eller andre ting, kommer vi tilbake til, men vi må finne andre virkemidler knyttet til bigami for å få gjort noe. For som oftest er problemet her ikke at man faktisk etter norsk lovgivning er gift med to personer, men at man etter sitt hjemlands lovgivning er gift med to personer, eller at man av religiøse grunner fremdeles er gift med to personer. Det er der problemet ligger, og ikke i forhold til at man faktisk får opphold for sin andre kone – som det som oftest da er. Det er fremdeles få land som praktiserer «flermanneri» i denne verden. Derfor er det kanskje også en dialog med de religiøse institusjoner og samfunn som må til for å få gjort noe med bigamispørsmålet. Det andre punktet som er vesentlig, er om det er slik at man, hvis Norge ikke helt oppfyller kriteriene for hva som skal gi grunn til beskyttelse, på en måte skal ut- vide begrepet «menneskelige hensyn». Vi mener ikke det. Vi mener at man i forbindelse med St.meld. nr. 17 må gå gjennom den kritikken man har fått fra flyktningkommissæren og fra en rekke hold for at vi gir for få asyl og for mange opphold på humanitært grunnlag – vi gir altså for få status som flyktninger. Vi gir ikke for få opphold i Norge, men vi gir for få status som flyktninger, og det kan gi grunnlag for å se på om vi praktiserer kriteriene i loven for beskyttelse riktig. Det er et annet tema enn det som adresseres i forhold til spørsmålet om menneskelige hensyn. Det vi oppfattet at regjeringen Bondevik ville gjøre, var at de ønsket å legge føringer som eventuelt utvidet praksisen for hva man skulle legge til grunn for menneskelige hensyn. Det ser vi ingen grunn til. Vi mener at menneskelige hensyn er den skjønnsrammen man har, og vi skal ikke legge for mange føringer på den skjønnsrammen i forhold til dette. Vi skal iallfall ikke gjøre det akkurat nå, når vi går over til en ny utlendingsnemnd. Vi kan heller se hvordan de faktisk praktiserer dette før man eventuelt går inn og begynner å snevre det inn. Jeg tror det er veldig vanskelig å ha noen «spesifikasjon» på alle de situasjoner som kunne komme opp hvor man skulle bruke et begrep som «menneskelige hensyn». Derfor er det viktig at Stortinget ikke har lagt altfor sterke føringer på dette. Og derfor føler vi fremdeles at dette skal være pustehullet, og at det ikke nødvendigvis skal gå gjennom en lang politisk behandling i Stortinget, selv om man vet hva hovedhensynet er når det gjelder sterke menneskelige hensyn. Men litt skjønnsrom skal det være, og det vil det kanskje bli mindre av hvis det blir en stortingsbehandling med sterke føringer på hva som skal ligge i dette. Så til den siste saken i meldingen, nemlig spørsmålene knyttet til Quetta- og Laosprosjektene. Nå har stort sett Laosprosjektet, med unntak av et fåtall personer, løst seg selv etter de linjene som var lagt opp. Når det gjelder Quettaprosjektet, er dette åpenbart et problem som er langvarig, og som har vært vanskelig. Vi har sagt at vi mener at håndteringen av Gholam-saken var feil. Bakgrunnen for at den er rapportert tilbake igjen, er et forslag fra Høyre i forbindelse med behandlingen av mistillitsforslaget om denne saken før sommeren. Vi mener at det ikke skulle vært gjort slik, men vi innrømmer at Regjeringen hadde den juridiske og den formelle forvaltningsmessige kompetansen til å fatte en beslutning, og at det derfor ikke er opp til Stortinget å forsøke å overprøve det vedtaket som har blitt gjort i den saken. Men vi mener vel kanskje at man ikke burde valgt å gjøre det slik. Så er det et langvarig problem knyttet til disse sakene. Vi er veldig opptatt av at selv om vi har et langvarig humanitært problem, må vi ikke i denne første store runden med saker om folk som er anklaget for å ha løyet om sin reelle identitet, legge til grunn at vi i fremtiden skal kunne regne med at hvis man bare klarer å trenere saken lenge nok, vil de norske myndighetene akseptere at man eventuelt har løyet om identiteten sin. Det blir et farlig signal å gi i fremtiden. Disse sakene kommer vi til å få flere av. Det er mulig vi må finne en løsning, men vi synes ikke at Stortinget skal påføre Regjeringen en løsning i denne saken.