Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2017-06-20:
Når Riksrevisjonen i Dokument 1 slår fast at verken Forsvarsdepartementet eller Justis- og beredskapsdepartementet, hver for seg eller sammen, er i stand til å beskytte viktige og avgjørende objekter, altså infrastruktur, vann, strøm, matforsyning, funksjoner man ikke kan greie seg uten i mer enn syv dager, slik DSB definerer det, eller slottet, Stortinget og militære installasjoner, som de viktige bygningene de er – hva er det da? Jo, det er svært alvorlig, og det må tas alvorlig av Stortinget. Det har kontroll- og konstitusjonskomiteen gjort. Det er blitt avholdt to høringer – én åpen og én lukket. Det var en lukket behandling her i Stortinget i går, som var helt nødvendig for å belyse de sidene av saken som regjeringen ikke vil skal komme offentligheten til kunnskap. Det lukkede møtet var også helt nødvendig for at alle Stortingets representanter skulle få full oversikt over saken og kunne gi uttrykk for sitt syn. Vi er altså opplyst, men det samme kan ikke sies på generelt grunnlag. Svarene vi fikk i går om hvorfor regjeringen ikke har iverksatt instruks og etterlevd sikkerhetslovens forskrift om objektsikring, holdes unntatt offentligheten. Forsvarsministeren har valgt å holde viktige opplysninger om sikkerheten hemmelig. Det er synd. I spørsmål om befolkningens sikkerhet burde befolkningen involveres. Det er en viktig forutsetning for et åpent demokrati. Åpenhetslinjen som ble fulgt etter 22. juli, burde vært videreført. Jeg beklager igjen at regjeringen har valgt å bryte den linjen. Flertallet mener at sammendraget kunne vært offentlig. Én av grunnene til det er at Forsvarsdepartementet selv har avslørt hvor lite sensitiv informasjonen er, gjennom sitt eget forslag til åpent sammendrag, som med all tydelighet viser at forskjellene ikke er store på andre områder enn i graden av kritikk av departementenes egen innsats. Mangelen på åpenhet er alvorlig, men det er det store alvoret i Riksrevisjonens rapport som tross alt er det viktigste. Som det framgår av innstillingen, er den delt. Særlig Høyre og Fremskrittspartiet er uenige i flertallets syn på spørsmålet om hemmelighold, og de er uenige i Riksrevisjonens konklusjoner. Venstre er i all hovedsak enig i analysene, men reserverer seg mot begrepet «sterkt kritikkverdig», som jeg skal komme tilbake til senere i innlegget. Utgangspunktet for Riksrevisjonens undersøkelse er 22. juli 2011, da Norge ble rammet av den mest alvorlige terrorhendelsen noen gang i fredstid. Nasjonen var samlet i sorg, men også i fortvilelse over at samfunnet ikke hadde vært bedre i stand til å stanse gjerningsmannen. En særskilt komité, ledet av Knut Arild Hareide, ble nedsatt. Den avga sin innstilling 1. mars 2012. Alexandra Bech Gjørv ble gitt i oppdrag å lede en kommisjon, og det ble klart og tydelig formidlet at kommisjonen skulle skrive 22. juli-historien usminket og ærlig. Kommisjonens seks hovedkonklusjoner var knusende. I sin redegjørelse den 28. august 2012 delte statsministeren følgende erkjennelse med Stortinget: «Kommisjonen dokumenterer en svikt i norsk beredskap og beredskapskultur som er mer omfattende og dypere enn jeg var forberedt på. Det er tungt å ta inn over seg.» Statsminister Stoltenberg beklaget den sviktende beredskapen. Et samlet politisk Norge var enig om at Gjørv-kommisjonens anbefalinger, i likhet med tiltakene som ble foreslått av den særskilte komiteen, skulle følges opp. Viktige tiltak var allerede under arbeid eller igangsatt av den daværende regjeringen. Et viktig ledd i oppfølgingen var nettopp instruksen, som heter «Instruks om sikring og beskyttelse av objekter ved bruk av sikringsstyrker fra Forsvaret og politiet i fred, krise og krig», og som ble fastsatt ved kgl. resolusjon av 24. august 2012, med ikrafttredelse samme dag. Det er Forsvarsdepartementets og Justis- og beredskapsdepartementets etterlevelse av denne instruksen Riksrevisjonen har undersøkt, og som denne saken handler om i dag. I tillegg er det undersøkt om Forsvaret og Politidirektoratet etterlever sikkerhetsloven og forskrift om objektsikring og grunnsikring av egne sikringsverdige objekter. Komiteen konstaterer at Riksrevisjonen har gjort følgende hovedfunn i sine undersøkelser: For det første: Justis- og beredskapsdepartementet og Forsvarsdepartementet har ikke sørget for å styrke og bedre samarbeidet mellom politiet og Forsvaret. Viktige tiltak som skal sikre godt samarbeid og gode forberedelser, er ikke gjennomført. Det er dermed en risiko for at viktige objekter ikke kan opprettholde sin virksomhet eller funksjonalitet i kritiske situasjoner. De to departementene har heller ikke sørget for at Politidirektoratet og Forsvaret har etablert en permanent grunnsikring for egne skjermingsverdige objekter. Riksrevisjonens sluttmerknad er at verken justis- og beredskapsministeren eller forsvarsministeren har gitt en fullgod forklaring på hvorfor arbeidet med objektsikring og grunnsikring ikke er gitt nødvendig prioritet. Politidirektoratet og Forsvaret, den tidligere og den nåværende justis- og beredskapsministeren, forsvarsministeren og statsministeren har sagt seg enig i Riksrevisjonens funn og kritikk. Forsvarssjefen, som jeg ser prisverdig er til stede her i dag, sa imidlertid i den åpne høringen at han var uenig med Riksrevisjonen i at det er sannsynlighet for at verken politiet eller Forsvaret, sammen eller hver for seg, vil være i stand til å utøve tilstrekkelig beskyttelse av viktige objekter når en trusselsituasjon tilsier det. I sitt svar på representanten Grøvans spørsmål om forsvarsministeren var enig i Riksrevisjonens konklusjon, sa forsvarsministeren: «Som jeg var inne på, er jeg enig i funnene og anbefalingene og hovedkonklusjonene som kommer, men jeg hadde også behov for å si at vi har evne til sikring.» Flertallet mener at Riksrevisjonens konklusjoner er riktige. Funnene Riksrevisjonen har gjort, underbygger dette. Men komiteens medlemmer fra Høyre og Fremskrittspartiet viser til det forsvarssjefen sa under den åpne høringen om at han ikke deler Riksrevisjonens konklusjon. Jeg vil si det slik: Det er en meget bemerkelsesverdig situasjon vi står overfor her – at Høyres og Fremskrittspartiets medlemmer, regjeringspartienes representanter, velger å være enige med forsvarssjefen framfor sin egen statsråd. Statsministeren sa i den åpne høringen: «Regjeringen var ikke klar over at situasjonen var sånn før vi faktisk fikk Riksrevisjonens rapport og fikk status på det. Det var da man først så at det lå dårligere an. Så er det slik at både Forsvarsdepartementet og Justisdepartementet er blant de områdene som under denne regjeringen har vært prioritert økonomisk. Heimevernet har vært prioritert økonomisk, som gir det større muligheter, Forsvaret generelt har vært prioritert økonomisk, og Justisdepartementet har hvert eneste år fått betydelig økte bevilgninger.» Dette utsagnet er nok noe av svaret på hvorfor Statsministerens kontor ikke var klar over situasjonen før Riksrevisjonens rapport ble kjent. Antagelsen har vært at beredskapsarbeidet har vært i rute. Samtidig er det slik at Gjørv-kommisjonen peker ut dette som en særskilt utfordring for enhver regjering: Oppfølging av at resultater blir oppnådd, framfor antagelser om at de er det, er av avgjørende betydning. Alexandra Bech Gjørv sa det på denne måten: «Det å følge opp at resultatet faktisk oppnås, er en kjempeviktig lærdom som vi alle kan ta til oss, og alle dere som er i ansvarlige posisjoner, må sørge for at det blir en endring på det. Det er det vi etterspør.» Statsministeren sa i spørretimen den 31. mai 2017: «Jeg har også sagt at vi var for dårlige. Det tror jeg vi skal innrømme. Det var for dårlig oppfølging av objektsikringen.» Dette er ikke et løsrevet sitat. Flertallet er enig med Riksrevisjonen i at arbeidet med å etterleve instruksen ikke er gitt prioritet verken av Forsvarsdepartementet eller av Justis- og beredskapsdepartementet. Både forsvarsministeren og justis- og beredskapsministeren burde tatt det ansvaret for å trygge befolkningen som ble pålagt enhver politiker etter den 22. juli. En så sentral del av beredskapen som objektsikring er, ble ikke fulgt opp av de ansvarlige statsrådene. Det karakteriseres av Riksrevisjonen som «svært alvorlig». Det uttrykket brukes unntaksvis, f.eks. når det er fare for liv og helse. Flertallet i komiteen er enig i dette, og mener at den manglende prioriteringen av objektsikring derfor er sterkt kritikkverdig. Flertallet mener at en forsømmelse av en slik karakter burde vært fanget opp av et koordinerende organ ved Statsministerens kontor, hvis oppgave primært er å sikre sterkere og raskere styring av samfunnssikkerheten og den nasjonale beredskapen. Det har åpenbart ikke skjedd. Også det er beklagelig. Riksrevisjonen har også undersøkt om Forsvaret og Politidirektoratet etterlever kravene om grunnsikring av egne skjermingsverdige objekter. Rapporten viser at de to departementene ikke har sørget for dette, på tross av at Stortinget entydig la vekt på at tiltak av denne art skulle innføres uten opphold. Alexandra Bech Gjørv sa om utfordringen når det gjelder risikoerkjennelse, at man intellektuelt vet at det kan skje, men at man likevel dypest sett ikke tror at det hender. Men regjeringen Stoltenberg tok ansvar og satte i gang et omfattende arbeid med sikte på å bedre beredskapen. Stortinget lovet folket og hverandre at vi ikke en gang til skulle stå uforberedt, og samlet seg bak en rekke tiltak som skulle rette opp alle feilene som var avdekket. Representanter for høyrepartiene brukte mangelen på sikkerhet den svarte dagen i juli i 2011 til å promotere sin egen gjennomføringskraft i 2013. Jeg husker endog at representanter for høyrepartiene fra denne talerstolen antydet at dette ikke ville skjedd hvis de hadde styrt. Når vi vet alt dette og har det som et bakteppe for behandlingen av denne saken, vil jeg si det slik at da er det ingen unnskyldning for ikke å ha gjort det som Stortinget bestemte seg for, og som vi alle var enige om – ikke nå og ikke etter 22. juli 2011. Komiteens flertall slutter seg derfor til Riksrevisjonens funn og konklusjoner og konkluderer selv med at regjeringen ikke har evnet å følge opp Stortingets vedtak og forutsetninger om objektsikring, og at det er sterkt kritikkverdig. Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Høyre og Fremskrittspartiet, er imidlertid av den oppfatning at læringen som skulle følge av gjennomgangen av den fatale hendelsen i 2011, er viktigst. Det ser også ut til at Riksrevisjonens rapport har gitt læring. Om situasjonen er bedre nå, er ikke et spørsmål Riksrevisjonen kan besvare. Deres rapport handler ikke om det. Likevel er det et helt vesentlig spørsmål for oss alle. Har justis- og beredskapsministeren og forsvarsministeren rettet opp feilene, i den forstand at de nå, etter Riksrevisjonens funn, har begynt å prioritere objektsikring? Heldigvis tyder mye på det. Både forsvarsministeren og justis- og beredskapsministeren bedyrer at en rekke tiltak er satt i gang. Det er to–tre år for sent, men det er likevel godt å høre. Det viser at Riksrevisjonens arbeid er viktig, at noe skjer når de finner svært alvorlige mangler, som i dette tilfellet. Som en konklusjon på dette innlegget viser jeg til de forslagene til vedtak som står i innstillingen.