Børge Brende (Høyre), 2001-11-29:
Jeg er glad for å kunne gi Stortinget en redegjørelse om den siste utviklingen i de internasjonale klimaforhandlingene. Klimatoppmøtet i Marrakech for tre uker siden var en viktig milepæl i arbeidet for å bekjempe menneskeskapte klimaendringer. Det ble her oppnådd enighet om det internasjonale regelverket for gjennomføringen av Kyotoprotokollen, og det bør nå være klart for at protokollen kan ratifiseres av tilstrekkelig mange land til at den kan tre i kraft. Globale miljøproblemer krever samarbeid om globale løsninger. Dette gjelder i særlig grad for de menneskeskapte klimaendringene. FNs klimapanel la tidligere i år frem sin tredje hovedrapport. Rapporten gir oss enda tydeligere dokumentasjon på at menneskelig aktivitet fører til endringer i klimaet. Det har utvilsomt vært en global oppvarming de siste 50 årene, og det vesentligste av dette skyldes sannsynligvis menneskeskapte endringer. Hvis denne utviklingen får fortsette, kan det få katastrofale følger både når det gjelder økt temperatur, ekstreme værforhold, økt ørkenspredning, issmelting og havstigning. Økt konsentrasjon av klimagasser i atmosfæren og tregheten i klimasystemet gjør global oppvarming uunngåelig. Vi må derfor forberede oss på klimaendringer, selv om Norge og andre land gjennomfører utslippsreduserende tiltak i tiden fremover. I Norge vil vi trolig få økt årstemperatur og mer nedbør. Det vil også bli flere stormer og mer ekstremvær, noe som kan bli både ubehagelig og svært kostbart for oss som bor her i landet. Konsekvensene av klimaendringer er likevel langt større for de fattigste utviklingslandene, fordi manglende ressurser gjør dem dårlig rustet til å tilpasse seg klimaendringene. Samtidig har disse landene bare i liten grad bidratt til problemene. Norge og andre rike land har derfor et moralsk ansvar både for å redusere sine klimagassutslipp og for å bøte på konsekvensene. For å stanse den globale oppvarmingen må vi så raskt som mulig begynne å redusere de globale utslippene av klimagasser. De tiltakene vi setter inn for å redusere dagens utslipp, vil kunne begrense de langsiktige klimaendringene og skadevirkningene. Industrilandene må redusere sine utslipp. Samtidig trenger vi en global løsning der det også legges til rette for utslippsbegrensninger og senere reduksjoner også i utviklingsland. Ikrafttredelse av Kyotoprotokollen vil være et viktig skritt i riktig retning. Selv om Kyotoprotokollen bare legger opp til om lag 5 pst. reduksjon i klimagassutslippene i industrilandene i årene 2008–2012 i forhold til nivået i 1990, og dette ambisjonsnivået er blitt redusert etter at USA sa nei til protokollen, er den likevel en milepæl i den globale innsatsen for å motvirke menneskeskapte klimaendringer. Til grunn for møtet i Marrakech lå den politiske avtalen fra partskonferansen i Bonn i juli i år. Denne avtalen gav avklaringer på mange politiske spørsmål, men man lyktes ikke med å ferdigstille beslutningstekster på viktige områder. I Bonn ble det enighet om spørsmål av stor betydning for u-landene. Dette dreier seg hovedsakelig om finansiering av teknologioverføring, kompetanseoppbygging og tiltak for tilpasning til et endret klima. Det ble fra en gruppe i-land, inkludert EU, Norge, Canada, Island, New Zealand og Sveits, gitt løfte om et finansieringsnivå på 410 mill. dollar fra 2005. Jeg anser dette gjennombruddet på finansieringssiden som svært viktig også for det videre samarbeidet med u-land under Klimakonvensjonen. Fra norsk side vil vi følge opp vårt finansielle ansvar og fortsatt søke et aktivt samarbeid med u-landene på klimaområdet. Det er helt avgjørende. Hovedmålet med møtet i Marrakech var å ferdigstille de resterende spørsmål knyttet til Kyotoprotokollen, og dermed gi grunnlag for ratifikasjon. Forhandlingene omfattet beslutninger knyttet til regelverk for Kyoto-mekanismene, regelverket for etterlevelsesregimet og regler for kontrollmulighetene, som regnskapssystemer, rapportering og gjennomgang av informasjon. Norge har underveis i forhandlingene om Kyotoprotokollen gjennom alle år samarbeidet i den såkalte paraplygruppen, der også Australia, Canada, Island, Japan, New Zealand, Russland, Ukraina og USA deltar. USA har siden i vår ikke tatt aktivt del i forhandlingene om Kyotoprotokollen. Det oppstod en utfordrende situasjon i Marrakech. De største landene i paraplygruppen hadde problemer med noen av de gjenstående spørsmålene. Jeg var bekymret for at dette kunne velte mulighetene for en samlet avtale eller føre til uthuling av forpliktelsene i Kyotoprotokollen. Jeg valgte derfor tidlig å gjøre det klart at Norge kunne akseptere et løsningsforslag som også var akseptert av EU og gruppen av utviklingsland. Norge gikk dermed foran i paraplygruppen. Etter min mening bidrog den norske opptreden i Marrakech til å legge grunnlaget for den endelige forhandlingsløsningen. At man til slutt fant løsninger som også andre land fra paraplygruppen kunne godta, var helt nødvendig for at Kyotoprotokollen skal kunne tre i kraft. Avtalen i Marrakech legger grunnlaget for et globalt samarbeid gjennom bruk av de såkalte Kyoto-mekanismene. Det er oppnådd enighet om et omfattende regelverk for internasjonal kvotehandel og prosjektbasert samarbeid om utslippsreduksjoner mellom industriland, felles gjennomføring, samt prosjektbasert samarbeid mellom industriland og utviklingsland, den såkalte grønne utviklingsmekanismen. Det ble også enighet om regler for etterlevelse av avtalen, og det er meget viktig. Land som ikke oppfyller sine forpliktelser i første periode, må ta igjen både etterslepet og et tillegg på 30 pst. i neste periode. Dessuten vil de miste retten til å selge utslippskreditter, og de må legge frem en plan for å gjenopprette sin evne til å overholde forpliktelsene. Jeg er meget fornøyd med at vi for første gang har fått en internasjonal miljøavtale der landene blir straffet hvis de ikke oppfyller sine forpliktelser. Det er det altfor lite av i internasjonalt miljøsamarbeid og i internasjonale miljøtraktater. Dette er et viktig gjennombrudd i den internasjonale miljøpolitikken. Jeg håper også at det får virkninger på andre konvensjonsområder. For skal vi nå miljøresultater, er vi helt avhengig av både at man setter opp tidsplaner, og at det er straffereaksjoner knyttet til dem som ikke oppfyller det. Derfor er det interessant nå foran Johannesburg, hvor Norge også støtter et såkalt initiativ knyttet til «global deal», det vil si at man da setter opp en del endringer som man ønsker i internasjonale klimatraktater, også forslag til forsterkninger på andre områder, og hvor man setter tidsfrister og krav og får en dynamikk i det internasjonal miljøsamarbeidet som er helt, helt avgjørende. Dessuten trenger vi også en sterkere internasjonal miljøarkitektur i forhold til at også organisasjoner kan stå på for miljøet i FN-regi. Det skal jeg komme tilbake til ved en senere anledning. Spørsmålet om i hvilken grad systemet i Kyoto skal være juridisk bindende, ble dog utsatt til første partsmøte under Kyotoprotokollen. I Marrakech fikk vi også på plass et omfattende system for utarbeidelse, rapportering og kontroll av informasjon om hvordan man overholder sine forpliktelser. Dette er etter min mening «ryggraden» i samarbeidet: Et troverdig rapporteringssystem er avgjørende for at dette skal fungere. I Bonn ble det enighet om hvordan opptak av klimagasser skal kunne godskrives landenes forpliktelser i første forpliktelsesperiode. Det ble satt grenser for hvor mye et land kan få godskrevet som følge av opptak knyttet til skogforvaltning. For de fleste land tilsvarer det om lag 3 pst. av utslippene i 1990. Skogforvaltningen ble ikke drøftet på ny i Marrakech, men det ble likevel nødvendig å akseptere en utvidelse av rammen for kreditering av skogforvaltningstiltak for Russland til om lag 4 pst. av deres 1990-nivå, altså 1 pst. over det som er gjennomsnittsnivået for de andre landene. Dette var en utvidelse den norske regjeringen var imot og er imot. Fordi Russlands deltakelse er helt nødvendig for å få ratifisert Kyotoprotokollen – etter at USA dessverre har sagt nei til avtalen – ble det likevel enighet blant alle land om å akseptere det russiske kravet for i det hele tatt å få en avtale i havn. Fire år etter møtet i Kyoto har vi nå et grunnlag for ratifikasjon av avtalen. For første gang har vi en klimaavtale med forpliktende utslippsreduksjonerregelverk for gjennomføring, bl.a. systemer for internasjonal kvotehandel og gjennomføring av utslippsreduksjoner på tvers av landegrenserregelverk for etterlevelse, dvs. tiltak mot land som ikke overholder forpliktelsene – på godt norsk straff, noe som er særdeles viktig Regjeringen vil nå straks gå i gang med det nasjonale arbeidet for ratifikasjon, slik at Stortinget kan behandle saken i vårsesjonen 2002. Regjeringen ønsker gjennom en tidlig ratifikasjon at Norge kan bidra til at avtalen trer i kraft innen toppmøtet om miljø og utvikling i Johannesburg i september neste år. Med det resultatet vi oppnådde i Marrakech, blir forhandlingene om utslippsforpliktelser etter 2012 den viktigste oppgaven som ligger foran oss i det internasjonale klimaarbeidet. Kyotoprotokollen ble åpenbart svært svekket da USA beklageligvis trakk seg ut tidligere i år. De landene som i dag aksepterer forpliktelser under protokollen, står for en avgrenset del av utslippene, ettersom verken USA eller utviklingslandene er inkludert. Det er med andre ord behov for både strammere og mer omfattende utslippsforpliktelser over tid enn det legges opp til i Kyotoprotokollens første periode. Jeg satser på at industrilandene vil kunne bli enige om strammere utslippsforpliktelser etter 2012, men en mer ambisiøs klimaavtale bør også inkludere USA og viktige utviklingsland med sterk utslippsvekst. En god dialog med USA og ledende utviklingsland vil derfor være svært viktig i tiden fremover. Forberedelsene til forhandlingene om nye utslippsforpliktelser må begynne allerede nå. Regjeringen vil at Norge skal spille en aktiv rolle i dette arbeidet. At det er grunn til å være tilfreds med et vellykket utfall av klimaforhandlingene, betyr ikke at vi kan ta et hvileskjær. Vi er ikke i mål med dette. Marrakech-toppmøtet bringer oss snarere til startstreken. Det er nå det virkelige arbeidet begynner. Det er nødvendig å styrke det internasjonale arbeidet for å sikre at vi kan oppfylle våre forpliktelser under Kyotoprotokollen. Regjeringen Stoltenberg la før sommeren frem St.meld. nr. 54 om norsk klimapolitikk – klimameldingen. I den meldingen foreslås det på kort sikt å videreføre dagens CO2 -avgift , kombinert med bruk av avtaler overfor industrien som ikke betaler slike avgifter. Samarbeidsregjeringen har varslet en offensiv klimapolitikk. Vi har derfor satt i gang arbeid med en tilleggsmelding til klimameldingen, der innføring av et tidlig kvotesystem vil stå sentralt. I tilleggsmeldingen vil vi legge vekt på at en vesentlig del av utslippsreduksjonene skal skje gjennom nasjonale tiltak. Dagens avgifter vil neppe gi vesentlige reduksjoner i utslippene av klimagasser, og andre tiltak er derfor nødvendig. Å oppfylle Norges utslippsforpliktelser vil medføre kostnader. Men det vil koste mer på sikt å la være. Utfordringen er å innføre en mest mulig kostnadseffektiv klimapolitikk og samtidig ivareta hensynet til norsk næringslivs konkurransekraft. Jeg tror det mest effektive grepet er å fremskynde etableringen av et kvotesystem for klimagasser, og ikke vente til 2008, slik den forrige regjeringen foreslo. Et kvotesystem er fremtidsrettet og vil forberede Norge på det systemet som kommer når Kyotoprotokollen trer i kraft. For å gi oss erfaring og sikre at vi klarer våre forpliktelser er det viktig å starte så raskt som mulig. Tilsvarende arbeid er allerede i gang både i EU og nasjonalt i Danmark, Sverige og Storbritannia. Det er også gledelig å registrere at det nå er bred politisk enighet om behovet for et nasjonalt kvotesystem i Norge. Det er gledelig at klimamøtet i Marrakech fikk et vellykket utfall, og at grunnlaget nå er lagt for ratifisering av Kyotoprotokollen. Regjeringen ønsker at Norge skal være en foregangsnasjon i kampen mot klimaendringer. Vi ønsker å komme tidlig i gang med fremtidsrettede virkemidler for å redusere klimagassutslippene. Og vi ønsker å spille en aktiv rolle for å få til ytterligere internasjonale klimareduksjoner etter 2012.