trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2011-01-13:
Jeg vil takke statsråden for en god redegjørelse, som etter mitt syn gir gode og betryggende svar på mange av de problemstillingene som jeg tok opp i min interpellasjon. Det er alltid en vanskelig avveining hvor langt man kan gå i å definere hvem som har ansvaret når ting går galt – så også når det gjelder de problemstillinger som vi tar opp i denne interpellasjonen – spesielt fordi det angår så mange unge som er i starten på sitt voksenliv. Det er derfor forståelig at man får sympati for dem som har havnet i en vanskelig livssituasjon på grunn av dårlige økonomiske prioriteringer. Slik skal og bør det være – ganske enkelt fordi det er viktig å gi tilbakemelding på at vi bryr oss om dem som sliter, og at det offentlige kan være til hjelp for å få dem ut av hengemyra, som en stor gjeldsbelastning er. Vi vet alle at veien til fattigdom er svært kort i slike situasjoner. Jeg synes statsråden redegjorde godt for hva som er gjort, og for hva som kan gjøres – bl.a. de tiltak regjeringen har gjort ved å forsterke lovverket på dette området, tiltak som nettopp kan bidra til å forhindre fattigdom hos dem som har en stor gjeldsbyrde. Men til tross for sympati med dem det gjelder, mener jeg at det er viktig å være tydelig på at den enkelte også selv har et selvstendig ansvar for sine økonomiske handlinger. Det kan ikke presiseres mange nok ganger. Uten en slik forståelse vil veien ut av en gjeldssituasjon bli svært lang og kronglete. Dessverre viser det seg at en slik forståelse sitter langt inne. Altfor mange får innvilget lån som de involverte parter burde vite ville forverre deres livssituasjon. Ofte skjer det fordi man føler seg tvunget til å kjøpe seg fri fra ubehageligheter ved å erstatte gammel kredittkortgjeld med ny kredittkortgjeld. Til tross for at man gjennom lov pålegger kredittinstitusjoner både en opplysningsplikt og en frarådningsplikt, erfarer vi at noen kredittinstitusjoner ikke alltid følger lovens intensjon til punkt og prikke. Av den grunn har jeg lyst til å spørre statsråden om det kan være aktuelt å innføre en regel om at bankene og kredittinstitusjonene selv må ta regningen hvis de har lånt ut penger til personer som åpenbart ikke har økonomi til å betjene sine kreditter. Videre vil jeg be statsråden si noe mer om det finnes sanksjonsmuligheter i lovverket når vi registrerer brudd på kredittgivers plikter. Til slutt vil jeg nok en gang ta fram bekymringen som ligger i den voksende gjelden som en altfor stor andel av befolkningen befinner seg i. Særlig bekymringsfullt er det at andelen er økende hos den unge befolkningen. Å starte sitt voksenliv med en stor gjeldsbyrde er svært utfordrende, og vi må alle, på hver vår arena, søke å forhindre at det skjer. I den forbindelse har jeg lyst til å avslutte med nok et spørsmål til statsråden: Har regjeringen tanker om å iverksette andre tiltak som kan hindre en ytterligere økning av gjelden hos befolkningen, og da særlig overfor de unge voksne?
Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2011-01-13:
Jeg vil først starte med å takke alle som har deltatt i debatten. Jeg synes vi har fått et veldig godt fokus og mange gode innspill på den problemstillingen som ligger i min interpellasjon. Jeg har lyst til å starte med å kommentere noen av de innleggene som har vært. Jeg kan starte med de to siste – når det gjelder det med ansvaret rundt kjøkkenbordet: rett og slett å diskutere med våre unge de problemstillinger de unge møter ute i den virkelige verden. Vi har vel alle sammen vært gjennom en livsfase der man sto med lua i hånden hos banksjefen og ba tynt om lån, til man i dag møter aggressive selgere både på Karl Johan, i elektrobutikken, i møbelbutikken eller hvor det måtte være, som tilbyr kort – ikke nødvendigvis bare ett kort, men man sitter kanskje igjen med 10–15 kort i lommen hvis man virkelig takker ja til alle tilbudene. Så dette med holdninger, diskusjoner og forståelse av det å møte en aggressiv og til dels materiell verden, er viktig å ta opp. Jeg synes også at blant fora for den type debatter er kanskje rundt kjøkkenbordet det viktigste stedet. Så har flere vært inne på hvordan det offentlige opptrer i forbindelse med det å være kreditor. Jeg synes det er et godt poeng og det er et viktig tema å diskutere. Vi må ikke nødvendigvis bare se på det som skjer rundt oss, men jeg synes også det er viktig å se på hvordan vi selv opptrer når vi er i en slik situasjon. Den debatten imøteser jeg gjerne. Representanten Andersen tar også opp et viktig poeng, og det gjelder det nye forretningsområdet som har blomstret i etterkant av den gjeldssituasjonen som har utviklet seg, nemlig videresalg av gjeldsfordringer. Det går ikke bare i ett ledd, men det går også i flere ledd, og dess lenger ut i leddene man kommer, vil jeg også tro at innkrevingsmetodene vil bli mer aggressive og på den måten også sette den som er i en gjeldssituasjon, i en mye, mye vanskeligere situasjon enn man var i. Jeg synes også det er viktig å påpeke den delen av det nye forretningsområdet, så her er det nok mange som bør gå i seg selv. Jeg vil avslutte med nok en gang å takke for debatten Jeg tror ikke dette er den siste debatten med dette temaet, men jeg håper i hvert fall at dette er en start på en diskusjon som kan gjøre livet lettere for mange som er i en særdeles vanskelig situasjon. Og, som jeg har sagt, vi har alle et ansvar, men kanskje det viktigste ansvaret er rundt kjøkkenbordet, for å starte der, for der tror jeg lærdommen trenger lengst inn i våre hoder.
Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2011-01-13:
Jeg vil takke statsråden for et svært godt og ikke minst utfyllende svar på min interpellasjon. Det er betryggende å få synliggjort og få bekreftet at det arbeides godt fra flere hold med den felles målsettingen å sikre våre framtidige forbrukerrettigheter på en best mulig måte. Det er også greit å få bekreftet de siste signalene fra Brussel som antyder at det ligger an til at våre etablerte rettigheter kanskje ikke i like stort monn som vi opprinnelig trodde, vil bli truet. Men at det vil bli endringer, er jeg overbevist om – vi må nok regne med det. Vår felles jobb er å forsøke å bidra til at det endelige resultatet i størst mulig grad ivaretar våre forbrukerrettigheter på en best mulig måte også når vi møter 2012. Statsråden redegjorde for det gode arbeidet som både regjeringen og embetsverket har gjort og fremdeles gjør. Det er også grunn til å gi honnør til våre forbrukermyndigheter, både Forbrukerrådet og forbrukerombudet, som etter mitt syn har gjort en fremragende jobb for å påvirke sine søsterorganisasjoner i Europa. Spørsmålet og utfordringen blir: Hva med oss stortingsrepresentanter, hva kan vi gjøre? Mitt svar er: Vi kan gjøre mye – hvis vi vil! Lisboa-traktaten har bidratt til at Europaparlamentet har fått en mer sentral rolle i forbindelse med beslutningene som skal tas i EU. Det gjør at det åpner seg nye muligheter for å møte beslutningstakere på parlamentarisk nivå. Skal man oppnå resultater, er engasjement viktig. Derfor er mine erfaringer at det er nødvendig at vi som parlamentarikere snakker med våre søsterpartier i Europaparlamentet, for å prøve å påvirke beslutningene om bl.a. det nye forbrukerdirektivet. Arbeiderpartiet har tatt denne utfordringen på alvor. Vi har flere ganger vært i Brussel og møtt sosialdemokratiske kollegaer i parlamentet. Vi har deltatt i gruppemøter. Vi har fått argumentert for våre synspunkter, og vi har blitt hørt. Våre kollegaer både fra de nordiske landene og fra Tyskland har sammenfallende interesser med oss for å ivareta sine lands forbrukere. Det er en styrke også for dem at vi hevder de samme synspunktene. I Europaparlamentet er det også slik at makta rår. Der står den sosialdemokratiske siden opp mot den borgerlige siden, som også er den som står bak forslaget om det nye forbrukerdirektivet. Det er stor politisk enighet om forbrukerpolitikken i Norge. Min oppfordring til mine kollegaer på den borgerlige siden er: Gjør hva dere kan for å påvirke deres borgerlige kollegaer i Europaparlamentet i den prosessen som gjenstår, før et endelig vedtak om et nytt forbrukerdirektiv gjøres i løpet av det neste halvåret. Helt til slutt vil jeg oppfordre til et større engasjement fra oss parlamentarikere når framtidige EU-direktiv diskuteres. Det er for sent når vedtakene er gjort. Våre erfaringer i forbindelse med forbrukerdirektivet viser at engasjement overfor våre kollegaer i EU-parlamentet er både viktig og nyttig.
Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2011-01-13:
Først vil jeg takke alle som har deltatt i debatten. Debatten er etter min intensjon med interpellasjonen litt todelt. Det første er de utfordringene som ligger i det nye forbrukerdirektivet, og det andre er hvordan vi som parlamentarikere kan være med på å påvirke prosesser som pågår i Europa. Jeg føler at jeg har fått bekreftet begge deler, at forbrukerpolitikken er et politikkområde som det er tverrpolitisk enighet om her i Stortinget. Samtidig har jeg fått bekreftet at det er viktig at vi som stortingspolitikere deltar på de politiske arenaene der vi kan ha en påvirkningskraft. Det tror jeg er viktig. Og klarer denne debatten å være en start på en slik prosess som forteller både oss og andre at det nytter å påvirke, at det nytter å gjøre en jobb, og at det nytter å ha et engasjement, føler jeg at denne debatten har vært god og kanskje også kan være et startskudd på at vi har påvirkningsmulighet i EU, selv om vi står litt på gangen. Men vi treffer beslutningstakere hvis vi ønsker å gjøre det, så på den måten er jeg veldig takknemlig for de synspunktene som har kommet fram i debatten her. Vi ser at vi kan være med og påvirke, og ikke minst at vi står sammen om å beskytte våre forbrukerrettigheter som er opparbeidet gjennom politisk deltakelse. Nok en gang: Tusen takk for deltakelsen og engasjementet.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2011-01-13:
Dette er en viktig interpellasjon, og interpellanten stiller viktige oppfølgingsspørsmål, som jeg skal prøve å gi noen svar på. Jeg mener vi allerede i dag har et godt regelverk som går langt i å beskytte forbrukere mot å ta opp mer kreditt enn de vil være i stand til å betjene – da spesielt gjennom bankenes frarådingsplikt, som jeg var inne på i mitt innlegg. Bankene har her også en plikt til å fraråde forbrukere å ta opp kreditt som kan være en for stor belastning for forbrukerens økonomi. Dersom bankene ikke overholder denne frarådingsplikten, er det ikke tvilsomt at dette kan føre til at forbrukerens forpliktelser etter kredittavtalen lempes. Så vil jeg også minne om den plikten kredittgiveren faktisk har til å informere ikke bare muntlig, men skriftlig om fraråding og låntakers plikt til å signere om vedkommende likevel ønsker å ta opp lånet. Det andre spørsmålet gjaldt hvorvidt det kan være aktuelt å innføre andre sanksjoner i lovverket ved brudd på kredittgivers plikter. Vi har nok, slik jeg vurderer det, i dag tilfredsstillende sanksjonsmuligheter – noen lovfestet i finansavtaleloven og ellers i de alminnelige avtalerettslige reglene og ikke minst avtaleloven § 36. I forbindelse med gjennomføringen av forbrukerkredittdirektivet ble dette spørsmålet grundig behandlet, og man kom da til at det ikke var behov for å innføre ytterligere sanksjonsmuligheter i finansavtaleloven. En innføring av ytterligere sanksjonsregler vil kunne skape uklarheter i forhold til annen lovgivning hvor det ikke er innført særlige regler. Det vil for så vidt også kunne føre til ytterligere uklarhet. Men dette området synes jeg det er viktig at man har under oppmerksomhet. Jeg tror fokuset på opplæring, på kunnskap – ikke minst hos de unge – om hvilke muligheter og ikke minst fristelser, nye salgskanaler, nye reklameframstøt og fristende tilbud innebærer, er viktig, og at det her er viktig for oss alle å sørge for at det er så gode rammer som mulig, men likevel under hensyn til at det må være den enkeltes ansvar også å ta ansvar for egen økonomi.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2011-01-13:
Jeg vil også benytte sjansen til å takke interpellanten for å ha tatt opp dette viktige spørsmålet, og bredden i debatten viser hvor utfordrende det kan være for alle, ikke bare for ungdom, å navigere i en verden som bygger på elektronisk betaling, lett tilgang på kreditt og mange fristende tilbud. Jeg har også lyst til å gjenta det jeg sa om at regjeringen har sett på spørsmålet om etablering av et gjeldsregister. Barne- og likestillingsdepartementet har utredet spørsmålet, og denne utredningen har nå vært på høring, og saken vil bli fulgt opp av Barne- og likestillingsdepartementet. La meg også avslutningsvis oppsummere med at jeg tror vi har et godt rammeverk på området for kredittgivning. Som gjennomgangen har vist, har vi for det første en rekke bestemmelser som skal beskytte forbrukeren mot å ta opp lån som vedkommende vil få vanskeligheter med å betjene. I tillegg har regjeringen, som jeg også nevnte, redusert kostnadene forbrukeren kan ha og bli ansvarlig for ved rettslig inndriving og inkasso, noe som i sin tur vil gjøre situasjonen enklere for personer som har fått gjeldsproblemer. Og regjeringen har også, og det er det flere som har pekt på at er viktig her i dag, vært opptatt av at regelverket på kredittområdet etterleves i praksis. Her er særlig tilsyn med kredittinstitusjonene et viktig stikkord. Det er mange som har illustrert betydningen av å gi informasjon og spre kunnskap om økonomiske spørsmål på en god måte. Jeg må innrømme at jeg ble også veldig bekymret da jeg så oppslaget i media knyttet til hva ungdom egentlig vet om renter. Det sier noe om den kunnskapsutfordringen vi har på dette området. Her tror jeg vi alle ser at det er viktig å følge dette området nøye og også vurdere behovet for nye tiltak.
Bent Høie (Høyre), 2011-01-13:
Det var ingenting i svaret fra helseministeren om at man har tenkt å gjøre noen grunnleggende grep med helseforetakenes innkjøpspraksis for faktisk å hindre det som helseministeren kaller for «utilsiktede virkninger», men som jeg vil kalle åpenbare resultater av å gjennomføre dårlige anbudsrunder som ikke er gjennomtenkt på forhånd, og en konsekvens av at helseministeren åpenbart ikke styrer helseforetakene i retning av en innkjøpspolitikk som fungerer etter de politiske målsettingene som vi har satt opp. Det helseministeren i realiteten gjorde rede for, er at som en konsekvens av dårlige anbudsrunder er helseforetakene i gang med å igangsette en del brannslukningstiltak for å hindre resultatene av de anbudene som de har gjennomført. En del av de brannslukningstiltakene er åpenbart på kanten, eller man kan i hvert fall sette spørsmålstegn ved lovligheten av dem. Det er veldig uheldig med tanke på hvordan dette skal utvikle seg videre. Jeg tror ikke det er noen i denne sal som f.eks. ikke mener at det er ganske ok at det meste av røntgen- og laboratorievirksomheten i Norge foregår på gode, private røntgen- og laboratorieinstitusjoner. Jeg tror ikke det offentlige hadde klart å drive de institusjonene like bra til like god pris. Det er i hvert fall ingen andre som har foreslått noe annet på dette området, så vidt jeg har registrert. Da er det veldig uheldig når det offentlige opptrer på den måten som en gjør. Det viktigste er uansett tilbudet til pasientene. Den 30. november stilte Sonja Irene Sjøli spørsmål til helseministeren om hvordan anbudet på røntgen i Helse Sør-Øst ville virke inn på både tilgjengelighet og ventetid, for helseministeren har i statsbudsjettet sagt at det er hennes mål å redusere ventetiden på dette området. Helseministeren svarte på det den 10. desember med å vise til Helse Sør-Øst, men det kom ikke noe svar på om en faktisk når målsettingen om å redusere ventetiden på røntgen for halvparten av landets befolkning. Jeg registrerer at helseministeren selv fant behov for å stille Helse Sør-Øst akkurat det samme spørsmålet noen dager etter at hun hadde svart representanten Sonja Irene Sjøli, og helseministeren fikk svar på det samme spørsmålet den 23. desember – det var i hvert fall et forsøk på svar. Jeg har lest svarbrevet fra Helse Sør-Øst og finner ikke spor av svar på om Helse Sør-Øst faktisk ser seg i stand til å redusere ventetiden på røntgen i 2011, slik helseministeren skriver i statsbudsjettet. Mitt spørsmål til helseministeren er rett og slett: Føler helseministeren seg trygg på at ventetiden på røntgen i Helse Sør-Øst, for halvparten av landets befolkning, kommer til å gå ned i 2011?
Bent Høie (Høyre), 2011-01-13:
Jeg registrerer at både representanten Tove Karoline Knutsen og representanten Hagebakken prøver å gjøre dette til en debatt for eller mot anbud, eller for eller mot private ideelle og private kommersielle. Det er ikke den debatten denne interpellasjonen egentlig inviterer til. Men hvis det er sånn at disse to representantene mener at anbud ikke skal brukes, foreslår jeg at flertallsregjeringen avskaffer bruk av anbud, eller at de avskaffer bruk av anbud overfor dem det gjelder. Det har de full mulighet til. De sitter i flertall. De kan gjennomføre det, men jeg har ikke sett noe til det til nå. Det en imidlertid ser, er at denne regjeringen administrerer helseforetak som gjennomfører anbud med bind for øynene, noe som gir helt uholdbare resultater for norske pasienter. Det er snart på tide at de står opp og forsvarer det. Representanten Kjersti Toppe og representanten Helseth hadde etter min oppfatning veldig gode innlegg. Jeg er enig i stort sett det meste, bortsett fra at representanten Toppe i utgangspunktet ikke ønsker anbud. Men i de tilfellene hvor man har anbud, hadde representanten Toppe veldig gode innspill til hva man da må vektlegge. Statsråden var i sine innlegg veldig opptatt av at høstens anbud skal resultere i en evaluering. Da er det viktig for Stortinget å få vite hvilken evaluering statsråden snakker om, for brevet fra Helse Sør-Øst om røntgenanbudet i Helse Sør-Øst avsluttes med at Helse Sør-Øst skal gjennomføre en evaluering av dette anbudet. Hvis det er den evalueringen statsråden viser til, er jeg på ingen som helst måte beroliget, for dette er Helse Sør-Østs egen evaluering av eget anbud på et svært begrenset område. Hvis det er slik at helseministeren har tenkt å igangsette en uavhengig evaluering av alle de anbud som er gjennomført i høst, bl.a. innenfor psykiatri, rus, rehabilitering og røntgen, snakker en imidlertid om en mye mer offensiv tilnærming som faktisk kan føre til at en kan få en god politisk diskusjon om hvordan anbud skal gjennomføres. Men at Helse Sør-Øst evaluerer sine egne anbud, vil ikke gi noen forandring på dette området. Statsråden viser også til at Helse Vest har inngått avtale med mange ideelle på rusområdet, og at det derfor er mangfold av tilbud. Det statsråden ikke sier, er at dette mangfoldet ligger spredt langs hele vestlandskysten. Min bekymring var mangfoldet for pasienter som bor på Nord-Jæren, for jeg vet at rusmisbrukere som bor i Sandnes, og som har behov for oppfølging og ettervern, ikke tar bussen til Stavanger jernbanestasjon for så å skifte buss og ta den videre til Tasta for å få ettervern. Da blir de rusmisbrukere på veien tilbake.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-01-13:
Jeg vet ikke om representanten Høie oppfattet at jeg sa at vi vil ha en evaluering av den innkjøpsprosessen som har vært i Helse Sør-Øst. Når det gjelder detaljene i den, synes jeg det er veldig vanskelig å gå inn i denne saken, fordi det er en rettstvist og derfor er en uenighet mellom den som tapte anbudet, og den som har vunnet. Det man har sett på gjennom prosessen og klagebehandlingen, er om det har blitt utilsiktede virkninger fordi den nye leverandøren har tilbud andre steder enn den gamle leverandøren har hatt. Men dette er noe vi ser igjennom. Når jeg sier at vi skal ha en evaluering, er det fordi man også må lære av anbudspraksis for fremtidig anbudsbehandling. Det mener jeg er viktig. Når det gjelder ventetid, er det en veldig viktig sak for pasientene i Norge. Jeg er veldig opptatt av at vi skal lykkes med å få ned ventetidene. Derfor har vi også satt strengere krav til antall undersøkelser, for vi vet at behovet er der, og derfor skal man bl.a. i Helse Sør-Øst ha en 14 pst. økning i antall røntgenundersøkelser i år i forhold til i fjor. Så har jeg lyst til å kommentere litt på Helse Vest, for her er det sagt at man ikke har et mangfold, at man ikke har sørget for det når det gjelder deres anskaffelser innen rusbehandling. Helse Vest gikk, som interpellanten sa, bare ut til ideelle organisasjoner i sin anbudsrunde. De har tildelt Kirkens Sosialtjeneste, Bergensklinikkene, som er en ideell stiftelse, Blå Kors Vest, Kirkens Bymisjon, Frelsesarmeen, og Stiftelsen Valdresklinikken, som er en ideell stiftelse. Hadde én av disse aktørene fått alle disse institusjonstildelingene, må jeg si at man ikke hadde sørget for mangfold. Men her er det mange ulike tilbydere, ideelle organisasjoner og institusjoner som gjør en veldig god jobb, som har fått tilslag på dette anbudet. Men det aller, aller viktigste er at disse kan levere det som Helse Vest ber om når det gjelder innretningen av tilbudet – det tilbudet som de mener er det faglig riktige og det beste for pasientene.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-01-13:
Dette har vært en interessant debatt, ikke minst fordi den egentlig har avdekket ganske mange av dilemmaene ved anbud. Det som er interessant, er å lytte til de representantene som i utgangspunktet ønsker mer anbud, men som ikke er fornøyd med prosessene. Dem skal vi gå igjennom. Det har jeg sagt. Hvis Helse Sør-Øst skal gjøre en evaluering og den gjøres av uavhengige, må man i utgangspunktet ha tillit til en slik evaluering. Men vi skal gå igjennom de anbudene som har vært gjort, og så får jeg komme tilbake til hvordan det i detalj skal gjøres. Jeg ser at den diskusjonen som har vært, har pekt på en del problemstillinger som det er verd å ta med seg. Utgangspunktet når du har et anbud, er at noen får anbudet, og at andre derfor ikke får det og på en måte velges vekk. Det som er viktig, er at reglene for anbudet, rammene for anbudet og de faglige kravene er kjent for alle, og, som representanten Helseth ganske riktig påpekte, at alle disse faktorene må være med på forhånd, slik at dette ikke går i feil spor. Så må man også se på dette med konkurranse for å sørge for at man ikke står igjen med monopoler, noe som det kan tyde på at vi i hvert fall ikke gjør etter høstens runde. Så vil jeg si til Kristelig Folkeparti at når vi går ut til bare ideell sektor med anbud innen rus i Helse Vest og innen psykisk helse i Helse Sør-Øst, er det nettopp fordi vi ønsker å prioritere ideell sektor og å skape gode rammevilkår for ideell sektor. Det er viktig. Vi er helt enig i at de har gjort en fantastisk jobb i mange år – mye mer på enkelte områder enn det offentlige helsevesenet. Men det er jo også slik at f.eks. Helse Vest nå i år har et større anbud ute enn de hadde tidligere. De har jo økt sine rammer. Så er det noen som ikke har fått anbud videre. Jeg hører at Kristelig Folkeparti ønsker direkte kontrakter. Jeg synes det er vanskelig å se – hvis man skal velge, og man har flere aktører å velge i – hvordan man skal unngå anbud. Det betyr ikke at vi ikke skal gå gjennom regelverk, at vi ikke skal gå gjennom rammene og se om det er andre ting vi burde ha lagt vekt på, som ikke har vært vektlagt godt nok. For det er viktig at man ikke sitter igjen med inntrykk av at her har ting ikke foregått på en skikkelig måte. Vi må ha tillit til det som skjer.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-01-13:
Dette er en veldig teknisk og veldig faglig interpellasjon som i høyeste grad egentlig også krever noen faglige svar. Det som er politiske svar i dette, er hvordan man innretter seg, og hvem man lytter til, i en situasjon hvor man ikke nødvendigvis har alle svarene, eller det ikke er entydighet. Da er det slik at vi følger Verdens helseorganisasjons kreftforskningsinstitutt, som gir føringer. Det har vi gjort i denne sammenheng, samtidig som vi har sagt at vi også vil følge opp på andre områder, spesielt når det gjelder den ekspertgruppen som jeg omtalte, og som ikke har noen bransjetilknytning. Det er viktig at de oppfattes som uavhengige og helt uhildet i forhold til disse områdene, hvor det tross alt kan mistenkes økonomiske motiver for konklusjoner som kan følge. Jeg sier ikke at det er gjort her, men det kan veldig lett bli koblet opp til det. Så det er viktig at det arbeidet som gjøres, skal være uavhengig. Det er også sånn at strålevernsforskriften vi følger, følger internasjonale anbefalinger om grenseverdier. I tillegg har denne forskriften et krav om at all eksponering skal holdes så lav som praktisk mulig, også på områder hvor det ikke er dokumentert helserisiko. Jeg mener at så lenge man ikke har andre funn som man også internasjonalt har klart å komme til enighet om, vil det være viktig å følge føre-var-prinsippet. Når vi sier at dette med stråling er et område som regjeringen følger tett, er det realitet i det. Vi har et institutt for å følge dette feltet, Statens strålevern, og som sagt denne ekspertgruppen, som er viktig, og som vi skal følge videre i det som skjer både i Norge og internasjonalt på området.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-01-13:
Selv om dette er teknisk komplisert, vil jeg si at det har vært en veldig interessant politisk debatt. Sånn sett synes jeg interpellanten har reist et veldig viktig tema, og som vi også hører, er det enstemmighet om hva man politisk egentlig ønsker. Det er jo ikke tvil om at vi ønsker at føre-var-prinsippet skal legges til grunn. Det har også i løpet av debatten kommet opp dette med alle disse tingene som vi omgir oss med til daglig: Trenger vi det? Skal vi gjøre det på samme måte? Interpellanten spurte nettopp: Skal vi ha trådløse nett versus kabling? Det er i hvert fall spørsmål som jeg kan ta med til Statens strålevern og be om en uttalelse om, som absolutt er interessant, og som gjelder veldig mange. Så har jeg lyst til å si at hvis det var én praktisk ting som kunne komme ut av denne debatten her i dag, var det jo at det var enstemmighet politisk, og en sterk anbefaling fra Stortinget, om at alle bruker handsfree og ikke har mobiltelefonen opp til hodet. Det ville i hvert fall være å følge føre-var-prinsippet når det gjelder det som vi personlig hver og én av oss kan gjøre noe med. I tillegg er det jo interessant med disse kommunene som innfører føre-var-prinsippet, og er oppmerksom på det og tar hensyn til det. Det er klart at her kan vi også gjøre noe overfor kommunene for å gjøre dem oppmerksom på viktigheten av at de også gjør disse vurderingene når de tillater å sette opp master. Jeg skal ikke si at de ikke gjør det i dag, men det er aldri skadelig med en påminnelse på et område som vi tross alt ikke vet nok om. Vi kjenner ikke konsekvensene, fordi det tross alt er forholdsvis nytt. Så må jeg si at jeg ser med forventning frem mot den ekspertgruppen som skal legge frem sin rapport til høsten. Det kan jo hende at den kommer frem til, og får samlet, ny kunnskap, og i så fall må vi jo ta stilling til det når rapporten kommer. Men at det kommer til å skje en utvikling her, er i hvert fall helt sikkert.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2011-01-13:
Først vil eg takka representanten Gitmark for interpellasjonen. Eg skal innrømma at eg er ingen ekspert på dette området, men det er eit viktig tema som veldig mange er opptekne av, og ein lurar på om det er mogleg kreftfare ved mobilbruk. Vi veit at det er stråling ved mobiltelefonbruk, og mobiltelefon er noko som mange brukar. 80–90 pst. av befolkninga har mobiltelefon. Mi spesielle bekymring er at det blir stadig fleire barn og stadig fleire yngre barn som brukar mobiltelefon dagleg. Derfor har vi bekymring for moglege helseeffektar ved bruk av mobiltelefon og trådlause nettverk. Vi som folkevalde må jo ta denne bekymringa på alvor ut frå dei som vi representerer. Og så er det ein grunn til, som det er sagt her. Det er at dei fleste av oss som sit her i dag, er storforbrukarar etter definisjonen i rapporten. Ut frå det som helsekomiteen har vore oppteken av i denne saka, har eg lyst til å nemna at i budsjettomtala både for 2010 og 2011 blei det levert fleirtalsmerknader om mobil stråling. Vi har understreka behovet for meir kunnskap om moglege helsefarar av stråling frå mobiltelefonar og trådlause nettverk. Vi har vist til den tverrfaglege ekspertgruppa som regjeringa har sett ned på området elektromagnetiske felt og helse. Denne gruppa er, som helseministeren omtala, breitt samansett, og skal levere sin rapport hausten 2011. Komiteen har i budsjettmerknaden lagt til grunn at gruppa knyter til seg nødvendig internasjonal ekspertise og tek vare på brukarperspektivet på ein god måte. Så stilte interpellanten spørsmålet om oppfølginga av sluttrapporten frå det internasjonale Interphone-prosjektet og stiller spørsmål ved analysen. Eg har ikkje kunnskap som kan overprøva at det er skeivheitar og feil i denne studien, som avgrensar moglegheita for å trekkja konklusjonar og vurdera årsakssamanhengar, eller om det er slik at dei verste resultata er gøymde i appendiksane i undersøkinga. Eg synest det er viktig at ein følgjer føre-var-prinsippet. Eg synest det er gjort godt greie for i debatten her i dag, både frå statsråden og frå representanten Are Helseth, at det er vanskeleg å leggja vekt på einsidige resultat frå denne undersøkinga som tilseier for høge verdiar blant storforbrukarane. Svaret som er gitt, er at vi treng vidare forsking på området, at ein legg Interphone-studien til grunn for det, og at vi må avvente innstillinga frå ekspertgruppa. Så er eg einig med Are Helseth i at det er interessant òg ut frå eit helseperspektiv å sjå på kor mykje vi brukar telefon, og kva det har å seia for helsa.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2011-01-13:
Ok. Takk.
Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2011-01-13:
Det er et viktig tema vi igjen drøfter i dag. Det er snakk om mye penger som brukes til å kjøpe private tjenester, og da er det jo særdeles viktig at alt går riktig for seg, og at vi får mest mulig kvalitet til flest mulig for de pengene som brukes. Representanten Tetzschner hevdet at helseforetakene hiver ut private for å spare penger. Det må jeg nok si at jeg synes var en noe drøy påstand. Jeg vil rett og slett si at det ikke er tilfellet. De regionale helseforetakene har eksempelvis økt sine kjøp av private rehabiliteringstjenester fra 995 mill kr i 2005 til 1,3 mrd. kr i 2009. Også i 2010 økte kjøpet av slike tjenester fra private. Det står tydelig i budsjettet, og det vil også stå i styringsdokumentene for de regionale helseforetakene at det minst skal være innkjøp på samme nivå neste år som i år – det ble feil. Det skal minst være på samme nivå i år som det var i fjor. Det tror jeg ble korrekt. Tetzschner vil heller ikke ta inn over seg at i en anbudskonkurranse kan ikke alle få tilslaget. For øvrig er det interessant å merke seg hvordan Kristelig Folkeparti står på for de ideelle, og det synes vi er et bra engasjement, mens de to høyrepartiene først og fremst står veldig på for de kommersielle. Så hender det at de også bruker de ideelle – unnskyld at jeg sier det – og kanskje skyver dem litt foran seg. Men jeg tror at nettopp de ideelle, som Kristelig Folkeparti og mange av oss er særlig opptatt av – vi er jo avhengig av de andre – vil tape mot de kommersielle hvis vi slipper dette for fritt. Jeg mener vi balanserer bra der vi ligger i dag, men vi har utfordringer knyttet til anbud som foretas. Derfor må vi kvalitetssikre disse prosessene, slik at de blir de aller beste.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2011-01-13:
I Interphone-sluttrapporten oppsummeres ikke resultater fra tidligere forskning på området, slik det er skikk å gjøre. Det hadde vært naturlig å vise til bl.a. en meta-analyse fra 2009, som var basert på 23 undersøkelser og over 12 000 kreftpasienter pluss rundt 25 000 kontrollpersoner. Studien fant en signifikant positiv samvariasjon, altså skadelig effekt, ved å legge sammen resultatene fra åtte «høykvalitetsstudier» med blinding, hvorav de fleste også hadde lik deltakeroppslutning i test- og kontrollgruppen. Dette dreide seg om de syv studiene til professor Lennart Hardell og medarbeidere ved Örebro universitet, pluss en tidligere Interphone-undersøkelse av melanom, Stang 2001. Derimot viser de samlede resultatene fra 15 andre studier – med lavere kvalitet – en signifikant negativ samvariasjon. Dette dreier seg hovedsakelig om Interphone-studier uten blinding og med lavere oppslutning i kontrollgruppen enn i testgruppen. Uttrykket «blinding» viser til at forskere ikke har blitt informert om hvem som faktisk led av hjernesvulst, og hvem som ikke gjorde det, mens de gjorde intervjuene om mobilbruk. Poenget er altså at studiene der forskerne ikke visste om intervjuobjektene hadde svulst eller ikke, påviste en sammenheng mellom mobilbruk og hjernesvulst. Der forskerne under intervjuene visste hvem som var pasienter, og hvem som var kontrollgruppe, fant man det motsatte: at mobilbruk forebygger kreft på hjernen. Meta-analysen nevner også at Hardell-gruppens forskning, som altså konkluderer med økt risiko for kreft, kjennetegnes av uhildede forskere. I motsetning til de 15 andre studiene hadde ikke Hardell-gruppen mottatt pengebidrag fra mobilbransjen. I denne sammenhengen kan det nevnes at den amerikanske professoren Henry Lai hadde gjort en opptelling over forskning på elektromagnetiske felt og helse. Opptellingen viser at 72 pst. av de bransjefinansierte studiene ikke har funnet noen negativ helseeffekt av mobilstråling, mens tilsvarende tall for de uavhengige studiene er 33 pst. Statsråden sier flere ting som det er verdt å fokusere på. Jeg synes spesielt at det at man ikke har funnet fram til entydige resultater, er verdt å fokusere på. Der er vi helt enige. Det er stadig flere rapporter som viser til helseskader, men det er også et betydelig antall, og det store flertallet, som gjør det motsatte. Spørsmålet er igjen: Er dette nok til å legge føre-var-prinsippet til grunn når vi setter våre strålegrenser her i Norge? Statsråden sier også at regjeringen tar helseeffekter av stråling alvorlig. Problemet er at det er svært vanskelig å se endringer over de siste par årene i forhold til nettopp føre-var-prinsippet.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2011-01-13:
Takk til alle som har deltatt i debatten. Jeg synes det har vært en god debatt. Jeg beklager at debatten er teknisk, men det er en debatt som må tas kontinuerlig. Dette er i bare denne stortingsperioden én av flere debatter på området, og jeg er helt sikker på at vi kommer til å følge opp i løpet av kort tid bl.a. om Tetra-nettet og hva vi har sett i forhold til brannmennene i Asker. En fransk ekspertgruppe har gått igjennom 2 500 seriøse forskningsrapporter om radiofrekvent stråling. Et fåtall av disse tilfredsstiller komiteens særdeles strenge kvalitetskrav. Og et fåtall av disse igjen viser at strålingen fra mobiler etc. har biologiske effekter og kan utgjøre en helserisiko. Men direktøren for det franske direktoratet for helsesikkerhet og arbeidsmiljø, Martin Guespereau, framholder at det ikke er antallet studier det kommer an på. Studienes høye kvalitet gjør at funnene er uomtvistelige. På dette grunnlaget anbefaler ekspertgruppen å redusere befolkningens eksponering for stråling. Selv om funnene ikke er tilstrekkelige til å konkludere definitivt, er de udiskutable tegn på at stråling kan ha negative helseeffekter, påpeker Guespereau, og da kan vi ikke fortsette med å ikke gjøre noe. Den franske regjeringens respons var å forby mobiltelefoner i barne- og ungdomsskolen og innføre lave grenseverdier for stråling i 16 prøvekommuner. Det som skjedde i Frankrike, er et godt eksempel på hvordan føre-var-prinsippet skal praktiseres: En bredt sammensatt ekspertgruppe gjennomgår tilgjengelig dokumentasjon, er spesielt oppmerksom på vitenskapelig usikkerhet og inkluderer meninger som er i mindretall. Etter at de på denne måten har vurdert risikoen, er det politikernes oppgave å håndtere den. Det synes jeg også statsråden sa godt. Statsråden og jeg er helt enige om at dette må til syvende og sist være politikkens område når fagfolkene ikke konkluderer. Skal vi legge føre-var-prinsippet til grunn eller ikke, tilhører denne sal og oss som politikere å bestemme – ingen andre! Det finnes en rekke fagrapporter på den ene og den andre siden som ikke klarer å vise til entydige funn. Det er likevel urovekkende å se at det er stadig flere rapporter som viser til helseskader. Da er spørsmålet igjen til statsråden: Når kan vi se at føre-var-prinsippet virkelig begynner å bli tatt til følge? La meg gi statsråden et par eksempler på hva som kan gjøres på kort sikt. Er det grunnlag for å ha trådløse nett i barne- og ungdomsskoler, eller for den saks skyld på skoler i det hele tatt når vi kan kable og forbedre Internett i så måte? Er det ikke bare bekvemmelighet som gjør at vi tviholder på dagens teknologi? Har kommuner mulighet til å sette lavere strålegrenser enn det Statens strålevern sier, er også et interessant prinsipp som må ses på. Jeg mener at vi har gått altfor langt i å se bort fra de stadig flere el-overfølsomme. Når vi ikke klarer å bli enige om en føre-var-holdning i Norge, så klarer vi heller ikke å ta til følge alle de som er skadelidende.
Morten Stordalen (Fremskrittspartiet), 2011-01-13:
La meg først gi ros til helseministeren for et grundig og godt svar i sitt innlegg og for også å ha en fornuftig tilnærming til problemstillingen. Interpellanten tar opp et tema som det er begrenset informasjon på når det gjelder skadevirkninger. Jeg synes uansett det er viktig at vi til enhver tid har et fokus som sikrer befolkningen. Jeg mener at vi i dag har et generelt bra vern i Norge kontra andre land på dette området. Det finnes land som opererer med lavere grenseverdier, men som samtidig ikke overholder dette, fordi de sender med langt sterkere signaler. Det finnes internasjonale regler for dette i dag, som sagt, og jeg vil mene at vi her i landet er flinke kontra andre land til å overholde det som er akseptabelt. Det finnes en mengde forskning og rapporter som spriker like mye som antall rapporter som er laget. Jeg tror dette bl.a. skyldes at det er relativt kort tid vi har hatt med denne typen kommunikasjonsmidler. Samtidig er det slik at det er veldig individuelt hva som oppfattes som ubehagelig og/eller sjenerende stråling. Men når det hevdes fra enkelte hold at mye bruk av mobiltelefon medfører en økt risiko for bl.a. svulst på hjernen, ja da skal vi ta det på alvor. Jeg tror vi bør ha mer forskning på dette området før vi konkluderer med det ene eller det andre, dette på grunnlag av alle forskjellige rapporter som ikke er sammenfallende. Jeg tror nok ikke det vil være mulig å beskytte alle til enhver tid mot en eventuell strålingsfare på dette feltet – dette fordi vi alle har forskjellig grad av følsomhet – men jeg hilser velkommen en større innsats for å få en god kvalitativ forskning på plass for å få en enda bedre og sikrere kunnskap på området, fordi en del mennesker hevder å ha plager med dette, og fordi enkelte hevder at det medfører økt risiko knyttet til mobilbruk og stråling for øvrig.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-01-13:
Etter å ha hørt interpellantens tilsvar, er jeg overbevist om at vi spiller på lag, og at oppfordringen like mye går til andre politikere enn stortingsrepresentantene. Vi har fra vår side, fra departementets side, god erfaring med å bruke både EFTA-kanalen og å ha direkte kontakt med EU-systemet i Brussel. Men det er veldig bra å bruke en ekstra påvirkningsmulighet gjennom politiske kontakter med de beslutningstakerne som arbeider videre med denne saken. Det er også slik at vi fra departementets side har god kontakt med våre nordiske kolleger. I og med at de nordiske landene sannsynligvis er de som har best utviklet forbrukerbeskyttelse, vil det være en viktig styrke for prosessen videre. Her tror jeg det er viktig at vi heller går foran som et eksempel overfor andre land, at vi gir forbrukerne beskyttelse ved å ha klare regler både for klaging og angring og alt som har med kjøp å gjøre, og at vi er klar på i vår forbrukerpolitikk at forbrukeren skal ha rettigheter. Det skal fra forbrukerens side kunne stilles krav om å få vite hvordan produktene er framkommet – man skal rett og slett kunne svare på spørsmål som har med produktene og produksjonsprosessen å gjøre. Det skal være ryddighet og ordentlighet i regelverket, og det skal være en god formidling av vårt regelverk til forbrukerne. Jeg tror vi har en god sak å føre videre, sammen med andre land som er på samme linje som oss, selvfølgelig først og fremst de nordiske landene. Jeg håper også, som for tiden ansvarlig statsråd for dette området, at vi kan komme et godt skritt videre med hensyn til å få fram noe annet enn det som var det opprinnelige forslaget fra kommisjonen, totalharmoniseringen, som nok ville satt det norske forbrukervernet langt tilbake. Jeg er veldig takknemlig for at jeg åpenbart har Stortinget med meg i det arbeidet.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-01-13:
Jeg takker også for debatten og tar den som et bevis og en dokumentasjon på at det faktisk har vært mulig å påvirke en prosess, selv før EU-systemet selv har tatt sine beslutninger. For det har, som jeg redegjorde for i hovedinnlegget mitt, skjedd ganske mange endringer allerede nå før Ministerrådet skal fatte et vedtak i slutten av januar. Jeg vet at det foreligger en rekke endringsforslag, så før vi har saken også gjennom EU-parlamentet, ser det ut til at det blir en helt annen type sak som kommer ut, enn den som kommisjonen opprinnelig foreslo. Det blir iallfall ikke totalharmonisering på den måten som man i utgangspunktet hadde foreslått, og jeg er selvfølgelig veldig glad for at dette er brutt ned, og at man nå har satt søkelyset på forbrukervern og på forbrukernes rettigheter i denne saken. Det er jo mange årsaker til at et marked ikke fungerer. I dette indre markedet, som Norge også gjennom EØS-avtalen og som EFTA-nasjon er en del av, kan det handle både om språk, det kan handle om kulturforskjeller, det kan være manglende rådgivning, det kan være kostnader ved levering, avstander og manglende kjennskap til system og regelverk i de ulike opphavsland. At det er manglende etterspørsel fra forbrukerne, kan også være en årsak til at det i liten grad tilbys varer over landegrensene. Det som sannsynligvis står opp mot hverandre her, er jo en eventuell positiv effekt av å ha et felles regelverk når det gjelder forbrukervernet og forbrukernes rettigheter, mot dette med å ha et godt fungerende indre marked. Jeg vil ikke la det være noen tvil om at regjeringen mener at en eventuell positiv effekt av et felles regelverk ikke vil være stor nok til å oppveie de ulempene som redusert forbrukervern vil medføre for forbrukeren. Det vil være vår viktige oppgave framover nå, sammen med stortingspolitikere via sine politiske kanaler, å påvirke prosessen også videre og sørge for at det blir minst mulig igjen av det som var det negative ved det opprinnelige forslaget, slik at vi fortsatt står sterkt her i landet på vårt forbrukervern og på det klare syn at forbrukerne har krav på å få vite og krav på informasjon – at forbrukerne har klare rettigheter.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-01-13:
Også jeg har lyst til å takke interpellanten for å ta opp det viktige temaet som han har tatt opp i denne interpellasjonen. Jeg er, i likhet med interpellanten, bekymret for utfallet av denne saken. Jeg vil nesten beklage at vi ikke har hatt denne debatten før, for ofte er det slik at når vi har direktiver og andre EØS- og EU-saker oppe til behandling, er det veldig mange ganger at sakene går igjennom i Stortinget uten at det er blitt noe særlig debatt om dem. Det er vel slik at det kanskje er datalagringsdirektivet og debatten om det som har fått et veldig stort fokus i media, og så har kanskje dette kommet litt i skyggen. Det er ikke bra, og det er derfor gledelig at vi kan ha denne debatten her i dag, selv om det ikke er så mange som er med i debatten. Så er det slik at i Norge har vi veldig gode forbrukerrettigheter. Det er bra, og slik skal det være. Jeg er også veldig glad for at det ikke er noen politisk uenighet i Stortinget om at det er viktig å ha på plass gode forbrukerrettigheter. Når det gjelder dette direktivet, ser det ut til at det faktisk skal behandles i slutten av måneden, og at det da kommer opp et forslag om en totalharmonisering. Så viser det seg at det på noen områder, spesielt når det gjelder netthandel, er krav om en totalharmonisering, mens det på andre områder åpnes for at det kan gis nasjonale regler, og at enkelte land kan få lov til å regulere klagefristene på flere områder. Det som det blir viktig å se på her, er hvilke konsekvenser dette vil få for Norge. Jeg er ikke i tvil om at regjeringen og kanskje de partiene som representerer Norge og har et samarbeid med andre parlamentarikere, har gjort jobben sin fra Norges side med å ta våre synspunkter inn til EU. Men jeg er likevel bekymret og også redd for utfallet av dette og håper at kanskje statsråden i sin oppsummering kan si litt om hva konsekvensene blir for Norge hvis det i verste fall blir en totalharmonisering, hvilke tiltak den norske regjeringen da har tenkt å sette inn, og hvilke konsekvenser dette kommer til å få for den norske forbrukeren. Spørsmålet er om vi skal begynne å stille krav til dette direktivet, om det er for sent, og om vi kan reservere oss på noen områder. Men likevel ser det ut som om det i slutten av måneden blir vedtatt en totalharmonisering, og jeg er redd for at dette går ut over den norske forbrukeren. Vi må da se på hvilke konsekvenser dette får, og på hva regjeringen vil gjøre. I alle fall må man komme tilbake til Stortinget med en redegjørelse så fort som mulig om konsekvensene av direktivet som kanskje blir vedtatt i EU i løpet av kort tid.
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-01-13:
Norge anser seg for å være en av de beste i klassen på forbrukervern. Det er vel nettopp derfor at forbrukerrettighetsdirektivet har skapt debatt, og at direktivet har skapt en usikkerhet rundt framtiden for norske forbrukeres rettigheter. Utgangspunktet for direktivet var en totalharmonisering av forbrukerrettigheter i EU- og i EØS-området der ingen land skulle ha mulighet til å gå lenger for å beskytte sine forbrukere enn det som det var lagt opp til i direktivet. For norske forbrukere handlet det spesielt om fem års reklamasjonsrett for varer som kjøleskap, TV og vaskemaskiner, om at avtaler inngått ved telefonsalg bare skulle være gyldig hvis forbrukeren har gitt et skriftlig samtykke, og om mulighet til å bevare det høye nivået av beskyttelse mot urimelige avtalevilkår. Dette er viktige rettigheter som er bygd opp over tid, og som det er viktig at vi kjemper for å beholde. Det er betryggende å se at det har vært et stort engasjement fra norsk side i denne saken, både fra regjeringen og ikke minst også fra forbrukermyndighetene. Arbeidet ser også ut til kanskje å ha båret frukter. Direktivet kan bli endret på flere punkter som vil være til forbrukernes fordel. En av endringene som er kommet underveis, er at kommisjonen har gått fra et mål om totalharmonisering til at man kanskje vil vurdere å gå inn for at det på enkelte områder skal være mulig å gå lenger enn det direktivet har lagt opp til i utgangspunktet. Det er bra at statsråden melder at de vil følge denne utviklingen videre, og at norske myndigheter følger opp saken om det skulle skje nye ting. Denne saken er et godt eksempel på at regjeringen og norske myndigheter ivaretar viktige nasjonale interesser for oss som forbrukere, men også som borgere, overfor et EU som altfor ensidig baserer seg på fri konkurranse og markedslogikk.