Odd Einar Dørum (Venstre), 2008-05-09:
I mitt møte med politiske ungdomsorganisasjoner for nøyaktig 48 år siden lærte jeg følgende, jeg var innom Unge Høyre: Ta en debatteknikk hvor du angriper en motstander ved å tillegge motstanderen et standpunkt hvis vanvidd alle kan forstå - skyt det så ned. For å gjøre det helt personlig - det var en av grunnene til at jeg verken valgte AUF eller Unge Høyre på den tiden. Jeg synes man skal forholde seg til det man står for. Og det Venstre og Fremskrittspartiet står sammen om i det ene av de to forslagene, er rett og slett at man skal ha ambisjoner for en lærerutdanning, stille krav til fag, pedagogikk og øvelse. Det betyr selvfølgelig ikke at det vi står for, skal banaliseres ved nærmest å si at vi skal putte noe på toppen av noe - vi må jo bli tatt på alvor i det vi sier. Vi må bli tatt på alvor når det gjelder det rådet som vi alle har fått fra NOKUT, om at vi bør gjøre dette. Det er det NOKUT oppsummerer. Alle som har vært innom utdanning vet at for å bli god trenger du tyngde i fag, du trenger tyngde i pedagogikken, og du trenger tyngde i øvelsen. Hvis man legger det sammen, blir det de fem årene. Alle vet at de land rundt oss som har lærere med kjempestatus, som Finland, har holdt den linjen i 40 år. I denne salen er det i dag til og med tilløp til igjen å problematisere begrepet «kunnskap» fra en del av regjeringspartiene. Jeg tror nesten ikke mine egne ører når jeg hører det. Det begrepet trodde jeg faktisk vi hadde erobret tilbake, at vi er stolt av kunnskap, og vi lar det ikke flyte ut i det umulige ordet «kompetanse», som man ikke vet hva betyr - man vet ikke hvor det begynner, man vet ikke hvor det slutter. Kunnskap har vært gjenerobret - jeg trodde det stod der. Venstres ambisjon er at vi skal ha en utdanning som bygger status. Vi har ikke status for en utdanning når søkertallene går ned. I år har de gått ned for allmennlærerutdanningen, faglærerutdanningen og det femårige utdanningsløpet. Ifølge avisen Vårt Land er det halvert, slik at vi nå nesten har like få søkere som vi har plasser. Og så vet vi at bortimot 50 pst. faller fra videre på veien gjennom utdanningen og på veien ut i praksis. Det er den akutte krisen. I denne situasjonen er det slik at de som har skoen på - Utdanningsforbundet, Elevorganisasjonen og andre, og alle lærerorganisasjoner i Europa - sier at skal du skissere ambisjoner for framtiden, må du gå for det femårige løpet. Og så er det jo ikke slik at vi kan gå og kjøpe det løpet på IKEA og nærmest montere det i morgen. Det blir en banalisering bortenfor det håpløse i stortingssalen, når noen mener at noen av oss med betydelig allmennutdannelse skal si noe så dumt. Vi fastsetter en ambisjon - så skjønner vi at vi er nødt til å utrede det, vi skjønner at det er nødt til å gås et løp for å levere det, og vi skjønner at det tar tid. Reformer i Norge tar tid. Men du setter ambisjonen først. Det at man da møter representanter for rød-grønne partier som nærmest snakker som en parodi på konservative partier fra det forrige århundre, er jo en sterk opplevelse. Hvis man blir så overforsiktig, kan man lure på hvor i all verden det var de fikk tæl i politikken. Er det blitt borte på veien? Man snakker jo nærmest som ekspedisjonssjefer i et departementet som skal advare en statsråd mot å være uvøren på neste budsjettkonferanse. Slik skal man ikke tale som stortingsrepresentant, hvis man tror på noe. Jeg tillater meg å være så fri. Det er jo litt deprimerende at dette er aldersuavhengig - så en kan ikke tenke på det heller. Men man må tro på noe, man må ville noe. Olof Palme sa: Politikk er å ville. Det er klart hva Venstre vil, det er klart hva Venstre og Fremskrittspartiet vil: Vi vil ha en ambisjon som forsterker fag, pedagogikk og øvelse. Det tar tid, og det krever en reform. Hvem er med på dette? Det er jo det jeg har sagt, NOKUT har anbefalt det etter at man oppsummerte alle punktene, som representanten Inger Enger tok opp, Utdanningsforbundet står for det og Elevorganisasjonen står for det. Vi har en stor bredde ute i felten - ute blant dem som har skoen på. Det rent akutte, rent bortsett fra den manglende rekrutteringen, er når landets største skoleeier, Astrid Søgnen, i Oslo, møter komiteen og ser oss inn i hvitøyet og sier at nå forventer vi at de som uteksamineres, kan Kunnskapsløftet, i den betydning at de kan ferdighetskravene i Kunnskapsløftet og vet hvordan de skal forholde seg til små og store barn som skal streve med å få dette til. Det forventer vi. Vi forventer at dette blir gjennomgått, vi forventer at studiespesialiseringene blir gjennomgått, og vi forventer at de studentene som er der, blir fulgt opp. Det sier altså landets største skoleeier, som har fått til ganske betydelige resultater under den politiske ledelsen vi har vært utsatt for - ikke fra regjeringspartiene, men fra Venstre og Høyre gjennom de siste sju til åtte årene. I regjeringen Bondevik II var vi med på å starte dugnaden om Kunnskapsløftet, og vi fortsetter med det som politisk parti. Det er frydefullt, som gammel Venstre-representant, nærmest å kunne utfordre en rød-grønn koalisjon ved å si at jeg synes de er dvaske i løpet, har ikke ambisjoner, er ikke stolte av kunnskap, vil ikke noe med skolen - de prøver nærmest å si at de vil noe annet, og at vi, Fremskrittspartiet og Venstre, vil gjøre det over natten. Det var en riktig meningsløs beskrivelse, men det blir ikke fart i en debatt uten at det er temperatur og agitasjon. Det var det jeg kom til da jeg valgte bort AUF og Unge Høyre, at agitasjonens kraft bygger på at du vil noe. Så tar jeg opp forslagene nr. 1 og 2, det første forslaget på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, og det andre på vegne av Fremskrittspartiet og Venstre.