Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-18:
Vi ser stadig vekk at sosialkomiteen debatterer saker som omhandler enkelte legemidler, og at de gjerne er knyttet til refusjonsordninger eller mangel på sådanne. Det er absolutt grunn til å diskutere hvor heldig det er i forhold til at det krever faglig innsikt, og at det derfor burde vært fagorganer som burde tatt stilling til det. Likevel er denne saken et godt eksempel på hvordan refusjonsordninger slår ut på en uheldig måte, som skaper vridningseffekter, og som gjør at man må gjennomgå også det overordnede regelverket. I denne saken er det altså slik at to legemidler brukt ved reumatisk sykdom refunderes på en slik måte, og har en ulik måte å gis på, at det ene naturlig gis utenfor sykehus, og det andre gis i sykehus. Så kan man få vridningseffekter som en konsekvens av det, fordi folketrygden refunderer via blåreseptordningen utenfor sykehus, og så må sykehusene dekke kostnadene når man er innlagt på sykehus. SV har i en årrekke vært opptatt av at den ordningen bør endres. Man bør få til en ordning der blåreseptordningen virker uansett om man ligger i et sykehus eller om man får forskrevet medikamentene når man ikke er i et sykehus. Et annet eksempel på hensiktsmessigheten av det er cellegiftpasienter, altså pasienter som har en kreftlidelse. De står på et cellegiftpreparat, og så blir det en faglig vurdering av om preparatet skal gis i en sykehusseng eller om man skal gi det poliklinisk utenfor sykehus – kanskje i begge tilfeller intravenøst, men begge deler vil kunne være mulig. Med dagens ordning får man altså den effekten at sykehuset ved å la behandlingen skje utenfor sykehus, poliklinisk, unngår utgiften til medikamentet fordi man kan skrive det ut på blå resept, mens man får en ikke ubetydelig utgift hvis vedkommende ligger i sykehus. Det er klart at slik kan vi ikke ha det. Vi kan ikke bidra til å skape ordninger som har konsekvenser for den enkelte pasient fordi refusjonsordningen slår slik ut. Derfor har SV vært veldig opptatt av at hadde man innført blåreseptordningen generelt, også når pasienten lå i sykehus, ville man unngått dette. Da må man selvfølgelig regulere både den innsatsstyrte finansieringen og DRG-satsene generelt, slik at det ikke inkluderer medikamentutgiftene for sykehus, annet enn det som skulle være på hvit resept. I påvente av at man får til en slik ordning – for det ser ut som om flere og flere partier argumenterer i retning av en slik ordning – mener vi at det er rimelig å få til en inndekning også i sykehus når det gjelder preparatet Remicade, som gjør at pasienter kan få det forskrevet der. Men det kan ikke være riktig å gi en inndekning tilsvarende nesten 100 pst., for det betyr at sykehuset både vil få en finansiering i bunnen via rammer, via den innsatsstyrte finansieringen, og på toppen vil få en refusjon, altså en form for dobbeltfinansiering, som er uheldig. Så kan man diskutere hva som er et riktig innslagspunkt, men vi har funnet at fra 1. juli og ut året kan 80 pst. være en grei mellomløsning. Vi noterer at Arbeiderpartiet foreslår 95 pst., men de foreslår samtidig et innføringstidspunkt fra 1. oktober. Etter SVs syn må det være langt bedre at man da heller går for en lavere sats og så dekker opp for hele den resterende delen av året. Ellers vil man ha det samme problemet løpende helt fram til 1. oktober. Hvis jeg har oppfattet både Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet riktig, er de i ferd med å gå for den modellen vi skisserer, nemlig at blåreseptordningen bør ha generell gyldighet. I så fall bør det kunne være mulig å få dette på plass – i hvert fall utredet – med tanke på en virkning fra et eller annet tidspunkt i 2003. Dette håper vi blir den endelige modellen, slik at man unngår de uverdige forholdene for en rekke pasientgrupper i dag, ved at det kan bli tilfeldig om preparatet blir forskrevet eller ikke, avhengig av hva slags inndekning man vil kunne ha for det.