Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-03-09:
Det er i og for seg ryddig at statsministeren nå har klargjort at Regjeringen setter sin stilling inn på at flertallsinnstillingen ikke vedtas. Han knytter det særlig opp til forslag nr. 17. Det synes jeg slik sett er et sidespor, for i hele hans innlegg indikerer han at han ikke aksepterer flertallsinnstillingens I og i tillegg forslag nr.16. Han inviterer i realiteten til en fortsatt saksbehandling gjennom en stortingsmelding med sikte på en omkamp, og han skjerper vilkårene for omkampen. Jeg skal gi eksempler: Han sier i sitt innlegg at Regjeringen er innstilt på å foreslå nasjonale kvoter innført før internasjonale kvoter. Det vet han er i strid med bl.a. hva mitt parti har uttalt. Det burde han vite, for det er uttalt en rekke ganger. Det er i så fall også i strid med hva en faglig innstilling har gått ut på, en innstilling som nå er under behandling. Han sa også i sitt innlegg at Regjeringen er innstilt på å foreslå at minst 50 pst. av kvotene gjennomføres hjemme. Da har jeg lyst til å gjøre oppmerksom på at det er i strid med flertallet i Innst. S. nr. 233 for 1997-98, om gjennomføringen av Kyoto-avtalen. Der sier et flertall at de er uenig i – og har avvist – å sette kvantitative grenser, og det siteres også i innstillingen et brev fra miljøvernministeren, hvor det heter følgende: «Regjeringen går verken i de internasjonale forhandlingene eller i vår nasjonale klimapolitikk inn for at det settes en kvantitativ grense for hvor stor andel av utslippsforpliktelsene som skal tas gjennom fleksible gjennomføringsmekanismer.» Det er ingen utstrakt hånd til samarbeid med stortingsflertallet gjennom en ny stortingsmelding statsministeren i sitt innlegg inviterte til. Han skjerper i realiteten kravene, innfører nye krav, argumenterer meget sterkt imot omgjøringsadgangen og antyder en stortingsmelding. – Det er vel ikke den mest naturlige måte å følge opp pålegget om et lovforslag på, eller en lovendring, slik flertallet gjør i forslag nr. 16, i hvert fall som en valgmulighet. Det er også usedvanlig uklart hva forslag nr. 17, fra Steensnæs, om forurensningsloven, egentlig går ut på. Jeg er enig i det som ble sagt av bl.a. representanten Stoltenberg tidligere i dag. Det er uklart hvem forslaget egentlig er myntet på. Er det en påminnelse til Regjeringen? – Ja, så kan vi vel sende det over. Er det en slags «reminder» til Stortingets flertall? – Det trenger vi ikke, jeg har i hvert fall ikke hørt noen i Stortingets flertall som har gitt uttrykk for det. Er det en slags unnskyldning for å unnlate å gjennomføre Stortingets vedtak? – Ja, da er konklusjonen rimelig klar, og den har vel statsministeren egentlig indirekte trukket allerede. Det er kanskje ingen grunn til å være veldig overrasket over konklusjonen. Jeg har relativt tidlig merket meg at statsministeren i denne saken, gasskraftsaken, altså i den saklige uenigheten om det skal tillates å bygge gasskraftverk i Norge etter de samme utslippsvilkår som i andre land som også er underlagt Kyoto-avtalen når den tid kommer, har definert annerledes enn i andre saker hvor Regjeringen er nedstemt. Han har uttalt tidligere at i denne saken må man ha flertallets vedtak på en slik måte at saken beveger seg i riktig retning. Jeg har ikke sett et slikt krav stilt fra Regjeringen tidligere. Regjeringen har lidd en rekke nederlag i saker av betydning. Jeg nevner veterinæravtalen, der flertallets vedtak selvfølgelig ikke gikk i Regjeringens riktige retning, altså sett med Regjeringens øyne, men i flertallets retning. Øvre Otta-vedtaket var ikke et vedtak i tråd med hva Regjeringen ønsket, heller ikke i dens retning, men i flertallets retning. Når det gjelder skytefeltsaken, ville Regjeringen intet skytefelt ha. Flertallet ville ha det. Det kan knapt oppfattes som et skritt i Regjeringens retning. Så i denne saken er listen, for å bruke idrettsspråket, iallfall når det gjelder høydehopping, lagt betydelig høyere. Det har vi merket oss. Det er vel muligens at dette også kan være med henblikk på andre saker som Regjeringen står overfor.