Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-10-20:
Etter det departementet har fått opplyst fra kommunen, er den eiendommen representanten Bredvold refererer til, personlig eid og ikke et aksjeselskap. Det er altså en person, ikke et aksjeselskap, som eier jorden. Driften av eiendommen derimot skjer gjennom et driftsselskap som er organisert som et AS, og som har rett til å bruke eiendommen på grunnlag av leiekontrakter som har ti års varighet, og som aksjeselskapet ikke kan kreve å få forlenget. Det er ikke konsesjonsplikt for leieavtaler av slik varighet. I den konkrete saken som representanten Bredvold viser til, var heller ikke aksjeselskapets erverv av eiendommen med driftsbygning konsesjonspliktig, fordi eiendommen var under konsesjonslovens arealgrenser. Selv om det likevel skulle oppstå konsesjonsplikt på grunn av eiendommens størrelse eller leietidens lengde, vil det i alminnelighet kunne gis konsesjon til driftsselskap. Normalt er derfor ikke organisering i driftsselskaper problematisk i forhold til konsesjonsloven, ei heller for skogeiendom. Jeg har derfor vanskelig for å forstå representanten Bredvolds problemstilling. Det er fullt mulig å drive en skogeiendom som AS, forutsatt at eierskapet til skogen er personlig. Så langt om den konkrete saken det ble vist til. Den mer prinsipielle diskusjonen dreier seg om hvem som i hovedsak skal ha muligheten til å eie skog- og landbrukseiendommer i Norge. Konsesjonsloven av 2004 viderefører målet om at landbrukseiendommer i størst mulig grad bør eies av fysiske personer som selv står for driften og bor på eiendommen. Det har i praksis over år vist seg å gi en stabil og rasjonell eierform som hindrer at landbrukseiendommer blir en ren kapitalplassering. Loven sier samtidig at det kan gis konsesjon til selskaper med begrenset ansvar. Loven legger dermed til rette for fleksible løsninger i de tilfeller dette byr på fordeler som tradisjonelle eierformer ikke har. Det kan f.eks. være behov for å utnytte ressursene i et område gjennom samdrift. Avgjørelsen skjer da etter en konkret og individuell vurdering. Loven pålegger konsesjonsmyndigheten å legge vekt på hensynet til dem som har yrket sitt i landbruket. Jeg har ikke tro på at et aksjeselskap generelt gir bedre muligheter og motivasjon for å investere i og drive en landbrukseiendom enn et personlig eie. Dersom lovens unntaksmulighet om å gi konsesjon til landbrukseiendom blir hyppigere brukt, vil dette kunne medføre vanskeligheter med å håndheve en boplikt som gir stabil bosetting. Aksjer kan selges videre uten konsesjon. Det betyr at personer uten interesse i eiendommen som bosted og arbeidsplass, og som bare investerer i eiendommen som en ren kapitalplassering, kan bli eiere uten at det hindres gjennom konsesjonsbehandling. En fri omsetning av landbrukseiendommer kan derfor utgjøre en trussel mot distriktsbosettingen. I et langsiktig perspektiv mener jeg at aksjeselskapsformen heller ikke er heldig med tanke på å ta vare på arealressursene. Norge har bare 3 pst. matjord, vi har ikke råd til at den bygges ned, gror igjen eller forringes. Skogressursene kan spille en avgjørende rolle i klimapolitikken, men vi er avhengige av at de forvaltes av eiere som har et tidsperspektiv på 50 til 100 år. Dette er bare to av hensynene eiendomslovgivningen er laget for å håndtere. Derfor skal personlig eierskap fortsatt være den viktigste eierformen i landbruket.