Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2015-03-17:
I slutten av mai åpner Hordamuseet en utstilling om avfallsbehandling. I 1881 fikk Bergen by Skandinavias første kommunale renovasjonsvesen. Det som skjedde da, var at avfall ble samlet inn på en organisert måte i kommunal regi. Det ble bygget en pudrettfabrikk som gjenvant avfallet til gjødsel, som så ble solgt. Dette var god butikk i mange tiår fram til kunstgjødselen gjorde sitt inntog i markedet. Poenget er at vi fikk en løsning på et tiltagende avfallsproblem, som ga godt miljø, godt helsevern, og som ga inntekter. Med andre ord: Markedet tjente samfunnet. Mye har endret seg siden den gang. Avfallet har endret karakter. Vi er blitt flere mennesker, og vi har mer avfall per innbygger. Avfallsgjenvinning er et mål, enten det går til energigjenvinning eller til materialgjenvinning, som er det mest ønskelige. Det er en felles strategi – felles målsetting – i norsk politikk. Deponi har blitt forbudt. Gjenvinning er regelen. Det er mange kommuner som har tatt dette på alvor. Noen har investert i energigjenvinningsanlegg og fjernvarme. Befolkningsvekst og forventet økning av avfallsmengde som kommunene er pliktige til å håndtere, har gjort det nødvendig med overkapasitet, som har blitt budt ut i markedet. Det er to forhold som fører til at disse kommunene som har tatt det ansvaret, nå sliter. Det ene er konkurranse fra Sverige, det andre er den nye forskriften for kostnadsberegning. Sverige har hatt fjernvarme og energigjenvinning i 60 år. Mange av anleggene som drives der, er nedskrevet og kan kjøres med svært lave kostnader. Sverige har nå en massiv overkapasitet på forbrenningssiden. De kan forbrenne 2 millioner tonn mer avfall i året enn de produserer selv. Det fører til at svenske avfallsforbrenningsanlegg blir prissettende i det europeiske markedet. Norge eksporterer 450 000 tonn avfall til Sverige. Det er tusenvis av trailerlass. Det er dårlig miljøpolitikk, og det belaster kommunale energigjenvinningsanlegg fordi det er ingen som kan konkurrere med de svenske prisene. Det andre forholdet er en ny forskrift om kostnadsfordeling, som kom etter at ESA slo fast at gammelt regelverk ikke i tilstrekkelig grad hindrer kryssubsidiering mellom det som er en offentlig pålagt oppgave, som finansieres ved avgift, og det som er en konkurrerende virksomhet, ved at man går inn og bruker ledig kapasitet. Så blir det vedtatt en ny forskrift der den strengest mulige tolkningen av EU/EØS-retten ble lagt til grunn. Dette gir som resultat at kommunale forbrenningsanlegg ikke har mulighet til å konkurrere om avfall, og dermed heller ikke kan ta i bruk ledig restkapasitet. Dette i sin tur får betydelige virkninger. I Bergen måtte BIR legge vekk planer om å bygge et biobrenselanlegg som skulle erstatte oljefyrt fjernvarme i en av de største bydelene, Loddefjord, i Bergen. Oljefyringen fortsetter, flisene blir brent i forbrenningsanlegget i Rådalen for å sikre volum til dette, og jeg tror at vi skal alle kunne være enige om at det er en svært dårlig miljøpolitikk og svært dårlig klimapolitikk, ikke minst i lys av debatten som gikk før denne saken. BIR har videre varslet at renovasjonsavgiften kan måtte økes sterkt for å kompensere for bortfall av inntekt fra bruk av ledig restkapasitet. Det er ikke bare det at man får bortfall av en inntekt, man må fyre i disse energigjenvinningsanleggene for å opprettholde sine forpliktelser til levering av varme. Det betyr at man må ta andre ting i bruk enn avfall for å skape den varmen som kommer. Vinneren i denne situasjonen er transportselskap, som tjener gode penger på transport av 450 000 tonn avfall i året, og svenske nedbetalte anlegg, som med overkapasitet på 2 millioner tonn er i stand til å være prissettende, og som kan sette prisen ut fra sine behov for avkastning. Det behøver ikke å være slik. Norge kan, slik som i Danmark og Storbritannia, få en form for begrensninger på avfallseksporten, sågar et forbud slik man har i Danmark. Dette vil forbedre rammebetingelsene for en framtidsrettet avfallspolitikk i kommunene. Det vil fjerne flere hundre tusen tonn avfall fra veinettet, og det vil være i tråd med EUs politikk om at avfallet skal behandles nærmest der det oppstår. Vi kan også bruke det handlingsrommet som ligger i EU/EØS-regelverket, til å få en fornuftig kostnadsfordeling som kan gi en fornuftig utnyttelse av ledig restkapasitet i norske forbrenningsanlegg. Men vi gjør det ikke. Vi bruker ikke disse mulighetene som vi har, til å få kjøtt på beina i vår avfallsstrategi. Resultatet er en politikk som er dårlig for miljøet, som er dyr for innbyggerne og mer lukrativ for private markedsaktører i Norge og forbrenningsanlegg i Sverige. Når det gjelder Sverige, er det litt interessant å merke seg at det for bare noen dager siden var en debatt i den svenske riksdagen hvor det kommer klart og tydelig fram at svenske politikere også er skeptiske til situasjonen. Det er et ønske i Sverige om at deres overkapasitet skal brukes til å erstatte deponering av avfall i Europa, ikke til å utkonkurrere energigjenvinning i Norge. Kanskje blir det sånn at det blir svenske miljøpolitikere som må redde vår miljøpolitikk? Arbeiderpartiet mener at markedskreftene kan være en nyttig tjener i samfunnsbyggingen. I dette sakskomplekset ser det ut til at avfallspolitikken blir markedets tjener og ikke omvendt. Er det slik at vi må sette vår lit til svensk miljøpolitikk for at dette skal rette seg, eller vil klima- og miljøvernministeren ta grep, slik at vi finner tilbake til de gode rammene for avfallspolitikken slik den ble ført i Bergen for over 130 år siden. Vi løser et problem, vi skaper et bedre miljø – vi gjør det – og vi tjener penger på det.