Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-04-20:
Bakgrunnen for denne interpellasjonen er den stadig synkende kvinneandelen i topplederstillinger i offentlig forvaltning. Utviklingen ser ut til å gå i gal retning til tross for en rekke handlingsplaner, prosjekter og gode intensjoner, og til tross for at det stadig blir fremholdt hvor viktig det er for den generelle likestillingspolitikken at det blir flere kvinner i ledende stillinger. Et moderne samfunn bør være et likestilt samfunn med en jevn fordeling av kvinner og menn også i maktposisjoner i politikken, i offentlig forvaltning og i næringslivet. Det er bare i et likestilt samfunn det er mulig å sikre mangfold og demokrati, og at menn og kvinner gis mulighet til å ta et felles ansvar, også når det gjelder omsorgsoppgaver. Ved gjennomgang av arbeidet som gjøres i departementene, er jeg tilfreds med at Regjeringen har uttrykt vilje til å integrere kjønnsperspektivet og mål om likestilling i all offentlig virksomhet. Det er prisverdig at Arbeids- og administrasjonsdepartementet, som er ansvarlig for statens arbeidsgiverpolitikk, har satt i verk prosjektet «Kvinner, kvalitet og kompetanse i staten». Målet er å få flere kvinner i topp- og mellomledersjiktet i hele den statlige sektor. Videre er det som et ledd i den statlige personal- og lederutviklingspolitikken satt i gang et mentorprogram. Dette er utmerkede tiltak. Det er også bra at Regjeringen har som mål at det skal være 30 pst. kvinner i ledende stillinger i statsforvaltningen innen utgangen av 2001. Men denne målsettingen og disse ambisjonene samsvarer dårlig med det Regjeringen gjør i virkeligheten. Det er svært skuffende at det for kort tid siden ble oppnevnt bare menn til de fire ledige departementsrådsstillingene. De er sikkert utmerkede folk, men det er ikke det som er problemet. Problemet er at det nå bare er én kvinnelig departementsråd av i alt 17. For en stund siden var det fem. Dette vil helt klart få konsekvenser for likestillingsarbeidet på alle områder. Jeg er hjertens enig med departementsråd Grydeland når han i et intervju i tidsskriftet Stat & Styring nr. 1-1999 uttaler at «dette er pinlig». Og han fokuserer på hvilke konsekvenser det får for likestillingsarbeidet generelt. På spørsmål om han som leder for alle departementsrådene tror at den skjeve kjønnssammensetningen påvirker måten de fungerer på, svarer han følgende: «Kanskje ikke måten vi fungerer på, men det er helt åpenbart at den påvirker hvilke synspunkter som bringes til torgs og hvilke verdinormer de bygger på. Jeg tror våre debatter hadde blitt mer nyanserte, med andre typer argumenter, om innslaget av kvinner hadde vært større. Dette er viktig selv i en forsamling uten beslutningsmyndighet.» Er statsråden enig i disse betraktningene? På ekspedisjonssjefnivå er det kun 20 pst. kvinner. Det er også bekymringsfullt fordi det er tradisjon for at flertallet av departementsrådene blir rekruttert nettopp fra dette nivå. Blant avdelingsdirektører og underdirektører er det imidlertid flere kvinner. Offentlig sektor generelt rekrutterer mange kvinner, og det er færre kvinner enn menn som går over i privat sektor. Allikevel svikter rekrutteringen til topplederstillingene i den offentlige forvaltning. Sjefene for Norges bank, Kredittilsynet og Kommunalbanken er også menn. Det har foreligget handlingsplaner på dette området i årevis, og målsettinger har ikke manglet. I 1998 vedtok Regjeringen en egen handlingsplan for rekruttering av kvinner til ledelse i offentlig sektor. Kvinner er bedre utdannet og har mer ledererfaring enn tidligere – i det hele tatt: Kvinner er bedre rustet enn noen gang til å besette topplederstillinger. Det kan se ut som likestillingstanken i offentlig forvaltning allikevel ikke står så sterkt. Og man kan spørre om Regjeringen ikke tar konsekvensene av sine egne handlingsplaner. Hva er det i rekrutteringsprosessen som svikter? Handlingsplanene understreker viktigheten av at det nå må flere kvinner inn i topplederstillinger for å få fart på likestillingen, men praksis viser at den er satt i revers. Det er bra at Regjeringen har nådd likestillingsmålet når det gjelder kvinneandelen i Regjeringen. Men når det gjelder statssekretærer og rådgivere i embetsverket, er det skuffende. Det eneste området hvor kvinneandelen har økt, er faktisk i fylkesmannsembetene. Heller ikke i internasjonal sammenheng er situasjonen i Norge så god som vi kanskje tror. De skandinaviske landene ligger riktignok høyere når det gjelder kvinneandelen i politiske organer, enn andre vestlige land. Men når det gjelder kvinneandelen i ledende posisjoner i arbeidslivet, ligger vi lavere. En tverrpolitisk kommisjon i USA , «The Glass Ceiling Commission», som ble nedsatt av tidligere president Bush, mener det er et «glasstak» med en grense på 30 pst. for kvinnerepresentasjon i maktposisjoner i hele den vestlige verden. Glasstaket refererer til usynlige, men ugjennomtrengelige barrierer som hindrer kvinner i å komme opp i ledende stillinger generelt. Det nevnes tre typer glasstak: 1. samfunnsmessige barrierer utenfor næringslivet og det offentliges kontroll2. barrierer på grunn av manglende tiltak og offentlig politikk, fra velferdspolitikk til likestillingspolitikk3. interne strukturelle barrierer, som kultur i organisasjoner og rekrutteringspolitikk Har statsråden noen oppfatning av om det er slike barrierer som er medvirkende årsaker til situasjonen i norsk offentlig forvaltning? En ting er i alle fall sikkert: Regjeringen og statsforvaltningen har mye å gå på før de stanger i – for ikke å si splintrer – dette glasstaket på 30 pst. Departementsråder som blir ansatt, har vanligvis erfaring fra statlig sektor, og helst fra departementene. De blir ofte rekruttert fra ekspedisjonssjefsnivå eller fra andre lederposisjoner i staten. Men når kvinner også er underrepresentert både på ekspedisjonsnivå og som toppledere i staten generelt, ja så er vi like langt. Jeg har selvfølgelig forståelse for at det er viktig at departementsrådene kjenner forvaltningen godt, at de kan spillereglene og vet hvordan saker skal behandles. I forhold til de råd som skal gis, er det selvfølgelig viktig at man kjenner systemene. Men når skal denne sirkelen brytes ? Staten var tidligere alene om å tilby kvinnelige toppledere fleksibel arbeidstid, deltid og gode velferdsordninger. Private arbeidsgivere tilbyr nå det samme, i tillegg til barnehageplass, hjemmekontor i perioder og hjelp i huset. Staten har derfor ikke lenger det samme konkurransefortrinn som den tidligere hadde. Derfor må statsforvaltningen gjøre noe for å bli mer attraktiv. Har statsråden noen oppfatning om det? Jeg tror at vi har de lovene som trengs på dette området. Undersøkelser tyder heller ikke på at kjønnskvotering har hatt særlig positiv effekt. Det er nødvendig å se på positive virkemidler for å få kvinner inn i ledende stillinger i det offentlige. Prosjektet «Kvinne, kvalitet og kompetanse i staten», som jeg nevnte, er et av de positive tiltakene som er i gang. Jeg vil gjerne høre hvordan statsråden vurderer dette prosjektet. Begrunnelsen for at det er viktig å få flere kvinnelige ledere skal jeg ikke bruke mye tid på. Jeg synes det er ganske opplagt. Det er viktig og nødvendig med den erfaringsbakgrunn kvinner har. Helhetlige og representative beslutninger øker når både menn og kvinner er med i ledelsen. Det gjelder alle områder. Det er viktig å ha mål for likestillingsarbeidet, og det er ingen grunn til å forlate denne målsettingen selv om den av og til kan virke uoppnåelig. Uten mål blir det for lettvint og situasjonen kan forverres ytterligere. Det er viktig å ha noe å strekke seg mot. Selv om vi har kommet langt når det gjelder likestilling, ikke minst innen høyere utdanning, så skjer det altså noe på veien som gjør at kvinner ikke når opp. Jeg tror at man ikke kan forvente at kvinner i samme grad som menn søker slike stillinger uten at noen bidrar ved å si at stillingene kan være interessante for dem. Det er ikke fordi vi kvinner ikke kan snakke for oss selv, men det ligger noe i organisasjonskulturen og i tradisjoner. Det er et mannsdominert lederskap, noe også departementsråd Grydeland i det tidligere nevnte intervju kommer inn på. Han antyder at det eksisterer en mannskultur som kan være en hindring. Både menn og kvinner undervurderer kvinners kompetanse og kvinners lederegenskaper. Forskning viser at kvinner ikke i samme grad som menn er flinke nok til å fremheve sin egen kompetanse . Regjeringens målsetting er altså at innen utgangen av 2001 skal 30 pst. av ledende stillinger i staten være besatt av kvinner. Jeg ønsker nå å høre statsrådens oppfatning av hvorfor det er så få kvinner i ledende stillinger i staten og hvilke tiltak hun vil sette i verk for å nå denne målsettingen.