Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2014-02-04:
Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen har sagt at den vil opprettholde det inntektspolitiske samarbeidet med partene i arbeidslivet. Samtidig må vi være oss bevisst at det er en klar ansvarsdeling. Lønnsforhandlingene er partenes ansvar. Det betyr også at det er partene som må ta ansvar for å komme frem til forhandlingsløsninger. Lønnsdannelsen i Norge er karakterisert ved at det er utstrakt koordinering i oppgjørene. Regjeringen ønsker å bistå ved å legge til rette for dialog mellom partene og mellom partene og myndighetene i bl.a. Kontaktutvalget og Det tekniske beregningsutvalget for inntektsoppgjørene. Mens partene har ansvar for lønnsforhandlingene, kan regjering og storting bidra med en økonomisk politikk som legger til rette for god ressursutnyttelse og produktivitetsvekst. Det gir det beste grunnlaget for sikre arbeidsplasser og god lønnsutvikling i årene fremover. Sammenliknet med mange andre land har Norge hatt en god økonomisk utvikling de siste to tiårene. Vi står likevel overfor betydelige utfordringer. I budsjettproposisjonen fra i fjor høst pekte vi på flere forhold som krever særskilt oppmerksomhet i arbeidet med den økonomiske politikken: Mens veksten i produktiviteten holdt seg godt oppe gjennom 1990-tallet og frem til midten av forrige tiår, har den vært svak de siste årene. Selv om dette er et trekk vi også finner igjen i en del andre land, er det bekymringsfullt for fremtidig inntekts- og velstandsutvikling. På lang sikt er det først og fremst veksten i produktiviteten i fastlandsøkonomien som bestemmer velferdsutviklingen i Norge. Oppgangen i prisen på olje har gitt økt aktivitet på norsk sokkel. Det har bidratt til vekst i fastlandsøkonomien, både gjennom høyere etterspørsel etter varer og tjenester fra petroleumsnæringen og som følge av økt bruk av oljeinntekter over statsbudsjettet. Norske husholdninger har samtidig hatt en vekst i reallønnen, som har vært klart høyere enn veksten i produktiviteten, og langt over det vi har sett i andre land. Den sterke reallønnsveksten har sitt motstykke i at også næringslivets kostnader har steget raskt. Ifølge tall fra Det tekniske beregningsutvalget for inntektsoppgjørene lå lønnskostnadene per time i industrien mye høyere i Norge enn hos våre handelspartnere, også høyere enn i rike industriland som Sverige og Tyskland. Skal norske bedrifter opprettholde lønnsomheten, må de være mer produktive enn sine konkurrenter i utlandet eller lage produkter som omsettes for høyere priser. Dette gjør situasjonen krevende for virksomheter som konkurrerer i eksportmarkedene. Det gjør også norske bedrifter svært sårbare, ikke minst dersom oljeprisen skulle falle. I tillegg til at arbeidskraften må brukes smart for å løfte produktiviteten, må vi også sørge for at de som kan jobbe, får muligheten til det. Yrkesaktiviteten i Norge er høy, selv om yrkesdeltakelsen i vår hjemlige befolkning har gått litt ned i årene etter 2009. Samtidig som yrkesdeltakelsen i Norge er høy, er sykefraværet høyere enn i de fleste sammenliknbare land, og mange er utenfor arbeidslivet som følge av uførhet. Det er en sentral utfordring å redusere disse andelene. Jeg håper også partene har en positiv og konstruktiv holdning til at det er behov for tiltak her. Regjeringen har begynt å ta fatt i utfordringene. I Sundvolden-erklæringen signaliserte Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen at vi vil senke skattene og vri utgiftene over mot investeringer i kunnskap og infrastruktur. Regjeringens endringer i budsjettet for 2014 var noen første viktige skritt i denne retningen. Regjeringen har varslet at vi vil satse på kunnskap og innovasjon. Vi er i ferd med å sette ned en produktivitetskommisjon for å hente råd om hvordan produktivitetsveksten kan økes. Vi vil også legge til rette for et fleksibelt arbeidsmarked og kritisk vurdere hva som skal til for å øke arbeidstilbudet. Det påhviler oss alle et ansvar for å bidra til en fortsatt positiv utvikling i norsk økonomi. Regjeringen skal gjøre sitt. Lønnsoppgjørene er partenes ansvar.