Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-28:
Jan Petersens utenrikspolitiske redegjørelse inneholdt to klare og positive nyorienteringer eller nyformuleringer, slik SV ser det. Det ene dreier seg om den klare advarselen som Petersen gir på vegne av Norge til USA mot de eventuelle planene som noen skulle slåss for på amerikansk side, om at USA skal gå alene mot Irak. Det er ikke akkurat revolusjonære kamprop vi hører fra Petersen. SV har tidligere prøvd å få utenriksministeren til å si klart fra på dette området, men ikke lyktes i stortingssalen. Det er også slik at mange andre europeiske ledere nå har vært ute med nettopp de samme klare advarslene. Vi ønsker å si klart fra til Regjeringen når den kommer med synspunkter og vurderinger som vi deler. Vi er helt enig med Regjeringen i at det ville undergrave den brede internasjonale alliansen i kampen mot terror dersom USA skulle fristes til alenegang mot Irak. Men da er det heller ikke kampen mot terror eller al- Qaida-nettverket som det argumenteres med i forbindelse med Irak, men bruddet på FNs bestemmelser om å slippe inn våpeninspektører i forbindelse med kontroll av mulig produksjon av masseødeleggelsesvåpen. Det er et veldig viktig poeng. Etter den 11. september klarte man å bygge bredere allianser i internasjonal politikk enn det man kunne frykte akkurat de første dagene etter det grusomme terroranslaget mot New York. Både Russland og Kina var med, inkludert flere viktige muslimske land. Men det er jo dette som står på spill og som kan ryke hvis ikke USA nå tenker klokt. Vi står nå overfor en betydelig og kraftig opprustningsspiral i USA, den største økning av militærbudsjettet på 20 år. Det tas til orde for også fra europeisk hold at man må balansere, slik at man ikke er i en situasjon hvor USA også militært kommer til å være enda mer overlegent Europa. Dette er en situasjon som jeg skulle ønske at den norske regjeringen hadde mye klarere tale på. Det som må være lærdommen i løpet av de siste årene, både når det gjelder bombeaksjonen i Kosovo og når det gjelder krigshandlingene i Afghanistan, er at når man kommer så langt at et regime, som f.eks. det i Afghanistan, kan holde hånden over og tilby øvingsmuligheter for terrorister, da har man i tiår forsømt både politisk press og en politisk og humanitær utvikling i forhold til et land som gjør at man kan få – skal en si – bandittstater som står utenfor den internasjonale orden. Og det er den utfordringen man står overfor i Afghanistan nå også. I de årene som har gått siden Sovjetunionen ble jagd ut av Afghanistan, har man i stor grad glemt landet og drevet aktiv sanksjonspolitikk mot Afghanistan. Nå er spørsmålet om man klarer både den humanitære situasjonen og også den situasjonen som dreier seg om den sikkerhetspolitiske situasjonen på bakken, for pr. i dag er det bare i Kabul at situasjonen er rimelig under kontroll. Utenfor Kabul foregår det betydelige overgrep, gamle krigsherrer som kan bygge opp sine egne små hærer, og som meget raskt kan føre Afghanistan ut i en ny borgerkrig. Hvis man skulle hindre en sånn type situasjon, krever det en innsats fra det internasjonale samfunnet. Petersen berører dette i sin redegjørelse, men jeg synes dilemmaene ikke kommer tydelig nok fram der, for han tegner opp dilemmaet mellom det å bidra til at Afghanistan og de nye politiske myndigheter kan bygge opp en egen afghansk politistyrke, og det at det internasjonale samfunnet skal inn med fredsbevarende styrker, f.eks. i FN-regi, og at vi da står overfor en voldsom internasjonal nødvendig innsats. Vi snakker om kanskje 30 000 soldater i en fredsbevarende styrke. Det andre gjelder situasjonen i Midtøsten. Der snakker Petersen mye tydeligere enn før. Det foregår nå et interessant initiativ fra Saudi-Arabia, men medisinen i den skissen de har laget, er kraftig kost for Israel. Nå opplever jeg at Palestina er under betydelig press fra de arabiske statene for å komme inn på en fredsløsning. Spørsmålet er om Norge kan bidra til at et tilsvarende press legges på Israel, både gjennom egen tale og ved at USA gjør det. For hvis man skal respektere grensene fra 1967, betyr det at et stort antall nybyggere må trekke seg ut av palestinske områder – verken mer eller mindre.