Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-05-04:
Polititjenestemennenes sikkerhet ivaretas dels gjennom lovverket og dels gjennom fysiske tiltak, hvorav væpning utgjør et element. Når det gjelder politiets bevæpning, er det først og fremst tre problemstillinger som gjør seg gjeldende: type og antall tjenestevåpenoperativ opplæringtilgjengelighet på tjenestevåpen Det skilles mellom en- og tohånds tjenestevåpen. Enhåndsvåpen er revolver, mens tohåndsvåpen er MP-5 maskinpistol. Når det gjelder enhåndsvåpen, er det tilnærmet 100 pst. dekning, dvs. at hver operativ tjenestemann har utlevert eget våpen. Et tilfredsstillende antall tohåndsvåpen er fordelt til alle politidistrikt for å ha et forsvarlig beredskapsnivå av såkalte forsterkningsvåpen. Retningslinjene er at politimestrene må etablere praktiske rutiner, som bl.a. sikrer forsvarlig disponering av tildelte tohåndsvåpen når samme tjenestevåpen benyttes av flere politimenn. Dette er i tråd med hva utenlandske bevæpnede politikorps forholder seg til. Det er ikke kjent at andre utenlandske politikorps dimensjonerer antall tohåndsvåpen i henhold til antall operative polititjenestemenn. I tillegg er det fastsatt og pålagt politidistriktene å ha et antall såkalte skarpskyttere. Hovedoppgaven er å være observasjonspost og støttevåpen for egne mannskaper. Det er en meget tilfredsstillende beredskap. Det er også fordelt et antall gassgeværer – altså også tohåndsvåpen – til alle politidistrikter. På denne bakgrunn er det min vurdering at det foreligger en tilfredsstillende situasjon hva angår antall og type tjenestevåpen fordelt til landets politidistrikt. Politiet gjennomfører årlig pålagt politioperativ opplæring innenfor flere disipliner, herunder skytetrening. Det er summen av instruksjon, praktiske øvelser og egenerfaring som skal sette tjenestemannen bedre i stand til å løse oppgavene. Opplæringen er delt inn i nivåer, avhengig av hvilken funksjon man har. Justisdepartementet har utarbeidet retningslinjer for denne virksomheten. Nivået for opplæringen av politioperativt personell er i Norge minst på høyde med de andre nordiske land. Generelt skal alle polititjenestemenn årlig gjennomføre skytetrening, mens det personell som er pekt ut av politisjef, skal gjennomføre årlig godkjenningsprøve etter program fastsatt av Justisdepartementet. Politidistriktene har hittil fått tildelt særskilte, øremerkede midler og ammunisjon til å gjennomføre årlig politioperativ opplæring. Generelt er polititjenestemannens egensikkerhet avhengig av en rekke faktorer i form av f. eks. egne ferdigheter, målrettet opplæring og tidsmessig materiell og utstyr. Politiet er de siste årene tilført utstyr i form av våpen og verneutstyr. I tillegg til den årlige politioperative opplæring for den enkelte er det flere andre typer kurs. Dette gjelder bl.a. kurs for operative uteledere og kurs i stabstjeneste. Videre holder Politihøgskolen kurs i praktisk pedagogikk. Målet med dette kurstilbudet er å holde en høyt faglig og pedagogisk kvalitet på den politioperative opplæringen. Gjennom de tiltak jeg har redegjort for, mener jeg at norsk politi har et høyt faglig nivå på den politioperative opplæringen. Det tredje element er tilgjengeligheten på tjenestevåpen dersom det oppstår situasjoner som nødvendiggjør at politiet bevæpner seg. Etter § 5 i politiets våpeninstruks kan politisjef gi tillatelse til å medbringe enhånds skytevåpen i bilpatrulje, eller under utrykning fra reservetjeneste når dette måtte være nødvendig. Nærmere retningslinjer ble nedfelt i Justisdepartementets rundskriv i forbindelse med ny våpeninstruks for politiet. Det ble her fastsatt at slik tillatelse kan gis for faste, organiserte bilpatruljer som løpende mottar tjenesteoppdrag underveis, og for tjenestemenn i lensmannsetaten som utfører tabellert reservetjeneste. I ethvert tilfelle må det foreligge et aktuelt og politifaglig fundert behov for etablering av en slik ordning. Innenfor de kriterier som er trukket opp av departementet, kan følgelig politisjef lokalt gi tillatelse til fremskutt lagring av våpen i kjøretøy. At avgjørelsesmyndigheten etter våpeninstruksen er lagt til lokal politimester, må ses i sammenheng med at denne type spørsmål best kan vurderes lokalt, hvor man sitter med kunnskap om lokale forhold, behov og tjenestemennenes innstilling til fremskutt lagring av våpen. Justisdepartementet gjennomførte i 1997 en kartlegging av i hvilken grad det i landets politidistrikt var besluttet fremskutt lagring av enhånds tjenestevåpen. Undersøkelsen viste at det først og fremst var i østlandsområdet man hadde benyttet mulighetene til fremskutt lagring. Ved mange tjenestesteder så man ikke behov for permanent ordning med fremskutt lagring. Ut fra at regelverket allerede i dag åpner for fremskutt lagring av enhånds tjenestevåpen, ser jeg ikke behov for å endre dette. I Budsjett-innst. S. nr. 4 for 1998-99 ber justiskomiteen om at departementet ser på spørsmålet om bruk av anonyme vitner. Bruk av anonyme vitner er et spørsmål som er under arbeid i departementet, med sikte på å bli sendt på høring. Dette er et spørsmål som knytter seg til den alminnelige straffeprosess, og som selvfølgelig er viktig, fordi det handler om alle borgere, og det handler om noe av det mest grunnleggende i samfunnet vårt, nemlig at uten vitner, har vi ingen sak. Og vi vet at i forhold til spesielle typer organisert kriminalitet kan vi risikere å ikke ha vitner. Det er jo på den bakgrunn spørsmålet om anonyme vitner er tatt opp og fremmet, og det må selvfølgelig gjelde alle borgere, uansett hvilken funksjon de har. Jeg er også åpen for det spørsmålet som er reist, at det kan finnes situasjoner hvor man ikke skal oppgi alle detaljer om sine personalia, og ser på det som et selvstendig forhold som skal vurderes. Jeg er svært opptatt av denne saken og vil sørge for at den får så rask framdrift som overhodet mulig. Når det gjelder de spørsmål som er blitt berørt i debatten knyttet til Metodeutvalgets innstilling, vil jeg få lov til å bemerke at i de orienteringer som er sendt fra departementet til Stortinget, har vi gjort det klart at det ikke er en stortingsmelding vi fremmer, men en odelstingsproposisjon. Det har vi selvfølgelig gjort fordi når vi har gjort et grundig forarbeid, er det ingen grunn til ikke å gjennomføre det som skal skje. Stortinget vil jo her få en særdeles velegnet anledning til å vurdere det departementet framlegger, og også å se på de enkelte tiltakene, slik at gjennom det lovarbeidet ligger sakens videre håndtering i Stortingets hånd. Jeg jobber slik, og vil også holde de tidsfrister som jeg tidligere har skissert overfor komiteen i den sammenheng. Jeg kan også bekrefte at jeg selvfølgelig er vel kjent med det vedtak som ble gjort i desember. Det er en sak som departementet har under arbeid, og som jeg vil sørge for har en så tilfredsstillende framdrift som overhodet mulig. Generelt forstår jeg hvorfor man er opptatt av å sikre politifolk. De står i en ansvarsfull gjerning, og de har krav på å vite at samfunnet også står sammen med dem. Men det er en balansegang her, som flere talere har vært inne på, når det gjelder våpen, mellom det å ha et ubevæpnet politi og samtidig ha en åpenhet for spesielle situasjoner. Dette er spørsmål som justismyndighetene generelt drøfter, men vi gjør det ut fra det utgangspunkt at vi i Norge har normalsituasjoner som er basert på at man ikke har våpen, men at vi dessverre har spesialsituasjoner som krever det. Det på knivseggen å håndtere dette tror jeg er ganske avgjørende. Og la meg si generelt: Jeg tror at noe av det viktigste i kriminalitetsbekjempelsen er at de fleste oppfatter det som så trygt som mulig å opptre som ansvarlige borgere, at de tør si fra, at de tør kontakte politiet og at de tør være vitner. Så kan vi være enige om at det finnes tilfeller som utvikler seg i kriminalpolitiske subkulturer i vårt land, hvor folk ikke tør være vitner, og hvor man skremmes fra å være vitner. I forhold til disse situasjonene er det all mulig grunn til å se på hvordan vi kan sørge for at det er vitner som selvfølgelig – slik som det prinsipielt må være i disse situasjonene – er kjent for aktor, forsvarer og dommer. Det er meget alvorlig at det er slike situasjoner, og derfor har jeg engasjert meg sterkt i det. La meg også tilføye at dette ikke er en erkjennelse jeg har fått fordi jeg har blitt justisminister. Jeg har vært opptatt av disse spørsmålene i en årrekke, men jeg konstaterer selvfølgelig med naturlighet at når man blir justisminister, legger folk merke til hva man sier. Som sagt tidligere – jeg kan gjerne gjenta det fra denne talerstol – da jeg for godt over fire år siden bl.a. var opptatt av ulike sider ved organisert kriminalitet, møtte jeg til min undring for første gang i mitt politiske liv øredøvende taushet. Jeg gav meg ikke av den grunn, for taushet trenger ikke å være et tegn på enten rungende samtykke eller på at det du står for, er irrelevant, det kan tvert imot være uttrykk for at folk er usikre eller i noen tilfeller til og med redde. I dette grenselandet bekrefter jeg mitt engasjement i saker om anonyme vitner. Jeg tror det er helt riktig for å sikre noe av det mest grunnleggende i en rettsstat, nemlig at vi har vitner. Uten vitner har vi ingen sak, og har vi ingen sak, kan vi selvfølgelig risikere i de groveste tilfellene at kriminaliteten går ustraffet hen, og det er virkelig å undergrave både rettsstaten og demokratiet.