Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-11-05:
Jeg har aldri sett en så alvorlig sak som så tydelig viser Forskjells-Norge. Den norske staten har overkjørt sårbare mennesker, urettmessig sendt uskyldige i fengsel, ruinert folks privatøkonomi og på feil grunnlag fratatt mennesker støtten de hadde krav på. Historiene er mange og tragiske og avdekker en dyp politisk urettferdighet ved at vi har et system som forskjellsbehandler folk. Det er ikke tilfeldig at den største rettsskandalen i norsk historie i fredstid går ut over dem som er nederst ved bordet. Dessverre har Norge en lang historie for å ta lett på hvitsnippkriminalitet, mens store ressurser brukes på å forfølge syke mennesker som trenger hjelp fra velferdsstaten. Professor Bernt har sagt at rettstryggheten er det mest sosialt skjevfordelte godet i samfunnet. Denne klassejussen må vi ta et grundig oppgjør med, og folk må få oppreisning. Det er særlig to ting vi trenger klare svar på: for det første hvordan de politiske signalene fra regjeringen kan ha bidratt til skandalen, og for det andre sendrektigheten fra statsråden når det gjelder å stanse uretten. Først til signalene: Verken Nav, domstolene eller påtalemakten opererer i et vakuum. Det er ikke sikkert denne skandalen skyldes noen politisk instruks, men det vi vet, er at Trygderetten i 2017 begynte å avsi dommer som overprøvde Navs vedtak. Da burde alarmen ha ringt hos Nav, og statsråd Hauglie burde umiddelbart ha fått saken på sitt bord. Men dette skjedde etter at regjeringen og stortingsflertallet strammet inn på rettighetene til mennesker med behov for trygd. I juni 2017 vedtok nemlig Stortinget å begrense retten til å ta med seg arbeidsavklaringspenger til andre EØS-land og ga i nasjonalbudsjettet en ekstra bevilgning til Nav for å kreve inn penger som man mente var blitt utbetalt ved en feil til trygdemottakere. Signalene var derfor å stramme inn overfor AFP-mottakerne og å bruke ressursene på å kreve penger inn framfor å rydde opp i urett. Nav-skandalens varighet og omfang kan skyldes regjeringens politikk med å mistenkeliggjøre folk som er syke og arbeidsuføre, og derfor må statsråd Hauglie gi et klart svar på om hun kan utelukke at politiske signaler medvirket til at Nav ikke varslet departementet da Trygderetten avsa dommer som overprøvde Navs vedtak. Til det andre: Hvorfor tok ikke Anniken Hauglie tidligere og kraftigere grep for å stanse uretten? I november 2018 fikk departementet til slutt beskjed fra Nav om at praksisen kunne være feil. Likevel slo ikke statsråden alarm. I mars 2019 ba statsråden Nav om å endre praksis, men bare for kortvarige opphold og bare for framtidige saker. Her burde statsråden bedt Nav gå igjennom saker tilbake i tid for å rette opp i urett. Det gjorde hun ikke. Og så, den 30. august 2019, sier statsråd Hauglie at den store alarmen går – feilen gjelder også mennesker med langvarige utenlandsopphold. Likevel blir folk dømt til fengsel på feil grunnlag så sent som 16. september, blir satt i fengsel på feil grunnlag så sent som 17. oktober, og sent i forrige uke ble mennesker løslatt fra fengsel. Hvorfor i alle dager stanset ikke Anniken Hauglie dette? Det har gått uker, ja måneder, siden den såkalt store alarmen gikk. Denne saken må naturligvis granskes, men vi trenger ingen kommisjon for å få Anniken Hauglies svar på hva hun selv foretok seg for umiddelbart å sørge for at ingen flere skulle bli dømt på feil grunnlag, og at ingen flere skulle tilbringe én dag mer i fengsel på feil grunnlag. Vi må nå få svar fra statsråden. Ut fra svarene tar vi stilling til om Stortinget kan ha tillit til Anniken Hauglie. Folk møtes med mistillit hos Nav og blir hardt straffet hvis de gjør en eneste feil. Hvis den største rettsskandalen i norsk historie i fredstid ikke får konsekvenser for de øverst ansvarlige, vil det stride mot folks rettsfølelse og svekke tilliten til hele systemet, og det vil i så fall være med god grunn.