Beate Heieren Hundhammer (Høyre), 2003-11-25:
Bruk av tvang og makt overfor enkeltmennesker berører grunnleggende etiske og politiske spørsmål. Det har derfor vært nødvendig å foreta en svært grundig behandling av det foreliggende lovforslaget. Det midlertidige regelverket ble grundig utredet og debattert i Stortinget, med særlig fokus på forholdet til menneskerettighetene. Praksisen med regelverket er nøye overvåket og evaluert. Regjeringens lovforslag får nå bred tilslutning i Stortinget, blant interesseorganisasjoner og i fagmiljøer. Bakgrunnen for den brede oppslutningen om lovforslaget er de positive erfaringene med det midlertidige regelverket. Erfaringene viser redusert bruk av tvang og makt, økt fokus på brukerens integritet og styrket rettssikkerhet for den enkelte. Ot.prp. nr. 55 for 2002-2003 dreier seg om den vanskelige avveiningen mellom respekt for den enkeltes integritet og selvbestemmelse på den ene siden, og samfunnets plikt til å ivareta dem som ikke kan dra omsorg for seg selv, på den andre. Tidligere var disse avveiningene overlatt til omsorgspersonalet alene. Gjennom det foreliggende lovforslaget har vi som politikere tatt ansvaret for å sette klare, restriktive rammer for myndighetsutøvelse overfor en sårbar gruppe. Det er nettopp behovet for å beskytte de psykisk utviklingshemmede som er hovedgrunnen til at Norsk Forbund for Utviklingshemmede har vært en pådriver for en lovregulering på dette området. Når tjenestemottakernes egen interesseorganisasjon bad om et slikt regelverk, var det i erkjennelsen av at makt og tvang tidligere ble brukt i utstrakt grad. Det var et åpenbart behov for å begrense denne hverdagstvangen, ivareta brukernes rettigheter og styrke rettssikkerheten betydelig. Til grunn for forslaget til nytt kapittel 4A i lov om sosiale tjenester ligger erkjennelsen av at bruk av tvang og makt i enkelte unntakstilfeller er helt nødvendig for å beskytte den enkelte tjenestemottaker eller andre fra vesentlig skade. Slik myndighetsutøvelse kan også være helt nødvendig for å sikre dekning av grunnleggende behov for hygiene, mat og hvile. For denne sårbare gruppen kan frihet fra tvang bli ensbetydende med en rett til å gå til grunne. Jeg er glad for at det er enighet om samfunnets plikt til å yte omsorg og beskyttelse overfor psykisk utviklingshemmede. Samtidig gir jeg min tilslutning til Regjeringens restriktive linje for adgang til bruk av tvang. Det permanente regelverket innsnevrer adgangen til maktbruk i forhold til det midlertidige regelverket. Bruk av tvang og makt som ledd i atferdsendrende tiltak skal ikke lenger være tillatt. I denne sammenheng er hensynet til brukerens integritet tillagt avgjørende vekt. En viktig årsak til redusert maktbruk er åpenbart økt fokusering på faglig utvikling av alternative metoder. Det strenge kravet om at andre tiltak skal forsøkes før tvang iverksettes, har bidratt i positiv retning. Erfaringen viser at den fysiske tilretteleggelsen av en bolig kan ha betydning for graden av utfordrende atferd. Vektlegging av samhandling og kommunikasjon på tjenestemottakerens premisser er også viktig. Det samme gjelder kvaliteten på tjenestetilbudet. Samarbeidet mellom den kommunale sosialtjenesten og spesialisthelsetjenesten er sentralt for å sikre tjenester av høy kvalitet. Arbeidet for å begrense bruk av tvang og makt forutsetter gode fagfolk, som må løse dagliglivets utfordringer på dette området. Tjenesteyternes kompetanse og holdninger er avgjørende for at respekten for brukernes integritet ivaretas i praksis. Jeg vil berømme det arbeidet disse yrkesutøverne har gjort gjennom praktiseringen av kapittel 6A, som har vist så positive resultater for brukerne. Da Fremskrittspartiet stemte mot det midlertidige regelverket på dette området, bemerket de: «Dette medlem mener imidlertid at den høyverdige målsetningen departementet har satt seg, ikke kan oppnås ved det forslag til tvangsregulering som ligger i Ot.prp. nr. 58(1994-95) (1994-95) Fremskrittspartiet tok heldigvis feil. Erfaringen viser at bruk av tvang er redusert og kommet inn i kontrollerte former, rettssikkerheten er styrket, og det er økt fokus på bruk av alternative metoder som fremmer respekten for brukerne. Når Fremskrittspartiet foreslår å oppheve loven, er ikke alternativet en situasjon uten tvang og makt overfor denne brukergruppen. Alternativet er en situasjon uten rettssikkerhet, ved at maktbruk foregår i lukkede rom og overlates til tjenesteutøveren alene uten innsyn og kontroll. Dette er heldigvis ikke en situasjon stortingsflertallet ønsker seg tilbake til. Vi skal imidlertid ikke slå oss til ro, men fortsette å ha et kritisk blikk på loven og dens praktisering.