trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-04:
Når det først er en ledig replikk til statsråden, benytter jeg meg gjerne av den. Jeg vil gjerne sette i fokus en annen merkverdighet i denne loven som til nå ikke har vært fremme i debatten. Regelen om opptak i husstand sier at leier uten utleiers samtykke kan ta opp i sin husstand sin kone eller samboer, begges barn samt både egne og samboers slektninger i rett opp- og nedadstigende linje samt fosterbarn. Dette er ikke småtterier. Fremskrittspartiet har foreslått at det skal begrenses til ektefelle eller samboer samt begges barn. Hvorfor har ikke departementet sett behov for å presisere visse begrensninger her, da det kan føre til at en som i utgangspunktet leier ut til en eller to personer, til slutt kan ende opp med det mangedobbelte antall mennesker i sin bolig? Hvordan kan i det hele tatt utleier reservere seg mot dette? Jeg vil gjerne ha greie på hvordan departementets vurdering av dette forholdet har vært, for jeg ser klart at her kan det bli en praktisk konflikt i visse situa sjoner.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-04:
Flertallet går inn for å oppheve husleiereguleringsbestemmelsene, både den strenge og den milde bestemmelsen. Den milde har vært diskutert svært lite. Jeg kunne tenke meg å høre Gjedrems begrunnelse for hvorfor man ikke kunne tenke seg å beholde den, nettopp med bakgrunn i innspill vi har fått fra Husleienemnda i Oslo, som viser at denne bestemmelsen har vært nyttig for veldig mange som har dårlig råd, og at den på ingen måte har hindret rehabilitering og derav følgende husleieøkning, for de som har forholdt seg til regelverket og søkt om det, har også fått det. Begrunnelsen for å oppheve husleiereguleringbestemmelsene sier Gjedrem er at de er lite målrettet, og det er ikke vanskelig å finne eksempler på at det kanskje ikke er de aller mest trengende. Men jeg kunne også tenke meg å spørre Gjedrem om han ikke ser at den urettferdigheten blir erstattet av at det faktisk blir flere som får problemer på boligmarkedet hvis vi gjør dette nå. Så til slutt et helt konkret spørsmål. Vi vet det er mange som bor i slike regulerte leiligheter som har lagt ned ganske mye egne midler i å pusse dem opp, slik at verdistigningen på boligen har blitt ganske stor. Hvordan skal den verdistigningen nå fordeles mellom eier og leier i et slikt forhold? Og kan det faktisk ende opp slik at leier må betale ekstra husleie som følge av verdistigning de sjøl har betalt?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-04:
Når SV har vurdert opphevelse av husleiereguleringene, har vi vurdert: Hvem er det som rammes av reguleringene nå? Og hvem er det som rammes av en deregulering? Saksordføreren var nettopp oppe her og sa at nå får vi en av de mest liberale boliglovgivninger i Europa – og det gjør vi nok. Det vi vet da, er at husleiene vil stige, selv om man nå har laget en måte å gjøre det på som skal dempe de verste utslagene. Men det er tross alt 12 000 boliger dette dreier seg om i Oslo. Er ikke Arbeiderpartiet bekymret for, i og med at vi ikke har kommet i gang med denne allmennyttige utleieboligordningen ennå, at det skal bli en stor ubalanse her? Og har Arbeiderpartiet noen oversikt over hvor mye i økte utgifter det blir til f.eks. sosialhjelp og bostøtte av å deregulere nå? Så har jeg et annet spørsmål til Arbeiderpartiet. Vi er opptatt av botrygghet, det skal alle kunne ha. Selv om en leier eller eier, skal en ha botrygghet. I bestemmelsene om tidsbegrensede avtaler, slik som de er nå, frykter vi fra SV at man ved utløpet av tidsfristen vil si opp en leietaker på tross av at husværet fortsatt skal leies ut. Vi har da foreslått at hvis husværet fortsatt skal leies ut på det åpne markedet, skal man ha rett til å få leid om igjen. Jeg lurer litt på hvorfor Arbeiderpartiet ikke kunne være med SV på dette forslaget. Det ville sikre en botrygghet for folk, slik at man ikke skal behøve å flytte rundt. Hvis boligen fortsatt skal leies ut på det åpne marked og ikke leies bort eller brukes av nær familie eller noen tilsvarende, burde den som da har leiekontrakten, få rett til fortsatt forlenget leie i dette husværet for å slippe å bli utsatt for en nomadetilværelse. Jeg har ikke skjønt hvorfor ikke Arbeiderpartiet ville være med på dette.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-04:
Fremskrittspartiets boligpolitikk er som politikken på de fleste andre områder, de sverger til at det er et fritt marked som skal gjelde. Og på det frie markedet gjelder den sterkestes rett, det vet vi – spesielt når ubalansen mellom tilbud og etterspørsel er stor. Leiemarkedet når det gjelder bolig, er ikke spesielt, sier representanten for Fremskrittspartiet. Jo, det er det. Boligmarkedet er spesielt, fordi boligmarkedet dreier seg om et helt grunnleggende behov hos folk. Vi snakker ikke om en bil, eller om en melkekartong eller et brød. Det er ikke det vi snakker om nå, vi snakker om det helt grunnleggende behovet som alle har: Muligheten til å bo. Hvis vi da skal sørge for at alle har et sted å bo – at det ikke er den sterkestes rett som skal gjelde – er vi faktisk nødt til å ta et ansvar for det som politikere, og lage noen kjøreregler som ivaretar den svakeste part. Så er vi nok i tillegg nødt til å bidra med midler, fordi de som ikke har kjøpekraft i markedet, aldri vil kunne bli møtt av et tilbud fra private. Det ville jo i så fall også være urimelig. Jeg lurer litt på om Fremskrittspartiets representant ikke har hørt på lederen i Husleienemnda i Oslo, Eivind Eckbo fra Fremskrittspartiet, som nettopp beskriver hvordan dette boligmarkedet fungerer, og som sier at det er folk som overhodet ikke har verken folkeskikk eller magemål, eller tar noen hensyn i forhold til dem de skal leie ut til. Dette frie markedet vil altså Fremskrittspartiet skal få mer makt. Hvordan mener egentlig Fremskrittspartiet at folk som har dårlig råd – og ikke noen større problemer enn dårlig råd – skal få løst sine boligproblemer?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-04:
Det er kanskje ikke så originalt å tenke at det å gjøre det dyrt, dårlig og vanskelig å bo i byen skulle være en god distriktspolitikk. Det er mulig det går an å tenke slik, jeg tror ikke at det virker. Det er faktisk billigere å bo i distriktene nå, og i fraflyttings områdene er det mulig å få en svært rimelig og god bolig. Det er slik, og det er et virkemiddel som vi har sett ikke fungerer. Det er nok andre ting enn boligprisen som bestemmer hvor folk skal bo. Men det er helt riktig som representanten Fridtjof Frank Gundersen sier, at SV ønsker større offentlig engasjement i boligsektoren enn det vi har i dag. Vi ønsker først og fremst å bruke pengene i en allmennyttig utleieboligsektor og til å bygge langt flere studentboliger. Det er det viktigste, for da vet vi hva vi får, og vi vet hvor mye penger vi bruker. Vi har dette strukturelementet i boligpolitikken som Norge mangler nesten totalt i dag i forhold til alle andre land, og som gjør at ubalansen i leiemarkedet blir så stor som den er, og som gjør at vi finner behov for å ha ganske strenge bestemmelser i forhold til husleiereguleringsloven, slik at den svakeste part får den sterkeste beskyttelsen i dette lovverket. Vi ser at det er nødvendig fordi leier er i en vesentlig svakere stilling enn det utleier er.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-04:
Det er riktig at dette lovverket er gammelt, og at det oppstod i en annen tid og under andre forhold enn det vi har på boligmarkedet i dag. Det er riktig at det går an å påvise urimeligheter i forhold til hvordan dette slår ut, det prøvde jeg å si litt om i innlegget mitt. Men poenget for SV er å forsøke å fokusere på det vi mener er det store problemet på boligmarkedet i dag, nemlig at svært mange mangler bolig, svært mange har dårlig råd og har problemer med å skaffe seg bolig, og mange klarer det ikke. Og da har vi prøvd å tenke slik: Hvordan fungerer dette hvis vi fjerner disse reguleringsbestemmelsene, når markedet er slik, og Stortinget ikke har kommet så langt at vi har fått til en skikkelig satsing på bygging av studentboliger eller allmennyttige utleieboliger? Vi har ikke klart å sette noe måltall på dette ennå, vi har bare noen intensjonserklæringer. Når vi ser at dette faktisk vil føre til at problemene på boligmarkedet blir verre for dem som har det vanskelig, har vi valgt å ta mest hensyn til det. Vi ser ikke bort fra at det kan pekes på noen urimeligheter her, men for oss har det aller viktigste i denne saken vært å forsøke å gjøre noe med det alvorligste problemet først. Når vi er kommet i gang med en slik allmennyttig utleieboligsektor – og vi kan sette måltall for både den og studentboligene – som gjør at vi kan føle oss trygge på at folk har et annet valg, og at det ikke kommer flere ut på boligmarkedet som får enda større problemer, er tida moden for å fjerne disse bestemmelsene.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-04:
Det overrasker vel ingen at jeg er uenig med representanten Gundersen. Han begrunner mitt og SVs standpunkt med at vi mangler helhetssyn. Nei, jeg tror ikke det, men vi ønsker faktisk å ha et system der man ikke bare bruker marked, men også styring. Og da er det ulike krefter som virker, både når det gjelder flytting og på andre områder. Det er mange grunner til folks valg av bosted, og vi som driver med distriktspolitikk, har noen tanker rundt hva det er som virker og ikke virker i den forbindelse. Arbeid og skole er i hvert fall to veldig viktige argumenter. Skolene, og skoleplassene, er i stor grad sentralisert – det er svært mange studenter og skoleelever som reiser til Oslo. Derfor vil en storstilt satsing på studentboliger i hvert fall ikke ha noen større distriktspolitisk virkning enn situasjonen i dag, og er vel kanskje det segmentet i boligmarkedet som man kan satse på uten å forsterke flyttestrømmen. Jeg ser at representanten Gundersen har et poeng når han sier at hvis man etablerer flere og billigere boliger i de store byene, kan det forsterke flyttestrømmen. Det blir et lokkeelement i tillegg til en del andre elementer som en stor by nå lokker med, og som tydeligvis drar. Problemet her er at man ønsker å veie mange syn opp mot hverandre. Vi mener altså at markedet kan fungere på en del områder, men at markedet må reguleres, spesielt på de områdene som omfatter de helt grunnleggende behovene i menneskers liv – og bolig er ett av dem.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-04:
Fra leieboerhold har det vært uttrykt frykt i forhold til hvordan man har formulert bestemmelsen om minstetid for leieavtaler i lovforslaget, at det faller sammen med tidspunktet for regulering av leien etter § 4-3, og at det kan bety at utleier føler seg tjent med å bytte ut leieboerne hvert tredje år. Derfor har SV fremmet et forslag som vi ikke har fått flertall for, men som går ut på at en leier ved avtaleperiodens utløp har rett til å få forlenget leieavtalen hvis boligen fortsatt skal leies ut på det åpne markedet og dette ikke legger noen begrensninger på utleiers mulighet til å avslutte husleieforholdet etter de reglene som ligger i de andre bestemmelsene, f.eks. ved at man har en leietaker som ikke oppfyller pliktene sine. Jeg kunne tenke meg å spørre statsråden om hun syns det ville være problematisk å ha en slik bestemmelse, om ikke det nettopp ville trygge botryggheten for dem som leier. Det er et viktig poeng – og det er understreket av flere, bl.a. ganske sterkt fra LO – at dette med botrygghet og forutsigbarhet for leieboere må veie veldig tungt når man skal innrette en slik lov. Ser statsråden muligheten av en slik rett for en leietaker til å kunne få forlenget husleiekontrakten sin hvis det fortsatt skal leies ut og det ikke foreligger noen andre problemer?
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Jeg tror vi i hvert fall skal avklare utgangspunktet for de ulike holdningene til den type avtaler vi her drøfter. For Arbeiderpartiet er det viktig å få til en balansert avtale, en avtale som ivaretar ulike interesser, som også saksordføreren redegjorde for. Dersom man tar for seg den ene parten, og ikke ønsker å legge begge partenes interesser til grunn vil man alltid finne en ubalanse. Det er det som er utgangspunktet for våre merknader og vår innstilling til husleieloven. Det er ikke slik at husleien uansett bare vil gå opp. Vi kan faktisk se for oss tilfeller hvor husleien vil måtte gå ned. Det er også et forhold som det må tas hensyn til i vurderingen av hvorvidt man skal ha tidsubestemte avtaler. Så mitt svar til representanten Andersen er at det vi har lagt til grunn, er at vi skal ha en balansert avtale som tar hensyn til partenes interesser, og vi legger til grunn at det er partene som i utgangspunktet skal utforme avtalene ved leieforhold.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
I Oslo er det vel ca. 20 pst. av beboerne i de boligene som omfattes av avreguleringen, som er såkalt eldre leieboere. Dette er cirkatall. Det er klart at ulike hensyn må veies opp mot hverandre, som jeg også sa i innlegget, og det har vi gjort når vi har gått inn for avreguleringen. På den ene siden skal vi som jeg også sa, sikre dem som leier ut boligene, en inntekt som gjør det mulig for dem å vedlikeholde boligene på en tilfredsstillende måte. Vi skal huske på at dette er boliger som er oppført før annen verdenskrig. Samtidig gjenstår det nok en del arbeid for å sikre at de som bor i boligene, ikke rammes unødig av økning i husleien. Dette har vi gjort ved at overgangsordningen settes til 10 år, og at vi maksimerte grunnleieøkningen til 20 pst. Men jeg gjentar at det er en del arbeid som gjenstår, spesielt rettet mot de eldre beboerne for å sikre at husleieøkningen ikke forsterker utryggheten ved å bo. Vi har ordninger i dette samfunnet som avbøter den type problemstillinger, og som jeg vil anta at statsråden også er opptatt av. Når det gjelder muligheten for å bo videre i boligen etter avreguleringen, som representanten Karin Andersen var opptatt av, er min forutsetning og mitt utgangspunkt at huseierne i veldig stor utstrekning er opptatt av stabile leietakere, og at dette derfor i hovedsak ikke er noe stort problem.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Fremskrittspartiets bidrag i arbeidet med ny husleielov kan enklest defineres slik: Det meste skal det være opp til markedet å bestemme. Det er for så vidt i overensstemmelse med partiets ideologiske fundament – i den grad et slikt fundament er til stede. Representanten Torbjørn Andersen tar utgangspunkt i – og innlegget bar preg av – at utleier så snart han har fått tak i en leieboer, raskest mulig vil kaste leieboeren ut. Men at dette skulle ivareta småkårsfolks interesser, er jeg ganske så sikker på ikke er tilfellet. Klarest kommer dette til uttrykk både ved at partiet vil stemme mot kapitlet om leieprisvern, og ved forslaget om at overgangsordninger for avvikling av reguleringene reduseres til fem år, uten begrensninger på husleieøkningen i overgangsperioden. Jeg vil derfor spørre representanten Andersen om han ikke er bekymret for et unødvendig høyt forbruk av skattebetalernes penger for å hjelpe dem som får økonomiske problemer ved at husleien økes raskere enn det f.eks. flertallet går inn for i innstillingen.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Statsråden har fått bred tilslutning til sitt forslag om ny husleielov, og det aner meg at det flertallet som loven nå hviler på, for statsråden er et behagelig flertall. Arbeiderpartiet er enig i at loven gir nødvendig trygghet for både familier og enslige som leier bolig, enten det er for kortere eller lengre tid. Opphevingen av husleiereguleringen kan likevel bety en viss usikkerhetsfaktor for dem som berøres, og mange av de innspill som er kommet til komiteen, tyder på nettopp det. Spørsmålet til statsråden blir hvordan staten vil sikre at dette ikke vil få utilsiktede utslag i form av at noen utleiere vil øke leien utover det som flertallet forutsetter i innstillingen. Flertallet i komiteen har ellers, i motsetning til Regjeringen, funnet å ville opprette et husleietvistutvalg, som også statsråden var inne på, og som fra komiteens side tar utgangspunkt i en prøveordning i en eller flere kommuner. Flertallet forutsetter at de sakførende partene i utgangspunktet selv dekker kostnadene ved ordningen. Jeg vil likevel fra flertallets side understreke viktigheten av at for å få realisert innføring av et husleietvistutvalg, må Regjeringen vurdere nødvendigheten av å stille opp med økonomiske midler. Nå sier også statsråden at det vil ta noe tid før et regelverk for husleietvistutvalget vil komme på plass. Spørsmålet blir da: Har statsråden noen formening om hvor lang tid det eventuelt vil ta å få en slik tvisteløsningsmekanisme, som skissert i innstillingen, på fote og til å fungere?
Morten Lund (Senterpartiet), 1999-03-04:
Det er korrekt at vi har blitt invitert av Arbeiderpartiet til å være med på et vedtak om at dette skal strammes inn snarest mulig av departementet. Vi ønsker ikke å være med på det. Den reelle innflytelsen til den tillitsvalgte slik det nå blir, blir ikke diktert av Stortinget, men jeg går ut fra at dette er noe som kommer til å bli utviklet i det enkelte boforholdet. Jeg synes at det er viktig å prøve ut dette, ikke å si at uansett hvordan dette går, skal vi ta det opp til ny vurdering snarest mulig. Det er rett at leieren er svakere enn eieren i et forhold som dette, på samme vis som det på en arbeidsplass er slik at arbeidsgiveren er sterkere enn arbeidstakeren. Da lager vi et lovverk som beskytter den svakeste, og det er det vi gjør ved dette lovverket. Jeg mener at vi på punkt etter punkt styrker botryggheten for leieren. Det gjøres ut fra de erfaringene vi har hatt gjennom mange år med det tidligere lovverket. Om vi har gått for langt – det tviler jeg på. Jeg mener, som jeg sa i innlegget mitt, at vi har funnet en brukbar balanse. Hvis vi gikk mye lenger, som muligens Arbeiderpartiet vil, tror jeg at det kunne gått slik Høyre frykter for at det går nå, at færre leiligheter og boliger blir tilgjengelig for leie, og det vil vi slett ikke være tjent med i den situasjonen som vi er i nå, hvor det iallfall noen steder i landet er betydelig mangel på leiligheter for utleie.
Morten Lund (Senterpartiet), 1999-03-04:
Jeg er uenig i at oppsigelsesvernet er så sterkt. Det vil fortsatt være fristende ut fra økonomiske motiv, og for de fleste eierne tvingende nødvendig, å leie ut også til flere enn dem som er ideelle leietakere. Det systemet som vi etter hvert har fått med de reguleringer på boligmarkedet, gjør at husleiene blir så høye at eierne tjener akseptabelt. Markedsprisen vil sørge for det. Men da må seriøse utleiere som vil ha folk i leilighetene sine, innse at det er behov for botrygghet for dem som skal bo der, det er en del av produktet, og de må akseptere at folk er forskjellige. Det er både folk som røyker og folk som spiller musikk – og det kan være andre negative ting med folk som kanskje enkelte utleiere ikke ønsker. Men det blir altså noen som blir stående bakerst i køen hvis det er for få boliger til leie, og jeg mener at vi da må gjøre det vi kan for å stimulere til økt bygging, faktisk til bygging utover det som markedsprinsippet tilbyr, slik vi f.eks. ser det i Oslo nå, hvor det er for lite boliger. Det går så til de grader ut over de svakeste. Og de som har noe å leie ut, tjener etter min mening for mye, uten at det kreves det som burde ha vært krevd av dem.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Departementet foreslår at i hus der utleieren har utleid fem eller flere boliger, skal det velges en tillitsvalgtrepresentant. Men departementet er ikke villig til å gi den tillitsvalgte reell innflytelse, han skal bare ha en rådgivende funksjon. Det blir bare en halvhjertet vilje til å gi leietakerne medinnflytelse. Arbeiderpartiet har sammen med SV fremmet et forslag hvor vi ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag som kan sikre de tillitsvalgte beboerrepresentantene en lovbestemt rett til innflytelse. Senterpartiet vil ikke være med på en slik lovbestemt rett. Det er skuffende. Senterpartiet gir veldig ofte uttrykk for at de er opptatt av å ivareta de svakeste, og det er utvilsomt leietakeren i et forhold mellom leietaker og eier. Men her slår borgerligheten i Senterpartiet ut – det er viktigst å ivareta huseieren. Hva er det som gjør at Senterpartiet ikke vil være med på en slik lovendring, som ville kunne styrke leietakernes rettigheter, være med på å bedre samarbeidsklimaet og gi den tillitsvalgte reell innflytelse?
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-04:
Jeg har lyst til å sette Karin Andersens tankegang i et litt større perspektiv. Hun sier at bolig er et grunnleggende behov, at man skal sørge for at alle skal ha et sted å bo og sørge for lavere priser – og hun fastslår at det er en overvekt av svakere stilte på husleiemarkedet. Dette skal man altså oppnå ved hjelp av politiske reguleringer. Det begynner med en ekspropriasjon av vår kanskje beste landbruksjord til dårlig linoleumspris, deretter fortsetter det med husbanksubsidiert boligbygging, og så skal man altså ha husleieregulering. Hva betyr dette i et distriktspolitisk perspektiv? Det betyr at samfunnets ressurser settes inn for å gjøre det billigere å bo i byene, og mer fristende og mer konkurransedyktig vil byene bli når det gjelder konkurransen om befolkningen i Norge. Ser man ikke at denne politikken er det stikk motsatte av distriktspolitikk? Nå er man plutselig opptatt av at det ikke er nok folk i byene. Men forholdet er jo at det strømmer folk inn til byene, og det er derfor det er for få boliger. Så er man så veldig bekymret over at disse ikke får boliger, og derfor skal man forsøke å skaffe dem boliger, med det resultat at distriktene tømmes. Så må man bruke politiske reguleringer eller offentlige midler for å sørge for at folk bor i distriktene, til tross for at man fristes til å flytte til byen. Det er jo egentlig dilemmaet.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-04:
Min påstand er at årsaken til boligmangelen og en vesentlig årsak til tilflytningen til byene er at de naturlige markedsmekanismer som ville ha bremset denne innflyttingen, er satt ut av spill ved hjelp av politiske reguleringer som Karin Ander sen som en ivrig distriktspolitisk talskvinne nettopp er tilhenger av. Hun sier i et svar til meg at hun ikke tror at det er boligprisene som er avgjørende når folk flytter inn til Oslo. Men samtidig sier hun jo at boliger er et grunnleggende behov og derfor må reguleres mer enn alle andre områder. Når dette er et grunnleggende behov, skulle man også tro at det er av grunnleggende betydning for om folk vil flytte. Jeg tror ikke man kan komme bort fra at dette er et dilemma som må tas alvorlig, når man samtidig er bekymret for at distriktene tømmes for mennesker, og man gjør hva man kan for å bygge flere boliger og skaffe billigere boliger i byene med den følge at flere fristes til å flytte fra distriktene. Det er altså et problem at det er få boliger, og årsaken til det er at det kommer så mange fra distriktene. Dette er et typisk eksempel på mangel på helhetssyn, som sektorpolitikere som skal tilfredsstille forskjellige grupper i samfunnet, rett og slett mister av syne. Derfor hadde jeg lyst til å si det i denne debatten.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-04:
Etter en flyktig gjennomlesning av proposisjonen og innstillingen er det to momenter jeg har festet meg ved. Jeg går ut fra at flertallet på side 14 i innstillingen mener at det er høyeste lovlige leie som kan «økes med inntil 20 pst. pr. år de første ni årene. » Så er det et annet spørsmål her, kanskje først og fremst til statsråden. La oss tenke oss at en bygård blir fullstendig renovert, slik at omkostningene for eieren blir svært høye. Eieren vil på ingen måte oppnå kompensasjon for fornyelsesutgiftene ved å legge på leien 20 pst. Etter dagens lov vil eieren kunne påberope seg § 3 nr. 3, dvs. unntaket fra den særskilte husleiereguleringen, når denne «på grunn av særlige forhold ikke passer på leieforholdet. » Denne unntaksbestemmelsen foreslås nå opphevet med den følge at huseieren, så vidt jeg kan se, ikke under noen omstendighet kan øke husleien utover 20 pst. Jeg skulle tro at opphevelsen av § 3 nr. 3 vil kunne forsinke byfornyelsen og føre til at utstrakt renovering av gamle leiligheter vil begrenses, siden huseieren ikke fullt ut kan få kompensert påkostningene i form av forhøyet husleie. Jeg vil gjerne vite om dette er en korrekt oppfattelse.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Representanten Andersen gav uttrykk for at SV var enig i de fleste ting som departementet hadde foreslått, og det er jo ikke så rart, for i lovens formål heter det at loven skal medvirke til at leiere av bolig kan ha en stor grad av botrygghet. Og det heter at leiere av bolig skal bl.a. være trygge for at de ikke blir sagt opp uten saklig grunn. Det heter videre at loven har som formål å medvirke til at det blir etablert et godt fungerende boligmarked. Ikke desto mindre hevdet representanten Andersen i en debatt med representanten Aud Gaundal i Politisk kvarter i dag morges at det ikke var riktig at en del av lovverket var foreldet. Husleielovutvalget leverte sin innstilling i 1993, NOU 1993: 4 Lov om husleieavtaler, og lovforslaget bygger da også på dette. Boforholdsundersøkelsen i 1995 slo fast at det var ca. 460 000 utleieboliger – unntatt borettslagsboliger og boligaksjeselskap. Undersøkelsen fra Norges Byggforskningsinstitutt i 1992 viser at den strenge reguleringen kun omfatter ca. 12 000 boliger her i Oslo og 1 800 boliger i Trondheim. Ser ikke representanten Andersen at det er veldig urimelig å opprettholde den strenge reguleringen, når man har unntak for stat, fylkeskommuner, kommuner, borettslag og eneboliger og tomannsboliger? Ser ikke Karin Andersen at det gamle lovverket nå er et foreldet lovverk?
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1999-03-04:
Jeg forstod at det første spørsmålet gikk på en bekymring hos representanten om hvorvidt det var enkelte utleiere som nå ville øke husleien med mer enn 20 pst., som et flertall i Odelstinget går inn for. Men det er klart at det Odelstinget nå vedtar, er det som skal følges opp, så jeg tror ikke det er grunn til å ha noen bekymring der. Min bekymring går faktisk mer på hva som kan skje i det tiende året for en del, men det gav jeg uttrykk for i innlegget mitt. Når det gjelder opprettelse av et husleietvistutvalg for Oslo, vil vi i departementet selvfølgelig jobbe så raskt som mulig med det regelverket, uten at det er mulig for meg nå å kunne si hvor mange uker eller måneder det vil ta. Men skal vi få dette gjort på en skikkelig og forsvarlig måte, slik at dette blir et forsøk som kan gi oss et reelt grunnlag for å se om vi bør gå videre med det når forsøksordningen er over, må vi gjøre et grundig forarbeid, slik at vi ikke setter i gang noe som viser seg å være mislykket. Derfor ber jeg om at vi må få tid til å gjøre dette på en ordentlig måte, slik at den prøveordningen vi nå setter i gang, er kvalitetssikret. Når det gjelder det behagelige flertallet, må jeg få lov å si at jeg har vært glad for alt jeg har fått flertall for i Stortinget, jeg er glad for alt jeg får tilslutning til.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1999-03-04:
I begynnelsen trodde jeg at representanten Torbjørn Andersen hadde ombestemt seg i løpet av debatten og likevel ville gå inn for at vi skulle ha tidsbestemte leieavtaler. Men så forstod jeg at det var mulighetene til å gjøre unntak som han mener er for omfattende. Det er jeg litt overrasket over, for jeg forstod på konklusjonen at representanten allikevel ikke ville ha tidsbestemte leieavtaler. Som jeg sa innledningsvis: Vi har hele veien forsøkt å balansere mellom hensyn til leietaker og hensyn til utleier. Og når 60 pst. av utleieboligene i Norge leies ut av private, ikke-profesjonelle utleiere, er det viktig at vi lager et system som gjør at vi faktisk får ut på markedet så mange utleieboliger som mulig. Det gjør at vi har satt ett år hvis du skal leie ut sokkelleiligheten din, eller du skal leie ut loftsleiligheten, hvis du har det. Det er også årsaken til at det er mulig å inngå en kortere leieavtale hvis en familie selv skulle trenge hele huset. Jeg tror at hvis vi hadde vært for rigide der, ville det ha ført til at vi hadde fått færre leiligheter ut på leiemarkedet. Og vi har vært opptatt av å få ut på leiemarkedet så mange leiligheter som mulig. Derfor har vi prøvd å ta hensyn til begge sider, og jeg mener selv at vi har klart å finne en gyllen middelvei mellom hensyn til to ulike parter.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1999-03-04:
I § 4–3, som jeg forstår representanten nå var opptatt av, altså det som går på tilpassing til gjengs leie, mener vi at vi har prøvd å foreta den avveiningen mellom ulike hensyn som er nødvendig. Jeg har vel den tilnærming til det at det skulle være liten grunn for en utleier til å si opp en leietaker etter tre år hvis det er en leietaker som har oppfylt sine forpliktelser og som det ikke har vært noen problemer med, for å si det veldig enkelt. Men samtidig er det klart at hvis det er mislighold eller andre årsaker som tilsier det, så må også en utleier ha den muligheten at han kan be om å få en endring. Vi har vurdert fram og tilbake mange alternativer og muligheter, og det er dette vi til slutt har kommet fram til, og som jeg ser at det er flertall for. Jeg tror at dette er en avveining mellom to ulike interesser som er noenlunde balansert. Skulle det vise seg nødvendig når vi får litt erfaring med hvordan denne loven virker, er det jo anledning til eventuelt å komme med forslag til endringer, men jeg vil gjerne at dette skal prøves i praksis. Jeg tror at det kommer til å fungere.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1999-03-04:
Ja, vi har faktisk skissert en avgrensning på hvor mange familiemedlemmer en leier kan ta inn uten å gå til utleier og spørre om lov, og jeg syns det er rimelig at en som leier en leilighet, får anledning til å ta inn både kone og barn og eventuelt hennes barn eller hans barn. Som sagt, vi har begrenset det til det vi vanligvis definerer som «den nærmeste familie ». Jeg ser ikke bort fra at representanten kan ha rett i at noen kan ha veldig stor nærmeste familie, men den sjansen har vi tatt, og det tror jeg også at de fleste utleiere vil kunne leve med. De fleste har ikke så forferdelig mange unger nå, så om det skulle komme både mine og dine barn inn i en slik leilighet, tror jeg de fleste utleiere vil akseptere det uten at det er gitt tillatelse til det på forhånd.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1999-03-04:
Jeg er ikke jurist, i motsetning til Fridtjof Frank Gundersen, så jeg måtte konferere med en jurist. Men i det tilfellet som Fridtjof Frank Gundersen tok opp, er det slik at ved full renovering går hele den boligen ut av dette systemet, slik at det problemet som representanten Gundersen tar opp, faktisk ikke vil eksistere, etter det jeg har forstått.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Representanten Mathisen kom med interessante begrunnelser på to punkter: Det ene gjaldt begrunnelsen for å bortvise psykisk syke. Han framstilte det som at det var fordi man ønsket å være humane og ville hjelpe dem hjem. Men hvis det er det som ligger bak, trenger man ikke et bortvisningsgrunnlag. Det kan man utmerket godt gjøre i dag, og det gjøres da også i dag. Og man skal ta kontakt med helsepersonell i hjemlandet før man sender dem bort. Ja vel, men da må vi huske på 48-timers minsteregelen etter at vedtaket om bortvisning før iverksetting er falt vekk. Jeg vet ikke hvor god tid man får på dette, og om man nå får tid til det, hvorfor i all verden vil man ha en bortvisning i lomma før man tar kontakt med hjemlandet? Den hjelpen kan utmerket godt ytes også i dag, men nå avskjærer man psykisk syke muligheten til å få områ seg og se om de har grunnlag for å søke om opphold her i landet. Det andre punktet, som jeg synes får en like merkelig begrunnelse, gjelder familiegjenforening for barn uten ektefelle og samboere. Det Mathisen sa, var en sammenhengende argumentasjon for Arbeiderpartiets forslag. Jeg må nesten spørre om han har lest lovteksten hvor det står at «barn under 18 år uten ektefelle eller samboer har rett til asyl dersom ikke særlige grunner taler mot det. » Vi i Arbeiderpartiet ønsker en individuell vurdering av alle, og vi sier da også i merknaden at det å ha en ektefelle eller samboer utmerket godt kan være en grunn til at barnet ikke hører naturlig hjemme i Norge med sine foreldre, men heller i hjemlandet med sin ektefelle eller samboer. Men vi vil gi dem sjansen til å bli vurdert, vi vil gi dem sjansen til å få den individuelle vurderingen. Men Kristelig Folkeparti går inn for et absolutt niks, man skal ikke engang bli gjenstand for vurdering dersom man har en ektefelle eller samboer. Men hvis nå det ikke medfører riktighet, vil jeg anbefale Kristelig Folkeparti å snu i tolvte time og bli med på vårt forslag.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Det er nok riktig. I forundringen over hva regjeringspartiene blir med på sammen med Høyre og Fremskrittspartiet, glemte jeg å ta opp vårt forslag, og gjør det herved.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Det var igjen litt av en forklaring, for det representanten Marthinsen – det er ikke så greit når en alltid er på fornavn utenom denne taler stol – sier, er jo det Arbeiderpartiet mener! Vi sier også at barn under 18 år som har ektefelle eller samboer, skal ha rett til å få vurdert om de kan få familiegjenforening. Vi sier ikke at det skal være noen automatikk i at man skal få det, men vi sier at man skal ha rett til asyl «dersom ikke særlige grunner taler mot det », som det står i lovens paragraf i dag. Det Marthinsen og Regjeringen har foreslått, er den teksten som står i innstillingen på side 21 første spalte, at «barn under 18 år uten ektefelle eller samboer har rett til asyl dersom ikke særlige grunner taler mot det. » Hvis den formuleringen betyr noe annet enn det det er redegjort for i proposisjonen, og det som kommer fram av lovteksten, er ingenting bedre enn det. Hvis det i realiteten betyr at til tross for at man har en ektefelle eller samboer når man er under 18 år, kan man få rett til asyl gjennom familiegjenforening dersom særlige grunner ikke taler mot det, må man altså stemme for Arbeiderpartiets forslag nr. 1, som jeg tok opp i stad, som sier at  «barn under 18 år har rett til asyl dersom ikke særlige grunner taler mot det. » Vi vil selvfølgelig ha en individuell vurdering. Og selvfølgelig, som jeg sa i min forrige replikk, dersom det er slik at ekteskapet i hjemlandet er av en sånn art at barnet naturlig hører hjemme der, er det ikke naturlig med familiegjenforening. Men man sier altså «barn under 18 år uten ektefelle eller samboer », og jeg kan ikke forstå noe annet, verken av redegjørelsen i proposisjonen eller av lovteksten, enn at det betyr at har man ektefelle eller samboer, har man heller ikke rett på asyl automatisk. Hvis det ligger noe annet i det, håper jeg at både statsråden og representanten kan bekrefte det, for dette var jo en ganske spennende vending i saken.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Jeg vil selvfølgelig anbefale Arbeiderpartiets representanter å stemme for vårt eget forslag, men det var ikke derfor jeg forlangte ordet. Jeg vil bare klargjøre for dem som var litt forvirret over at vi tok innstillingen opp først og lot den falle, før vi tok opp forslaget. Det vanlige er selvfølgelig å ta opp forslaget først, så faller det, og så går vi på innstillingen. Men her har det dessverre skjedd en teknisk glipp da vi skrev innstillingen. Så til tross for at Arbeiderpartiet var den største fraksjonen og vårt forslag skulle vært en del av innstillingen, ble det fremmet som et forslag isteden. Nå hører jeg at presidenten sier at det bare er SV som anbefaler sin gruppe å stemme for forslaget. Det forundrer meg, fordi forslaget til Arbeiderpartiet er identisk med proposisjonen, unntatt det forslaget som stod som innstilling, og som nå er falt. Det innebærer altså at hvis regjeringspartiene nå stemmer mot forslaget fra Arbeiderpartiet, kommer det til å være den gamle lovteksten som får flertall, og det er jo heller ikke hva proposisjonen fremmet. Det var –
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Ja, det var det – og den forklaringen går altså ut på at dersom dette forslaget fra Arbeiderpartiet faller, er det gammel lovtekst som vil gjelde, og det er ikke det som er anbefalt i proposisjonen.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-03-04:
Spørsmålet om en egen klagenemnd for utlendingssaker er blitt diskutert tidligere i Stortinget. Fremskrittspartiet og Høyre gikk den gang imot og gjør det fortsatt. Årsaken er bl. a. at vi vurderer dette som en form for ansvarsfraskrivelse fra departementets side. I tillegg er det en sammensetning av denne klagenemnden som mine kollegaer sikkert forstår at Fremskrittspartiet er meget skeptisk til. Når det gjelder de andre forslagene, vil Fremskrittspartiet stemme mot de forslagene til endring av utlendingsloven som går i mer liberal retning. Saksordføreren redegjorde veldig godt, synes jeg, for hvor disse forskjellene ligger. Fremskrittspartiets asyl- og flyktningpolitikk er så velkjent at jeg ikke skal ta en debatt om den nå. Jeg vil bare nøye meg med å ta opp de forslagene som ligger i innstillingen, der Fremskrittspartiet har et forslag alene og et forslag sammen med Høyre.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-03-04:
Når en flyktning kommer til Norge som asylsøker eller kvoteflyktning og får opphold som flyktning i vårt land, skal vedkommende bli gjort kjent med reglene. Og reglene skal være at med mindre han i mellomtiden er blitt norsk statsborger, må han reise tilbake til sitt opprinnelsesland dersom de forhold som han flyktet fra, har endret seg, slik at han ikke lenger kommer i fare.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Jeg merket meg at representanten Simonsen selv presiserte at utgangspunktet for hans holdning i forhold til den loven vi diskuterer, var at han gikk mot det som kunne gi inntrykk av å være en liberalisering, og var for alt som kunne gi inntrykk av å være en innstramming. Det er faktisk en god del innstramminger i forslaget fra Regjeringen. En del er innstramminger som vi fra Arbeiderpartiets side ikke kan være med på. Vi ønsker en kommentar fra Simonsen knyttet til en merknad i innstillingen som berører dette med tilbakevending. I innstillingen står det følgende: «Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet mener at det bør være et absolutt krav at flyktninger som kommer fra land der konfliktene de flyktet fra er bilagt, og som ikke lenger kan anses å være i fare i sine hjemland, må reise tilbake for å bidra til å bygge opp sine fedreland etter konflikten … ». Spørsmålet mitt til representanten blir: Mener han at dette skal gjelde uansett hvor lang tid det tar før konflikten i det aktuelle hjemland er bilagt? Skal det legges inn en forutsetning når de får opphold i Norge, om at de da må reise tilbake, uavhengig av om det faktisk gjelder barn som kanskje har hatt mange år bak seg i norsk skole?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Jeg skal komme med noen kommentarer til en sak som ikke direkte er berørt i komiteinnstillingen, men som er relatert til praktiseringen av lov og regelverk. Jeg tenker på behandlingstiden for asylsøknader. Det fremgår av media i dag at det er 4 500 asylsøkere og deres familiemedlemmer som venter på behandling av sin asylsøknad. Størsteparten av dem venter på førsteinstansbehandling. Sentrumspartiene var i opposisjon sterkt kritisk til den lange saksbehandlingstiden og medførende venteperiode i asylmottak. Under den nåværende regjeringen har situasjonen blitt forverret. Har Regjeringen forberedt seg dårlig på en økning i antall asylsøkere og i endringer av regelverket som ville ha dette som resultat? Langt opphold i asylmottak har en kostnadsside som er viktig nok, dvs. det er ressurser som kunne blitt brukt på andre områder. Men jeg vil i tillegg peke på den menneskelige dimensjonen. Lang saksbehandlingstid er en ekstra belastning for dem som oppholder seg i asylmottak. Det er begrenset hva man der kan legge til rette for av aktivitet. I særlig grad er jeg opptatt av situasjoner der det er familier og barn med i bildet. Hele asylsøkerprosessen fram til eventuell bosetting i en kommune kan ikke tilskrives bare ett departements ansvar, men mye ligger under Justisdepartementets ansvarsområde. Det framgår imidlertid at f.eks. førsteinstansbehandlingen i Utlendingsdirektoratet er økt med to måneder siden 1997. Mesteparten av tiden, slik det beskrives, ligger saken og venter på en ledig saksbehandler uten at noe skjer med søknaden. Det kunne vært interessant å utfordre fungerende justisminister og spørre om det medfører riktighet at Regjeringen og UDI vurderer å legge om hele asylsøknadsbehandlingen og hva det eventuelt skulle bestå i. Dagens saksbehandlingstid er ikke tilfredsstillende, og Arbeiderpartiet mener at forbedringer må påskyndes.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Jeg har ved flere anledninger i denne salen blitt spurt om hva som er årsaken til at Kristelig Folkeparti har endret standpunkt fra tidligere. Det er vanskelig for meg å gå inn i den argumentasjonen som har vært tidligere. Det jeg kan svare konkret på, er at når Kristelig Folkeparti nå går for det som legges fram fra Regjeringens side, er det selvfølgelig fordi vi synes at dette er gode forslag, dette er riktige forslag, dette er tidsmessige forslag, og dette er forslag som vi mener vil gjøre situasjonen bedre. Og om det tolkes slik at man har snudd, er det selvfølgelig fritt fram å gjøre det. Det betyr at vi inntar en holdning der det som står i sentrum, ikke er tidligere standpunkter, men hensynet til saken og innholdet i den saken vi behandler. Om det oppfattes negativt av noen, ja da må man få lov til det. Oppfattes det positivt, ja da synes jeg man skal si det. Og jeg tolker representanten slik at han synes dette var en positiv utvikling. Jeg kan forsikre at i Kristelig Folkeparti er vi hele tiden opptatt av å ivareta hensynet til de personene som vi til enhver tid er satt til å ivareta, og derfor er det viktig for oss ikke å være bundet av fortiden, men å rette blikket framover. Det er et prinsipp som flere partier i denne sal bør følge.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Det er en kjent taktikk at man postulerer, og så argumenterer man mot postulatet og sier at dette mener min motstander. Det er ikke riktig slik som representanten Tømmerås sier. I henhold til representanten Mathisen, som ikke heter Mathisen, men Marthinsen, sier vi altså at disse personene som er under 18 år, har full mulighet til å søke om familiegjenforening på vanlig måte. Det er ingen tvil om det, men de skal ikke ha en automatisk rett til familiegjenforening. Dette skal man vurdere, for når det gjelder disse personene og de sammenhengene vi her snakker om, handler det veldig ofte om 12-,13- og 14-åringer som inngår ekteskap på annen måte enn det vi er vant med. Derfor synes ikke vi det er en helt nødvendig slutning at personer som anses å være modne for et ekteskap, umiddelbart skal gis retten til å følge sine foreldre, med den utvidede konsekvens det får med eventuelt en ektefelle. Den enkelte skal få søke, og bli vurdert på samme måte. Representanten sier at vi vil forhindre at man blir vurdert. Nei, langt ifra, men man skal ikke ha en automatisk rett til familiegjenforening. Man kan søke, og jeg tror at man vil behandle det på en human måte i forhold til reglene.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Det er ikke noen vending i saken, det kommer an på hvordan man leser, og gjennom hva slags briller man ser, og hva slags holdning man inntar i forhold til dette. For når man fremhever det slik Arbeiderpartiet gjør, gir man uttrykk for en automatikk, og det er denne automatikken vi ikke uten videre vil godta. Vi sier derfor at disse personene, som er kommet i et annet forhold til sine foreldre gjennom et ekteskap eller samboerforhold som er dokumentert, med den varighet som står nevnt, står i et noe annerledes forhold enn om de hadde hatt foreldrene som sine nærmeste. Det er derfor de skal søke om familiegjenforening på eget grunnlag. Det er det som ligger i dette.
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Jeg er glad for at regjeringspartiene nå er enig i forslaget om å opprette en utlendingsnemnd som skal behandle alle klagesakene vedrørende vedtak som er fattet etter utlendingsloven av UDI i første instans. Argumentasjonen for å danne en utlendingsnemnd skal jeg ikke gjenta, det har både representanten Tømmer ås og representanten Marthinsen overbevisende gjort. Det jeg imidlertid stiller meg undrende til, er hva som har forårsaket snuoperasjonen i forhold til sist gang dette temaet var oppe i Stortinget, der det lengste Kristelig Folke parti kunne strekke seg til, var en egen asyl- eller flyktningnemnd. Altså: Hva er grunnen til at Kristelig Folkeparti har endret syn og innsett behovet for en utlendings nemnd, med alle de oppgavene flertallet nå går inn for? Det var jo interessant å høre representanten Marthinsens argumentasjon. Og det kan for så vidt også være interessant å trekke spørsmålet videre: Er det tiden i posisjon i regjeringskontorene som har forårsaket denne endringen? Så langt jeg har oppfattet det, har denne regjeringen ført noenlunde samme argumentasjon for nemnda som den forrige regjering, utgått av Arbeiderpartiet, gjorde.
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Det er flere ting statsråden var inne på som jeg kunne tenkt meg å utfordre ham videre på, men jeg skal begrense meg til det siste han var inne på, det med mennesker med psykiske lidelser. Som saksordføreren tidligere var inne på, stiller Arbeiderpartiet seg meget undrende til at en regjering der Kristelig Folkeparti er det største partiet, og i tillegg har justisstatsråden, kan foreslå å bortvise utlendinger med grunnlag i at de har psykiske lidelser. Ofte vil dette dreie seg om spesielt svake mennesker. Et slikt syn som forslaget forfekter, går på menneskeverdet løs. Det kan også stride mot Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen. De fleste som har uttalt seg om forslaget, er kritiske, og flere av høringsinstansene har uttalt seg skarpt mot forslaget. Blant annet har kontaktutvalget mellom innvandrere og norske myndigheter, det såkalte KIM, uttalt seg meget skarpt. Videre har Kirkerådet og Mellomkirkelig Råd uttalt seg meget skeptisk, og sier bl.a.: «Det forslaget som er fremmet forstår rådene i retning av et menneskesyn som graderer mennesket ut i fra dets evner og anlegg ». Departementet gir heller ingen dokumentasjon av behovet for et forslag som dette. Og da må spørsmålet til statsråden bli: Har ikke statsråden betenkeligheter med å stille seg bak forslaget? Og videre: Hvilket menneskesyn bygger Regjeringen et slikt forslag på?
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Det var tydelig at statsråden var provosert av den replikken jeg hadde i stad, med hensyn til mennesker med psykiske lidelser, og at en dro denne regjeringens behandling av dem i tvil. Det kunne sikkert også danne grunnlaget for en debatt. Men det som slår meg etter svaret, er at det må for all del ikke bli forskjell på om den personen som har psykiske lidelser, er norsk statsborger, eller om han står ved inngangen til Norge. Dette er ofte mennesker som er i en slik tilstand og en slik forfatning at de har vansker med å få fram budskapet om at det dreier seg om et legitimt beskyttelsesbehov. Så kommer et annet aspekt – vi sender folk så raskt tilbake igjen. Hvordan kan vi være sikker på hva vi sender dem tilbake til? Da er vi igjen inne på det med menneskeverd, det behovet og den retten folk har til å bli behandlet for den type lidelser. Jeg vil også helt til slutt minne om de sterke uttalelsene som jeg refererte, både fra Kirkerådet og Mellomkirkelig Råd. Det er noe som burde telle for en regjering der Kristelig Folkeparti er det dominerende parti.