Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2009-05-05:
Det er for tiden økende fokusering på nordområdene og Arktis på grunn av utnyttelsen av rike naturressurser som fisk, olje og gass, men ikke minst også på grunn av den interesse disse områdene har for forskning på arktisk natur, miljø og, framfor alt nå, klima. I denne sammenheng er Svalbards strategiske plassering som base for ulike internasjonale forskningsinteresser svært viktig. Forskningsbasert kunnskap som vil kunne være av vital betydning for hele kloden, kan hentes fra nordområdene nær oss. Både som forvaltningsansvarlig nasjon i lys av Svalbardtraktaten og som geografisk nabo står Norge overfor betydelige utfordringer på en rekke områder. Nordområdene er svært sårbare. Det er derfor viktig at vi forvalter områdene ut fra prinsippene om bærekraftig utvikling og føre var-holdning. I utviklingen og forvaltningen av naturressursene må Norge innta en ledende rolle og samtidig være foregangsland med hensyn til fornybare ressurser. Spørsmålet er i hvilken grad norske myndigheter er seg denne lederrollen bevisst, og i hvilken grad dette blir mer enn ord. Ett spørsmål er også hvilken plass og betydning forskningen skal ha i utøvelsen av en helhetlig, norsk svalbardpolitikk. I Soria Moria-erklæringen, som er nåværende regjerings politiske plattform, understrekes det at nordområdene skal ses som Norges viktigste strategiske satsingsområde i årene som kommer. I tråd med dette la Regjeringen i desember 2006 fram sin nordområdestrategi i 22 tiltakspunkter, hvor flere av disse også dreide seg om forskning. Jeg må innrømme at det har vært litt vanskelig å skaffe seg oversikt over hvordan nordområdestrategien er blitt fulgt opp i tiden etter 2006. Jeg utelukker ikke at det kan skyldes at innsatsen er fordelt over ulike departementsområder. Men det er ikke galt å si at mange har ventet en god stund på at både forskningen generelt og klimaforskningen spesielt skulle få en sterkere prioritering. I forbindelse med Polaråret 2007–2008 ble riktignok satt i gang en forholdsvis omfattende innhenting av forskningsmateriale fra nordområdene, og dette materialet, som er knyttet til en rekke ulike prosjekter, utgjør råmateriale for mye arktisk forskning i tiden framover. Samtidig med dette pågikk også arbeidet med klimameldingen, som resulterte i et forlik mellom alle partiene i Stortinget, unntatt Fremskrittspartiet, om en bredspektret satsing på tiltak for å motvirke klimaendringene. I avtalen fra forliket heter det bl.a.: «Partene er enige om at Norge skal bidra vesentlig til den globale innsatsen for å styrke kunnskapsgrunnlaget i klimaarbeidet, og at den klimarelaterte forskningen i Norge skal styrkes.» Vi har ventet spent på oppfølgingen av dette klimaforliket. Den 12. mars i år, vel to år etter at Regjeringens første nordområdestrategi ble bekjentgjort, presenterte så Regjeringen et trinn 2 i sin nordområdestrategi, i et dokument kalt «Nye byggesteiner i nord». Her noterer vi at miljøforskning, spesielt klimaforskning, har fått en mer sentral plass. Det er positivt. Vi har også merket oss at man i tiltakspakken i forbindelse med finanskrisen gav tilsagn om økte bevilgninger til klimaforskning og til bl.a. ESFRI, det oppdaterte veikartet for europeisk forskningsinfrastruktur. Det er også positivt. I dette europeiske forskningssamarbeidet er også svalbardmiljøet tungt inne. Men at Norge med dette kan sies å ha akslet selve ledertrøyen i miljøforskningen og med ett blitt et foregangsland i utviklingen av fornybar energi, vil være en overdrivelse. For kort tid siden la Regjeringen fram to nye stortingsmeldinger som begge berører interpellasjonens tema. Den ene har fått tittelen: «Klima for forskning». Bare tittelen lød som musikk i mine ører, og jeg var spent på hvor mye den handlet om klimaforskning. Nå skal jeg ikke foregripe komiteens arbeid med forskningsmeldingen, men den omtaler Svalbard positivt, som på grunn av dets «beliggenhet i et lett tilgjengelig, høyarktisk område gir unike muligheter for naturvitenskapelig forskning, herunder forskning på klimaendringer,» mv. Meldingen viser til at videreutviklingen av Svalbard som internasjonal forskningsplattform har vært viktig for oppfølgingen av Regjeringens nordområdestrategi, og at forskning på Svalbard er en del av den overordnede nasjonale politikken for forskning og høyere utdanning. Forskning er, ved siden av kulldrift og reiseliv, en av hovedpilarene for norsk virksomhet på Svalbard og inngår som et viktig element i bosettingen på og forvaltningen av øygruppen. Den andre meldingen, svalbardmeldingen, ble lagt fram av justisministeren. Denne meldingen gir i et eget kapittel en forholdsvis bred omtale av det som foregår av forskning på Svalbard, og nevner mange viktige utfordringer. Blant annet pekes det på behovet for en bedre koordinering av de mange og ulike forskningsaktiviteter på øygruppen, og man understreker Forskningsrådets rolle i denne sammenheng. Behovet for en bedre koordinering var også noe Riksrevisjonen var opptatt av i sin forvaltningsrevisjon. Meldingen peker også på de store mulighetene det internasjonale nærvær av forskere på Svalbard utgjør, ikke minst med tanke på dialog og samvirke mellom institusjoner og miljøer der det er hensiktsmessig, at de kan utfylle hverandre og samlet sett sikre en sterk og helhetlig forskningsinnsats. For at dette skal lykkes, understreker meldingen at Norge ikke bare må spille rollen som tilrettelegger, men selv være en aktiv deltaker i den faglige virksomheten, og at representanter for norske institusjoner bør kunne innta en faglig lederrolle. Noe av forutsetningen for dette er at de norske miljøene har vitenskapelig tyngde og kvalitet og kan være attraktive samarbeidspartnere for utenlandske kolleger. Derfor må det også satses på rekruttering av yngre forskere og utdanning av teknisk personell. I den sammenhengen er det ingen institusjon som står mer sentralt enn UNIS. Regjeringen sier da også at UNIS spiller en viktig rolle i Regjeringens nordområdestrategi som gjelder Svalbard generelt og Longyearbyen spesielt. «Senteret bidrar også til at Longyearbyen kan kalle seg et stabilt, helårlig familiesamfunn,» sies det i meldingen. Samtidig ses det positivt på senterets ambisjoner om å bli et ledende, internasjonalt senter for arktiske studier. Dette betyr at UNIS gis klarsignal til å utvikle seg til å bli en kvalitetsinstitusjon for forskning og utvikling i Longyearbyen. Samtidig sies det bl.a. at senteret, utover å ta de nødvendige faglige budsjettmessige hensyn, må vurdere planer og vekst i forhold til miljøet og til lokalsamfunnets muligheter for å håndtere veksten. Det virker å være helt i tråd med den forståelse som alltid har ligget til grunn for opprettelsen av UNIS. Det har aldri vært tanken at UNIS skulle utvikle seg i retning av å bli et eget universitet, men være en integrert del av fastlandsuniversitetenes virksomhet og deres framskutte posisjon for forskning og utdanning på Svalbard. Med utgangspunkt i de mange positive uttalelsene i begge de nevnte meldingene er det derfor all grunn til å spørre hvorfor UNIS for inneværende år er pålagt å kutte ned på sitt budsjett, altså redusere både antall studentårsverk og forskerstillinger. Nedjusterte kurstilbud for høsten 2009 og for våren 2010 skal gi en nedbygging av studentmassen med ca. 20 årsverk, slik at den samlede effekt skal bli 25 årsverk. Dette er tilsynelatende stikk i strid med alle positive ambisjoner og det faktum at UNIS har kapasitet når det gjelder infrastruktur, til å ta imot langt flere. Det som også står i sterk kontrast til meldingens positive budskap, er at alle aktørene nå bygger ned i Longyearbyen, Store Norske med underleverandører reduserer sin aktivitet. Reiselivet sliter for tiden med svikt i bedriftsmarkedet, mens Sysselmannen også reduserer tjenestetilbudet. Svalbardmeldingen, som skal behandles senere, tar ikke stilling til hvor lenge det skal være kulldrift på Svalbard. Uttaksvolumet reduseres for å sikre at driften kan vare lenger i området rundt Svea, hvor det allerede er en utbygd infrastruktur. En avgjørelse om eventuelt å fase ut kulldriften skyves framover i tid. Samtidig kommer vi ikke utenom at dersom Norge har ambisjoner om å bli et foregangsland innenfor klimaforskning, vil kulldriften være vår akilleshæl. Sammenliknet med fortsatt kulldrift og økt turisme er det vanskelig å se for seg at forskningen vil utgjøre den alvorligste trusselen mot svalbardnaturen, gitt at det blir tatt nødvendige forholdsregler. Snarere skulle en tro at forskningen i framtiden burde kunne utgjøre en hovedpilar i norsk svalbardpolitikk. På denne bakgrunn er det vanskelig å forstå hvorfor Regjeringen velger å redusere virksomheten ved en institusjon som UNIS, uten å kunne registrere at man trapper opp andre steder på øygruppen – tatt i betraktning at presset utenfra øker, både ved at stadig flere forskerteam fra andre land etablerer seg der, og ikke minst at også russerne sender sterke signaler om ny opptrapping. En nedtrapping fra norsk side ved en så sentral institusjon vil redusere våre muligheter til å innta en lederposisjon i internasjonal polarforskning. Mitt spørsmål til statsråden er: Tatt i betraktning vårt ansvar for forvaltningen av Svalbard og gitt at Norge ønsker å innta en lederposisjon i norsk polarforskning, vil det da ikke også være en god strategi å bygge opp kvalitet og kapasitet ved de institusjonene som tross alt er lokalisert på denne øygruppen?