Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2017-11-30:
La meg få starte med å takke statsråden for en bredt anlagt redegjørelse, en redegjørelse som var tung og god på analyse, men kanskje noe tynnere på det viktige og vanskelige spørsmålet: Hva betyr dette for Norge, og hvordan kan vi best fremme norske interesser? Tidevannet snur raskt i Europa, påpekte statsråden. Det er mye dynamikk i det som skjer. Brexit vil kunne få mange ulike konsekvenser for det øvrige EU-samarbeidet, og det er også stor usikkerhet om hva det vil bety for Norge. Det er dynamikk innenfor samarbeidet også når det gjelder sikkerhets- og forsvarspolitikk. Utenriks- og forsvarskomiteen avga en innstilling i juni knyttet til meldingen om veivalg i utenrikspolitikken, der man tok opp nettopp spørsmål knyttet til utenriks- og sikkerhetspolitiske konsekvenser for Norge som følge av et EU uten Storbritannia. Der peker komiteen på at det er åpent om det kan bety en ytterligere fordypning av det sikkerhets- og forsvarspolitiske samarbeidet mellom EU-landene. Og nå skjer plutselig noe. I statsrådens redegjørelse ble det sagt at EU nå etablerer nye instrumenter. Det er bl.a. lansering av et permanent strukturert militært samarbeid, kjent som PESCO. Det er forventet å bli diskutert på EU-toppmøtet i desember. Det er ulike meninger om det er noe fundamentalt nytt, eller om det bare er en videreføring av et eksisterende samarbeid, ikledd et nytt akronym. Representanten Raja var inne på det i sitt innlegg, og jeg hadde håpet at statsråden skulle svare på det: Hvordan skal Norge posisjonere seg? Regjeringen holder seg som kjent fremdeles med både en utenriksminister og en statsråd for EU- og EØS-saker, men kanskje er det vanskelig for statsråden å sortere ut her, for her kolliderer nemlig EU-politikken og utenrikspolitikken. Det er mulig at det er krevende. La meg gi et foreløpig signal fra Arbeiderpartiets side: Vi mener at NATO må være viktigst. Det er den organisasjonen vi har som har en reell kollektiv forsvarsevne og reelle kollektive forsvarsforpliktelser. Jeg håper regjeringen benytter muligheten til å komme tilbake og orientere Stortinget om hvordan utviklingen av PESCO vil være. EU er et politisk samarbeid og et politisk prosjekt og engasjerer seg på mange forskjellige fronter. I forrige uke ble Det femte nordlige dimensjons parlamentarikerforum arrangert i Brussel. Det er et samarbeid mellom Island, Norge, EU og Russland. Det omfatter samarbeid om felles interesser på viktige områder som kultur, infrastruktur og transport, helse og miljø i nordområdene. Det finnes også et tilsvarende samarbeid på regjeringssiden. Vi har viktige ressurser, og vi har viktige felles interesser med samarbeidspartnerne, og på samme måte som at samarbeidet i Arktisk råd understreker betydningen av at vi jobber sammen med disse partnerne om områder som vi har felles interesser på, burde det også være slik knyttet til den nordlige dimensjonen. Dessverre er det samarbeidet noe hemmet av sanksjoner og følgene av Russlands brudd på folkeretten, men la meg benytte anledningen til å fortelle at slutterklæringen fra forumet, fra de parlamentene som var representert, understreker betydningen av at man fortsetter å ha dialog og møter på politisk nivå i den nordlige dimensjonen hvis vi skal kunne samarbeide om felles interesser i nord. En annen utfordring vi står overfor, er Europaparlamentets økende betydning og hvordan vi fra norsk side skal komme i inngripen med de initiativene som kommer der. Denne uken avga én av komiteene i Europaparlamentet en innstilling på bakgrunn av en såkalt egeninitiert rapport, denne gangen om hvordan internasjonal havforvaltning – eller «ocean governance», som er den engelske betegnelsen – skal foregå. Problemet er at den rapporten utfordrer gjeldende internasjonal lov knyttet til hvilke land som har hvilke rettigheter. Den bruker liknende formuleringer og posisjoner som finnes i rapporten Europaparlamentet behandlet i vår om EUs arktiske strategi. Både Stortinget og regjeringen har engasjert seg overfor Europaparlamentet, men fortsatt har vi problemer med å komme tidlig nok på banen og ha god nok oversikt over hva som skjer. La meg avslutte med en oppfordring til både regjeringen og partiene i Stortinget om å jobbe politisk overfor Europaparlamentet, selvfølgelig gjennom offisielle kanaler, som f.eks. delegasjoner, men også ved å benytte sine partipolitiske kommunikasjonslinjer for å ta opp og beskytte norske interesser.