Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-01:
Jeg vil takke interpellanten for å ta opp et viktig spørsmål. Det er et spørsmål som alle kvinner kjenner på kroppen, og som jeg mener er blant de viktigste spørsmål nasjonalforsamlingen kan debattere. Som mange har vært inne på, er det at noen invaderer kroppen din med vold eller annen tvang, noe av det mest krenkende et menneske kan oppleve. Jeg synes justisministeren sa det presist da hun sa det var en krenkelse av menneskeverdet. Overfallsvoldtekter skiller seg fra andre voldtekter på et par punkter. For det første er de generelt sett langt mer voldelige enn andre voldtekter. For det andre er det sånn at ofrene for overfallsvoldtekter i større grad frykter for sitt eget liv under voldtekten. I tillegg er det sånn at overfallsvoldtekter skaper frykt i befolkningen, spesielt i den kvinnelige delen av befolkningen. Det gjør det utrygt for kvinner å bevege seg utendørs. Jeg vil gjerne si noen ord om debatten. Så langt i denne stortingsdebatten har heldigvis alle talere før meg vært veldig tydelig på hvem som har ansvaret for voldtekt. Det er jeg glad for. Men i den offentlige debatten ser vi til stadighet et tilbakevendende tema, og det er hva offeret selv kunne gjort annerledes for å unngå voldtekten. Altfor ofte er det fokus på hvor jenter beveger seg, i hvilket tidsrom de beveger seg, hva de har på seg når de beveger seg i dette tidsrommet, og hvorvidt de har drukket alkohol eller ikke. Noen går til og med så langt at de hevder at noen kvinner ber om å bli voldtatt gjennom oppførselen sin. Den beskjeden de som ytrer seg slik, sender til voldtektsofferet og til alle kvinner, er at de aksepterer at voldtekt skjer, og at kvinner har å avfinne seg med at voldtekt skjer, og at de må ha sine egne retningslinjer. Den beskjeden jeg ønsker at vi skal sende til alle kvinner, er at vi ikke aksepterer det, og at det er voldtektsmannen som har et problem. Dette er holdninger som befester seg langt inn i rettsapparatet. Det er mer alvorlig enn at man bare leser det i avisen. I rettssaker og i domspapirer beskrives ofte offerets påkledning ned til hver minste detalj. Jeg har f.eks. lest at et offer hadde på seg en lett oppkneppelig kjole. Man kan jo lure på hva slags relevans det hadde til saken, og vi ser at gjerningsmenn blir frikjent på grunn av hva slags seksualhistorie offeret har hatt før voldtekten. Dette truer norske kvinners rettssikkerhet. Norske kvinner har ingen rettssikkerhet mot voldtekt når vi har sånne tilstander i norske rettssaler. I tillegg skaper det et skille mellom verdige og uverdige ofre som vi ikke kan leve med. Mange har omtalt voldtektene i høst som en bølge, inkludert jeg selv. Jeg foreslår at vi slutter med dette her og nå. Når noe skjer jevnt hele tiden, er det ikke en bølge, men en kronisk tilstand. Helt til slutt et lite hjertesukk: Det er bra og riktig at vi har en egen debatt om overfallsvoldtekt, ikke minst på grunn av den frykten det skaper hos alle, når overfallsvoldtekter skjer. Jeg er bekymret for at vi med utelukkende fokus på overfallsvoldtekt i offentligheten er med på å forsterke en fortelling om hvordan voldtekter skjer, som ikke alltid stemmer med virkeligheten, for som oftest når voldtekter skjer i Norge, kjenner gjerningsmannen og offeret hverandre. Oftest er det ikke spesielt voldelig engang. Det at vi som samfunn og som kvinner er så opplært i en fortelling om en mann som gjemmer seg bak en busk, gjør at vi ofte tviler på om vi har blitt utsatt for et overgrep, når vi har det. Ofte oppdager offeret sent – mange uker etterpå – at det som skjedde, faktisk var en voldtekt. Da er det ganske sent å sikre spor og bevis. Jeg holder fast på at denne debatten er kjempeviktig. Jeg vil takke interpellanten for å ha tatt opp overfallsvoldtekt i stortingssalen, men vi trenger å få den samme krisestemningen som vi har når det gjelder overfallsvoldtekt, for alle de andre voldtektene som begås i Norge.