Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2005-02-17:
Norsk sikkerhet trygges ikke gjennom «Enduring Freedom» i Afghanistan. Som det har vært sagt tidligere i dag, sier SV på nytt nei til at Norge skal delta i operasjon «Enduring Freedom» under amerikansk kommando i Afghanistan og nei til en sammenblanding av kommandoforholdene mellom «Enduring Freedom» og ISAF. SV hadde for kort tid siden en delegasjon i Afghanistan, som Kristin Halvorsen tidligere har nevnt, og vi fikk et ganske godt innblikk i situasjonen og utfordringene i Afghanistan, slik de framstår. Vi fikk høre om et land med ødelagt infrastruktur, et land hvor store deler av befolkningen er uten vann, uten arbeid, uten rettssystem, hvor det er begrenset med politi, ikke skolegang, osv. Dette er et land der 70 pst. av befolkningen er analfabeter, og der narkotikaproduksjonen utgjør mer enn halvparten av den samlede økonomien i landet. Mange av dem vi møtte – og det var ganske ulike grupper, ministre i Karzais nye regjering, folk fra ulike organisasjoner og mange av våre militære i ISAF – gjentok igjen og igjen at det Afghanistan har mest behov for, er gjenoppbygging av sivil infrastruktur, at valget til parlament og lokalvalg foregår etter tidsplan, at demokratisk legitimitet bygges opp, at krigsherrenes hærer blir demobilisert og ikke havner inn i private militser, og at folk får noe å leve av. Disse tingene burde vi prate mer om i denne sal. Svært få av dem vi møtte, mente at krigen mot Taliban og Al Qaida hadde høy prioritet lenger. Denne utfordringen var minimal. ISAF, derimot, som SV altså har støttet, ble vektlagt som et bidrag som var positivt i kombinasjon med andre tiltak. Nå er det i denne debatten gang på gang påpekt at det er slik at ISAF er avhengig av «Enduring Freedom» for å kunne gi nødvendig trygghet for oppdrag. Det er jo en omskriving av virkeligheten. Det er selvsagt slik at ISAF kunne håndtert hele dette oppdraget, også det som «Enduring Freedom» gjør for å garantere trygghet for ISAF. Teknisk sett kunne man selvsagt det. Men det har altså ikke vært mulig å få landene i NATO til å prioritere dette høyt nok i forhold til antall styrker i ISAF, særlig ved etablering av stabiliseringslagene rundt omkring i Afghanistan. Derfor har NATO basert seg på «Enduring Freedom» som sikkerhetsgarantist. Dette har vært oppe i Stortinget tidligere, og det sier ikke minst noe om NATO-landenes vilje til å stille styrker til Afghanistan og ISAF. Kampen mot Taliban og Al Qaida er på det nærmeste ferdig, men dette er ikke det viktigste. Når USA nå har bedt om hjelp i «Enduring Freedom», er det ikke for å dekke behovet for trygghet for befolkningen i Afghanistan eller for en ny storoffensiv mot Taliban og Al Qaida. Det er verdt å vise til hva Arne Strand ved Christian Michelsens Institutt sier til Klassekampen i dag, der han påpeker den store forflyttingen av «Enduring Freedom»-styrken som nå skjer opp mot grensen mot Iran. Det er flere som nå hevder at det Regjeringen har til hensikt å støtte opp om, er en avløsning av de styrkene som er på vei til andre mål. Spørsmålet blir da: Er dette realistisk? Er det Norges oppgave å bidra til det? Svaret bør være nei. Men hvorfor vil Regjeringen, og antakelig et stortingsflertall, bidra til nye spesialsoldater i «Enduring Freedom»? Er det fordi Regjeringen tror at dersom vi nå enda en gang bidrar med å vise fram flagget i operasjon «Enduring Freedom», får vi støtte når vi en gang skulle ha behov for det? Er det fordi Regjeringen tror at dette er viktig for terrorismebekjempelsen? Eller er det rent faktisk slik at dette er et støtteopplegg for USAs neste framstøt i denne regionen, til tross for at alle prisverdig påpeker at Irans situasjon ikke kan løses med militære virkemidler? Det er betydelige problemer knyttet til operasjon «Enduring Freedom». Målsettingen er uklar, og metodene er tvilsomme dersom det virkelig er fred man er ute etter å bidra til. Når det gjelder Irak, er det selvsagt positivt at det nå er avholdt valg i Irak. Dette er et viktig steg. Men det er selvsagt ikke slik at det at spørsmålet ikke blir debattert i stor grad her i salen i dag, betyr at man anerkjenner at Irak-krigen var det rette valg. Det er en folkerettsstridig krig, som har ført til enorm lidelse for enormt mange uskyldige, en krig som kunne ha vært unngått.