Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-03-02:
I Aftenposten den 17. januar kunne vi lese om Natasha Pedersen som måtte kjempe i fem år for å få omsorgslønn for å kunne pleie sin funksjonshemmede datter. Dette tok jeg opp med statsråden i spørretimen den 20. januar i år, og bare noen dager senere døde datteren. Natasha Pedersen sitter med lang erfaring med hvordan omsorgslønnsordningen fungerer, gjennom både egne og andres erfaringer. Hun har også erfaringer med hvordan møtet med kommunen og Nav oppleves når du skal manøvrere deg frem i hjelpetilbud for å skape et liv som er godt å leve for både barnet og familien. Den historien er ikke den eneste. Statens helsetilsyn har avdekket store forskjeller i hvem som får omsorgslønn for å pleie sine funksjonshemmede barn eller andre familiemedlemmer, og hvor mye omsorgslønn som utbetales. I går, på TV 2-nyhetene, så vi nok en familie som kanskje må sende sin datter på institusjon fordi familien nå får redusert sitt tilbud fra Kristiansand kommune. Omsorgslønnsordningen er den av sosiale tjenester med flest klager. I 2008 handlet 35 pst. av klagene om dette. Av 37 klagesaker ble hele 21 saker endret eller opphevet av fylkesmannen. Det er et stort problem at folk får det de har krav på først etter å ha klaget. Dette truer rettssikkerheten både for den som mottar omsorgen, og for pårørende som gir omsorg, og som mottar omsorgslønn. 70 kommuner gir ifølge Helsetilsynets undersøkelse ikke omsorgslønn i det hele tatt. Helsetilsynets rapport viser at de som har pårørende som mottar omsorgslønn, har et stort bistandsbehov. Det er mennesker med til dels alvorlige funksjonshemninger, alt fra hjelp til å spise, drikke og bevege seg, til et sosialt liv og å komme seg ut. For mange familier vil omsorgslønn være det som gjør at hverdagen går rundt. De får en mulighet til å jobbe litt mindre og kjøpe seg de tjenestene de ikke rekker selv. Ifølge sosialtjenesteloven er det særlig tyngende omsorgsarbeid som kvalifiserer til omsorgslønn. Dette betyr mye for foreldre med omsorgsplikt for egne barn. Vi har i Norge, i barneloven, et grunnleggende prinsipp om at barna skal vokse opp hos foreldrene dersom det er mulig. Dette er også en menneskerett. Omsorgslønn kan bidra til å gjøre det mulig. Dagen etter begravelsen til datteren til Natasha Pedersen kom oppsigelsen av omsorgslønn fra kommunen. Kristelig Folkeparti har foreslått at mottakere av omsorgslønn skal få beholde denne i tre måneder etter at barnet dør. Kristelig Folkeparti har også foreslått andre tiltak for at de som mottar omsorgslønn, kan få bedre rettigheter. Det betales skatt av ordningen, men feriepenger, arbeidsledighetstrygd og andre rettigheter mangler. Det er i praksis en stønad og ikke en lønn. I Soria Moria I-erklæringen går det frem at Regjeringen vil styrke ordningen med omsorgslønn, men i den nye erklæringen er dette endret til at Regjeringen vil gjennomgå ordningen for omsorgslønn. Jeg kan ikke tolke dette på annen måte enn at Regjeringen har senket ambisjonene, og det er leit – dette til tross for at det har vært en politisk vilje og et politisk ønske om å anerkjenne den familiebaserte omsorgen og gjøre det mulig å bo hjemme. Når ulike ordninger som omsorgslønn blir så vanskelig å få, reduserer dette muligheten til å ta ansvar for funksjonshemmede barn og andre hjemme. Hvordan fungerer så dagens ordning? Kommunene har plikt til å ha en ordning med lønn til personer som har særlig tyngende omsorgsarbeid, men sosialtjenesteloven gir likevel ikke den enkelte et tilsvarende rettskrav på omsorgslønn. Kommunene kan tildele omsorgslønn, men er ikke forpliktet etter loven til å gjøre det. Det er altså en skjønnsvurdering for kommunene. Dette gjelder både tildelingsspørsmålet og størrelsen på avlønningen. Det føles for mange brukere dypt urettferdig at noen får omsorgslønn og andre ikke, selv om de kanskje er i noenlunde tilsvarende situasjon. Noen må sågar flytte til en annen kommune, eller de gjør det fordi den andre kommunen gir mer enn der de bor. I denne interpellasjonen har jeg også lyst til å være litt konstruktiv og komme med noen forslag til hva som kanskje kan gjøres, og ber statsråden vurdere dette – om ikke i dag, så kanskje etter debatten. Jeg har lyst til å peke på tre forslag: Det første er at vi må presisere lik praktisering overfor kommunene. Det betyr at for å oppnå større likhet i praktiseringen av omsorgslønnsordningen i hele landet må kommunene i større grad innvilge omsorgslønn for personer med særlig stort omsorgsbehov og legge seg på samme lønnsnivå som andre kommuner. Det kan være interessant å høre statsrådens vurdering av hva som er mulig å oppnå med en generell oppfordring til kommunene om å gjøre dette. Det er selvsagt grunn til å frykte at en generell oppfordring om å prioritere omsorgslønn høyere ikke vil ha den effekt som er nødvendig. Et annet grep som da kan være aktuelt, er en sterkere rettighetsfesting. Det er påpekt i gjennomgangen fra Helsetilsynet om omsorgslønn at en sterkere rettighetsfesting vil medføre å lovfeste ytterligere vilkår for tildeling av omsorgslønn. Det vil bl.a. kunne innbære en begrensning med hensyn til hvilke personer eller omsorgsrelasjoner eller situasjoner som skal gi rett til omsorgslønn. Dette vil likevel kunne innebære en sterkere målretting av ordningen, men med mindre mangfold. I dag er det omsorgsmottakere i alle aldre, fra 0–100 år. Det tredje jeg vil fremheve, er å få én samlet ordning. Her har Kristelig Folkeparti nylig fremmet et representantforslag om tiltak for barn med nedsatt funksjonsevne og deres familier. Det er nylig avgitt innstilling i arbeids- og sosialkomiteen, og denne saken skal behandles i Stortinget den 9. mars. Ett av forslagene som fremmes, er at Regjeringen følger opp Strategiplan for familier med barn med nedsatt funksjonsevne fra 2005, og man ber Samarbeidsregjeringen om en helhetlig ordning, der man ser på en sammenslåing av pleiepenger, hjelpestønad og omsorgslønn for familier med barn i alderen 0–18 år med nedsatt funksjonsevne. Det ligger altså som et forslag i Stortinget. I dag er det nemlig slik at disse familiene må søke henholdsvis Nav og kommunene om hjelpestønad og omsorgslønn. De må dokumentere de samme opplysningene for begge instansene. Videre er det en del familier som mottar pleiepenger over lengre tid når barnet har en alvorlig sykdom eller helsetilstand. Kristelig Folkeparti mener at det absolutt burde vurderes en sammenslåing av disse tre ordningene. Til sist vil jeg påpeke at omsorgslønn avgjøres av kommunene. Mange opplever møtet med kommunene som krevende fordi de føler at valgfriheten blir nærmest innsnevret. Sentralt i alle tjenestetilbud står prinsippet om individuell tilrettelegging. Det er de enkelte familiene som selv skal kunne få velge hvordan de skal få leve sine liv. Men når tjenester ikke ytes eller omsorgslønn ikke utbetales, eller man får svært lite i forhold til behovet, snevres denne muligheten inn. Noen opplever at de frarøves den individuelle retten til å leve slik de selv ønsker. Dette er alvorlig. Kommunene bør huske at de skal legge til rette for at foreldrene kan ta ansvar for sine egne barn. Mitt spørsmål til statsråden i dag er: Hvordan vil statsråden forbedre og fornye omsorgslønnsordningen, slik at den kan fungere etter intensjonene?