Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2004-11-16:
Det har vært en interessant debatt i den forstand at Riksrevisjonen med relativt bred penn kan sies å ha en konklusjon som går på at dette er en plan som har gått etter planen. Diskusjonen i Stortinget i dag har i veldig stor grad dreid seg om hva vi burde gjøre i fremtiden. Det er også en meget viktig debatt. La meg bare si med det samme at når det gjelder den stortingsmeldingen som Ola D. Gløtvold nevnte, er den definitivt i rute i forhold til det tidspunktet vi har meldt at den skal komme til Stortinget. Den vil jo ta opp i seg veldig mange av de elementene som har vært oppe i denne debatten. Hvorom allting er, vi er i hvert fall glade for at vi i dag kan behandle en sak der de fleste er enige om at vi har nådd de viktige målene som vi satte oss i 1997, da handlingsplanen for eldreomsorg ble vedtatt i Stortinget. Og som sagt, vi kan vel summere opp Riksrevisjonens konklusjon med at vi i det store og det hele har en plan som har gått etter planen. Det er ikke alltid slik med de planene som har vært vedtatt, og som har vært forsøkt satt ut i livet. Både Riksrevisjonen og kontroll- og konstitusjonskomiteen slår fast at handlingsplanen for eldreomsorg har nådd målene som var satt, i forhold til at det ble 12 000 nye årsverk for omsorgspersonell i sykehjem og i hjemmetjenester. Vi har hatt en økning på mer enn 5 000 nye sykehjemsplasser og over 22 000 nye omsorgsboliger. Eneromsreformen ble endelig gjennomført, med en eneromsdekning på 95 pst., og standard og kvalitet er betydelig hevet gjennom en utskifting og opprustning av gamle alders- og sykehjem. Flertallet i kontroll- og konstitusjonskomiteen «er på bakgrunn av dette hovudsakleg nøgd med gjennomføringa av Handlingsplan for eldreomsorgen», som det står i innstillingen. Komiteen viser bl.a. til forsker Tor Inge Romøren, som har koordinert Forskningsrådets evalueringsprogram av handlingsplanen. Han skriver i sin rapport: «Det er sjelden å se en så stor grad av måloppnåelse i offentlig forvaltning.» Jeg satt selv i sosialkomiteen da handlingsplanen for eldreomsorg ble vedtatt i Stortinget, og jeg vet at den kom fordi den kommunale helse- og sosialtjenesten ikke hadde klart å holde tritt med veksten i antall eldre. Vi var rett og slett på etterskudd og måtte ta igjen det forsømte. Samtidig måtte kommunene settes i stand til å møte ytterligere behovsvekst som følge av at tallet på eldre fortsatt vokste. Vi fant det den gang nødvendig å ta i bruk helt ekstraordinære statlige virkemidler, både for å bygge ut kapasitet og for å ruste opp standarden i alle ledd av pleie- og omsorgstjenestens tiltakskjede. Det er Regjeringens oppfatning at kommunene har fulgt opp handlingsplanen, og at resultatene er godt i samsvar med de konkrete mål som ble lagt til grunn da handlingsplanen ble vedtatt. I forhold til utgangspunktet i 1997 er det likevel nødvendig å utvide både investeringsrammen og handlingsplanen. Derfor er gravemaskiner og snekkere fortsatt i full aktivitet rundt om i norske kommuner for å fullføre denne handlingsplanen. Det er faktisk fremdeles omkring 10 000 omsorgsboliger og sykehjemsplasser som er under planlegging og bygging. De fleste vil stå ferdig som forutsatt innen 2005, men enkelte kommuner har fått utsettelse på enda et år eller to. Da er det gått ti år siden denne handlingsplanen ble satt i gang. En side ved eldreplanen som etter min oppfatning ikke har fått nok oppmerksomhet, er de mange gamle og slitte institusjonsbygg som enten er tatt helt ut av drift eller modernisert. Mange var rene brannfeller, mange hadde to- eller flersengsrom med felles bad/WC, ofte i enden av en korridor, og mange manglet heis og tilgjengelighet for rullestol og for seng. Mange hadde et fysisk arbeidsmiljø som påførte de ansatte belastningsskader og lange sykefravær. Nå er halvparten av alle sykehjem vi har, enten nybygde eller fullmoderniserte i handlingsplanperioden. Jeg er ikke i tvil om at den opprustning som har skjedd av eldreomsorgens bygningsmasse, har hatt store positive ringvirkninger, både for dem som bor der, og for dem som arbeider i omsorgssektoren. Skal vi rekruttere nye medarbeidere til denne sektoren, som bl.a. en del av representantene har vært inne på, og beholde dem, må vi legge forholdene til rette også på dette området. Kommunene har valgt å gjennomføre denne handlingsplanen ulikt. De har modifisert og tilpasset løsningene til lokale behov. Det er derfor av og til vanskelig å se forskjell på omsorgsboliganlegg med sykehjemsstandard og sykehjem med tilnærmet omsorgsboligstandard, som en del representanter har vært inne på. Et eksempel er Os kommune i Hordaland. Der har man på en av sine institusjoner beholdt navnet sykehjem, men har bygd diverse omsorgsboliger i tilknytning til dette. Det er et senter som har fast bemanning, men beboerne betaler husleie og egenandel for hjemmetjenestene. Slike eksempler på lokale fornuftige tilpasninger er det mange av rundt om i hele Norge. Ingen mennesker og ingen kommune har nøyaktig identiske behov på dette området. Den lokale tilpasningen av handlingsplanen har derfor vært helt nødvendig for å sikre brukerne et godt tilbud. Men som komiteen helt riktig påpeker, vil muligheten til å yte heldøgns pleie og omsorg være avhengig av tilstrekkelig og kvalifisert bemanning. Det er grunn til å minne om at handlingsplanen for eldreomsorg tilførte kommunene 12 000 nye personellårsverk. Ifølge beregningene i St.meld. nr. 50 for 1996-1997 skulle den ene halvparten benyttes til å styrke hjemmetjenestene mens den andre halvparten skulle bidra til utbygging av de 6 400 plassene med heldøgns pleie og omsorg i sykehjem og omsorgsboliger. En vellykket gjennomføring av handlingsplanen for eldreomsorg har imidlertid ikke løst de viktigste problemene og utfordringene i norsk eldreomsorg. Den er bare et skritt på veien. Etter å ha hatt fokus på kvantitet og på utbygging av plasser, boliger og årsverk har Regjeringen derfor i nært samarbeid med Kommunenes Sentralforbund gått løs på de kvalitative utfordringene, dvs. å se på innholdet i tjenesten, ledelse og organisering, kompetanse og rekruttering i forhold til ansatte og kanskje ikke minst i forhold til tilsyn og saksbehandling i kommunene. Regjeringens mål for pleie- og omsorgstjenestene er at den enkelte skal sikres tjenester av god kvalitet. Tjenestene skal utformes med utgangspunkt i den enkeltes ønsker og dekke individuelle behov på en forsvarlig måte, uavhengig av sosial status, personlig økonomi, bosted eller boform. Strategien for økt kvalitet i pleie- og omsorgstjenestene fikk bred politisk støtte i Stortinget gjennom behandlingen av St.meld. nr. 45 for 2002-2003, Betre kvalitet i dei kommunale pleie- og omsorgstenestene. Regjeringen er opptatt av at det er den enkeltes behov som må styre ressursinnsats og bemanning i tjenestene, og ikke sentralt fastsatte normer. Dette synet støttes av to nye forskningsrapporter fra SINTEF: Bemanning og tjenestetilbud i sykehjem og Driftsvariasjoner ved 9 sykehjem – en kvalitativ tilnærming. Rapportene er utarbeidet på oppdrag av Sykepleierforbundet – jeg holdt på å si av alle – Fagforbundet og Legeforeningen, og slår fast at det ikke er en automatisk sammenheng mellom bemanningsfaktor og kvalitet. Jeg vil faktisk benytte anledningen til å berømme Sykepleierforbundet, som i sin pressemelding til rapporten har følgende ærlige kommentar: «Rapporten fra Sintef gir ikke støtte til våre krav om bemanningsnorm for alle yrkesgrupper som virkemiddel for å øke kvaliteten på tjenesten til pasientene i sykehjem.» Fremtidens utfordringer på dette området kan ikke løses gjennom nasjonalt fastsatte bemanningsnormer og dekningsgrader. Men sammen med Sykepleierforbundet og andre vil vi arbeide for å øke kvaliteten i tilbudet gjennom de tiltak som gir størst effekt. Ifølge SINTEF-rapporten er de viktigste bidrag til å øke kvaliteten knyttet til bygningsmessig tilrettelegging og et miljø som gir muligheter for kompetanseutvikling. Samarbeid med pårørende og samspill med andre tjenester er også viktige faktorer for å sikre god kvalitet. Rapportene gir dermed støtte til Regjeringens strategi i kvalitetsmeldingen i forhold til å styrke lederfunksjonene, bygge opp kompetanse og bedre rekrutteringen. For å nå målet om å gi brukerne tjenester som er tilpasset deres egne ønsker, må vi også være villige til å gi brukerne mer makt. Gjennom brukervalg i omsorgstjenestene får den enkelte større innflytelse over egen hverdag. Sammen med kommunene vil vi arbeide for at flere får valgfrihet i forhold til omsorgstjenestene. Prinsippet om individuell tilrettelegging av tjenestetilbudet ligger også til grunn i den nylig avgitte NOU 2004:18, Helhet og plan i sosial- og helsetjenestene. Bernt-utvalget legger til grunn at individuelle behov skal danne grunnlaget for tjenesteytelser, uavhengig av om tjenestemottakeren bor i sykehjem, omsorgsbolig eller hjemme. Denne utredningen skal nå sendes ut på høring. Regjeringen skal gjøre sitt til at vi skal møte fremtiden forberedt. Lengre levealder og store fødselskull i perioden etter annen verdenskrig stiller samfunnet vårt overfor store utfordringer, men også nye muligheter. Det nye «seniorsamfunnet» blir tema både i Regjeringens perspektivmelding og i arbeidet med Pensjonskommisjonens innstilling. Statens seniorråd er videre fra Regjeringens side bedt om å utforme et forslag til seniorpolitisk program som omfatter alle deler av samfunnsutviklingen, med vekt på aktiv aldring. I sammenheng med dette arbeider vi nå i Helse- og omsorgsdepartementet med en ny melding om fremtidens omsorgstjenester, der vi ønsker å stake ut kursen for trygge og gode tjenestetilbud for fremtidens eldre og funksjonshemmede. Meldingen vil, som representanten Gløtvold understreket, komme etter at han har trådt ut av nasjonalforsamlingen. Jeg håper likevel at sosialkomiteen skal være så godt bemannet at den vil kunne behandle den på forsvarlig vis. Jeg har merket meg at både Riksrevisjonen og kontroll- og konstitusjonskomiteen mener ulike brukerbetalingsordninger i sykehjem og omsorgsboliger kan ha gitt utilsiktede vridningseffekter i forhold til kommunenes utbyggingsmønster. Disse problemstillingene jobber vi med i forbindelse med meldingen. I dag skal vi først og fremst gå igjennom et oppdrag som snart er utført. Handlingsplan for eldreomsorgen har vært en av de aller største satsinger eller prosjekter som er gjennomført i det offentlige Norge. Det er Regjeringens oppfatning at kommunene, husbankkontorene, fylkesmennene og alle de som har stått på for dette arbeidet, i all hovedsak har gjennomført handlingsplanen i tråd med de mål og intensjoner som Stortinget la til grunn da den ble vedtatt. Hvorvidt dette var nok, er en annen sak, og det vil man jo få anledning til å komme tilbake til. Jeg skal benytte anledningen til å kommentere et par spørsmål som er tatt opp av tidligere debattanter. Det ene var knyttet til et forslag i innstillingen som går på hva som menes med heldøgns pleie og omsorg. Det er en masse slike begrep som ikke har en legal definisjon. De aller fleste av denne typen begrep har jo ikke det. Det er allikevel slik at Stortinget gjennom St.meld. nr. 31 for 2001-2002, da vi snakket om avslutning av Handlingsplan for eldreomsorgen, hadde en definisjon av det der vi snakket om at 25 pst. av befolkningen over 80 år skulle ha et heldøgns pleie- og omsorgstilbud. Da var det en opplisting både av at det gjelder omsorgsboliger, det gjelder aldershjem, og det gjelder sykehjem. Jeg oppfatter det slik at det er et betydelig mindretall som vil stemme for et slikt forslag. Jeg oppfatter det også slik at Arbeiderpartiets representant synes det vil være formålstjenlig med en klarere redegjørelse om hva som skal være det eksakte innholdet i begrepet. Det vil være naturlig å foreta en slik avveining i forbindelse med den nevnte stortingsmeldingen, så det vil det definitivt være mulig å komme tilbake til, for det vil være en fordel om man har en enighet om hva som er innholdet i et så sentralt begrep som en norm for hvor stor prosentuell andel av en viss befolkning som skal ha et visst tilbud. Representanten Hagen påpekte at det ved mange institusjoner var mangel på informasjon til de pårørende. Det må jeg gi representanten Hagen helt rett i, at slik er det. Slik er det også i somatikken, og slik er det også i psykiatrien. Det er ingen tvil om at vi har fokusert altfor lite på pårørendes situasjon, pårørendes bit av den prosessen som foregår når vi skal prøve å behandle våre syke eller våre eldre. Til forsamlingens opplysning kan jeg si at jeg for 14 dager siden var i England og så på nettopp disse problemstillingene, som går på informasjon til og medvirkning fra både pasient og, ikke minst, de pårørende. Det kommer faktisk allerede før jul til å bli avholdt et møte med alle de interesseorganisasjoner som har påpekt og vært opptatt av det saksforhold som representanten Hagen tar opp. Jeg har til hensikt å få til en nasjonal rådgivning i forhold til eldreomsorgen, hvor det er kommunene som er operatøren. Men for sykehusenes vedkommende, hvor jeg også har driftsansvaret, kommer det til å bli implementert en helt annen form for kvalitetssikring av den informasjon som går til pasient og pårørende.