Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2010-01-18:
I november i fjor la jeg fram en rapport for Europarådet som på norsk heter noe sånt som: Innvandrerkvinner: spesielt utsatt for vold i hjemmet. Rapporten ble enstemmig vedtatt, og det ble videre besluttet at man også skulle nevne disse kvinnene spesielt i konvensjonen som det nå arbeides med. Konvensjonen handler om å forebygge og bekjempe vold mot kvinner og barn. Justisministeren er vel kjent med problemstillingen og har selv vært svært engasjert og aktiv i forhold til bekjempelse av vold i nære relasjoner. Men det er med bakgrunn i kampanjen som Europarådet har hatt i tre år om vold i nære relasjoner, at utfordringen med innvandrerkvinnene først dukket opp, og det var på bakgrunn av de signalene man da fikk at vi valgte å lage en særskilt rapport om saken. Vold i nære relasjoner hos innvandrer- og flyktningkvinner er et lite omtalt problem, og det viser seg at dette er blitt et tabuområde i en rekke land, basert på en misforstått respekt for innvandrermiljøene, som dessverre for kvinner kan ende fatalt. Innvandrerkvinnene som har kommet til landet på familiegjenforening eller som hentebruder til innvandrere allerede bosatt i landet, er svært vanskelige å fange opp. Noe lettere er det med de kvinnene som blir hentet til Norge av etniske nordmenn, fordi de i større eller mindre grad snakker enten engelsk eller norsk, og dermed kan søke hjelp i krisesentre og anmelde forhold til politiet. Men dessverre er det også mange av disse kvinnene som ender på krisesenteret, og hvis de ikke har vært gift i mer enn to år og kan påvise at de har vært utsatt for vold, blir de sendt hjem igjen. Men, som sagt, disse kvinnene kan søke hjelp og få det i det norske systemet. Langt verre er det derimot for de kvinnene som kommer hit på familiegjenforening eller gjennom arrangerte ekteskap. De blir svært sårbare på grunn av språkbarrierer, sosial isolasjon og press fra familien. I mange opprinnelsesland er det familiekoder og regler som holder kvinner i en underordnet og isolert posisjon. Dette følger dessverre altfor ofte kvinnen til vertslandet og bidrar til at hun ikke kan integreres. Kvinner som kommer på familiegjenforening, er helt og holdent avhengig av sin mann i prøveperioden, som i mange land er to år og enkelte steder tre år. Skulle hun i denne prøveperioden søke skilsmisse fra en voldelig mann, vil hun bli sendt hjem, noe som for henne vil resultere i at hun kommer hjem i vanære. Derfor vegrer kvinner seg mot å anmelde vold og overgrep. De har ingen å ta kontakt med, og de vet ikke hvor de kan få hjelp. Dette er en gruppe kvinner som ikke får beskyttelse i vertslandet. Dessverre er det slik at vold mot innvandrerkvinner kan ha en ekstrem og særegen form. Mange steder i Europa ligger det kvinner innlagt på sykehus med alvorlige brannskader fordi mennene deres har tent på dem. I tillegg til det forekommer både æresdrap og tvangsekteskap, som andre eksempler, utenom det vi kjenner som vold og psykisk terror. Dette kan ikke aksepteres, og heller ikke begrunnes og til dels forsvares med kulturelle eller religiøse forskjeller og tradisjoner mellom vertslandet og opprinnelseslandet. Det vi fant da vi arbeidet med denne rapporten, var at man ser at vold mot kvinner forverres av rasisme, diskriminering og følelsen av hjelpeløshet eller eksklusjon i vertslandet. Derfor er det svært viktig å se på sammenhengen mellom vold mot kvinner i innvandrermiljøene og integrering. Hvordan kan vi bedre forholdene til innvandrerkvinner som er utsatt for vold i nære relasjoner? Det er flere muligheter til det, men det første og viktigste vi kan gjøre, er å tørre å snakke om det. Altfor ofte blir dette tiet i hjel, en misforstått og feilslått integrering. Dernest er det helt klart at vold og undertrykkelse og isolasjon av kvinner ikke kan forsvares som religiøst eller kulturelt betinget. Sharialover skal f.eks. ikke rettferdiggjøre vold mot kvinner i nære relasjoner. Det ble i Europarådet vedtatt en resolusjon i 2006 som inviterer medlemslandene til å gi kvinnene selvstendig rettslig status uavhengig av ektemannens, hvis mulig så tidlig som etter ett år. Noen land, f.eks. Sverige, har innført verktøy i sin integreringspolitikk for å forenkle bevilgningen for uavhengig status og en separat oppholdstillatelse for innvandrerkvinner som er offer for vold i hjemmet, slik også tilfellet er i Norge. Men utfordringen ligger i å fange opp disse kvinnene. De ses ikke og høres ikke. Boken «Bare en datter» av indiske Sarita Skagnes og Lene Wikander tegner et bilde av hvordan noen kvinner og barn opplever det å komme til Norge. De har store forventninger, men det går fra vondt til verre. I Storbritannia ble det i 2002 innført en prosedyre som gjorde det mulig for innvandrerkvinner som var utsatt for påvist vold i hjemmet, å få opphold på selvstendig grunnlag. Et annet virkemiddel er å involvere menn i innvandrermiljøene for å oppnå resultater i bekjempelsen av vold mot kvinner. Menn snakker med hverandre, og ulike innvandrerorganisasjoner kan være en viktig partner for å endre menns holdninger i disse spørsmålene. Dialog er viktig på alle arenaer, enten man snakker om frivillige organisasjoner, offentlige organisasjoner, eller man snakker med enkeltmennesket. Frivillige organisasjoner har en unik mulighet til å informere og påvirke i arbeidet med innvandrerkvinnene, spesielt med tanke på at kvinner i møte med kvinner gir rom for å kommunisere og lytte til det enkelte mennesket. Men det offentlige bør også ta et ansvar for å følge opp kvinner som kommer til Norge på familiegjenforening. I rapporten min vises det til at de innvandrermiljøene hvor man «rettferdiggjør» vold mot sine kvinner på bakgrunn av kultur eller religion, i mange tilfeller slett ikke har kultur for slikt i sine hjemland. Derimot blir det en ukultur etter at man har etablert seg i vertslandet. Noen opprinnelsesland, deriblant Tyrkia, har bidratt til å informere isolerte kvinner i Europa gjennom nasjonal presse, der tyrkiske myndigheter annonserer for kontakttelefoner for mishandlede kvinner i ulike vertsland på deres morsmål. For eksempel i Tyskland har man opprettet kontakttelefon for tyrkiske kvinner, hvor de som opererer telefonene, snakker morsmålet til kvinnen. Dette gjør det mye enklere og mye lettere å be om hjelp. Så må vi til sist gjenta igjen og igjen at enhver vold mot kvinner, også den som skjer i hjemmet, er fullstendig uakseptabel. Da blir spørsmålet til justisministeren, særlig nå som han også sitter i FNs mannspanel mot bekjempelse av vold mot kvinner, hvordan han ser på de ulike virkemidlene som jeg har nevnt her, eller om enkelte innvandrerkvinner skal fortsette å være rettsløse i rettsstaten Norge. Og har han noen synspunkter på om det er på tide å revidere handlingsplanen for vold i nære relasjoner, for å fange opp denne diskrimineringen av innvandrerkvinner?