Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2016-12-06:
For Arbeiderpartiet er det avgjørende at idretten skal være tilgjengelig både for dem som ønsker å satse og konkurrere på høyt nivå, for dem som vil trene og holde seg i form og for dem som mest av alt bare vil være sammen med andre i et fellesskap. Norsk idrett skal være for alle, med alle, av alle og gjennom hele livet. Det er det den statlige idrettspolitikken på best mulig måte skal legge forutsetningene for. Interpellanten peker prisverdig på hvordan sosiale ulikheter blant barn og unge skapes, og hvordan idretten kan være med på å bygge ned disse ulikhetene. Jeg skal ikke gjenta poengene hans. Dette må vi til livs, og idretten er et veldig godt redskap. Noe er helt klart et foreldreansvar som både statsråden og interpellanten har pekt på. Utstyrsjaget er helt klart ekskluderende, men det kan stanses der foreldre sammen lager gode regler. Det meste er også idrettens eget ansvar, at de sørger for at den norske idrettsmodellen er gjenkjennelig fra topp til bunn i idretten selv, og en god del er vårt ansvar som politikere. Vi snakker veldig mye om hvordan idretten bør være og om hvilke verdier den er fundert på, og hva den må gjøre for å etterleve de verdiene. Det er viktig at politikere sender signal og stiller krav, men vi må vite hva som er våre oppgaver. Når politikere ender opp med kun å snakke om hva idretten selv må gjøre, ja, til og med går langt i å skulle detaljstyre forhold som idretten selv har ansvaret for, glemmer at man som politiker og regjeringsmedlem har ansvar for rammevilkårene og hopper bukk over egne løfter, da mener jeg at man sporer av. Jeg kan slå fast at Arbeiderpartiet har full tillit til idretten. Statsråden lurte på det. Det ble nevnt i interpellasjonen etterlønnen til treneren. Det er ikke det som er hovedpoenget i interpellasjonen. Når idrettsdebatten blir handlende bare om det, ja, da taper idrettspolitikken på det. Jeg tror det er i regjeringens interesse at fokuset er på de interne forholdene i idretten, og ikke på regjeringens mangelfulle idrettspolitikk. «Idretten er en grasrotbevegelse som bygges best nedenfra og opp. Som politikere er vår rolle å bidra til gode rammebetingelser for idretten, slik at bevegelsen selv kan finne de gode løsningene». Det synes jeg er veldig godt sagt – jeg kunne helt klart ha sagt det selv – men sitatet er lånt fra statsråden selv i en kronikk hun skrev i 2012. Der fant hun det nødvendig å presisere at idretten er selvstyrt og en frivillig bevegelse, og at vår oppgave som politikere er å gi rammevilkårene. Og i neste setning tok statsråden til orde for mer penger til idrettsanlegg over statsbudsjettet og en bedre momskompensasjonsordning. Årene gikk, makta kom, og statsråden har gjort det stikk motsatte av det hun lovte og vektla i kronikken. Det er ikke levert på et eneste løfte til idretten eller frivilligheten. Momskompensasjonsordningen er fortsatt like uforutsigbar og skaper problemer for lag og foreninger hver eneste høst. Høyre fortsetter å stemme imot Arbeiderpartiets forslag om å gjøre den bedre. Pengene og etterslepet på idrettsanleggene har heller ikke regjeringen tatt tak i. Høyre fortsetter å stemme imot Arbeiderpartiets forslag om en flerårig plan med midler over statsbudsjettet, slik at vi kunne fått tatt unna køen av anlegg og prosjekter som nå venter på tur. Når det er sagt, er det tydeligvis noen anlegg som er likere enn andre, for i regjeringsforliket har de funnet plass til noen enkeltanlegg som skal få plass på statsbudsjettet. Det mener jeg er lite prinsipielt. Det er forskjellsbehandling, og det er detaljstyring. Det viktigste dersom vi ønsker at norsk idrett skal være i stand til å være med og utjevne forskjeller og fortsette å gjøre den gode jobben den gjør, er å verne om den norske spillmodellen, at overskuddet fra folks spillepenger skal gå til lokal aktivitet, kultur, frivillighet og idrett rundt om i landet, og ikke i lomma til private aktører i skatteparadiser. Heller ikke her tar regjeringen tak. Enkle grep som kunne vært med på å stanse eller begrense de aggressive utenlandske spillaktørene, ønsker altså ikke regjeringen å ta i. I stedet skapes det usikkerhet rundt framtiden til spillmodellen. Det er disse grepene i den statlige idrettspolitikken som jeg ønsker at statsråden skal levere på. Hittil har hun ment veldig mye om interne forhold i idretten, mindre om det som faktisk er hennes ansvar, hennes portefølje, de verktøyene regjeringen burde brukt dersom de faktisk ønsket mer utjevning, økt deltakelse og mer idrettsglede for alle.