Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2014-04-01:
Representanten Knag Fylkesnes tar opp to viktige tema i sin interpellasjon. Det ene går på det han beskriver som et omfattende system for måling i Høyre-styrte kommuners skolesektor, eksemplifisert med Osloskolen og Sandefjordskolen. Dette har statsråden tatt opp i sitt svarinnlegg til Knag Fylkesnes. Det er et viktig spørsmål, men vi har litt forskjellig innfallsvinkel til debatten. Vår viktigste oppgave er å sørge for at skolen gir alle elever mulighet til å lykkes. Skal vi ha kunnskap i skolen, må vi ha kunnskap om skolen. Dette er noe Høyre har vært opptatt av over lang tid. Det betyr at vi trenger noen nasjonale rammer, noe kunnskapsministeren har vært inne på. Samtidig må skoleeierne ha frihet til å utvikle skolen lokalt, i tråd med sine behov. Da vil det være mot sin hensikt å detaljstyre sentralt hvilket handlingsrom de skal ha lokalt. Vi må ha tillit til at skoleeierne vil ha en best mulig skole for sine elever. Det andre, og mer prinsipielle, spørsmålet Knag Fylkesnes reiser, er knyttet til hva som kan gjøres for å fremme en mer kunnskapsbasert og helhetlig form for tilbakemelding i skolen. Det er et viktig spørsmål, men komplisert. Faglitteraturen og debatten i fagmiljøene bekrefter det. Evaluering i skolen er ikke en eksakt vitenskap. Det legges ned mye faglige krefter i å framskaffe kunnskap om ulike evalueringsformer og hvordan de virker, og vi trenger mer kunnskap på dette området. Vi hadde, som flere har vært inne på, nylig en debatt i denne salen om forsøksordninger i skolen. Da var det bred enighet om ikke å innskrenke hjemmelen for lokalt initierte forsøk. En av styrkene i den norske skolen har nettopp vært at vi har tillatt ordninger og praksis med forsøksordninger utover det som har vært nasjonal politikk. Det kan man også tenke seg når det gjelder ulike evalueringsformer. Men det krever en kultur der dette blir sett på som positivt. Det er ikke lenge siden vi hadde en debatt om karakterer og forsøk med karakterer i 5. klasse – noe som ble kontant avvist av Knag Fylkesnes og hans parti, med en argumentasjon om at dette vet vi nok om. Det er jeg uenig i. Vi kan ikke avvise slike forsøk på generelt grunnlag. Det fremmer ikke ny kunnskap. Vi vet i dag at god evaluering i skolen ikke bare handler om tall, bokstaver og karakterer, om verbale evalueringsformer skriftlig og muntlig – det handler like mye om den kulturen vi utvikler for evaluering i skolen, om kombinasjoner av ulike evalueringsformer. Evaluering handler om å stille krav, følge opp, dokumentere og ikke minst lage muligheter for endring. Derfor er John Hattie i sin bok «Synlig læring», utgitt av Cappelen Damm i 2013, bl.a. opptatt av læreren som endringsagent. Et av temaene som adresseres i boka, er det å bygge kapasitet og motivasjon for forbedring i skolen – i klasserommet og hos den enkelte elev. Men skal norsk skole komme videre på dette området, handler det både i fagdebatten og i den politiske debatten om å samle seg om de viktige saksområdene i skolen, altså de sakene som har størst betydning for elevenes læringsmiljø og læringsutbytte. Jeg synes Christian Tynning Bjørnøs spørsmål om hva vi evaluerer for, er sentralt i den sammenhengen. Det vil jeg gjerne ha en debatt om videre.