Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2012-12-07:
Norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk skal ivareta norske interesser, fremme demokrati og menneskerettigheter og bidra til utvikling i fattige land – særlig der vår innsats kan gjøre en forskjell. Budsjettene som blir vedtatt i dag, gir utenrikstjenesten, utviklingsaktørene og Forsvaret de ressurser som er nødvendig for å møte disse oppgavene på en god måte i 2013. De sikkerhetspolitiske og utenrikspolitiske utfordringene har endret seg sterkt de siste 20 årene. I dag er det den økonomiske krisen, spesielt her i Europa, som truer den sosiale stabiliteten og, i noen land, også den demokratiske stabiliteten. Klimatruslene utfordrer det internasjonale samfunns evne til å enes om nødvendige politiske beslutninger. Den sterke økonomiske veksten i mange utviklingsland endrer tyngdepunktet i det globale maktparallellogram. Religiøst fundert terror har erstattet den kalde krigens militære trusselbilde. Dette er også noe av bakteppet for den omfattende omstilling vi har gjennomført i Forsvaret. Det har gitt oss et moderne innsatsforsvar med topp moderne våpenplattformer og utstyr og balanse mellom struktur, behov og ressurser. Det har krevd omstridte politiske valg. Der opposisjonen vek tilbake for valgene, viste Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet gjennomføringskraft. Neste års forsvarsbudsjett er starten på den nye langtidsplanen, hvor fornyelse av struktur og utstyr fortsetter. Vi går inn i den nye langtidsplanen med balanse mellom struktur og midler. Vi betaler for det forsvar vi har vedtatt at vi skal ha. At opposisjonen ønsker å bruke enda mer, rokker ikke ved dette faktum. Jeg merker meg at det ikke tas omkamp på de strukturendringene som ble vedtatt da langtidsplanen ble behandlet. Nå godtar Høyre og Fremskrittspartiet de løsningene som ble valgt. Jeg tror mange merket seg den beslutningsvegring partiene utviste før sommeren. Vi har bidratt til at NATO i sin nye strategi legger sterkere vekt på nærområdene. Vi har bidratt til å få ny bevegelse i nedrustningsarbeidet, både i NATO og i FN. Vi fikk på plass konvensjonen mot klasevåpen. Vi løfter de humanitære konsekvensene av atomvåpen. Vi samarbeider tettere med våre nordiske naboer om Forsvaret og om sikkerhetspolitikk. Norden kan bli foregangsland også når det gjelder «smart defence». Våre soldater har gjort og gjør en strålende innsats i Afghanistan gjennom snart ti år. Dette er resultater å være stolte av. Borgerkrigen i Syria, situasjonen i Iran, utviklingen i Egypt, Libya, Tunis og forholdet mellom Israel og Palestina, er de mest lettantennelige konfliktområder i vår tid og krevende å finne løsninger på. Jeg vil gi regjeringen ros for å ha støttet oppgraderingen av Palestinas status i FN. Det var en riktig og viktig anerkjennelse av det statsbyggingsarbeid som er skjedd på Vestbredden. Dette må gi resultater for palestinerne. Desto mer urovekkende er det å se den ukloke reaksjonen til den israelske regjering. Tilbakeholdelse av palestinske skatteinntekter og nye bosettinger på okkupert område er ikke bare ulovlig folkerettslig sett, det er også uklok politikk. Denne straffeekspedisjonen er ikke veien å gå til den sikkerhet også Israel fortjener. Hva har så dette med neste års budsjett å gjøre? Jo, det er grunnlaget for at Norge fortsatt kan spille en rolle i denne konflikten, som leder av giverlandsgruppen og gjennom vår utviklingsstøtte til Palestina. Fremskrittspartiet kutter i sitt budsjettforslag støtten til Midtøsten og Nord-Afrika med vel 30 pst. og i bevilgningen til FN-organisasjonen for palestinske flyktninger med nær 25 pst. Da hjelper det lite å lage en merknad som sier at Norge fortsatt skal ha et sterkt engasjement. Disse kuttene ville svekket våre muligheter til å gjøre en forskjell i en av vår tids mest krevende konfliktområder – ikke bare i striden mellom Palestina og Israel, men også med tanke på å bidra til en demokratisk og økonomisk utvikling i viktige land som Egypt, et nøkkelland i denne regionen. Men Fremskrittspartiet tror ikke at bistand bidrar til utvikling i dette området. Men det er ikke bare bistand Fremskrittspartiet ikke tror noe særlig på. De tror åpenbart ikke på at norsk utenrikstjeneste kan gjøre en særlig forskjell, heller, når de kutter i Utenriksdepartementets driftsbudsjett med 182 mill. kr – det er over 9 pst., nærmere 10 pst., av budsjettet. Et slikt kutt ville i hvert fall ikke gjort det lettere å oppfylle partiets understreking av viktigheten av at utenriksstasjonene får de ressurser som trengs for å ivareta norske borgeres interesser ved uforutsette hendelser, og at de lokaliseres på grunnlag av vurderinger basert på norske borgeres behov og norske strategiske og økonomiske interesser, slik de sier i sin merknad. Utviklingen ikke minst sett i forhold til norsk næringslivs behov i stadig nye markeder, tilsier at vi bør være til stede flere steder i årene framover. Det krever mer ressurser, ikke mindre, og det krever nytenkning, slik vi nå ser i Myanmar, hvor de nordiske landene går sammen om en ambassade. Dette gjør vi mer av også andre steder – dette er veien å gå. Det er fint at drivkraften bak frigjøringen fra Sverige i 1905 ikke står i veien for at vi i dag kan tenke utenrikstjeneste sammen med våre svenske og danske naboer! Det er bred enighet i denne salen om betydningen av en godt organisert verden, hvor forholdene landene imellom styres av avtaler og konvensjoner, altså av lov og rett, og ikke av økonomisk makt, enn si av militær makt. Men dette følges opp på ulikt vis i budsjettene. Det er enighet om at FN, som er den viktigste internasjonale organisasjonen verden har, må være relevant, effektiv og produsere resultater. Vi vrir innsatsen fra FN-organer som må bli bedre, til dem som leverer godt. Fremskrittspartiet og Høyre bruker helst bare pisken og kutter. Den største forskjellen mellom regjeringens politikk og Høyres og Fremskrittspartiets ligger i utviklingspolitikken. Også der er det enighet om mye: at bistand bare er en del av en samstemt utviklingspolitikk, at det er viktig å bringe utviklingslandene inn i den globale økonomien gjennom handel, og at økonomisk vekst er nøkkelen til at fattige land kan komme inn i den gode sirkel, skape arbeidsplasser, økonomisk vekst og sosial utvikling. Det viktigste nye i årets innstilling er at Høyre skroter 1pst.-målet. Fikenbladet er at resultatene er viktigere enn hvor mye som brukes. Ja, resultater er viktig, selvsagt. Men å sørge for at bistanden leverer resultater står jo ikke i motsetning til hvor mye vi er villig til å bruke på fattigdomsbekjempelse. Også god utviklingspolitikk gir bedre resultater når vi bruker mer enn om vi bruker mindre, og den når fler når vi bruker mer. Når Høyre skroter 1-pst.-målet, er nok den egentlige grunnen at de vil skaffe seg handlingsrom for å innfri løfter de mener er viktigere, som å fjerne formuesskatten for Norges rikeste, samtidig som det er en del av bestrebelsene på å nærme seg Fremskrittspartiet politisk. Høyre vil konsentrere bistanden til færre land. De kutter helt ut land i Sør-Amerika. Det betyr bl.a. at Norge vil måtte avslutte menneskerettighetsprosjekter og ren energi-prosjekter i land som Guatemala og Haiti, samtidig som partiet sier de vil løfte kampen for menneskerettigheter høyere i sin utviklingspolitikk. Samstemt politikk er dette i hvert fall ikke. Da Høyres bistandspolitiske talsmann presenterte Høyres nyorientering i utviklingspolitikken i Aftenposten 25. oktober i år, sa han at antall land som mottar norsk bistand, skal ned fra dagens ca. 112 til mellom 20 og 40. Partiet bør konkretisere hvordan dette skal skje. Skal våre bidrag til internasjonale organisasjoner, som er inne i mange land, kuttes ut eller øremerkes bestemte land? UNICEF er f.eks. inne i langt over 100 land. Hva med norske frivillige utviklingsorganisasjoner? Under budsjetthøringen hørte vi at Digni, norsk misjons utviklingsarbeid, er inne i 40 forskjellige land. Hva vil Høyres konsentrasjonspolitikk bety for norske bistandsorganisasjoners arbeid? Det bør klargjøres. Det er greit å ha som målsetting å konsentrere bistanden om færre land, men når man går så langt ned som til mellom 20 og 40, må man også klargjøre hvordan man skal oppnå dette uten å sette veldig trange begrensninger på det arbeid som norske frivillige organisasjoner driver, og som internasjonale bistandskanaler bruker. Et annet viktig skille går i synet på fordelingspolitikk. Vi ser nå en utvikling hvor økonomien i mange utviklingsland vokser, men hvor fordelingen er veldig skjev. Det er millioner av fattige i land som beveger seg inn i mellominntektsgruppen. Derfor er god fordelingspolitikk en viktig del av utviklingspolitikken, ja av en utviklingsmodell som vil gi bedre resultater. Fordi alle trekkes med, blir veksten høyere. Det er særlig viktig at kvinner trekkes med. Også her viser Fremskrittspartiet fram sin skepsis mot rettferdig fordeling. De tror ikke bistand er egnet til å fremme det. Jo, den norske modellen, den norske sosialdemokratiske modellen, er veldig egnet til å holdes fram som en god modell for utvikling. Slik mange land vil lære av vår oljepolitikk og vår fiskeripolitikk, kan de lære mye av vår fordelingspolitikk. Det har tradisjonelt vært bred enighet om viktige hovedlinjer i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. Det er det fortsatt. Men samtidig ser vi at Høyre innenfor utviklingspolitikken ønsker å nærme seg Fremskrittspartiet. Derfor viser denne innstilling at det vil være en tydelig forskjell på den rød-grønne regjeringen og en blå-blå regjering med Høyre og Fremskrittspartiet. Det blir mindre å dele på og færre som vil få norsk bistand til å komme ut av fattigdom om den politikken skulle bli satt ut i livet.