Erna Solberg (Høyre), 2010-04-15:
Det å få muligheten til å trene seg opp etter en skade eller en operasjon, eller det å få muligheten til å mestre en kronisk sykdom ved å få tilbud om opptrening og hjelp, er blant de viktige tingene for å kunne mestre livet for mange av dem som er skadet. For mange av dem som kan bidra og jobbe litt mer, eller som bare kan mestre hverdagslivet sitt, er nettopp den delen det dreier seg om, nemlig å få bruke kroppen og lære å bruke kroppen på en ny måte, blant de viktigste tingene vi kan prioritere i helsevesenet. Vi bruker mye penger i Norge på et vanlig somatisk helsevesen knyttet til å behandle folk. Vi bruker for lite penger på å trene, enten ved å habilitere eller rehabilitere, eller ved å hjelpe kronikere eller andre til å mestre et liv hvor kanskje kroppen ikke fungerer like godt som gjennomsnittsbefolkningens og den unge befolkningens kropper gjør. Det gjør at fysioterapi, opptrening og rehabilitering bør være viktige satsingsområder fremover. Litt av denne erkjennelsen mener jeg har ligget i en del av de debattene vi har hatt knyttet til Samhandlingsreformen. Vi har diskutert spørsmål om hvordan vi kan flytte andre tjenester, og hvordan vi kan forebygge sykdommer, og kanskje litt for lite – vi burde i større grad gjøre det – hvordan vi mestrer å leve med sykdommer og kunne delta fullt ut i samfunnslivet selv om man har en kronisk lidelse. Det at en operasjon ikke er sluttbehandlingen, men kanskje er starten på en behandling, er en viktig erkjennelse å ha med seg. Jeg var for noen måneder siden på Privatsykehuset Haugesund. Der fortalte de at en av grunnene til at de hadde lavere anbud og brukte mindre penger på hofteoperasjoner enn det offentlige gjør, er at de har et fullt integrert løp med fysioterapi ved siden av. De trekker folk raskt opp av sengen og setter raskt i gang intensiv fysioterapibehandling, og kan dermed skrive folk ut fra sengene mye raskere enn det som er vanlig på tradisjonelle sykehus. Jeg bruker litt tid på å si dette, for jeg har lyst til å understreke behovet for at dette burde vært et satsingsområde. Dessverre oppleves det av brukerorganisasjoner, pårørende og dem som jobber i sektoren, som et nedprioriteringsområde og et område hvor rammebetingelsene endrer seg uten at man har klart for seg hva resultatet blir av de endringene som er gjort. Dette er for øyeblikket en sektor hvor stykkevis og delt-politikken dominerer på en måte som gjør at pasienter får et dårligere tilbud, og de som jobber i sektoren har det vanskeligere. Siden denne regjeringen tiltrådte, har det vært støy rundt og nedbygging av rehabiliteringstjenestene. For øyeblikket er det usikkerhet om konsekvensene og rammebetingelsene rundt omleggingen knyttet både til poliklinisk fysioterapi ved sykehusene i Norge og til rammebetingelsene for fysioterapi utenfor sykehusene – altså den som drives av avtalefysioterapeuter eller fysioterapeuter med refusjonsordninger – fordi man på begge disse to områdene har gjennomført omlegginger i løpet av det siste halvannet år. Dette er omlegginger hvor det er vanskelig å se at man har tenkt grundig gjennom hva konsekvensene blir for samfunnet og for pasientene, men man har kanskje tenkt gjennom hvordan man skal spare penger for statskassen. Det synes ikke høyrefolk er noen dårlig tanke å ha med seg, men man må gjøre det slik at effekten for pasientene blir riktig. Hva er det som har skjedd? For det første fikk vi fra 1. januar i år en omlegging av refusjonsordningen for poliklinisk fysioterapi. Nyhetsoppslagene etter det har vært mange. På Kristiansund sykehus legges varmtvannsbassenget ned. Det kuttes i pasientopplæring. Rehabiliteringstilbudet til barn og syke eldre kuttes. Tilbud som viser seg å kunne forebygge operasjoner med 50 pst., må avbrytes. Bare kuttet i bassengtrening rammer 9 000 pasienter. I 2010 har Martina Hansens Hospital fått redusert bevilgningene med 1,65 mill. kr i forhold til i 2008 på grunn av denne omleggingen. De avvikler bassengtreningen, og de kutter i poliklinisk fysioterapi. Røros sykehus avvikler bassengtreningen, stikk i strid med intensjonen om bedre helsetjenester der pasienten bor, jf. Samhandlingsreformen. Diakonhjemmet Sykehus i Oslo og Sykehuset Levanger er også på samme måten eksempler på at man kutter betydelig i tilbudet. Det gjør de på grunn av endringer i de finansielle rammebetingelsene og flytting av bevilgninger. For de private som jobber utenom sykehusene, startet man i fjor vår en omlegging hvor mer av inntektene skulle komme fra tilskuddet til kommunen – fasttilskuddet som hver fysioterapeut har – og mindre i direkte refusjon fra trygden. En fjerdedel ble gjennomført i fjor. Allerede nå rapporterer mange fysioterapeuter om store problemer. For tre fjerdedeler er det varslet at det vil skje ved dette nye refusjonsløpet. Hva er konsekvensen? Konsekvensen, sier de fleste, er ikke at kommunene øker de lave stillingsbrøkene på avtaler fra 20, 30 eller 50 pst. De fleste kommunene sier at de allerede har for store utfordringer på mange andre områder til at de kan gjøre det. Hvis man ser på hvordan konsekvensene blir av omleggingen av fysioterapitjenestene, så kan jeg oppsummere noe. Noen av de fysioterapeutene jeg har snakket med, sier: Jeg vurderer å slutte som fysioterapeut, eller bare jobbe i en stillingsbrøk på 50 pst., og så må jeg finne en annen jobb, for jeg kommer ikke til å få dette til å gå rundt. Noen sier: Fordi jeg har en 20 pst. avtale om å jobbe for det offentlige, så kommer jeg til å jobbe en dag i uken for det offentlige og fire dager helt privat. Da får jeg to køer, en kø for dem som kanskje har størst behov for fysioterapi som kommer rett fra operasjon og har refusjon. De må stå lenger i kø enn de som velger å betale direkte av egen lomme. Køene eksisterer allerede i dag. Den tredje konsekvensen er at mange av dem som har 100 pst. stilling, men som i dag jobber ganske mye mer enn normalarbeidsdagen, sier at det ikke lenger lønner seg å jobbe overtid. Det betyr at de vil kutte på tilbudet sitt. Det er fint å få en 9–16-jobb, men det blir færre pasienter. Konklusjonen på alle de tre scenarioene som nå ser ut til å utvikle seg, er at det blir dårligere pasienttilbud, og det blir større forskjeller. Hvis jeg hadde vært veldig ironisk, hadde jeg sagt at de rød-grønne nok en gang privatiserer mer av helsetjenestene i Norge, og de kommer til å lage to køer inn til fysioterapi. Jeg antar ikke at det er en villet politikk, men det er en konsekvens av de omleggingene som for øyeblikket skjer. Konsekvensen kan vi bl.a. lese av det vi ser allerede nå, med pasienthistorier der folk ser at det ikke er tingen å stå i kø lenger. Dette gjelder bl.a. en alenemor i Ålesund som jobber som førskolelærer. Hun ble sykmeldt på grunn av vond skulder. Etter to måneder viste det seg at det var en senebetennelse som satt veldig godt. Hun fikk rekvisisjon fra legen til fysioterapi, og fikk da beskjed om at ventetiden var fra to måneder til et halvt år. Hun ville altså måttet vente minst fire måneder på sykepenger fra hun ble sykmeldt, til hun fikk behandling. Hun valgte, til tross for lav lønn, til tross for omsorgsforpliktelsene, å prioritere å gå til privat fysioterapi og å bruke 600 kr pr. uke av egne penger til dette. Hun er for øyeblikket på bedringens vei, har begynt på gradert sykmelding, men har fortsatt mange fysioterapitimer foran seg. Men hun kan gå tilbake igjen i delvis jobb fordi hun valgte å gå til privat fysioterapi, uten å få støtte fra Nav eller refusjonsordningen. Situasjonen er at dette kommer til å bli mer normen enn unntaket hvis vi ikke nå setter foten ned og tenker på nytt hva som skjer med fysioterapibehandlingen i Norge. Min konkrete utfordring til statsråden er at statsråden nå må tenke gjennom hvor sterkt virkemiddel økonomiske incentiver er. De omleggingene som skjer, får åpenbart mer dramatiske konsekvenser enn jeg antar har vært helseministerens intensjon. Derfor bør man for det første stoppe omleggingen av refusjonsordningen for private og sørge for at man får en full gjennomgang av konsekvensene av måten man har valgt å styre bevilgningene på over trygden, for det andre gjennomføre det Høyre og Kristelig Folkeparti ikke fikk flertall for i høst ved budsjettbehandlingen: en evaluering av omleggingen av fysioterapi knyttet til poliklinikkene. Og så må det snart komme en klar og konsis opptrappingsplan for rehabiliteringstjenester, slik at ikke denne stykkevis og delt-utviklingen av viktige tjenester går ut over liv og verdighet og gjør at mange fortsatt går for lut og kaldt vann, som vi har sett over mange år nå.