Nils Aage Jegstad (Høyre), 2014-05-20:
Norge er inne i en kraftig vekstperiode, og det vil bli slik i hvert fall de neste 16 år. Jeg tror egentlig ikke dette er noen tsunami som går over. Det er faktisk en vekst som er på 1,2 pst. per år, og som vi kanskje må leve med i årene framover. Den gir oss store muligheter, men også noen utfordringer. Nå viser statistikken at veksten har vært stabil over lengre tid. De siste 20 årene har den vært spesielt stor i Akershus, Oslo og Rogaland, med henholdsvis 34 pst., 32,8 pst. og 31 pst. Det vi opplever, er ikke en stor prosentuell vekst. Det er mer en effekt av de store talls lov. Det er derfor ingen grunn til å tro at veksten i folketallet ikke vil fortsette i mange år framover. Utfordringene vi står overfor, dreier seg mer om å kunne ta den inn over seg og legge til rette for at kommuner og fylker kan møte befolkningsveksten på en bærekraftig måte. I den sammenheng er det også viktig å understreke betydningen av å være i forkant. Ser vi på Oslo by, har den i det historiske perspektiv klart nettopp dette. T-banen og kollektivtilbudet var på plass samtidig med at befolkningen flyttet inn. Byens økonomi tillot det. Selv i dag makter byen å samordne byutvikling og kollektivtransport med gode resultater, og Oslo ligger, når sant skal sies, alene på toppen når det gjelder andelen kollektivreiser. Jeg vil påstå at det ikke er like lett å ligge i forkant av utviklingen i dag. Spesielt alle de nye vekstkommunene sliter med dette. Selv om 3 pst. vekst i en kommune som Sørum ikke er mange mennesker per år, har kommunen utfordringer som den strir med daglig. I denne sammenheng må jeg gi regjeringen ros for at den tar et kraftig grep for vekstkommunene ved å femdoble veksttilskuddet. Jeg vil også gi ros til regjeringen for å ta tak i fylkenes inntektssystem. Fylkeskommunene bruker i dag en større andel av pengene på kollektivtransport med buss og bane enn kostnadsnøkkelen tilsa. Dette går særlig ut over fylkene med høye utgifter til buss og bane. Regionale areal- og transportplaner er viktige virkemidler for å samordne politikk som i dag er på to forskjellige forvaltningsnivåer. Arealpolitikk er vel det som engasjerer lokalpolitikere mest, men det er ikke alltid like lett å frambære nasjonale og regionale hensyn når utbygger og grunneier banker på døren for å fremme sine saker. Hensynet til transporteffektive kollektivløsninger kommer heller ikke høyt på agendaen. Jeg er overbevist om at større og mer robuste kommuner rundt de store byene våre må få et større ansvar for kollektivtransporten. Det å ta veksten i transporten kollektivt dreier seg om en ganske stor utfordring. Jeg tror ikke vi greier det ved å bygge ut kollektivtransporten alene. Vi er også nødt til å redusere transportbehovet. Her er det flere tiltak som er aktuelle. Ved å samordne areal- og transportplanleggingen kan man redusere transportbehovet. Dette vil gjøre det lettere å legge til rette for sykkel og gange. Ved å bygge arbeidsplasser og boliger i tilknytning til kollektivknutepunktene vil det være mulig å tilby kollektivtransport med stor kapasitet og høy frekvens. For det andre kan man bygge ut kollektivtilbudet, slik at det blir konkurransedyktig i forhold til bil. Det vil kreve kapasitet, høy frekvens, punktlighet og regularitet. Skal toget og bussen utkonkurrere privatbilen, må framkommeligheten for buss og tog være så god at de slår bilen på tid med god margin. For det tredje: et økt statlig engasjement i bygging og drift av kollektivtransport. Her er det verdt å merke seg at Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen viser vilje til å inngå avtaler med kommunene og fylkene, hvor staten forplikter seg. Forpliktelsen 50–50-tilskudd til tung infrastruktur i de fire største byene er et godt grep. Til slutt vil jeg ta opp den tråden som for så vidt representanten Elvestuen også var inne på, nemlig betydningen av å se lokalisering av arbeidsplasser og boliger i forhold til kollektivknutepunkter i bysentra. Statens lokalisering av egne store institusjoner, som sykehus, må også ses i sammenheng med gjeldende areal- og transportplan-politikk. Her kan staten bli mye flinkere. Det gode eksempelet er Rikshospitalet, hvor trikkeløsning var en del av sykehusprosjektet. I den andre enden av skalaen har vi Ahus, hvor det ble bygd et gigantisk parkeringshus, og ansvar for all kollektivtransport ble overlatt til de lokale myndigheter.