Børge Brende (Høyre), 2007-05-24:
Jeg er glad for at det er perspektiver over debatten her i dag. Grunnen til at CO2 står på dagsordenen er jo at man globalt sett står overfor en stor og utfordrende problemstilling knyttet til klimaendringene. Hvis man ikke reduserer klimagassutslippene fremover, kan gjennomsnittstemperaturen på jordkloden øke med så mye som 6 grader i verste fall i dette århundre. Samtidig har det den dimensjonen ved seg at det er utrolig mange som mangler elektrisitet i verden. Bortimot 2 milliarder mennesker har ikke tilgang på strøm. Hvordan skal man da greie å redusere klimagassutslippene og samtidig gi strøm til dem som ikke har det? Da tror – og mener – jeg at dette med CO2-håndtering, altså det å ta ut CO2 og reinjisere den et sted, er en viktig løsning, iallfall som en brobygger mellom et samfunn som baserer seg veldig mye på fossile brensler, nærmere 80 pst., og et samfunn som i større grad baserer seg på fornybar energi. Som brobygger er gass viktig i seg selv, sier Det internasjonale energibyrået. Hadde man erstattet et kullkraftverk i Kina med et gasskraftverk basert på gass fra Sibir, hadde CO2-utslippene vært halvert. Så kan man ytterligere redusere utslippene gjennom å håndtere CO2 og reinjisere den. Det kommer 20 pst. CO2 ut uansett, men det er selvsagt mye bedre enn alternativet, og som denne broen er CO2-håndtering veldig fremtidsrettet. Jeg synes derfor det er bra at Regjeringen nå satser så mye på CO2-håndtering som den gjør, men jeg tror også at man må erkjenne at dette er meget krevende. Når det gjelder gasskraftverk, er det mindre CO2 tilgjengelig enn det er ved bruk av kullkraftverk, slik at det også i seg selv er en tilleggsdimensjon som er krevende. Statsministeren sa jo i sin nyttårstale at dette er en månelanding. Jeg er enig med statsministeren i at det å håndtere CO2 er utrolig viktig, men i proposisjonen sier Regjeringen: «CO2-håndteringen på Mongstad vil være ett av flere internasjonale prosjekter knyttet til arbeidet med å etablere løsninger for CO2-håndtering.» Norge er slik sett ikke alene om dette, heldigvis. Det er mange som har drevet på med dette ganske lenge. Dette prosjektet på Mongstad, i tillegg til prosjektet på Kårstø, er derfor ett av flere prosjekter. Det som også viser at dette er særdeles krevende, er det vi nå opplever på Kårstø. Det var høy flaggføring i fjor høst i forbindelse med at prosjektet skulle komme på plass. Pengene ble bevilget. Høyre stemte for den halve milliarden som ble satt av i budsjettet, men jeg merket meg at det var ganske mange ironiske piskesnerter til Fremskrittspartiet, fordi de ikke stemte for det. De hadde visse forbehold knyttet til om det var gjennomførbart å holde den fremdriftsplanen som Regjeringen hadde lagt opp til. Nå viste det seg at den fremdriftsplanen ikke holdt. Det er viktig at man nå jobber videre med dette, men jeg tror også det er viktig for ettertiden at man ikke jobber raskere enn at man har full kontroll med kostnadssiden ved det, og slik at det ikke i ettertid utvikler seg til et prosjekt som blir svært omdiskutert fordi det ikke har vært godt nok utredet, at man ikke har gitt departementet og Regjeringen og de som skal utføre dette, god nok tid til å jobbe. Jeg kritiserer faktisk ikke statsråden for å bruke tid her. Jeg tror det er fornuftig, for man må ikke sette CO2-håndtering i vanry på grunn av at man er opptatt av å presse dette frem en ekstra måned eller to. Dessuten har jeg vært – og er – opptatt av at dette må man også få arbeidsplasser igjen for i Norge. Tar CO2 av, vil dette – i likhet med den norske vannkraften og den norske olje- og gassnæringen – kunne være et kjempepotensial for arbeidsplasser fremover. Forsknings- og utviklingsbiten av det er altså utrolig viktig. Hvis statsråden også kan sørge for at norske miljøer kan være aktuelle ved Kårstø, synes jeg det ville være veldig bra. Da lever jeg faktisk med at det tar noe lengre tid. Skal man først bruke 7 milliarder kr – det er ekstremt mye penger, og når man har sittet i budsjettkonferanser i en regjering, vet man at det ikke er hver dag en statsråd får lagt 7 milliarder kr på bordet, over noen år – synes jeg det vil være veldig beklagelig hvis ikke Norge også får fordeler av det, for dette er et forsknings- og utviklingsprosjekt, det er en industrikontrakt dette kan utvikles til. Jeg har faktisk tillit til at man nå drøfter dette grundig i Regjeringen, at man ikke lar seg presse av mer kortsiktige krav om at dette helst burde skjedd i går. Når det gjelder Mongstad-prosjektet, er det vel kanskje lettere å inkludere norsk industri, men jeg har merket meg at på Tjeldbergodden er det ingen norske selskaper som nå er prekvalifisert gjennom Statoils og Shells prosjekt der. Det er ikke fullt så bra som det er bra at vi nå sørger for en CO2 -håndtering. Vi må selvsagt også se på kostnadene ved dette i forhold til andre tiltak som er aktuelle. Man snakker om en tiltakskostnad, eller en håndteringskostnad, på ca. 700–2 000 kr pr. tonn CO2 ved at anlegget ved Kårstø skal gå ganske mange timer. Går det færre timer, blir tiltakskostnadene enda høyere. Da får man virkelig perspektiv på dette, og det er da man også innser at det på mange måter er et FoU-prosjekt. Da er det særdeles viktig at ringvirkningene blir store, og at det har en overføringsverdi også til andre miljøer. Hvis dette nå håndteres riktig, hvis man bruker den tiden som trengs, lytter til NVEs rapport, ikke lar seg presse til å gjøre noe overilt, tror jeg dette kan være Norges bidrag som olje- og gassnasjon til å få ned klimagassutslippene også andre steder i verden. At vi da tar en stor kostnad her, er det ikke tvil om. Men jeg tror også det er den prisen vi nå må betale for de eventyrlige inntektene vi har, knyttet til olje og gass. Men det kan selvsagt ikke brukes som argument på alle områder. Hvis vi først bestemmer oss for at dette skal være et område, må vi satse fullt og helt på det. Men jeg må bare gjenta at jeg håper statsråden iler langsomt i disse spørsmålene, slik at både direktorat og embetsverk tillates å sikre at dette også blir gjort på en teknisk god måte, selv om det er et veldig nytt område. Så får vi håpe at vi om tjue år, når historien skal skrives, sier om disse beslutningene at Norge var tidlig ute med å introdusere teknologi for CO2 -håndtering og reinjisering, at dette hadde overføringsverdig, og at dette sammen med gassatsing generelt bidrog til å få ned CO2 -utslippene – og at man likevel hadde kommet opp med den elektrisiteten som var nødvendig.