trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Børge Brende (Høyre), 2000-10-19:
Det var finansministerens svar på min replikk som fikk meg til å be om ordet, det dreier seg om forståelsen av lov om foretakspensjon og innskuddspensjon. Finansministeren mener at det må være arbeidsgiver som eventuelt skal dekke tap knyttet til de investeringsvalg som er foretatt i lov om innskuddsbaserte ordninger, hvis investeringene gir lavere avkastning enn null. Men hele poenget er jo at i lov om foretakspensjon, som dessverre bare én av tre i privat sektor er omfattet av, må arbeidsgiver gi en veldig omfattende garanti. Man skal da garantere at arbeidstaker f.eks. skal ha 70 pst. av tidligere lønn når man blir pensjonist. To av tre private bedrifter i Norge synes at det er en altfor stor risiko knyttet til dette, og har derfor ikke slike ordninger. Nå skal vi lage en ordning hvor arbeidsgiveren vet at risikoen kun er knyttet til innskuddet, man vet at man har et årlig innskudd, og det skal gi arbeidstakeren en rettighet. Problemet med nullavkastningsgarantien er, som Kredittilsynet også skriver, at «en bestemmelse om økonomisk ansvar for foretaket ved tap er lite hensiktsmessig, og at det må være en relativt lav risikoprofil knyttet til kapitalforvaltningen i slike ordninger» – det for å få dem etablert. Poenget er at nullavkastningsgarantien bryter med hele prinsippet om innskuddspensjon; da er ikke risikoen lenger bare knyttet til innskuddet; da har man også hengende over seg at går det f.eks. dårlig med de investeringene som man har foretatt, må arbeidsgiveren stille opp. Og da er det lov om foretakspensjon som er løsningen. Jeg forstår at det er en bedre ordning for arbeidstaker å ha en slik løsning – absolutt – men det må jo være bedre for de to tredjedeler i privat sektor å ha en tjenestepensjonsordning enn ikke å ha en tjenestepensjonsordning. Derfor blir jeg litt forundret når statsråden gjør det til et spørsmål om arbeidsgiver og arbeidstaker. Da kan man jo returnere det også til Arbeiderpartiet, som f.eks. i lov om foretakspensjon og i lov om innskuddspensjon har akseptert at man kan ha opphørende virkning, dvs. at man kan ha tjenestepensjon i f.eks. ti år. Det beste hadde jo vært det som sentrum går for, en livslang ytelse, for det er en bedre rettighet for arbeidstakeren, men Arbeiderpartiet sier da at riktignok er det slik, men det er ikke realistisk for privat næringsliv å komme opp med en sånn ordning – iallfall ikke for alle, da er man redd for at det blir færre som får tilbud, og da blir det beste det godes fiende. Det er faktisk den samme innfallsvinkelen her. Man har en ulik innfallsvinkel, det er greit nok, men poenget er at man foretar forskjellige vurderinger knyttet til de forskjellige ordningene. Jeg står fast ved at dette ikke er noe spørsmål om arbeidsgivers eller arbeidstakers synspunkt, det er spørsmål om å få til en ordning som er så attraktiv at flere får et tilbud. Kredittilsynet har også gått tungt inn her og sagt at dette er løsninger som man har valgt i de andre land som har innskuddspensjonsordninger.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2000-10-19:
Nei, det er ikke slik at ikke Arbeiderpartiet ønsker at innskuddspensjonen skal tre i kraft og komme deler av den millionen arbeidstakere som ikke har pensjon i dag, til gode. Vi er svært opptatt av at dette skal være så bra at også arbeidsgiverne ser at dette er en mulighet til å få flere over i en pensjonsordning, og vi skal ikke se bort fra at dette vil være veldig attraktivt for noen bedrifter for å sikre flere kompetente arbeidstakere. Så her er det nok fordeler på begge sider. Men jeg tror også at en sånn ordning, selv om arbeidsgiveren kan bestemme og har det fulle og hele ansvar, etter hvert vil komme inn i tariffoppgjørene. Derfor kan vi regne med at det vil bli en del av det, og dermed er også arbeidstakerne med og bidrar til denne ordningen. Derfor er det så viktig at de pengene som blir satt inn til pensjon, også blir sikret for framtiden, at det ikke spilles med dem på høyt plan, slik at man mister rettighetene. Når det gjelder å lukke ordninger, er det jo slik at en ytelsesbasert ordning kan man bare lukke, og man får med seg poengene sine så lenge man lever, til man tar ut pensjon. Det er ikke slik at det er umulig, men vi mener at jo flere parallelle ordninger vi har, jo vanskeligere vil pensjonssystemet bli å holde styr på, og det blir enda vanskeligere for dem det gjelder, å vite hva man har i pensjon.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2000-10-19:
Det er ikke riktig at Arbeiderpartiet ikke er opptatt av å sikre arbeidstakerne en pensjonsordning som er mye bedre enn den som er i dag, da man ikke har noen ting. Men likevel mener vi at det også må kunne stilles krav til de arbeidsgiverne som går inn for en slik ordning, om at arbeidstakerne er garantert at det vil gi noe avkastning og dermed noe bedre pensjon når den tiden kommer at man skal ta ut pensjon. Så sies det at Regjeringen hadde lagt opp til så kostbare ordninger at små og mellomstore bedrifter ikke hadde noen mulighet til å kunne delta, at man dermed ikke ville få noen god ordning. Men vi har erfaringer fra noen andre land som ikke viser det. De viser at innskuddspensjon er en ordning som bedriftene er opptatt av, som de starter på, og derfor er det rart at det i Norge ikke skal kunne være samme muligheter som i andre land som vi kan sammenlikne oss med. De viser at dette er attraktivt, ikke bare for arbeidstakerne, men også for arbeidsgiverne. Både tilgang til parallelle pensjonsordninger, lukking av pensjonsordninger og nullgarantien som nå ikke skal være der, mener vi er med på å svekke ordningen for arbeidstakerne. I og med det vil det ikke være like attraktivt for dem. Men jeg er enig i at dette uansett er en bedre ordning enn ingen ordning.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2000-10-19:
For Arbeiderpartiet er det veldig viktig at alle som er ansatt i samme bedrift, behandles likt. Legger vi opp til at det kan være parallelle ordninger, tror vi det er vanskelig å sikre slik likebehandling, hvis da ikke de ansatte er medlemmer i samme ordning. Det er bl.a. ikke ønskelig å åpne for at de som har arbeidet i bedriften en stund, og nyansatte skal tilbys forskjellige pensjonsordninger. Det er heller ikke ønskelig at noen av de ansatte, f.eks. de høytlønte, skal tilbys bedre ordninger enn andre ansatte. Jeg sa også i mitt innlegg at vi har erfaringer på det området, bl.a. ved at bedrifter som har ytelsesbaserte ordninger, i stor grad utnytter de mulighetene de har for å gi høytlønte en høyere pensjon enn de lavtlønte. Det er god grunn til å tro, dersom det nå gis muligheter til kombinerte eller parallelle ordninger, at det systematisk vil bli utnyttet til å gi høytlønte bedre betingelser enn andre arbeidstakere, og det er Arbeiderpartiet sterkt imot.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2000-10-19:
Fremskrittspartiet mener at det skal være frivillig for arbeidstakere å være med i en tjenestepensjonsordning, og de skriver i innstillingen: «Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet viser til at det gir eldre arbeidstakere et konkurransefortrinn å stå utenfor pensjonsordningen også når det gjelder en innskuddsbasert pensjonsordning. Disse medlemmer ser ingen god grunn for å pålegge arbeidstakere å være medlem av pensjonsordninger hvis de selv ikke vil.» Det gjør heldigvis flertallet, og den gode grunnen er at det ikke kommer til å være særlig frivillig å fraskrive seg retten til tjenestepensjon. Ser ikke Fremskrittspartiet at det kan bli et press på arbeidstakere som har problemer med å skaffe seg jobb, f.eks. noen av de eldre arbeidstakerne som vi vet allerede i dag har problemer med å komme inn på arbeidsmarkedet? La oss si at de tar jobben da, men sier at de selvsagt ikke er interessert i å være medlem i noen tjenestepensjonsordning. Dette er arbeidstakere som kanskje ikke har hatt noen tjenestepensjon fra før, og som nå ville ha en mulighet til å skaffe seg et lite supplement til folketrygden. Vi i Arbeiderpartiet konstaterer at lenger strakk ikke Fremskrittspartiets omsorg for de eldre seg. Ser ikke Fremskrittspartiet at dette kan føre til et press på eldre arbeidstakere til å fraskrive seg den muligheten som de nå har til å komme inn på en innskuddsbasert pensjonsordning?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-10-19:
Jeg registrerte at Signe Øye fra Arbeiderpartiet var svært opptatt av å hevde at det bare var Arbeiderpartiet som var opptatt av å sikre arbeidstakernes rettigheter gjennom pensjonsordninger. Men det er jo med respekt å melde galt. Det noen av oss har vært opptatt av i utformingen av denne loven og lov om foretakspensjon, er nettopp et fleksibelt regelverk som legger forholdene til rette for at flere arbeidstakere kan få pensjonsordninger. Men alle gode intensjoner til tross ser man altså, som også påpekt av Signe Øye, at en million arbeidstakere står uten ordninger. Det skyldes selvsagt i første rekke at eksisterende ordninger har vært svært kostbare særlig for små og mellomstore bedrifter å implementere i sin bedrift. Ett av forholdene, som har vært påpekt av svært mange – jeg tenker da særlig på bedriftsorganisasjoner som representerer nettopp de små og mellomstore bedriftene, tjenesteytende næringer, handelsnæringen osv. – er at det er nødvendig å sikre parallelle ordninger nettopp for å øke fleksibiliteten i systemet. I tillegg har vi et mer mobilt arbeidsmarked nå enn vi noensinne har hatt, folk bytter jobber oftere og oftere, og jeg lurer på hvordan Arbeiderpartiet mener dette systemet i virkeligheten skal være som altså løser problemet med at arbeidstakere bytter jobb. Man vil komme opp i situasjoner hvor en arbeidstaker går fra en jobb med ytelsesbasert ordning og over i en jobb hvor bedriften har etablert innskuddsbasert ordning. Da må man lukke én pensjonsordning og etablere en ny, fordi Arbeiderpartiet ikke vil at man skal kunne ha parallelle ordninger. Nå blir det riktignok slik at man får det, men jeg vil veldig gjerne høre Arbeiderpartiets forklaring på hvorfor dette er så fryktelig farlig.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-10-19:
Jeg har for så vidt forsøkt å registrere meg – men det er greit. Jeg fikk ikke svar fra Signe Øye på mitt første spørsmål. Det jeg spurte om, var hvorfor Arbeiderpartiet mener det ikke er riktig å tillate bruk av parallelle ordninger. Det nærmeste svaret jeg fikk på det, var at det var så fryktelig vanskelig å holde styr på. Da er det jo merkelig at alle de som har vært på høringer knyttet til denne saken, og som faktisk er de som skal administrere ordningene, selv har påpekt behovet for å ha parallelle ordninger. Det er neppe slik at dette vil bli en byrde for regjering og departement. I den grad det blir en byrde, er det for dem som skal administrere ordningen. De mener tvert imot at det er hensiktsmessig. Så er det spørsmålet om arbeidstakere og deres rettigheter. I en tid hvor stadig flere forhandler med sine arbeidsgivere om tilleggsgoder og rettigheter knyttet til lønn og andre arbeidsbetingelser, er nettopp pensjonsordninger et sentralt virkemiddel. Hvis man da som arbeidstaker flytter fra en arbeidsplass og til en annen og ønsker å ta med seg en ytelsesbasert ordning inn i en ny bedrift fordi arbeidstakeren selv mener at det er en bedre ordning, mener Arbeiderpartiet altså at det skal være umulig, fordi denne andre bedriften ikke har denne ordningen, men en annen. Det mener jeg er et rigid og stivbent system, og jeg skjønner ikke hvorfor ikke Arbeiderpartiet mener det er nødvendig å tillate den type fleksibilitet, nettopp for at arbeidstakerne selv også skal ha et sterkere våpen i forhandlinger med sine arbeidsgivere. Så skuet Signe Øye i sitt svar til Børge Brende over landegrensene og viste til andre land det var naturlig å sammenligne seg med. Men poenget er at i de landene har man ikke nullavkastningsgaranti. Det er nettopp derfor ordningene har virket bra. Jeg vil gjerne be Signe Øye om å utdype dette nærmere.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-10-19:
Jeg skjønner overhodet ikke problemstillingen, fordi hele hovedpoenget er at vi ønsker ordninger som er fleksible, og basert på frivillighet. Jeg må samtidig minne om at disse ordningene er kollektive ordninger, som i praksis betyr at alle ansatte i en bedrift skal ha de samme mulighetene i den samme bedriften. Det betyr at det blir lite grann under pari å bringe eldreomsorg inn i en debatt om pensjonsytelser i bedriftene. Som Signe Øye sikkert er veldig klar over, er Fremskrittspartiet svært opptatt av eldreomsorg. Jeg synes kanskje det er noe søkt å bringe det begrepet inn her, fordi det dette dreier seg om, er hvilke rettigheter og hvilke muligheter den enkelte arbeidstaker skal ha i sin fleksible utforming av pensjonsordninger. Det var også et av de forholdene jeg forsøkte å spørre Arbeiderpartiet om. Hvis man er så opptatt av fleksibilitet og så opptatt av at arbeidstakerne skal ha rettigheter og muligheter til å bevege seg rundt i pensjonssystemene, hvorfor vil ikke Arbeiderpartiet da legge forholdene til rette for den fleksibiliteten på alle andre områder som åpenbart er av betydning for arbeidstakeren, hvor stadig flere arbeidstakere gir uttrykk for at dette er det beste forhandlingskortet de har når de bytter jobb? De forhandler fram gode pensjonsordninger ved siden av lønn fordi det etter hvert har blitt et konkurranseaspekt også som en del av lønnsutformingen. Det vil ikke Arbeiderpartiet være med på. Men det ønsker altså vi, fordi vi har erkjent at vi er på vei bort fra det samfunnet som Arbeiderpartiet fortsatt befinner seg i, hvor man så på arbeidsgiverne som skrekkens eksempler, og man måtte beskytte arbeidstakerne mot alle mulige overgrep, Nå er vi inne i en tid hvor arbeidstakerne har makten, og da er det også viktig å utforme regelverket slik at de får den.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-10-19:
Til det siste først: Jeg har ikke harselert over AFP-pensjonister. Jeg påpekte i mitt innlegg det grunnleggende behovet jeg mente fantes for at alle førtidspensjonister skulle likebehandles i regelverket. Det var altså ikke noe forsøk på å harselere over noen grupper førtidspensjonister. Det var et forsøk på å påpeke skjevheter i regelverket som faktisk favoriserer enkelte grupper førtidspensjonerte foran andre. Og det mener jeg og Fremskrittspartiet er galt. Vi ønsker at alle skal ha de samme mulighetene innenfor lovverket, men det ønsker åpenbart ikke Arbeiderpartiet. Så til det første spørsmålet om at Arbeiderpartiet ønsker at alle ansatte skal ha samme ordning. Ja, jeg har skjønt at man ønsker det i Arbeiderpartiet. Jeg har bare undret meg over hvorfor. Fordi dette er en kollektiv ordning, betyr jo det i utgangspunktet at alle ansatte i den samme bedriften har den samme ordningen. Det spørsmålet dreier seg om, er å utforme systemet så fleksibelt at man tar innover seg de endringer som faktisk skjer i arbeidsmarkedet. Og de er ganske store. Vi ser at flytting fra arbeidsplass til arbeidsplass, altså et mobilt arbeidsmarked, er mer fremtredende nå enn noen gang. La meg ta representanten Andersen på ordet. Han gav uttrykk for at han syns at den ytelsesbaserte ordningen var bedre enn den innskuddsbaserte. La oss si at representanten Andersen ikke hadde vært stortingsrepresentant, men ansatt i næringslivet, og hadde hatt en ytelsesbasert ordning på arbeidsplassen sin. Så ønsket han å bytte jobb. Men i sin nye jobb fikk han ikke tilbud om å fortsette med ytelsesbasert ordning, fordi lovverket der hadde pålagt bedriften å ta et valg. Og de hadde valgt innskuddsbasert ordning. Det betyr at man som arbeidstaker automatisk er forhindret fra å kunne ta med seg den ordningen som man syns er best. Den fleksibiliteten vil altså ikke Arbeiderpartiet innlemme i regelverket.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-10-19:
Jeg tror vi nærmer oss en klar enighet om at vi er veldig uenige. Det er for så vidt helt greit. Jeg er for så vidt enig i at innføringen av innskuddspensjon er et fremskritt. Det er vi enige om. Vi er alle enige om at dette er et viktig supplement nettopp for å bidra til at flere av de arbeidstakerne som i dag står utenfor og ikke har noen ordning, kan få muligheten til å få det. Men nettopp for å etablere stimuli for bedriftene til å iverksette ordninger, er det vesentlig at lovverket er utformet på en slik måte at man faktisk får det til, for i dag er det ikke et påbud for bedriftene om å etablere kollektive ordninger for sine ansatte. Det er en mulighet. Og nettopp det at det ikke er et påbud, betyr selvsagt at jo mer komplisert regelverk vi vedtar i denne salen knyttet til ordningene, jo mindre sannsynlig er det at ordningene vil bre seg i omfang, fordi de er tungvinte og vanskelige å administrere. Jeg synes for så vidt at hovedhensikten, når man skal lage denne type ordninger, må være at reglene er smidige, praktikable og anvendelige for både arbeidstakerne og arbeidsgiverne. Jeg tror man av og til låser seg litt fast i argumentet om arbeidstakerrettigheter uten at det får noen reell verdi, fordi hele samfunnsstrukturen endrer seg, og arbeidstakerne i stadig større grad enn tidligere setter makt bak kravene sine i forhandlingsposisjon overfor arbeidsgiveren. Da synes jeg at det må være en grunnleggende forutsetning at den handlefriheten ligger til rette like mye for arbeidstakerne som for arbeidsgiverne, men der er vi altså uenige.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-10-19:
Jeg skal være kort, men jeg vil veldig gjerne be finansministeren utdype litt Regjeringens synspunkter i forhold til provenyet fra omdanningen. Det er registrert at finansministeren gav uttrykk for at fordi det ikke rettslig sett, i henhold til Regjeringens vurdering, er noe i veien for å konfiskere pengene, ja, så gjør man det. Mener Regjeringen at fordi det ikke er noe rettslig i veien for det, så er det ok? Eller mener Regjeringen at den har krav på midler som for så vidt ikke er statskassen vedkommende? Det spørsmålet registrerte jeg at finansministeren ikke svarte på. En betydelig del av innvendingen som mindretallet har, er jo at det ikke er åpenbart at statskassen har rett til disse pengene. Man har altså funnet en eller annen rettslig argumentasjon som på en måte skal forsvare konfiskasjonen. Det vil jeg veldig gjerne har en utdyping av, særlig fordi det er kommet svært gode forslag og grunner til hvordan man kan benytte provenyet på en annen og hensiktsmessig måte. Jeg registrerer at finansministeren har en viss bekymring over at dette er så store midler. Mener man da at fordi dette er så store midler, så er statskassen bedre skikket eller bedre egnet til å forvalte disse pengene, enn en børsstiftelse som skal bruke dette på forskning, utdanning og informasjonsarbeid? Jeg vil veldig gjerne at statsråden utdyper dette litt nærmere.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-10-19:
Vi støtter annet ledd.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-10-19:
Representanten Jensen har nå to ganger i løpet av dette ordskiftet gitt uttrykk for at hun ikke forstår Arbeiderpartiets holdning f.eks. til det som var tema her nå, nemlig hvorfor vi er opptatt av at alle ansatte i en bedrift skal ha den samme ordningen. For det er det det gjelder. Fra Arbeiderpartiets side mener vi at det er et poeng at folk som jobber i den samme bedriften, skal ha den samme pensjonsordningen, enten en ytelsesbasert – som vi syns er det beste for arbeidstakerne – eller en innskuddsbasert, som vi behandler her nå, og som er bedre for arbeidstakerne enn ingenting, det som er alternativet i dag. Men vi syns altså at det er et poeng at ansatte i den samme bedriften har den samme pensjonsordningen. Og kan det være så vanskelig å forstå det? Er ikke det at folk blir behandlet likt, med de samme reglene og de samme ytelsene i pensjonsordningen, et bidrag til at næringslivet kan fungere godt? Det er det ene. Det andre er representanten Jensens harselering over at vi sier en skal kunne være tilmeldt en ordning mens en er ute som AFP-pensjonist. Grunnlaget for at vi mener at AFP-pensjon har en litt annen stilling enn en hvilken som helst annen pensjon, er at AFP er et resultat av lønnsforhandlinger. Det er altså et forhold mellom arbeidsgiver og arbeidstaker, der det innenfor forsvarlige lønnsrammer har blitt prioritert at noen kan få lov til å gå av tidligere når de trenger det. Ser ikke representanten Jensen at det i større grad er å gripe inn i avtaleforhold mellom partene enn at en skulle ha rett til å være tilmeldt hvis en er ute på en hvilken som helst annen pensjonsordning?
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-10-19:
Jeg vil for det første bemerke at jeg, når jeg er ute i det private næringslivet og ikke her på Stortinget, er underordnet noe som heter skogpensjon. Jeg tror ikke jeg skal stille representanten spørsmål om det. Den er for øvrig avviklet. Men jeg vil bore lite grann i det som skjer hvis jeg som arbeidstaker har en ytelsesbasert pensjon, skifter jobb og begynner i et firma som har innskuddsbasert pensjon. For det første er det jo det å si at det firmaet som da ville hatt en innskuddspensjon, med veldig stor sannsynlighet ville vært et av de selskapene som i dag ikke har noen pensjonsordning. Så vi er enige om at det er et framskritt at det blir mulighet til å ha innskuddsbaserte ordninger. Men problemet er jo – som representanten Jensen sier – at mange i dag bytter arbeid. Og hvis vi skal følge opp det systemet som representanten Jensen nå argumenterer for, kan vi få et system der veldig mange som jobber i de samme bedriftene, har forskjellige systemer ut fra hvilken arbeidsgiver de kom fra. Jeg tror at det her ikke er mulig å komme fram til en enighet. Her er det rett og slett forskjell i syn. Vi mener at i kollektive avtaler skal arbeidstakerne behandles likt ut fra den arbeidsgiver de er hos i dag. Man kan vel bare konstatere at den likheten er ikke Fremskrittspartiet spesielt opptatt av.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-10-19:
For det første var representanten Djupedals innlegg i noen grad en kombinasjon av uenighet med hensyn til forslaget og det som det da har blitt flertall for i komiteen. Eksempel på det siste var flertallet for såkalt parallellitet. Det er vi enige om ikke er noen god løsning, at Regjeringens forslag var bedre. Og det er derfor, som vår hovedtalsperson sa, at forslaget på en del områder har blitt svekket i forhold til Regjeringens forslag. Men så var også representanten Djupedal inne på enkelte deler av forslaget som han mente gikk i feil retning. Det må bero på en alvorlig misforståelse når representanten Djupedal formulerer det slik at det nå blir åpnet for forskjellig innbetaling for kvinnelige og mannlige ansatte i pensjonsordninger. Det gjelder jo forsikringsprinsippene, som er slik i dag at de faktisk tar hensyn til hvor lang gjennomsnittlig levealder som er beregnet. Det som er nytt i forslaget fra Regjeringen, og som er understreket i merknadene, er faktisk som punkt 1 at det er satt i gang et arbeid fra Regjeringens side for å finne løsninger på det som jeg er helt enig med representanten Djupedal i er et problem, og som punkt 2 at det blir åpnet for muligheter allerede nå til å avtale at en skal ha såkalt gjennomsnittlige satser, altså solidariske løsninger, slik vi for så vidt kjenner det fra KLP-systemet i dag. Så når representanten Djupedal presenterer det som at det på en måte blir åpnet for diskriminering, er det vel slik at nei, tvert imot, det blir tatt noen skritt bort fra det. Når det gjelder spørsmålet om ti års avtaleperiode, har vi gått inn for at perioden ikke skal være kortere enn ti år, ut fra ønsket om å åpne mulighet for flere til å få pensjon. Det er det som er hensikten – og som jeg lurer på om representanten Djupedal ikke er enig i: Med de svakheter forslaget eventuelt måtte hatt, er det en lang rekke arbeidstakere som nå får mulighet til å få pensjonsordninger, som ikke tidligere har hatt det.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2000-10-19:
I Ot.prp. nr. 71 prøver departementet, og dermed Regjeringa, å dyssa ned effekten av kjønnsdiskriminerande premiefastsetjing. Regjeringa prøver å forsvara at det er naturleg og rett at premien for kvinner skal vera høgare enn premien for menn. Kjønn og alder blir løfta fram som einaste element som kan gje grunnlag for ein differensiert premie. Det skal vera kjent at det er ulike risikoprofilar i ulike yrke som igjen gjev ulik levealder, ulike livsstilar gjev statistisk ulik levealder. Personleg meiner eg ikkje at dette er element som skal leggjast til grunn ved premiefastsetjing, men eg er noko forundra over at departementet, og dermed Regjeringa, løftar fram berre alder og kjønn som dei einaste relevante variable storleikane som skal påverka premiefastsetjinga. Tidsavgrensa yting i staden for livslang yting strekar ytterlegare under det same faktum. Me hugsar veldig godt den sterke offentlege debatten i Arbeidarpartiet i sommar om dette punktet. Då vart det sagt veldig sterkt at det skulle ryddast opp i dei kvinnefiendtlege haldningane. Me ser ikkje noko resultat, og eg lurer litt på kva det er som har skjedd. Har Regjeringa valsa ned den tendensen til opposisjon som var i regjeringspartiet, og fått gjennomslag for sitt syn i eit samarbeid med Framstegspartiet og Høgre? Og så gjorde statsråden eit lite besøk i sentrum og viste til det som skjedde med vår regjering då me la fram lov om føretakspensjon. Ja, det er korrekt at den var ikkje god. Men det regjeringspartia gjorde, i motsetnad til det som skjer i dag, var at me sa at dette er ikkje godt nok. Og så hadde me eit anna standpunkt. Me retta opp dette då det kom til Stortinget. Me våga å stå på det. Og det er vårt standpunkt i dag – i motsetnad til det me registrerer her i salen.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2000-10-19:
Eg trur det er ei misforståing!
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2000-10-19:
Eg skjønar veldig godt at finansministeren vel å snakka om noko anna enn det som eg spurde om i min førre replikk. La meg først slå fast at sentrumspartia i vår argumenterte for det same som dei argumenterer for i dag. Det har ikkje skjedd noka endring i våre standpunkt. Men det som eg ikkje fekk svar på, var spørsmålet om kva det er som har skjedd, og eg viste då til den interne debatten som offentlegheita vart gjord delaktig i i sommar, som gjekk på at det i innskotspensjonslova er tydelege kvinnefiendtlege element som ein vil rydda bort. Me høyrde ikkje noko meir til dette, det har forsvunne heilt, og me ser at det er i ferd med å danna seg eit fleirtal for det som var Regjeringa sitt opphavlege syn, i eit samarbeid med Høgre og Framstegspartiet. Det er for så vidt greitt, ein står fritt til å gjera kva ein vil, men me stiller oss litt undrande, for eg skjønar ikkje heilt at det skal vera behov for nye utgreiingar for å bringa klårleik i dette, det kan gjerast så enkelt som at ein stemmer imot forslaget om § 5-3 andre ledd, som opnar for denne kjønnsmessige differensieringa i premien. Eg skjønar ikkje at det skal vera behov for ytterlegare utgreiingar om dette.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-10-19:
Representanten Sørfonn har redegjort for de områder der sentrum både er med på å utgjøre et flertall og er med i endringer i forhold til det lovforslag som er framlagt fra Regjeringens side. I og med at alle sentrumspartiene står samlet, skal jeg ikke redegjøre for det på nytt, men ganske kort få lov til å si at også jeg er glad for at vi i dag får en pensjonsordning som medfører forbedringer i forhold til dagens situasjon. Enhver ny pensjonsordning som gjør at mange av de over 900 000 arbeidstakerne som i dag ikke har pensjonsordning, kan komme til å få det, vil være en forbedring i forhold til dagens situasjon. For Senterpartiet har det vært viktig å gi disse arbeidstakerne et tilbud og en mulighet til å kunne skaffe seg pensjonsytelser utover folketrygdens ytelser. Slik som utviklingen i folketrygden har vært, vil alle med gjennomsnittlig industriarbeiderlønn få en nedgang i levestandard som pensjonister dersom de ikke har vært medlemmer i pensjonsordning eller har spart på annen måte. Denne loven gjør det enklere å sikre seg en bedre pensjon. Det som imidlertid overrasker meg noe, er det grep som Arbeiderpartiet har valgt å gjøre, hvor man nå gjør det dyrere for næringslivet å ansette kvinner. Konsekvensene av loven som Odelstinget behandler i dag, er at Arbeiderpartiet med støtte fra Fremskrittspartiet og Høyre gjør kvinnelig arbeidskraft dyrere enn mannlig. Når det åpnes for at man kan ta høyere premier fra kvinner enn menn, er dette et brudd med det Arbeiderpartiet har stått for tidligere. Enda svakere blir begrunnelsen for det man gjør når Arbeiderpartiet samtidig vil begrense utbetalingen til ti år. Senterpartiet ønsker en likebehandling av kvinner og menn. Det at Arbeiderpartiet bare vil strekke seg til å utrede kjønnsnøytrale premier på en bred basis, er en mager trøst når Stortinget i dag faktisk har sjansen til å fastslå prinsippet om likebehandling av mann og kvinne ved innbetalinger i disse pensjonsordningene. Jeg savner også en begrunnelse for at man vil begrense pensjonsutbetalingen til ti år. Når 900 000 arbeidstakere i privat sektor endelig kan få et tilbud om tilleggspensjoner utover folketrygdens ytelser, skal man altså begrense det med en utbetalingstid på ti år, som også avviker fra andre pensjonsordninger man har, og som gjør at pensjonister etter fylte 77 år får dårligere ytelser enn det de ellers ville ha. Det er merkelig at man velger det grepet til tross for at man har bedt om å få gjort utredninger i neste omgang.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-10-19:
Jeg viser til innlegget fra Lars Gunnar Lie, som har redegjort for de områder hvor sentrum står samlet. Jeg viser også til innstillingen, hvor Senterpartiets standpunkt i de ulike spørsmål framgår. Jeg skal derfor nøye meg med å kommentere et par forhold. Med jevne mellomrom dukker diskusjonen om innsidehandel, manglende tillit og for svak kontroll med børsens virksomhet opp. Investorer – også store investorer – klager på manglende kontroll, bl.a. med innsidehandel. Og børsen på sin side klager på Kredittilsynet, over at for få av de saker som oversendes, ender i reaksjoner. Tillit til børsen er helt avgjørende for den virksomhet som børsen skal drive. Verken børsen, næringslivet, investorer eller samfunnet er tjent med et kapitalmarked som er preget av holdninger som at vi er så få i dette landet, som har vært en gjenganger i enkelte kretser i det aller siste. Hvis ikke håndhevelsen av regelverket oppfattes som effektiv av markedet, og dersom risikoen for å bli oppdaget hvis uregelmessigheter foregår, ikke er tilstrekkelig stor, kan det lett gå mot en utvikling hvor tilliten til børsen svekkes stadig mer. Dette er ingen av oss tjent med, og det er derfor nødvendig å ha en streng kontroll og et strengt tilsyn med virksomheten i verdipapirmarkedet og ved Oslo Børs. Jeg er derfor glad for at innsidereglene blir gjennomgått, og at det også er tilslutning til vårt ønske om å få til en vurdering av opprettelse av et aksjetilsyn. Jeg tror dessverre det er en helt nødvendig vei å gå. Og når jeg sier dessverre, er det fordi vi på en rekke områder har ulike tilsyn, men på dette området har vi altså sett en utvikling i den senere tid som etter min oppfatning i aller høyeste grad rettferdiggjør opprettelsen av et slikt aksjetilsyn. Senterpartiet og SV står sammen om et forslag om å opprettholde børsen som en selveiende stiftelse. Etter min oppfatning er det viktig å ha en nasjonal børs. En omdannelse til et allmennaksjeselskap vil etter min oppfatning lett føre til at børsen i løpet av noen år ikke lenger er en nasjonal børs, men en del av f.eks. en nordisk børs. Det er en utvikling vi ønsker å motvirke. Det er ikke sannsynliggjort noen gevinst ved omdannelse til et aksjeselskap som vi har funnet er tungtveiende nok argument for å gjøre et slikt grep. Senterpartiet ønsker derfor å videreføre børsen som en selveiende stiftelse, og jeg vil på det grunnlag ta opp det forslag der vi er medforslagsstiller.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-19:
Det var synd at det bare er Bastesen som støtter det! Men da må jeg ta det opp.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-19:
Vi har vært positive til at man utvider ordningen med pensjoner med skattefavorisering. Vi tror at folketrygden i seg selv over tid ikke vil være nok. Derfor har vi også gått inn for både foretakspensjon og nå også innskuddspensjon. Men dette er altså ordninger med skattefavorisering, som gjør at Stortinget bør stille absolutte krav til hvordan slike ordninger skal utformes. På mange viktige felt går denne innstillingen i feil retning. En del av det ligger i proposisjonen, som hr. Andersen riktig påpeker, en del er gått i enda mer feil retning gjennom behandlingen i komiteen. Og det overrasker jo meg at Arbeiderpartiet på det punktet Andersen nå tar opp knyttet til kvinners rettigheter i den innskuddsbaserte pensjonsordningen, ikke er med på å forbedre det. Det er altså særlig på to viktige felt åpenbart at det går i feil retning. I USA har man en egen lov som regulerer premieinnbetalingen, som gjør at man ikke kan diskriminere ut fra det hensynet som Arbeiderpartiet her har gått inn for, nemlig at man kan ha ulik premieinnbetaling for kvinner og menn. Bakgrunnen for det er at kvinner gjennomsnittlig har høyere levealder – og det er for så vidt riktig. Men det er klart at det er fullt mulig hvis man ønsker likestilling, å fjerne den type diskriminerende bestemmelser. Det andre er tiårsregelen. Siden kvinner statistisk lever lenger enn menn, vil det igjen bety at det rammer kvinner hardere enn menn. Dette er to helt opplagte likestillingspolitiske perspektiv som Arbeiderpartiet altså har glemt eller mistet på veien. Og jeg er meget forbauset over at Andersen til og med tillater seg å ta en replikk, som om vi på en måte ikke skulle være enige. I forbindelse med velferdsmeldingen var vi enige om de solidariske grunnprinsipper for hvordan pensjonssystemet med skattefavorisering skulle utformes. Men jeg registrerer dessverre at Arbeiderpartiet her har gått i motsatt retning. På disse to felt hadde det vært mulig for Arbeiderpartiet å skape flertall sammen med sentrum og SV hvis man hadde ønsket, men de har altså dessverre alliert seg med Høyre og Fremskrittspartiet. Og det gjør at vi får en dårligere innskuddspensjon enn vi ellers kunne ha fått for mange av landets kvinner som kanskje kommer inn under ordningen hvis bedriftene tegner den type ordning.
Lars Sponheim (Venstre), 2000-10-19:
Ut fra interessen for denne debatten skulle en tro dette ikke var en stor sak, men det er det. Når Odelstinget senere i dag fatter de vedtak som det ligger an til blir gjort, passerer vi en viktig milepæl i det norske pensjonssystemet, fordi det gir bedre muligheter for alle i privat sektor til pensjonsavtale gjennom arbeidsgiver. I dag står, som nevnt i debatten, 850 000 lønnstakere uten tjenestepensjonsordninger, ca. 2/3 av alle de ansatte i privat sektor. Gjennom innføring av innskuddspensjon vil disse kunne få et godt pensjonstilbud. Innskuddsbasert pensjon vil kunne gi mer forutsigbare og fleksible pensjonsavtaler, som vil være bedre tilpasset den enkelte arbeidstakers pensjonsbehov. Venstre og komiteen har i arbeidet lyttet til arbeidslivets ønsker, og dermed får vi en fleksibel ordning. Den er blitt mindre byråkratisk og detaljregulert enn det opprinnelige forslaget. Flertallet i komiteen har gått inn for enkelte endringer i Regjeringens forslag og ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag til endringer. Flertallet går bl.a. inn for å åpne for muligheten til kombinerte og parallelle ordninger. Dette har vært ønsket fra mange av høringsinstansene og gir bl.a. mulighet til å kombinere ytelsesbaserte og innskuddsbaserte ordninger. Flertallet ønsker også en vurdering av om innskuddspensjon kan legges på toppen av ytelsesbasert pensjon. Videre ønsker flertallet å legge opp til mer fleksible ordninger når det gjelder investeringsvalg. Avkastning over tid bør være det sentrale, ikke årlig garanti. Det bør være mulig å velge investeringsporteføljer med lavere risikoprofil ved slutten av arbeidslivet, slik at ikke risikoen når man nærmer seg pensjonsalder blir for stor. Det bør også legges opp til fleksibilitet slik at innskuddene kan variere ut fra foretakets økonomi. Videre at det må være skattemessig likebehandling mellom innskuddspensjon og ytelsesbasert foretakspensjon. Det bør være større mulighet for overgangsordninger enn det departementet går inn for. Spesielt vil en del eldre arbeidstakere kunne komme dårligere ut av en ordning med manglende fleksibilitet. Flertallet går derfor inn for adgang til å lukke ordninger for nye arbeidstakere slik at de som i dag er inne i en ytelsesbasert ordning, kan stå i ordningen fram til pensjonsalder. Sentrumspartiene og SV står sammen om at ordningen ikke skal forskjellsbehandle kvinner og menn. Dette er et viktig likestillingsspørsmål, slik representanten Djupedal nettopp var inne på. Det er også uheldig hvis kvinnelig arbeidskraft blir dyrere enn mannlig arbeidskraft. Sentrum og SV går derfor inn for like premier for kvinner og menn. Sentrum og SV står også sammen om livslang utbetaling. Bortfall av inntekt er livsvarig, og derfor bør også pensjonen være livsvarig. I tillegg kommer det også her inn et viktig likestillingsperspektiv i og med at kvinner normalt lever lenger enn menn.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-10-19:
Jeg mener at det er klart ønskelig å vurdere å få et system hvor en kan bygge på kjønnsnøytrale premier, og det har jeg som statsråd startet et arbeid for å iverksette. Det startet ikke under den forrige regjering. Den forrige regjering la til grunn gjeldende bestemmelser i forsikringsvirksomhetsloven som legger til grunn at premiene skal avspeile bl.a. forventet levealder. Det innebærer at man legger til grunn at det er en ulik forventet levealder for menn og kvinner. Det ligger også til grunn i lov om foretakspensjon, og så vidt jeg kan registrere, var representanten Sørfonn medlem av finanskomiteen da lov om foretakspensjon ble behandlet. Og ved behandlingen av lov om foretakspensjon er det prinsippet lagt til grunn, så langt jeg har oversikt over, både fra Regjeringen og fra Stortinget. Det er også det som ligger til grunn for dagens lov om foretakspensjon, og den ble som kjent fremmet av regjeringen Bondevik. Det som er forskjellen mellom de to ordningene, er at lov om foretakspensjon legger til grunn en forventet utbetaling, og legger til grunn at innbetalingene justeres i forhold til det. Men der er det altså slik at det enkelte foretak som omfattes av lov om foretakspensjon, i dag betaler en høyere premie for kvinner enn for menn basert på lovforslaget fra regjeringen Bondevik. Derfor synes jeg det er noe forunderlig når representanter som den gangen var de sterkeste advokater for forslaget fra den daværende regjering, i dag mener at det er så sterkt avvikende hensyn i forhold til at den nåværende lov bygger på det samme prinsipp. Jeg snakker da ikke om lengden for utbetaling, men om prinsippet for innbetaling, som ligger til grunn i den samlede forsikringsvirksomhetslovgivningen. Så har det skjedd at denne regjering faktisk har grepet fatt i dette. Vi vil oppnevne et utvalg som skal gå gjennom spørsmålet om kjønnsnøytralitet i forhold til pensjoner. Men dette er ikke noe nytt. Dette er noe som ligger til grunn i det lovverk som den tidligere regjering har administrert, og som det altså nå er grepet fatt i fra den nye regjering. Derfor er jeg svært forundret over den argumentasjonen som føres fra sentrumspartienes side.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-10-19:
Jeg er glad for at representanten Brende gir uttrykk for tilfredshet over at lovforslaget ble fremlagt slik at komiteen kunne behandle det på et så tidlig tidspunkt av sesjonen. Men la meg også si at jeg legger til grunn at vi tar sikte på å iverksette loven fra 1. januar. Vi vil på det tidspunkt neppe ha ferdig alle de utredninger som knytter seg til de avvikende syn som flertallet har gitt uttrykk for, men jeg antar at det ikke vil være til hinder for å iverksette loven som helhet. Så får vi heller komme tilbake til en del av enkelthetene, antakeligvis til våren. Noe kan vi kanskje klare å få avklart også før nyttår. Men de fleste elementene vil kunne ivaretas på ulike måter selv om man iverksetter loven fra 1. januar. Representanten gir uttrykk for at nullgarantien vil kunne virke begrensende. Jeg har ikke problemer med å forstå at uten en nullgaranti vil ordningen virke mer attraktiv for arbeidsgiverne. Det er helt åpenbart. Men her blir problemstillingen attraktiviteten for arbeidsgiver i forhold til den tryggheten som arbeidstakerne skal ha når det gjelder pensjonskapital. Da har Regjeringens vurdering vært at man måtte legge sterkest vekt på at arbeidstakerne skal ha trygghet for pensjonskapital, og også slik at det må være en sammenheng mellom det ansvar man tar for et mulig tap i forhold til mulighetene for avkastning. Denne balansen mener vi ville være best ivaretatt ved å ha en nullgaranti. Ellers har man når det gjelder nullgarantien, mange av de samme problemstillinger som i spørsmålet i forhold til kombinerte løsninger. Spørsmålet blir da hva man får av uttrykk for synspunkter i høringen. Er det arbeidsgiversiden og forsikringsselskapene som gir uttrykk for synspunkter, eller er det arbeidstakerne, som ønsker sikkerhet for sine penger? Jeg har vanskelig for å tro at hovedtyngden av arbeidstakere har gitt uttrykk for at de ikke ønsker nullgaranti, og at de ønsker kombinerte løsninger. Tvert imot vil jeg tro at det snarere er fra arbeidsgiversiden det synspunktet er uttrykt, og da vil jeg vise til det som bl.a. representanten Øye sa, at vi fra Arbeiderpartiet og Regjeringens side mener at det er viktig å sikre likebehandling og en størst mulig trygghet for arbeidstakernes pensjonskapital.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-10-19:
Når det gjelder Arbeiderpartiets stortingsgruppes syn, er det naturlig å reise det spørsmålet til Arbeiderpartiets stortingsgruppe. Jeg registrerer at stortingsgruppen har stilt seg bak Regjeringens forslag. Mitt spørsmål er like fullt: Har sentrumspartiene gjennom regjeringen Bondevik fremmet lov om foretakspensjon? Ja, det har de. Bygger lov om foretakspensjon på kjønnsulike premier? Ja, det gjør den. Har regjeringen Bondevik administrert forsikringsvirksomhetsloven? Ja, det har den. Bygger forsikringsvirksomhetsloven på kjønnsulike premier? Ja, det gjør den. Har regjeringen Bondevik nedsatt noe utvalg eller lagt fram noe forslag om å endre systemet med kjønnsulike premier? Nei, det har den aldri gjort. Da er mitt poeng at det som denne proposisjonen bygger på, er nøyaktig det samme prinsipp som norsk forsikringslovgivning bygger på. Det som er forskjellen, er at denne regjeringen har varslet at vi ønsker en gjennomgang av kjønnsulike premier, og mitt siktemål er å få vurdert om det er mulig å gjøre endringer i forhold til det. Så gir representanten Sørfonn uttrykk for at man her åpner for et prinsipp, og man kan bare stemme mot den og den paragrafen. Nei, det er ikke slik. Den samlede norske forsikringslovgivning hviler på det grunnprinsipp at premiene skal gjenspeile bl.a. forventet levealder. Så det representanten Sørfonn egentlig er ute etter, er en endring av det grunnleggende prinsippet. Og igjen blir altså problemstillingen: Ved å stemme mot denne paragrafen i denne loven ville man ikke endre den loven som representanten Sørfonn har stemt for, nemlig lov om foretakspensjon, som bygger på kjønnsulike premier i dag, hvor man betaler mer for kvinner enn for menn. Og da blir det litt skinnmanøver det som sentrumspartiene her driver med, i forhold til at Regjeringen faktisk har startet et arbeid for å få gjort denne endringen. Men det er noe mer som skal til enn å stemme mot denne ene paragrafen.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-10-19:
Nå var dette riktignok et innlegg og ikke en replikk, men jeg syns likevel det kan være hensiktsmessig å kommentere det. Jeg har respekt for det som representanten Brende sier om at det er viktig å ha en ordning som gjør at den blir benyttet – det er jo en årsak i seg selv til at man fremmer forslag om lov om innskuddspensjon. Men jeg må samtidig få lov til å minne om at det ikke er noe pålegg om at man skal velge en ordning med investeringsvalg hvor foretaket foretar investeringsbeslutning. Det er altså et av de alternativene som foreligger. Det er knyttet en risiko til det, men det er også knyttet en mulig gevinst til det. Og det kan selvfølgelig resultere både i høyere og lavere avkastning enn det som oppnås i ordninger hvor kapitalen forvaltes som en del av institusjonsalminnelige forvaltninger. Mitt poeng er imidlertid at ansvaret for investeringsvalget og risikoen knyttet til avkastningen bør henge sammen. Jeg vil nok uttrykke en bekymring for at man har løst opp det båndet i det standpunkt som representanten Brende her argumenterer for. I ordninger hvor foretakene har investeringsvalget, er det etter min oppfatning viktig at foretaket og medlemmene har sammenfallende interesser knyttet til forvaltningen av ordningen – slik representanten Øye beskrev på en veldig god måte i sitt innlegg – og ikke slik at man har en situasjon hvor arbeidsgiver har en fordel knyttet til mulig avkastning, knyttet til å ta en høyere risiko, mens det er arbeidstaker som bærer den reelle risikoen hvis det skulle vise seg at man lider tap. Derfor mener jeg at det er en bedre ordning den Regjeringen har lagt til grunn, med en nullavkastningsgaranti. Den ville ha gitt større sikkerhet for arbeidstakerne. Jeg registrerer at komiteen har et annet syn på det.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-10-19:
La meg først reservere meg mot bruk av ordet konfiskasjon, som jeg ikke kjenner meg igjen i i forhold til det tema vi her diskuterer. Det er to forhold som her er vesentlig. Det ene er det rettslige grunnlaget. Det mener vi er avklart, og at det ikke er noe til hinder for den framgangsmåte som Regjeringen har foreslått. Det andre er spørsmålet om det er hensiktsmessig eller riktig å gjøre det. Regjeringens samlede vurdering er altså at de midlene riktigst bør tilfalle statskassen, og der inngå i den samlede prioritering som legges til grunn. Jeg konstaterer at et flertall i Stortinget også legger til grunn det som et utgangspunkt, men at det er en vurdering at noe av midlene skal kunne disponeres til nærmere angitte formål. I den utstrekning det blir vedtatt i dag, tar jeg selvfølgelig det til etterretning. Når det gjelder størrelsen på beløpet, er jo dette et beløp som er lagt inn på Tilfeldige inntekter i budsjettforslaget for 2001, slik at også disponering av deler av midlene har som konsekvens at bevilgningen på posten Tilfeldige inntekter blir tilsvarende mindre.
Bent Høie (Høyre), 2000-10-19:
Jeg stemte feil når det gjelder forslaget fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, jeg skulle ha stemt imot.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-22:
Jeg tillater meg å foreslå Per Ove Width.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-22:
Jeg har et spørsmål til statsminister Jens Stoltenberg angående arbeidsinnvandring. Etter mange år hvor vanlige arbeidstakere var i en svak forhandlingssituasjon fordi vi hadde en enorm arbeidsledighet, har vi nå kommet i en situasjon hvor arbeidstakerne er noe sterkere. Det kan av og til være flere jobber å velge mellom, og enkelte bedrifter sier de derfor gjerne vil svekke arbeidstakernes posisjon. Hittil har Arbeiderpartiet stått imot krav om økning av arbeidskraftinnvandringen. Tidligere arbeidsdirektør ville ha 40 000 arbeidstakere, nærmere 60 000 mennesker, pr. år til dette landet. Høyre har fremmet forslag om fri arbeidsinnvandring, og i budsjettavtalen går også nå Arbeiderpartiet inn for økt arbeidskraftinnvandring. Kan statsministeren opplyse om hvor mange nye konkurrenter på arbeidsmarkedet vanlige arbeidsfolk i Norge kan forvente å få i årene som kommer med arbeiderpartiregjeringens politikk?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-22:
Jeg konstaterer at jeg ikke fikk noe svar på spørsmålet om antall. Tidligere arbeidsdirektør har snakket om 40 000. Hvis man også tillater, slik det ligger i kortene fra Regjeringen og mellompartiene, at arbeidstakerne har med seg familie, vil man i hvert fall kunne plusse på 50 pst., og da har arbeidsdirektøren snakket om 60 000 mennesker – som skal skaffes bolig, og barn skal skaffes skole. Har Regjeringen tenkt å utrede de langsiktige konsekvenser av en betydelig økning? Er det slik å forstå at Regjeringen ikke anser denne budsjettavtalen for egentlig å bety noe nytt, etter at sentrumspartiene har tillagt dette punktet stor vekt og her forventer en endring i Regjeringens politikk? Kan vi få en forklaring fra statsministeren: Hvor mange er Regjeringen beredt til å ta imot, og hvorledes vil det svekke posisjonen for vanlige arbeidsfolk i dette land når det blir konkurranse med nye arbeidstakere fra andre land?