Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-02-22:
Jeg vil starte der min kollega representanten Nesvik sluttet, at norsk havbruksnæring i all hovedsak er en suksesshistorie. Jeg har inntrykk av at statsråd Berg-Hansen er enig i at det i hovedsak er en suksesshistorie. Det er ikke alltid jeg får det inntrykket når forvaltningen uttaler seg, og det hadde kanskje heller ikke vært noe problem hvis regjeringskollegiet og de andre statsrådene hadde vært like tydelige på at dette er en suksesshistorie. Jeg synes for så vidt også at det understrekes når en del av det parlamentariske grunnlaget i dag, representanten Alf Egil Holmelid, sammenlikner dette med en cowboybransje og industrien på 1960-tallet. Det er altså sånn at havbruksnæringen er underlagt 60 lover og forskrifter. Vi har tilsyn fra fiskeridirektorat, mattilsyn, arbeidstilsyn, Klif og forskjellige veterinære kontrollorganer. Dette er ikke noen cowboynæring, selv om de har noen utfordringer. Så til luseforskrifter. Da jeg begynte å jobbe med villlaks i 2005, forsøkte jeg å få regjeringen og daværende statsråd Helga Pedersen til å gjøre noe med det, men ingen ting skjedde. Vi forsøkte å få til innstramminger. Under den nye statsrådens ledelse er luseforskriftene revidert og innstrammet flere ganger, noe som selvfølgelig var helt riktig og viktig, men det tok sin tid, og med mye engasjement fra Stortinget, før noe skjedde. Teknisk forskrift ble vedtatt i 2004 etter påtrykk også fra næringen, og nå er vel alle anleggene underordnet ny forskrift for noen år tilbake. Det går på mange måter riktig vei. Men Snorre Serigstad Valen, som også er en del av det parlamentariske grunnlaget til regjeringen, uttaler til Adresseavisen 18. februar at han ønsker et forbud mot dagens havbruksteknologi. Da mener jeg at vi går for langt, og særlig når man baserer det på en rømming fra SalMar. Det trønderske, Frøya-baserte oppdrettsselskapet SalMar vil nok næringen på mange måter anerkjenne som en pådriver for miljøhensyn og bærekraft i næringen. Dette er ikke bare én suksesshistorie – det er mange suksesshistorier. Da jeg begynte å jobbe med villaks i 2005, talte man antall rømte laks. I dag teller man oppdrettslaks i elven, og det er bra. Vi vet at ett av de fremste forskningsmiljøene på villaks i verden er Norsk institutt for naturforskning i Trondheim, og de sier at i underkant av 4 000 laks av dem som har rømt fra SalMar-anlegget, vil returnere til norske elver. Det er dramatisk. Det er i underkant av 1 pst. av det samlede innsiget til norske elver på ett år. Men det er altså ikke snakk om at 175 000 oppdrettslaks står i kø for å komme inn i norske elver. Dette vet vi i dag. I 2005 visste vi ikke det. Men nå teller vi altså laksen der den gjør skade. Det mener jeg er et framskritt for forvaltningen. Dette arbeidet med å gjenfiske laksen gjøres i all hovedsak av frivillige. Det gjøres ikke i tilstrekkelig grad, og det har en kostnad som i dag bæres av aktører som på en måte ikke har hatt ansvaret for rømmingen, og som heller ikke mottar skatteinntektene fra oppdrettsnæringen. Så jeg tror at for å få en bedre virkelighetsforståelse av dette, altså mer forskning på hvor mye laks som kommer tilbake, må vi øke gjenfisket i elven. Og, selvfølgelig, når fisken blir gjenfisket, kommer den heller ikke opp i elven og gyter. For problemet med rømt oppdrettslaks, sett fra et biologisk perspektiv, er jo faktisk at laksen gyter i elven, og så lenge vi klarer å unngå at den gjør det, enten ved at den sulter i hjel i havet, eller at den blir fisket opp, så gjør den heller ikke skade. Så til den tredje suksesshistorien. Det er forskning. Vi har i Norge flere verdensledende miljøer, både knyttet til villaks og oppdrettslaks. Det er to forhold som gjør at oppdrettslaksen skaper noen utfordringer for villaksen. Det ene er lakselus, og det andre er rømming. Begge de forholdene kan forhåpentligvis enkelt løses gjennom økt satsing på forskning og utvikling innen disse feltene. Sterile oppdrettslaks vil f.eks. ha marginal påvirkning på oppdrettslaks, akkurat som representanten Nesvik var inne på. Klarer vi å utvikle fôr som gjør at oppdrettslaksen blir immun mot lakselus, er mye av problemet løst. Vi har som parlament og nasjonalforsamling ikke lov til å velge mellom villaks og oppdrettslaks. Jeg er helt sikker på at vi kan få til begge deler, men det krever økt innsats for så vidt også fra næringen, og ikke minst fra regjeringen. Har man problemer med finansieringen, vet jeg at mange av aktørene i næringen er villig til å diskutere et miljøfond som kan finansiere både forskning og gjenfangst av fisk i elvene.