Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2008-11-25:
Som nevnt i interpellasjonen er det hvert år 15 000–16 000 mennesker i Norge som rammes av hjerneslag. I tillegg rammes ca. 5 000 av såkalt drypp, som ofte er et forvarsel om hjerneslag. Med hjerneslag menes både blodpropper og blødninger i hjernen, og dette er den største enkeltårsaken til alvorlig funksjonshemning og død. I 2006 døde 3 583 mennesker av hjerneslag i en tidlig fase etter slaget. Andelen pasienter som dør, ligger på ca. 25 pst. Men både det og graden av funksjonshemning og andre skader avhenger av om pasientene kommer fram i tide om de kommer til rett sted om de får rett behandling om alle får like god behandling om vi greier å følge med på resultater og kvalitet i behandlingen Min bekymring er at ikke alle slagpasienter i dag får den optimale behandling – at det er for stor avstand mellom hva vi kan gjøre, og hva som gjøres i de enkelte tilfellene. Det første spørsmålet er: Kommer pasientene fram i tide? For å kunne reddes og hjelpes med optimal behandling må slagrammede fram til behandlingsstedet innen tre timer. Men hvert minutt teller, så jo før jo heller. Hvert minutt i de første timene etter et slag dør én til to millioner hjerneceller. Vi trenger derfor et «kart» for hvordan alle slagpasienter i alle deler av landet skal være sikret å nå fram innen tre timer til et sted med optimal behandling. Vi har utviklet et slikt kart når det gjelder hjerteinfarkt, og der har dødeligheten gått kraftig ned i løpet av det siste tiåret. Det som er viktig å vite når det gjelder hjerneslag, er at det er farlig å begynne med en avansert medisinsk behandling i ambulansen for å løse opp propper i hjernen, for man kan ikke vite om pasienten har en blødning før man har gjort undersøkelser som man må gjøre på sykehus. Man bruker bildeteknikk til det, for ellers kan man risikere at propper forverres til blødning, eller at blødninger blir så alvorlige at det ender med en brå død. De må derfor raskt til behandlingssted – innen tre timer. Et eksempel på forbedring av dette kartet for å få denne «motorveien», slik at alle pasienter skal komme fram til behandlingsstedet innen tre timer, er at vi tar i bruk helikopter. Slik jeg har forstått det på luftambulansen, brukes det ikke eller i liten grad på slagpasienter. Her er det jo absolutt snakk om livreddende behandling. Når vi tegner et slikt kart over hvordan alle pasienter skal nå fram, må vi se på om det noen steder i landet kan tas i bruk telemedisin, at man oppretter sentre der man kan stå i direkte kontakt med avanserte miljøer som kan ivareta at pasientene får den beste behandlingen selv om de bor avsides. Det andre spørsmålet jeg stilte, er: Kommer pasientene til rett sted? Det er viktig å understreke at for å kunne foreta avansert behandling av hjerneslag, må pasientene komme til det jeg vil kalle et primært slagsenter, dvs. et senter med en akuttdel som har en absolutt døgnberedskap, hvor det inngår nevrologer og bruk av bildeteknologi som CT og MR, som det heter på fagspråket, slik at man kan få den nødvendige og nøyaktige kunnskapen om arten av hjerneslaget – om pasientens propper, blødninger og hvor de sitter – for å sette i gang en aktiv og vellykket behandling. Det er farlig å sette i gang denne behandlingen uten at man kan følge den nøye steg for steg ved hjelp av hele dette apparatet. Etter at akuttbehandlingen er foretatt, må man umiddelbart ha ressurser til å sette i gang det som kalles aktiv mobilisering, en rehabilitering i tidligfasen for å forebygge og begrense skader og funksjonshemninger f.eks. av tale- og svelgevne. Til den aktive straksmobiliseringen trenger man ved disse slagenhetene også logopeder, ergoterapeuter, slagsykepleiere, fysioterapeuter m.fl. Ifølge en undersøkelse foretatt av Norsk hjerneslagregister – de holder til i Trondheim – er det 54 sykehus som driver akuttbehandling av slagpasienter. Ifølge den undersøkelsen har ca. halvparten av disse sykehusene nevrologer, og bare 40 pst. har logopeder til bruk ved en aktiv mobilisering straks etter akuttfasen. 20 pst. av disse slagenhetene, de 54 sykehusene som driver slagbehandling, er heller ikke satt opp fullt ut for en aktiv mobilisering. For at pasientene skal få den beste behandlingen, må de komme til rett sted, dvs. de må komme til et sykehus som kan gi den optimale behandlingen. Det er altså ikke alle disse 54 sykehusene satt opp for i dag. Her handler det om liv og død, og ikke om at lokalsykehus skal kunne holde på sine pasienter. Det er derfor viktig når man tegner «kartet» for hvordan pasientene skal nå fram i tide, at det er klart, utvetydig og uten tvil at de transporteres umiddelbart, uten opphold, til de sykehusene som er satt opp som det som jeg her har definert som primære slagsentre. Jeg kjenner flere eksempler på at sykehus som ligger tett ved hverandre, altså hvor det ikke er spørsmål om avstand, likevel sorterer pasientene på forskjellige sykehus, selv om ett av dem er det stedet som er satt opp slik at man kan fungere som et primært slagsenter og drive optimal behandling. Jeg håper dette er spørsmål som departementet vil se på, knyttet til at de har satt i gang – veldig prisverdig – et arbeid med nasjonale retningslinjer for slagbehandling, som direktoratet nå jobber med. Spørsmålet om rett behandling innebærer flere ting. Det første leddet er å komme til et primært slagsenter, som må ha en veltrent, kjempedyktig og effektiv organisasjon, som det er vanskelig å ha på for mange steder. Der vil pasientene få blodproppoppløsende medisin, enten intravenøst eller satt rett inn i proppene. Men hvis man ved hjelp av billedteknikk osv. finner ut at man ikke kommer langt nok med den typen behandling på de primære slagsentrene, må pasienten videre innen to timer – dvs. innen seks–åtte timer totalt – til regionale slagsentre der man har nevrokirurgi og kan bruke kateter, som det heter, noen rør som man på en fantastisk måte kan tre igjennom blodårene for å behandle vanskelige propper og blødninger. Dette har vi ikke mange steder i landet, og det kan vi heller ikke bygge opp mange steder i landet, men det er mulig å nå fire–fem slike regionale sentre i løpet av et par timer når man på de primære slagsentrene har lokalisert problemer som ikke kan løses uten mer avansert bistand, bl.a. av nevrokirurgi. Det er viktig at en slik god behandling som vi har mulighet til å gi i Norge, kan gis alle pasienter. Det er et problem i dag at trombolyse – denne avanserte blodproppoppløsende medisinen – ikke er testet på dem som er over 80 år, og 45 pst. av pasientene er over 80 år. Det er heller ikke anbefalt å behandle de over 80 år med trombolyse. Jeg mener det er viktig at man i de nye nasjonale retningslinjene slår fast – jeg skjønner at det er avhengig av pasientens allmenntilstand om de vil tåle den typen behandling – at man må gjøre individuelle vurderinger, og man må ha god nok kompetanse på de regionale og de primære slagsentrene for å vurdere om man kan sette i gang trombolyse også for pasienter over 80 år. Det har med lik behandling å gjøre, det har å gjøre med det å vurdere mennesker individuelt og ikke som en gruppe, som det ikke er grunnlag for, slik det nå utvikler seg også blant de over 80 år når det gjelder helse. Det er mange flere ting å komme inn på her med hensyn selve behandlingsfasen når det gjelder rehabilitering ute i kommunene etter den første mobiliseringen på slagenhetene. Jeg ser av taletiden at det må vi komme tilbake til i debatten. Jeg vil komme med ett spørsmål mot slutten, og det er om vi kan følge bedre med på resultatene av og kvaliteten på behandlingen. Man har startet oppbyggingen av et nytt hjerneslagregister i Trondheim, ved St. Olavs hospital. Det er viktig. Ifølge fagmiljøer jeg har hatt kontakt med da jeg forberedte meg til interpellasjonen, viser det seg at i tyske byer er det 25 pst. som får trombolyse. I Norge tror jeg det er det området som hører til Haukeland, som ligger best an; der er det 14 pst. som får trombolyse, mens Oslo ligger ned mot 3 pst., ifølge fagmiljøene, og enda lavere er gjennomsnittet i landet. Vi må få mer kunnskap gjennom et hjerneslagregister om hvorvidt disse tallene er dekkende, hvor de ligger dårligst an, og hvordan vi kan forbedre oss og sikre alle god kvalitet, slik at flere liv kan reddes og flere mennesker kan komme ut av et hjerneslag med større funksjonsevne.