Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-06-17:
Som fremskrittspartirepresentant hadde jeg håpet på at årets jordbruksoppgjør skulle gi de nødvendige signaler om omstilling og effektivisering av det norske sløsejordbruket, men jeg tok feil. Jordbruksoppgjøret passerer Stortinget uten krav om at politikken legges om på en helhetlig, tillitvekkende og kraftfull måte. Den fremforhandlede avtale mellom organisasjonene og staten har en inntektsvirkning for bøndene på 1,1 milliard kr, og totale overføringer på ca. 12,5 milliarder kr går til friske arbeidsføre mennesker i tillegg til skjermingsstøtten. Enorme overføringer tilflyter utøvere innen en enkeltnæring, hvorav en høy prosentdel er deltids- eller hobbybønder. Hvilke andre næringer eller bransjer kan regulere seg til 12,5 milliarder kr i subsidier hvert eneste år? Hvilke andre bransjer kan motta store subsidier hvert år, samtidig som de effektivt gjennom sine organisasjoner og politiske medspillere – med noen få unntak – blokkerer for import av konkurrerende landbruksvarer som ville ført til at norske forbrukere fikk rimeligere mat? Ja, jeg bare spør. Hvordan er det mulig å lage et system der kvaliteten på produktet får begrenset betydning fordi forbrukerne ikke har noe alternativ, men må ta til takke med standardprodukter? I tillegg skal forbrukerne betale for et oppsvulmet landbruksbyråkrati som gjør sluttproduktene så dyre at norske forbrukere ofte ikke har råd til å kjøpe produktene, slik at de må dumpes i verdensmarkedet til latterlig lave priser. Vi konstaterer at jordbruksavtalen er en svært omfattende og uoversiktlig næringsavtale, en enormt komplisert affære med stort byråkrati koplet til uoversiktlige forhold, hvor kun et fåtall personer har den fulle oversikt når viktige spørsmål blir avgjort. Og i neste omgang betyr det detaljstyring av den norske bonde som er bastet og bundet på hender og føtter av tilskudds- og reguleringsordninger. Antallet tilskuddsordninger som i dag er over hundre, øker for hvert år, og hver tilskuddsordning har et detaljert regelverk. Det trengs et stort byråkrati tilknyttet Landbruksdepartementet, kommuner og fylkeskommuner til å administrere hele dette apparatet. Tusenvis av offentlig ansatte hever lønn for å holde orden på alle utbetalinger, søknader og kontroller. Behovet for omlegging er helt åpenbart. Et av målene må være å få de fleste byråkratene ut i produktivt arbeid. Resultatene av jordbruksforhandlingene betyr at skattebetalerne må punge ut med betydelig høyere beløp over skatteseddelen enn tidligere, i tillegg til at matvareprisene vil øke. Det betyr nye doser av gårsdagens politikk. Ingen andre partier enn Fremskrittspartiet er villig til å ta utfordringene med omstilling og omstrukturering. Det politiske flertall finner det mest lettvint å la tingene gå stort sett som før, og støtter den inngåtte avtale. Når det har blitt en vanlig og akseptert måte å drive landbrukspolitikk på, vil resultatene over tid bli negative som en helhet, og det er den situasjonen vi er oppe i nå. Det er helt tydelig at verken landbruksminister Gjønnes eller de øvrige partier ønsker å gjennomføre og presse jordbruket til helt nødvendige tiltak. Det ser ut som om den bestående landbrukspolitikk skal videreføres, uansett pris. Det er i så fall en kortsiktig medisin når vi vet at sentrale landbruksprodukter vil bli utsatt for et voldsomt prispress de kommende år. Behovet for strukturendringer i landbruksnæringen er overhengende og kan ikke løses med sterkere støtte over statsbudsjettet eller ved økte matvarepriser. Høyere inntekter i landbruket må komme som et resultat av økt konkurranse og mer effektive gårdsbruk. Det kan være fristende å spørre: Hvor mange negative rekorder skal settes i norsk landbruk før landbruksministeren begynner å se lyset? Og når vil Arbeiderpartiets landbrukspolitiske talsmann som snakker så varmt her om lavere priser, komme med noen konkrete forslag om hvordan man skal få dette til? Denne innstillingen omfatter ikke et eneste slikt forslag om tiltak som kan gi økt konkurranse og lavere matvarepriser. Og som han selv understreket: Det haster jo å gjøre noe med det. La meg ta noen eksempler: Grensehandelslekkasjen til Sverige vil nå en ny topp i inneværende år. I følge en OECD-rapport ligger Norge på topp, bare forbigått av Sveits, ved at norske skattebetalere belastes for mer enn 20 milliarder kr til jordbruket. Det tilsvarer 250 000 kr pr. bonde. På grunn av de enorme subsidier som sprøytes inn i norsk landbruk, er det utviklet overproduksjon for stort sett alle tradisjonelle landbruksvarer. Da vil vi sette rekord nr. 3 i år. Det vil dumpes mer enn 9 000 tonn norsk svine- og storfekjøtt i verdensmarkedet. For å ta grensehandelslekkasjen først: Vi har mer enn 1 million nordmenn som har mindre enn 1 times reisevei med bil til svenske butikker, og mange av dem valfarter til vårt naboland i øst for å handle svine-billig og opprettholde inntrykket av at svenskegrensen har utviklet seg til en eneste lang handledisk. Lover, regler og avgifter de øvrige partier har vært med på å innføre, kan ikke hindre dette. Ola og Kari Nordmann er lei av å betale Europas høyeste matvarepriser, og protesterer mot Regjeringens landbrukspolitikk ved å valfarte til Sverige. Og resultatene har vi. Ifølge prognoser vil nordmenn i år handle for 7,5 milliarder kr i Sverige, og ca. 40 pst. av dette er matvarer. Kjøtt og kjøttprodukter har blitt billigere i Sverige det siste året, påpeker det svenske statistiske sentralbyrået. Prisene på svinekjøtt er redusert med 12 pst., og den svenske bonden får under 10 kr kiloet og holder tritt med forbruket. Den fremforhandlede avtale vil bety at norske matvarer blir 1 pst. dyrere. Isolert sett kan det virke lite, men med utgangspunkt i at kjøtt, ost, smør og korn blir 10-20 pst. billigere i våre naboland de nærmeste årene på grunn av EUs landbruksreform, blir norske matvarer som er på verdenstoppen fra før, enda dyrere. I tillegg har vi utfordringene når det gjelder WTO og svensk avgiftspolitikk. Alt tyder på at det blir stadig mer attraktivt og lønnsomt å ta turen over Kjølen. Stadig nye grupper vil etter all sannsynlighet endre sitt handlemønster. Det Fremskrittspartiet ønsker, er å tvinge fram mer konkurranse i norsk landbruk, fordi en videreføring av dagens modell vil være en dødslinje for mange bønder. Man må ikke tro at sentrale landbruksprodukter vil slippe unna et voldsomt prispress de kommende år, for importvernet svekkes, dumpingeksporten må etter hvert begrenses, og svenskehandelen øker. Det er på høy tid at de selvstendig næringsdrivende i matvareproduksjonsbransjen gis muligheter og inntekter som et resultat av økt konkurranse og mer effektive bruk. Fremskrittspartiet mener driftige bønder må gis mer spillerom for egen utvikling, gjennom bl.a. å oppheve konsesjonsgrensen for ervervsmessig husdyrhold, oppheve alle produksjonsbegrensninger, avvikle restriksjoner på salg av jord- og skogeiendommer, oppheve statens forkjøpsrett for landbrukseiendommer, oppheve bo- og driveplikten og mye, mye mer. I dag er det faktisk slik at en bonde blir kriminalisert hvis han produserer stort, effektivt og billig. Det er jo idioti. Derav følger at vi ønsker å oppheve ordningen med næringsavtaler, enten det gjelder en jordbruksavtale, fiskeriavtale eller reindriftsavtale. Vi er mot å gi hele yrkesgrupper med egen virksomhet inntektsgarantier et helt år fremover. Vi snakker om selvstendig næringsdrivende som bør likebehandles med andre bransjer og bedrifter. Sentrale forhandlinger om lønn og betingelser med staten er en levning fra en annen tidsepoke. Prosessen sementerer en ineffektiv struktur og fører til store overinvesteringer. Det er tydelig dokumentert. Fremskrittspartiet vil erstatte gårsdagens løsninger med en landbrukspolitikk basert på markedsøkonomiske prinsipper som stimulerer til effektiv produksjon. Vi vil legge forholdene til rette for en nasjonal og lønnsom kvalitetsproduksjon, basert på våre klimatiske begrensninger, men også bygge på den styrke som produksjon i et av verdens reneste miljøer gir. For å få dette til er det nødvendig å føre en god økonomisk politikk gjennom satsing på infrastruktur og fjerning av hindrende lover, regler og forskrifter. Dersom overføringene reduseres i takt med omfanget av de reguleringer som hindrer landbruket i å være rasjonelt og effektivt, vil nødvendig vekstkraft bli utløst. Jeg vil ta opp forslagene fra Fremskrittspartiet, som er referert i innstillingen.