Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Jeg ønsker å trekke noen forsvars- og sikkerhetspolitiske perspektiver på den dype krisen i Europa, som en rekke talere har vært innom i denne debatten. Som mange har påpekt, er de økonomiske trendene vi nå ser, utgangspunktet for omfattende sosial uro. Dette handler jo nettopp om mennesker og ikke bare om tall. Mennesker blir fortvilet, og mennesker søker etter andre løsninger. Vi ser en alvorlig krise i den politiske legitimiteten i flere europeiske land, og vi ser en utvikling av en dyp tillitskrise. Det er et åpent spørsmål om de mange fornuftige tiltak som søkes for å løse krisen, rekker å få effekt før denne tillitskrisen er blitt så dyp at den undergraver mange av de institusjonene som i sin tid må til for å løse krisen. Dette er blitt et tema som nå også opptar forsvarsministre. På det forsvarsministermøtet som nylig fant sted i NATO, var det et helt annet alvor og et helt annet fokus på Europas egen krise enn man er vant til i de kretser. Inntil nylig var jo normen at man snakket om hvordan vi eventuelt kunne bidra til å hjelpe til andre steder, med utgangspunkt at i denne delen av verden er sikkerheten oppnådd en gang for alle. Det spørsmålet som stilles nå, er om det faktisk er riktig. Dette er en krise som rammer mange av våre nærmeste allierte. Den rammer dem på en ganske dyp måte. Det har direkte konsekvenser for forsvarspolitikken. Veldig mange av våre land, med unntak av Tyrkia, Norge og ett eller to andre, kutter nå kraftig i sine forsvarsbudsjetter. Det er en betydelig risiko for at man ikke bare kutter, men at man kutter ukoordinert, slik at den samlede reduksjonen i forsvarsevne blir enda større enn de tallmessige kuttene tilsier. Det er nemlig veldig lett å få til hvis man bevarer baser, men fjerner operativ evne – altså det motsatte av hva vi i mange år har forsøkt å få til, og også lyktes med her i landet. Det vil i sin tur føre til en redusert evne til kollektivt forsvar. Men det vil også føre til en utfordring mot det som gjennom mange generasjoner og mange tiår har bidratt til å binde alliansen sammen. Jeg tror at når historien en gang skal skrives om hva NATO bidro til, vil man fortsatt legge størst vekt på at man unngikk den tredje verdenskrig – og at man kunne bidra til å overkomme den kalde krigen, for så å rekke ut en hånd til tidligere motstandere, som så kunne bli allierte. Men det nest viktigste bidraget alliansen har stilt opp med, er evnen til å tenke sammen om forsvar og på den måten forsvare oss alle mot en renasjonalisering av forsvars- og sikkerhetspolitikken, i hvert fall blant de land som er med i eller partnere til alliansen. Det tror jeg fortsatt alliansen vil gjøre, men det er igjen viktig å stille spørsmål om i hvilken grad vi har evne til det. Vi har sett en reell reduksjon i alliansens evne til å levere på alliansens kjerneområde, artikkel 5-forsvar, ikke minst det konvensjonelle artikkel 5-forsvaret. Norge har, sammen med en del andre medlemsland, i flere år vært opptatt av å løfte den evnen, løfte fokuset på alliansens kjerneoppgaver, ikke bare i geografisk forstand – altså når det gjelder de tilstøtende områdene, enten det er Østersjøen, Middelhavet eller Nordområdene – men også det opprinnelige fokus for alliansen, altså evnen til kollektivt forsvar som gjennom å være der avskrekker andre fra å utfordre vår sikkerhet. Det er faktisk noen mørke skyer over dette, selv om det er en økende forståelse for at dette må være et hovedfokus. Alt dette inspirerer selvfølgelig meg til å bidra til at vi holder skikkelig orden i eget hus, at vi har orden på våre egne budsjetter, men aller mest at vi bruker dem slik at vi stadig får mer forsvar ut av hver krone. Det arbeider vi meget intenst med nå. Vi arbeider med ny langtidsplan for Forsvaret, som jeg kommer tilbake til Stortinget med om ikke lenge. Men dette har også en annen dimensjon, og det er hele problematikken rundt det som med det nye moteuttrykket «Smart Defence» dreier seg om å gjøre mer sammen, finne felles løsninger både på nye utfordringer, noe som vi nettopp gjorde ved å investere i et felles dronesystem, «Allied Ground Surveillance» og ved å møte gamle utfordringer på en ny måte gjennom et tettere samarbeid. De nordiske landene har gått i front. Det er stor interesse og respekt i NATO for det vi har fått til de siste årene i Norden i så måte. Vi må også ta høyde for – dette har det blitt referert til både i utenriksministerens redegjørelse og i flere kommentarer – at vår største og viktigste allierte, USA, nå retter blikket en annen vei. Det gjør de med god grunn, for sett fra Washington er utviklingstrekkene i Asia og rundt Stillehavet blitt enda viktigere enn de en gang var, og på mange måter er det helt logisk at de nå tar en slags dominans i tenkningen om sikkerhetspolitikk. Jeg har lyst til å understreke at det ikke bare er i amerikanernes verden at Asia blir viktig. Siden det altså er den samme verden, blir Asia også viktigere i vår verden. Dette må vi også forholde oss til. Men det har naturligvis noen implikasjoner for hvilken evne amerikanerne har til å bidra her i Europa. Noen europeere bekymrer seg for at amerikanerne reduserer sitt fysiske fotavtrykk, reduserer antallet baser i Europa, slik at europeerne derved må bidra med mer selv. For vår del kan denne endringen faktisk ha en positiv sum, fordi amerikanerne sier at de vil erstatte et statisk nærvær med et økt dynamisk nærvær – med andre ord forstått som et økt øvelsesnærvær i Europa. Få steder i Europa egner seg bedre til å øve enn nettopp i Norge, ikke minst i norske nordområder, og det er en stor interesse for dette. Det skjer også en grunnleggende sikkerhetspolitisk nyorientering i USA, som jeg tror vil smitte over på andre NATO-land. Man sier veldig tydelig at det fokuset som har vært på de lange, hærtunge landoperasjonene med nasjonsbyggingsformål, som vi har sett i Irak og Afghanistan, nå er på vei ut, og man har fått et nytt fokus på havene – derav sjø- og luftstridskrefter, god etterretning og tiltak i cyberdomenet. Dette mener jeg er riktig og klokt og dessuten i veldig stor grad i tråd med tenkning som vi i flere år har stått for her i Norge, i våre egne prioriteringer. Men det er klart at dette tegner et annet bilde enn det vi trodde var fremtidsbildet for bare noen få år siden. Det er veldig viktig at vi – i vårt eget arbeid med hvordan vi setter sammen vårt forsvar – husker på at Forsvaret består av mer enn basevalg og hvor man skal legge den enkelte kapasitet. Vi må også huske på hvorfor vi har dette forsvaret, og det har vi enkelt oppsummert slik: Vi skal bygge en krigsforebyggende terskel, både alene og sammen med våre allierte gjennom artikkel 5. Vi skal kunne bidra til den i vårt territorium og i våre alliertes territorium. Dessuten skal vi nå ha et internasjonalt medansvar, men rekkefølgen på disse to er at artikkel 5 og forsvaret av eget og alliert territorium kommer først. Det internasjonale medansvaret er avledet av det. Dette betyr at de utfordringene vi har pekt på lenge, både når det gjelder å ha en god og fremsynt utenriks- og sikkerhetspolitikk og når det gjelder å organisere Forsvaret i tråd med den, blir enda viktigere i en tid preget av krise hos våre allierte. Og vårt ansvar for å ta del i debatten sammen med våre allierte – ikke minst i NATO, men også i nordisk og annen sammenheng – om hvordan vi kan møte flere utfordringer sammen og på den måten flytte penger, ikke ut av forsvarsbudsjettene, men til mer operativ evne, blir viktigere enn noensinne. Slik kan vårt og våre alliertes forsvar bli en god brikke i en fornuftig og forebyggende utenriks- og sikkerhetspolitikk.