Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-01-09:
La meg først berømme representanten Ballo for det initiativet han har tatt gjennom denne interpellasjonen, som jeg opplever har som intensjon at Stortinget i større grad skal være med og diskutere premissene for helsepolitikken, noe jeg som statsråd føler er et viktig anliggende også for meg. Det skjer i disse dager svært mye i organiseringen av våre sykehus. Det er i tråd med de forventningene som er uttrykt i denne sal til reformen. Men endringene skjer ikke i et politisk vakuum. Det er en forutsetning og et krav at de regionale og lokale helseforetakene utøver sin virksomhet i samsvar med de retningslinjer Stortinget har vedtatt. Jeg mener at praksis til nå gir gode holdepunkter for at denne grunnleggende forutsetningen oppfylles. Jeg tolker representanten Ballo dit hen at han er bekymret over at helsetjenesten med sykehusreformen er underlagt for svak politisk styring og kontroll. Jeg kan forsikre representanten Ballo om at så ikke er tilfellet. Det politiske ansvaret er nå entydig plassert hos meg som ansvarlig statsråd. Det er et ansvar jeg tar svært alvorlig, inklusive det konstitusjonelle ansvaret som foretaksmodellen innebærer. Det betyr at de sentrale, overordnede beslutningene er gjenstand for behandling av eier. Innen denne rammen er det en forutsetning for å lykkes at miljøene lokalt så gis nødvendig rom for å løse sine oppgaver. Styring i smått er ikke overordnet politisk styring og bør ikke være mønsteret i denne fasen av utviklingen av helsetjenesten. De regionale helseforetakene har ansvaret for å sikre befolkningen de nødvendige spesialisthelsetjenestene også i framtiden. For å sikre dette på lengre sikt må foretakene møte de framtidige behovene, dvs. møte den epidemiologiske, den demografiske og den medisinsk teknologiske utviklingen. Det forutsetter at de regionale helseforetakene utarbeider strategiske planer for en helhetlig utforming av tjenestetilbudet, driftsmessige omlegginger og strukturtiltak i regionen. For å gi Stortinget et best mulig grunnlag for å drøfte utviklingen i spesialisthelsetjenesten har jeg igangsatt et samarbeid med de regionale helseforetakene for å lage en årlig melding som de regionale helseforetakene skal gi til departementet. Jeg tar sikte på at dette planmaterialet skal inngå i St.prp. nr. 1. Helsedepartementet vil i løpet av inneværende måned vurdere om det som et ledd i dette arbeidet bør avgis formaliserte dokumenter fra de regionale helseforetakene, herunder også hva dette bør inkludere av statusrapportering. For meg er dette nye plan- og meldingssystemet et viktig virkemiddel for en helhetlig nasjonal og politisk styring av spesialisthelsetjenesten og langt på vei en imøtekommelse av det representanten Ballo har etterlyst. Jeg deler den oppfatningen som representanten Ballo har om at ressursene skal brukes på best mulig måte. Dermed er det en målsetting at pasientbehandling skjer på rett nivå, med riktig bruk av tilgjengelige ressurser og kompetanse. Tilgjengelighet og nærhet for pasientene skal vektlegges. Det betyr at behandling i sykehus bør begrenses til de tilfeller hvor det er behov for sykehusets kompetanse og infrastruktur. Pasienter som kan behandles på annet nivå, dvs. i primærhelsetjenesten eller hos spesialist utenfor sykehus, skal tas hånd om utenfor sykehus. Det såkalte LEON-prinsippet er gammelt og velbrukt, men bør kanskje følges opp i enda større grad. God ressursutnyttelse og oppfølging av utviklingen og endringer som skjer innen helsetjenesten, krever ofte omstilling. Det kan være krevende prosesser, særlig på det lokale plan. Det er viktig at lokale synspunkter og vurderinger kommer fram og lyttes til, men særinteresser må ikke bli til hinder for omstilling som gir gode og helhetlige løsninger til beste for samfunnet og brukerne. Den samlede utviklingen har medført at behandling og tiltak som tradisjonelt har vært knyttet til sykehusene, i større grad enn hittil kan skje utenfor sykehus, enten i primærhelsetjenesten eller på et mellomnivå som f.eks. i sykestuer, i opprustede sykehjem eller såkalte halvannenlinjetjenester. Vi har nå flere tiltak under utprøving, ikke minst på grunnlag av initiativ som representanten Ballo har tatt, både som stortingsrepresentant og i annen sammenheng. Jeg nevner her særlig dialysebehandling og kreftbehandling med cellegift, fordi disse to tiltakene viser hvordan moderne teknologi gjør det mulig å desentralisere den spesialiserte behandlingen med full støtte og overvåking fra de fremste spesialistene i et universitetssykehus, mange mil unna. Ved det vedtaket som Stortinget gjorde rett før jul, der Regjeringen ble bedt om å forberede overføring av finansieringen av syketransport fra Rikstrygdeverket til de regionale helseforetakene, understøttes en slik tilnærming. Vi vil komme tilbake til dette når vi skal følge opp innstillingen fra finansieringsutvalget, Hagen-utvalget, overfor Stortinget. Vi må erkjenne at det hittil ikke har vært tilpassede ordninger i forhold til organisering og finansiering for såkalte gråsonepasienter, altså pasienter som trenger behandling på et nivå mellom sykehus og primærhelsetjenesten. Dagens finansieringsordning og oppdeling av finansieringsansvar kan i noen tilfeller hindre rasjonelle behandlingsløsninger. Som kjent gjennomfører vi nå flere forsøk for å få erfaringer, også som innspill i forhold til den framtidige finansieringsordningen. Det er nødvendig, særlig fordi de medisinske mulighetene endres raskt, og det som i går bare var mulig i et sykehus, blir tilgjengelig også utenom sykehus, samtidig som nye behandlingsformer introduseres. Rent teknisk er det mulig å kutte den tiden som pasientene må oppholde seg i sykehuset, men pasientene trenger også tid til å komme seg, både etter akutte hendelser og planlagte inngrep. Det er ikke gitt at dette utelukkende skal skje i sykehus, men vi må sikre gode tilbud også for slike situasjoner. Foreløpig finansieres flere slike tiltak som interimsløsninger, inntil spørsmålet om organisering og finansiering av driften er permanent klarlagt. Jeg ser utviklingen av distriktsmedisinske sentra som et interessant perspektiv for å sikre en spesialisthelsetjeneste på lavest mulig effektive nivå. Finansieringsutvalget, Hagen-utvalget, avgav sin innstilling rett før jul. Innstillingen behandler også dette spørsmålet. Utvalgets arbeid vil bli et viktig grunnlag for departementets forslag til en framtidig finansieringsordning for spesialisthelsetjenesten. Jeg er helt enig i de premisser som representanten Ballo skisserte for utforming av ordningen framover. Så viser representanten Ballo til en artikkel i Aftenposten den 1. november i fjor basert på en undersøkelse ved St. Olavs Hospital hvor det beskrives en utvikling av ressursbruken i sykehusene som kan tyde på at kostnadene har økt mer enn behandlingskapasiteten, og at sykehusene driver med «gjenbruk» av pasienter for å øke sine inntekter. Jeg har registrert denne påstanden, og vil komme med noen kommentarer. Det er viktig å følge opp og etterspørre om de ulike helseprofesjonene kan bekrefte at etablerte rutiner er gode og kostnadseffektive, og at det skjer en utvikling i tråd med den kunnskapen som erverves. Dette er fulgt opp i mitt styringsbudskap til de regionale helseforetakene for 2003. I artikkelen hevdes det at det ikke er blitt flere nye pasienter, men at antall sykehuskontakter og antall kontroller pr. pasient har økt. Det antydes at mange av disse kontaktene og kontrollene er unødvendige, og at sykehusene «resirkulerer» pasienter, og at det kan være økonomiske incentiver som ligger til grunn for dette, bl.a. finansieringssystemet. Det samme materialet er tidligere presentert i Tidsskrift for Den norske lægeforening i februar 2002. Der var konklusjonene noe mer tilbakeholdne, og det ble presisert at man må være forsiktig med å generalisere utviklingen ved ett sykehus til å gjelde landet for øvrig. SINTEF Unimed arbeider nå med en uavhengig reanalyse av de data som nevnte artikler bygger sine konklusjoner på, og SINTEF Unimed stiller spørsmålstegn ved om det er grunnlag for konklusjonene om gjenbruk av pasienter. Det er viktig at de faglige analysene gjøres med tilstrekkelig grundighet, men det er tilsvarende viktig at det er tilstrekkelig pågåenhet for å finne fram til tiltak som kan forbedre ressursbruken i helsetjenesten. Det er mange mulige årsaker til at enkeltpasienter har flere kontakter med et sykehus. Det kan bl.a. skyldes flere forberedende kontakter før innleggelse, endret organisering av behandlingen med flere og kortere opphold framfor ett, lengre sammenhengende opphold, som ledd i effektivisering av driften og reduksjon av overbelegg og korridorpasienter. Tidlig utskrivelse kan forsvares dersom det følges opp med hyppigere polikliniske kontroller. Samtidig har antallet eldre, særlig gruppen over 80 år, økt. Denne gruppen har et stort behov for og forbruk av sykehustjenester. Også manglende tilbud i primærhelsetjenesten eller utilstrekkelig samarbeid mellom første- og andrelinjetjenesten kan være en årsak til at mange kontrolleres ved sykehus. Men med utbyggingen av fastlegeordningen mener jeg at det burde kunne begrenses mer. Vi vet samtidig at det er store forskjeller mellom sykehus. Det beror på flere ting, f.eks. unødig mange kontroller i poliklinikkene, unødvendige etterkontroller, manglende overføringer av pasienter til fastlegene, osv. Det må imidlertid kartlegges bedre før man drar sikre konklusjoner. Helsedepartementet vil ta initiativ til at de regionale helseforetakene kartlegger, med utgangspunkt i forskjellene, i hvilken grad det er de «riktige» pasientene som tas hånd om ved sykehusene, og hvilke pasienter som kan følges opp, helt eller delvis, på annet nivå enn i sykehus. Økningen i aktiviteten ved de somatiske sykehusene vi har sett de senere år, har vært svakere enn den betydelige økningen i sykehusbudsjettene. Denne utviklingen har nå stoppet opp og er i ferd med å snu. Det er også påvist store ulikheter i kostnadsnivå mellom sykehus. Dette indikerer at det er et betydelig potensial for ytterligere effektivisering i spesialisthelsetjenesten. Det er en av utfordringene i sykehusreformen. Det er Regjeringens klare ambisjon å øke effektiviteten i spesialisthelsetjenesten, slik at man får mer helse for hver krone, samtidig som kvaliteten på tjenestene skal være god. Derfor har vi lagt inn en forutsetning om betydelig press for effektivisering også i 2003, en forutsetning som Stortinget sluttet seg til ved behandlingen av budsjettet for inneværende år. Det innebærer at man må se på både strukturen og gjennomføringen av driftsopplegget fra forskjellige kanter. Det kan komme til å føre til at det blir forandringer i pasienttilbudet. Men jeg legger stor vekt på å følge opp det som er sagt i budsjettet, at det samlede pasienttilbudet skal være en videreføring av det høye nivået vi har i 2002. De regionale helseforetakene er gjennom lov om helseforetak og vedtektene gitt større grad av selvstendighet i utøvelse av overordnet ledelse og styring. Dette gjelder både med hensyn til eierfunksjonen og sørge for-ansvaret innenfor egen region. Selv om helseforetakene er gitt stor grad av driftsmessig autonomi vil jeg vise til hva jeg har sagt i denne sal tidligere. Helseforetakene er ikke fristilt fra helsepolitiske prioriteringer. De er ikke fristilt fra de vedtak som Stortinget treffer, og selvsagt ikke fra de budsjettforutsetninger som Stortinget vedtar.