Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2007-02-15:
Jeg skal ikke være fullt så dramatisk som forrige taler. Jeg vil bare understreke helt innledningsvis det som utenriksministeren gjorde klart flere ganger i sitt innlegg og i replikkordskiftet, at den styrken som nå sendes til Kabul, skal være i Kabul. Den skal altså ikke stasjoneres andre steder, og vi skal ikke flytte styrker andre steder. Det utelukker imidlertid ikke at dersom det oppstår et akutt behov for en redningsaksjon, og la meg gjenta det, hvis styrker blir angrepet, hvis våre allierte blir angrepet og det oppstår akutte behov for en redningsaksjon, stiller vi selvsagt opp. Det gjelder uansett hvilke lands styrker det er snakk om. Jeg tror faktisk utenriksministeren uttrykte det slik at vi hjelper naturligvis «mennesker i nød». Den type konkrete situasjoner som Carl I. Hagen tok opp, løser man jo når de oppstår. Så vil jeg understreke at verdenssamfunnet har et ansvar for å sikre både stabilitet og utvikling i Afghanistan, som har vært herjet både av kriger og av Talibans terrorregime. Norge må være pådriver i arbeidet med å få koordinert langsiktig bistand med prosjekter som gir synlige resultater og bedrer folks levestandard og livsvilkår. Det kan det hende at også opposisjonen bør være litt mer oppmerksom på. Dette må også gjøres på en måte som styrker den afghanske regjeringens autoritet og troverdighet. Vi må vektlegge både institusjonsbygging, skoler, velferd og ikke minst kvinnerettede tiltak. Taliban ødela i sin tid grunnlaget for all utvikling av kvinnenes muligheter. Fortsatt har afghanske kvinner det verre enn før Taliban. Her må sikkerhetsresolusjon 1325 aktivt brukes, som også Ågot Valle understreket. Utvikling er også avhengig av sikkerhet og stabilitet. At Norge nå sender denne spesialstyrkeavdelingen for å sikre Kabul-området, representerer en viktig del av det totale engasjementet vårt i Afghanistan. Målsettingen for Taliban er selvfølgelig å rokke ved regjeringens kontroll, regjeringens autoritet og regjeringens troverdighet. En destabilisering av hovedstadsområdet er en del av en slik strategi. Vi bidrar både ved vårt nærvær på flyplassen i Kabul og ved å sende det nye styrkebidraget. Vi bidrar til at folk kan føle seg tryggere, slik at også utbygging av infrastruktur og utviklingsprosjekter kan fortsette. Så skal vi være oppmerksom på at hovedstadsområdet oppfattes nå av NATO som særlig sårbart. Vi er en del av den alliansen som har gjort disse vurderingene. De soldatene vi sender, som representerer flotte norske unge menn og kvinner i Forsvaret, sender vi innenfor det mandatet som Soria Moria-erklæringen har gitt denne regjeringen. Vi bidrar til utvikling i Afghanistan både sivilt og ved å sikre lov og orden. Og så la meg legge til én ting, som jeg har sagt fra denne talerstolen før ved ulike korsveier hvor vi har behandlet internasjonale operasjoner: Når Det norske stortinget sender styrker ut i internasjonale operasjoner – og det er et samstemmig storting som gjør det nå – da skal de vite at vi står bak dem. Det går ikke an å være politikere og si: Ja, vi sender nå styrker, men dessverre, hvis det skjer noe som vi ikke liker, står vi ikke bak dem. Det går ikke an. Vi skal stå bak de unge menneskene vi sender ut i internasjonale operasjoner, enten det er til Afghanistan eller, hvis vi vil måtte komme til å sende styrker til et område som kanskje er mye vanskeligere, til Sudan. Så la meg veldig kort understreke helt til slutt noe helt annet som ingen har vært inne på før i dag, men som utenriksministeren nevnte i redegjørelsen, nemlig spørsmålet om atomnedrustning og ikke-spredning. Jeg regner med at vi kommer tilbake til det ved en annen anledning. Men la meg vise til at i en publikasjon som NUPI kom med for noen måneder siden, slås det rett og slett fast at atomnedrustningen står bom stille. Det er ingen bevegelse. Desto viktigere er det norske initiativet fra 2005, etter total fiasko og tilnærmet sammenbrudd på tilsynskonferansen for ikkespredningsavtalen samme år. Etter anmodning fra FNs generalsekretær samlet Norge seks andre land. Dette er et initiativ som krever et møysommelig arbeid. Det tar tid. Men både den forrige regjeringen og den nåværende regjeringen gjør her en kjempejobb – og det håper jeg Regjeringen fortsetter med.