Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Også jeg er glad for at vi har hatt en nyansert debatt i dag. Som motstander av norsk medlemskap gjennom to folkeavstemninger følte jeg altfor ofte i stridens hete at nyansene forsvant, og at alt ble framstilt i svart-hvitt, avhengig av personlig ståsted. Viljen og evnen til å nyansere var ikke akkurat framtredende. Betegnelsene ja-mann og nei-mann viser dette bedre enn noe annet. Man hadde ikke et standpunkt, man var selve standpunktet. Jeg tror ikke Norge er tjent med at vi går inn i enhver debatt om forholdet til EU med slike merkelapper i pannen. Jeg er som sagt glad for at vi i dag, i hvert fall tilsynelatende, er i stand til å føre en debatt der hensynet til Norges interesser i en ny situasjon settes i fokus uten svart-hvitt-tenkning. Det synes kanskje rart at jeg som representant for Arbeiderpartiet trekker fram Erik Solheims innlegg som et spesielt godt eksempel, men jeg gjør det allikevel. Etter mitt syn holdt utenriksministeren en svært balansert redegjørelse for Stortinget. Men også jeg merket meg den mangel på entusiasme som andre har påpekt, når det gjelder vårt forhold til EU. Kanskje skyldes det det tunge ansvaret som han må føle som leder for OSSE, og de utfordringene som har tårnet seg opp i Kosovo. Jeg vil imidlertid understreke i likhet med andre fra Arbeiderpartiet viktigheten av en offensiv holdning overfor EU. Da vi sa nei til medlemskap, sa vi ikke nei til Europa. Det var heller ikke et nei til gjensidig og forpliktende samarbeid for å løse de store utfordringene også Norge vil stå overfor. Vi sa nei fordi vi ønsket å stå fritt i vår vurdering av samarbeidsformer og i graden av forpliktelser. Men da vil det være fundamentalt galt å stille seg passiv eller avventende til det som måtte komme fra EU som motpart, da må vi være på offensiven. Utviklingen siden folkeavstemningen har vist at flertallet vurderte riktig, og jeg har liten sans for en ny medlemskapsdebatt i dag. Det er det liten grunn til selv om renten er for høy. I likhet med Arbeiderpartiets leder vil jeg understreke at det Norge skal foreta seg i forhold til EU, skal være basert på folkets nei. Etter mitt syn er det spesielt tre forhold som uroer meg når det gjelder spørsmålet om ny medlemskapsdebatt. Det ene er det forhold at vi i dag har en såkalt nei-regjering, som i sak etter sak foretar snuoperasjoner som på mange måter sparker beina under tidligere gode nei-argumenter. Spesielt gjelder dette Senterpartiet, som jo var toneangivende på nei-siden. Vi kan nå oppleve den situasjonen at flere i Arbeiderpartiet gir uttrykk for skepsis til f.eks. visse sider ved Schengen-avtalen og direktiver om gass, matsminke og patent på liv, mens de absolutt argeste motstanderne av medlemskap kommer med en positiv anbefaling. Ja, kanskje kan noen av oss i et gitt tilfelle ønske bruk av vetoretten, i motsetning til Regjeringen og Senterpartiet. Slike situasjoner vil lett virke forvirrende og dempende på folks engasjement og svekke motstanden mot norsk medlemskap. Det andre forholdet er kanskje det mest betenkelige, nemlig at Norge inntar en så passiv holdning i forhold til EU at det gir følbare negative konsekvenser for Norge at vi ikke er medlem. Da kan vi med rette snakke om EU-tilpasning – en påtvunget sådan. Det vil ikke være EU-tilpasning om Norge er så offensiv at vi får de avtalene vi trenger for å unngå problemer. Det vil være EU-påvirkning, og den gjelder enten vi snakker om økonomi, vareeksport, miljø eller sikkerhet. Et tredje forhold som jeg vil trekke fram, er faren for at selvråderetten benyttes til mer høyrepolitikk – slik vi har opplevd i det siste – og på sikt vil forsterke interne problemer hos oss selv, som Trond Giske så treffende påpekte. Vi må ikke få mer høyrepolitikk i Norge enn i Europa for øvrig. Jeg nevnte så vidt problemene som tårner seg opp i Kosovo, og de utfordringene Norge, og spesielt vår utenriksminister, står overfor der. Det er ikke hovedtemaet i dagens debatt. Jeg vil likevel benytte denne anledningen til å understreke at vi ikke må stigmatisere serberne som folkegruppe. Det vil etter mitt syn både være fullstendig galt og føre oss galt av sted hvis vi skal medvirke til en løsning. Vi vet at serbere generelt har et helt spesielt godt forhold til Norge. Foreningen Jugoslavisk-Norsk Samband er et bevis på dette, og her er kanskje en kontaktflate som bør pleies og utnyttes positivt, ikke minst når det gjelder å spre informasjon om hva som virkelig skjer i Kosovo. Jeg føler meg overbevist om at den vanlige serber har et like brennende ønske om at konflikten må få en fredelig utgang, som vi har.