Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-06-11:
For ca. 15 år siden deltok jeg i det pionerarbeidet her i Norge som førte til starten av Landsforeningen mot Aids, som videre skapte samarbeidet mellom norske helsemyndigheter, kirkelige organer – som Kirkens Bymisjon, som jeg da var ansatt i – og de homofiles organisasjoner, basert på at det er ikke noe stas å dø, og det er ikke noe stas å tulle; når du har seksuell omgang, hold deg unna, bruk informasjon og bruk vettet! Vi lyktes langt med det. Denne kampanjen har båret langt i Norge. Men jeg husker at på den tiden var det noen mennesker – og de hadde professortittel – som for sikkerhets skyld ville ha et stempel på innsiden av låret på folk, for å være helt sikre på at folk skulle følge med. Vi hadde innslag av en kjent norsk skuespiller hvis navn jeg ikke skal nevne, og Senterpartiet i Sør-Trøndelag ville ha tvangstesting av alle norske borgere. Jeg følte meg nesten hensatt til denne uopplyste tidsalder da jeg så de forslagene som er fremmet her. Det er jo ingen tvil om at systematikken i det norske arbeidet, inkludert den gangen da Helsetilsynet skapte furore i enkelte afrikanske miljøer i Oslo fordi de turde snakke sant om det man ellers ikke hadde snakket sant om, har vært med på å holde trykket i Norge, på å skape suksessen og på å sørge for at Norge relativt sett ligger penere an enn mange andre vestlige land. Jeg husker også fra den gangen at en sosialist i et blad som het Ny Tid, sa at man trenger nesten et kommunistisk samfunn for å ha kontroll med dette. Det var tre år før muren falt. Castro prøvde; han internerte alle, men det stoppet ikke kjønnslivet på Cuba. Poenget er at når man nærmer seg følelser og seksualliv, vett og uvett, vet vi jo fra den tiden at den farligste gruppen var norske akademikere på bistandsarbeid i Øst-Afrika. Det var altså ikke den intellektuelle kapasiteten som var problemet, men det var et eller annet med den mentale ubalansen. Og det var direkte språkbruk som dro det opp. Så det å skulle tvangsteste alle som kommer til Norge, synes jeg nesten er i slekt med de mest uopplyste trekk fra denne debatten, når man går tilbake 15 år. Man kan til og med gå hundre år tilbake. Da diskuterte man kamp mot tuberkulose i Stortinget. Den sykdommen er faktisk utrolig mye mer smittsom enn hiv og aids. Den trenger man ikke en gang å oppsøke for å få; den kan man bli utsatt for. Tuberkulose ble bekjempet i Norge med folkeopplysning lenge før medisinene kom. Det å gi avkall på denne folkeopplysningstradisjonen, dette kollektive vettet som folk er villig til å bære i dette landet, ja det synes jeg liksom er å fjerne seg fra norsk virkelighet. Det synes jeg først og fremst at de to representantene, Stang og Kleppe, har gjort, men jeg er selvfølgelig også hjertelig uenig i forslaget fra Fremskrittspartiet. Jeg tror nemlig at det å nærme seg dette, er å være direkte i folkeopplysningen. Og la meg gi et eksempel: I Afrika har vi Mbeki, som kanskje under press fra en tolvårig tapper unge skjønner at hiv og aids henger sammen, og hvordan det smitter, mens vi har hatt land som Uganda, som har drevet en kampanje som de kan ha grunn til å være stolte av. Så la oss se utover grensene og være stolte, og ikke la fordommene florere i stortingssalen.