Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2005-06-04:
Det var interessant å høre på innlegget til representanten Giske. Men la det være helt klart at det er flertallet som har skapt uklarhet og utrygghet rundt denne saken. Jeg synes lederen i Dagens Næringsliv i dag gir en meget god beskrivelse av situasjonen. Åndsverkloven er fundamentet for all produksjon av åndsverk i vårt land. Den er fundamentet for kunst og kultur, og fundament for en sterkt voksende økonomisk sektor. Et fritt og levende åndsliv fordrer at kunst og kultur er lett tilgjenglig for den enkelte av oss. Åndsverk finner sin mening i møte med publikum, og det er derfor i alles interesse at allmennheten kan bruke og leve med åndsverk uten at de fortløpende skal måtte forholde seg til rettighetshavernes enerett. Her ligger vårt dilemma og vår utfordring som lovgivere: avveiningen mellom fri tilgang på den ene siden og sikring av levegrunnlaget for landets rettighetshavere på den andre. Kopiering og distribusjon er i dag noe som er dramatisk endret i forhold til tidligere. En kopi er i dag en identisk gjengivelse, ikke en svertet kopi fra en kopimaskin. Kopi av musikk vil være identisk med originalinnspillingen, og distribusjon kan skje med et tastetrykk til nær sagt hvor mange som helst. Dette er utfordringer vi møter i hele den vestlige verden. Tunge deler av den industrien som er basert på åndsverk, opererer på internasjonale markeder. Det er derfor viktig å ha internasjonale regimer som demmer opp for misbruk som lett kan undergrave opphavsmennenes inntektsgrunnlag. Norge er selvsagt med i en rekke traktater og internasjonale avtaler på dette området. Sammen med verdien av å ha et nordisk lovsamarbeid på området gir dette viktige føringer for hva vi bør åpne for i vårt land. Oppgaven vi står overfor i denne lovsaken, dreier seg om krevende avveininger der implikasjonene er mange. Debatten i forkant av behandlingen viser dette til fulle. Mange har opplevd denne diskusjonen som vanskelig å forstå, og det er tydelig for de fleste at flertallet heller ikke har sett konsekvensene av innholdet. Regjeringen har levert et forslag som viderefører de lange linjene i norsk opphavsrett også inn i en ny tidsalder. Departementet har med rette høstet anerkjennelse fra så godt som alle kompetente faglige instanser, og etter Høyres mening i alle hovedtrekk kommet fram til gode avveininger mellom rettighetshavere og forbrukere. Så får da også Regjeringen gjennomslag for så godt som hele lovteksten. Bare på ett punkt gjøres endringer, nemlig i forhold til det etter hvert så berømmelige MP3. Det er positivt at alle partier på Stortinget har konkludert med at vi også i framtiden skal kunne bruke de CD-ene vi kjøper, slik vi er vant til, selv om de er utstyrt med kopisperre. Høyre og Kristelig Folkeparti har her fremmet et forslag vi mener ligger innenfor EU-direktivet. Men marginene er små, og når vi ikke kan støtte flertallets forslag på dette punktet, er det fordi vi ikke tror et slikt vedtak vil stå seg overfor EUs organer. Flertallets forslag kan derfor gi publikum en kortvarig glede. Det mest oppsiktsvekkende i denne behandlingen er ikke det som kommer til uttrykk gjennom konkrete forslag til vedtak. Det som er oppsiktsvekkende, er noen av de merknader og derigjennom politiske signaler som flertallet, bestående av Fremskrittspartiet, Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, har samlet seg om. Jeg sikter spesielt til merknader om hvordan disse partiene mener forholdene skal være innenfor offentlig sektor, på høyskoleområdet og innenfor bibliotekvesenet. Det som er oppsiktsvekkende, og som har ført til at Høyre og majoriteten av kunstnerorganisasjonene har reagert så kraftig, er at man på flere av disse punktene later til å bryte med tradisjonene innenfor norsk rett. Generelt sitter man igjen med et inntrykk av at det nå er politisk flertall for omlegginger som klart betyr et angrep på de individuelle rettighetene, og som drar i retning av mer kollektiv tilnærming. Det vil svekke rettighetshavernes posisjon i forhold til de framtidige forhandlinger som må komme i kjølvannet av den teknologiske utviklingen. Flertallet har uttrykt seg gjennom meget uklare merknader som reiser atskillig flere spørsmål enn de gir svar. Hvilke konsekvenser har det f.eks. å innføre begrepene «kommersiell» og «ikke-kommersiell» som avgrensning for hva det kan kreves betaling for? Dette er et sentralt punkt for flertallet. Det har i debatten vært hevdet at vi som har kritisert signalene om fri bruk for offentlig sektor og innenfor høyskolesystemet, ikke har lagt flertallets premisser til grunn for tolkningen, og at vi derfor har forstått dem helt feil. Dette er sannelig heller ingen lett oppgave. Jeg har også sett at representanten Giske har hatt behov for å klargjøre. Merknadene er inkonsekvente og dårlige, om overhodet begrunnet. Det er ikke bare Høyres mening, men det er et samlet kulturliv som berettiget har gitt uttrykk for sin sterke bekymring. Flertallet signaliserer at høyskoler og universiteter fritt skal benytte verk som er lagt ut, fordi opphavsmennene da de la ut verket, implisitt skal ha godtatt at verket brukes videre. Dette er en helt ny rettsoppfatning, som det etter Høyres, departementets og tung juridisk ekspertises oppfatning ikke er grunnlag for. Blant annet stiller vi fra Høyres side spørsmål ved om dette er forenlig med Bernkonvensjonens tretrinnstest, der inngrep i opphavsmennenes rettighetsområde skal være spesifisert. I merknader fra flertallet der fri bruk for offentlig sektor beskrives inngående, er opphavsmennenes rettighet ivaretatt gjennom en kort, avsluttende setning: «Bruk av beskyttet materiale avgjøres i forhandlinger.» Det sies ikke hvem det skal forhandles med, eller hvem som skal betale. Dette er et meget relevant spørsmål, fordi brukerne, dvs. fylker, kommuner og andre offentlige institusjoner, ikke skal betale; hele poenget i merknaden er jo at det skal være gratis for dem. Det har også vært poenget til Kommunenes Sentralforbund, som er bekymret for utgiftene den dagen det åpnes for avtalelisens på det digitale området. Det har vært sagt fra flertallets side at dette jo bare er merknader, og at det derfor ikke veier så mye. Da må jeg spørre: Er det virkelig slik at det ikke er så farlig hva man lover seg bort med når man skriver merknader? Er det slik at man ikke behøver å stå for det videre? Selvsagt er det ikke det. Disse merknadene er et signal om hva vi har i vente fra en eventuell rød-grønn regjering, og vi har krav på å få forklart det reelle innholdet. Jeg håper Fremskrittspartiet, Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet i denne debatten vil rake kastanjene ut av glørne, ta til fornuft og ikke stille rettighetshaverne i en kinkig og uholdbar situasjon i tiden framover. For dette er forhandlinger. Alle som kjenner det praktiske liv på opphavsrettens område, vet at det ofte er vanskelig å få betalt. Publikum venner seg fort til tanken om fri bruk, og all erfaring forteller oss at inndrivelse i den store skala ikke er lett. Et flertall later til å mene at det skal gjøres nye store åpninger for fri bruk, eller, så vidt jeg forstår av representanten Giske, bruk etter mulige framforhandlede kollektive ordninger med ukjent adressat og forhandlingsmotpart. Det vil garantert gi en dårlig forhandlingsposisjon, eksempelvis for Kopinor. Og det vil føre til mindre penger, og med stor sannsynlighet en langdryg prosess. Vi vet alle hvordan historien for kopieringsvederlaget var. Denne blir garantert ikke lettere. La meg avslutningsvis bare gi uttrykk for et ønske om at de merknader som flertallet har samlet seg om, etter denne debatten kan sendes til historiens skraphaug for lite gjennomtenkte formuleringer. Det er ganske enkelt slett politisk håndverk. Den brede politiske enighet som har vært i hele etterkrigstiden, har gitt trygghet og forutsigbarhet for et viktig område. I en tid da dette faktisk er viktigere enn noen gang, kulturpolitisk som næringspolitisk, er det beklagelig hvis et eventuelt rød-grønt flertall til høsten vil skape usikkerhet og svekke rettighetshavernes forhandlingsutgangspunkt i en digitalisert framtid. De rød-grønne partiene lover 1 pst. av statsbudsjettet til kultur, og vil innføre en egen kulturlov hvis de kommer til makten. Det blir småpenger i forhold til de verdiene som nå står på spill dersom opphavsretten undergraves. Helt til slutt vil jeg ta opp det forslaget som er fremmet i innstillingen fra Høyre og Kristelig Folkeparti.