trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-13:
Når ein diskuterer kjønnsforskjellar i resultat, vert det fort til at ein snakkar i generelle ordelag om gutar og jenter, korleis skolen verkar på gutar og jenter, korleis trekk ved «gutekulturen» eller «jentekulturen» fremmar visse verdiar. Derfor var det ei nyttig påminning frå representanten Eriksen og andre at alle faktisk skal verte sett for den dei er, uavhengig av om ein er gut eller jente, stor eller liten, raud eller gul. Kvart enkelt menneske, kvar elev i skolen, har krav på å få ei opplæring som er tilpassa dei. Viss ein slit i eit fag, skal ein få hjelp. Ein skal få ei læring som passar, og som kan bringe fram dei ressursane og dei evnene ein har. I det perspektivet synest eg det har vore ein god og interessant debatt, som òg har vist at vi i alle fall har ein del tankar om i kva retning vi skal gå vidare. For det første veit vi at læraren og læraren sin kompetanse spelar ei heilt sentral rolle i skolen. Derfor må vi ikkje berre sjå på allmennlærarutdanninga, som er svært viktig, men vi må òg sjå på kva etter- og vidareutdanning vi systematisk gir lærarar, og kva rolle og status læraren har i samfunnet, i åra framover. Så kan vi ikkje ha noka vente-og sjå-holdning om det viser seg tidleg at gutar – eller for den saks skuld jenter – slit fagleg. Derfor må vi både i barnehage og i dei tidlege skoleåra, og også blant barn som ikkje går i barnehage, vere opptekne av å setje inn tiltak for at alle skal få moglegheit til å utvikle språket sitt, lære seg å lese og rekne – dei heilt grunnleggjande tinga ein skal ha med seg. Dei grunnleggjande ferdigheitene kjem til å vere viktige for alle seinare i livet. Representanten Hansen kom med ei nyttig påpeiking av at rollemodellar av begge kjønn faktisk er viktig. Ikkje minst i barnehagen har vi ei stor utfordring i å sørgje for at vi har eit systematisk fokus på likestilling når det gjeld tilsette i sektoren. Så vil eg til slutt takke for at det var så klare signal frå – trur eg – alle parti om at vi må tenkje i retning av ein skole som treffer dei praktisk retta elevane, dei som best kan vise seg fram, oppleve at dei får til ting, i den praktiske kvardagen, og ein pedagogikk og ei læring som er praktisk. Eg skal ta med meg dei signala vidare og jobbe vidare med det. Eg har ikkje alle svar i dag, men eg trur at retninga som representanten Dørum og andre har teke opp, er fornuftig. Takk for ein god debatt!
Torbjørn Hansen (Høyre), 2007-11-13:
Jeg vil takke statsråden for innlegget og for så vidt for den positive holdningen til reiselivsnæringen han gav uttrykk for på vegne av Regjeringen. Det er et politisk paradoks at en regjering som har lovet en mer aktiv næringspolitikk, inntar regjeringskontorene og så demonstrerer i handling hva dette handler om. Statsråden sier at denne regjeringen har økt bevilgningene til reiselivsmarkedsføring med 100 pst. siden Bondevik II-regjeringen. Faktum er at Bondevik II-regjeringen la fram en egen handlingsplan for reiselivsnæringen og fulgte det opp i sitt budsjett med 172,5 mill. kr i forslag til reiselivsmarkedsføring. Forskjellen mellom næringsnøytralitet, som statsråden omtalte det som, og aktiv næringspolitikk, som han mener at denne regjeringen fører, er da 0 kr i forhold til internasjonal markedsføring av denne strategiske næringen som Regjeringen mener er så viktig. Det viser at løftene om aktiv næringspolitikk er mer en slags lek med ord enn politisk realitet. Det er det flere og flere næringer nå tar inn over seg, og det er derfor vi opplever en stigende frustrasjon i Norge, i skipsfartsnæringen, fiskerinæringen og i reiselivsnæringen. Folk er blitt holdt ved prat i forhold til det man forventet skulle være en alternativ næringspolitikk, en politikk som skulle gå fra bedre generelle rammebetingelser til bedre spesielle rammebetingelser for den enkelte næring. Statsråden oppgav så at NOx-avgiften er et tiltak for å bedre nærmiljøet, for bl.a. reiselivsnæringen. Det er jo et ganske stort paradoks at Regjeringen velger å kreve inn en NOx-avgift som en ren fiskal avgift istedenfor å velge fondsløsninger som ville gitt mye bedre miljøeffekt og mye lavere utgifter for næringen. Det viser at vi har en regjering som bruker disse utpekte strategiske næringene som en finanspolitisk melkeku. NOx-avgiften treffer både skipsfarten, reiselivsnæringen og fiskerinæringen. Alle tre har vært så heldige å få denne merkelappen «strategisk næringsliv». Jeg utfordret statsråden på om det var aktuelt å etablere en egen reiselivsavdeling under Nærings- og handelsdepartementet. Det håper jeg han vil komme tilbake til, fordi det er mange innen reiselivsnæringen som opplever at denne regjeringen ikke koordinerer innsatsen mellom departementene, og at det er mangel på kompetanse i Nærings- og handelsdepartementet om viktige behov for næringen. Reiselivet trenger et talerør. De trenger en talsperson i Regjeringen som tar opp viktige saker som berører andre departementer, og vi har altfor mange eksempler på at det ikke har skjedd. Jeg vil også utfordre statsråden på om det nå vil komme et løft i satsingen på markedsføringen av Norge som reiselivsdestinasjon, og om det vil komme et løft i satsingen på forskning i forhold til reiseliv, som er viktig for oss som er politikere, og som er viktig for reiselivet for å få økt sin lønnsomhet.
Torbjørn Hansen (Høyre), 2007-11-13:
Jeg vil takke dem som har holdt innlegg i debatten. Debatten viser at det er bred enighet i Stortinget om at reiseliv er en viktig næring, viktig for Norge og viktig for distriktene. Det bekrefter også de to innleggene som ble holdt fra regjeringspartienes side i denne debatten, men det er også mulig å kvele et politikkområde med velvilje. Mitt inntrykk er at Regjeringens politikk på reiselivsområdet bærer litt preg av akkurat dette. Man har mange positive politiske ambisjoner, men når det kommer til stykket, og når det kommer til konkret handling, ser det ut som om engasjementet er lavere enn det som står i de politiske dokumenter. Det å være en strategisk næring har vist seg å være en risikosport, både for fiskerinæringen og for skipsfartsnæringen. I de to bransjene har Regjeringen hatt lite kontakt med næringen og påført næringen økte reguleringer og økte skatte- og avgiftsbelastninger. Derfor er det interessant å se hva som skjer i reiselivsnæringen, når vi forhåpentligvis før nyttår får en ny strategi, om dette blir et positivt opplegg for reiselivsnæringen, eller om det blir en skuffelse, enten i form av lite konkret handling eller i form av andre grep av politisk karakter. Jeg tror mange kan være enige om følgende: Når det gjelder reiselivspolitikken, har næringsministeren et veldig godt verktøy i form av internasjonal markedsføring av Norge som reiselivsdestinasjon. Derfor er det puslete av en regjering som har lovet en aktiv næringspolitikk, at man bare har økt den satsingen med 10 pst. hvert år i de to årene som er gått. Det er puslete, fordi denne regjeringen har milliarder av kroner mer enn andre, tidligere regjeringer. Man har økte skatteinntekter, og man har økte oljeinntekter. Da burde det vært rom for en vesentlig kraftigere økning av markedsføringsbiten enn 10 pst., fra et utgangspunkt som var 172,5 mill. kr da man begynte, i 2005. Jeg tror også at statsråden bør ta med seg signalene som kommer både fra talerstolen og fra næringen, når det gjelder kompetansen i departementet, og når det gjelder oppfølgingen av denne næringen med hensyn til mange viktige spørsmål. Det er viktig å forstå at Regjeringen må koordinere sin innsats. Næringsdepartementet må sørge for at også Finansdepartementet forstår seg på reiselivspolitikk, at Fiskeridepartementet forstår betydningen av ting man gjør i forhold til reiselivet, at Kulturdepartementet forstår hvilken betydning kulturen har for reiselivsnæringen i storbyene, at Justisdepartementet forstår at trygghet i storbyene betyr noe for reiselivsnæringen, og at arbeidsministeren forstår at tilgang på arbeidskraft i distriktene er viktig. Vi trenger med andre ord en næringsminister som forstår at han har et verktøy, som er villig til å bruke det verktøyet, og som forstår at Regjeringens verktøykasse for reiselivspolitikken spenner over alle departementer i denne regjeringen. Jeg vil takke Stortinget for en god debatt om reiseliv.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2007-11-13:
Jeg er glad for å kunne rapportere til Stortinget at de signaler jeg får ute blant dem som driver næringsvirksomhet, heldigvis er veldig annerledes enn det representanten Torbjørn Hansen gir uttrykk for. Jeg vet ikke hvor representanten får sin informasjon fra, men det er i hvert fall helt andre kilder enn jeg har. Når representanten nevner skipsfart som et eksempel, var jeg på verftskonferansen i Ålesund i forrige uke, og der gikk industrien, representert ved f.eks. Rolls-Royce, Veritas, forskningsmiljøer og andre på talerstolen, den ene etter den andre, og sa det stikk motsatte av hva representanten Torbjørn Hansen sier. De sa tvert imot at de var glade for at det hadde kommet en maritim strategi som var tydelig, som var offensiv, og som tok næringen på alvor, i motsetning til den næringsnøytralitet som lå til grunn for den forrige regjeringen, og som bl.a. var begrunnelsen for å ødelegge nettolønnsordningen. De var glade for at det var konkrete tiltak og ikke bare ord. Så virkeligheten der ute er ganske annerledes enn det representanten Torbjørn Hansen gir uttrykk for. Det samme gjelder på reiselivsområdet. Vi har, som jeg sa, gjennomført sju konferanser rundt omkring i landet, og hatt reiseliv som tema i mange andre sammenhenger. Og jeg kan f.eks. opplyse representanten Hansen om at hans partifelle – muligens tidligere partifelle – Hovi på Beitostølen gir klart uttrykk for at det er godt at det endelig har kommet en regjering som tar reiseliv på alvor, som vi gjør med andre næringer, fordi vi har en strategisk tilnærming til det. Det er derfor vi nå utformer en reiselivsstrategi. Så til hvordan vi skal organisere arbeidet internt i Regjeringen. Ja det er nå Regjeringens ansvar, men jeg kan fortelle at påstanden om at ingen jobber med reiseliv i Nærings- og handelsdepartementet, er feil. For å si det slik: Jeg håper virkelig det, for det er fire–fem stykker som får lønn for å gjøre det! Men i tillegg til det er det altså slik at veldig mye av den aktiviteten nå ligger ute i Innovasjon Norge. Der er det på hovedkontoret 27 personer som har reiseliv som sitt arbeidsområde. Det er ca. 20 i det regionale apparatet til Innovasjon Norge, og det er 40 ute i verden på internasjonale Innovasjon Norge-kontorer. Det hadde kanskje vært en fordel om representanten forholdt seg til det, og ikke til påstander som det overhodet ikke er dekning for. Så er det klart at NOx-avgiften føles vanskelig. Men det er jo ikke som representanten sier, at det er innført en NOx-avgift for å skaffe penger til statskassa. Finansministeren har understreket det motsatte og derfor vært med på å sette i gang et arbeid for å finne en miljøvennlig, god løsning gjennom en fondsordning som det nå forhandles om, og som jeg har tro på at vi skal finne en god løsning på.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2007-11-13:
Også jeg vil takke for en god debatt. Ikke minst har jeg fått en oppfatning av at det både i opposisjonen og blant regjeringspartiene er stor oppslutning om at reiseliv er noe vi skal satse på framover. Når representanten Asmyhr oppfattet meg som litt lite ydmyk, var det sannsynligvis med utgangspunkt i mitt svar til interpellanten som tok utgangspunkt i en del påstander som det faktisk ikke var dekning for. Det tillater jeg meg å si fra om. Et eksempel på det, som jeg brukte, var skipsfart, som også representanten Asmyhr var inne på, og som flere har vært inne på. Jeg gav ikke uttrykk for at det var noen hallelujastemning i Ålesund, men det er en ganske vanlig debatteknikk fra Høyre å tillegge folk ting de ikke har sagt, og så argumentere imot det. Jeg understreket – og det går fram av nyhetsbildet dagen etter den konferansen – at en rekke talere mente at det var en god maritim strategi, som ikke inneholdt bare ord, men, faktisk, konkret handling. I praksis betyr jo det 100 mill. kr, bl.a., i tillegg til den satsingen som vi tidligere har hatt på maritim strategi. Når Asmyhr og andre da sier at Stortinget ikke får anledning til å diskutere – i det tilfellet – den maritime strategien eller, for den saks skyld, reiselivsstrategien, er jo ikke det helt riktig, fordi alle de tiltak som foreslås, legges inn i de årlige statsbudsjetter. Så tiltakene overfor næringene kommer i statsbudsjettene og blir selvfølgelig diskutert, men Regjeringen har også sagt at på noen områder, som vi også har omtalt i dokumenter til Stortinget, vil vi legge fram vår strategi for satsingen framover. Jeg er glad for at representanten Asmyhr og andre i Fremskrittspartiet og jeg er enige om at det i hvert fall er riktig å målrette satsingen i noen grad på noen områder der Norge har spesielle forutsetninger, og reiseliv er et slikt område. Derfor har vi etablert en rekke arenaprogrammer, f.eks., som nettopp skal kombinere forskning, kunnskapsmiljøer og næringsliv for å utvikle både fjellturisme og fjordturisme. Det ble åpnet ett i Lofoten for få dager siden, og Gladmat i Stavanger er et annet eksempel på det. Når vi skal diskutere reiselivsnæringen, handler det, i tillegg til det jeg har sagt hittil, både om mat og om kulturopplevelser, f.eks., for å få til et helhetlig reiselivsprodukt. Det vil bli omhandlet i strategien. Det er også slik at vi for første gang har bevilget 4 mill. kr – riktignok ikke et stort beløp, men det er første gang det er bevilget penger direkte til Forskningsrådet for å drive mer kvalitetssikring og forskning og å bringe fram ny kunnskap om reiselivsnæringen i Norge. Så det blir altså satset på en bred front, med en rekke virkemidler. Jeg kan selvfølgelig, som forrige gang, ikke stå her og si at samferdselsministeren skal omkalfatre på de prioriteringene som Møre og Romsdal har i Nasjonal transportplan, men Nasjonal transportplan er et godt eksempel på et politikkområde som denne regjeringen har satset mer på enn den forrige regjeringen, noe som òg kommer reiselivet til gode.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2007-11-13:
Eg synest det innlegget som statsråden heldt, var fint. Vi er svært einige, noko eg vil kome tilbake til i oppsummeringa heilt til slutt. Den SINTEF-rapporten som eg viste til, peika jo på at det er svært mangelfull statistikk når det gjeld tvunge psykisk helsevern overfor barn og unge spesielt. I tillegg viser undersøkinga at pasientane i psykisk helsevern, som gruppe generelt, stiller langt svakare økonomisk og sosialt enn befolkninga elles. Av alle poliklinikkpasientane er det t.d. berre 20 pst. som forsørgjer seg sjølve ved eige arbeid, medan to tredelar lever av ei eller anna form for trygd. Blant døgnpasientane seier rapporten at det berre er 4 pst. som forsørgjer seg ved eige arbeid. Bustadproblematikken er gjennomgåande også for denne gruppa. Det er eit betydeleg tal personar med psykiske lidingar som har udekte bustadbehov. I tillegg er det eit betydeleg tal som etter behandlarane si vurdering burde hatt meir tilsyn. Husbankens arbeid for kommunale bustadsosiale behandlingsplanar tyder på at ein tredel av dei bustadslause treng behandling eller omfattande omsorgstenester for å kunne bu i eigen bustad, ein tredel treng bistand for å bli buande i eigen bustad, medan ein tredel vil kunne klare seg sjølv. Noko av denne problematikken må vi som politikarar kunne gjere noko med, og eg vil gjerne høyre kva statsråden meiner er eigna når det gjeld auka tilsyn i bustader for denne pasientgruppa. Det er sannsynleg at vi alltid vil ha alvorlege psykiske sjukdomar som schizofreni o.l. Men det vi som politikarar kan leggje til rette for, er eigna bustader for dei som har problem med å bu. Rett tilsyn og meir tilsyn for dei som har problem i eigen bustad, vil også vere viktig. Og ein annan viktig ting: Vi må tore innrømme at det blir gjort feil innanfor psykisk helsevern, og så må vi finne måtar å handtere det på som gjer at vi kan lære av dei feila som er gjorde. Venstre er oppteke av å ha større og meir konstruktiv vekt på brukarmedverknad gjennom dialog med pasientane, og så trur vi at det er nødvendig med ordentlege varslingsrutinar og moglegheiter for anonym varsling. Til slutt har eg eit hjartesukk: Mange tilsette innanfor psykisk helsevern er oppgitte over alle teljingane, målingane, kontrollane og rapporteringane som skjer, tilsynelatande utan at innhaldet blir vektlagt eller kjem tilstrekkeleg i fokus. Det verkar enormt byråkratisk og tek fokus vekk frå pasientane. Registreringa av avvik må skrivast i ord, slik at det er mogleg å skilje mellom viktige og uviktige avvik. Kva er statsråden sin kommentar til dette?
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2007-11-13:
Debatten har vist at dette er eit alvorleg tema. Det viktigaste vi kan slå fast, trur eg, er at vi har ei felles erkjenning av at det blir brukt mykje tvang i Noreg, og at det blir brukt mykje tvang i Noreg i forhold til land som vi ønskjer å samanlikne oss med. Og som rapporten frå SINTEF viser, går det i feil retning. Då er det alvorleg. Eg trur kanskje at det aller viktigaste med denne debatten er at vi får fokusert på dette alvorlege temaet, og så får vi alle saman prøve å bidra til nokre forbetringar. Det er jo klinkande klart at for eit land som vårt – vi liker å tru at vi er dei beste i verda når det gjeld lover, at vi er det friaste landet i verda – blir det eit paradoks at vi har ein slik frekvens når det gjeld bruk av tvang overfor nokre av våre medmenneske. Det er jo medmenneske det er snakk om, og det må vi etter mitt syn ta alvorleg. Eg er veldig glad for det som statsråden var inne på. Statsråden seier at vi har eit lovverk vi må sjekke og gjerne forbetre, vi skal ha gode tilsyn, vi må ha god opplæring, som eg har poengtert, vi skal ha respekt, og vi skal ha høge etiske normer. Men eg trur vi må tilbake til sitatet frå Fredrikke Marie Qvam, frå 1903, noko som også statsråden var inne på; det er haldninga blant dei tilsette som vil vere det viktigaste – ikkje berre dei som er tilsette innanfor psykisk helsevern eller på sjukeheimar, men det gjeld i alle barnehagar, det gjeld lærarar, heile arbeidsstokken og ikkje minst oss politikarar som er valde inn på Stortinget. I tillegg må vi naturlegvis få betre tilbod fagleg sett, for vi veit jo at gode og raske tilbod, lettare tilgang til tilbod, også er viktig. Men eg trur at når vi har denne debatten, gløymer vi ofte at haldninga er det viktigaste, og ho må vi ta meir tak i.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2007-11-13:
Det er slått fast med stor sikkerheit at det er store ulikskapar og forskjellar i kvalitet mellom dei ulike praksisstadene som blir tilbodne turnuskandidatane i legeutdanninga – det er sikkert. Sjølv har eg elleve års erfaring frå sjukehus, og eg kan skrive under på at ulikskapane har vore og er sikkert framleis til stades. Men turnustenesta er jo viktig for utdanninga av dei framtidige legane. Dei er også ein ressurs for tenestestadene, slik vi har hørt. Eit av dei momenta som er kome fram i denne undersøkinga, er at det er forskjell på kor nøgde dei er, desse turnuskandidatane, på store og på små sjukehus, og at dei små sjukehusa kjem best ut. Det trur eg er noko som vi skal leggje merke til, for eg trur at for det første vil dei små sjukehusa, som det er sagt, ha meir varierte oppgåver, og ein får lære meir på dei små sjukehusa enn på dei store. Men det kanskje viktigaste er at kjem ein som turnuskandidat til eit lite sjukehus, eit lite miljø, blir ein teken imot med opne armar. På store sjukehus blir ein i veldig stor grad sett på som rusk i maskineriet. I alle fall har eg nokre slike erfaringar som fortel det. Det som er det viktigaste – vi har snakka om haldningar før i dag og kjem tilbake til det heile tida – er jo haldninga til utdanninga, at institusjonane tek ansvar for at dei skal vere delaktige i undervisninga av dei framtidige legane. Det at dei har den positive haldninga, er punkt ein. Då må det altså vere ei positiv haldning hos legane og leiinga ved desse institusjonane – vi er jo også naturlegvis inne på primærlegesystemet – og ein må ha eit godt system. Det må vere ei god haldning hos rettleiarane. Og kven er så rettleiarane her? Jo, det er lærarane. Eg må seie at eg har opplevd mange lærarar gjennom tidene. Sjølv om det var på den same skulen eg gjekk, var det forskjellige lærarar, så dette er ikkje enkelt. Det viktigaste er at om ein tek opp problemstillingane og får diskutert dei, vil det bli betre, vil eg tru. Eg trur òg at i og med at vi diskuterer det her i Stortinget, vil det vere lettare for turnuskandidatane sjølve og deira interesseorganisasjonar å ta opp problemstillingane, slik at vi kan få ei meir kvalitativ og god turnusteneste. Så litt om turnustenester på sjukeheimar, som har vore framme i debatten i dag. Eg må seie at eg langt på veg følgjer det som representanten Lønning seier, at her kan det beste bli det godes fiende. I alle fall: Det som er viktig, er at skal ein få det til å fungere, må ein ha eit rettleiingssystem som er forsvarleg. Det er å ønskje at ein klarer å prioritere det på dei lokale primærlegekontora, slik at dei som skal vere rettleiarar verkeleg tek på seg det ansvaret som dei må, at dei skal vere gode lærarar for dei som skal jobbe på sjukeheimar, for det er viktig i framtida. Men det er ein føresetnad: Om ein skal få det til å fungere, må det også vere ei forsvarleg rettleiingsteneste for dei som skal vere på sjukeheimar.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-11-13:
La meg først si at jeg er helt enig i at når det gjøres feil – fordi det er mennesker overalt, og alle vi mennesker gjør fra tid til annen feil – er det veldig viktig at en lærer av de feil som blir begått. Det gjelder generelt sett i helsevesenet vårt. Når det så gjelder spørsmålet om tvangsinnleggelser og tvangsbruk, har det i Norge ligget noenlunde stabilt på 25 pst., ifølge SAMDATAs tall når det gjelder psykisk helsevern. Men antall tvangsinnleggelser har likevel økt noe, som en konsekvens av at vi behandler flere pasienter, og det er sjølsagt bekymringsfullt. Det som også er bekymringsfullt, er at andelen tvangsinnleggelser i det enkelte helseforetaksområdet varierer fra 7 pst. til 40 pst. Det sier, syns jeg, en god del om holdninger, kunnskap og manglende frivillige tiltak, og sjølsagt at det er ulik sammensetning i forhold til hva folk har behov for. Så syns jeg også det er interessant å se på en EU-studie som har sammenliknet lovverket i de ulike EU-landene. Den viser at lovverket i seg sjøl – den betydninga det har – er begrenset i forhold til omfanget av tvangsbruk. Det er også flere andre forhold som er avgjørende for praksisen på området. Det kan være kultur, det kan være rettslige tradisjoner, det kan være generelle holdninger overfor personer med psykiske lidelser, det er organisering, og det er administrative prosedyrer på området m.m. Derfor er jeg enig med representanten Ludvigsen i at her må vi ha en helhetlig tilnærming. Jeg trur mye ligger på opplæring, kunnskap, holdninger og den type ting. Jeg er også helt enig i at her må vi ha en helhetlig tilnærming, f.eks. når det gjelder det som representanten her reiser som et spørsmål om boliger og boliger med tilsyn. Regjeringa har jo som kjent foreslått et nytt investeringstilskudd for neste år. Det skal brukes til å bygge sjukehjem for eldre, men det skal også brukes til å bygge omsorgsboliger, både for eldre og for yngre med ulike behov, f.eks. for mennesker med psykiske lidelser og for mennesker som trenger tilsyn. Derfor vil også det tilskuddet kunne være med på at vi får flere av den type boliger, og at vi, fordi vi styrker kommuneøkonomien, får ansatt flere mennesker som kan drive med tilsyn. Det må være slik at vi har likeverdige tjenester, uavhengig av om økonomien er dårlig eller ei. Om man ikke har noe sted å bo, skal det ikke være sånn at man av den grunn blir utsatt for mer tvangsbruk enn om man er bedre stilt. Dette er viktige problemstillinger, og fra Regjeringas side jobber vi veldig helhetlig med dette. Det betyr at vi f.eks. snakker med Kommunal- og regionaldepartementet, som har ansvaret for boliger, om hvordan vi skal greie å gjøre dette bedre, og om hvordan vi også skal greie å redusere tvangsbruken ytterligere. Så: Jeg tar med meg innspillene fra representanten Ludvigsen videre i det arbeidet.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-11-13:
Jeg slutter meg til representanten Ludvigsens utsagn om at holdninger knyttet til dette spørsmålet er veldig viktige. Jeg er opptatt av at bevisstheten om menneskerettighetene skal bli økt hos helse- og sosialpersonell som arbeider med spørsmålet om tvangstiltak. Derfor iverksetter vi tiltak i forhold til det. Jeg mener at dette bør utgjøre sentrale elementer f.eks. både i spesialistutdanninga og i utdanninga av helsepersonell generelt. Sosial- og helsedirektoratet har utarbeidet en tiltaksplan for hvordan vi skal redusere bruken av tvang og kvalitetssikre dette, og har også satt i gang et arbeid for å gjennomgå spesialistutdanningene. Så har jeg bare lyst til å si noen få ord om hva vi gjør overfor mennesker som er demente og mennesker med psykisk utviklingshemning. Opplæring i forhold til nytt regelverk i pasientrettighetsloven kapittel 4A vil bli iverksatt fra neste år. Det betyr at helsepersonell i kommunene og personer med demens vil bli vektlagt i denne opplæringa. Opplæringspermen, som heter «Tvang helst ikke», vil i 2008 inneholde opplæring i et nytt regelverk, og det vil bli laget en ny opplæringsvideo som følger opplæringsmaterialet. Andre sentrale virkemidler for å unngå bruk av tvang er jo kompetanse, kunnskapsoppbygging, organisering av tjenesten, bemanning og behandlingsmetodikk. Så har jeg lyst til å si at når det gjelder behandlingskriteriet – som interpellanten var inne på i sitt hovedinnlegg, og som også er tatt opp av talere i denne debatten – vil en fjerning av det som grunnlag for etablering av tvungent psykisk helsevern innebære en omfattende omlegging av dagens politikk. I dag er det slik at det etableres tvungent psykisk helsevern i om lag 90 pst. av tilfellene med grunnlag i behandlingskriteriet, mens 5 pst. skjer etter farekriteriet alene. Når vi skal vurdere en slik stor omlegging, mener jeg det er viktig å bruke litt tid på det, men jeg vil understreke: ikke mer tid enn det som er nødvendig. Bakgrunnen for at Regjeringa har redegjort for dette i statsbudsjettet for neste år, er at vi ønsker innspill fra Stortinget i en så stor sak som denne – vi ønsker å få vite om det Regjeringa har foreslått, er en hensiktsmessig måte å gjøre dette på. Da vil det også være slik at Regjeringa, og jeg, vil få et bedre grunnlag for å gå videre med et så komplisert tema som dette. Hele formålet, uansett hva vi måtte ende opp med, er jo at bruken av tvang skal reduseres. Da imøteser jeg også hva Stortinget måtte mene spesielt om dette spørsmålet, og om måten vi har foreslått å organisere det på framover.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-11-13:
La meg først gjenta at når det gjelder den konkrete saken som har versert i forhold til NAV, der det er avdekket at NAV har innhentet pasientjournaler uten at det har vært tilstrekkelig grunnlag for det, og at forvaltningslovens krav til innhenting av slike dokumenter ikke er overholdt, er jeg informert om at Arbeids- og inkluderingsdepartementet har grepet fatt i det og bedt NAV om at slike overtramp ikke skjer. Så til spørsmålet om hva som nå skjer videre. Da har jeg lyst til å si veldig klart at som et utgangspunkt mener jeg det er uheldig dersom man gjennom bestemmelser i folketrygdloven gir forsikringsselskaper og andre finansieringsinstitusjoner tilgang til opplysninger som er innhentet fra pasientjournaler uten at pasienten har samtykket i det. Etter min mening vil en rutinemessig varslingsrett mellom NAV og forsikringsselskaper kunne skape en usikkerhet blant pasientene om hvordan sensitive opplysninger blir håndtert i NAV. Jeg mener derfor at NAVs varslingsrett etter den foreslåtte bestemmelsen ikke bør omfatte sensitive pasientopplysninger som er innhentet fra pasientjournalen, og dette er vi i dialog med Arbeids- og inkluderingsdepartementet om.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-11-13:
Når det gjelder Ludvigsens utsagn om at Regjeringa må ha en tydelig holdning, mener jeg at jeg har forsøkt, også fra talerstolen i dag, å gi uttrykk for en veldig klar holdning i denne saka, nemlig at det er viktig så langt som overhodet mulig å verne om taushetsplikten, for, som mange talere også har vært inne på i denne debatten, vi er helt avhengige av at det er tillit mellom pasient og behandlende lege og annet helsepersonell. Det er ingen tvil om – og representanten Sundsbø og andre var inne på det – at det er utfordringer i den verden vi lever i, i forbindelse med å koble journaler. Derfor har vi egne regler for dette. Så til påstanden fra representanten Lønning når det gjelder pasientregister og den løsninga som flertallet i denne salen valgte. Hvis jeg hørte riktig, sa representanten Lønning at flertallet «valgte den minst sikre løsningen». Det er en påstand jeg ikke kan slutte meg til. Regjeringa – og jeg oppfattet også flertallet i denne salen – mente at det var svært viktig å ivareta personvernet i alle helseregistre. Jeg mener det er mulig å sørge for en god ivaretakelse av personvernet også med den registerløsninga som ble valgt av flertallet i denne salen. Direkte personidentifiserende kjennetegn skal f.eks. lagres kryptert i det nye registeret. Det er også foreslått at opplysningene ikke skal kunne brukes slik som jeg oppfatter at representanten Lønning og mange med ham er bekymret for, i forsikringsøyemed, av påtalemyndighet, domstol eller arbeidsgiver, sjøl om den registrerte samtykker. Så til slutt: Når det gjelder spørsmålet om NAV, har jeg gitt uttrykk for min holdning til det i tidligere innlegg. Jeg vil bare gjenta at vi har god dialog med Arbeids- og inkluderingsdepartementet om den saka, som nå er på høring. Vi har registrert høringsinnspill som har kommet fra mange, ikke minst fra Datatilsynet, og jeg håper og trur at vi skal finne en god løsning også på den saka.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-11-13:
Først til spørsmålet om de 2 pst. som faller fra, om det er en indikasjon på at turnustjenesten og opplegget er bra. Jeg mener i hvert fall at tallet burde ha vært mye høyere hvis det var sånn at turnustjenesten var helt elendig, men jeg har heller ikke oppfattet at representanten Lønning har påstått det. Når det er sagt, vil jeg si at jeg trur vi innenfor mange yrkesgrupper kan finne mennesker som burde ha gjort noe annet enn det de egentlig er utdannet til. Det gjelder helt sikkert også innenfor legeyrket. Når det gjelder sjukehjem, mener jeg det er viktig at alle leger skal ha en viss praksis ved sjukehjem. Det er fordi vi lever i ei tid hvor mange lever mye lenger. Det har vi hatt mange debatter om, og det er kjempebra. Men det er helt åpenbart at det også byr på en del utfordringer knyttet til hvilket tilbud vi skal gi, både i sjukehjem og ved våre sjukehus. Jeg mener det er viktig. Flertallet har allerede i dag en viss praksis ved våre sjukehjem, så jeg mener at det at man i vårt forslag vil pålegge alle det, hvis det blir flertall for det, ikke vil være egnet til å skremme folk bort fra sjukehjem. Og det er sjølsagt slik at de turnusleger som i dag er innom sjukehjem, og som etter vårt forslag i framtida må være det, jobber under kommunelegen i hver enkelt kommune og skal få veiledning av denne. Jeg sier ikke med det at alt er perfekt, det er helt sikkert flere områder hvor dette kan bli bedre, men det er også sånn at fylkeslegen har ansvaret for plassene og også for tilsyn med dem. Når det så gjelder spørsmålet om veiledning generelt, hvis jeg oppfattet representanten riktig, vil jeg avvente den evalueringen som Sosial- og helsedirektoratet skal komme med til våren neste år. Jeg vil ta med de innspill som kommer i denne debatten, og sikkert andre debatter, før vi lager en veileder på dette området. Men jeg vil ikke på noen måte utelukke at det er behov for det. For sjøl om mye helt sikkert er bra, er det også på dette området helt åpenbart ting som kan forbedres. Det er veldig store ulikheter mellom en del kommuner, mellom en del sjukehus og også mellom små og store kommuner.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-11-13:
Jeg er helt enig i at det er viktig at de som skal bli leger, og de som er det, både har en god utdanning og et godt grunnlag for å være det. I lys av det er det sjølsagt slik at turnustjenesten er viktig, og det er viktig at den fungerer godt nok. Jeg ser ikke noen hensikt i å fortsette debatten om 2 pst., for det er egentlig ingen av oss som vet fasitsvaret på det. Det som det er viktig å merke seg, er at til tross for at vi sannsynligvis har et av verdens beste helsevesen, skjer det fra tid til annen dessverre også uønskede hendelser hos oss. Det klager folk naturlig nok på. Det er ikke mange klager, men de som er, skal vi ta alvorlig. Det folk klager mest på, er den måten de blir møtt på i helsevesenet. Det er en indikasjon på – jeg skal ikke nevne yrkestitler – at det også finnes noen leger blant dem folk klager på, som ikke møter dem med respekt og på en skikkelig måte. Det er helt sikkert. Så grunnlaget for å bli noe så viktig som doktor, er sjølsagt kjempeviktig. I så måte er også turnustjenesten viktig. Så hører jeg representanten Lønning og flere si, og jeg har merket meg det som er sagt i denne debatten, at det er et ønske om å definere enda klarere krav til veiledning, slik jeg oppfatter denne debatten. Det vil jeg ikke utelukke. Men jeg vil ha gjennomgangen – som jeg nå har satt Sosial- og helsedirektoratet til å gjøre, og som kommer neste vår – på bordet før vi tar stilling til hvordan vi skal gå videre. Jeg opplever at det ikke er noen uenighet om at det trengs god veiledning enten man er på sjukehus, på sjukehjem eller hvor man måtte befinne seg når man er i turnustjeneste, og det kommer Regjeringa tilbake til. Jeg har merket meg de synspunkter som har kommet i denne debatten. Så registrerer jeg at det er en viss uenighet når det gjelder spørsmålet om turnustjeneste i sjukehjem. Jeg vil bare gjenta at flertallet har det allerede i dag. Det kan en også ha meninger om. Jeg for min del mener at det er en kjempeutfordring at vi har så få leger i sjukehjem. Noen av dem vi har der, som jeg har møtt i hvert fall, er utrolig entusiastiske, flinke mennesker. Men vi har et akutt behov for nå, men også framover i tid, å få inn flere, nettopp fordi vi vet hvordan situasjonen er for mange av de mennesker som bor der, og som kommer til å bo der i framtida. Vi må stille oss spørsmålet: Hvordan skal vi få til det? Faglig dyktighet er et viktig stikkord, og gode rammebetingelser er et viktig stikkord. Regjeringa har en grunnleggende tro på at vi skal få flere leger til å praktisere mer på sjukehjem. Vi får i hvert fall håpe på at flere vil fatte interesse for at det også der er interessant å jobbe i framtida. Sjølsagt skal det være god veiledning. Det skal ikke være slik at det er de dårligste legene som skal være i sjukehjem. Jeg mener ærlig talt at det å stille krav om at alle må ha en viss tjeneste i sjukehjem, under god veiledning, også kan være et bidrag for på sikt å få flere leger til å arbeide på sjukehjem.
Torill Selsvold Nyborg (Kristelig Folkeparti), 2007-11-13:
Det er et viktig spørsmål representanten Inge Lønning reiser, om kvalitet og faglig veiledning av turnuskandidater. Dette har betydning både for turnuskandidatene selv og for pasientene de skal ha ansvar for i kandidatperioden, og ikke minst for det fagmiljøet de er en del av. Komiteen var selvsagt svært opptatt av dette i forbindelse med Stortingets behandling av St.meld. nr. 25 for 2005-2006, Mestring, muligheter og mening. Framtidas omsorgsutfordringer. Her fastslår Regjeringen at departementet vil gjøre endringer i turnusforskriften slik at det i framtiden skal stilles krav til tjeneste i sykehjem. Det står ingenting spesifikt om hvilke krav som skal stilles til kompetanseveiledning. Dette er bekymringsfullt av flere grunner. Allerede i dag har vi stor mangel på leger ved sykehjemmene våre. Departementet sier selv at svært mange kommuner har for lav legedekning til å innfri de krav direktoratet stiller til god kvalitet. Stillingsbrøkene mange leger innehar i sykehjemmene, er dessuten svært små, noe som skaper lite kontinuitet i både den faglige og arbeidsmiljømessige daglige virksomheten. Det vil også kunne stille turnuskandidater overfor store faglige utfordringer. Det bør også nevnes det uforståelige i at regjeringspartiene ikke slutter seg til opposisjonspartienes merknad om å opprette flere stillinger for leger i sykehjem i forbindelse med den ovennevnte omsorgsmeldingen. De sykehjemmene som har rekruttert leger, også med spesialutdanning, i hele stillinger, kan vise til et svært godt fagmiljø, færre sykehusinnleggelser, godt samarbeid med andrelinjetjenesten og døgnkontinuerlig faglig god medisinsk vakttjeneste. I et slikt miljø vil det være forsvarlig, trygt og forhåpentligvis rekrutterende å ta imot turnuskandidater. Sykehjemspasienter i dag er svært syke mennesker. Kun de sykeste syke får en sykehjemsplass. De har i gjennomsnitt seks–sju ulike diagnoser hver. Mangelen på annet kompetansepersonell er også slående i sykehjemmene. I en slik situasjon vil det være uklokt å pålegge turnustjeneste i sykehjem uten å sikre en høyt faglig, alltid tilgjengelig medisinsk veiledningstjeneste. Vi har fortsatt store utfordringer i sykehjemssektoren. Komiteen har i likhet med Regjeringen vært opptatt av å satse mer på undervisningssykehjem, med nær faglig tilknytning til universiteter og høgskoler. Dette er viktig i en framtid med stort behov for økt kompetanse, rekruttering og utdanning av flere spesialister. Det må satses på veiledning fra geriatere og andre spesialister ansatt i sykehus og ved universitet, og med doktorgradsstipendiater tilknyttet undervisningssykehjemmene. Men før dette er en realitet, kan det vise seg å bli et feilgrep, både faglig og rekrutteringsmessig, å innføre pålagt praksis i sykehjem for turnuskandidater.
Inge Lønning (Høyre), 2007-11-13:
Jeg takker statsråden for svaret, og særlig for det som fremkom på slutten, om at hun akter å fremme forslag som kan styrke taushetspliktens stilling. Jeg skal ikke gå inn på og kommentere alt det som har med pasientregisterloven og alle de tingene å gjøre, for det har vi diskutert relativt nylig i Stortinget, men heller konsentrere oppmerksomheten i mitt oppfølgingsspørsmål om det helt konkrete, nemlig forholdet mellom folketrygdloven og pasientrettighets- og helsepersonelloven. Statsråden er sikkert kjent med at det foreligger en korrespondanse mellom Datatilsynet og NAV om dette, hvor NAV redegjør for sin praksis. Jeg må nesten si at svaret fra NAV gjør meg enda litt mer urolig, for man sier at det er ganske sjelden at man har behov for hele pasientjournaler – og så begrunner man det med at det medfører merarbeid og er upraktisk, og derfor innhenter man ikke hele pasientjournaler i mange saker. Den begrunnelsen er illevarslende, fordi jeg, som jeg sa i mitt hovedinnlegg, ikke er i stand til å se for meg ett eneste tilfelle hvor NAV med rette har krav på å få utlevert en fullstendig og uredigert pasientjournal – ikke ett eneste tilfelle. Derfor vil jeg håpe at det blir avklart i denne prosessen at det skal ikke skje, rett og slett. Realiteten når man avkler alt utenomsnakk, er jo at de tilfellene hvor NAV har gjort dette, og antakelig også i fremtiden ønsker å gjøre det, er ikke der hvor man mistenker en trygdesøker for å ha urent mel i posen, men det er i de tilfellene hvor man mistenker leger for mislighold av sin praksis. Det kan man forstå, men det gjør ikke saken bedre hvis en leges mangelfulle yrkesutøvelse skal salderes på bekostning av pasientene – altså at det er pasientene som eventuelt skal betale for den mistanken som egentlig retter seg mot legen. Derfor vil jeg mene at det må gis helt klart og tydelig beskjed til NAV at NAV må løse sitt informasjonsbehov og sitt etterforskningsbehov i disse sakene på en annen måte enn ved å gå veien om utlevering av pasientjournaler. Jeg vil høre om ikke statsråden kan dele den oppfatningen.
Inge Lønning (Høyre), 2007-11-13:
Det har vært en interessant debatt. Jeg skal også denne gangen avstå fra å gå inn på de mer generelle problemstillingene knyttet til registeret, forskningsformål og de tingene, og bare nøye meg med å presisere overfor representanten Teigen hva uenigheten bestod i når det gjaldt opprettelsen av Pasientregisteret. Den bestod i, fra synspunktet til oss som var i mindretall, at flertallet valgte den minst sikre av de tekniske løsningene som stod til rådighet. Så til hovedsaken: Representanten Sundsbø snakket om et dilemma i forholdet mellom trygdeetatens behov for å motarbeide trygdemisbruk og hensynet til personvernet. Jeg er ikke villig til å bruke det begrepet. Det dreier seg vel mer om en avveining av hvilket hensyn som skal veie tyngst. Alle må være enige om at trygdeetaten har et behov for å motarbeide trygdemisbruk – selvsagt! Men spørsmålet er om vi er villige til å akseptere at det innebærer at man skal gi grønt lys for arbeidsmetoder som invaderer den personlige integritet på en måte som vi i andre sammenhenger ikke ville drømme om å akseptere. Som Datatilsynet viser til – vi aksepterer det ikke når det gjelder politiets adgang til å rekvirere innsyn i forbindelse med oppklaring av drap. For meg å se til er det ikke tvilsomt hvordan denne avveiningen må falle ut. Den må falle ut til fordel for vernet om den personlige integritet. Derfor kunne jeg tenke meg å utfordre statsråden kanskje til sist til å tydeliggjøre sitt syn på helsepersonellovens definisjon av taushetsplikt. § 21 sier: «Helsepersonell skal hindre at andre får adgang eller kjennskap til opplysninger om folks legems- eller sykdomsforhold eller andre personlige forhold som de får vite om i egenskap av å være helsepersonell.» For min del har jeg i sin alminnelighet ikke stor sans for det som litt upresist kalles for sivil ulydighet, men på dette området må jeg si at jeg har svært stor sans for sivil ulydighet. Dersom en fastlege nekter å utlevere pasientjournaler til NAV, er det et standpunkt som har min fulle og hele respekt. Er det et standpunkt som også har helseministerens fulle og hele respekt?
Inge Lønning (Høyre), 2007-11-13:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg vil gjerne knytte noen videre kommentarer til det. Statsråden viste til antallet kandidater som blir silt fra årlig, og som utgjør i underkant av 2 pst., og trakk på det grunnlaget noen slutninger som for meg hørtes ut til kanskje å være litt raske. Det er nemlig vanskelig å trekke noen sikre slutninger av et slikt tall så lenge man ikke har noen mulighet for å sjekke hvorvidt den jobben gjøres like samvittighetsfullt og like kompetent av alle de ansvarlige veilederne. Det er jo en viss risiko for, i alle yrker, at man lar nåde gå for rett, dvs. at den som skal sette stempel på papiret som gir lisens, i tvilstilfeller lar tvilen komme tiltalte til gode. I denne sammenheng vil jeg tro at det prinsippet ikke bør gjelde. Her skal tvilen komme pasientene til gode. Hvis man skulle danne seg et sikrere inntrykk av kvaliteten på denne autorisasjonsbiten, måtte man jo sjekke de sakene hvor leger, ofte tidlig i sin karriere, blir fratatt lisensen. For mitt inntrykk er – og det skriver seg litt tilbake til mine år ved universitetet, hvor vi diskuterte profesjonsutdanningene – at i de fleste tilfeller hvor yrkesutøvere blir fratatt lisensen, sier de som kjente vedkommende i utdanningsløpet, at de kunne ha sagt på forhånd at det kom til å gå galt. Så jeg er ikke uten videre beroliget av statsrådens forsikringer på dette punkt. Derfor gjentar jeg spørsmålet: Ser ikke statsråden behovet for nasjonale kriterier når det gjelder minstekrav til veiledere som får lov til å sette sitt stempel på det papiret som gir lisens? Og så til det andre spørsmålet. Vi er skjønt enige om at det er viktig å stimulere til sterkere interesse for geriatri og for allmennmedisin, og ikke minst for interessen for eldre menneskers lidelser innenfor allmennmedisinen. Der er vi 100 pst. enige. Mitt spørsmål var: Er det da et egnet virkemiddel eksplisitt å legge inn et eller annet tidsdefinert opphold spesifikt i sykehjemsinstitusjonene? Det er riktig at dette er et ledd i den kommunale legetjenesten, men hvis man stedfester det på den måten, insisterer man jo på å sette unge leger i en situasjon hvor det i de fleste tilfeller ikke er noen veileder i nærheten i det hele tatt, rent fysisk, og hvor det heller ikke uten videre er lett å tilkalle en veileder i påkommende tilfeller. Derfor var mitt spørsmål om ikke dette er mer egnet til å skremme folk bort fra dette feltet enn å gjøre feltet tiltrekkende.
Inge Lønning (Høyre), 2007-11-13:
Hvorfor er temaet for denne interpellasjonsdebatten viktig? Jo, det er viktig fordi det ikke finnes noe annet område hvor forskjellen mellom god yrkesutøvelse og dårlig yrkesutøvelse er så livsviktig, til og med bokstavelig talt livsviktig, som når det gjelder legeyrket. Derfor har vi så strenge lisensierings- og autoriseringsordninger som vi har, for at folk i det hele tatt skal få lov til å praktisere som leger. Der er turnustjenesten på mange måter – skal vi si – en portvaktfunksjon, nettopp for å sikre, ved inngangen, at de som får anledning til å praktisere som lege på eget ansvar og egen risiko, virkelig er kvalifisert til å gjøre dette. Bare kort til den lille meningsutvekslingen med statsråden om tallet 2 pst. Statsråden sa i sitt andre innlegg at tallet burde vært høyere dersom turnustjenesten var dårlig. Den logikken følger jeg ikke. Det kan jo simpelthen være et tegn på at turnustjenesten ikke er god nok på det avgjørende området som heter portvaktfunksjonen. Det jeg forsøkte å presisere, var at kravene til veilederne og veiledernes selvstendige ansvar når de setter sitt navn under, trenger å presiseres ytterligere i forhold til det som er tilfellet i dag. Så til sist sykehjemsdiskusjonen. Mitt anliggende er ikke å begrense tilgangen av leger til sykehjem. Selvsagt ikke. Men jeg ser en overhengende risiko for at slik som situasjonen er, vil turnuskandidater i sykehjem være enda mer utsatt enn de er i sykehus og andre steder for å bli en salderingspost i sysselsettingsregnskapet, for å bli en ressurs som blir utnyttet for å dekke et akutt behov for legeinnsats, istedenfor at det skal være et utdanningselement i løpet frem til selvstendig yrkespraksis. Den risikoen vil være overhengende dersom man knesetter dette uten på forhånd å ha sikret at der er tilgang på kvalifisert veiledning. For å understreke poenget enda tydeligere: Jeg mener at kravene til kvalifisert veiledning må være høyere på dette området enn på noe annet område, fordi tilfredsstillende legehjelp til dem som i dag befolker norske sykehjem, stiller ekstremt store krav til det jeg vil kalle erfaringsbasert legekunst. Da er det ikke tilstrekkelig at man er en nær sagt hvilken som helst tilfeldig lege, som sitter i en kommunelegetjeneste eller noe annet.