Ivar Kristiansen (Høyre), 2010-10-22:
La meg få starte med å gi honnør til interpellanten som tar opp dette temaet, ikke bare fordi temaet i seg selv er veldig viktig, men fordi interpellanten er en av de ganske få representantene i Stortinget som både interesserer seg veldig sterkt for temaet, og som også tar opp spørsmål knyttet til frihandelsforbundet EFTA. EFTA er jo vår europeiske forankring, som gjennom EØS-avtalen sikrer oss adgang til EUs indre marked. Flere av de som har uttalt seg i dagens debatt, har understreket at det er andre organisasjoner, forbund, som er drivkrefter på dette området som interpellanten er opptatt av, og som han stiller spørsmål om i dag. Det har de siste årene også vært en del debatt knyttet til EFTAs frihandelsavtaler, særlig knyttet til balansen mellom EFTAs inngåtte avtaler og bilaterale avtaler og de krav som EFTA-siden stiller i slike forhandlinger. Det er derfor fortjenestefullt at interpellanten gir oss en mulighet til å diskutere disse spørsmålene også i Stortinget, for det foregår relativt sjelden. Statsråden minte oss på EFTAs ministermøte. Jeg går ut fra at det var det samme møtet han var til stede på i Reykjavik, som nådde en slags politisk enighet om at miljø og arbeidstakerrettigheter i fremtiden skal inkluderes i frihandelsavtaler. Jeg deler også interpellantens interesse for hvordan det går med dette arbeidet i praksis. De siste årenes frihandelsforhandlinger innenfor EFTA-rammen har vært vel demonstrert ved både at EFTA gir en viss forhandlingstyngde, og at EFTA-landene ikke alltid deler de samme prioriteringene og de samme interessene. Både representantene Gullvåg og Rytman var inne på mangelen på ratifisering av frihandelsavtalen med Colombia, og jeg tror det er all grunn til å understreke at vi har ventet på denne siden 2008. Av en eller annen grunn har denne vært holdt tilbake på grunn av sterk kritikk fra ulike organisasjoner og også fra fagbevegelsen. Jeg tror, slik også representanten Rytman understreket, at en ratifisering vil være til gjensidig fordel for både Norge og Colombia – om vi får denne avtalen ratifisert. Høyre støtter selvfølgelig frihandel, fordi det bidrar til økonomisk vekst og utvikling. Åpne landegrenser og demokrati er veien til suksess for enhver nasjon, og dette må vi aldri glemme. Vi ser selvfølgelig behovet for at frihandelsavtaler som Norge inngår, skal være knyttet til de alminnelige menneskerettigheter og, som andre påpeker, nå også knyttet til miljøbeskyttelse. Begrensning av et lands handlefrihet, særlig friheten til å stenge handelspartnere ute fra sine markeder og til vilkårlig å gi utenlandske aktører dårligere vilkår, er faktisk noe av det mest sentrale i frihandelsavtaler. Får ikke våre bedrifter stabil og forutsigbar markedsadgang, vil det bli mindre attraktivt å handle. Blir det mindre attraktivt å handle, blir det også mindre vekst og mindre utvikling. Men det må ikke være slik at vi skal ha én standard for våre kanaler gjennom frihandelsforbundet EFTA, og så skal vi ha en annen standard når det gjelder bilaterale avtaler. Representanten Gullvåg var inne på at dette kanskje ikke er så enkelt når vi skal forholde oss til den stormakten som har den største veksten i internasjonal handel i dag, Kina, også i forholdet til Norge, det gjensidige forholdet til Norge. Vi kan ikke ha en dobbel standard fra norsk side i dette politiske arbeidet. Det er helt korrekt – og det skal vi være åpne på – at vi må understreke at dette ikke er enkelt. Det må være arbeidstakerrettigheter, miljøstandarder, valutastandarder osv. som gjør at arbeidstakere i et land kommer ut i disfavør i forhold til andre land. Det er veldig fint at begrepet «miljøstandard» er med i dette bildet. Vi ser at når EU er opptatt av karbonlekkasjer, handler det faktisk også om at vi må ha trafikkregler innenfor handel og vilkår som gjør at disse kan oppleves likt over landegrensene. Hvis de opptrer på en annen måte, setter vi en dobbel standard, og det går jeg ut fra at ingen i denne debatten ønsker.