Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-02-18:
Bakgrunnen for interpellasjonen i dag er først og fremst et hjertesukk i forhold til måten å drive kriminalitetsforebyggende arbeid på. Først og fremst håper jeg at vi i stor grad er enige om den faktiske beskrivelsen når det gjelder alkoholrelatert voldsbruk. En massiv norsk og internasjonal forskning har vist en klar sammenheng mellom alkoholbruk og utøvelse av vold. Det er ikke en alkoholbruk som nødvendigvis kan tilskrives misbrukermiljøer, den er i stor grad knyttet til menn mellom 20 og 30 år, som ikke karakteriserer seg sjøl som storkonsumenter over tid, men som kanskje er det når det står på. Og i en slik situasjon hvor vi ser at 60–70 pst. av den voldskriminaliteten som vi justispolitikere er veldig opptatt av å prøve å få gjort noe med, så er det kanskje naturlig at man retter et søkelys mot det som ligger bak, og ikke bestandig, slik vi – og det gjelder oss alle – har lett for å gjøre når det først smeller, eller det skjer en eller annen tragisk episode, å konsentrere den politiske oppmerksomheten nettopp rundt dette. Det er det jeg ønsker å dvele ved, og kanskje kan denne debatten gi en mulighet både for Stortinget og også for dem som er involvert i arbeidet med en reduksjon av voldskriminalitet i departementene og Regjeringa, til å flytte fokus noe, og gi seg sjøl anledning til å flytte fokus, slik at vi ikke bare snakker om mer politi og strengere straffer når disse alvorlige episodene først skjer. Vi må prøve å innse at kampen mot kriminaliteten faktisk er en kombinasjonsøvelse. Det forutsetter at i en tid hvor vi føler at kriminaliteten både blir råere og råere og kanskje også vokser i enkelte byer, så er det om å gjøre å holde hodet kaldt, slik at vi får tid og politiske ressurser til å diskutere det som ligger i forkant. Derfor mener jeg at kampen mot vold i Norge i dag ikke kommer utenom et ganske skarpt fokus på spørsmålet om det norske folks totalforbruk av alkoholvarer. Etter min mening er det nettopp det totale forbruket av alkoholvarer, enten det er legale eller illegale varer, som er en god indikator i forhold til om vi lykkes i å bekjempe volden og forebygge uheldige utslag. I lang tid har totalforbruksteorien vært akseptert lære og sånn sett vist oss at jo mer det totale konsum i Norge øker, desto mer uønsket atferd får vi. Den eneste farbare veien på sikt for å få redusert problemet – det har vi sett når forbruket går nedover – har vært å redusere alles forbruk. Og det er jo også interessant politisk at man har noe fokus på det som skaper færre pasienter, det som skaper færre fanger, det som skaper færre etterlatte, og det som skaper færre fornærmede, og ikke bare etablere nye ordninger for de som sitter igjen, bygge nye sykehus og fengsler og opprette flere politistillinger. Vi skal gjøre det også, men jeg er stygt redd for at den siste tids fokus både på politi og metoder noen ganger får oss til å glemme at det ligger noe i forkant. Etter manges mening er det heller ikke på dette feltet tilstrekkelig kun med de tradisjonelle informasjonskampanjer. Det kan være befriende i tider hvor vi ser at rusmiddelforbruket blant yngre vokser, å konsentrere seg mest om informasjonskampanjer overfor den gruppen. Disse kampanjene blir først verdifulle i det øyeblikk vi klarer å knytte problemet opp mot den atferden og de handlinger som særlig voksensamfunnet viser. Og det er jo nettopp det det har vist gjennom den restriktive linjen som har vært fulgt i norsk alkoholpolitikk i løpet av de siste ti årene. Det å ta vare på Vinmonopolet som system, det å slå ring rundt reklameforbudet, det å ha et rimelig høyt avgiftsnivå, det å si at man skal ha klare bestemmelser i alholholloven i forhold til antall skjenkesteder og skjenketider, ja det har jo i seg sjøl vært en informasjonskampanje, som sammen med forklarende informasjon skal bidra til å holde det norske alkoholforbruket og igjen den norske voldskriminaliteten og den norske alholholrelaterte kriminaliteten på et europeisk lavmål. Og det er jo det vi kanskje kan trøste oss med i en slik debatt at dette er ikke håpløshetens debatt. Det viser at Norge har hatt mekanismer som har bidratt til at vi på mange måter har lyktes. Det som er utgangspunktet for interpellasjonen, er at dette er en situasjon som er truet, og at vi faktisk ser at både Vinmonopolet, alkoholreklameforbudet og våre egne alkoholavgifter er i ferd med å få en de facto-trussel mot seg, om ikke en rettslig. Og det er det jeg ønsker å utfordre Regjeringa på: Hva gjør vi i forhold til dette? Evner vi å tenke nytt for å ta vare på en slik type politikk? Jeg er ingen dogmatiker når det gjelder norsk alkoholpolitikk, sjøl om det kanskje kunne virke slik noen ganger. Jeg ønsker faktisk at vi skal prøve å få en alkohol- og ruspolitikk som også i framtida vil kunne virke effektivt. Og jeg ser at mange av de virkemidlene vi har spilt på til nå, er vi nødt for å revitalisere. Min utfordring går på, og det ser vi også er trukket opp i Regjeringas handlingsplan, hvordan vi skal kunne revitalisere det internasjonale samarbeidet slik at vi kan holde liv i og videreføre noen av de instrumentene vi har i rusmiddelpolitikken i Norge. Jeg nevner særlig reklameforbudet, Vinmonopolet og også avgiftsnivået. Og det er her vi har sett en gledelig utvikling i Europa og i en del andre stater. Man har faktisk begynt å se på dette som effektive virkemidler, og det er her jeg mener at Norge i mye større grad enn i dag burde gi drahjelp og komme med press ute i de foraene hvor man møter, og kan møte, for å sørge for at dette også blir en viktig standard når man skal diskutere helse, miljø og sikkerhet, enten det måtte være i Verdens Helseorganisasjon, i EØS-fora eller andre steder. Det er oppfordringen som ligger i interpellasjonen. Jeg tror at vi vil tape mye hvis vi i Norge i de neste ti årene får en forbruksutvikling som er mye høyere enn den vi nå har sett, på bakgrunn av at vi må gi slipp på tradisjonelle alkoholpolitiske virkemidler fordi vi ikke har slått ring om dem internasjonalt. Det vil gi oss justispolitikere, vi som er opptatt av å bekjempe kriminalitet, mye å gjøre framover, fordi dette antakelig vil skape en mye mer utrygg situasjon for de menneskene som lever i dette landet.