Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2007-10-25:
Jeg skal kommentere de tre forslagene som er fremmet i representantforslaget fra Fremskrittspartiet. Når det gjelder forholdet hjemme-/borteboer, er det i Norge lang tradisjon for sammenheng mellom utdanningsstøtten og utgiftene ved å flytte hjemmefra for å ta utdanning. Dette har ikke minst vært et viktig distriktspolitisk hensyn. Dagens ordning innebærer at hjemmeboende og borteboende studenter får samme støttebeløp, på den måten at hjemmeboende elever og studenter får hele støtten som lån. Rentefritaket på lånet under utdanningen er en vesentlig statlig subsidiering. Rentefritak gis også til hjemmeboende. Hjemme- og borteboende studenter vil normalt ha ulike bokostnader, som flere av representantene har vært inne på. Ut fra den vurderingen er det rimelig at det ikke gis samme støtte. Jeg ser at komiteens flertall deler dette synet. Komiteen er bekymret over påstanden om at studenter bevisst omgår regelverket for tildeling av stipend. Dette er noe departementet følger nøye i forvaltningen av studiefinansieringen. Å motvirke juks er en forutsetning for tillit til Lånekassen. Når det gjelder behovsprøving mot inntekt, er det et grunnleggende prinsipp ved utdanningsstøtteordningene at de skal bidra til like muligheter til utdanning, uavhengig av geografiske forhold, alder, kjønn, funksjonsdyktighet og økonomiske og sosiale forhold. Ved utarbeiding av støtteordningene har man vurdert det slik at personer med god personlig økonomi i mindre grad enn personer med svak personlig økonomi har behov for støtte fra det offentlige til å gjennomføre utdanning. Dette er bakgrunnen for at behovsprøving har en sentral plass ved stipendtildelingen i støtteordningene. Lånetildeling skjer uten behovsprøving for søkere i høyere utdanning, slik at likviditeten til studentene ikke er påvirket av behovsprøvingen. Det er ikke urimelig at studenter med relativt god inntekt i større grad finansierer utdanningen selv, uten de samme bidrag fra staten som personer med liten eller ingen inntekt. Jeg ser at flertallet i komiteen deler dette synet, og jeg konstaterer også at her er det en åpenbar politisk uenighet. Vedrørende behovsprøving mot formue har også denne behovsprøvingen sin bakgrunn i utdanningsstøtteordningens formål, nemlig å bidra til at alle kan ta utdanning, uavhengig av bl.a. økonomisk situasjon. Utgangspunktet er at personer med til dels stor formue i større grad enn personer med lav eller ingen formue kan finansiere utdanningen selv. Å behovsprøve utdanningsstipend og forsørgerstipend mot formue har også vært et viktig fordelingspolitisk virkemiddel. Jeg har imidlertid forståelse for at reglene av enkelte kan oppleves urimelige. Jeg lytter til det som blir sagt her, og vil selvfølgelig være åpen for å diskutere konsekvenser av samfunnsendringer i dette forholdet. Det kan vi sikkert få anledning til å komme tilbake til. Selv om formue ikke nødvendigvis gir økt likviditet, vil personer med formue f.eks. stille sterkere i en etableringsfase etter studietiden. Lånetildelingen skjer uten behovsprøving for søkere i høyere utdanning, slik at likviditeten til studentene da ikke er påvirket av behovsprøvingen. Det er viktig for meg å understreke at kapitalinntekter, det vil si renter og aksjeutbytte, behovsprøves ikke. Bare personinntekt, det vil si arbeidsinntekt og eventuelle trygdeytelser, behovsprøves. Jeg vil til slutt understreke at Regjeringen selvsagt vil ha med vurdering av studiefinansiering i den bebudete meldingen om evaluering av Kvalitetsreformen. Det vil da være rikelig anledning til å komme tilbake til dette i et noe mer helhetlig perspektiv.