Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-16:
Det er veldig fort gjort å gå seg litt blind i en så viktig debatt som vi har i dag, fordi det perspektivet som de fleste her er opptatt av, jo er et perspektiv som egentlig ikke går på lovforståelse, men som går på det faktum at Odelstinget er i ferd med å vedta en av de aller største reformer som er vedtatt i de siste ti år. Dette er sannsynligvis en av de aller viktigste sakene Odelstinget har til behandling i inneværende år, for den har altså et perspektiv som er langt videre enn det man kanskje kan få inntrykk av når man driver med lovforståelse, som vi her har gjort. Det er en stor gledens dag for SV også, for vi var de som startet den politiske prosessen her i Stortinget med vårt forslag, som senere resulterte i Buer-utvalget, stortingsmeldinger, innstillinger fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen – og til slutt i dagens innstilling. Men først og fremst er det ikke en gledens dag bare for SV, dette er en gledens dag for norsk arbeidsliv, for denne reformen som vi nå er i ferd med å vedta, ligger altså helt i forkant i europeisk sammenheng. Det gjør at norsk arbeidsliv vil ha muligheten til å møte endringstakt og utfordring på en helt annen måte enn mange andre land. Det som er det genuint norske, og som er det mest geniale med hele reformen, er at perspektivet hele tiden har vært at alle skal omfattes av reformen. For alle land satser på etterutdanning – en kan se det i alle rapporter som kommer, fra hvilket som helst land, at en snakker om etterutdanning og videreutdanning. Men det er bare for de få. Og det betyr at det perspektivet som ligger til grunn for de vedtak Odelstinget i dag gjør, er at alle skal omfattes av reformen. Hvis en ser i utdanningsstatistikken, vil en jo se at det som er skjevest av alt, er hvem som i dag får muligheten til etter- og videreutdanning. De som sitter øverst ved bordet, som i utgangspunktet har mest utdanning, er de som også satses mest på. De som har de dårligst betalte jobbene, som sitter nederst ved bordet, er også de som satses minst på. Og det betyr at en lovfesting av en individuell rett til permisjon kan utviske det klasseskillet eller det kunnskapsskillet som eksisterer i arbeidslivet. Det er det genuint norske med denne reformen, og det vil vi håpe vil gi en smitteeffekt også overfor våre nordiske land, der vi har tatt opp reformen gjentatte ganger. Kanskje vil også etter hvert flere europeiske land se at det er et perspektiv en må ha med seg – altså ikke et perspektiv som ekskluderer, men som inkluderer også et gode, etterutdanning. Denne reformen skal være en rettighet for de mange, og ikke et gode for de få. Det er et par andre perspektiver som det også er viktig å ta med seg. Det som i reformen går på livskvalitet, er også genuint viktig. Det betyr altså at man får muligheten til å bli satset på gjennom et yrkesliv. Vi kjenner alle sammen mange eksempler på at en arbeidstaker går tom, man går lei etter mange år fordi man har gjort det samme, stått i den samme tralten. At man får muligheten til faglig påfyll, er i seg selv et livskvalitetsperspektiv som er kjempeviktig. Men kanskje det aller viktigste, selvfølgelig, hvis man skal se stort på det, er at endringstakten i arbeidslivet er så høy at denne reformen også av den grunn er nødvendig.