Inge Lønning (Høyre), 2004-01-15:
Først en liten bemerkning av rent formell art. Representanten Djupedal sa i sitt innlegg at i saker som dette er det ikke ønskelig at Stortinget fatter vedtak med knappest mulig flertall. Det har han selvfølgelig rett i. Grunnloven lar seg ikke forandre med knappest mulig flertall, som kjent. Det stilles helt klare krav til kvalifisert flertall – to tredjedeler – dersom man skal kunne forandre Grunnloven på noe punkt. Det er formodentlig enighet i denne sal om at slik bør det være. Det er forskjell på det å forandre rikets grunnlov og det å forandre lover i sin alminnelighet. Grunnen til det er naturligvis den at Grunnloven er fundamentet under alle de andre lovene. Derfor forutsetter hele vår konstitusjon at den har en annen form for varighet enn det lovgivning i sin alminnelighet har. Grunnloven er til bl.a. for å ivareta kontinuiteten – den historiske kontinuitet – i samfunnets utvikling. Sett fra én side er denne debatten veldig lite spennende, nemlig hvis man med det tenker på utfallet som man vil få når vi skal votere ved møtets avslutning. Det har alle innsett. Representanten Holm gjorde det også ganske klart fra SVs side at man er innforstått med at når det er nedsatt en offentlig kommisjon med en tidsfrist på to og et halvt år til å legge frem tilråding, er det rimelig at alle, uansett syn på saken, innstiller seg mentalt på at den egentlige debatt vil man få når det utvalget legger frem sin tilråding. Det er en side ved sak nr. 1, altså SVs forslag til grunnlovsendringer, som ikke er berørt i komiteinnstillingen, og som så langt heller ikke har vært berørt i debatten. Det forbauser meg litt. Det er i SVs forslag til endringer av Grunnloven et element som ikke har noe med kirkeordningsspørsmålet å gjøre, nemlig spørsmålet om hvorvidt det offentlige rom i Norge bør renses for alle innslag med mulige religiøse assosiasjoner. Jeg oppfatter det slik at begrunnelsen for SVs forslag om å forandre §§ 5, 9 og 44 i Grunnloven – for det første å ta bort uttrykket at Kongens person er hellig og ulastelig, og også å ta bort eden som fenomen og erstatte den med en høytidelig forsikring – er en prinsipiell oppfatning av skillet mellom offentlig og privat og en tankegang om at alle religiøse ytringer i prinsippet hører hjemme i privatsfæren og ikke i det offentlige rom. Det innbyr til en uhyre interessant debatt, og det er en debatt som er helt uavhengig av kirkeordningen. I USA, som er det landet i verden som historisk alltid har hatt det skarpeste skillet mellom stat og kirke, har man tviholdt på dette prinsipp. Det henger sammen med historiske forhold, nemlig hvorledes USA ble til. Det var jo stort sett dissentere fra Europa som etablerte samfunnsordningen i USA, og som hadde med seg sine erfaringer som religiøse minoriteter fra Europa. Selv i USA, som har et vanntett skille mellom stat og kirke, har man på dollaren formelen «In God we Trust». Og ingen president i USA innsettes som kjent uten å avlegge ed på Bibelen. Jeg forbauses derfor litt over at ikke SV selv har lagt litt større vekt på å forklare sammenhengen mellom det elementet i forslaget som går på kirkeordningen, som er gjennomsiktig og greit, og det andre elementet som ikke har noe med kirkeordningen å bestille. Grunnen til at jeg selv anser dette som en viktig og interessant debatt, er at vi i Europa i dag på grunn av utviklingen i retning av flerreligiøse og flerkulturelle samfunn stadig ser eksempler på at denne problemstillingen dukker opp i nye former, jf. den heftige debatten i Frankrike om hvorvidt man skal bruke lovgivningen til å forby borgerne å bære religiøse symboler i det offentlige rom – skole og arbeidsplass. Vi har tilløp til den samme debatt også i Norge, og det er helt sikkert en debatt som vil komme i kraft av utviklingens tyngde. Derfor synes jeg det er beklagelig at det elementet i forslaget helt har druknet i forhold til spørsmålet om hvorvidt man skal forandre kirkeordningen. Og la meg si – siden jeg nå har kommentert saken såpass inngående – at jeg for min del vil håpe at vi i Norge ikke adopterer den historiske tradisjon som Frankrike er den tydeligste eksponent for i Europa, fordi den etter mitt skjønn i sin sekularistiske logikk ender opp i en form for antireligiøs fundamentalisme. Professor A. H. Winsnes uttalte under en meget spektakulær rettssak på 1950-tallet, nemlig Mykle-saken, i sitt vitneprov i rettssalen – og jeg siterer etter hukommelsen: Det er bare én ting jeg kjenner til som er verre enn den norske puritanisme, og det er den norske antipuritanisme. Overført på dette felt: Det er én ting jeg kjenner til som er verre enn religiøs fundamentalisme, og det er antireligiøs fundamentalisme. Så til de to forslagene under sak nr. 2. Det forbauser meg når jeg lytter til begrunnelsen for begge disse forslag, at den bygger på en feilaktig oppfatning av hva vår nåværende grunnlov faktisk instituerer av kirkeordning. Man sier villig vekk at det er staten som styrer Kirken i henhold til nåværende kirkeordning. Det er det aldeles ikke. Da har man ikke lest Grunnloven nøyaktig nok. Man sier at man ønsker å fjerne regjeringens rett til å utnevne biskoper – det er Carl I. Hagens formulering. Etter den norske grunnlov har ikke regjeringen noen rett til å utnevne biskoper. Det fremgår helt klart hvis man leser Grunnlovens bestemmelser. Derimot tillegger den Kongen en rekke forpliktelser i forhold til Kirken. Den første forpliktelse er at han må bekjenne seg til statens offentlige religion, altså tilhøre Den norske kirke. Det er vel riktig å konstatere at bortsett fra prestene i Den norske kirke – som vel de fleste vil finne det rimelig har en plikt til å være medlemmer av den kirken de er prester i, det forekommer rimelig logisk – er det ingen andre som er tilpliktet i kraft av sin stilling i dagens Norge til det enn Hans Majestet Kongen. Han er den eneste tilbake. Grunnloven pålegger Kongen en forpliktelse til å håndheve og beskytte statens offentlige religion, og den pålegger Kongen også konkret å anordne all offentlig gudstjeneste, som det står i § 16, osv. Men det som er det interessante punkt i denne sammenheng, er at dette storting, den gang man første gang fikk en statsminister som ikke tilhørte Den norske kirke, laget den såkalte lex Mowinckel, som i dag står innskrevet i Grunnloven, og som sier at intet medlem av Kongens råd som ikke er medlem av Den norske kirke, kan delta i behandlingen av kirkesaker. Det sier klinkende klart at det ikke er regjeringen i egenskap av regjering som behandler kirkesaker i det hele tatt. Dernest sier den – og det er en logisk konsekvens – at minst halvparten av medlemmene av Kongens råd må til enhver tid tilhøre statens offentlige religion. Ellers ville nemlig regjeringen ikke kunne fatte beslutning på lovlig måte i saker som angår Kirken. Derfor blir det ganske misvisende når man diskuterer hvorvidt Kirken selv skal utnevne biskoper, eller staten skal utnevne biskoper, fordi statsråder som etter Grunnloven har rett til å delta i behandling av slike saker, tilhører pr. definisjon Kirken selv gjennom sitt medlemskap, og det er medlemskapet i Kirken som kvalifiserer dem til dette, ikke det at de er medlemmer av regjeringen. Nå kan man selvfølgelig si at dette er Grunnloven og dens papirbestemmelser. Den politiske realitet ser annerledes ut. Og det er en interessant og viktig problemstilling. Men når man skal forandre Grunnloven, så er det Grunnloven på papiret vi forandrer. Og hvis man skal forandre Grunnloven på dette punkt, enten i form av det ene eller det annet forslag, Kristelig Folkepartis eller Fremskrittspartiets, så oppstår det etter mitt skjønn en mangel på konsistens som jeg ikke kan skjønne at forslagsstillerne har tenkt igjennom. For hvis man tar bort denne forpliktelse på regjeringen, så blir lex Mowinckel og bestemmelsen om at minst halvparten av regjeringens medlemmer må være medlemmer av Den norske kirke, bokstavelig talt hengende i løse luften. Den har ikke lenger noen mening. Og jeg skulle gjerne utfordre forslagsstillerne litt på om de virkelig mener at man kan beholde det rammeverket uendret og samtidig ta bort det som i praksis er de virkelig tungtveiende avgjørelser som i dag krever at det avholdes kirkelig statsråd. Det vil ikke i fremtiden være behov for noe kirkelig statsråd dersom disse forslagene skulle få flertall. Dette fra min side sett bare som en ytterligere understrekning av at komiteflertallets standpunkt må være det riktige, nemlig at hvis man skal ivareta helheten i Grunnloven og unngå å foreta endringer som forrykker denne helheten og skaper forvirring i systemet, så er det klokeste man kan gjøre å si nei til alle de foreliggende forslag.