Odd Einar Dørum (Venstre), 2008-10-23:
Jeg har i grunnen fulgt debatten om tomtefesteloven i noen år, og jeg vil gjerne si det slik at tomtefestereguleringen er en meget spesielt regulert eiendomsrett i Norge. Det er krevende jus, det er sosialt vanskelig, og det er politisk krevende. Det ble faktisk slik at Stortinget klarte å lage et meget bredt kompromiss av denne saken i 2004, som den sittende regjering faktisk i det alt vesentlige har valgt å beholde, med ett eneste unntak, og det er det unntaket som for alle praktiske formåls vedkommende rammer Opplysningsvesenets fond. Det går ikke an å beskrive dette på annen måte enn det jeg nå prøver å gjøre. Dette er det nærmeste en kommer med hensyn til å forstå en slags handel hvor Per Olaf Lundteigen og Knut Storberget skal finne et skjæringspunkt. Alle som har fulgt litt av den generelle samfunnsdebatten, vet hvordan deler av Senterpartiet har vært opphisset når det gjelder Opplysningsvesenets fond. Og så vet man at statsråd Storberget har gått høyt på banen. Man måtte gjøre noe. Jeg skjønner at punktet her er Soria Moria-erklæringen, det er jo der partiene hefter. Partiene hefter jo for det de gjør i slike regjeringserklæringer i forhold til Stortinget, så jeg må si at jeg er mildt sagt forundret over at det er på akkurat denne delen av tomtefesteforholdet i Norge man velger å lage et kompromiss. Og det ble enda mer spesielt fordi alle partier, spesielt de partiene som satt i regjering, var veldig opptatt av at Den norske kirke skulle ha forutsigbare inntekter. Det ligger heldigvis til grunn i det brede stat–kirke-forliket vi har hatt, at det skal man fortsette med. Men hvis man først egentlig mente at man skulle ha det slik, og hvis man først har den innsikten man burde ha – eller som i hvert fall noen i de forhandlingene hadde om Regjeringens budsjettprosesser – er det ikke slik at det kommer vandrende noen hundrevis av millioner kroner fordi du har blå øyne og har en god sak i en budsjettforhandling. Det er ikke slik det foregår. Det er ganske beinharde prioriteringer. Det som skjer i denne saken, er at man som et praktisk resultat av saken på en måte velger å sette til side inntekter som er helt avgjørende, ikke bare for å drive det som fondet etter formålet skal gjøre, men også det som er svært viktig for Den norske kirke. Så det er dobbelt underlig. For det første: I et kompromiss om tomtefesteloven velger man ut denne delen av tomtefestere i Norge. Og dernest – når man er opptatt av forutsigbare inntekter for Kirken – velger man å angripe en av de mest forutsigbare av de inntektene man har, et fond som i tillegg er plassert i Grunnloven. Nå vet jeg at debatten her har handlet mye om Grunnloven. Jeg har, ut fra mitt beste skjønn, kommet til at jeg i hvert fall er i tvil. Jeg er i tvil om hvorvidt dette kan være i samsvar med Grunnloven. Men for meg er kjernen i saken ren, praktisk politikk. Regjeringen bruker politisk makt for å tvinge igjennom en grov diskriminering av noen som har tomter å feste bort. Man gjør det med åpne øyne, og man sier det rett ut. Som representanten Giske har hørt meg si før i salen, og som de gammeldagse sosialdemokratene sa til meg da jeg var ung og satt i bystyret i Trondheim: Sett deg, Dørum, her er det vi som har makta! Og akkurat det som inntreffer i denne saken – bortsett fra at jeg ikke kommer til å sette meg før jeg er ferdig med innlegget mitt – er at man bruker makta med den samme usminkede direkthet. Og jeg vil gjerne si som jeg har sagt før, for jeg har faktisk fått betydelig sympati for statsråd Giske etter det jeg opplevde gjennom stat–kirke-forhandlingene, og jeg gjentar det: Jeg har faktisk en viss sympati for at han skal bestyre denne begredeligheten. «Begredelighet» oppfatter jeg som et parlamentarisk uttrykk når det ikke dreier seg om en personkarakteristikk, men om en prosess. Når man gjør det på den måten, har jeg behov for å kalle det for det det er. Når Venstre da stemmer imot, er det fordi vi ikke med åpne øyne kan stemme for noe som er så åpenbart diskriminerende, når man har det lovgrunnlaget man har i tomtefesteloven, og som man for alle hovedpunkters skyld har valgt å beholde, etter Soria Moria-erklæringen. Så er det også slik at det er politikk å avgjøre hvem som eier Opplysningsvesenets fond. Jeg kan gjerne bekrefte det representanten Syversen sa. Slik var det også under regjeringen Bondevik. Lovavdelingen sa sitt, så sa vi som var politikere, vårt. Slik bør det være også i framtiden. Det bør være helt klart at det er en politisk oppfatning at skal den prosessen som ligger i stat–kirke-forliket, følges videre – og det vil Venstre bidra til, som jeg oppfatter at alle vil bidra til – må man sørge for at Kirken også har en reell medgift som betyr noe i en situasjon der man får en sterkere løsrivelse. For å summere opp: For Venstre blir dette et helt spesielt uttrykk for koalisjonsforhandlinger, et nytt skinnende eksempel som må gå inn i lærebøker, et bisart eksempel, etter min oppfatning, på hvordan man velger å diskriminere noen som har tomter, og spesielt velger å ta for seg et grunnlovfestet fond. Det er meget forunderlig.