Abid Raja (Venstre), 2017-11-16:
Barn er blant dem som rammes hardest av rohingya-krisen. Nær 60 pst. av rohingyaene som har flyktet til Bangladesh de siste månedene, er under 18 år. Mens vi står her, har 340 000 barn akutt behov for nødhjelp. Mange av barna som har flyktet, er enslige, uten foreldre og lever alene i overfylte flyktningleirer. Seksualisert vold er et stort problem, og flere av ofrene er barn. Redd Barna er en av aktørene i Norge som jobber for å gi rohingya-barna særlig beskyttelse mot overgrep og vold og å gi dem rett til å være barn. Men denne tragedien rammer ikke bare barn. Denne høsten utspilte en av verdens største humanitære katastrofer seg på grensen mellom Myanmar og Bangladesh. Human Rights Watch har vist at om lag 300 landsbyer har blitt brent ned. Det estimeres at rundt 600 000 muslimske rohingyaer er fordrevet fra delstaten Rakhine i Myanmar – gjennom sterkt voldelig forfølgelse. Drap, voldtekt og brannstiftelse står sentralt i historiene som fortelles til bistandsarbeiderne. Børge Brende uttalte for to måneder siden at situasjonen «begynner å minne om etnisk rensing», mens FNs høykommissær for menneskerettigheter, Zeid Ra’ad Al Hussein, har kalt hendelsen et skoleeksempel på etnisk rensing. Også FNs generalsekretær, António Guterres, har sagt at dette er etnisk rensing. Det er viktig å bruke de riktige termene for å beskrive det som har skjedd og skjer. Mitt første spørsmål til utenriksministeren er: Er hun enig med avgåtte utenriksminister Brende, FNs høykommissær for menneskerettigheter og FNs generalsekretær i at det er etnisk rensing verden har vært vitne til i Myanmar den siste tiden? Behovene for husly, helsehjelp og mat i overbefolkede flyktningleirer er enorme og har overgått kapasiteten til FN og andre internasjonale organisasjoner. Regjeringen har prisverdig bidratt med 80 mill. kr i humanitær assistanse til flyktningene. De umiddelbare behovene er imidlertid større, og det er nødvendig å anerkjenne at den humanitære krisen er høyst politisk. Høstens angrep føyer seg inn i rekken av systematiske overgrep mot rohingya-befolkningen. Over de siste par tiårene har flere FN-institusjoner dokumentert menneskerettighetsbrudd utført av sikkerhetsstyrker så vel som av sivilbefolkningen. Dette inkluderer drap, voldtekt, tvangsarbeid, tilfeldig skattlegging og ødeleggelse av eiendom. Rohingyaene omtales i dag som verdens mest forfulgte folk. Sentralt i deres lidelseshistorie står det uløste spørsmålet om statsborgerskap. Fordi «rohingya» ikke engang anerkjennes som egen etnisitet og gruppe av myndighetene i Myanmar, har rohingyaene ikke rett til statsborgerskap ved fødsel. De går dermed glipp av sentrale rettigheter som tilgang til utdannelse, helsetjenester, arbeid, ekteskapsinngåelse og bevegelsesfrihet. Myanmars myndigheter og lokale buddhister hevder at rohingyaene er ulovlige innvandrere fra Bangladesh. De sier at etnisiteten «rohingya» er konstruert med tanke på å sikre politiske rettigheter og autonomi. Menneskerettighetsorganisasjoner som Human Rights Watch og Fortify Rights kan dokumentere at militærregimet har drevet en villet politikk som tilsvarer forbrytelser mot menneskeheten. En systematisk diskriminering basert på etnisk eller religiøs identitet betegnes som forfølgelse etter internasjonal lov. Dessuten står militæret og sivile grupper i Rakhine ansvarlige for tvangsflytting og fordrivelse av rohingyaene fra deres territorium – en de facto etnisk rensing. Flere historiske hendelser viser hvordan militæret tvangsflytter rohingyaene, f.eks.: Etter voldsepisoder mellom buddhister og muslimer i 2012 prøvde myndighetene å flytte store grupper av rohingyaer nordover for å segregere befolkningen. Sikkerhetssituasjonen ble brukt som påskudd for tvangsflytting. Mangelen på offisielle bygningstillatelser førte til at over 3 200 moskeer, butikker og private hjem i nordlige Rakhine ble revet ned i 2016. Rohingyaene fikk ikke kompensasjon, og tusener måtte flytte. Etter militæroffensiver i 2016 og senest i 2017 har flyktningene hatt problemer med å returnere fordi de mangler identitetspapirer. I 2016 bestemte myndighetene seg for å foreta den lokale folketellingen mens mange var på flukt. Mange hadde dermed ikke mulighet til å registrere sin husholdning, noe som er essensielt for rohingyaer uten politisk status. Det er altså nødvendig å se dagens krise i lys av historie og politisk konflikt. Vi må tenke på løsninger for dagens flyktninger, samtidig som vi tenker på langsiktige løsninger. Uten å adressere underliggende årsaker til konflikt vil humanitære katastrofer sannsynligvis fortsette å komme med jevne mellomrom og potensielt øke i intensitet. Framtiden for flyktningene er høyst usikker. Bangladesh viser ikke særlig vilje til å gi oppholdstillatelser, mens situasjonen i Rakhine gjør det vanskelig for rohingyaene å returnere. Det er bekymringsfullt at burmesiske myndigheter sender uklare signaler når det kommer til flyktningenes rett til å returnere. Ifølge internasjonal rett har fordrevne rett til å returnere til sitt hjemland. Vi må forsikre oss om at verifiseringsprosessen som er på gang, strekker seg langt for å inkludere alle beboere i Myanmar, ikke bare dem med gyldig oppholdstillatelse eller statsborgerskap. Burmesiske myndigheters vilje til å ta imot flyktningene vil vise om de tar rohingyaene på alvor, eller om dette er et nytt tilfelle av tvangsflytting. Flere parter i Rakhine er ansvarlige for menneskerettighetsbrudd, også militante muslimer. Det blir viktig å stille overgriperne til ansvar – for å sikre rettssikkerhet og hindre en gjentakelse. I kjølvannet av angrepene i august har det sirkulert mange rykter. Konflikten er politisert, og mange aktører kan ha interesse av å fremme egne interesser. Derfor er det viktig å støtte en objektiv gransking i regi av FN. En Fact-Finding Mission har mandat fra FNs menneskerettighetsråd til å undersøke antakelser om tortur, seksuell vold, drap og forsvinninger, men uten tilgang til Rakhine blir det nærmest umulig å konstatere fakta. Granskningskommisjonen har så langt besøkt flyktningleirer i Bangladesh, men det er avgjørende at burmesiske myndigheter tillater innpass i Rakhine. Det er viktig for Norge å støtte dette arbeidet og følge opp resultatet av rapporten, slik at overgriperne blir straffeforfulgt. Jeg imøteser utenriksministerens svar på dette. Jeg har vært i Myanmar som del av en internasjonal delegasjon for å fremme religionsfrihet. Det vi så og lærte der, var urovekkende. Dette var imidlertid før den brutale offensiven startet. Men også før offensiven ble mennesker drept. En av dem jeg møtte der, U Ko Ni, en menneskerettighetsadvokat og grunnlovsadvokat, ble skutt og drept. Han var muslim. I vårt eget internasjonale nettverk som jobber for religionsfrihet, er Shwe Maung. Han var – som vi som sitter her i salen – folkevalgt nasjonalforsamlingsrepresentant i Myanmar før han ble strippet for sitt statsborgerskap og nektet å stille til valg. Han lever nå i eksil. Norge kan gjøre mer, og Norge bør gjøre mer. Vi må kreve humanitær tilgang til nordlige og sentrale deler av Rakhine i Myanmar. Å hindre humanitær tilgang strider mot internasjonal humanitærrett. Vi må kreve at de 450 000 rohingya-barna som befinner seg i Bangladesh, får umiddelbar beskyttelse og gode omsorgsløsninger. Flere av barna har mistet sine foreldre og befinner seg alene i flyktningleirer i Bangladesh. Disse er sårbare for vold, overgrep og menneskehandel. Vi må kreve at rohingya-barna som har flyktet til Bangladesh, får mulighet til å gå på skole. Vi må kreve en avklaring rundt rohingya-flyktningenes statsborgerskap. Vi må vurdere behovet for at FNs sikkerhetsråd følger opp presidentuttalelsen om rohingyaene fra 6. november med en sikkerhetsresolusjon, med det formål å beskytte rohingya-befolkningen. Som nevnt har rohingyaene opplevd tiår med diskriminering og forfølgelse. Så langt har militæret forsøkt å løse politiske problemer med militære virkemidler. Det er en av grunnene til at USA og EU nå vurderer å gjeninnføre visse sanksjoner. De anerkjenner at landets sivile leder, Aung San Suu Kyi, sitter på lite makt overfor militære, og mener derfor det er hensiktsmessig å øke presset på militæret. Hva mener utenriksministeren, er sanksjonsregimet et godt spor? For å oppnå resultat kan det synes som om man ikke har andre og bedre valgmuligheter enn å støtte Suu Kyi i å finne politiske løsninger. Men det må ikke være blind støtte, for det har vært skuffende at Suu Kyi konsekvent underspiller militærets overgrep og generelt viser liten forståelse for minoritetenes situasjon. Samtidig har hun ikke vist noen vilje til å adressere underliggende årsaker til konflikten i Rakhine. De lar til og med være å bruke begrepet «rohingya» i seg selv. I fjor bestilte hun en rapport fra The Advisory Commission on Rakhine State, ledet av Kofi Annan, som skulle analysere problemene i Rakhine på en objektiv måte og komme med anbefalinger. Det vil først og fremst være opp til myndighetene i Myanmar å følge opp rapporten. Samtidig kan dette også være en mulighet for det internasjonale samfunnet og Norge til å spille en rolle. Ved å bidra med økonomisk støtte, rådgiving og politiske incentiver kan man oppfordre til endringer på bakken, i stedet for at man begrenser den diplomatiske verktøykassen til pekefingerpolitikk. Det er altså nødvendig at Norge bistår i den umiddelbare krisen, samtidig som man leter etter langsiktige løsninger for rohingyaene. Spørsmålene er mange, noen av dem har jeg stilt, men ytterligere et: Hvordan vil regjeringen bidra til politiske løsninger på de underliggende årsakene til konflikten? Helt til slutt: Har utenriksministeren konkrete planer om hvordan Norge kan støtte anbefalingene i rapporten fra The Advisory Commission on Rakhine State?