Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2009-11-27:
Det var knyttet store forventninger til og bred enighet om Nav-reformen da den ble vedtatt i 2005. På tvers av alle partier ble det understreket at denne organisasjonsreformen var et sentralt tiltak for å nå målsettingen om flere i aktivitet og færre som gikk på passive stønader uten noen form for oppfølging. Kasteballsproblematikk og innelåsingseffekter skulle angripes gjennom å slå inn dørene mellom trygdekontor, arbeidskontor og sosialkontor, og relevante og individuelle tiltak skulle komme i gang så fort som mulig. Som kjent var det før reformen ble vedtatt en diskusjon om man skulle ha én eller to statlige etater. Det store flertallet endte til slutt med å gå for én statlig etat og ett Nav der den statlige etaten og den kommunale sosialtjenesten var smeltet sammen. Det var ikke minst hensynet til den enkelte bruker som avgjorde nettopp det valget. Han eller hun skulle møte en samlet offentlig arbeidsrettet tjeneste på ett sted, og den skulle være til stede med alle offentlige virkemidler i hver eneste kommune. Hensynet til Navs mange brukere var også bakgrunnen for at det brede politiske flertallet så sterkt understreket behovet for en sterk, kompetent og handlekraftig førstelinjetjeneste i den nye Nav-organisasjonen. Det er ikke vanskelig å finne fornuftige argumenter for en så sterk understreking av førstelinjetjenestens plass og betydning. Hele hensikten med Nav er jo å være en organisasjon som gir mennesker som trenger det, ulik bistand. Bistand for å kunne vende tilbake til arbeid – attføringsinnsatsen – er det viktigste. Da må møtestedet mellom bruker og etat – førstelinjetjenesten – være både hodet og hjertet i attføringsarbeidet. Som kjent er ikke mennesket en masseprodusert enhet. Hvert enkelt menneske er unikt. Hver person som Nav møter, er forskjellig – med sin bakgrunn og egne forutsetninger – i møte med arbeidsmarkedet. Derfor kan man ikke erstatte personene i Navs førstelinjetjeneste med nettilgang til Navs regelverk eller automatiske telefonsvarere. Det stilles krav til førstelinjetjenesten – krav om kompetanse, erfaring og klokskap. Og det stilles krav til at de ansatte faktisk har mulighet til å kunne bruke både sitt skjønn og sin kunnskap og kunne fatte vedtak om raske, individuelt tilrettelagte tiltak. Derfor burde vi forvente at det ble satset tungt på førstelinjetjenesten i den nye Nav-organisasjonen. Nav-reformens endelige skjebne – suksess eller bare byråkratisk styr – avgjøres i førstelinjetjenesten, i møtet mellom bruker og organisasjon. La meg si at med et så bredt ansvarsfelt som Nav har, vil det selvsagt være helt utopisk å tro at samtlige brukerkontakter i førstelinjetjenesten kan ha spisskompetanse på hele Navs område. Generalistmodellen i sin mest rendyrkede form har ikke vært noe mulig eller ønsket alternativ. Men førstelinjetjenesten skal ha lett og rask tilgang til nødvendig kompetanse. Og i et så stort omfang som mulig bør den være representert på det enkelte lokale Nav-kontor. Det var også sosialkomiteen i 2005 opptatt av, da den – enstemmig – uttalte: «Komiteen vil særlig peke på behovet for å opparbeide en brei og sammensatt kompetanse i den felles førstelinjen.» Og videre – noe jeg har sitert i interpellasjonen: «I tillegg til god tilgjengelighet vil komiteen legge stor vekt på at førstelinjen må inneha et kompetansenivå og et beslutningsansvar som gjør disse kontorene til et sted der folk reelt opplever å få den veiledning og bistand de har behov for, i størst mulig grad uten å måtte henvises til andre kontorer, instanser og «dører». Den felles førstelinjen må oppfylle klare krav om rask avklaring, fjerning av gråsoner og kasteballtendenser og rask igangsetting av tiltak.» Det er ingen tvil om at det har vært turbulente tider i Navs organisasjon mens implementeringen av Nav-reformen har pågått. Det har i særlig grad blitt synliggjort den siste tiden. Vi må ha forståelse for at det har vært nærmest et ekstremt press på Nav i denne tiden. Organisasjonen har hatt ansvaret for å gjennomføre en omfattende organisasjonsreform uten sidestykke i offentlig sektor, forberede og gjennomføre større regelforandringer, forberede den største omleggingen av pensjonssystemet siden folketrygden ble etablert – og midt oppe i det drive videre alle tjenester som normalt, i et tidsrom der finanskrisen nærmest over natten dramatisk økte etterspørselen etter Navs tjenester. Det er klart at det ville føre til – og har ført til – problemer. Å forvente at Navs organisasjon skulle vært dimensjonert til å håndtere virkningen av finanskrisen nærmest ved å knipse med fingrene, ville være å forvente det umulige. Å bruke hele siste års historie som et ubetinget bevis for at Nav-reformen har slått feil, eller at direktoratet, departementet og statsråden ikke har gjort jobben skikkelig, ville derfor etter min mening være grunnleggende galt. Jeg ønsker likevel en debatt om hele utviklingen av Navs organisasjonsmodell i tiden etter Stortingets vedtak i 2005, om den virkelig helt og fullt samsvarer med intensjonen i vedtaket om en sterk førstelinjetjeneste. Det har derfor vært interessant å lese evalueringene av Nav-reformen, og den såkalte midtveisevalueringen, som Rokkansenteret har gjennomført, og som er publisert i Tidskrift for Velferdsforskning nr 3/2009, og presentert på midtveis-konferansen her i Oslo for en måned siden. Jeg er spesielt opptatt av oppbyggingen som har skjedd av de store fylkesvise forvaltningsenhetene i Nav, og forholdet mellom disse og førstelinjetjenesten rundt om i landet. I denne evalueringen skriver forskerne Tone Alm Andreassen og Knut Fossestøl fra Arbeidsforskningsinstituttet: «Mens man var forespeilet at utskillelse av oppgaver til egne forvaltningsenheter skulle fungere forenklende og at ressurser skulle flyttes fra inntektssikring til oppfølging, synes realiteten å være det motsatte. Det har hindret tjenesteproduksjon, skapt restanser og gjort at oppfølgingsarbeidet har kommet kortere enn det kunne, og i enkelte tilfeller skapt et nærmest kafkask byråkrati hvor hverken saksbehandler, kontaktperson eller forvaltningen vet hvor saken ligger.» Det er et begrenset antall kontorer som er intervjuet i sakens anledning. Det vil selvsagt være feil uten videre å legge til grunn at de kontorene som er intervjuet, forvalter sannheten med stor S om gjennomføringen av reformen. Men det er likevel en interessant ytring når det ved ett av disse kontorene, ifølge de samme nevnte forskerne, uttales at etableringen av forvaltningsenhet har tappet dem for trygdefaglig kompetanse, slik at de sitter igjen med saksbehandlere med mindre kompetanse, og som gjør feil og bidrar til forsinkelser. Videre skildrer de problemer med å komme i kontakt med de ansatte i forvaltningsenhetene, og saker som «blir borte». På et annet kontor beskrives forvaltningsenhetene som en gjøkunge, som headhuntet de flinkeste med trygdekompetanse, gjennom å tilby dem høyere lønn. De nevnte forskerne stiller spørsmål om vi likevel i praksis har endt opp med to statlige etater, selv om det brede stortingsflertallet klart sa fra om at det skulle være bare én etat. Det stilles spørsmål om førstelinjetjenesten er blitt tappet for kompetanse som er overført til forvaltningsenhetene, mens stortingsflertallet som kjent sterkt understreket behovet for kompetanseoppbygging i førstelinjetjenesten. Jeg er ganske sikker på at stortingsflertallet da ikke mente at man først skulle tappe førstelinjetjenesten for kompetanse, for så å starte kompetansebygging fra bunnen av. Jeg skal være forsiktig med å forskuttere svaret på disse spørsmålene. Men de som har stilt spørsmålene – ansatte på kontorer i Nav som opplever presset på organisasjonen og forventningene fra brukerne hver eneste dag – er det verdt å lytte til. Og spørsmålene de stiller, er verdt å tas opp til debatt. Derfor stiller jeg statsråden dette spørsmålet: Er Stortingets intensjon om en sterk, kompetent og beslutningsdyktig førstelinjetjeneste fullt ut ivaretatt etter hennes mening? Har kompetansebyggingen i førstelinjen blitt gjennomført slik Stortinget ønsket?