Martin Engeset (Høyre), 2008-06-05:
Det er de bedriftene og de virksomhetene som lykkes med å beholde seniorene i arbeid, som vil lykkes i fremtiden. Derfor må myndighetene legge til rette for at det blir lønnsomt å drive godt seniorarbeid, og samtidig gjøre det mer lønnsomt for seniorer å velge å stå i arbeid fremfor å gå av med tidligpensjon. Det er i dag ganske nøyaktig ett år siden Stortinget behandlet stortingsmeldingen om seniorpolitikken. Meldingen var viktig, fordi vi i årene fremover vil være helt avhengige av at langt flere seniorer forblir i arbeidslivet. Men samtidig ser vi - tydeligere enn på de aller fleste andre områder - at en stortingsmelding ikke løser et eneste problem hvis ikke fine ord omsettes i konkret handling. De fleste karakteriserte stortingsmeldingen som en god situasjonsbeskrivelse, men fattig på konkrete tiltak. Allerede i dag opplever vi mangel på arbeidskraft i mange sektorer. Fra 2020 vil denne utfordringen bare bli større. Statistisk sentralbyrå gav nylig ut tall som viser at det vil være 1,6 millioner mennesker over 67 år i 2060. Dette er 200 000 flere enn det Pensjonskommisjonen la til grunn, og dobbelt så mange som i dag. Det forteller det meste om hvilken utfordring vi står overfor. Det er positivt at det vil være mange over 67 år i fremtiden. Dette er et uttrykk for at vi har det bra i landet. Vi har god helse og gode velferdstjenester, noe som bidrar til at vi lever lenger. Dette skal vi glede oss over. Samtidig forutsetter økt levealder og en større andel av befolkningen over 67 år at folk deltar i arbeidslivet mer og lenger. Med pensjonsreformen endres folketrygden. Det skal bli mer lønnsomt å jobbe; hun som velger å stå i jobb lenge, vil få mer utbetalt i pensjon den dagen hun går av med pensjon, sammenlignet med han som går av tidlig. Hele poenget med reformen er at folk skal jobbe lenger. Dersom vi ikke lykkes med dette, vil ikke bare pensjonssystemet knake i sammenføyningene, det vil faktisk være en trussel mot hele velferdssamfunnet. Når eldre mennesker og arbeidsdeltakelse debatteres, har det dessverre lett for å bli en diskusjon om slitere. Nøyaktig hva en sliter er i 2008 - eller i 2030 eller i 2050, for den saks skyld - er høyst uklart. I forbindelse med lønnsoppgjøret i vinter uttalte LO at en sliter er en som føler seg sliten. Jeg tror alle som har en aktiv jobbhverdag, fra tid til annen kan føle seg slitne. Men er man en sliter av den grunn? Det er her godt seniorarbeid kommer inn i bildet. Seniortiltak på arbeidsplassen skal bidra til at eldre arbeidstakere som opplever jobben som slitsom eller ikke like enkel lenger, faktisk blir fanget opp. For noen vil noen nye arbeidsoppgaver og kanskje litt kompetanseheving være gode tiltak, for andre vil litt mindre daglig ansvar og opplæring være det, mens andre igjen vil ha behov for noe mer fritid, eller de kan få mulighet til å ivareta mentoroppgaver overfor yngre kolleger. Målsettingen skal være at den eldre arbeidskraften blir værende i arbeidslivet. Seniorene er ikke bare en uvurderlig ressurs i tider preget av mangel på arbeidskraft. Med sin lange erfaring i arbeidslivet representerer seniorene som arbeidskraft også kontinuitet, trygghet, stabilitet og pålitelighet. Seniorforskningen forteller oss at der hvor yngre arbeidstakere kanskje jobber raskere, tar seniorene igjen dette ved å jobbe smartere. Enhver virksomhet vil derfor ha nytte av en god alderssammensetning i arbeidsstokken. Det å ha en jobb å gå til, føle at en får brukt seg selv og sin kompetanse samt være del av et faglig og sosialt fellesskap, har en betydelig egenverdi, som strekker seg langt utover fordelene for den enkelte arbeidstaker. Dette er verdifullt også sett i et større folkehelseperspektiv, ved at arbeid generelt har en helsefremmende effekt og forhindrer ensomhet. Det gode seniorarbeidet må bygge på den frie avtaleretten og utformes i møtet mellom en inkluderende arbeidsgiver og en arbeidstaker som har lyst til å jobbe videre. Dette betyr at en må ha et rammeverk i arbeidslivet som bidrar til at den eldre arbeidskraften ikke blir for dyr for arbeidsgiverne. Dersom vi innfører særordninger som stimulerer til mindre arbeidsinnsats fra den enkelte senior, går vi i feil retning. Da vil arbeidskraften fort bli for dyr, og det vil bidra til at eldre mennesker ikke vil ha like lett for å skifte jobb eller skaffe seg jobb som sine yngre kolleger. Nå som lønnsoppgjørene i privat og offentlig sektor på det nærmeste er i havn og avgjort, vet vi at alle arbeidsplasser med tariffavtale vil få en kostnad til AFP helt uavhengig av om den enkelte senior går av tidlig eller sent. Dette bidrar til å heve lønnsomheten ved sen pensjonering for den enkelte senior, men kanskje bidrar dette også til å fjerne gevinsten for den arbeidsgiver som driver godt seniorarbeid. Pensjonsreformen hviler på en forutsetning om økt arbeidsdeltakelse. Dersom dette ikke slår til, vil hele pensjonssystemet stå i fare. For å lykkes i målsettingen må vi derfor ikke bremse i seniorarbeidet, men snarere intensivere tiltak som gjør at seniorene blir værende i arbeid fremfor å gå av med pensjon. Det er ikke tilstrekkelig å gjøre det mer lønnsomt for seniorer å jobbe, dersom en ikke samtidig gjør det mer lønnsomt for arbeidsgivere å ha eldre arbeidstakere ansatt. På samme måte må rammeverket også bidra til at den enkelte senior opplever å tjene på å stå lenger i jobb. Selv om pensjonssystemet etter 2010 er innrettet etter dette formålet, vil det også være behov for andre, målrettede tiltak. I Høyres alternative budsjett for 2008 fremmet vi flere seniortiltak: målrettet skattelette på 6 000 kr for alle over 62 år som velger å forbli i arbeid fremfor å gå av med AFP, og videre en fjerning av all avkortning i pensjon for 68- og 69-åringene som jobber ved siden av. Det rød-grønne flertallet stemte dessverre dette ned for tredje gang bare for få dager siden. Det kan være tegn i tiden som tyder på at holdningen til det å stå i jobb er i ferd med å bedre seg. For få uker siden ble det offentliggjort en undersøkelse gjennomført av Synnovate MMI for Senter for seniorpolitikk. Et av de interessante funnene i svarene fra norske yrkesaktive her var at de kunne tenke seg å gå av med pensjon når de ble 64 år, hvilket er ett år mer enn det som ble målt i 2007 og to år mer enn i årene 2004-2006. Selv om det altså er positive trekk ved utviklingen, er det fortsatt altfor enkelt å skyve eldre arbeidstakere ut av arbeidslivet ved omstillinger, nedbemanninger og fusjoner. Et av de styggeste eksemplene på dette så vi ved fusjonen mellom Statoil og Norsk Hydros olje- og gassdivisjon. Her ble alle ansatte over 58 år tilbudt meget lukrative sluttpakker til en samlet kostnad på 3,4 milliarder kr. Selv om dette åpenbart var i strid med intensjonene i avtalen om et inkluderende arbeidsliv, og at det i tillegg også var et brudd med hovedintensjonen i pensjonsforliket, ble det altså gjennomført. Det er et tankekors at det i et selskap hvor staten selv har aksjemajoriteten, føres en seniorpolitikk som er et eklatant brudd på hva både regjering og storting har vedtatt. En dårligere rollemodell for det øvrige næringsliv i seniorpolitikken kan jeg vanskelig tenke meg. Spesielt urovekkende er det å se på situasjonen i skolen. Her forsvinner kompetent og erfaren arbeidskraft ut i høyt tempo. Samtidig som søkningen til læreryrket er rekordlav, går nesten alle lærere av med pensjon før de når ordinær pensjonsalder på 67 år. Over halvparten av lærerne i skolen er over 50 år, og hele 85 pst. av lærerne slutter før ordinær pensjonsalder. Høyre har ved flere korsveier fremmet konkrete forslag her i salen om seniortiltak for eldre lærere, og har i vårt alternative budsjett for 2008 og i revidert nasjonalbudsjett for 2008 foreslått til sammen 70 mill. kr til seniortiltak. Og hver gang blir vi nedstemt. Mens en kompetansekrise utvikler seg i skolen, ser vi altså at Regjeringen sitter fullstendig handlingslammet og toer sine hender. I interpellasjonen nevner jeg ulike ordninger som bidrar til at eldre arbeidstakere forsvinner ut av arbeidslivet: Særaldersgrenser, en lukrativ AFP-ordning, statens ventelønnsordning og lovfesting av rett til redusert arbeidstid. Jeg skulle ønske at listen over incentivordninger som bidrar til at den enkelte senior får lyst til og har ønske om å bli i arbeidslivet, hadde vært minst dobbelt så lang.