Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2003-10-16:
Dagens stortingsmelding kan leses på to måter. Den kan leses som en redegjørelse for Norges arbeid i formannsperioden siste år, men den kan også leses som å trekke opp noen linjer for framtidens nordiske samarbeid. Det er vel egentlig det siste perspektivet som jeg synes er mest interessant. Etter to år i Nordisk Råd har jeg gjort meg en del erfaringer. Representanten Ryan var opptatt av at det ikke er rom for å fatte politiske beslutninger. Han vil legge mer vekt på meningsutvekslingene i det politiske samarbeidet. Jeg har også den erfaring at de ambisjoner vi kan ha, og de resultater vi oppnår, faktisk bestemmes av dem som vil minst i nordisk samarbeid. Dette er et utrolig tankekors, men det ser vi f.eks. i ministrenes oppmøte i møtevirksomhet i Nordisk Råd, og vi ser det også i viljen til å bruke penger og ressurser på nordisk samarbeid. Vi skal stille krav til effektiv bruk, men vi må også erkjenne at hvis vi vil oppnå resultater i nordisk samarbeid, må vi også ha vilje til å bruke finansielle ressurser for å få de resultatene vi ønsker. En annen erfaring som jeg har gjort meg i løpet av disse to årene, er at Norden som begrep og organisatorisk enhet er under endring. Vi vier nærområdesamarbeidet stor oppmerksomhet. Det er bra, og det er viktig. Det er også naturlig at de deltakende land er opptatt av det som er nærmest. Konsekvensen har flere representanter påpekt allerede. Det er stor oppmerksomhet på Østersjøsamarbeidet. Det snakkes nå om Norden og Baltikum, 5+3-modellen, og i en europeisk kontekst er det viktig. Men jeg opplever også et Danmark som ser utrolig mye sørover i Europa, og jeg opplever et Vest-Norden som i øyeblikket er opptatt av å utvikle interne samarbeidsrelasjoner med fokus på arktisk samarbeid. Men nettopp i en slik situasjon, der det er fokus på ytterpunktene, må vi ikke glemme å fokusere på kjernen og det vi har felles i Norden. Vi må integrere øst og vest. Derfor opplever jeg det slik at hvis det ikke lykkes med denne integrasjonen, er det ett område som vil tape, og det vil være Vest-Norden. Det er Vest-Norden som er det vi kan kalle den svakeste regionen i Norden. Vi må innrette våre virkemidler på en slik måte at vi forhindrer at fokuset flyttes ut av Norden. Derfor blir språkkunnskap i skolen viktig, kultursamarbeid, ungdomsutveksling, forskningssamarbeid, og vi trenger også nordiske institusjoner. Og vi er nødt til å huske å løse de interne nordiske utfordringer. Det er to viktige utfordringer i de nærmeste årene. Flere har vært inne på dem. Den første er at vi må løse problemet med grensehindringene i Norden. Jeg vil peke på to utfordringer i dette som jeg synes vi bør ha som målsetting å få løst. For det første må vi få det felles arbeidsmarkedet i Norden til å fungere for alle som bor i Norden – det omfatter også tredjelandsborgere med fast opphold i de nordiske land. Dette er en ressurs i vårt arbeidsmarked som absolutt bør brukes. Det andre er selvfølgelig dette med å videreutvikle Norden som en felles utdanningsregion med gjensidig godkjennelse av utdanning og fagbrev. Her forventer jeg at når det gjelder grensehindringer, ser vi konkrete resultater på sesjonen i Oslo om et par uker, og at regjeringene der følger opp med konkrete tiltak. Den andre utfordringen vi står overfor, er å samordne nordiske standpunkter overfor de europeiske prosessene. Jeg opplever at den nordiske dagsorden er svært lik dagsordenen i EU. Vi ser at nordiske lover og regler utformes i stor grad i rammen av EU og EØS. Det gjelder derfor å identifisere felles interesser og koordinere standpunktene med utgangspunkt i bl.a. den nordiske velferdsmodell. Vi trenger derfor også større dialog mellom nordiske parlamentarikere om dette, det gjelder ikke bare dem som er engasjert i Nordisk Råd, men det gjelder faktisk parlamentarikerne generelt, også på fagkomitenivå i dette hus. Områder som vi kan ha felles holdninger om, kan være regionalpolitikk, likestilling, forbrukerpolitikk, mattrygghet, bekjempelse av organisert kriminalitet – bare for å nevne noe. I innstillingen i dag skiller Fremskrittspartiet seg ut, og jeg må si at jeg er veldig forundret over merknaden der. Flere har vært opptatt av om de overskuer konsekvensene av å eventuelt legge ned Nordisk Råd. Men det som forundrer meg enda mer, er at de ikke ser at nordisk samarbeid kan brukes som et rammeverk for å fremme norske interesser i europeisk politikk. Norden er nemlig den region hvor det kan være lettest å bygge allianser, for å ta vare på norske interesser. Dessuten har vi et kulturelt fellesskap, og vi har like samfunnssystem. Dette gjør at de politiske løsningene som vi foretrekker, fort blir veldig like. Det forundrer meg at en ikke kan se at her ligger det muligheter for alliansebygging. Jeg tror også at for å pleie og utvikle dette fellesskapet trenger vi institusjoner, og vi trenger samarbeidsorganer. Den norske delegasjonen til Nordisk Råd bad Regjeringen om tilbakemelding på noen spesifikke rekommandasjoner fra Nordisk Råd. Dette har Regjeringen svart på i stortingsmeldingen. Det er jeg glad for, og vil takke for det. Flere saker får vi anledning til å komme tilbake til også i Stortinget. Et område hvor den konkrete oppfølgingen mangler, er spørsmålet om oppholdstillatelse for ofre for «trafficking». Her sies det fra Regjeringens side at Utlendingslovutvalget jobber med det. Sett fra mitt ståsted og ut fra arbeidet i Nordisk Råd er det viktig å understreke at vi må anerkjenne det beskyttelsesbehov disse ofrene kan ha. Det må være utgangspunktet for lovarbeidet i Regjeringen, og også i Stortinget, når vi får det til behandling. Videre ser jeg i innstillingen at utenrikskomiteen ber oss i delegasjonen arbeide for en klarere prioritering av saksområdene og en mer målrettet dialog mellom Rådet og Ministerrådet. Jeg har stor forståelse for den oppfordringen, og jeg tror at alle som er engasjert i det, kommer til å tenke godt igjennom det. Samtidig har jeg lyst til å minne om at rådet faktisk har en initiativrett når det gjelder å ta opp saker av nordisk interesse. Den initiativretten vil jeg understreke at det er viktig å ha. Vi trenger parlamentarikere som også kan være pådrivere i det nordiske samarbeidet. Jeg har lagt merke til at det er ministerrådssiden som først og fremst har påpekt det problematiske i initiativene fra parlamentarikersiden. Jeg opplever ikke det som noe problem, snarere som en utfordring som vi bør fange opp. Min respons i forhold til innstillingen på det punktet er at jeg ikke ønsker å legge begrensninger på engasjementet, men oppfordrer gjerne til mer gjennomtenkning av en del forslag, og til sterkere prioriteringer av saker. Videre tror jeg det er utrolig viktig å videreutvikle dialogen som samarbeidsform mellom parlamentarikerne og regjeringssiden.