Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-06-16:
Riksrevisjonen har utført en viktig og interessant undersøkelse om hvordan Norge har fulgt opp forpliktelsene for reduksjon av nitrogenoksider, NOx, i Göteborgprotokollen, som Norge signerte sammen med andre europeiske land 30. november 1999. Riksrevisjonen har helt åpenbart rett i at arbeidet under ulik politisk ledelse i Miljøverndepartementet har vært preget av manglende framdrift og resultater - at det ikke har vært en samlet plan for måloppnåelse, og at det ikke er blitt gjennomført en byrdefordeling mellom de ulike aktører. Derfor konkluderer Riksrevisjonen med at de virkemidlene som ble iverksatt pr. september 2007, ikke er tilstrekkelige for å nå de mål som er satt i protokollen. Riksrevisjonen konkluderer med at det er overveiende sannsynlig at Norge ikke klarer å innfri forpliktelsene om NOx-reduksjon innen 2010. La oss håpe at dette ikke er tilfellet. Jeg vil for det første trekke fram at Norge har klart å ha en bedre framdrift når det gjelder kutt i utslipp av svoveldioksider og andre utslipp som også er regulert i Göteborgprotokollen. Norge sliter definitivt med å kutte i NOx-utslippene. Det magiske nivået er å komme under 156 000 tonn i 2010. Norge har redusert utslippene med 18 000 tonn, men det gjenstår hele 39 000 tonn. Det blir en tøff utfordring, men det er ikke en umulig oppgave å klare dette hvis man har politisk vilje til å lykkes med det. Flertallet står alene om to viktige poeng i innstillingen. Det første er at vi mener at Norge ville vært i en langt bedre stilling med hensyn til å nå forpliktelsene dersom det hadde vært mer fortgang i arbeidet under tidligere regjeringer. Det er ganske spesielt at ikke opposisjonen er enig med flertallet i dette. Arbeidet i FN-regi med å redusere forurensende utslipp i Europa har pågått siden 1979. Norge har hatt nasjonale utslippsmål for NOx siden 1989, og Göteborgprotokollen ble undertegnet i 1999. Vi har altså hatt tid til å utvikle gode nasjonale virkemidler. Vår påpeking av treghet i arbeidet treffer flere regjeringer. Det er likevel grunn til å bemerke at i fire av de sju årene etter at Norge ratifiserte Göteborgprotokollen, var det Kjell Magne Bondevik som satt som statsminister i to regjeringer og hadde ansvaret for framdriften. Det andre poenget er at myndighetene har fått fart på arbeidet, særlig det siste året, ved innføring av NOx-avgift fra 1. januar 2008 og avtalen mellom Miljøverndepartementet og 14 næringsorganisasjoner i mai 2008. Denne avtalen innebærer at NOx-avgiften betales inn til et NOx-fond, der pengene brukes direkte til å utvikle og innføre ny miljøteknologi for å kutte i NOx -utslippene. Utslippsforpliktelsene for 2010 skal i henhold til avtalen være fullt ut gjennomført innen utgangen av 2011. I tillegg til avtalen med næringslivet vurderer Regjeringen nå hvilke ytterligere utslippsreduksjoner som kan gjennomføres når det gjelder kilder som ikke omfattes av avtalen. Flertallet mener det er feil å gi opp eller utsette forpliktelsene i Göteborgprotokollen. I stedet for å resignere, som opposisjonen etter mitt skjønn her gjør, bør Riksrevisjonens undersøkelse være en inspirasjon både for Regjeringen og for Stortingets partier til å forbedre virkemiddelbruken slik at vi kan innfri de forpliktelsene som ligger i Göteborgprotokollen. Göteborgprotokollen er en av de absolutt viktigste miljøavtalene Norge har inngått. Under Göteborgprotokollen vurderes ulike gasser som fører til forurensning, overgjødsling og ozondannelse samlet. Protokollen omhandler svoveldioksid, nitrogenoksider, ammoniakk og flyktige organiske forbindelser. Göteborgprotokollen trådte i kraft i 2005. Protokollen forplikter en rekke europeiske land til å kutte i utslipp som fører til forurensing, overgjødsling og bakkenært ozon. Dette er utslipp fra særlig olje- og gassutvinning, skipsfart, vegtrafikk og fastlandsindustri. Gjennomføringen av Göteborgprotokollen vil koste Europa anslagsvis 500-600 milliarder kr i året. Norges andel av dette er anslått til et sted mellom 350 og 550 mill. kr årlig. Men det er viktig å understreke at nytteverdien av å redusere forurensende utslipp er minst dobbelt så høy som kostnaden ved det. Riksrevisjonen påpeker at andre land har vært flinkere til å gjennomføre vel så tøffe krav og forpliktelser som det Norge ble stilt overfor i 1999. Vi er i rute når det gjelder svoveldioksid som følge av både en offensiv avgiftspolitikk og ikke minst avtaler med næringslivet. Det er likevel alvorlig når Riksrevisjonen har påpekt en rekke svakheter i myndighetenes samlede innsats for å kutte i NOx-utslippene, og særlig Miljøverndepartementets overordnede ansvar for samordning og oppfølging, mangelen på helhetlige opplegg og vilje til å ta i bruk effektive virkemidler. Dette er åpenbart et arbeid som har støtt mot sektorinteresser og en frykt for konsekvenser, i tillegg til at det er faglig uenighet om virkemiddelbruk. Myndighetene har altså ikke benyttet den muligheten de har til å fastsette nasjonale utslippskrav til skip etter sjødyktighetsloven, og bruk av forurensningsloven har i liten grad bidratt til å redusere utslipp fra petroleumssektoren offshore og fastlandsindustrien. Det er også grunn til å trekke fram at Riksrevisjonen stiller spørsmål ved om myndighetene ved behandlingen av planer for utbygging og drift av installasjoner på sokkelen har utnyttet muligheten til å stille krav om bruk av lavNOx-teknologi på energianleggene. Offshore petroleumsvirksomhet står for drøyt 30 pst. av de nasjonale utslippene, hvor energianleggene står for hele 90 pst., mens avbrenningen av gasser, altså fakling, består av 10 pst. Bruk av lavNOx-teknologi offshore er det mest effektive av tiltakene, og komiteen registrerer myndighetenes godkjenning av operatørenes plan for utbygging og drift som et sentralt virkemiddel for å regulere NOx -utslippene fra offshoreindustrien. Jeg ser fram til det Regjeringen har meldt til Stortinget, nemlig at den vil komme tilbake høsten 2008 med en plan om ny framskriving av NOx-utslippene og på den måten være i stand til å følge opp Riksrevisjonens anmerkninger videre. Det som forbauser meg, er at opposisjonspartiene ikke ser fram til denne oppfølgingen av hvordan man skal klare å redusere NOx-utslippene, og er da ikke med på det som etter mitt skjønn må være en helt åpenbar konklusjon på Riksrevisjonens merknad, nemlig at Regjeringen tar tak i dette og kommer tilbake til Stortinget med en plan for den videre oppfølging. Jeg ser fram til den planen som Regjeringen skal komme til Stortinget med høsten 2008, og er som sagt forbauset over at opposisjonen ikke gjør det samme.