Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2008-06-17:
Debatt i Lagtinget er en sjeldenhet. Det er naturlig, for det er heldigvis sjelden at lovforslag i Norge er så kontroversielle at de blir gjenstand for lengre debatter i en ekstra runde etter at Odelstinget har fattet sine vedtak. Men når konstitusjonen i sin tid fikk denne sikkerhetsventilen som Lagtinget er, var det jo for å sikre at lovarbeidet i riket ikke skulle bli hastverkspreget, men være gjenstand for vurdering over tid. I dag vil vel noen av oss si at det var klokt tenkt. Forslaget til felles ekteskapslov for likekjønnede par og ulikekjønnede par er dessverre blitt en kontroversiell sak. Hos mange har den vakt begeistring, så stor begeistring at den er blitt høytidelig feiret. Det er ikke vanskelig for meg å forstå det. Samtidig har den hos andre vakt bestyrtelse og en resignasjon så sterk at det har reist seg en folkeaksjon og vært samlet inn 50 000 underskrifter mot loven. Det er ikke noe mindre vanskelig å forstå det. Jeg kan i hvert fall ikke i løpet av de 15 årene jeg har vært på Stortinget, huske en sak hvor jeg har mottatt så mange henvendelser fra fortvilte mennesker over hele landet. Det er ingen tvil om at dette lovforslaget ikke har virket samlende, men har vært mer egnet til å splitte folket i Norge. Det kan ikke ha vært hensikten med loven - det bør i alle fall ikke ha vært hensikten. Tiden leger alle sår, mener vi å si. Mon det? Jeg tror mye av dette kunne vært unngått om man hadde valgt en annen løsning. Jeg tror ikke det objektivt sett er en gal beskrivelse når det nå sies at den nye loven innebærer en helt ny rettstilstand på samlivsområdet i Norge, en rettstilstand som vil bryte med en til nå nærmest universell forståelse av hva et ekteskap er. Derfor har jeg spurt: Hvorfor hadde man slikt hastverk med å innføre en helt ny rettstilstand på et av de mest sentrale områder av samfunnslivet, uten at konsekvensene har vært skikkelig utredet? Vi kan til sammenligning vise til grunnlovsforslag med langt mindre rekkevidde enn denne loven - eller dette lovkomplekset, som det vel er riktigere å si. De skal jo ligge over et stortingsvalg, for så å trenge to tredjedels flertall for å bli vedtatt. Den nye fellesloven ble derimot lansert i regjeringserklæringen på Soria Moria og hamres nå igjennom med simpelt flertall to og tre kvart år senere. Dette er i strid med den måten vi har gått fram på når vi har utformet lover i dette land, og det er heller ikke demokratisk. Jeg har hørt at man har prøvd å unnskylde seg med at lovforslaget har vært ute på høring hos over 600 høringsinstanser, og at det skal være jevngodt med en konsekvensutredning. Det er i så fall en ny forståelse av hva en konsekvensutredning er. Og man har heller ikke lyttet til disse høringsinstansene. Et stort antall av dem har jo nettopp påpekt mangelen på utredninger. Så har det i dag vært vist til Frankrike, der man som kjent foretok en slik konsekvensutredning. Der fant man ut at det beste var å la forslaget ligge, for man fant at en slik lov ville stride mot barns rettigheter. Jeg skal ikke si mer om mangelen på utredninger, men bare vise til min interpellasjon i Stortinget 17. januar i år til barne- og likestillingsministeren om nettopp dette temaet. Denne saken har skapt mye følelser på begge sider. Det er naturligvis forståelig. Likevel er det veldig synd at man opplever å bli tillagt holdninger og meninger som man ikke har. Nå skal det sies at jeg og alle med meg bør gå i seg selv og være på vakt mot skjulte negative holdninger og tanker. Det skylder vi å gjøre. Men jeg opplever det ganske urimelig når jeg blir beskyldt for å mene at mennesker med homofil legning skulle være mindre i stand til å elske, at deres kjærlighet er noe mindre verdt, eller at homofile og lesbiske er mindreverdige som mennesker. Slike beskyldninger har jeg dessverre møtt. Jeg bør bare svare for meg selv, men jeg har liten tro på at dette kjennetegner motstanderne av denne loven i sin alminnelighet. De fleste, tror jeg, har i dag åpent homofile i sin familie eller sin omgangskrets. Selv har jeg hatt det i årevis. Det skulle være milelangt fra meg å tenke om disse at de ikke hadde det samme menneskeverd som alle andre, eller at deres evne til å gi og ta imot kjærlighet er av en noe annerledes art av den grunn. Jeg tror sågar at noen av dem kan være utpregede familiemennesker og svært godt egnet til å ta vare på og oppdra barn, ja minst like bra eller kanskje bedre enn jeg selv. Dette tror jeg faktisk også er en vanlig oppfatning blant dem jeg kjenner. På tross av dette kan det da ikke være illegitimt å hevde at det mest hensiktsmessige er å ha to lover på dette området. Grunnene som er anført for dette, er velkjente. For meg personlig er det så enkelt som at et ekteskap er en forpliktende samlivskontrakt mellom en av hvert kjønn satt inn i en samfunnsrelasjon. Dette er selve grunncellen i samfunnsbygningen og den som er i stand til å sette barn til verden på naturlig vis. Det betyr ikke at alle ulikekjønnede par kan få barn, eller at det er en menneskerett å få barn. Men loven må ta dette som utgangspunkt. Bruk av befruktningsassistenter av ukjent opprinnelse på tvers av de etablerte slekts- og familiegrenser blir et for risikabelt eksperiment for et helt samfunn. Noen vil selvsagt si at dette vil foregå i det skjulte uansett og til alle tider, men det er noe annet enn at det settes i system. Konsekvensene av dette kjenner vi ikke. Vi har hørt om tilfeller fra andre land der to som skulle gifte seg, i siste liten oppdaget at de var halvsøsken. Fram til i dag har vi levd med to lover på dette området i Norge. Det underlige er at det fram til for få år siden langt på vei har vært en felles oppfatning i den norske opinionen at lovregulert homofilt samliv slik det er gjennomført i partnerskapsloven, representerer noe annet enn ekteskap. Dette kom også tydelig fram i forbindelse med debatten om partnerskapsloven i 1993. Nå er det tidligere i debatten sitert fra den proposisjonen som understreket dette, det skal ikke jeg gjenta. Flertallet i familiekomiteen, alle partier unntatt Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, har i innstillingen til lovproposisjonen denne gang vist til at - og jeg siterer - «så lenge det opereres med to lover og to navn på heterofilt og homofilt samliv, vil det være rom for diskriminering ». De som gikk inn for partnerskapsloven, har altså trukket en helt annen konklusjon i dag. Jeg er selvfølgelig enig med representanten Jagland i at vi alle er underveis, og at vi alle har skiftet standpunkt. Jeg har ikke tenkt å gå videre med det. Men jeg konstaterer bare at det som ikke var diskriminerende i 1993, er det i dag og vil være det i framtiden. Diskriminering er ikke noe man kan vedta seg bort fra. Det vil kunne forekomme, selv om vi får en felles lov. En ordning med to lover bygger på at det skal være ulik behandling. Prinsipielt kan ulik behandling være både nødvendig og saklig. Når ulik behandling eller forskjellsbehandling er nødvendig, saklig og ikke innebærer et uforholdsmessig angrep på den enkelte, kan det aksepteres. Man kan derfor prinsipielt ikke betegne motstand mot en kjønnsnøytral ekteskapslov som diskriminering av homofile. Det er saklig å forbeholde begrepet ekteskap, og dermed også ekteskapsloven, til forpliktende samliv mellom mann og kvinne. Homofilt samliv er rent faktisk noe annet enn heterofilt samliv, og samfunnet må kunne ha særlige lovregler for samliv som kan bidra til reproduksjon. Det at ekteskapsloven forbeholdes relasjonen kvinne-mann, kan heller ikke anses som et uforholdsmessig inngrep overfor de homofile, all den tid de langt på vei har de samme eller tilsvarende rettigheter og plikter som heterofile par har, gjennom partnerskapsloven. Det er synd at vi er havnet i en situasjon der folket er splittet i synet på hva som er selve samfunnets grunnenhet. Det er også tragisk at synet til det store flertallet innenfor samtlige kirkesamfunn blir totalt desavuert. Jeg skjønner godt at kirkesamfunnene nå er engstelige for å bli satt under press og tvunget på en ordning de ikke finner er i tråd med deres lære og teologi. Derfor er det all grunn til å be om at det blir satt i gang et arbeid med tanke på å utrede etablering av obligatorisk borgerlig vigsel. Dersom vi skal kunne leve med en lov om forpliktende samliv, må kirke- og livssynssamfunnene fristilles i forhold til å skulle være vigselsmyndighet. Den juridiske akten bør foregå i regi av det offentlige, så kan kirker og trossamfunn ta seg av den seremonielle delen. Det vil antakelig være den eneste ordningen vi kan leve med i framtiden.