Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2001-03-28:
Bistand alene kan ikke løse fattigdomsproblemene i verden. Bistanden er og kan aldri bli mer enn en del av det som skal til for å skape varig og bærekraftig utvikling. Bistanden er en livsviktig nødvendighet, særlig for de fattigste landene. Men bistand er ikke nok. En strategi for å skape utvikling må bygge på hele spekteret av økonomiske, sosiale og politiske virkemidler. Ensidig vekt på bistand eller handel bidrar til å opprettholde fattigdom og avhengighet. Bare sammenheng og helhet bidrar til utvikling. De aller fattigste landene mangler flere av de grunnleggende forutsetningene for å delta i verdensøkonomien. De mangler helsetilbud og utdanning. De har små og lite velutviklede økonomier. De mangler effektive og demokratiske styringssystemer. Derfor må en strategi for økt handel med de fattigste landene støtte opp under både bistand, næringsutvikling og handel. Det gjør Arbeiderpartiets politikk. Dette er vår strategi: Punkt 1: Regjeringen øker bistanden. Årets statsbudsjett gir en kraftig økning i bistanden – faktisk den sterkeste økningen på tiår. Et populært slagord har vært «trade, not aid». Slagordet innebærer en ansvarsfraskrivelse. Skal de fattigste landene ha noen forhåpninger om å bli en del av verdenshandelen, trenger de både bistand og handel. Dette ble senest understreket av lederen for Verdens Handelsorganisasjon, WTO, under en konferanse om handel og utvikling i London 19. mars i år, hvor vi begge deltok. Handel oppstår ikke av seg selv, i et vakuum. Handel forutsetter kunnskap og kompetanse. Hvilken kompetanse skal man bygge på hvis jenter og gutter må arbeide på tobakksplantasjer og ikke får tilgang på grunnutdanning? Handel forutsetter en frisk, arbeidsfør og produktiv befolkning. Hvordan skal man sikre den menneskelige kapital i land og samfunn, særlig i Afrika, der hiv/aids-epidemien direkte rammer 20–35 pst. av befolkningen og er i ferd med å bryte ned familie- og samfunnsstrukturer? Handel forutsetter et robust samfunnsmaskineri. Hvordan kan man utvikle næringsliv uten fungerende infrastruktur, i samfunn underminert av korrupsjon og uten effektive og demokratiske politiske institusjoner? Alle som vil, ser at det ikke går – uten bistand! Derfor satser Regjeringen på å øke bistanden. Det er hjelp til overlevelse og et anstendig liv, og det er hjelp til selvhjelp. Punkt 2: Regjeringen styrker innsatsen for næringsutvikling. Årets statsbudsjett representerer en betydelig styrking av støtten til økonomisk utvikling, investeringer og næringsutvikling i våre samarbeidsland. Ordningene er forenklede og fokuserte for å sikre at vår støtte skal bli enda mer effektiv. NORFUND er utviklet til et virkemiddel som kan bidra til å skape økonomisk dynamikk og nyskapning i de fattigste landene. Vi vil skape nye og sterkere allianser med de fattigste landene. I januar var Norge – som interpellanten nevnte – sammen med FNs konferanse for handel og utvikling, UNCTAD, vertskap for et internasjonalt seminar om privat sektors rolle i å skape utvikling, med vekt på investeringer og næringsutvikling. I mai arrangeres FNs tredje konferanse om de minst utviklede landene, MUL, i Brussel, hvor Norge vil delta aktivt. Temaene investeringer, næringsutvikling og handel kommer stadig høyere opp på dagsordenen, både her hjemme og internasjonalt. Vi skal være pådriver og alliansepartner for de fattigste landene i dette arbeidet. Punkt 3: Regjeringen vil senke terskelen for at de fattigste landene skal kunne delta i verdenshandelen. Vår politikk skal henge sammen. Vår bistand og vår handelspolitikk må trekke i samme retning. Bistand uten handel er som en selger uten marked. De fattigste landenes andel av verdenshandelen er nå under 0,5 pst. Utviklingslandene er enstemmige i sine krav om forbedret adgang til industrilandenes markeder. Disse kravene er vi enig i. Vi må åpne markedene våre for varene som de fattigste landene produserer. Norge har et åpent handelssystem med toll- og kvotefri import for de aller fleste produkter fra MUL. Regjeringen avviklet ved årsskiftet de siste teko-kvotene. Norge er med det et av de få land som har fjernet alle kvoter for klær og tekstiler. Regjeringen tar utviklingslandene på alvor, også når dette kan komme i konflikt med andre norske interesser. For få uker siden besluttet Regjeringen å opprettholde fri import av struts fra de fattigste landene, til tross for krav fra norske strutseprodusenter om importbeskyttelse. Og vi ønsker å gå videre. EU har som nevnt nylig innført toll- og kvotefri markedsadgang for alle produkter, unntatt våpen fra MUL, med visse overgangsordninger for tre sensitive landbruksprodukter. Regjeringens mål er å øke importen fra de fattigste landene. Vi arbeider for tiden med ulike forslag til hvordan vi kan senke terskelen for importen fra dem. Handel skal bygge på et åpent og rettferdig regelverk. Dette kan best gjøres gjennom Verdens Handelsorganisasjon, WTO. Skal vi lykkes i arbeidet for et mer rettferdig og regelbasert handelsregime, må vi bygge bro over de motsetningene som stoppet forhandlingene i Seattle. I en ny forhandlingsrunde vil jeg legge vekt på at det foretas tollkutt på eksportprodukter av særlig interesse for utviklingslandene. Et rettferdig internasjonalt regelverk forutsetter at landene har ressurser og kompetanse til å bruke det. Derfor legger Regjeringen vekt på faglig bistand. Vi besluttet nylig å bidra med nærmere 5 mill. kr til et nytt fond som skal yte handelsrelatert bistand til de fattigste landene. Økt handel med de fattigste landene tjener ikke bare dem. Det kan også tjene norske forbrukere. Ved import til Norge skal vi selvfølgelig ikke gi noen særfordeler til utviklingslandene når det gjelder kravene som stilles til kvalitet, miljø, sikkerhet og helse. En solidarisk handelspolitikk skal også være god forbrukerpolitikk. Ingen kjede er sterkere enn det svakeste ledd. En handelsstrategi for de aller fattigste landene dreier seg om å etablere rammebetingelser og forutsetninger for næringsutvikling og økonomisk fremgang. Det krever en sunn økonomi. Det krever en velfungerende infrastruktur og tilgang på energi. Det krever at man bekjemper sykdommer som hiv/aids. Det krever bærekraftige investeringer og produksjon. Det krever respekt for menneskerettigheter. Det krever et velferdssystem og rettferdig fordeling. Det krever kamp mot korrupsjon og dårlig styresett. Med andre ord: Det krever bred innsats over hele linjen. Høyre og representanten Frost Sterri skal ha kreditt for sitt engasjement for økt handel med utviklingslandene. Men Høyre svekker samtidig mulighetene for at de fattigste landene skal kunne delta i en friere og mer rettferdig verdenshandel. I år foreslo Høyre et kutt i bistanden på over 2,7 milliarder kr. Det ville ha gitt en ODA-andel på 0,69 pst.– altså under FNs målsetting om 0,7 pst. – og langt fra målet om 1 pst. av BNI. Dette ville ha stilt giverlandet Norge i et dårlig lys. Dette er ikke noe nytt. Hvert år foreslår Høyre å kutte i bistanden. Og hvert år foreslår Høyre at vi skal bruke 2–3 milliarder kr mindre på å bidra til utvikling. Det blir det ikke mer utvikling av. Det er ikke å bedre rammevilkårene. Og det er heller ikke en vei å gå hvis u-landene skal med i verdenshandelen.