Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2020-03-12:
La meg bare innledningsvis si at jeg gir full støtte til utenriksministeren og regjeringen når det gjelder FNs sikkerhetsråd. Det er riktig at Norge tar det ansvaret, og at vi også tar ansvar for den kompleksiteten som det representerer. I 2006 tok jeg, sammen med utenriksministerkolleger fra Frankrike, Indonesia, Brasil og Sør-Afrika, initiativ til et samarbeid om helse- og utenrikspolitikk. Det var inspirert av erfaringer jeg hadde fra Verdens helseorganisasjon, der vi så at så mange av verdens helseutfordringer fikk konsekvenser for politikk mellom land – det kunne skape konflikt, og det kunne skape samarbeid. Et eksempel var utfordringene fra smitte på tvers av landegrensene, håndteringen av epidemier og pandemier, som ikke bare treffer sårbare mennesker, men også myndigheter. SARS i 2003, svineinfluensa i 2009 – dette er den nye normalen. Derfor må politikken henge med når det gjelder forebygging av utbrudd og spredning og riktig helsehjelp til riktig tid. Der sykdom og fattigdom gjør folk og samfunn særlig sårbare, er det fare for sammenbrudd av både stater og politikk. Det er i alles opplyste egeninteresse å motvirke det. Spredningen av koronaviruset til over 100 land er nå definert som en pandemi av WHO. Vi ser igjen hvor tett sammenvevd verden er blitt. Vi reiser mer, har globale finans- og varemarkeder og produksjonskjeder, og det gjør oss mer sårbare. Norge støtter WHOs lederskap og koordinerende rolle i den globale prosessen. Det er positivt at regjeringen gir et ekstra bidrag på 10 mill. kr til WHOs arbeid for beredskap og operasjonell respons i utviklingsland, der de er mest sårbare for smitte. Vi støtter at Norge er en stor bidragsyter til koalisjonen for forebygging av epidemier og pandemier, CEPI, med totalt 1,6 mrd. kr fram mot 2025. CEPI har tatt initiativ til utvikling av vaksine mot koronavirus, og Norge har der en lederrolle som vi bør ta godt vare på. Nå tar kampen mot et smittsomt virus nesten all oppmerksomhet i alle land, og det snakkes om de mest inngripende tiltakene siden annen verdenskrig. Den store utfordringen er likevel for all politikk å bekjempe klimaendringene og global oppvarming. Derfor må klimapolitikk også være en del av utenrikspolitikken. Det er fellestrekk mellom helse og klima. Vi kan med stor sikkerhet fastslå at livsbetingelsene for mennesker mange steder på jorda vil forverres de neste ti årene. Det er særlig fire dimensjoner som peker seg ut. For det første: Klimarelaterte forhold kan forsterke og forverre allerede pågående kriser uten at de er krisens opprinnelige årsak. For det andre: Klimaendringene kan være medvirkende årsak til konflikter, f.eks. der de fører til økt konkurranse om begrensede ressurser, som f.eks. rent vann når nomadiske folk på flukt fra forøkning møter fastboende, eller gjennom migrasjon. For det tredje ser vi rene humanitære kriser. Sårbare stater som allerede har begrenset kapasitet til å ivareta innbyggernes behov i normalsituasjoner, kan bli fullstendig overveldet av klimarelaterte naturkatastrofer, slik at responsevnen forringes samtidig som problemet bare forverres. Og for det fjerde: I geopolitikken sier vi gjerne at geografien ligger fast, den er konstant. Norge ligger der vi ligger, med de naboene vi har. Vi velger ikke vår geografi. Men klimaendringene endrer også geografien. For eksempel fører issmelting i Arktis til at Polhavet åpnes gradvis. Vårt naboland Russland får i praksis en ny nordlig kystlinje, og stater langveisfra melder seg på nær våre grenser. Det har åpenbart utenriks- og sikkerhetspolitiske konsekvenser. Derfor må en effektiv regjering på 2020-tallet forstå hvilke praktiske konsekvenser klimakrisen får for norsk utenrikspolitikk og utviklingspolitikk. Fungerende internasjonalt samarbeid er åpenbart helt nødvendig. Parisavtalen var viktig, og Norge bør fordype vårt klimasamarbeid med sentrale aktører som EU og Kina. Handelskrigen med USA, nye risikovurderinger og behovet for forsyningssikkerhet fører nå til at Kina bygger kullkraftverk framfor mer klimavennlig energi. Det er alvorlig, både for verden og for Norge. Norsk klima og energi og teknologi, fra havvind til fangst og lagring av CO 2 og moderne hydrogenproduksjon, kan gjøre en stor forskjell internasjonalt. Utenrikspolitikken må støtte at slik teknologi blir kjent ute i verden og foretrukket ute i verden. Støtte til fornybar energi-satsing i utviklingsland må prioriteres. Jeg forutsetter at det er noe regjeringen bør ta ansvar for, og at et pensjonsfond som er framtidsrettet, også ser i denne retningen. Her mener jeg regjeringen ikke leverer. Bevilgningene til klima- og miljøtiltak på utviklingsbudsjettet var om lag 7 mrd. kr i toppåret 2013. I dag har støtten til denne type tiltak sunket med 3 mrd. kr. Vi trenger en kraftig opptrapping av norsk støtte til tiltak med dobbelt positiv effekt for både klima og utvikling. Satsing på ren energi er et åpenbart eksempel. Vi har en velfylt verktøykasse. Landet trenger en regjering som makter å følge opp signaler og lovnader med konkret politikk og økonomisk satsing.