Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2000-02-29:
Jeg har stilt et spørsmål til statsministeren om han vil gi signaler til sine statsråder om at tildelingen av offentlige midler i større grad enn i dag bør foretas ut fra en vurdering av hvor mye de enkelte fylkene betaler inn til det offentlige, og dermed sørge for at det settes en stopper for den klare tappingen av verdier fra Rogaland fylke til fordel for fylker med lavere verdiskaping. Jeg konstaterer at statsministerens kontor mener at kommunalministeren er rette vedkommende til å svare på et slikt spørsmål. Jeg forutsetter derfor at kommunalministeren har gjort seg kjent med hvilke signaler statsministeren ønsker å gi til sin justisminister angående politistillinger i Rogaland, og hvilke signaler statsministeren ønsker å gi samferdselsministeren angående veibevilgninger til Rogaland fylke. Inntektsoverføringer til kommunene og fylkeskommunene er nemlig bare en av de problemstillingene jeg ønsker å reise gjennom denne interpellasjonen. Forholdet er nemlig slik at det tegner seg et mønster. Rogalendingenes interesser blir tilsidesatt på område etter område på en måte som gjør at det skapes et bilde av at det er en total mangel på interesse for fylkets behov som gjennomsyrer hele regjeringsapparatet. La meg ta noen eksempler. Jeg tar først for meg justissektoren. Stavanger og Sandnes utgjør et sammenhengende byområde. Som region er Stavanger-regionen større enn Trondheim by, og sliter selvfølgelig med alle de tradisjonelle kriminalitetsproblemer som større byer gjør, eksempelvis MC-kriminalitet. Haugesund har store byproblem, bl.a. med narkotika. Et slikt område burde jo nettopp vært prioritert med politistillinger. Likevel viser oversikten over politistillinger pr. 1 000 innbyggere at Rogaland politidistrikt, som dekker Sandnes og kommunene sørover på Jæren, bare har 1,34 politistillinger pr. 1 000 innbyggere og Haugesund kun 1,31, mens eksempelvis Vardø har 4,43 og Vadsø har 3,57. Det er i det hele tatt en forbausende høy polititetthet i områdene rundt og på Finnmarksvidda. De fire politidistriktene i Finnmark skårer som nr. 1,2,3 og 7 på listen over best politidekning blant landets politidistrikt i forhold til innbyggertall, mens Rogaland politidistrikt ligger som nr. 46 og Haugesund som nr. 47. Norge har i alt 54 politidistrikt. Dersom vi ser på veisektoren, er situasjonen slik: I veimidler pr. bil i tiårsperioden 1986-1997 fikk Rogaland fylke ca. 1 000 kr, mens Sogn og Fjordane og Finnmark fikk ca. 6 000 kr. Rogaland fylke lå på en klar sisteplass i statlige veimidler i forhold til biltetthet. Så skulle man kanskje tro at det måtte føre til en kraftig oppjustering av veimidlene til Rogaland fylke i den neste langtidsplanen, for 1998-2007. Men nei, langt ifra – i denne planen er Rogaland plassert nest sist, mens Sogn og Fjordane og Finnmark fortsatt ligger på toppen. Alle som kjenner Rogaland fylke, vet at det ikke skyldes manglende behov. Rogaland fylke ligger suverent på topp i produktivitet. Vi har de driftigste innbyggerne i landet. Rogaland har i mange år bidratt med den største verdiskapingen pr. innbygger av samtlige fylker. Bruttonasjonalprodukt pr. innbygger er størst i Rogaland, selv eksklusiv oljevirksomheten. Bare Akershus fylke har større skatteinntekter pr. innbygger enn Rogaland. Dette er tallenes klare tale, uavhengig av hva enkelte stortingskolleger fra andre fylker enn Rogaland måtte mene om det. Vi kan spørre oss hvorfor det er slik. Og svaret er selvsagt ikke enkelt. Men rogalendingene er kjent for å jobbe hardt. Våre forfedre på Jæren ryddet steiner og skapte landets beste jordbruk. Arbeidsomhet og kreativitet, evne til omstilling og til å utnytte naturressursene har gjort Rogaland til et av landets største fiskerifylker og det mest veldrevne jordbruksfylket. Samtidig har Rogalands næringsliv klart å utnytte de mulighetene til å etablere nye arbeidsplasser som nordsjøoljen gav oss. Det er bare offentlige reguleringer som har holdt oss tilbake. Alt dette har skjedd gjennom et samspill mellom det private næringsliv og kommuner som har vært flinke til å tilrettelegge den infrastrukturen som trengs for å gi næringslivet etableringsmuligheter. Og det blir verdsatt på følgende måte av statlige myndigheter: Det fylket som selv har lagt forholdene til rette slik at bare ett annet fylke har større skatteinntekter, og som har landets mest produktive befolkning, har nest minst inntekter å rutte med pr. innbygger etter at det offentlige inntektssystemet har robbet fylket for verdier. Staten tar mest fra Rogaland og gir Rogaland minst tilbake. Bare Akershus fylke får mindre overføringer fra staten enn Rogaland fylke pr. innbygger. Samtidig ligger vi, som nevnt, langt bak andre fylker i polititjenestemenn pr. innbygger og i veimidler. En sammenlikning av hvordan inntektssystemene slår ut for to sammenliknbare kommuner, Sandnes kommune i Rogaland og Tromsø kommune i Troms, gir en ytterligere illustrasjon av urimeligheten. Utgiftsbehovet når det gjelder velferdstjenester er temmelig likt i de to kommunene, basert på de utregningsmetodene som ligger inne i inntektssystemet. Sandnes kommune er åpenbart langt mer veldrevet enn Tromsø kommune, ettersom skatteinntektene pr. innbygger er langt større. Skatteinntektene pr. innbygger i Tromsø ligger på 92 pst. av landsgjennomsnittet, mens de i Sandnes tilsvarer 106 pst. av landsgjennomsnittet. Men så starter inntektssystemet å virke. Og resultatet er at Sandnes kommune blir liggende nede på ca. 91 pst. av landsgjennomsnittet i frie inntekter pr. innbygger og Tromsø på 112 pst. Vi har med andre ord et inntektssystem som fungerer slik at de rike blir gjort fattige, og de fattige blir gjort rike. Og det kan vel knapt engang kalles utjevning. Problemene for de veldrevne kommunene, som er tilrettelagt for sysselsettingsvekst, og som har en arbeidsom, produktiv og kreativ befolkning, forsterkes ved at utformingen av inntektsutjevningen i inntektssystemet har bidratt til at det lokale skattegrunnlaget har for liten betydning. Dessuten finnes det ingen vekstfaktor i inntektssystemet som vektlegger det faktum at kommuner i vekst nødvendigvis vil få betydelige ekstrautgifter til investeringer i sosial og teknisk infrastruktur. 15 av kommunene i Rogaland hadde i 1999 en befolkningsvekst på mer enn 1 pst. Det er betydelig over landsgjennomsnittet. Tilskuddene etter inntektssystemet gis med bakgrunn i et år gamle befolkningstall til tross for at det teknisk sett ikke burde være noe problem å oppjustere folketallet langt raskere enn dette. Det fører til et tap for disse vekstkommunene på ca. 6 380 kr pr. innbygger. Vårt rammetilskuddssystem er altså lagd slik at man tar fra de flinke kommunene og gir til de mindre flinke. Rogaland fylke, som har størst produktivitet av samtlige fylker i Norge, der kommunene har vært flinke til å skaffe egne skatteinntekter, blir flådd til fordel for fylker som ikke har maktet å stå like godt på egne ben. Samtidig har vi altså sett at Rogaland er sterkt diskriminert på viktige sektorer som justis og veibygging. Spørsmålet vi rogalendinger stiller oss, er da følgende: Hvorfor er det slik? Hva er det som er galt med oss rogalendinger siden vår innsats ikke blir verdsatt og statlige myndigheter utnytter oss på denne måten? Hvilket virus er det som har rammet samtlige departementskontorer, og som har gjort at Rogalands problemer ikke blir tatt hensyn til? Jeg finner ikke svaret, med mindre det skyldes at det dreier seg om det klassiske norske misunnelsesviruset som oftest rettes mot de dyktigste. Jeg hadde håpet at statsministeren kunne ha hjulpet til med å finne svaret på disse spørsmålene. Det håpet har jeg gitt opp, han er jo ikke engang villig til å stille opp og svare i Stortinget. Men jeg håper i det minste at enkelte politikere i regjeringsbygningen etter hvert vil få opp øynene. For det er ikke slik at Rogaland fylke flyter i melk, honning og olje. Veksten i Rogaland fylke er skapt av arbeidshender og kreative hjerner. Vi forlanger ikke å motta offentlige overføringer, vi forlanger bare at vi får igjen like mye som det som blir tatt fra oss. Så skal vi rogalendinger klare resten selv.