Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2016-03-11:
Jeg vil starte med å takke utenriksministeren for den grundige redegjørelsen han holdt. Så er det jo slik at etter å ha hørt en redegjørelse og etter å ha lest den igjen blir det litt slik at som opposisjonspolitiker leter en med lys og lykte for å finne det en eventuelt er uenig i – eller en tolker retningen på det som blir sagt. Det var én ting jeg tenkte mest på etter at jeg hadde hørt og lest redegjørelsen, og det var at jeg liker utenriksministeren bedre når han er i det visjonære sporet, når han snakker om hvordan vi kan utrydde fattigdom innen 2030, som han har vært tydelig på, eller når han presenterer sine løsninger på hvordan vi kan klare det. Men i den urolige verdenen vi lever i, er jeg også fullt klar over at en må ha den mer nøkterne utenrikspolitikken i en redegjørelse. Men jeg la godt merke til at utenriksministeren er fokusert på veivalgmeldinga. Jeg hørte ham flere ganger si at utenrikspolitikk er blitt innenrikspolitikk. I redegjørelsen sa han også – og jeg siterer: «Vi må ha klart for oss hva som er i norsk interesse. Vi må skille mellom vitale, viktige og andre interesser. Vi må innse at vi ikke kan gjøre alt.» Når en leser, er det lett å tolke utenriksministeren dit hen når han snakker om veivalg, at han ønsker å velge norske interesser framfor verdier, men jeg velger – også når jeg leser de ti punktene – å tolke redegjørelsen dit hen at utenriksministeren ønsker at Norge skal spille en viktig rolle i å løse de internasjonale utfordringene, men jeg venter i spenning på meldinga. Det er lett å argumentere for f.eks. økt bistand eller satsing på bistand i visse land, fordi en vil hindre at det blir flyktninger, og i mange av disse landene er det avgjørende at vi bruker bistand for å hindre at landene faller sammen, og at det blir humanitære kriser og krig og konflikt. Men det må heller ikke bli slik at vi glemmer de landene som ikke står i fare for å sende flyktninger til Norge – de landene må vi selvsagt hjelpe, for fokuset må være på å hjelpe dem som trenger det mest. Når det gjelder punkt sju, på slutten av redegjørelsen, om å reformere og konsentrere utviklingspolitikken, mener jeg at flertallet i denne sal har gjort viktige og gode endringer i utviklingspolitikken, og vi må få til enda mer for å løse fattigdomsutfordringene. Men når en skal reformere et politikkområde, hadde det passet å oppfylle det som står i Sundvolden-erklæringa, at en skal ha en «utviklingspolitisk redegjørelse». Aller helst burde det vært en egen bistandsmelding, ikke fordi en ikke vet helheten i utviklingspolitikken, som er så utrolig viktig, men når det gjelder et så stort felt med så mange milliarder – og når en også skriver at en skal reformere – tenker jeg at det er viktig å komme med en egen melding der en f.eks. er tydelig på at det er de fattigste som skal være i fokus. Og når en diskuterer næringsutvikling, er det ikke f.eks. Innovasjon Norge som skal gjøre en fordeling av hvem som skal få midlene, men det er de som har mest kompetanse på å fremme utvikling, de som fokuserer på at det ikke skal bli «hvite elefanter», men at det skal ha effekt på verdens fattigste. Det er Norad som tar slike typer avgjørelser.