trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-10-04:
Senterpartiet kjemper for trygghet i folks hverdag. Trygghet i folks hverdag handler om at en vet at en får hjelp når en trenger det, uansett hvor hen en bor i Norge. Det er dessverre ikke hverdagen for veldig mange i dag. Representanten Angell Gimse fra Trøndelag har i flere innlegg i denne debatten presentert hemningsløst selvskryt av regjeringens innsats når det gjelder politi. Representanten burde kutte ut selvskrytet og istedenfor lytte til dem som faktisk jobber i politiet i dag. Lokallagslederen i Politiets Fellesforbund i hennes eget fylke sa til avisen OPP 30. august i år: «Politireformen er en klar og tydelig reform, og den handler i stor grad om sentralisering og kostnadskutt.» Han sa videre: «Regjeringen har pålagt oss å bygge opp et svulstig toppledernivå.» Samtidig har den lokale lensmannen blitt degradert, og han har ikke fått den nye stillingen som han mente trengtes for å ivareta sikkerhet og beredskap i sitt område. Dette er hverdagen i Politi-Norge etter politireformen veldig mange plasser i Norge. Tillitsvalgte i elleve av tolv politidistrikt sier det er krise. Grove overgrepssaker blir liggende, politifolk slutter, og arbeidspresset er skyhøyt. I mitt eget område, i Øst politidistrikt, er det over 7 000 saker, mange av dem svært alvorlige, som ligger på vent. Det er en økning på 50 pst. siste år. Folk kommer heller ikke gjennom på telefon. Ved den sentraliserte operasjonssentralen i Ski har en de siste månedene hatt dobbelt så mange ubesvarte anrop til nødnummeret 112 som det som stilles som krav. Velfungerende lensmannskontor har blitt vingeklippet og tømt for innhold, og de har blitt tømt for folk. I Lørenskog hadde lensmannskontoret på det meste 50 ansatte. Da jeg besøkte det lensmannskontoret for noen uker siden, var de tre stykker igjen for å dekke en kommune med 40 000 innbyggere. Det er heller ikke riktig som statsministeren sa i dag, at strukturen nå ligger fast. Nei, senest i går kom det fram at politimesteren i Øst politidistrikt vil bryte vedtaket om styrking av lensmannskontoret på Bjørkelangen. Istedenfor de 32 ansatte som en var lovet, ligger det nå an til at det kanskje fast skal være én tjenesteleder igjen. Lensmannen i bygda slår alarm, lokalpolitikerne slår alarm, og lokalbefolkningen gjør det samme. Stortinget har vedtatt at alle gjenværende lensmannskontor skal styrkes. Det vil Senterpartiet kjempe for både på Bjørkelangen og i resten av Norge.
Nils Kristen Sandtrøen (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Kvinner og menn som vi sender ut på oppdrag på vegne av landet vårt, skal være trygge i felten. Når man er ute på militære oppdrag, skal man kunne stole på at vi som storting og regjeringen har sørget for den best mulige tryggheten. Men det vi ser nå, er at Høyre og Fremskrittspartiet i regjering planlegger å privatisere vedlikeholdet av avgjørende våpen og kjøretøy for Forsvaret, for Hæren. I Hæren er det sånn at dagens avanserte kjøretøy har både sambands- og våpensystemer og overvåkning inkludert, så hvis man skal kunne ta det faglige oppdraget, må man kunne det og vite hvordan det skal håndteres, på alle deler av kjøretøyene. Det er det bare Forsvaret selv som i dag har mulighet til i Norge. Derfor er det høyst urovekkende når Høyre og Fremskrittspartiet driver en ideologisk privatisering på nær sagt alle felter og er villig til å gjøre det til og med på bekostning av vår egen trygghet. Anniken Huitfeldt var i går innom at Arbeiderpartiet er tydelig på at vi trenger å ha kontroll over denne delen av beredskapen vår i Norge. For Arbeiderpartiet er det opplagt at dyktige fagfolk gjør arbeid som bringer kvalitet til oss andre, og da må vi sørge for at de dyktige fagfolkene vi har, fortsatt kan utføre det arbeidet. Men det ser dessverre ikke ut til å være fremst i pannebrasken når beslutninger tas i norgeshistoriens mest markedsliberalistiske regjering. Fremskrittspartiets Ungdom var tidligere denne høsten ute i Aftenposten og sa at man ville privatisere alt. Jeg er ikke sikker på om man da egentlig innså at man er i ferd med å vinne gjennom, med å privatisere en del av Forsvaret. Kanskje man på FpU-hold tenkte å holde det utenom. Så det ser nå ut som at en liberalist som Tor Mikkel Wara i regjering får gjennomslag som var utenkelig den gangen han var FpU-leder og frontet liberalismen i Fremskrittspartiet. Det er i hvert fall helt sikkert at Arbeiderpartiet kommer til å kreve at regjeringen faktisk setter seg inn i denne saken. Erna Solberg er her nå, og i stedet for å bruke så mye tid framover på å skryte av egen politikk anbefaler jeg heller å gå ut og snakke med de folkene som jobber med vedlikeholdet. De er villig til å ta en prat og forklare hvorfor dette er en viktig sak for sikkerheten til folk som sendes ut på oppdrag for Norge.
Nils Kristen Sandtrøen (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
I trontalen fikk vi presentert et mål om små forskjeller, og derfor er det viktig å klargjøre nå, på tampen av debatten, at skal vi få til det, må vi ha faste jobber i Norge med forutsigbarhet for ordentlige lønninger og pensjoner. Derfor er vedtaket som vi i Arbeiderpartiet var med på å få flertall for i går, om å kutte ut gammeldags, kortsiktig innleid arbeidskraft og heller satse på faste jobber, et viktig vedtak for å sørge for at vi når målet om små forskjeller i Norge. Vi vet at små forskjeller gir bedre fordeling og større investeringer i et framtidsrettet næringsliv. Det er veldig bra at vi nå har en opprydningsaksjon i det norske arbeidslivet. Sammen med pensjon fra første krone skal vi løfte veldig mange folk som fortjener å bli sett av Stortinget.
Ole André Myhrvold (Senterpartiet), 2018-10-04:
Regionreformen har vært tatt opp i denne debatten tidligere. Det er kanskje ikke så rart, all den tid det er få som forsvarer innholdet og løsningene med kraft. Selv tar jeg det opp igjen fordi jeg har mer tro på fornuften enn på prestisjen. Regionreformen skulle bidra til desentralisering av makt og tjenester, er det sagt. I stedet ser vi at makten flyttes vekk og over i fjerne, kronglete regioner, regioner konstruert etter det som må være regjeringspartienes forgodtbefinnende. Sånn får Møre og Romsdal og Rogaland fortsette som i dag, noe som er bra, mens andre fylker slås sammen med tvang. Dette vitner om null logikk bak prosjektet. «Funksjonelle regioner» var også mantraet. Selv hører jeg hjemme i Østfold, og jeg hadde vel ikke i min villeste fantasi trodd at jeg skulle bli boende i en administrativ region bestående av Buskerud, Akershus og Østfold, en region som knapt nok henger sammen, som knapt nok har annet til felles enn Oslofjordtunnelen. Regjeringen begrunner mange av reformene sine med behovet for forenkling og opprydning. Når man først gjorde en jobb med ny regional inndeling, hvorfor ryddet man ikke da opp i regional stat og sørget for sammenfallende og logiske grenser mellom fylkesmenn, arbeidstilsyn, Nav, kriminalomsorg, politi, helseforetak eller hjemmevernet? Nei da, man skaper nye grenser. Dette var bare noen. I Viken er det også et mylder av avgrensninger innenfor Bufetat, kriminalomsorgen, hjemmevernet, som sagt, og tre tolldistrikter – og vi kan fortsette. Forenkling er det i hvert fall ikke. Hvordan man skal lage et fungerende folkestyre med engasjerte borgere ut av dette, er for meg komplett uforståelig. Dermed blir dette en reform som verken bidrar til et mer aktivt folkestyre eller til desentralisering av tjenestene. Tvert om tror jeg det øker avmakten, øker forvirringen, øker avstanden. Trolig sitter vi igjen med mer byråkrati og mindre folkestyre. Jeg betviler ikke at Venstre og Kristelig Folkeparti hadde gode intensjoner med regionreformen, men et eller annet sted på veien sporet det fullstendig av, nettopp fordi man begynte i feil ende: Man valgte ikke å se helheten, man valgte ikke å begynne med oppgavene, og man valgte ikke å gjøre gode utredninger og prosesser. Akershus, Buskerud og Østfold er ikke perfekte, men de gjør jobben. Sammen har de tre lite eller ingenting til felles. Det sier sitt når den nye regionledelsen i Viken skal sitte i Oslo – eller på Lysaker, for å være nøyaktig – og på den måten drenere kompetansearbeidsplasser ut av dagens fylker og øke presset på et område som allerede er sterkt presset. Jeg vil nok en gang mane til logikk og fornuft, som jeg vet at denne salen er godt utstyrt med. Men dessverre har denne salen også en tendens til å la prestisjen vinne. Jeg ber om at salen og regjeringspartiene med Venstre, og Kristelig Folkeparti, tar seg tid, tar et steg tilbake og gir et framtidsrettet regionnivå.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
I trontaledebatten er det naturlig å løfte fram sammenhengen mellom egen hjemby og nasjonalpolitikken. Bergen har fått kontroll på økonomien, mye takket være en meget dyktig finansbyråd fra Kristelig Folkeparti, en byrådsleder fra Arbeiderpartiet og flinke byråder fra Venstre. Men de opplever i dag store utfordringer når de hele tiden blir pålagt nye krav uten tilstrekkelig finansiering. Særlig kravet om lærertetthet og bemanningsnorm og pedagogisk norm i barnehager opplever de som ekstremt utfordrende når det ikke følger tilstrekkelig med penger med. En god oppvekst er den beste investering. Derfor prioriterer Arbeiderpartiet kommuneøkonomien. Barn vil bli sett, og alle bør få mulighet til å utvikle sitt talent. Derfor bestemte Stortinget å stille krav om lærertetthet i skole og bemanningsnorm i barnehage. Det å bli sett av læreren din eller av de voksne som du har gode relasjoner til, betyr langt, langt mer og er en mye bedre ressursbruk enn alle støttetiltak som vi i dag setter inn når problemene har eskalert. På sikt er vi sikre på at økt lærertetthet og bedre bemanning gir mindre behov for ekstraordinære tiltak. Men før vi er der, bør vi lytte til kommunene og gi dem det økonomiske handlingsrommet de trenger for å bemanne opp og faglig komme på offensiven. Når folk opplever at det som vi som nasjonalpolitikere sier og vedtar, ikke er i samsvar med det de opplever i hverdagen, er vi med på å undergrave vårt eget politiske systems legitimitet og den tilliten som har blitt nevnt mange ganger i disse dagene. Den har vi i grunnen, men den er også skjør – hvis vi ikke tar godt vare på den. Jeg vil benytte anledningen til også å framheve en annen kommune i Hordaland, Fjell. De har alltid vært innovative og dyktige til å tenke nytt. De har opprettet det de kaller «fast track» til arbeidslivet for innvandrere. De bruker de midlene som fellesskapet vanligvis setter av til to års introduksjonskurs, til å etablere praksisplasser i kommunen. Innvandrerne eller flyktningene begynner direkte på noe som er arbeidsrelatert. De forplikter seg til å delta på norskkurs i fritiden. Resultatet er at de lærer seg norsk fort. De forstår arbeidslivet vårt raskere, og de blir også en del av nødvendige nettverk. Dette er også eksempler på god Arbeiderparti-politikk, som vi gjerne vil ha langt mer av.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
«Det er nok nå». Da tenker jeg ikke på trontaledebatten. Nei, det er Arbeiderpartiets nestleder Hadia Tajiks uttalelse til den såkalte Aleris-saken, der Fagforbundet har anmeldt en av de største private aktørene innen velferd for grove brudd på arbeidsmiljølovens arbeidstidsbestemmelser, med arbeidsuker på opptil 120 timer i 14-timers vakter. Én person hadde jobbet 206 timer sammenhengende. Noen av dem som protesterte, fikk sparken. Dette er omsorgsarbeidere med ansvar for sårbare mennesker innen rus, psykiatri og med nedsatt funksjonsevne. Slike arbeidstider går på helsa løs. Folk blir slitne. Det er jo derfor vi har arbeidsmiljøloven – for å beskytte helsa til vanlige arbeidsfolk. Og dette er i tillegg folk som jobber med personer med særlige behov. Det neste spørsmålet som da bør stilles, er hva slitne ansatte betyr for kvaliteten i de tjenestene disse personene mottar. Vi snakker som sagt om mennesker med problemer knyttet til rus, psykiatri og nedsatt funksjonsevne. Så kan man jo undre seg over hvordan det i det hele tatt er mulig for en arbeidsgiver å operere med så ekstreme arbeidstider, men ikke bare det – også slippe unna utgifter som andre arbeidsgivere har til lønn, overtid, pensjon, feriepenger, arbeidsgiveravgift, sykepenger osv. Svaret er selvsagt det gamle, velkjente trikset, som vi kjenner fra tidligere tider og fra andre bransjer, og som dessverre synes å ha fått sin renessanse: De som utfører jobbene, kalles ikke ansatte, som de i virkeligheten er, men defineres som innleide konsulenter, med hvert sitt enkeltpersonforetak – kontraktører, som vi pleide å kalle dem før i tida. Arbeiderpartiet godtar ikke slike tilstander i norsk arbeidsliv. Det må ryddes opp. Derfor sier vår nestleder Hadia Tajik: «Det er nok nå, nok kommersialisering og råkjør mot arbeidsfolk.» Aleris er ikke de eneste, men jeg nevner dem fordi de selv valgte å sende oss på Stortinget en e-post om saken sist mandag. Økokrim har valgt ikke å etterforske, men e-posten ser ut til å være formulert for å få oss til å tro at da er alt i orden. Det står ingenting der om at det den 7. januar starter en rettssak der 26 såkalte konsulenter krever etterbetaling av 35 mill. kr for ubetalte timer, pensjon, feriepenger mv. Vi får vente og se hva resultatet blir, men jeg kan allerede nå si følgende: For Arbeiderpartiet er det aldri greit med slike arbeidsvilkår og særlig ikke i bedrifter som utfører viktige omsorgsoppgaver på vegne av det offentlige og for fellesskapets penger. Da må det stilles ekstra strenge krav til kvalitet i tjenestene og anstendige arbeidsforhold. Dessverre fins det ikke spor av slike krav til offentlige innkjøp i høyreregjeringas trontale – så da var vel ikke saken viktig nok for de tre høyrepartiene, men den er viktig for Arbeiderpartiet.
Tellef Inge Mørland (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Tannhelse er kanskje ett av de mest undervurderte politiske feltene i Stortinget. Derfor ønsker Arbeiderpartiet å løfte tannhelse denne høsten og har fremmet et eget representantforslag om det. Vil en se på forskjellene mellom folk, kan en ofte bare se på tennene deres. Heldigvis har det skjedd en betydelig bedring av tannhelsen hos befolkningen de siste 30 årene. Under Stoltenberg-regjeringen fikk flere grupper gratis eller billigere tannbehandling. Likevel opplever mange at de fortsatt ikke har mulighet til nødvendig behandling. I Statistisk sentralbyrås rapport Sosial ulikhet i bruk av helsetjenester fra 2017 kommer det fram at det er betydelige variasjoner i bruk av tannhelsetjenester basert på forskjeller i utdanning og inntekt. Godt over 80 pst. av befolkningen har vært hos tannlege de siste to årene. Det betyr også at mange ikke har vært der. Av dem med en inntekt under 200 000 kr og en alder over 45 år oppgir nærmere 20 pst. at de har dårlig tannhelse. Blant dem som er arbeidsledige, oppgir en av fire at de har et udekket behov for tannbehandling, og også uføre og studenter ligger over snittet. Svært mange av disse oppgir dårlig råd som årsak til at de ikke har oppsøkt behandling. Fattignettverket Norge skrev i en høringsuttalelse til statsbudsjettet for 2018: «I Norge i dag har de fleste bra tenner, det blir derfor veldig stigmatiserende å mangle flere tenner eller ha store betennelser. For mange blir det vanskelig å få jobb.» Fattignettverket beskriver også en situasjon der personer som kunne fått reddet en tann, heller velger å trekke den. Som de peker på, kan det å redde en tann koste opptil 30 000 kr, men om en bare trekker den og ikke erstatter den, koster det ca. 1 500 kr. Pensjonistforbundet har sagt det slik: «Frykt for store tannlegeutgifter gjør at enkelte ikke oppsøker tannlegen. Det kan medføre dårligere fysisk og psykisk helse og sosial isolasjon.» Tannlegeforeningen har pekt på at regjeringen totalt har kuttet over 300 mill. kr i stønadsordningen til tannbehandling siden 2014, noe faktisk.no bekrefter. I sommer har regjeringen vurdert nye kutt på inntil 100 mill. kr i støtten til tannregulering. Da går det feil vei. Da skaper en større forskjeller. Når helseministeren i sitt innlegg i trontaledebatten i går sa han var stolt over at regjeringen hadde satset på rus og psykiatri, og at en hadde gjeninnført den gylne regel, selv om den er langt fra å bli oppfylt, kan jeg love at å kutte i tannhelse betyr også kutt i psykisk helse. Skal alle få reell tilgang til nødvendig tannhelsebehandling, må derfor det offentlige ta et større ansvar. I dag er det stor ulikhet i bruken av tannhelsetjenestene, og personlig økonomi er en hovedårsak til dette. Økt satsing på tannhelse vil derfor også være et godt bidrag til å utjevne sosiale forskjeller. Det har Arbeiderpartiet fremmet forslag om å gjøre noe med. Det håper jeg resten av Stortinget vil støtte oss i.
Nils T. Bjørke (Senterpartiet), 2018-10-04:
Eg har med stor interesse lytta til debatten i går og gjennom dagen i dag, og for meg verkar det som at regjeringspartia ikkje vil ha ein reell debatt om sakene. Min kollega, representanten Svein Harberg, var oppteken av svartmålinga frå opposisjonen. Han meinte det var vanskeleg å kjenna seg att i opposisjonen sin versjon av reforma som er i gang. Då trur eg det spørs litt kven ein snakkar med ute i distrikta. Er det noko som er avgjerande for tilliten til Stortinget, er det at me tek tilbakemeldingane me får, på alvor, og ikkje minst at me tek imot tilbakemeldingane frå dei som ikkje er fornøgde, og tek dei opp her i salen. Han meinte at alt var på stell og var ikkje i det heile teke uroa. Han meinte at nærpolitireforma går på skinner. Det er noko med politireforma som er bra og nødvendig, men det er ei fattig trøyst for dei som dei siste månadane har opplevd at politiet ikkje har ressursar til å rykkja ut til alvorlege hendingar. Det er alvorleg når politiet ute i distrikta ikkje kjenner seg att i framstillinga. Eller som ein av lensmennene eg snakka med, sa: Det er lite trøyst i å høyra at det skal vera to polititenestemenn per 1 000 innbyggjarar, når vår kvardag er at me ikkje klarar å koma opp i ein per 1 000, og når eg opplever at dei som har gjort eit godt førebyggande arbeid og har hatt færre utrykkingar, vert straffa for det i fordelinga av mannskap. Representanten Harberg var oppteken av korleis me som folkevalde skulle styrkja tilliten i folket, for ein skal ikkje ta tilliten for gjeve. Eg kan ikkje vera meir samd. Men eg trur det viktigaste for å halda på tilliten er at me er ærlege på dei utfordringane me har, og at me vidareformidlar situasjonen slik han vert oppfatta på grasrota. Ein annan representant, Terje Breivik frå Venstre, kunne fortelja oss at opposisjonen berre var oppteken av «svartmåling av tingas tilstand, innøvde fraser for å forsterka eit bilete av sentralisering, eit kaldare samfunn og eit brutalisert arbeidsliv,(…) (…) Representanten må nok tåla å høyra sanninga. I sitt innlegg kom han inn på kva som skjedde under den raud-grøne regjeringa, og kunne fortelja om sentralisering, ekstra bruk av oljemidlar til offentleg sektor, døgnflugearbeidsplassar og forgubbing. Kanskje er det fleire som har innøvde fraser. Vedlikehaldsetterslepet som Breivik meinte ein var i ferd med å ta att, er for fylkesvegane i Hordaland aleine i dag på 8,2 mrd. kr og i Sogn og Fjordane på 4,7 mrd. kr. Senterpartiet har føreslått ein ekstra fylkesvegpakke til etterslepet på fylkesvegane. Kvar er denne satsinga frå regjeringspartia? Det er mange slike døme eg kunne ha teke, men tre minutt går fort – så eg kjem att.
Nils T. Bjørke (Senterpartiet), 2018-10-04:
Denne regjeringa seier at ho er oppteken av å leggja til rette for næringslivet. Men gjeld det heile næringslivet? Gjeld det reiselivet, spesielt småbedriftene ute i distriktet, og bønder med fruktdyrking og grønsaksdyrking? Kvar må dei reisa for å registrera sesongarbeidarar? Må dei reisa frå Hardanger og heilt til Bergen for å få godkjent arbeidarane i ei travel tid? Det er ein tur som tek ein heil dag – dei må stå i kø – når dei kunne fått utført akkurat det same oppdraget lokalt. Det hadde vore effektivt, greitt – ingen problem. Kva med bøndene som har vore ein time for seine med å levera produksjonssøknaden sin, og som mistar heile produksjonstillegget? Gjer staten feil? Gjer me feil med innbetalinga av meirverdiavgifta, får me ei bot, men ikkje noko meir. Mange av dei som har fått utfordringar med dette, er unge bønder som har gjort som regjeringa vil: satsa og utvikla seg, gjerne med mange greiner på ein gong. Dei har kome i eit uføre som gjer det verkeleg tungt for dei å koma seg vidare, spesielt i år, då det var store utfordringar med tørke. Fleire representantar frå Framstegspartiet har vore opptekne av å redusera makta i denne salen. Det høyrest flott ut, men då undrar eg meg på korleis det heng saman: Kommunane skal ikkje få lov til å bestemme storleik, dei skal ikkje få bestemma kven dei skal samarbeida med, om dei skal ha eigedomsskatt – i alle fall ikkje kor stor han skal vera – og Framstegspartiet vil ha ei statleg eldreomsorg. Eg synest ikkje dette minner mykje om «mindre makt i denne sal». Dersom innbyggjarane ikkje er fornøgde med måten desse oppgåvene vert løyste på, kan dei skifta ut kommunestyret ved neste val. Skal me gje makt frå oss, må me òg akseptera ulike løysingar i kommunane. Eg trur det vil gje eit meir aktivt samfunn, der det er interessant å engasjera seg i kommunalpolitikken.
Mani Hussaini (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Arven etter fem år med høyreregjering er et Norge med større forskjeller og mindre muligheter. Vi kan nå fastslå at høyrepolitikk virker: Kutt i velferden gjør hverdagen til dem som har minst, verre. Kutt i skatten til de rikeste har gjort dem enda rikere. Og regjeringen har messet om at skattekutt er bra. Kronargumentet deres har vært at kutt i skattene til de rikeste gir flere arbeidsplasser. – Hadde det bare vært sant. Nylig fastslo en SSB-rapport at milliardkuttene som høyreregjeringen fikk på plass, ikke har ført til større investeringer i nye arbeidsplasser. Og vi har til gode å se noen form for rapporter som bekrefter deres beskrivelse av den slemme formuesskatten, den ene skatten som sikrer at alle er med og bidrar til velferdsstaten – ikke bare vanlige arbeidsfolk. Skattekutt skulle være høyreregjeringens suksessoppskrift på flere arbeidsplasser. I realiteten sto man igjen uten flere arbeidsplasser, man sto igjen med en hardere hverdag for alle dem som fikk velferdskutt for å finansiere skattekuttene. I Norge i dag lever 101 000 barn i husholdninger med vedvarende lav inntekt. De har ikke råd til å spille organisert fotball eller gå i bursdager. For dem manifesterer den økende ulikheten seg i skam – skam for ikke å ha råd til å være en del av fellesskapet, skam for å være født i fattigdom. Hverdagen deres ble ikke bedre da regjeringen kuttet i bostøtten eller i barnetillegget til uføre. Og de fikk mindre muligheter til å ta igjen ulikheten da regjeringen sørget for dyrere barnehager. Men høyreregjeringen rammer ikke bare dem som har minst, den rammer også vanlige arbeidsfolk. Siden Fremskrittspartiet og Høyre overtok regjeringsmakten, har de innført skatt på jobbreiser, skatt på å spise på jobben og skatt på å miste jobben. Denne regjeringen viser jevnt over en imponerende fantasi når det gjelder å finne nye skatter og avgifter for folk i vanlige jobber. Vanlige folk må betale mer skatt. De aller rikeste, mange av dem Høyres og Fremskrittspartiets valgkampsponsorer eller hytteutleiere, får skattegaver av Siv Jensen og Erna Solberg. Skal vi gjøre noe med den økende ulikheten i landet, må vi få flere mennesker i arbeid. Vi må få en politikk som prioriterer skole, helse og arbeid. Vi må omfordele verdiene vi har i samfunnet. Vanlige folk må få mer velferd, og de som er rikere, må være med på å finansiere velferden.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2018-10-04:
Ei av dei viktigaste oppgåvene til ein stat er å sikre tryggleiken til folket i landet – tryggleik for hjelp ved sjukdom, for at politiet er til stades når det trengst, og for at Forsvaret er budd på å verne landet dersom ufred truar. Mattryggleik er òg ein grunnleggjande føresetnad for å sikre stabile statar og gode levevilkår for folket som bur der. Diverre ser me at dagens regjering nedprioriterer mattryggleik i bistandspolitikken sin. Bistandsbudsjettet i Noreg ligg på vel 30 mrd. kr i 2018. Berre om lag 3 pst. av dette går til jordbruksbistand, i motsetnad til rundt 1970, då denne delen var over 30 pst. Ser me på situasjonen i Afrika, er det anslått at folketalet vil auke frå om lag 1,2 milliardar menneske i 2015 til om lag 2,5 milliardar i 2050. Denne auken må ein naturlegvis ta fatt i gjennom å prioritere mattryggleik og styrkje matproduksjonen i Afrika. Regjeringa gjer det stikk motsette gjennom å leggje landbruksbistand inn under saksfeltet om næringsutvikling og jobbskaping. Dette meiner Senterpartiet er feil prioritering. Me ser at utviklinga i t.d. Afrika krev eit sterkare fokus på matproduksjon. Verdsbanken har presisert at investeringar som tener småbønder i landbruket, gir minst dobbelt så stor effekt som annan bistand med tanke på å få landa ut av fattigdom. I dei aller fattigaste landa er effekten fire gonger så stor. Nær 60 pst. av arbeidsplassane i land sør for Sahara er i jordbruket. Kvinner står for den største arbeidsinnsatsen. Ved å sikre matproduksjonen gjennom grunnleggjande fokusering på at landa skal produsere mat sjølve, vil me i større grad kunne hjelpe landa ut av fattigdom. Gjennom å fokusere på eigarskap til jorda og gründerskap vil me bidra til å løfte kvinnene sin posisjon. Me veit òg at klimaendringane vil slå hardt inn i småskalalandbruket i mange afrikanske land. Det er eit paradoks at fleire afrikanske land ser seg tvinga til å importere mat, og at import av mat utgjer 15–20 pst. av den totale importen hjå dei minst utvikla landa i verda. Her kan Noreg gjere ein forskjell. Kvifor ikkje lansere eit «Mat for utvikling»-program etter modell av Fisk for utvikling? Noreg har høg og god kompetanse òg innanfor landbasert matproduksjon. Senterpartiet meiner at me må prioritere dei langsiktige løysingane gjennom auka fokusering på mattryggleik og produksjon i landa. Me ynskjer òg ein ytterlegare kontroll på korleis bistandspengane vert brukte, og å sikre at bistandsmidlar vert nytta der dei kan ha størst effekt. Gjennom å hjelpe landa til å produsere sin eigen mat bidreg me til stabilitet og fred. Senterpartiet jobbar for at norsk bistandspolitikk skal vere tufta på framtidsutfordringane. Regjeringa si nedprioritering av jordbruksbistand syner at Noreg i dag diverre ikkje bidreg til den langsiktige og berekraftige matproduksjonen som det er eit så sterkt behov for i verda i dag.
Solveig Sundbø Abrahamsen (Høyre), 2018-10-04:
Dei siste åra har det skjedd store endringar i postmarknaden. Posten har i løpet av dei siste 15–20 åra gjort ei rekkje store tilpassingar, bl.a. ved at 1 000 postkontor blei lagde ned til fordel for oppretting av 1 300 Post i Butikk og med det utvida opningstidene. Som me veit, har Posten varsla behov for ytterlegare tilpassingar fordi brevvolumet fell drastisk og kommunikasjonsvanane til innbyggjarane blir digitaliserte. 99,99 pst. av norske husstandar har no tilgang til ordinært breiband. Nesten 50 pst. av husstandane i distrikta har tilbod om breiband med dei høgaste hastigheitene. 92 pst. av våre innbyggjarar mellom 16 og 79 år brukar smarttelefon til privat bruk, og bruken av internett har skote i vêret. 41 pst. av befolkninga mellom 16 og 79 år bestilte film eller musikk på internett i løpet av det siste året. Og så mykje som 93 pst. av dei same folka brukar internett til e-post, og 92 pst. brukar internett til banktenester. Den digitale revolusjonen gjev folk, næringsliv og det offentlege tilgang til stadig nye tenester der folk er. Men dette gjev òg nokre utfordringar. Digitaliseringa fører til ei dramatisk utvikling i postmarknaden med stadig fallande brevvolum. Norske hushald mottok i 2017 i gjennomsnitt 3,9 brevsendingar i veka. Brevvolumet er altså meir enn halvert sidan år 2000. Og endringane i postmarknaden skjer stadig raskare. Berre på dei neste fem åra, fram til 2025, ventar ein ei ytterlegare halvering. Men kostnadene med å køyre ut post i alle postkassene i heile landet kvar dag ligg stort sett fast. Det er bakgrunnen for at Samferdselsdepartementet har varsla behov for endringar i krava til leveringspliktige posttenester med reduksjon i talet på postomdelingsdagar. Nokon har uttrykt bekymring når det gjeld distribusjon av aviser. Men då vil eg minne om at 77 pst. av heile befolkninga les nettaviser ein eller fleire gonger om dagen, mens 31 pst. les papiravis ein eller fleire gonger om dagen. Amedia melder om ein større auke i nettabonnement enn fråfallet i papirabonnement. At folk får ein meir digital åtferd, gjer at lokalavisene kan og må tenkje nytt. Men ein reduksjon i talet på postomdelingsdagar tyder ikkje automatisk slutten for distribusjon av lokalaviser.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2018-10-04:
Folk er forskjellige, og vi mener at det også må gjenspeiles i tjenestetilbudet. Et mangfold av offentlige, private og ideelle tjenester styrker velferden vår, både fordi det gir hver enkelt valgmuligheter, og fordi ulike aktører kan bidra til å utfordre, utfylle og inspirere hverandre. Ved inngangen til denne sesjonen ropes det nå høyt om profittforbud og rekommunalisering av private tjenester. Forslag som tidligere var forbeholdt den radikale venstresiden, høster nå gjenklang langt inn i sentrum av Arbeiderpartiet. Det har i det hele tatt sneket seg inn en merkelig virkelighetsoppfatning i en tilsynelatende samlet venstreside, der det er moralsk høyverdig å gå med underskudd. Jeg synes vi skal dvele litt ved nettopp dette, for det er et paradoks at når en privat tjenestetilbyder leverer et tilbud som brukerne er minst like fornøyd med – ja, mange ganger mer fornøyd med – som den offentlige tjenesten, men likevel klarer å ta ut et overskudd, da er reaksjonen moralsk forargelse over at det var mulig å utføre tjenesten på en mer effektiv måte. Hvis det var folkets skattepenger og en best mulig forvaltning av dem som var motivasjonen her, er i så fall den moralske forargelsen rettet helt feil sted. Det private tilbudet har i dette tilfellet egentlig ikke gjort noe annet enn å synliggjøre et innsparingspotensial i det offentlige, og ettersom tilskuddet til det private tilbudet gjerne også beregnes ved å tilpasses kostnadsbruken i det offentlige tilbudet, og det likevel er rom for overskudd, burde dette egentlig legge til rette for en vinn-vinn-situasjon for venstresiden. Ved å være med på reformer som reduserer kostnadsbruken i det offentlige, kan de altså gjøre de offentlige tjenestene både mer effektive og rimeligere, og samtidig begrense privat profitt. Ja, kanskje til og med venstresiden hadde funnet rom for noen skatteletter med en slik tilnærming. Høyre mener vi må ta hele, ikke halve, landet i bruk. De menneskene som bidrar til å levere kvalitetstjenester folk er fornøyd med, fortjener en takk – enten de jobber i et offentlig, et ideelt eller et privat tilbud – ikke karakteristikker om at de er velferdsprofitører, eller at de har sugerøret i statskassen.
Silje Hjemdal (Fremskrittspartiet), 2018-10-04:
I årets trontale går det fram at regjeringen prioriterer og legger vekt på bedre oppvekstsvilkår for utsatte barn og unge. Som barnas stortingsrepresentant fra Fremskrittspartiet synes jeg at det varmer ekstra godt. Det skal bl.a. legges fram en opptrappingsplan for barn og unges psykiske helse. Vi vil gi barn som vokser opp i familier med lav inntekt, bedre muligheter for utvikling og ikke minst deltakelse i fritidsaktiviteter, barnehage og SFO. Vi vil styrke og forbedre barnevernet. Fremskrittspartiet har sammen med våre partnere i regjering i årevis jobbet for at barn og unge som trenger hjelp fra barnevernet, skal få best mulig hjelp. Vi har styrket barnevernet på flere måter, og nå legges det opp til et historisk kompetanseløft i det kommunale barnevernet. Kapasiteten i tjenestene styrkes med øremerkede midler, og vi legger til rette for mer vekt på hjelpetilbud som forebygger omsorgsovertakelser. Gode måter å drive barnevern på ser vi stadig flere eksempler på. Senest i dag kunne vi se på NRK hvordan man i Kongsberg har redusert antallet akuttplasseringer med 90 pst. på kun tre år. Dette er resultatet av målrettet og hardt arbeid der man bl.a. lytter til barnet selv. Samtidig søker man løsninger i barnets eksisterende og utvidede nettverk. Det gir bedre løsninger for barnet. Vi ser også gode eksempler på hvordan det kan gå når fylkesnemndene velger en mykere tilnærming enn tidligere. I Bergens Tidende i dag ser vi en stor artikkel om hvordan fem av landets fylkesnemnder i et prøveprosjekt velger å møte familiene på en litt annen måte. Det gir en bedre opplevelse for foreldrene og et bedre resultat for barna. Fremskrittspartiet har alltid vært på lag med barn og unge når det gjelder behovet for barnevern. Derfor lytter vi spesielt godt til bl.a. BarnevernsProffene og Landsforeningen for barnevernsbarn. De gir oss mange gode innspill, som vi tar med inn i våre hjerter, og som vi bruker hver eneste dag i vårt arbeid. Hovedsaken er å lytte mer til barna selv. De kjenner sin egen sak best og vil alltid være de viktigste personene når det gjelder å finne løsninger på utfordringer i hjemmet deres. Regjeringen legger snart fram et høringsutkast til en ny barnevernslov. Et av hovedpunktene er nettopp å styrke barneperspektivet og rettssikkerheten. Jeg gleder meg til å være med og skape et enda bedre barnevern.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Nå har vi fått presentert høyreregjeringens arbeidsplan for 2019 gjennom denne trontalen, en plan som sier mer om egen fortreffelighet og egne ønsker enn om de utfordringene samfunnet som helhet står overfor. Dette har bare forsterket seg gjennom disse to dagene. Arbeiderpartiet blir beskyldt for å ha mange og gode ambisiøse forslag. Det er en beskyldning vi lever veldig godt med. Arbeiderpartiet har alltid hatt ambisjoner på vegne av vanlige folk, for næringslivet – ja, for hele landet. Arbeiderpartiet vil framsnakke alle hverdagsheltene som hver eneste dag utgjør en forskjell i samfunnet vårt, og dem er det mange av. Trygge og gode fellesskap er selve fundamentet i et velfungerende demokrati med bred og aktiv deltakelse. Knykenfolket, som fikk Ildsjelprisen i 2014, er en dugnadsgjeng fra Orkdal som hver eneste dag utgjør en forskjell. Ja, det er sterke fellesskap. Utdanningskomiteen var på studiereise i Canada i forrige uke, hvor vi bl.a. besøkte en barnehage med over 700 unger, og der den yngste var tre uker gammel. Arbeiderpartiet har gjennom hele sin historie arbeidet for å styrke barnefamiliene og likestillingen. At mor og far kan være hjemme med sine barn det første året, er viktig for likestillingen og livskvaliteten for hver enkelt og ikke minst for samfunnet. En av dem som sto i resepsjonen på hotellet, arbeidet sju dager i uken og hadde to arbeidsgivere for å få endene til å gå i hop. Når Arbeiderpartiet hver høst har store ambisjoner på vegne av alle barn som starter på skolen, har vi ambisjoner på vegne av framtiden. Vi må framsnakke alle dem som hver dag jobber som lærere for at barn og unge skal trives, lære og utvikle seg som hele mennesker. Trivsel og læring hører sammen. Det handler om å gi lærere tillit. Arbeiderpartiet ønsker en større satsing på skole gjennom bl.a. flere lærere, det er ikke som representanten Mathilde Tybring-Gjedde sa, at vi ikke har ambisjoner. Det er jo nettopp i kommunene skolen utvikler seg. Derfor ønsker vi en sterkere satsing gjennom bl.a. 1 000 flere lærere. Arbeiderpartiet har alltid vært garantisten for fellesskolen, skolen hvor ulike mennesker møter hverandre, hvor ulike mennesker gis like muligheter. Det er kanskje det flotteste vi har i vårt velferdssamfunn. Arbeiderpartiet har også ambisjoner om å styrke videregående skole, slik at enda flere gjennomfører sin utdanning. I høst besøkte vi Orkdal og Meldal videregående skoler, som kunne vise til meget gode resultater. De hadde et nært samarbeid med lokalt næringsliv, slik at yrkesfagelevene fikk en relevant og god utdannelse tilpasset lokalt næringslivs behov for framtidig arbeidskraft og kompetanse. Jeg har mye på hjertet, så jeg kommer tilbake om noen få minutter.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Norge trenger flere stolte fagarbeidere. Derfor må vi ha en kraftig satsing på yrkesfagutdannelsene med midler til nytt moderne utstyr, som Arbeiderpartiet har foreslått i sitt budsjett. 1 mrd. kr til yrkesfagløftet er helt nødvendig. Vi må legge til rette for at fagarbeidere tar fagskole, slik næringslivet etterspør. Fagarbeidere som ønsker flere fagbrev for å styrke sin egen og bedriftens kompetanse, må motiveres til dette, og det må legges bedre til rette for det. Vi må styrke satsingen på lærlingplasser. NHO la fram sitt kompetansebarometer nå, og det viser at innen offentlig sektor, kommuner, fylke og stat, var det liten vekst, og det var stor mangel på lærlinger. Derfor må vi sørge for at alle de som står uten lærlingplass, får plass i det offentlige, slik at de kan fullføre sin utdannelse. Jeg er meget spent når høyreregjeringen legger fram revideringen av langtidsplanen for forskning og høyere utdanning og ikke minst på statsbudsjettet for 2019. Regjeringen sier at dette er et av de viktigste satsingsområdene deres i årene framover – takk og pris. Men jeg tror både ansatte og studenter ved NTNU i Trondheim er meget spent på om denne satsingen vil innbefatte en løsning på Elgesetergate 10. En samlet campus er nødvendig og en viktig satsing for framtiden – ikke lokalt, ikke regionalt, men nasjonalt og internasjonalt, for å styrke Norges kunnskap og konkurransekraft i framtiden. Et trygt og anstendig arbeidsliv er selve fundamentet for velferdssamfunnet. Trygge arbeidstakere produserer mer og bedre. God tilgang på stolte fagarbeidere styrker et anstendig og konkurransedyktig arbeidsliv og næringsliv. Arbeiderpartiet vil styrke det organiserte arbeidslivet. Da skaper vi gode og trygge fellesskap. Jeg har selv vært klubbleder og fagforeningsleder i nesten 20 år. Gjennom høy organisasjonsdeltakelse i bedriften skapte vi gode fellesskap som gjorde at arbeidsplassene var trygge. Det er selvsagt viktig å framsnakke det positive som skjer i samfunnet vårt, og det har Høyre og Fremskrittspartiet gjort til de grader. I Orkdal kaller vi det for sjølskryt. For Arbeiderpartiet er det viktig å framsnakke dem som har utfordringer i samfunnet, de som står bakerst i køen i samfunnet. Det handler ikke minst om den millionen mennesker som i dag ikke opptjener pensjon fra første krone. Dem må vi framsnakke. Dem må vi stå opp for. De som har det bra, skal selvsagt ha det bra, men vi må også framsnakke dem som ikke har det bra. Derfor ønsker vi, som SV har foreslått, å se på hvilke konsekvenser kutt i bostøtten, som har skjedd, kutt i uføretrygden, kutt i uføres barnetillegg, osv. har. Det er de som sliter, det er velferdssliterne. Arbeiderpartiet vil stå opp for dem og sørge for at vi får et mye mer likestilt samfunn som sørger for at flere løftes opp, og ikke bare at de rikeste får mer. Det vil jeg komme tilbake til i mitt siste innlegg.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Representanten Kristensen fra Høyre sa at hun meldte seg inn i partiet Høyre fordi hun ønsket at samfunnet skulle bygges nedenfra – her er det ikke mye hjelp å få ovenfra. Opposisjonen blir beskyldt for å måtte ha mange forslag som får budsjettmessige konsekvenser. Ja, vi har ambisjoner på vegne av folket. Vi har ambisjoner på vegne av velferdssamfunnet og hvordan vi skal bygge det framover. Vi ønsker å bruke penger på barnehager for å styrke kvaliteten. Vi ønsker å bruke penger på skolen for å få flere lærere og tidlig læring til ungene. Vi ønsker å bruke penger på et anstendig arbeidsliv, på et bedre arbeidsmiljø og ikke minst for at en million arbeidstakere skal få pensjon fra første krone. Og vi har varslet at vi ønsker å bruke flere milliarder kroner på kommunene, for det er i kommunene folk bor og lever sitt liv. Det er i kommunene velferdstilbudene skapes, og det er også der velferdstilbudene brukes. Derfor er det viktig å bruke de store pengene på kommunesektoren og ikke slik at enkelte skal få større kjøpekraft. Her må vi sørge for at de aller fattigste får en best mulig hjelp fra oss.
Elise Waagen (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
I trontalen hørte vi at regjeringen satser på arbeidet mot vold og overgrep, og for ikke mange minuttene siden hørte vi representanten Hjemdal fra Fremskrittspartiet, som sa seg strålende fornøyd med regjeringens innsats. Vi er mange som bryr oss, og som ikke godtar at barn lever under omsorgssvikt. Statistisk skal det være noen i hver eneste barnehage og i hver eneste klasse. Allikevel går mange av disse barna under radaren. De blir ikke fanget opp. Skal vi oppdage mer, må vi tørre å bry oss og ikke alltid tro det beste om folk. Som voksne har vi et ansvar for å engasjere oss også i naboens barn. Vold i nære relasjoner er ikke en privatsak. Det er tilsynelatende tverrpolitisk enighet om at de mest sårbare barna må prioriteres, men dessverre gir ikke det seg utslag i faktiske midler i budsjettet. Regjeringen har nå røpet at de gjennom opptrappingsplanen neste år styrker feltet med 67 mill. kr. I et statsbudsjett er det dessverre ikke penger som rekker langt. Da opptrappingsplanen i sin tid ble fremmet, var det store forventninger om en forpliktende budsjettering over tid. Andre opptrappingsplaner har vært nettopp det – viktige verktøy for å løfte et område. Gjennom opptrappingsplanen for psykisk helse ble det bevilget over 6 mrd. kr over ti år. Vi kan ikke si det samme på området for vold og overgrep. Årets prioritering kan sies å være en liten symbolsk sum i nasjonal målestokk. Budsjettlekkasjer pleier å være gode saker som viser en reell satsing på et område. Dette må sies å være høstens tristeste budsjettlekkasje. Opptrappingsplanen mot vold og overgrep er til liten nytte hvis det ikke følger med nødvendige midler. Flere organisasjoner har tidlig påpekt store mangler ved planen, og når den ikke får prioritet i budsjettene, har den liten verdi. Skal flere bli oppdaget, må alle som jobber med barn og unge, ha kompetanse til å se, og tiltakene må settes inn raskt. Barn som har opplevd vold og overgrep, skal ikke oppleve at deres sak ikke blir prioritert. Politiet må ha kompetanse og folk på jobb. Høyreregjeringens ambisjoner er prisverdige, men når det ikke følger med tilstrekkelige midler, holder det ikke. Tomme ord hjelper ingen.
Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2018-10-04:
Tiden står ikke stille. Selvsagt må Norge endre strukturer i takt med utviklingen i samfunnet. Vi har en fylkesstruktur fra 1866. Flere regjeringer har forsøkt å lage en regionreform, men har ikke lyktes med det. Denne regjeringen har lyktes. Selv om det er protester, har man fått en regionreform som peker framover. Jeg mener at den kritikken og harseleringen som Arbeiderpartiet kommer med, ikke står til troende. Hvor ble det av Arbeiderpartiet, som faktisk så litt lenger fram, som torde å ta grep, og som faktisk innser at vi må ha sterkere regioner når vi først har bestemt at vi skal ha det? De regionene må være i stand til å løse nye, større oppgaver. Og hvor hadde helseforetaksreformen til Arbeiderpartiet vært om man ikke tok grep, og om man ikke klarte å levere, selv om det var en del protester? Partiet som før mente å ta grep, snur – og snur kappen etter vinden. Når så de nye oppgavene til fylkene ligger ute, som har vært etterspurt av Arbeiderpartiet her i salen i flere runder, er det på ny kritikk. Arbeiderpartiets Anette Trettebergstuen kunne på Arendalsuka fortelle at det ikke var snakk om å overføre en eneste oppgave innen kultursektoren til de nye fylkene. Da føler man at man er litt «stuck». Det er nemlig viktig at de nye regionene får oppgaver innen kulturfeltet, men det betyr ikke at vi ikke skal ha en statlig sterk kulturpolitikk. Det er viktigere enn noen gang, for demokratiet og ytringer er under press. Representanten Øvstegård, min kollega i familie- og kulturkomiteen, nevnte utviklingen i Ungarn. Derfor er det utrolig viktig å satse på barn og unge, for det er de som skal stå i front. De må få muligheten til å skape sin egen frivillighet, sine uttrykk, mulighet til å organisere sin ungdomskultur og stå imot det presset mot demokratiet som vi ser. De skal få en kulturell ballast og en opplæring som nettopp skal sette dem i stand til det. Det vil denne regjeringen gi, og vi imøteser meldingen om kultur for ungdom.
Margret Hagerup (Høyre), 2018-10-04:
I dag startet jeg dagen på Eidsvolls plass, på årets viktigste frokost – en samling som fokuserte på inkludering, mangfold og betydningen av arbeid, en samling for å be om flere VTA-plasser – varig tilrettelagte arbeidsplasser. Men jeg vil starte med å fortelle om det jeg synes var den viktigste talen i dag. Erling er født med en hjerneskade. Han fortalte at moren hans hadde ruset seg da han lå i magen hennes, og det hadde gjort ham til det fantastiske mennesket han var. Erling har en viktig stemme. Han viser vei mot det samfunnet vi må skape sammen: et samfunn med plass for alle, et samfunn hvor vi ser muligheter og ikke begrensninger. Erling snakket om betydningen av arbeid, betydningen av fellesskap og betydningen av å mestre. Vi trenger flere slike fellesskap. Derfor har regjeringen satset på en økning i VTA-plasser, samtidig som vi stimulerer til at flere arbeidsgivere skal ta inn personer med nedsatt funksjonsevne. Dette er en viktig del av inkluderingsdugnaden. Vi trenger flere arbeidsgivere som ser verdien av mangfold, og da må vi dele de gode historiene. Mens det tidligere var oppbevaring og aktivisering som var målet hos vekstbedriftene, er det i dag verdiskaping og faktisk arbeid som står i fokus. Hos Aski på Karmøy drives en egen Europris, på samme vilkår som andre Europris-butikker i Norge. Det er krav til resultater, krav til kvalitet og krav til leveranse. På Pro-Service i Sandnes jobber en gutt med Asperger syndrom som kontrollerer elskap som skal ut til oljeindustrien. Feilraten har gått drastisk ned etter at han begynte med dette. Ressursene ligger ofte skjult i den enkelte, og gjennom aktivitet og mestring dukker de fram på steder man ikke hadde trodd. Det er verdien av arbeid – men vi må gjøre mer. Vi har ikke kommet langt nok med delmål 2 i IA-avtalen om å inkludere flere med nedsatt funksjonsevne. Vi trenger flere VTA-plasser, vi trenger et tettere samarbeid mellom vekstbedrifter og ordinære virksomheter, og vi trenger en god oppfølging, slik at folk ikke faller ut av systemet. Jeg vil anbefale et besøk hos en vekstbedrift, helst flere, for sjelden finner man en slik arbeidsglede og entusiasme som det er der. Og jeg tror flere av dem som er i en VTA-plass i dag, hadde hatt glede av å være i en ordinær virksomhet. På den måten får man et mangfoldig arbeidsliv, verdiskaping og et godt arbeidsmiljø. Det vil være en gevinst for alle. Vi trenger flere arbeidsgivere med på laget. Kun på den måten får vi en inkluderingsdugnad og et samfunn med plass til alle.