Torill Haaland Horpestad (Fremskrittspartiet), 2001-04-23:
Stiftelser er en selvstendig enhet. På den bakgrunn er ikke bare styringen, men også kontrollen av betydning. Sett med slike øyne er det viktig med en forutsigbar og ensartet praktisering av regelverket som omhandler stiftelser. Fremskrittspartiet mener at en sentral tilsynsenhet vil være den beste løsningen. Dette vil gi muligheter for en effektiv ressursbruk og en større utvikling av den faglige kompetansen. Denne kompetanseutvikling og bedrede effektivitet vil gi rom for bedre veiledning og service. At et sentralt register skal bli dyrere enn ved å ha det spredt rundt hos de respektive fylkesmenn, er lite trolig – snarere tvert imot. Så gjenstår spørsmålet om hvem som skal betale for kontroll og service av stiftelsene. Her er det viktig å vektlegge at Norge har mange små stiftelser. En må på ingen måte komme i en situasjon der gebyrene tar en uhensiktsmessig del av det som ellers skal deles ut til stiftelsens formål. Det er også her mulig å se på forskjellen mellom stiftelser som har næring som formål, og andre stiftelser. Vi ser det som ønskelig at oppgavene kan løses på en så kostnadseffektiv måte som mulig, dvs. at vi er åpne for at et tilsyns- og serviceansvar kan legges til et allerede eksisterende organ, så lenge intensjonene ivaretas på en god måte. Fremskrittspartiet vil naturligvis ikke på noen måte ha gebyrer som overstiger de reelle utgiftene til ordningen. Uansett vil vi ha spørsmålet om registrering av og gebyr for stiftelsene tilbake til Stortinget før endelig fastsettelse av dette. Fremskrittspartiet ser derfor på ingen måte behov for å sende saken tilbake til Regjeringen med ønske om et nytt framlegg. Det er åpenbart en forskjell på stiftelser som er beregnet på næringsvirksomhet, og stiftelser av rent veldedig art. På den bakgrunn tar vi opp forslaget i innstillingen, som gir et differensiert kapitalkrav ut fra hva formålet er. Den private delen av norske bidrag til allmennyttige formål, som forskning, sosiale og humanitære formål, er lavere i Norge enn i land det er naturlig å sammenlikne seg med. Det ville være ønskelig med større deltakelse fra de private og derigjennom den frivillige sektor i Norge. For å oppnå en slik økt innsats må en ikke legge unødvendige stengsler og hindringer i veien for etablering av allmennyttige stiftelser. Det å fastsette et krav om 100 000 kr i minste grunnkapital er neppe en god løsning i så måte. At en mener å åpne for en ikke så altfor rigid dispensasjonsmulighet, er heller ikke beroligende – dette fordi en ved etablering av en stiftelse ikke bør ha større usikkerhet om mulighetene for å få dette til enn nødvendig. Et lovbestemt utgangspunkt vil kunne virke avskrekkende for dem som ønsker å opprette stiftelser med lav kapital, selv om de sannsynligvis ville fått dispensasjon. Vårt forslag om en minstekapital på 10 000 kr vil medføre at slike tilfeller vil bli unngått. Jeg tar dermed opp vårt forslag til § 14 Grunnkapital. Det vil være uheldig om et nasjonalt stiftelsesorgan skal bruke mye tid og ressurser på å behandle dispensasjonssaker på dette underordnede området. Det kan føre til at kostnadene som belastes stiftelsene, blir unødvendig høye.