Grunde Almeland (Venstre), 2019-11-14:
Jeg er også bekymret. Jeg er bekymret på grunn av de sakene som er blitt rullet opp i media om enetiltak, jeg er bekymret over alle de sakene som går for Den europeiske menneskerettsdomstol, jeg er bekymret for det enkelte barn som det handler om, som opplever svik på svik, først fra sine nærmeste omsorgspersoner, dernest fra systemet – igjen og igjen. Jeg er bekymret for at barna under barnevernets omsorg ikke får den helsehjelpen de trenger verken fysisk eller psykisk, og jeg er bekymret over mangelen på fosterhjem. Men først og fremst er jeg bekymret fordi det handler om enkeltskjebner, og jeg kjenner også på det ansvaret som vi alle i denne salen bør kjenne på fordi vi er med og påvirker det. Det er også krevende med et saksfelt som dette hvor interessene er så sterke, og hvor livene og enkeltskjebnene, uavhengig av hva man gjør, vil påvirkes sterkt. Det vil alltid være konflikter nettopp på et slikt felt. Det handler om livet til individer, og da er ansvaret for de enkeltpersonene som jobber i barnevernet, enda større, fordi det krever kompetanse, ressurser og kjærlighet å hjelpe barn som av en eller annen grunn ikke har det godt hjemme. Barnevernet er viktig for å ivareta barn som er utsatt for omsorgssvikt, og for at barnevernet skal kunne gi riktig hjelp til riktig tid, må de ha tilstrekkelige ressurser til å tilby et mangfold av tilpassede hjelpetiltak. Alle tiltak må ha som formål å gi barnet bedre omsorg og oppfølging ut fra dets individuelle behov, for det er barnet som skal settes først. I denne debatten og i svarene fra statsråden opplever jeg ikke at regjeringen sier at man er fornøyd med tilstanden slik som den er, men jeg opplever en anerkjennelse av at her er det mye å gjøre, og at statsråden viser til konkrete tiltak som regjeringen faktisk er i gang med. Dette er en prosess. Det er mye som skal gjøres, men vi er i gang, og jeg er glad for at regjeringen skal levere forslag til ny barnevernslov, og at de har signalisert at målet skal være å øke kvaliteten i barnevernstjenesten og styrke rettighetene til de barna som trenger det aller mest. Det er viktige prioriteringer. Det er bra at vi eksempelvis har vært tydelige på at rett til ettervern skal utvides til 25 år. Vi står foran – og midt oppe i – et historisk kompetanseløft av det kommunale barnevernet. Når vi snakker om bemanning, er det også et faktum at fra 2013 til 2018 har det blitt 1 300 flere ansatte i det kommunale barnevernet, og fra 2017 til 2018 økte bemanningen med om lag 200 nye saksbehandlere. Dette er en høyere årlig stillingsvekst enn under den rød-grønne regjeringen. Samtidig viser SSB-tall at det ikke var vekst i saker i 2018, og det er også godt nytt for kapasiteten, selv om jeg også helt klart ser meldingene om at det fortsatt er klare behov. Men det som bekymrer meg mest i denne debatten, er at altfor ofte blir svarene altfor enkle. Når man eksempelvis får avdekket problemer hos et kommersielt selskap som har levert en tjeneste til barnevernet, er svaret fort at man skal forby alle private aktører, heller enn å ta en diskusjon om hvilke krav man bør stille. Og det er der debatten bør legges: Hvordan sikrer man kompetanse, hvordan sikrer man kvalitet, og hvordan sørger man for hverdagen til de barna som faktisk fortjener og trenger vår hjelp, at de får det de har rett på? Det er barna som er viktigst, og det er disse barna som fortjener vår oppmerksomhet.