Martin Engeset (Høyre), 2005-10-20:
Fattigdomsbekjempelse er de senere år blitt en brennhet politisk sak. Det er bra, fordi dette er et problem som er meget sammensatt og komplekst, og som krever en skikkelig og redelig debatt om både mål, definisjoner og virkemidler. I forhold til foregående taler er det grunn til å minne om at arbeidsledigheten er på vei ned nettopp som et resultat av den avgåtte regjeringens politikk, og at den fattigdomsfelle som arbeidsledighet innebærer, dermed i tiden fremover vil bli et mindre problem. Det var den nylig avgåtte Samarbeidsregjeringen mellom Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre som virkelig satte dette temaet på den rikspolitiske dagsordenen, og var den første regjering noen gang som la frem en fattigdomspakke med en rekke målrettede tiltak. Det er derfor i beste fall en svært forhastet konklusjon å hevde at fattigdommen i Norge øket under Samarbeidsregjeringen. De tall som nå er tilgjengelige, gjelder perioden 2001–2003. Tallene må først og fremst ses på som en dom over den første Stoltenberg-regjeringens politikk. Hvem husker ikke tidligere statsminister Odvar Nordlis og tidligere sosialminister Grete Knudsens dom og bitende uttalelser om eget partis politikk og forsømmelser i 2001, for bare fire år siden. Som den første regjering i nyere tid tok sentrum-Høyre-regjeringen tak i problemene og laget en egen plan for bekjempelse av fattigdom. I perioden 2002–2006 er det satt av 4,9 milliarder kr til målrettede tiltak mot fattigdom. La meg stikkordvis nevne: Antallet tiltaksplasser for yrkeshemmede har øket kraftig. Aetat er styrket med 700 stillinger. Det er innført en ny prøveordning der uførepensjonen i en lengre periode kan nyttes som et tilskudd til arbeidsgivere som ansetter uførepensjonister. Tidsbegrenset uførestønad er innført, slik at mennesker som kan ha håp om å komme tilbake i arbeid, ikke lenger parkeres varig utenfor arbeidslivet som uførepensjonister. Det er igangsatt et prosjekt som skal hjelpe tidligere langtids sosialhjelpsmottakere til å komme i jobb og utdanning. Dessuten er bostøtteordningen forbedret, og oppfølgingen av bostedsløse er styrket betydelig. De positive tegnene har nå begynt å dukke opp. Antallet sosialhjelpsmottakere viste i 2004 en nedgang for første gang siden 1999. Videre har antallet familier med betalingsproblemer blitt kraftig redusert, og den årvisse økningen i antall varig uføretrygdede er stoppet opp. Dette betyr selvfølgelig ikke at vi er fornøyd, men det er grunn til både håp og tro på at når tallene for hele perioden 2001–2005 kommer om et år eller to, så vil utviklingen ha gått i positiv retning. Da skal jeg vedde hatten min på at den nåværende sosialminister, Bjarne Håkon Hanssen, og/eller statsminister Stoltenberg vil være raske til å ta æren, selv om dette altså ikke vil være et resultat av deres politikk, men Bondevik-regjeringens politikk. Jeg tror det er viktig å erkjenne at det tar tid å snu en negativ utvikling til en positiv utvikling. Årsakene til fattigdom er sammensatte og komplekse og lar seg ikke løse med politiske vedtak alene. Ett er i hvert fall sikkert: Skal vi klare å bekjempe fattigdommen, kreves målrettet og langsiktig arbeid. Derfor håper jeg inderlig at det arbeidet som ble satt i gang av sentrum-Høyre-regjeringen, ikke stopper opp med den nye, røde regjeringen. Det er både pinlig og ganske flaut å registrere den betydelige uenighet og åpenlyse krangel mellom sosialminister Bjarne Håkon Hanssen på den ene side og Senterpartiet og SV på den andre side om hvordan fattigdom skal defineres. SV og Senterpartiet mener det er 400 000 fattige i Norge, mens sosialministeren holder fast ved at det er ca. 100 000. Det er på tide at Regjeringen og regjeringspartiene bestemmer seg og avklarer hva de faktisk mener. Står SV og Senterpartiet fast på en fattigsdomsdefinisjon som ville gjøre alle landets minstepensjonister til fattige pr. definisjon, eller står SV fast på en sosialhjelpspolitikk som ville gjort at en fulltidsansatt på Rema ville fått 5 000 kr mindre i måneden enn en sosialhjelpsmottaker – en politikk som ville vært fullstendig ødeleggende for arbeidsmarkedet og totalt demotiverende for enhver arbeidsfør innbygger? Det er på tide å få svar på disse spørsmålene. Når en er blitt et regjeringsparti, nytter det ikke lenger å ri flere hester samtidig. Det er påfallende at Soria Moria-erklæringen ikke inneholder noen nye målrettede tiltak mot fattigdom. Jeg beklager å måtte si det, men erklæringen virker dessverre tam og visjonsløs og inneholder ingen nye virkemidler i kampen mot fattigdommen. Det virker som om Stoltenberg II-regjeringen vil gjøre de samme feilene som vekslende arbeiderpartiregjeringer på 1980- og 1990-tallet, nemlig å fokusere på de generelle ordningene og glemme målrettede tiltak for dem som har det aller vanskeligst, eller, for å si det på en annen måte, for dem som sitter aller nederst ved bordet.