Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2007-06-04:
Jeg vil først takke utenriksministeren for en god, grundig og informativ redegjørelse. Det er et godt grunnlag for gode samtaler mellom regjering og storting om stadig viktigere utenrikspolitiske spørsmål. Jeg går ut fra at utenriksministeren ikke har behov for å få bekreftet Arbeiderpartiets støtte til Regjeringens linje i de fleste politikkområder som utenriksministeren tok opp, så jeg har da valgt et litt mer overordnet perspektiv. Mitt utgangspunkt er det samme som utenriksministeren la til grunn: Verden er blitt mindre. Vi blir stadig mer avhengig av hverandre. Det krever igjen gode og ofte nye samarbeidsformer for politiske og demokratiske grep om en stadig mer kompleks samfunnsutvikling. Stadig flere sider av det norske samfunnet involveres i de prosessene som skjer på kontinentet gjennom EU-samarbeidet, gjennom EØS-avtalen og gjennom bilaterale samarbeidsområder med EU som justis-, forsvars- og sikkerhetspolitikk. At Norge knyttes tettere opp mot EU, merker vi ikke minst i Stortingets utenrikskomite og EØS-utvalg. Vi får oversendt omfangsrike bunker med direktiver som skal vedtas og godkjennes av det norske storting. Siden EU-relaterte spørsmål blir viktigere og mer omfattende, har vi derfor også ønsket oss et bredere politisk grunnlag for Norges europapolitikk. Det fikk vi gjennom den nylig avgitte europameldingen. Og vi ønsket at landets folkevalgte skulle involveres sterkere. Mange viser til norske verdier om fellesskap og solidaritet. Det er selvsagt ikke feil. Men det ville vært mer korrekt å henvise til humanistiske verdier om fellesskap og solidaritet, verdier som er grunnfestet gjennom århundrer i europeisk historie. Vårt kontinent vet mer enn noen andre viktigheten av å ha et klart fokus på menneskelig utvikling og fredelig sameksistens. Vår historie har lært oss å verne om nettopp disse verdiene. Når det ikke skjer, har vi erfaringer for at inhumane tendenser og totalitære krefter slår rot. Å verne om disse interessene her hjemme, i Europa og i verden er vår oppgave som moderne demokrater. Og et slikt vern kan bare skje via sterke demokratiske strukturer både hjemme og internasjonalt. Det er vanskelig å forestille seg en slik fredelig utvikling vi har hatt i Europa de siste 60 årene, om vi ikke hadde etablert klare politiske rammer og verktøy for samtale og diskusjon og ikke konfrontasjon og konflikt. Og historien viser hvor knyttet til og avhengig vi som nasjon er av den politiske og økonomiske utviklingen på kontinentet. Den europeiske union er en politisk konstruksjon hvor politiske motsetninger brytes. I slike fora er det selvsagt en politisk kamp om hegemoniet og det politiske momentum. Det kan vi like eller mislike. Men dette er i hvert fall et klart demokratisk trekk vi også kjenner her hjemme. Men den politiske kamp er ikke alltid like synlig. EU kan virke byråkratisk og uoverkommelig. Skepsisen til EU er stor i Europa, mange steder økende. Men parallelt med at skepsisen til EU er stor og skepsisen til politikk generelt er økende i mange land, er behovet for overnasjonale og forpliktende politisk samarbeid større enn noen gang, noe ikke minst miljø- og klimautfordringene våre illustrerer. Det er en stor politisk utfordring, gitt vårt klare behov for internasjonalt samarbeid, å bringe internasjonale og overnasjonale organisasjoner nærmere folk. Vi må på en helt annen måte enn tidligere klare å knytte det lokale til det globale, det regionale til det nasjonale. Det prøver også EU å gjøre. EU-kommissær Margot Wallström annonserte i forrige uke planer om å etablere egne europeiske politiske stiftelser som kan bidra til å styrke den politiske debatten på EU-nivå. Ideen er å gi europeiske politiske partier som European People’s Party, European Socialists eller European Liberals større mulighet til å utvikle nettverk rettet mot europeiske spørsmål. Alle de ti europeiske partiene har en noe udefinert rolle. De er transeuropeiske, men de mangler tilknytningen til borgerne ettersom nasjonale partier er tilsluttet de europeiske, ikke enkeltmedlemmer. Wallströms initiativ er prisverdig. Det burde forplikte oss som norske politikere til å engasjere oss mer i de politiske debatter i og om Europa og EU – fordi det angår Norge, fordi det angår vårt eget kontinent, og fordi det inngår i våre egne ambisjoner i europameldingen om å knytte de norske politiske partiene sterkere opp mot de europeiske. Som i Norge er bekjempelse av sosial ekskludering et av de viktigste politikkområdene i hele Europa. En bekjempelse av sosial ekskludering forutsetter høy sysselsetting, eliminering av fattigdom, bedre forhold for familiene og styrking av sosiale områder. Sterke frivillige organisasjoner og aktiviteter i sivilsamfunnet er også sentrale elementer for å forebygge sosial ekskludering. EU har fokusert på økonomiske og konkurransemessige aspekter. Det har kanskje vært en for sterk ensidig fokusering på disse, men det er under endring. Den europeiske unions sosiale dimensjon har primært fokusert på arbeidstakernes rettigheter, likestilling og sosiale og økonomiske sammenhenger gjennom strukturfondene, men med økende integrasjon har denne fokuseringen ekspandert til å inkludere en rekke forhold, som økt sysselsetting, sosial sikkerhet, sosial dialog og kamp mot diskriminering og sosial ekskludering. Da det var et flertall av sentrum–venstre-regjeringer innenfor EU på slutten av 1990-talllet, ble det trukket opp en ny sosial strategi som fikk navnet «Lisboa-strategien». Målet var å sikre et solidarisk Europa, da EU stod overfor økende global konkurranse og store utvidelsesprosesser. Under EU-toppmøtet i Lisboa i desember 2000 ble det vedtatt en agenda der man satte opp konkrete sosiale prioriteringer for framtiden, hvis hovedmål er å gjøre Europa konkurransedyktig, bærekraftig og basert på sosial rettferdighet. Målsettingen var å sette sosialpolitikk og den økonomiske politikken opp som likeverdige og gjensidig avhengige politiske områder. Dette minner sterkt om våre egne politiske målsettinger her hjemme. Det har vært en av Euro-LOs største bekymringer at det nettopp har vært en ubalanse mellom den økonomiske og den sosiale politikken. Euro-LO ser Lisboa-strategien, med integrering av den økonomiske og den sosiale politikken, som et vendepunkt. Arbeiderpartiet støtter de sosiale dialogene i Europa. En forutsetning for å få det til er å styrke fagforeningene over hele kontinentet. Bare med sterke fagforeninger som står sammen om overordnede målsettinger, som full sysselsetting, like muligheter og trygge arbeidsforhold, kan unionen nå sine ambisiøse mål om en kraftig satsing på et inkluderende og økonomisk sterkt kunnskapssamfunn. I 2002 definerte EU-lederne den europeiske sosiale modellen til å være basert på gode økonomiske prestasjoner med sterke sosiale sikkerhetsnett, livslang læring og sosial dialog mellom arbeidstakere og arbeidsgivere. Vi deler altså med resten av Europa de samme sosiale kjerneverdier og bekymringer for de samme grunnleggende problemer. De europeiske land sliter med mange av de samme utfordringene, selv om både utgangspunktet og forutsetningene for å møte dem varierer sterkt. Det man etter hvert har begynt å omtale som «den europeiske modell», er en kombinasjon av markedsøkonomi, sosial sikkerhet og solidaritet. Å sikre velferdsstaten er en stor utfordring i Norge også. Men det å sikre våre velferdsmodeller overfor globalisering, befolkningsendringer og teknologisk utvikling krever sterke internasjonale og overnasjonale grep. Vi har oljen. Det har ikke EU. Men mange av våre utfordringer her hjemme er lik dem i mange EU-land. Et tett samarbeid i Europa for å sikre en stabil, demokratisk og sosial framtid blir derfor trolig like avgjørende for oss som for alle de andre europeiske land. Norge har, sammen med de andre nordiske land, viktige erfaringer og ideer å vise til – med våre erfaringer med den såkalte nordiske samfunnsmodellen. Et interessant spørsmål som utenriksministeren retter til Stortinget, er hvilket handlingsrom og hvilke handlingsalternativer Norge har, gitt de utviklingstrekk som vi ser her hjemme og i Europa og verden for øvrig. Uansett hva vi måtte mene om norsk EU-medlemskap, er det de færreste som er imot EU som institusjon. De aller fleste mener at EU utvilsomt har bidratt til å stabilisere det europeiske kontinent, og bidratt aktivt til dets utvikling. Også vi forholder oss til EU. Vi ser på EU som en samarbeidspartner og som en tilrettelegger for avgjørende tverrnasjonale grep på en rekke politikkområder. EU er et avgjørende økonomisk område for Norge og for norsk økonomi. Vi har gjennom EØS-avtalen sikret vår økonomiske tilknytning. I utrednings- og utformingsprosessene deltar vi på byråkratinivå, men ikke på utøvende politikknivå. Det er et valg det norske folk har gjort. Og det er et valg som Arbeiderpartiet her legger til grunn. Regjeringen har lagt opp til en åpnere og mer inkluderende europapolitikk. Vi mener det er muligheter for mer påvirkning ved en mer systematisk og aktiv europapolitikk. Slik kan vi ivareta nasjonale interesser bedre, men vi kan også bedre delta i debattene om de europeiske samfunns utvikling, basert på flere felles utfordringer og felles verdier. Gjennom behandlingen av europameldingen har vi fått et felles politisk grunnlag for å føre en mer aktiv politikk overfor EU og Europa. Gjennom behandlingen i Stortinget har det også blitt klart at Stortinget ønsker en mer aktiv rolle i landets fortløpende europapolitikk. Det vises også her i dag. I den norske offentligheten er det lite europadebatt – utenom de intense medlemskapsdiskusjonene i forbindelse med folkeavstemninger og noen enkeltdirektiver. Det ville utvilsomt ha vært et sunnhetstegn om vi med denne redegjørelsen kunne ha løftet viktige diskusjoner om Europas og EUs utvikling og framtid knyttet til vår egen utvikling og framtid opp på den offentlige agendaen. Europadebatter må engasjere. Europadebatter skal engasjere. Europaspørsmålet handler om utviklingen i Volda, i Krakow og i Europa som helhet. Regjeringen og utenriksministeren har med denne redegjørelsen lagt et godt grunnlag for en revitalisering av debatter om vår framtid.