Per-Kristian Foss (Høyre), 2011-06-07:
Jeg har ikke mye å legge til saksordførerens innlegg, og etter forrige innlegg, fra representanten Syversen, har jeg heller ikke mye å legge til. Men jeg har likevel lyst til å belyse den politiske prosessen. Stortinget går til det oppsiktsvekkende skritt, etter en innberetning fra ombudsmannen, enstemmig å pålegge en statsråd å utlevere dokumenter fordi statsråden åpenbart har tolket loven annerledes enn et enstemmig storting ønsker. Det skjer ikke ofte i parlamentarisk historie. Det skjedde i denne perioden overfor daværende olje- og energiminister. Det skulle man tro at – hva skal vi si – vakte en viss oppmerksomhet i regjeringen, i hvert fall ble notert, og man skulle tro at det i hvert fall i embetsverket ble notert. Men det har åpenbart ikke imponert noen i departementet hva Stortinget mener om det lovverk som Stortinget har hånd om. Det har ført til at man nå i innstillingen varsler at man skal fjerne enhver tvil i § 7 ved å endre den, og det skjer altså med pålegg fra regjeringspartiene selv. Derfor har jeg lyst til å reise følgende spørsmål til tilstedeværende statsråd Storberget: Hva gjør regjeringen etter slike vedtak? Gjøres det kjent for andre regjeringsmedlemmer, slik at andre regjeringsmedlemmer kan unngå å komme i samme penible situasjon? Jeg antar det også gjelder nye regjeringsmedlemmer. Nå skulle man jo tro at den nåværende olje- og energiministeren hadde med seg en viss erfaring fra Stortinget på dette punkt og derfor ikke prøvde å tilbakeholde dokumenter. Men det styrker jo et inntrykk av at embetsverket på enkelte områder fungerer noe selvbestaltet. Mitt spørsmål er: Redegjør angjeldende statsråd eller statsministeren i regjeringen for slike hendelser i Stortinget, og på hvilken måte følges det opp overfor embetsverket i departementene? Det er f.eks. et regjeringsråd på toppen, som overfor andre regjeringsråd kanskje kunne gjøre oppmerksom på at her har man et problem eller en utfordring, heter det vel på et slikt språk – altså: Her har man begått en tabbe, for å si det på en annen måte, og det gjøres oppmerksom på det videre. Det er i grunnen min utfordring til Storberget. Jeg er for øvrig av den oppfatning at den norske forvaltning fungerer meget bra. Men det er nok en viss kultur i departementene, som jo bare har en begrenset del av forvaltningen, for å beskytte seg mot innsyn og presse og ubehageligheter som i beste fall tolket er et forsøk på å forsvare eller beskytte en statsråd, men som i praksis ofte har den motsatte effekt fordi det kommer ut likevel. Til slutt vil jeg bare si til diskusjonen om vi har en ombudsmann eller et ombud. Vel, dette er Stortingets ombudsmann. Jeg er litt overrasket over regjeringspartiene som ikke har skjønt det, for de sier jo i innstillingen: «Disse medlemmer ser for seg «Sivilombudet» som en passende, framtidig tittel.» Hvis man ser det for seg, må man jo foreslå det. Det er Stortingets ombudsmann, det er altså ikke regjeringens ombudsmann. Men den sittende regjering har jo ikke forandret den spesielle tittelen «fylkesmann», som er regjeringens oppgave eventuelt å finne en kjønnsnøytral tittel på. Så dette er jo en slags demonstrasjonspolitikk av maktesløshet, slik det faktisk fungerer. For det er Stortinget som fastsetter denne tittelen, og hvis flertallet vil det, får de sannelig ha – ja, nå holdt jeg på å være i nærheten av et uparlamentarisk uttrykk – guts nok, for å bruke det uttrykket, til å foreslå det de faktisk mener og står for, og de har som sagt flertall i salen.