Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2007-11-22:
Det er all grunn til å hilse en interpellasjon om dette tema velkommen. Det er mange som over tid, ikke minst på kirkelig hold, har vært urolige for utviklingen knyttet til Opplysningsvesenets fond. En rekke uttalelser og signaler fra enkeltpartier og politikere på den rød-grønne siden gikk ut på at man så på muligheten for å bruke av fondets midler til formål som det tidligere ikke har vært åpnet for. I særlig grad ønsket man å bruke fondsmidler til restaurering av gamle kirkebygg. Så sendte Regjeringen ut melding om å endre fondsloven. Dette vakte sterke reaksjoner i de kirkelige organer. Så skjedde også det at Regjeringen fremmet en kgl. resolusjon hvor Opplysningsvesenets fond ble instruert i tomtefestesalg. Instruksen er det referert til flere ganger her, og den innebærer som kjent at tomtefestere får rett til å løse inn eiendommene til en rimeligere pris, en pris som mange steder vil ligge under den reelle markedsverdien. Det betyr det samme som at noen som har vært så heldige at de har festet tomt tilhørende OVF-fondet, i motsetning til mange andre tomtefestere i landet blir innrømmet en betydelig rabatt av Regjeringen – noen har snakket om en lottogevinst. Dette er selvsagt en gevinst som så kan realiseres ved en senere omsetning av eiendommen. På denne måten tar Regjeringen verdier som Den norske kirke gjennom tiden har regnet som sitt arvegods fra tidligere tider, og med et pennestrøk skal dette nå deles ut til mer eller mindre tilfeldige enkeltpersoner. Konsekvensen av dette er at fondets verdier reduseres, noe som igjen fører til at det blir mindre avkastning til kirkelige formål og aktiviteter som det tidligere har vært anvendt til. Dette blir jo fullstendig meningsløst! Så sier Regjeringens folk og statsråden at Kirken ikke skal tape økonomisk på dette. Da vil jeg spørre om det likevel ikke er ganske underlig og galt at Regjeringen i en situasjon der man står foran viktige forhandlinger om Kirkens forhold til staten, så foregriper prosessen med å dele ut av de historiske eiendomsverdiene Kirken har hatt med seg fra tidligere tider. Dette er da å starte i motbakke – i beste fall å rote til det hele før prosessen er i gang. Jeg sa at OVF-fondet er å betrakte som Kirkens arvegods. Dersom vi bruker det bildet, er det ikke unaturlig å se for seg et familieforhold hvor far og en hjemmeværende sønn holdt til under samme tak, og hvor det allerede tidlig i sønnens liv ble plassert en større formue på bok eller i verdipapirer som skulle være den kapital sønnen kunne bruke til å etablere seg på egen hånd når tiden til oppbrudd fra farshuset en dag ville komme. Sønnen ble så etter hvert voksen og nærmet seg myndighetsalder. Så kan man spørre: Hvordan ville man reagere dersom faren på et tidspunkt da sønnen var nådd – la oss si – en alder av 17 1/2 år, skyndte seg å ta ut noe av kapitalen og gi noe av det til fremmede eller personer langt ute i slekta som han på en eller annen måte syntes burde tilgodeses, og uten at dette var avtalt med sønnen? Hvordan ville sønnen reagere? Og hva ville det ha å si for det framtidige forholdet mellom disse to? Tilbake til OVF-fondet: Det foreligger en grundig utvalgsutredning om forholdet mellom staten og Den norske kirke fra det såkalte Gjønnes-utvalget. Denne ligger nå i Regjeringen til behandling, og statsråden har bebudet en sak til Stortinget om dette. I Gjønnes-utvalget foretar man en drøfting også av eiendomsretten til Opplysningsvesenets fond. Av utvalgsinnstillingen går det fram at det er betydelig uenighet om hvorvidt det er Kirken eller staten som er eier av fondet. Et bredt flertall i utvalget konkluderer med at det ved en eventuell endring av forholdet mellom kirke og stat vil være naturlig at fondet tilbakeføres til Kirken. Da blir det litt vel prematurt av statsråden å føre en politisk retorikk med utgangspunkt i en uttalelse fra Justisdepartementets lovavdeling. Det eneste riktige ville være å vente med å røre fondskapitalen til Gjønnes-utvalgets innstilling kommer til behandling i Stortinget. Dette ville være i tråd med hva en samlet kirke-, utdannings- og forskningskomite har uttalt. Det ville skape ro og et godt forhandlingsklima foran den forestående behandling av kirke–stat-forholdet. Det ville ikke minst også kunne bidra til å legge et godt økonomisk grunnlag for en framtidig folkekirke med et noe løsere bånd til staten. Men det siste er kanskje noe man ikke er særlig interessert i. Det gjelder å holde sønnen hjemmeværende og ikke la ham få stå på egne ben, selv om tiden er overmoden.