André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2004-06-10:
I en situasjon der politidirektøren påpeker at politiet har et rekordstramt budsjett, overføres det ytterligere sivile oppgaver til politiet. Slik blir det mer kontortjeneste og enda mindre polititjeneste. Men uavhengig av dette har vi en del andre problemer som vi finner beklagelig. For Fremskrittspartiet er maktfordeling mellom den dømmende og den utøvende myndighet viktig. Sammenblanding av oppgaver og sammenblanding av persongalleriet vil svekke rettssikkerheten og tiltroen til at avgjørelser er fattet på riktig grunnlag og utført på korrekt måte. Tilliten til våre aktører i justissektoren er avgjørende for at problemer kan løses på en minst mulig konfliktfylt måte. De vurderinger som ble lagt til grunn for etablering av Domstolsadministrasjonen, er like anvendbare her som de er i forhold til andre deler av domstolsapparatet og i forhold til den utøvende makt. Politi- og lensmannsetaten er en aktiv del av den utøvende makt. Da vil det være uheldig å gi dem oppgaver, som å være sekretariat for forliksrådene. Det å være tilrettelegger og saksutreder for forliksrådene vil være et brudd på prinsippet om uavhengige domstoler. At det overordnede ansvaret skal ligge hos departementet, gir ingen større uavhengighet for den utøvende makt, snarere tvert imot. Fremskrittspartiet har forståelse for at tidligere statsråder kunne se for seg en slik løsning. Ut fra datidens organisering av domstolene kunne dette virke logisk. Poenget er at vi nå har etablert en domstolsadministrasjon, og også domstolene i førsteinstans hører logisk sett inn under den samme organiseringen. Forenklinger er ofte til det bedre. At personer med svak økonomi kan slippe unødvendig mye av offentlige avgifter og gebyrer, er også et gode. Problemet melder seg når dette kan gå på bekostning av deres rettssikkerhet. Den forenkling av prosessen som skal gjelde for uimotsagte krav, er i utgangspunktet i orden dersom en forutsetter at alle personer har en god oversikt over sine finansielle forhold og juridiske forhold forbundet med økonomiske krav. Dersom en derimot erkjenner at enkelte personer i gjeldssaker kan ha store problemer med å følge opp alle juridiske sider av det som hevdes å være deres økonomiske forpliktelser, er det behov for en god ivaretakelse av disse personene. Vi vet også at flere personer som har havnet i en situasjon de finner vanskelig, kan reagere med ikke å forholde seg til post og krav som presenteres for dem. At vi da skal forutsette at alle krav som innen en frist ikke er bestridt, automatisk er reelle, er en svært alvorlig konklusjon som kan få store konsekvenser. Interessant nok mener SV og Arbeiderpartiet, som vanligvis påstår at de er opptatt av de svakeste, at dette er noe disse menneskene får leve med. Det er også slik at næringsdrivende og andre har slitt med at useriøse firmaer har sendt ut regninger på ikke-eksisterende forhold. De såkalte kataloghaiene er et godt eksempel i så måte. Når næringsdrivende og ressurssterke personer har et problem med å følge med og å kunne forsvare seg, hva da med de andre? Dersom poenget er å ivareta personer med økonomiske problemer, kan en redusere gebyrene. Det ikke å behandle sakene deres på en forsvarlig måte er ikke løsningen. Den teoretiske muligheten for at forliksrådet kan kreve forhåndsbetaling av gebyrer, er en teoretisk hjelp for disse menneskene. Antakeligvis vil effekten være at hvis det er privatpersoner som sender inn et krav, er det de som må betale gebyrene, fordi det offentlige vil sikre seg at pengene kommer inn, og således er redd for at de private selv ikke betaler. En koordinering av inndrivingen av fordringer er en fordel. Det vil også være en fordel med en koordinering av trekk o.l. Vi mener dette løses best ved en samordning av namsmannens oppgaver, kanskje også i en sentral sammenheng. Dette ønsker vi utredet. Med bakgrunn i alle disse betenkeligheter vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag om å sende saken tilbake til Regjeringen.