Erna Solberg (Høyre), 1998-12-08:
På en del områder har det budsjettforliket som har vært diskutert nå i flere dager og kvelder på rad i denne salen, vært et gjennomslag for god Høyre-politikk. I forbindelse med kommunalkomiteens innstilling, og ikke minst i forbindelse med kommuneøkonomibudsjettet, synes jeg også at det har vært godt gjennomslag for god Høyre-retorikk på veldig mange områder som gjelder kommunene – ikke bare i de fire andre partiene vi har samarbeidet med, men også langt inn i Arbeiderpartiet. Aldri før har jeg sett så mange talloppstillinger over hvor mye kostnadene skal reduseres med og utsagn om hvor viktig det er å ha en kontrollert pris- og lønnsstigning for å få penger ut til kommunesektoren, som jeg har gjort i både finansinnstillingen og denne innstillingen vi behandler i dag – en argumentasjon som er identisk med den Høyre har gjennomført hvert eneste år når vi har fremmet våre opplegg som et argument for at effekten av Høyres kommuneopplegg faktisk i flere år kunne vært bedre enn det arbeiderpartiregjeringene la frem, fordi vi var mer bevisst på å bremse kostnadsøkningene i kommuneøkonomien. Jeg er glad for at det er et gjennomslag for å tenke denne veien, og for at det har gjennomsyret så å si alle partiers budsjettenkning, med unntak av SV. Det er nevnt tidligere i denne debatten at det står fem partier bak budsjettforliket, og at de samme partiene også i denne innstillingen har vært med på et opplegg for fordeling av midlene innenfor rammeområde 6 og rammeområde 7. Det bør ikke være uventet, fordi svært mange av de budsjettposter som ligger innenfor rammeområde 6, er berørt av hovedforliket i forbindelse med budsjettet. Rammenivået på dette området er høyere enn det Høyre har foreslått i sitt alternative budsjett, ikke minst fordi vi hadde ønsket en annen prioritering når det gjaldt distriktspolitikken. Vi ønsket også å prioritere en strammere ramme om budsjettet uten å øke skatter og avgifter. Våre prioriterte utgiftsøkninger har ligget på andre kapittelområder enn de som behandles i dag. Vi har prioritert kjente temaer, som å opprettholde et godt – og utvikle et bedre – politi, opprettholde forsvarsevnen, og ikke minst distriktspolitisk å satse på det distriktene mest av alt ønsker seg, nemlig bedre infrastruktur, veier og kommunikasjon. Det er helheten i budsjettene og den økonomiske politikken som føres, som er av vesentlig betydning både for kommunene, for næringslivet i distriktene, når det gjelder behovet for særskilte arbeidsmarkedstiltak og uttellingene i forbindelse med rammeområde 7 – folketrygdkapitlet. På alle de områder kommunalkomiteen har primæransvaret for, kanskje med unntak av flyktningspørsmålene og integrering i den sammenheng, er det helheten og den generelle økonomiske politikken som er av størst betydning for hva vi får ut av de midlene vi faktisk rår over. Når det gjelder behovet for ekstrainnsats i boligspørsmål f.eks., har det helt åpenbart vist seg i løpet av høsten hvor viktig det er med de generelle rammebetingelsene når renteøkningen medfører at mange flere får etableringsproblemer. Da er det altså ikke nødvendigvis 50 millioner her eller der som er det viktigste, eller Regjeringens symbolpenger i distriktspolitikken, men det er altså virkningen av helheten. Det Høyre har sagt i mange år, er at det er viktigere for kommunene hvor mye de får ut av de pengene de får bevilget eller får i direkte skatteinntekter, enn hva de faktisk får overført. Det er viktigere for levedyktige distrikter at rammebetingelsene for bedriftene som allerede eksisterer, ikke forverres, fremfor at man øker tiltakene og gir kunstig åndedrett. Det er altså ikke uinteressant hvordan offentlige utgifter finansieres på områder innenfor de offentlige budsjetter som man ønsker å prioritere, hvis man er opptatt av virkning og ikke bare av symboler. I kommunesektoren bør det være innlysende etter et lønnsoppgjør som alle kommuner nå strir med. Hvilket lønnsoppgjør ville man fått til våren hvis vi ikke fikk rentene ned, hvis Regjeringens skatte- og avgiftsøkninger med påfølgende prisstigning skulle videreføres i dette budsjettet? Hva slags grunnlag ville det lagt for forhandlingene i kommunesektoren hvis man i realiteten har opplevd at det gode lønnsoppgjøret fra i vår er spist opp og man fremdeles ønsker å få bedre lønn? Hvilke svekkelser ville ikke det gi når økte offentlige utgifter finansieres gjennom å velte økte kostnader over i et stramt arbeidsmarked – og vi har fremdeles et stramt arbeidsmarked, og utsiktene neste år er de samme – og forventede kostnader skal tas igjen gjennom økte lønnskrav? Det er klart at alle slike forhold direkte påvirker lønnsforhandlingene, også de direkte utgiftene i den enkelte bedrift. Et eksempel på det er distriktspolitikken. Det er prioritert å sørge for å ha bedrifter i distriktene som kan leve av egne inntekter. I midten av november rapporterte landets største regnskapsbyråkjede, ØkonomiPartner, at deres undersøkelser av mindre og mellomstore bedrifter viser at rentenivået i høst har økt antallet bedrifter som ville gå med underskudd, med 19 pst., og at i Nord-Norge ville hver tredje bedrift i denne kategorien kunne komme til å gå i minus. Det er altså situasjonen for distriktsbedrifter i 1998, som konjunkturmessig er et toppår. Det er eksempel på at de generelle rammebetingelsene er viktigere enn alle mulige slags stønadsordninger. Et lavt skatte- og avgiftsnivå som gir bedriftene mulighet til å bygge opp egenkapital, mulighet til å reinvestere egne midler og styrke sin egen situasjon, samt en makroøkonomisk politikk som sikrer stabile rammevilkår på andre områder, er faktisk den viktigste politikken for også å bevare lønnsomme arbeidsplasser i distriktene. Derfor har Høyre vært totalt uenig i den innretningen distriktsprofilen i budsjettet har hatt. Økte kostnader for etablerte arbeidsplasser i distriktene skal bidra til å finansiere eksperimenter med nye tiltak og annet som tidligere ikke har vist seg å gi så stor effekt. Samtidig nedprioriterer man alle de løfter som har vært gitt på områder som har vært nr. 1 av prioritetsområdene for næringslivet i distriktene, nemlig bedre veiløsninger for å få ned transportkostnadene. På et annet område har Høyre vært opptatt av å få en klar prioritet, selv om dette pengemessig betyr lite. I et stramt arbeidsmarked har det vært viktig for norske bedrifter å skaffe seg fagfolk også utenfor Norges grenser. Det er ikke nok ledige tilgjengelig med de kvalifikasjoner som trengs, eller de er ikke mobile nok. Derfor har vi prioritert å få ned saksbehandlingstiden for søknader om arbeidstillatelser, og fått gjennomslag for 3 mill. kr i øremerket styrking av UDI på det området. Dette har vært viktig ut fra den brevbunken vi har fått om hvor lang saksbehandlingstiden faktisk har vært, og at man i enkelte tilfeller har opplevd at avgjørelsen ikke har kommet før etter at arbeidsoppdraget er avsluttet. Dette dreier seg om arbeidskraft til fiskeindustrien i Nord-Norge, det dreier seg om sveisere i Rogaland, og det dreier seg om en rekke andre distriktsbedrifter som har behov for arbeidskraft og som ikke får dekket det i dagens arbeidsmarked i Norge. La meg få si at jeg er glad for at komiteen enstemmig har sluttet seg til et forslag fra Høyre om å iverksette en forsøksordning med frikommuner med løsrivelse fra deler av særlovgivningen, og hvor vi ber departementet komme tilbake med et opplegg for dette i forbindelse med kommuneøkonomiproposisjonen for 2000. Det er helt klart at kommunene i dag ønsker større frihet, større selvstyre, og har fått det begrenset i flere år. Det har vært tema i mange debatter i Stortinget. For Høyre har det vært viktig å finne de enkle håndgrep som kan gjøre at vi kommer videre i diskusjonen om hvordan vi får større kommunalt selvstyre og større mulighet til å prioritere, gjennom bl.a. dette forsøket som vi nå har fått tilslutning til, og det Dokument nr. 8-forslaget som har vært fremmet i høst og som skal behandles til våren, om å nedsette et utvalg som skal gå gjennom hele særlovgivningen på en uavhengig måte, og bidra til en debatt om hvilke regler det skal være. Det er slik at på mange sektorer opplever lokalpolitikere å bli overadministrert av staten. For det første kontrollerer man gjennom øremerkede tilskudd. Samtidig kontrollerer man gjennom lover og forskrifter og reguleringer, som gjør at handlefriheten blir liten. Og i Høyre tar vi kommunene på alvor når de sier til oss at de synes det er vanskelig å få uttelling for det store potensialet som faktisk finnes for effektivisering og omprioriteringer, når regjering og storting binder opp så mye av midlene gjennom reguleringer som man mener ikke treffer på det lokale plan. Høyres kommuneopplegg ville vært strammere, men vi har registrert at vårt bidrag til å lage et forlik har medført at Johan J. Jakobsen har gitt uttrykk for at han synes at budsjettforliket er bra for kommunene. Derfor er det litt rart, synes jeg, å høre på – og jeg har nevnt det før i denne debatten – Arbeiderpartiets voldsomme retorikk knyttet til kommunene. Jeg har da lyst til å benytte meg av anledningen til å nevne mitt forsøk på å få oppklart en åpenbar misforståelse. Det jeg sa i mitt innlegg, var at når det gjelder primærkommunene – og jeg understreker primærkommunene - er det snakk om at frie inntekter øker et sted mellom 330 og 370 mill. kr. Og det er primærkommunene som har ansvaret for skole, barnehage og skolefritidsordninger og alt det andre Arbeiderpartiet nå kritiserer. Når Arbeiderpartiet da bruker tallmagi – som er lett å gjøre i kommuneøkonomien, for det er store og vanskelige tall – og sier at de øker med over 1 milliard kr, er den ene milliarden de har der, et resultat av en omprioritering på helsesiden når det gjelder fylkeskommunene, fra 45 pst. til 50 pst. innsatsfinansiering i helsesektoren, som altså gjør at man får disponibelt 1 milliard kr. Enten er det en åpenbar misforståelse å benytte de tallene opp mot hverandre, for fylkeskommunene driver altså ikke med barnehager og grunnskole, eller alternativt er det noe verre – hvis man ikke har misforstått det.