Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2006-11-22:
Jeg har ingen problemer med å se at enhver uløst sak der barn er ofre, representer en trussel mot deres rettssikkerhet. Det er også bakgrunnen for at Regjeringa velger å prioritere dette området – for å oppklare mer av denne kriminaliteten og også for å bli flinkere til å retteføre disse sakene. Ett overgrep mot barn er ett for mye. Regjeringa har derfor slått fast i Soria Moria-erklæringa at innsats mot vold og overgrep, særlig mot barn, skal være et prioritert innsatsområde. Det er imidlertid påtalemyndigheten som har ansvaret for etterforsking av kriminalitet. Det er ikke politisk styrt, som spørreren kjenner godt til. At også påtalemyndigheten ser på overgrep mot barn som en alvorlig form for kriminalitet, har riksadvokaten slått tydelig fast i sine direktiver. Jeg har også lyst til å gå noe inn på den saken som representanten spør om. Hva gjelder historikken i den såkalte Lommemannen-saken, opplyser riksadvokaten at Kripos allerede i september 2003 gjennom Polititidende rettet oppmerksomhet mot de straffbare forholdene. Den 14. oktober samme år mottok riksadvokaten et forslag fra Kripos om sentralisert etterforskning av de aktuelle sakene og besluttet allerede samme dag sentralisert etterforskning under ledelse av politimesteren i Follo – det var tilbake i 2003 under en annen regjering, men det er samme påtalemyndighet som har agert. I avgjørelsen fra riksadvokaten ble det forutsatt at Kripos og de øvrige berørte politidistrikter var velvillige med hensyn til avgivelse av personell. Etterforskningen gav dessverre ikke det ønskede resultat, og sakene ble henlagt på grunn av mangel på bevis i løpet av 2004 og 2005. På grunn av nye forhold bestemte Follo politidistrikt, i samarbeid med Kripos, at etterforskningen burde gjenopptas. Riksadvokaten besluttet den 29. juni 2006 fortsatt sentralisert etterforskning under samme ledelse etter en henvendelse den 28. juni i år fra politimesteren i Follo. Follo politidistrikt er tildelt ekstra budsjettmidler fra Politidirektoratet til dette oppdraget. Politiet har opplyst at etterforskningen pågår for fullt, men at det foreløpig ikke er noe som tyder på et snarlig gjennombrudd i sakene. Riksadvokaten, statsadvokatene og politimestrene er klar over det ansvar påtalemyndigheten har for å iverksette sentralisert etterforskning i saker som synes å ha en innbyrdes sammenheng. Vårt system er i stor grad basert på at Kripos har et våkent blikk for sakskompleks som krever samordnet etterforskning. Den foreliggende sak viser at systemet fungerer, for da det innkom nye opplysninger etter at sakene var henlagt, kom det forslag om å ta opp igjen etterforskningen, noe som umiddelbart ble fulgt opp av riksadvokaten, samtidig som én politimester gjerne påtok seg oppdraget. Det er reist spørsmål om kvaliteten på den lokale etterforskningen var tilfredsstillende i den fasen hvor sakene ble behandlet som enkeltstående tilfeller og etterforsket i det distrikt der den straffbare handling var begått – rimelig langt tilbake i tid. Riksadvokaten opplyser at han senere vil vurdere om det her er forhold som man bør se nærmere på i et læringsperspektiv. Det gir jeg min fulle støtte. Riksadvokaten opplyser videre at det ikke har vært formidlet til ham at gjennomføring av avhør av barn er så krevende at politi og påtalemyndighet vegrer seg for å iverksette en slik prosess. Ved Riksadvokatembetet behandles årlig en lang rekke saker som involverer avhør av barn, uten at dette arbeidet har gitt indikasjoner som skulle tilsi at dette er situasjonen. Det har i hele landet vært iverksatt en lang rekke tiltak for å øke etterforskningskompetansen på dette saksfeltet, og flere regjeringer skal ha æren for det arbeidet. De foreliggende prioriteringer fra riksadvokatens side etterlater ikke rom for tvil. Ved overgrep mot barn kan man ikke unnlate å iverksette nødvendig etterforskning, sjøl om man skulle være av den oppfatning at dette er ressurskrevende.