Kristian Norheim (Fremskrittspartiet), 2014-06-05:
Jeg vil starte med å gi ros til representanten Ropstad for initiativet til dagens interpellasjonsdebatt om jobbskaping og næringsutvikling i utviklingsland. Å skape vekst og utvikling i fattige land med krevende forutsetninger og ustabile rammebetingelser er ingen enkel oppgave. Det er likevel en oppgave som må løses. Utviklingspolitikk er som kjent mer enn bistandspolitikk, selv om bistandsmidler er en del av utviklingspolitikkens verktøykasse. Bistand dreier seg først og fremst om lindring. Men skal man få bukt med de grunnleggende problemene, som fattigdommen er et uttrykk for og en del av, trengs det mer enn lindring. Da trengs det en kur. Utdanning og helse er helt nødvendige satsingsområder dersom man vil skape en varig, positiv endring i de fattige landene. Men det er også en satsing på å skape stabile arbeidsplasser og gode rammebetingelser for næringsutvikling. Verdensbanken har påpekt at jobbskaping er en hjørnestein for utvikling i fattige land, og at jobbskaping gir gevinster som langt overgår det rent økonomiske. De aller fleste jobber skapes i privat sektor. Faktisk utgjør privat sektor mer enn 90 pst. av alle jobber. Det interessante er at disse jobbene ofte er en pådriver for, snarere enn et resultat av, økonomisk vekst. Økonomisk vekst er ikke en garanti for utvikling, bedre fordeling og bred fattigdomsreduksjon, men det er en forutsetning for det. Hvis det ikke er noe å fordele, blir det heller ingen fordeling. Uten at man klarer å legge til rette for varig og stabil økonomisk vekst i de fattige landene, vil man heller ikke kunne klare å skape rammeverket som kreves for å ta tak i de grunnleggende utfordringene som de fattige landene strever med. Jobber stabiliserer samfunnet. Vi har nå i Europa en utfordring med høy ungdomsledighet. Vi ser hvordan dette påvirker samfunn, og vi ser hvordan det ikke bare gir frustrasjon, men også gir ustabilitet og til dels grobunn for vekst av splittende og til dels ekstreme politiske bevegelser. Utfordringen med skyhøy ungdomsledighet er stor i mange av de fattige landene. Verdensbanken har påpekt at mer enn 620 millioner ungdommer verken jobber eller studerer. Bare for å holde sysselsettingsnivået konstant må antallet jobber på verdensbasis øke med omkring 600 millioner over en 15-årsperiode. Jeg er glad for at regjeringen så tydelig løfter frem områder som handel, næringsvekst og investeringer som viktige verktøy i den norske innsatsen overfor utviklingslandene. Jeg er også glad for at regjeringen har vært klar på at både spissing og konsentrering må til for å få mer effekt av det bidraget som gis fra norsk side. Det handler om at vi må bli flinkere til å prioritere, og det handler om at vi må bli flinkere til å satse på områder der vi fra norsk side har størst kompetanse og de beste forutsetninger. Dette vil ikke minst komme de fattige til gode. Dette handler også om at vi fra den rike del av verden må bli enda flinkere til å samordne våre bidrag og vår innsats. En bedre arbeidsdeling internasjonalt behøves. Vi trenger også en mer samstemt politikk for utvikling her hjemme. Dersom vi ikke oppnår sammenheng i vår tilnærming, vil vi heller ikke kunne forvente at resultatene blir så gode som vi håper. I denne sammenheng vil jeg trekke frem et viktig dokument som ble vedtatt i EU og Europakommisjonen for knappe tre uker siden, der EU fremhever privat sektors rolle i å skape inkluderende vekst og utvikling i utviklingslandene. Dokumentet fremhever 12 konkrete handlingstiltak, herunder forbedret regulatorisk rammeverk for næringsliv i partnerlandene, økt satsing på næringsfremmende tiltak og økt tilgang på kapital, spesielt for bedrifter på mikro-, mini- og mellomnivå. Det er som sagt godt prioritert å satse på helse og utdanning, spesielt å løfte jenter frem, men dersom man ikke samtidig satser på jobbskaping og næringsvekst, kommer man bare halvveis. Folk må ha noe å gå til etter endt skolegang også. Så det å trekke næringslivet inn og bruke deres kompetanse i enda større grad vil være nødvendig. Arbeidet som gjøres av Norfund, er et eksempel på noe vi bør ha langt mer av. Denne innsatsen setter ikke bare spor, den setter dype og varige spor. Jeg har heller ikke en redsel for å invitere norsk næringsliv mer med på samarbeid for utvikling i fattige land. Kan norske bedrifter også tjene en slant på dette samarbeidet og utvide sine markeder, må dette være en bonus av det positive slaget. Jobbskaping fremmer økonomisk fremgang, men eiendomsretter er uløselig knyttet til dette. Land med gode og beskyttede private eiendomsrettigheter oppnår jevnt over økonomisk vekst, noe som som sagt også gjør det enklere å oppnå andre mål, ettersom økonomisk vekst er forutsetningen for vekst og velstand. Som påpekt i den årlige rapporten International Property Rights Index har de fleste fattige land svake eiendomsrettigheter, som ofte gjelder et fåtall i landet og ofte heller ikke de aller fattigste. Jeg vil da oppfordre til at man fortsetter også å fokusere på dette med eiendomsrettigheter. Det dreier seg om å tilføre ikke bare eiendommene, men også å tilføre en tilleggsverdi sånn at man kan fortsette å utvikle via eiendommen sin.