Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2014-04-03:
Aller først har jeg lyst til å takke kontroll- og konstitusjonskomiteen for en grundig og god innstilling i henhold til Stortingets arbeid med det vi på folkemunne kaller Mongstad, månelanding eller statens arbeid med CO2-håndtering, som dagens innstilling og sak heter. Det var en flott oktoberdag regjeringen Stoltenberg lanserte Mongstad-beslutningen. Jeg husker dagen godt, jeg husker hvor jeg var, og jeg husker også Kristelig Folkepartis første reaksjon på regjeringens beslutning i denne Mongstad-saken. Kristelig Folkeparti var fra denne dagen opptatt av når CO2-rensingen ville være på plass. Regjeringen sa om syv år, og jeg husker at mitt tilsvar til det var at de som ble født denne oktoberdagen, da ville sitte på skolebenken før rensingen av Mongstad ville være på plass. Det var ikke bare undertegnede som var kritisk i de første dagene. SUs daværende leder, Kirsti Bergstø, sa til NTB den 12. oktober 2006: «Dette er en hårreisende dårlig løsning for både miljøet og alle som har stemt for en ny miljøpolitikk. Nå må SV diskutere om vi er tjent med å sitte i en regjering og forvalte en politikk vi ikke kan stå inne for.» Miljøorganisasjonene var også svært skuffet. Naturvernforbundets leder, Lars Haltbrekken, sa: «SV har sviktet sitt viktigste miljøløfte fra Soria Moria-erklæringen. Vi spør oss nå hva som blir det neste miljøløftet de vil forlate. De lovet full rensing av nye gasskraftverk, men nå kan det bli fire år med nye CO2-utslipp.» Natur og Ungdom var litt mer skarpe. De sa at Kristin Halvorsen «ikke eier skam i livet». Responsen på dette fra SV-leder Kristin Halvorsen var at hun sa at hun forsto at det kom reaksjoner på vedtaket: «Dette har vært en krevende sak. Jeg er enig med miljøbevegelsen at vi burde hatt fullskala rensing på plass før. Men det var til slutt ikke noe alternativ, for det var ikke aktuelt for Statoil.» Det sa Halvorsen til NTB. Jeg snakket om dem som ville sitte på skolebenken etter syv år, og jeg kalte det også en faneflukt fra SVs side – fra motstand mot gasskraftverk, via krav om full rensing fra første dag, til å slippe ut CO2 fram til 2014. Det året vi i dag er inne i. Tidligere miljøvernminister og nåværende stortingsrepresentant Knut Arild Hareide uttalte seg også til NTB i denne sammenheng: «Dette vedtaket ville aldri Bondevik-regjeringen gått for. Det kan jeg si helt sikkert.» Han mente at det ikke er noen garantier for at renseanlegget vil komme på plass, siden det ligger to stortingsperioder fram i tid. Videre uttalte han: «Det er uforståelig at Bjørnøy har gitt etter for press, og ikke fått noe særlig igjen. Vi har fått en svekket miljøpolitikk med den rød-grønne regjeringen.» Kanskje nåværende stortingsrepresentant Hareide – daværende nestleder og tidligere miljøvernminister – hadde mer rett enn han visste den oktoberdagen. Stoltenberg-regjeringens store prosjekt var månelandingen. Det var det tydeligste og største politiske løftet som regjeringen ga oss i Stortinget, men det var også et tydelig løfte til velgerne i to påfølgende stortingsvalg. Det var også et viktig nasjonalt tiltak for å redusere nasjonale utslipp. Ja, det var et av våre svar på klimadugnaden. Etter hvert ble også det internasjonale perspektivet trukket inn i denne saken. Vi skulle få gevinst utover det nasjonale. Ja, det er det som står i innstillingen i dag, vi skulle ha en pionerrolle innen fangst og lagring av CO2. Det var det Norge hadde påtatt seg og skulle påta seg. Energi- og miljøkomiteen sier jo i innstillingen: «Komiteen viser til at arbeidet med CO2-fangst og -lagring har vært den største teknologiske klimapolitiske satsingen i Norge det siste tiåret. Komiteen mener videre norsk engasjement for CO2-fangst og -lagring er av stor betydning, men at det er helt avgjørende å lære av det som er gjort i det videre arbeidet.» Det er nok litt på denne bakgrunn jeg leser innstillingen. Et flertall i kontroll- og konstitusjonskomiteen mener det er grunn til nettopp å hevde en sterk kritikk i dagens innstilling og i dagens vedtak. Jeg har fulgt denne debatten i dag både her fra salen og fra kontoret, og jeg opplever at mange i dagens opposisjon vektlegger at det har vært stor enighet i Stortinget om denne viktige saken. Jeg har lyst til å takke komitéleder Martin Kolberg for gode ord om Kristelig Folkepartis rolle i denne saken. Men den enigheten som bl.a. representanten Kolberg viser til, henger også litt sammen med hvordan regjeringen har håndtert denne saken, for å si det pent. Jeg mener heller ikke at enigheten alltid har vært der. Det var regjeringen som besluttet at det skulle gjennomføres, og som framforhandlet en gjennomføringsavtale. Det var en avtale som Stortinget ikke hadde noe å si på. Så ble den solgt ut i media, og de rød-grønne hadde flertall på Stortinget. Så var det det siste punktet: å få tilslutning til de ulike vedtakene. Jeg har lyst til å spørre og utfordre representanten Kolberg: Mente han at det kunne vært mer fair enn med den måten regjeringen og stortingsflertallet håndterte denne saken på? Hadde det vært mer fair å få Kristelig Folkeparti og Venstre til å stemme imot i enhver sak, i stedet for å prøve å påvirke gjennom det arbeidet vi gjorde? Når et flertall og en enighet hele tiden blir brukt på den måten, synes jeg det er på tide å stille det spørsmålet. Avtalen ble inngått i oktober 2006. I Stortinget fikk vi den første orientering om saken i mars 2007. Vi fikk altså ikke Gjennomføringsavtalen på det tidspunktet. Vi fikk en gjengivelse fra regjeringen av det man mente var det Stortinget hadde behov for å vite. Det var først våren 2010 vi fikk Gjennomføringsavtalen – etter nok en utsettelse av dette prosjektet. En uke etter regjeringens beslutning om Mongstad var det spontanspørretime her. Både olje- og energiminister Odd Roger Enoksen og finansminister Kristin Halvorsen var til stede. I den spørretimen stilte jeg et hovedspørsmål til olje- og energiministeren: «Kan olje- og energiministeren garantere at miljøforpliktelsene blir holdt, og at investeringsbeslutningene tas når førsteklassingen sitter på skolebenken, og ikke blir ytterligere utsatt?» For meg viser dette spørsmålet bare at det ikke har vært helt enighet om denne saken. Jeg siterer fra statsråd Odd Roger Enoksens svar: «Jeg er helt overbevist om at dette skal bli et prosjekt som vil sette Norge i en lederrolle når det gjelder å rense CO2-utslipp fra fossile brensler. Den kampen skal vi ta sammen. Det arbeidet har Regjeringen nå startet på, og Statoil har forpliktet seg til å gjennomføre dette. Staten har forpliktet seg til å ta sin del av ansvaret – et betydelig økonomisk ansvar.» Jeg fikk ingen garanti om miljøforpliktelsene blir holdt, at investeringsbeslutningene tas før syv år er gått. Videre ble denne spontanspørretimen fulgt opp av daværende representant Jan Sahl. Han stilte sitt oppfølgingsspørsmål til finansminister Kristin Halvorsen: «Nå opplever vi ikke bare at SV åpner for flere år med CO2-utslipp fra Mongstad uten rensing, men at det faktisk er usikkert om det blir rensing i 2014. Vi har merket oss at statsministeren ikke lenger ønsker å bruke ordet «garanti» når det gjelder politiske målsettinger. I denne saken er det jo nettopp garanti som er det springende punktet, og det som miljøbevegelsen er spesielt opptatt av. Kan statsråd og partileder Kristin Halvorsen her og nå gi oss en garanti for at det blir CO2-rensing på Mongstad i 2014?» Så leser jeg litt ned i svaret: «Den avtalen som er inngått mellom staten og Statoil, er forpliktende. Derfor kan jeg si med hånden på hjertet at jeg kan gi en garanti for at det er på plass i 2014. For SVs del ville vi ha denne rensingen på plass før, fordi også et årlig utslipp på under 1 million tonn CO2 fra gasskraftverket på Mongstad er med i klimaregnskapet på minussiden.» NTB-meldingen som gikk ut etter dette, var «med hånden på hjertet» av statsråd Kristin Halvorsen eller partileder Kristin Halvorsen. Det hører også med til denne historien. Vilkårene i utslippstillatelsen har vært diskutert tidligere i dag. De kunne gitt regjeringen den nødvendige framdriften i denne saken. Dette påpeker Riksrevisjonens innstilling, og det er også påpekt av flertallet i dagens innstilling. Dette valgte regjeringen ikke å benytte seg av. Fra Kristelig Folkepartis side har vi påpekt at dette var uheldig mang en gang, fordi dette var jo kanskje det eneste riset bak speilet vi hadde med tanke på Gjennomføringsavtalen med Statoil. Hvis vi brukte utslippstillatelsen, hvis vi hadde håndhevet den på den måten som den var i 2006, kunne det bli en situasjon at kraftverket sto ferdig bygd, men at det ikke kunne starte opp fordi det ikke hadde noen utslippstillatelse som tilsa det. Det forteller med all tydelighet – i alle fall for meg – at utslippstillatelsen var et godt redskap, men den ble endret og ikke brukt som det redskapet den var når Gjennomføringsavtalen var som den var for staten og Statoil. En annen sak som er omtalt både av Riksrevisjonen, i innstillingen og i dagens debatt, og som har vært omtalt fra denne talerstolen mange en gang, er kreftfaren, aminfaren. Våren 2009 var daværende representant for Hordaland, Laila Dåvøy, på besøk hjemme i sitt eget fylke. Hun kom tilbake med opplysninger om at det gikk rykter om kreftfare på Mongstad. Dette tok representanten Dåvøy og jeg så alvorlig at vi stilte et skriftlig spørsmål. Så har det gjennom denne dagen og denne debatten blitt vist til en merknad fra energi- og miljøkomiteen om dette. Den ble bl.a. brukt i replikkordskiftet med min medrepresentant som er i kontroll- og konstitusjonskomiteen, Grøvan. Det er en god merknad, for den har jeg skrevet selv for nettopp å påpeke det som vi var ute etter. Vi stilte spørsmålet i 2009, så kom komiteens merknader, og så var det gode innspill fra fagetatene med Ellen Hambro fra Klif i spissen, som sendte brev til Olje- og energidepartementet om at den kreftfaren som var, kanskje langt på vei var avklart, og at man ville klare å håndtere dette i de fire årene vi hadde framfor oss, med tanke på når fullskalaanlegget skulle på plass. De samme signalene fikk vi fra SINTEF. Likevel ble kanskje kreftfaren brukt litt mye i visse perioder, men det er ingen av oss som vil ha et eneste menneskeliv på samvittigheten i denne saken. Likevel er det viktig for oss å understreke dette. Vi ser at under ett år etter at beslutningen ble fattet med tanke på litt utsettelse, viste også Statoils egne undersøkelser at kreftfaren var håndterbar. Jeg har helt til slutt lyst til å si at når det gjelder om Stortinget har vært informert – eller vi har måttet håndtere denne saken – var det i alle fall et stort mindretall i 2010 som mente at Stortinget ikke var godt nok informert, at regjeringen ikke hadde oppfylt opplysningsplikten sin. La meg lese fra merknaden om dette: «Rapporten» – og da snakker vi om Gassnova, som er statens forlengede arm og gjennomfører – «inneholder svært relevant informasjon som kun i begrenset grad er videreformidlet til Stortinget i statsbudsjettet for 2010 (Prop. 1 S(2009–2010)(bare én turbin)(bare én turbin, krakkeren skrinlegges) (2009–2010) (bare én turbin) (bare én turbin, krakkeren skrinlegges) Dette var en rapport fra Gassnova av 27. mai 2009, som energi- og miljøkomiteen fikk under arbeidet i 2010, etter at regjeringen nok en gang hadde besluttet utsetting av investering av fullskalaanlegget på Mongstad. Beslutningen var fattet, nyheten kom kl. 22.00 1. mai. Jeg husker hvor jeg var da beslutningen om Mongstad ble tatt den maidagen, og jeg husker hvilken bakke jeg var i hjem fra 1. mai-arrangement den dagen. Beslutningen var tatt, media ble brukt, stortingsflertallet lå der, vi håndterte saken. Det er en oppskrift som denne saken har vært kjørt etter mang en gang fra Stoltenberg-regjeringen.