Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2010-06-07:
Rovdyrforliket fra 2004 var i sin tid et utrolig viktig steg i retning av en forvaltning av de store rovdyrene i Norge som både sikrer artenes overlevelse, og som bidrar til færre konflikter og tydeligere rammer for dem som skal bo og drive næringsvirksomhet i områder hvor det finnes rovdyr. Fortsatt er forvaltning av rovdyr konfliktfylt, det foregår mange til dels opphetede diskusjoner om hva rovdyrforliket betyr og ikke betyr. Men vi skal huske at bakteppet den gangen, i 2004, var mange år med enormt høyt konfliktnivå og steile fronter. Man hadde fått tre stortingsmeldinger om rovdyr i løpet av ti år, og man satte seg som mål å komme fram til et forlik som kunne stå seg over tid, og som kunne skape ro og forutsigbarhet i rovdyrforvaltningen. Med tanke på hvor sensitive ting det er snakk om her, mener jeg at man har lyktes ganske godt med det. Nå, seks år senere, er vi der at det skal gjøres nye vurderinger av bestandsmålene for bjørn og ulv, og man skal evaluere gjeldende arealdifferensiering i rovviltregionene. De grunnleggende prinsippene i rovdyrforliket ligger imidlertid fast. At disse prinsippene fortsatt står seg, betyr at det ble gjort et godt håndverk av dem som forhandlet fram rovdyrforliket i 2004, selv om vi, naturlig nok, ser uenighet i en del enkeltsaker. Forslagsstillerne er opptatt av regionalpolitisk medbestemmelse. Det er jeg også. At rovdyrpolitikken har troverdighet lokalt, der hvor folk faktisk lever med rovdyr, er helt avgjørende for at lover og regler skal bli respektert, og for at forvaltningen skal bli god. De regionale rovviltnemndene som ble opprettet i kjølvannet av rovdyrforliket, skal sikre akkurat det. Det er nemndene som skal gjennomføre rovdyrpolitikken, det er de som kan lage forvaltningsplaner, det er de som skal fordele midler til konfliktdempende tiltak, og, ikke minst, fastsette kvoter for jakt og felling når det regionale bestandsmålet er nådd. At vedtak i nemndene kan påklages, mener jeg er ganske selvfølgelig. Det er et prinsipp som gjelder i alle deler av forvaltningen, og det er viktig for rettssikkerheten at det finnes mulighet til å klage. Jeg synes – med all respekt – at det er utrolig rart at Fremskrittspartiet er så opptatt av å fjerne klageadgangen. Det er nærliggende å spørre om dette er et resultat av en prinsipiell holdning til klageadgang, og om vi kommer til å se forslag om å fjerne den også på andre områder. Men når det er sagt, vil jeg si at det skal være svært høy terskel for at Miljøverndepartementet skal kunne omgjøre vedtak fra nemndene. Når det en sjelden gang skjer – for det skjer sjelden – skal det være en tungt faglig begrunnelse for det. Minst like viktig for den lokale forankringen mener jeg det er at folk skal kunne ha tillit til at de bestandstallene man opererer med, faktisk er riktige. Vi ser veldig godt at uenighet mellom lokalsamfunn og naturforvaltningen om hvor mange dyr man faktisk har, er en kime til mistillit og vanskeliggjør godt samarbeid. Observerer man stadig ulv i et område, men får beskjed fra forvaltningen om at dyret ikke finnes, er det selvfølgelig veldig vanskelig å stole på at et bestandsmål ikke er nådd. Derfor er vi opptatt av både overvåking og bestandsregistrering og, ikke minst, av at den lokale deltakelsen økes. DNA-registreringen av bjørn, hvor lokale jegere er med på innsamlingen, er et veldig godt eksempel på hvordan dette kan skje. I forslaget ber representantene om at man endrer bestandsmålene fra å være basert på antall årlige ynglinger til å telle antall faktiske individer. Når antall ynglinger er valgt, er jo det først og fremst fordi dette er lettere å overvåke enn antall individer, og fordi det gir veldig viktig informasjon om utviklingen i rovdyrbestandene. Men det har vært utfordringer – det er det ikke mulig å legge skjul på – særlig når det gjelder bjørn, når vi vet at det har vært mange flere hannbjørner gående rundt enn det beregningene basert på antall ynglinger skulle tilsi. Det gjør at det nå er blitt laget en ny modell for beregning av ynglinger av bjørn, som er bedre tilpasset situasjonen i Norge. Spørsmålet om nødverge for hund er en gjenganger i denne salen, og jeg antar at opposisjonen er veldig godt kjent med at dette kommer som en egen sak til Stortinget. I forbindelse med proposisjonen om nødverge ble det understreket fra opposisjonens side at dette er en sak som må komme så raskt som mulig. Soria Moria II slår fast at man skal se nærmere på de erfaringene som er gjort i Sverige. Vi vet alle at de erfaringene har vært gode. Jeg synes det er bra at vi får enda en mulighet til å diskutere prinsippene for rovdyrforvaltningen i Stortinget. Det er bra at det er debatt om disse tingene, og jeg ser fram til den runden som snart kommer hvor det skal forhandles om et nytt forlik om bestandsmål for ulv og bjørn.