Gudmund Restad (Senterpartiet), 2001-02-27:
Innledningsvis vil jeg slutte meg til komitelederens ros av forsvarsministerens redegjørelse, som jeg oppfattet som balansert og god. I de seneste årene har det med jevne mellomrom dukket opp påstander om mulige helseskader på personell som har oppholdt seg i områder hvor det er benyttet ammunisjon med utarmet uran. Spesielt har det vært fokusert på risikoen for å utvikle leukemi etter eksponering for utarmet uran. Det er ikke så merkelig at folk blir bekymret og kanskje trekker forhastede konklusjoner når de hører om bruk av uran i ammunisjon. Folk flest forbinder begrepet «uran» med radioaktiv stråling, som man vet vil kunne medføre store helseskader og ofte død. Ikke bare ved bruk av atomvåpen, men også ved uhell i kjernekraftverk hvor det brukes uranholdige brenselsstaver, har man sett at følgene blir omfattende helseskader og massedød. At det i de nå aktuelle tilfellene er tale om utarmet uran, har ikke alle fått med seg. Heller ikke er det vel alle som uten videre kjenner forskjellen på utarmet uran og naturlig forekommende uran som finnes i naturen, for ikke å snakke om anriket uran, som brukes i kjernevåpen og brensel i kjernereaktorer. Mange vet nok ikke at utarmet uran er et restprodukt etter at uran har gjennomgått en prosess som kalles anrikning, som benyttes for å skaffe fram anriket uran til bruk f.eks. i kjernekraftverk. Det er heller ikke alminnelig kjent blant folk flest at utarmet uran er bare om lag halvparten så radioaktivt som naturlig forekommende uran i naturen, og selvsagt bare brøkdelen så radioaktivt som anriket uran. Heller ikke tror jeg alle er klar over at hvis utarmet uran overhodet skal kunne tenkes å gi helseskader, så må det komme inn i kroppen – enten ved innånding, ved å bli spist eller drukket, eller via huden, helst gjennom åpne sår. Det er for øvrig tvil om eksponering gjennom huden eller sår kan føre til skader. Heller ikke ved direkte inntak eller innånding synes forskningen å ha påvist sikre helseskader. Faren for kreft eller andre alvorlige sykdommer etter eksponering for utarmet uran kan derfor knapt sies å være dokumentert, men slik fare kan heller ikke på noen måte anses som avkreftet. Derfor er det selvsagt nødvendig å anvende føre var-prinsippet og iaktta hensiktsmessige forsiktighetsregler. Man må forstå folks engstelse og skepsis når det fra tid til annen dukker opp påstander om helseskader hos folk som kan ha blitt eksponert for utarmet uran. Temaet har også vært oppe ved forskjellige anledninger i Stortinget og ved henvendelser til Regjeringen – så vel den nåværende som den forrige. Hvis mistanken om helseskader som følge av bruk av ammunisjon inneholdende utarmet uran skulle vise seg berettiget, er det forståelig og høyst betimelig at spørsmålet ble reist også i Stortinget. Skulle en slik sammenheng mellom utarmet uran og helseskader kunne sannsynliggjøres, vil det selvsagt være all grunn til å sørge for at den aktuelle ammunisjonen ikke lenger kunne tillates brukt. Derfor var det også fornuftig at forsvarsministeren gav sin redegjørelse for Stortinget den 18. januar, og at han ved innledningen til debatten i dag gav en kort oppsummering og enkelte supplerende opplysninger. Min vurdering av forsvarsministerens redegjørelse av 18. januar og hans tilleggsopplysninger i dag er at Stortinget har fått en god innføring i og belysning av det aktuelle spørsmålet, som er: Kan bruk av utarmet uran i ammunisjon medføre fare for helseskader på personell som befinner seg i de områder hvor slik ammunisjon er brukt? Forsvarsministerens redegjørelse var en grei gjennomgang av en del fakta og noen forskningsresultater samt tiltak som var iverksatt. Konklusjonen syntes å være at noen årsakssammenheng mellom bruk av utarmet uran i ammunisjon og helseskader hos personell som har oppholdt seg i områder hvor slik ammunisjon er brukt, ikke så langt er påvist. Men slike sammenhenger kan likevel ikke utelukkes. Jeg har registrert at utarmet uran har mange anvendelser – så vel sivile som militære. I den sistnevnte kategorien er den mest kjente og nå mest fokuserte bruken knyttet til panserbrytende ammunisjon. På grunn av bl.a. meget høy tetthet øker utarmet uran prosjektilets tyngde, gjennomslagskraft og dermed dets panserbrytende effekt. At et slikt prosjektil ikke bare medfører helseskader, men øyeblikkelig død hos soldater inne i en panservogn som treffes, er åpenbart, men det er altså ikke tema i dag. Krigens gru hører en annen debatt til. Så lenge man ikke med 100 pst. sikkerhet kan avvise enhver mulighet for sammenheng mellom bruk av panserbrytende ammunisjon inneholdende utarmet uran, og helseskader, er jeg glad for at forsvarsministeren opplyste at det i Norge verken produseres, lagres eller noen gang er blitt brukt ammunisjon inneholdende utarmet uran. Jeg er også godt tilfreds med at forsvarsministeren så klart gav uttrykk for at den aktuelle ammunisjonen ikke bør benyttes så lenge medisinske årsakssammenhenger ikke er avklart, og at dette også vil være Norges holdning i NATO-organer som eventuelt skal forholde seg til spørsmålet. Jeg merket meg opplysningen om at ammunisjon med utarmet uran ble brukt i Golfkrigen i 1991, i krigen i Bosnia i 1994-95 samt i det tidligere Jugoslavia i 1999. I de to sistnevnte områdene var den samlede mengden av utarmet uran som ble brukt, under 5 pst. av den mengden som ble brukt i Golfkrigen. Man ville derfor forvente at særlig etter Golfkrigen burde det vært mulig å konstatere helseskader – hvis slike kunne oppstå som følge av utarmet uran i ammunisjonen. Både forbrukt mengde utarmet uran, den relativt lange tiden som er gått siden Golfkrigen, om lag 10 år, og det store antallet soldater som var stasjonert i området – nærmere 700 000 personell bare fra USA – burde øke muligheten for funn av helseskader. I USA ble man da også relativt tidlig oppmerksom på en mulig overhyppighet av sykdom blant amerikanske Golf-veteraner, men noen påviselig årsakssammenheng kunne – så vidt jeg forstod – heller ikke der påvises med sikkerhet. Forsvarsministeren redegjorde ellers for en rekke internasjonale undersøkelser som gav få eller ingen holdepunkter for at bruk av utarmet uran i panserbrytende ammunisjon kunne ha gitt helseskader. Det gjaldt bl.a. helseundersøkelser i Frankrike, i Belgia, i Nederland, i Canada og i Storbritannia av personell som har tjenestegjort på Balkan. Heller ikke norske undersøkelser, som naturlig nok har hatt et relativt lite omfang, gav ifølge forsvarsministeren holdepunkter for sammenheng mellom helseskader og tilstedeværelse i områder hvor ammunisjon med utarmet uran har vært brukt. Til tross for få indikasjoner på sammenheng mellom bruk av ammunisjon med utarmet uran og helseskader var det interessant å høre at forsvarsledelsen i Washington fant det nødvendig å sende en orientering, eller melding, til NATOs militære hovedkvarter i Belgia den 30. juni 1999. Meldingen inneholdt generelle retningslinjer for hvordan personell skulle forholde seg i de tilfeller de måtte gå inn i pansrede kjøretøyer som var truffet av ammunisjon med utarmet uran. Godkjent åndedrettsbeskyttelse skulle da benyttes, og bar hud skulle tildekkes. Dette viser at man ikke følte seg trygg på at utarmet uran ikke ville kunne medføre helseskader. Det mest oppsiktsvekkende i forsvarsministerens redegjørelse var påpekingen av utilfredsstillende informasjonsflyt mellom NATO og medlemslandene, herunder Norge. Videre nevnte forsvarsministeren noe sviktende informasjon også internt i Forsvaret, samt manglende oppfølging. Jeg merket meg forsvarsministerens klare konklusjoner om at «dette er, uansett, kritikkverdig» og at «rutinene må bedres». Jeg vil si meg helt enig med forsvarsministeren i dette. Ellers er jeg tilfreds med at relativt beroligende resultater av undersøkelser hittil ikke har ført til passivitet, men at alt personell som kan ha blitt eksponert for utarmet uran, nå blir tilbudt en omfattende helseundersøkelse. Dette vil gjelde alle som har deltatt i internasjonale operasjoner etter 1. januar 1990, og inkluderer personell som har deltatt i Libanon, i Golfen, i Somalia og på Balkan. Videre er det positivt og nødvendig at alt personell som skal delta i internasjonale operasjoner, heretter rutinemessig vil få nødvendig informasjon, samt at de må underskrive en erklæring om at de har fått og har forstått informasjonen. Endelig viser det at man ikke tar lett på den mulige helsefaren når det nå legges opp til helseundersøkelser både i forkant av deltakelse i internasjonale operasjoner, under tjenesten og i etterkant av utført oppdrag. Det burde være betryggende. Forsvarsministeren nevnte i sin redegjørelse muligheten for sammenheng mellom miljøgifter og helseskader og at man kan stå overfor en mer omfattende årsakssammenheng enn hittil undersøkt. Jeg har sett antydninger om at panserbrytende ammunisjon kanskje skal kunne inneholde mer radioaktivt materiale enn bare utarmet uran. Spesielt har mulig forekomst av uran-236 og plutonium vært nevnt. Jeg forstår at forsvarsministeren nå har mottatt et spørsmål til skriftlig besvarelse hvor denne problemstillingen er tatt opp. Slike muligheter må selvsagt søkes avklart i de videre undersøkelser om sammenheng mellom deltakelse i krig eller tjenestegjøring på tidligere krigsskueplasser og oppståtte helseproblemer. Min oppsummering vil derfor være følgende: Det er beroligende at utarmet uran så langt man nå vet, synes å medføre liten – om noen – helseskade, men at mulig årsakssammenheng mellom bruk av utarmet uran i panserbrytende ammunisjon og helseskader på personell som er blitt eksponert for støv og partikler fra slik ammunisjon, undersøkes videre. Inntil en mulig slik årsakssammenheng eventuelt kan utelukkes, er det riktig at Norge følger en restriktiv linje og søker å bidra til at den aktuelle ammunisjonstypen ikke benyttes igjen. Jeg hadde et par andre punkter, men ser at klokken er kommet til null akkurat der, og da får jeg eventuelt ta de siste punktene senere.