Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-26:
Vi kommer til å stemme for disse lovendringsforslagene. Men vår stemmegivning må ses i sammenheng med vårt forslag til ny § 216 a tredje ledd første punktum. Vår stemmegivning skyldes ikke komiteens arbeid, men det faktum at departementet har gjort et godt og ærlig forsøk på å avveie ulike interesser opp mot hverandre. Det har åpenbart ikke vært lett, med en innstilling fra Metodeutvalget som i stor grad var preget av interessene til politi- og påtalemyndighetene. Komiteen burde etter min oppfatning ha tatt mål av seg til å foreta noen prinsipielle refleksjoner om personvern og rettssikkerhet. Innstillingen fra komiteen er renset for slike refleksjoner. Det kan ikke være tvil om at vi med disse nye etterforskningsmetodene flytter en del grenser, og vi åpner for misbruk på viktige områder som berører personvernet. Moderne etterforskningsmetoder kan føre til at anerkjente personverns- og rettssikkerhetsprinsipper kan bli satt til side, ikke minst som følge av mulighetene for hemmelighold, som er en naturlig konsekvens av nye etterforskningsmetoder. Det er en tiltakende fragmentering i politisk arbeid. Enkeltvis representerer kanskje ikke de ulike forslagene alvorlige anslag mot personvernet. Samlet kan det likevel vise seg at vi beveger oss over en grense som vi ikke burde ha beveget oss over. Personvernet kjennetegnes bl.a. av retten til å meddele seg til andre uten å være under oppsyn. Tillit til at samtaler ikke blir overhørt, og at fortrolig informasjon ikke misbrukes, er nødvendige forutsetninger for at meningsfull kommunikasjon kan foregå. Vern av privatlivets fred er grunnleggende for at vi ikke skal utvikle oss i retning av et totalitært samfunn, et samfunnssystem som vi kjenner ulike avskygninger av. Grunnleggende rettssikkerhetshensyn kan bli satt til side på grunn av økt hemmelighold. Rettssikkerhet innebærer vern mot uriktige avgjørelser, prinsippet om at den mistenkte skal kunne forsvare sine interesser før avgjørelser treffes. Det faktum at grunnleggende rettssikkerhetsgarantier er svekket ved at vi nå åpner for nye etterforskningsmetoder, er søkt kompensert ved at den mistenkte skal få oppnevnt advokat til å påkjære beslutninger om telefonkontroll. Det er en viktig understreking departementet gjør når de presiserer at advokatens oppgave er å ivareta den mistenktes interesser og ikke, slik Metodeutvalget foreslår, samfunnets interesser, hva nå det måtte være i denne sammenheng. Departementet har valgt å følge utvalget når det gjelder å bruke strafferamme som kriterium for når de ulike metodene skal kunne tas i bruk. Ut fra en enkel måte å vurdere dette på er det forståelig. Ideelt sett burde de ha tatt for seg de ulike kriminelle handlinger og definert i loven når de nye metodene skal kunne brukes. Departementet burde ha tatt seg bryet med å vurdere behov og nytte i forhold til de ulike lovbrudd. Straffe ramme er et dårlig egnet kriterium når man skal åpne for etterforskningsmetoder som vil kunne svekke personvernet, også til uskyldig tredjeperson. Jeg vil gi ros til departementet for at de på ett punkt har satt foten ned i forhold til Metodeutvalget, nemlig når det gjelder muligheten for romavlytting. Så kan man ha lange diskusjoner om grensen bør gå ved romavlytting. Jeg er ikke sikker på at romavlytting er mindre truende for personvernet enn telefonavlytting. Romavlytting er kanskje mer krevende arbeidsmessig. Det som overrasker meg, er at komiteen ikke gir seg så lett. De aksepterer departementets forslag, men understreker at de vil ha saken tilbake til politisk behandling så snart som mulig. Jeg trodde faktisk det var politisk behandling de hadde holdt på med i ganske lang tid akkurat på dette området. Vårt forslag til nytt tredje ledd i § 216 er å oppfatte som en sikkerhetsventil. I komiteens iver etter å sluke den nye metoden ønsker vi et forsøk på å markere retts- og personvernet, at disse nye metodene først skal komme til anvendelse etter at andre metoder ikke har ført fram. Selv om dette ikke løser det grunnleggende problemet, er likevel dette en måte å signalisere til politi og påtalemyndighet at lovgiver ser alvorlige problemer ved å åpne for nye metoder. Vi har også et forslag til – det er en oppfølging av det kontroll- og konstitusjonskomiteen sa i Innst. S. nr. 240 for 1996-97, der man behandlet Lund-rapporten – om å lovfeste at personer som har vært underlagt kommunikasjonskontroll i saker som gjelder rikets sikkerhet, skal ha rett til å kreve underretning. Jeg tar opp disse to forslagene.