Mette Tønder (Høyre), 2013-12-10:
Vi er nylig ferdig med kulturdebatten, og av den lærte vi at kultur ligger på flere områder, så jeg tillater meg å starte med et dikt: «Åtte øyne i hverandre. Fire munner rundt et bord. Fire vegger kring en lykke: Vesla, Påsan, far og mor. Åtte hender hektet sammen til en ring om stort og smått. Herregud – om hele vide verden hadde det så godt.» Einar Skjæråsens dikt «Lykke» beskriver godt essensen av familien. Men familier er ikke like. De kan bestå av ulike mennesker, ulikt antall voksne og barn, de er ikke bundet av biologi og strekker seg over generasjoner – men er på sitt aller beste bundet sammen av kjærlighet. Familien er ett av mange felleskap som til sammen utgjør samfunnet vårt. Familien er en viktig tradisjons- og kulturbærer, og på sitt beste gir den en trygg og sikker ramme for barns oppvekst og voksnes hverdagsliv. Så skjer det at noen familier ikke fungerer. Barn opplever utrygge voksne som har nok med egne problemer, voksne som ikke makter foreldrerollen – og noen opplever voksne som er onde. Barn har bare én barndom, og det er alle voksnes plikt å si fra hvis man er bekymret. Barn som ikke kan stole på familien sin, trenger andre voksne som ser. Regjeringsplattformen er klar på at barnevern og familievern er viktige oppgaver. Barn som er sett, og som er kommet under barnevernets omsorg, skal møte en etat som er forutsigbar og fleksibel, og som er villig til å bruke alle gode krefter, private så vel som offentlige, for å finne det perfekte sted for akkurat dette barnet. Istedenfor foreldrene skal altså barnevernet, sammen med fosterforeldre eller andre voksne, være superforeldre. Og er det noe superforeldre skal være gode til, er det å gi barn støtte slik at de kommer seg gjennom et utdanningsløp. Vi vet at skal vi gi barn en god plattform for å leve gode voksenliv, er dette svært viktig. Da blir det underlig at man svikter akkurat her – at Riksrevisjonen år etter år har sterke kommentarer til utdanningsløpet for barn, spesielt for barn i institusjon. Jeg hørte en historie på et seminar jeg var på, om en ung gutt – han var 17 år gammel – som hadde en svært krevende familiesituasjon. Han ba om leksehjelp – en 17-åring ba om leksehjelp. Men det han fikk beskjed om av barnevernet, var at det kunne han ikke få. Han kunne få en ledsager å gå på kino med. Slik kan vi ikke ha det. Derfor er jeg svært glad for at vi har funnet rom for å styrke budsjettet med 10 mill. kr til målrettede tiltak for å gi barn i barnevernet bedre tilpasset skolegang – i tillegg til den styrkingen vi gjør i utdanningsbudsjettet vårt. Vi skal ha høye ambisjoner på alle barns vegne, slik at også de sårbare barna kan oppfylle sine framtidsdrømmer. Heldigvis skaper de fleste familier et trygt nettverk rund voksne og barn, og i de tilfellene skal vi som politikere vite å sette grenser for politikk. Vi skal skape de gode og fleksible ordningene for å gi hjelp når det trengs. Samarbeidsavtalen og regjeringsplattformen slår fast at det nå skal bli enklere med foreldrepermisjonen. Vi skal beholde en øremerking av permisjonen, men fellesperioden økes med åtte uker. Vi gir familier som trenger det, mer fleksibilitet. Vi vil åpne for en tillitsbasert unntaksordning basert på objektive kriterier for de familiene som ikke passer inn i malen. Det å kunne være hjemme med barna sine i den første tiden er et fantastisk gode for oss foreldre, men aller mest for barna. Problemet er at passer ikke familien inn i den sosialdemokratiske malen, ønsker partier i denne sal å opprettholde et system som gjør at man mister permisjonstiden sin. Det betyr, slik jeg ser det, å straffe barna. Og det er ikke god familiepolitikk i mine eller i regjeringens øyne. Familie og familievern er områder hvor vi som politikere balanserer på den hårfine grensen mellom politikk og den private sfære. Det er også et område hvor tiden ikke spiller på vårt lag. En barndom er over så altfor fort, og skader kan være uopprettelige. De siste dagers debatt har vist hvor viktig det er at voksne faktisk er gode rollemodeller for barn og unge. Jeg vil derfor avslutte mitt innlegg ikke med et krast politisk poeng, men med en oppfordring til alle voksne der ute: La dette være dagen du sørger for at alle dine barns venner kommer i bursdag. La dette være dagen du faktisk melder din bekymring til barnevernet, fordi du lenge har hatt en murring i magen som gjelder ett av barna i barnehagen. La dette være dagen du ser et barn og endrer hans eller hennes framtid til noe bedre.