Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-04-19:
Diskriminering og rasisme er uakseptabelt og bryter med verdigrunnlaget vårt, som sier at alle er likeverdige og skal være samfunnsmessig likestilte. Allikevel vet vi at det skjer diskriminering – alt fra negativ forskjellsbehandling og utestenging til grov vold med fatale følger – på grunn av etnisitet, religion, seksuell orientering mv., og at dette også skjer i Norge. Diskriminering rammer også funksjonshemmede og kvinner. Norge har tilsluttet seg en rekke internasjonale menneskerettighetskonvensjoner og har implementert FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter, FNs konvensjon om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter og Den europeiske menneskerettighetskonvensjon gjennom menneskerettighetsloven. I tillegg er FNs barnekonvensjon, med unntak av utlendingsfeltet, implementert i samme lov. Vern mot diskriminering er ellers spredd i ulike lover. Norsk implementering av konvensjonsforpliktelsene har virket litt usystematisk, og det er behov for en mer systematisk tilnærming til dette arbeidet. I Ot.prp. nr. 33 fremmes det lovforslag om å implementere FNs rasediskrimineringskonvensjon i norsk lov og oppfylle kravene til diskrimineringsvern i EUs rådsdirektiver om likebehandling uavhengig av rase og etnisk opprinnelse og om likebehandling i arbeidslivet. I tillegg til ny lov foreslås det endringer i arbeidsmiljøloven, i straffeloven og i lover på boligområdet. Det hovedpolitiske skillet i denne saken går mellom Fremskrittspartiet og de andre partiene. Norge kommer til å være og skal være et flerkulturelt og mangfoldig samfunn framover. Det er bra, men det krever av oss at vi fjerner både bevisst og ubevisst diskriminering og sikrer likeverd. Fremskrittspartiet, som går imot loven, baner veg for mer lukkede grenser og vender det blinde øyet til at det faktisk skjer diskriminering, som alle andre ser. Bare å påstå at vi har like muligheter slik det er i dag, vil nok dessverre øke konfliktnivået, øve vold på menneskerettigheter og også sette norsk konkurranseevne ganske kraftig tilbake. Det er et bredt flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, som støtter hovedinnholdet i ny lov – prinsippet om etablering av håndhevingsapparat og ansvaret for pådrivervirksomhet. Men det er litt ulikt syn på organiseringen av det. Det skal behandles i Ot.prp. nr. 34 og Ot.prp. nr. 35. Flertallet støtter positiv særbehandling, at det faktisk er nødvendig for å oppnå reell likestilling. Loven gjelder på alle samfunnsområder, med unntak av familieliv og personlige forhold. Loven forbyr direkte og indirekte diskriminering, forbyr trakassering, setter forbud mot gjengjeldelse, bygger på prinsippet om delt bevisbyrde og gir rett til oppreisning og erstatning. Bestemmelsene i loven skal håndheves av håndhevingsapparatet og det alminnelige rettsapparatet. På de punktene der Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet har andre forslag, og der disse ikke blir vedtatt, har disse partiene sagt at de subsidiært vil støtte lovforslagene i proposisjonen. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet mener at Rasediskrimineringskonvensjonen bør implementeres i menneskerettighetsloven. Det gir høyere status og en positiv signaleffekt. Holgersen-utvalget anbefalte det. Signalene Norge har gitt og fått i internasjonale fora, tilsier det. Menneskerettighetseksperter anbefaler det. Nå oppstår det et uforklarlig skille mellom de sentrale konvensjonene som er implementert i menneskerettighetsloven, og de sentrale konvensjonene som ikke blir det, nemlig Rasediskrimineringskonvensjonen og Kvinnekonvensjonen. Det er bred enighet mellom så å si alle partier, bortsett fra Fremskrittspartiet, om at det er behov for å gå igjennom alt lovverk for å sikre at en faktisk får et helhetlig vern, men Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet fremmer forslag om en slik helhetlig gjennomgang. Særlig er det viktig å få vekk det diskrimineringshierarkiet som faktisk finnes, og som gir ulikt vern til ulike grupper – uten begrunnelse. Slik ulikhet er ikke i tråd med forpliktelsene i Den europeiske menneskerettighetskonvensjon. Funksjonshemmede, f.eks., gis intet vern i denne loven. Syse-utvalget, som hadde en plan om å avgi sin innstilling i dag – jeg vet ikke helt om det har skjedd – skulle utrede dette. Prinsippet må være at funksjonshemmede skal ha minst like sterkt vern som andre og ha tiltak som i praksis sikrer samfunnsmessig likestilling. Hele poenget med om Norge har oppfylt sine internasjonale forpliktelser ifølge konvensjonene, ligger ikke i at vi vedtar denne loven, men at vi har lovverk og tiltak som i praksis sikrer likestilling og ikke-diskriminering. Det er praksisen som er det aller viktigste. Tilbake til Syse-utvalget. Det var med litt forskrekkelse jeg leste i svarbrevet til komiteen at statsråden regnet med at det ville ta mange år før Syse-utvalgets arbeid ville resultere i lovforslag som ville gi funksjonshemmede beskyttelse. Derfor har hele komiteen bedt Regjeringen snarest mulig legge fram lovforslag som baserer seg på Syse-utvalgets arbeid. Etter Arbeiderpartiets, SVs og Senterpartiets mening har lovforslaget to fundamentale svakheter slik det er i dag. Loven inneholder ikke aktivitetsplikt, noe som var helt sentralt i Holgersen-utvalget, og den opererer med to definisjoner av indirekte diskriminering. Aktivitetsplikten er den viktigste. Diskriminering er knyttet til strukturer og kulturer, som skaper fordeler for noen og ulemper for andre. Den er skjult, ofte ubevisst, og den fortsetter fordi måten dette fungerer på, ikke blir synliggjort. Et lovforbud vil virke idet det reises en sak når noe galt har skjedd. Aktivitetsplikt, derimot, vil medvirke til å synliggjøre de sidene som skaper ulikeverdighet, og de strukturendringene som man trenger for å få en ikke-diskriminerende praksis på plass. Aktivitetsplikt dreier fokuset fra hvem som gjør noe galt, til hvordan vi forebygger diskriminering. Alle som skal makte å følge denne loven, må faktisk endre seg, sine strukturer og sin kultur i praksis. Slik sett blir aktivitetsplikt kun en dokumentasjon av det en allikevel er forpliktet til å gjøre etter denne loven. Det er ingen byrde, men en hjelp til systematisk å komme i gang. Regjeringspartiene ser ut til å mene at administrativ forenkling er viktigere enn at loven om å fjerne diskriminering faktisk virker. Til det er det å si: Retten til ikke å bli diskriminert er en menneskerettighet og kan verken sidestilles eller underordnes slike administrative forenklinger. Aktivitetsplikt anses nødvendig for å fremme likestilling mellom kjønnene. At etnisk diskriminering skulle være enklere å komme til livs, er i beste fall naivt. Det svekker troverdigheten til regjeringspartienes intensjon med loven når de går imot aktivitetsplikten. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet fremmer også forslag om en definisjon på indirekte diskriminering. To definisjoner er uheldige og skaper forvirring. Høyterskeldefinisjonen utenfor arbeidslivet krever at en stiller særlig ufordelaktig. I arbeidslivet kreves kun at en stiller dårligere enn andre. Ronald Craig ved Norsk senter for menneskerettigheter påpekte i høringen i komiteen at bruken av høyterskeldefinisjonen utenfor arbeidslivet ikke er i tråd med EUs rasedirektivs minimumsstandard. I EU opereres det nå kun med en lavterskeldefinisjon, og innføringen av en høyterskeldefinisjon i denne loven bryter med utviklingen i EU. Likestillingsloven har ikke en høyterskeldefinisjon som krever kvalifisert ulempe. En høyterskeldefinisjon vil dessuten nesten ikke kunne brukes i praksis, fordi det vil kreve et så omfattende bevis knyttet til nødvendig statistisk tallgrunnlag som ikke finnes i dag. Det er altså om loven i praksis hindrer diskriminering, og ikke at det er en lov i seg selv, som avgjør om vi oppfyller våre forpliktelser og målsettinger med loven. Med en slik definisjon vil vi etter vår mening ikke gjøre det. Derfor foreslår Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet kun en lavterskeldefinisjon. Når det gjelder arbeidsmiljøloven, fremmer Arbeiderpartiet og SV et forslag om å fjerne trossamfunns eksplisitte rett til å diskriminere homofile ved ansettelser. Det er et spørsmål om hvorvidt religionsfriheten rangerer over retten til å være likeverdig og ikke bli diskriminert. Er det motstrid mellom disse rettighetene når det gjelder ansettelser? Vi mener nei. Det er kun tro og religion som er nevnt i EUs rammedirektiv som grunn til forskjellsbehandling. Det gis altså ingen eksplisitt rett til å diskriminere etter seksuell orientering. Derfor kan § 54D nr. 5 fjernes og § 54D nr. 4 endres, slik at arbeidsgiver ikke har rett til å spørre om seksuell orientering. SV har bedt Regjeringen påvise én aktuell jobb der samlivsform eller seksuell orientering er relevant for utførelsen av jobben. Det kan de sjølsagt ikke, for den finnes ikke. Hvem en er glad i, lever med eller har sex med, er privat. Det har ikke arbeidsgiver noe med. Arbeidsgiver kan kreve lojalitet til arbeidsoppgaver og formål og utøvelsen av arbeidet. Om en deler en tro, kan være relevant, men kun for noen stillinger som er knyttet til lærespørsmål. Derfra og til å ha rett til faktisk å vite om en ansatts seksuelle orientering og leveform er i tråd med denne troen, og hvorvidt det kan anses å være diskvalifiserende for vedkommendes ansettelse, er meget tvilsomt. Trossamfunns rettigheter er uansett ivaretatt i § 54D nr. 1, der forskjellsbehandling som følger av saklige formål, og som er nødvendig for utførelsen av arbeid eller yrke, er tillatt. Derfor bør denne diskrimineringen opphøre med denne loven. Straffeloven § 135 om grov hets endres, slik at også grov uaktsom overtredelse nå rammes av forbudet. Alle, unntatt Fremskrittspartiet, støtter dette. Men SV og Senterpartiet støtter ikke straffeskjerpelsen fra to til tre år. At loven blir anvendbar nå, er meget viktig. Økt strafferamme betyr neppe noe for om man begår slike forbrytelser eller ikke. SV og Senterpartiet mener også at beskyttelsen mot hatefulle ytringer bør gjøres gjeldende for funksjonshemmede nå. Likeens må det gis samme vern mot nekting av varer og tjenester som andre i § 349a. Det er ingen grunn til å avvente Syse-utvalget for å gi slik beskyttelse nå. Det kan da vel virkelig ikke være slik at det er uenighet om at det ikke skal være lov å nekte funksjonshemmede varer og tjenester på lik linje med andre. Det er helt uforståelig. SV mener at lovens kortform burde vært rasismeloven, fordi den er en implementering av FNs rasediskrimineringskonvensjon. Diskrimineringsloven gir et feilaktig inntrykk av at dette er det helhetlige og gjennomarbeidede vernet mot diskriminering i norsk lov, og det er det ikke. Blant annet er ikke funksjonshemmede dekt i det hele tatt, og det er kanskje den mest ekskluderte gruppen i hele Norge som systematisk stenges ute fra bygninger, transportmidler osv. Likeverdighet og vern etter loven forutsetter at alle har råd til å bruke rettsapparatet. Det vi vet om etniske minoriteter, er at de – hvis vi ser på økonomien deres – systematisk har dårligere råd enn majoritetsbefolkningen i Norge. Derfor mener Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet at det er nødvendig å se på ordningen med fri rettshjelp i forhold til rasismeloven, slik at de som har dårlig råd, men som trenger beskyttelse av loven, ikke lider rettstap fordi de rett og slett ikke har råd til å bruke rettsapparatet slik som andre. Til slutt: Den siste uka har vel de fleste fått med seg historien om forknytte Robert på 15 år fra Østfold, som kom fram som glade Martine. Transseksualitet er ikke noe nytt. Kunnskapen er liten, diskrimineringen kan være grov. Dette er et felt som det mangler lovarbeid på i dag, og oppfordringen går til Regjeringen om at man starter med det, slik at også denne gruppen får ikke bare de ulike tiltakene de trenger, men også et vern mot diskriminering, slik som det vi starter på i dag i forhold til etnisitet, religion og også en del annet. Diskrimineringslovarbeidet i Norge er ikke fullendt med denne loven. Det trengs en helhetlig gjennomgang av alt lovverk, slik at vi faktisk sikrer likeverdighet, for det er det som er poenget med loven. Så vil jeg ta opp de forslagene som er inntatt i innstillingen.