Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-08:
Vold er gift i samfunnet, i familien og i livet. Og det varer ikke bare livet ut – det varer i generasjoner. Det er også sånn at vi må tro at det forekommer, før vi orker å se det, for det er så vanskelig å forholde seg til det for både voksne og ansatte i ulike institusjoner. Så jeg vil takke forslagsstillerne. Det er mange gode forslag – vi støtter dem. Det forslaget som ligger på bordet fra oss i dag, fremmer vi ikke, for det vil bli behandlet på onsdag. Jeg oppfatter at Kristelig Folkepartis forslag er et lite spark til regjeringen, for det kommer ikke nok tiltak. Det blir ikke prioritert høyt nok når pengene skal fordeles. Det ser vi bl.a. når det gjelder å få fart på bruken av barnehusene og dommeravhør, en sak som SV tok initiativet til i sin tid, og som er helt nødvendig for å hjelpe de barna som har vært utsatt for vold. Så det er på tide å slutte med fokus og handlingsplaner, man må legge penger på bordet og styrke bl.a. skolehelsetjenesten med øremerkede midler. Sykepleierforbundet undersøkte hvordan det gikk med penger prioritert til skolehelsetjenesten i frie midler til kommunesektoren. Det ble ikke en styrket skolehelsetjeneste. Sånn har det også vært med barnevernet. Det må øremerkes penger til nok folk, kompetanse, flere dommeravhør og alle de gode hjelperne og de modige voksne som skal kunne tørre å hjelpe disse barna. Da må man prioritere det i noe annet enn ord. Debatten om barnevernet er ikke så veldig sterkt til stede i dag, og det er litt rart. Barnevernet er under både sterk kritikk og omorganisering, og det aller viktigste da er at vi hører på de barna og hva de ønsker seg. Og det de har fortalt oss, er at det de ønsker seg aller mest, er kjærlighet, at noen er glade i dem, at noen har tid til dem, og at noen passer på dem og viser at de er verdt å være glad i. Det stormer veldig rundt barnevernet om dagen. Alle representantene her – som meg– har sikkert fått mange e-poster i dag fra veldig seriøse advokater som er inne i disse sakene, og som er bekymret for rettssikkerheten. Det er jeg også, men jeg er aller mest bekymret for at vi i debatten rundt det kaster både ungene og de viktige ansatte ut med badevannet. Det er behov for å gå igjennom og styrke barnevernet, men det er også behov for å slå litt ring rundt dem som jobber i barnevernet, og som gjør noen av de aller vanskeligste jobbene som finnes i samfunnet. Og jeg har behov for å si det her nå, at vi som politikere må slå ring om dem som gjør disse veldig vanskelige jobbene. Det synes jeg Stortinget skal si i dag. Vi trenger også å styrke den jobben de skal gjøre, med nok ansatte og med kompetanse. Det er også behov for å si at Nav har en viktig jobb her, som jeg oppfatter at Nav ikke alltid gjør. En del familier, som sliter med vanskelig økonomi og store sosiale problemer, får ikke nødvendig hjelp hos Nav. Og jeg vet at den typen problemer kan føre til at en på en måte bryter sammen, at en går over grenser, og at en ikke klarer å ta vare på ungene sine – ikke fordi en i utgangspunktet har noe slags tilbøyeligheter til å bruke vold, men rett og slett fordi livet er en katastrofe, og en står uten hjelp. Jeg vet også at veldig mange ville klare å ta imot hjelp fra Nav – hjelp som det er vanskelig å ta imot fra barnevernet, fordi det er så stigmatiserende. Så det er et stort behov for skjerping hos Nav, slik at de gjør den viktige jobben de er satt til å gjøre. Til slutt om barnehage: Jeg er veldig enig med dem som har sagt at barnehagen er utrolig viktig for både å oppdage og å avdekke og for å følge opp unger som har vært utsatt for vold. Det er vanskelig, jeg har jobbet der sjøl. Det er kanskje det eneste stedet ungen er trygg, og i det øyeblikket en åpner munnen, er ungen borte. Det er nok en av grunnene til at en del av de ansatte i barnehagen kvier seg for å si ifra, for da mister barna den ene tryggheten de har.