Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2011-02-15:
Vestunionens råd vedtok den 31. mars i fjor å si opp den modifiserte Brussel-traktaten av 1954. VEU vil av den grunn opphøre å eksistere 30. juni i år. Som en konsekvens vil VEUs parlamentarikerforsamling oppløses. Til tross for at Norge kun er assosiert medlem i VEU, har vi hatt stemmerett i VEUs komiteer, men ikke i plenum. Norge vil uansett miste innflytelse i europeisk forsvarspolitikk. Som forsvarsvenn og parlamentariker finner jeg det vanskelig å akseptere at Norges innflytelse over europeisk forsvarspolitikk blir vedtatt redusert gjennom beslutninger i strukturer vi ikke har innflytelse i. At VEU nedlegges, kan nok verden leve med, og Europas sikkerhet blir neppe redusert gjennom et slikt vedtak. NATO er i den sammenheng langt mer relevant, ikke minst etter at Frankrike igjen valgte å bli med i NATOs kommandostruktur. Det er spesielt at innflytelse i én organisasjon, nemlig VEU, skal avhenge av medlemskap i annen klubb, nemlig EU. Videre er det litt oppsiktsvekkende at denne prosessen foregår uten at samtlige bidragsytende nasjoner får være med og utforme alternativet. Jeg finner det lite formålstjenlig at man blir utelukket fra å samarbeide om europeisk forsvars- og sikkerhetspolitikk med den begrunnelsen at man da samtidig må være enig om alt fra handel, valuta og rentesetting. At EU forutsetter at man er med på alt før man kan være med og bidra på noe, er en underlig idé. At VEU opphører å eksistere, er en konsekvens av historien – muligens fornuftig og kanskje heller ikke til å unngå – men samtidig får nedleggelsen av VEU som konsekvens at europeiske parlamentarikere får en arena mindre å diskutere forsvars- og sikkerhetsspørsmål på. Det blir en institusjon mindre som kan stille Europas forsvars- og utenriksministre ansvarlige for utviklingstendenser. Det er på mange måter opposisjonens arena, og hvem som er i posisjon og opposisjon vil selvfølgelig variere. Videre har VEUs parlamentarikerforsamling vært en arena hvor man har kunnet diskutere sikkerhetsutfordringer og utenrikspolitikk med kolleger fra andre land. Man har kunnet knytte politiske bånd mellom likesinnede kolleger både gjennom komitéarbeid og sosialt samvær. Den direkte årsaken til vedtaket om nedleggelse var ikrafttredelsen av Lisboa-traktaten og det faktum at Lisboa-traktaten dekker de forsvarspolitiske klausuler som tidligere har ligget i VEU. Organisasjonen ble dermed gjort overflødig. Siden det ble kjent at forsamlingen skal legges ned, har det blitt arbeidet aktivt med å finne alternativer til dagens forsamling – dette ut fra argumentet om at det er behov for mellomstatlig kontroll med og oppfølging av EUs forsvars- og sikkerhetspolitikk. Ytterligere argumenter har vært at de nasjonale parlamenter må stå for denne kontrollen, fordi det er de nasjonale parlamentene som godkjenner forsvarsbudsjettene, det er de som godkjenner større forsvarsmateriellkjøp, og de bestemmer soldaters deltakelse i internasjonale operasjoner. Samtlige toneangivende medlemsland i VEU har allerede debattert VEUs fremtid og mulige alternative strukturer i sine parlamenter. Denne interpellasjonen bygger derfor på de ideene som er sådd i øvrige europeiske parlamenter. Videre har det vært avholdt en tilsvarende debatt i Europaparlamentet. Det er imidlertid bred motvilje mot å la Europaparlamentet få økt innflytelse over EUs utenriks- og sikkerhetspolitikk som er definert som et mellomstatlig anliggende. Europaparlamentet har en overnasjonal rolle. Det er altså grunnleggende aksept og forståelse for at VEU i dagens form har utspilt sin rolle – ikke kun fordi oppgavene vil bli overført, men også fordi den rollen som er tiltenkt utøvd av VEUs parlamentarikerforsamling, ikke fungerer etter hensikten. Det er åpenbart stor motstand mot å etablere ytterligere en organisasjon i Europa som har som formål å arbeide med forsvars- og sikkerhetspolitikk. Samtidig er det stor enighet om at Europa trenger et forum hvor parlamentarikere kan møtes for å drøfte ulike forsvars- og sikkerhetspolitiske spørsmål – et forum som kan være påpasselig med at ulike vedtak følges opp, at konsekvenser drøftes åpenlyst, og at alternative løsninger lanseres. Såkalt «inter-parliamentary scrutiny» er viktig, men da må en eventuell struktur fungere etter hensikten. Og det er nettopp der vi er i dag. Så langt er det et felles ønske fra medlemslandene om at det til erstatning for dagens VEU etableres en konferanse eller en møteplass. Den bør ikke være permanent. Videre er VEUs medlemsland enige om at samtlige 27 EU- land bør være naturlige deltagere. Størrelsen på delegasjonene bør avhenge av landenes størrelse. Det bør maksimalt etableres to komiteer, og det bør være et roterende sekretariat. Når det gjelder finansieringen av en eventuell ny struktur, er det flere som mener at dette bør belastes de ulike landenes parlamenter. Som NATO-medlem vil Norge få observatørstatus. Med andre ord: Vi taper innflytelse. Ovennevnte forslag til alternativ struktur er svært lite kreativt, og det er tydelig at mange europeiske politikere har vanskeligheter med å tenke nytt. Når utviklingen krever strukturelle endringer i Europa, er det lite fornuftig å lansere en alternativ løsning som på mange måter kopierer det man har valgt å legge ned. Da blir poenget borte, og oppgaver duplisert. VEU-parlamentets Committee for Parliamentary and Public Relations har fremmet en rapport som i stor grad reflekterer de overordnede konklusjonene som er blitt trukket i de nasjonale parlamentene. Men komiteen legger i større grad vekt på de praktiske konsekvensene av å avholde konferanser med så mange deltagende land. Men igjen, det er altså ikke formålet med eventuelle konferanser som drøftes, men den praktiske gjennomføringen – en ikke ukjent problemstilling for de fleste andre europeiske institusjoner. VEU-komiteen skal imidlertid ha honnør for at den tør å ta opp en problemstilling som er helt åpenbar, men som lett oppfattes som kritikk, nemlig at parlamentene, og da de ulike partiene i parlamentene, ofte velger delegater som har liten eller ingen erfaring med forsvars- eller utenrikspolitikk. Da blir det vanskelig å føre en meningsfylt debatt, med den konsekvens at debatten i VEU-parlamentet ofte foregår mellom relativt få og de samme representantene. Videre er det slik at når man sender delegater som ikke har ansvar for forsvars- og utenrikspolitikk i sine respektive partier, er delegatenes gjennomslagskraft i partiene også relativt liten. Denne interpellasjonen har til hensikt å få lagt en rekke problemstillinger på bordet. Hvor skal den europeiske forsvars- og sikkerhetspolitiske debatten finne sted i fremtiden? Trenger vi noe utover NATO? Hvordan skal denne debatten eventuelt organiseres? Hvilke land skal få delta? Hvem skal representere parlamentene? Hvem skal finansiere en eventuell ny struktur? Og ikke minst: Hvordan skal Norge finne sin plass? Dette er spørsmål som berører både parlamentene og de ulike lands regjeringer – altså begge deler: både parlamentet og regjeringen. Sikkert er det at dersom vi ikke gjør noe, reduserer vi muligheten for å stille utøvende politikere til ansvar for den politikken som føres. Jeg mener de alternative løsningene for fremtidig organisering av europeisk samarbeid er lite visjonære. Samtidig som vi opplever en verden i bevegelse på alle områder, fortsetter europeiske politikere å diskutere innenfor rammer som kun omfatter begrensede problemstillinger. Nesten samtlige europeiske og internasjonale organisasjoner har fokus på forsvar, utenriks, sikkerhet eller menneskerettigheter – selvfølgelig helt sentrale områder, men våre strukturer er ikke dimensjonert for de globale endringene som finner sted. Sett i lys av at verden blir stadig mindre er det åpenbart at det finnes også andre områder som krever interparlamentarisk samarbeid, med andre ord, arenaer hvor parlamentarikere kan diskutere spørsmål som inntil nå har vært forbeholdt de nasjonale parlamentene. Et helt åpenbart område for slike interparlamentariske diskusjoner vil være finanspolitiske spørsmål. Finanskrisen viste med all tydelighet at de globale finansielle bindingene er sterke, og det er et demokratisk underskudd at parlamentarikere ikke fikk anledning til å diskutere ulike tiltak for å komme seg ut av krisen. Videre bør erfaringene fra landenes ulike tiltak kunne drøftes også i etterkant. Et annet område som man med fordel bør vurdere bredere interparlamentarisk samarbeid om, er energi. De siste års diskusjoner om tilbud og etterspørsel, energiforsyning og sikkerhet, og alternative energiformer tilsier at dette ikke bør være et område hvor landenes regjeringer danner meningsmonopol. Et tredje område vil kunne være utveksling av erfaring med ulike tiltak med hensyn til integrering av innvandrere, hvor landene hver for seg sliter med å finne de beste virkemidlene, men kollektivt har funnet frem til mange gode løsninger. Dersom det blir besluttet å etablere en ny konferanse i Europa med bakgrunn i nedleggelsen av VEU, bør dette etter min mening fortrinnsvis være en konferanse som kan møte i ulike konfigurasjoner – muligens etter modell av NATOs råd. Videre bør det ikke være slik at alle land forventes å møte på alle ulike sesjoner, men at land med interesser innenfor utvalgte områder prioriterer nettopp disse sesjonene, og som en konsekvens også får større ansvar for agenda og dagsorden. Konferanser innenfor ulike områder vil da bli avholdt på bakgrunn av nasjonenes ønsker og forespørsler og ikke avholdt fordi kalenderen tilsier det. Så det er en rekke utfordringer jeg har til utenriksministeren, som han sikkert har hørt. Er utenriksministeren enig i at man trenger å se på alternative strukturer i Europa? Og så vil jeg gjerne ha svar på om utenriksministeren kan ta et initiativ overfor sine kolleger i Europa når det gjelder strukturen, ikke bare når det gjelder nedleggelsen av VEU, men også mer den generelle utviklingen med tanke på å drøfte andre spørsmål. Ofte vil jo svaret være at man bør melde seg inn i EU, så vil alt bli løst. Men det viser seg at også de som er medlem av EU, sliter, både med organisering og med samme problemstillinger. Derfor igjen en oppfordring til utenriksministeren om vi ikke bør finne vår plass på en annen måte enn hittil med hensyn til forsvars- og sikkerhetspolitiske spørsmål, f.eks. ikke være ensidig avhengige av NATO, og også om utenriksministeren kan tale parlamentets sak når han er ute og representerer Norge, for vi har ikke noe fora der vi kan tale vår sak. Denne interpellasjonen er jo både til parlamentet og til utenriksministeren, for det er ikke noe annet sted for oss å gå når vi skal tale vår egen sak, tale for vår egen syke mor.