Ivar Kristiansen (Høyre), 2008-12-08:
Vi er nå inne i Regjeringens fjerde år, og det er kanskje tid for å se seg litt tilbake. Jeg hadde kanskje forventet at man så seg litt mer tilbake enn det som regjeringspartienes hovedtalsmann faktisk valgte å legge opp til. Soria Moria-erklæringen manglet jo ikke ambisjoner. Det var heller ikke mangel på løfter, og man hadde vyer så det holdt. Jeg tror at når man er inne i sitt siste år, burde man i større grad ta seg bryderiet med å gå gjennom hva man faktisk har oppnådd på de kanskje viktigste av alle sektorene vi drøfter både i denne nasjonen og i verden for øvrig. Det er eksempelvis bare ca. et år siden at Al Gore og FNs klimapanel var her i Oslo for å motta Nobels fredspris. Vi hadde klimamøtet på Bali, som fikk stor oppmerksomhet. Og vi fikk for ca. 11 måneder siden på plass klimaforliket i Norge, hvor vi heldigvis lyktes i å få frem et forlik, som representanten Kvassheim har omtalt i sitt innlegg. Dermed er det ikke slik at alt er fryd og gammen, og at vi nå kan slutte å diskutere klimapolitikk her hjemme, snarere tvert imot. Et helt nødvendig tiltak dersom vi skal lykkes med klimautfordringene, er å få en overgang fra dagens bruk av fossile energikilder til en kraftig økning av nye fornybare energikilder. Det er her vi har de store mulighetene i Norge. Det er her vi sitter med de største energiressursene i verden pr. innbygger når det gjelder fornybar energi. Vannkraften har sørget for at vår kraftforsyning nesten er 100 pst. fornybar her hjemme. Vi har Europas største vindressurser langs kysten vår, og i våre skoger, som vokser hvert bidige år, er det betydelige muligheter for økt bruk av bioenergi. Vi har bølgeenergi, vi har tidevannet, vi har sågar stor kompetanse på solenergi. Vi har derfor et betydelig ansvar for å bidra med våre fornybare ressurser i den energiomlegging som må komme dersom vi skal unngå alvorlige klimaendringer. Dessverre har dagens regjering sviktet når det gjelder å legge forholdene til rette for økt satsing på fornybar energi i Norge. Det skyldes som sagt innledningsvis ikke mangel på store ord. Allerede da den rød-grønne regjeringen tiltrådte i 2005, uttalte den at den hadde som visjon at «Norge skal være en miljøvennlig energinasjon og være verdensledende innenfor utviklingen av miljøvennlig energi». I dag, mer enn tre år senere, kan vi konstatere at det er langt mellom visjon og virkelighet. Istedenfor at Norge er verdensledende innen utvikling av miljøvennlig energi, har vi en av Europas dårligste støtteordninger for fornybar energi. I og med visjonen Soria Moria-erklæringen – for å bruke et bilde fra høydehoppsporten: Det minner meg om vedkommende som var i stand til å passere listen på 1 meter, men som i overmot valgte å legge den på 2,30. Da blir det galt. Dagens olje- og energiminister har lagt seg på den samme tilfredse holdning som sine forgjengere. Det bør han være litt forsiktig med. For samtidig som Regjeringen uttrykker stor tilfredshet med egen politikk, kan vi konstatere at norske aktører ikke er like imponert. Senest 12. november kunne vi i Dagens Næringsliv lese at statens eget selskap, Statkraft, ville investere 5 milliarder kr i et vindparkanlegg i Storbritannia. For dårlige rammebetingelser for fornybar energi i Norge var grunnen til dette. Denne saken er ikke enestående, og vi har sett at en rekke prosjekter blant de beste aktørene i Norge innen fornybar energi er blitt lagt til våre naboland på grunn av for dårlige rammebetingelser her hjemme. Det er nok å nevne REC-gründer Bjørseth, Fred. Olsen Renewables og Hammerfest Energi, og i tillegg Statkrafts store satsing sammen med Svenska Cellulosa Aktiebolaget i Sverige. Og listen kan gjøres enda lengre. De fleste norske regjeringer har regelmessig, med et par års mellomrom, kommet med en stortingsmelding om olje- og gassvirksomheten. Da Åslaug Haga var olje- og energiminister, varslet hun at hun ville utvide denne meldingen til å omhandle hele energifeltet. Denne meldingen skulle være svaret på alle utfordringer Regjeringen står overfor på energiområdet. Stor var derfor overraskelsen da hennes etterfølger, Terje Riis-Johansen, for kort tid siden fortalte at det kom ingen energimelding likevel. Isteden ville han fortløpende fremme energisaker for Stortinget. Det har vi ikke sett, men til gjengjeld har vi sett en rekke pressekonferanser med utspill som vi sikkert skal få rikelig anledning til å kommentere de neste åtte–ni månedene. Dette er i en tid da vi står oppe i betydelige energipolitiske utfordringer, både nasjonalt og internasjonalt. I tillegg til at vi på grunn av klimautfordringene er nødt til å få til en overgang fra tradisjonelle fossile energikilder til mer produksjon av fornybar energi, vil jeg peke på de sikkerhetspolitiske utfordringer Europa står overfor når det gjelder avhengighet av energileveranser fra Russland, store svingninger i oljeprisen det siste året, utflating og etter hvert nedgang i produksjonen av norsk olje og gass på den norske kontinentalsokkelen og videre til tilgangen til nytt leteareal i Norskehavet og Barentshavet. Det er også – vel å merke – i en tid da vi i løpet av fem måneder har sett at råoljeprisen i Norge har falt fra 150 dollar pr. fat og før helgen var nede i under 40 dollar pr. fat. Da burde man med større anstrengelser prioritere Norges viktigste industri og inntektskilde på en annen måte, som kan gi denne næringen, denne kunnskapsnæringen også, atskillig bedre rammevilkår og forutsigbarhet politisk. Men også her har vi sett en vente-og-se-holdning. Vi burde også ha sett i dagens finanskrise at Regjeringen virkelig tok initiativ, kuttet svingene, la til side tradisjonell saksbehandlingsprosedyre og viste omstillingsevne, og gikk inn og prioriterte satsing på fornybar energi som en del av en satsing i et fremtidig bilde, der en kan avbøte vanskene finanskrisen gir også i Norge. Det er tiltak som vil gi svært store positive ringvirkninger, og gi langsiktige klima- og sysselsettingsgevinster. En satsing på fornybar energi vil gi liten importlekkasje. Det vil gi svært mye arbeid i anleggsfasen og kan gjøre at lokale kontraktører bidrar til betydelig sysselsetting hos et stort antall norske underleverandører. En massiv satsing nå, raskt, på fornybar sektor vil også bidra til industriutvikling både i bygg og anlegg og innenfor en kunnskapsindustri som står klar med kunnskap og kapital, men som venter på at dagens regjering skal kunne fatte noen avgjørelser som gir aktivitet og igangsetting av de mange tiltakene vi har på beddingen. Så er jeg også nødt til å kommentere litt av det som representanten Nordtun var inne på hva gjelder industrikraft. Jeg er jo redd for at norsk industri for tredje gang nå skal la seg lure av Arbeiderpartiet og de andre rød-grønne partiene. At den forrige regjeringen, Bondevik II, fortalte sannheten, har ingenting med mangel på ambisjoner å gjøre. Hvis ærlighet er det samme som å gi opp, har vi to vidt forskjellige tilnærminger til spørsmålet. Og det var ikke løftet om å gjøre det som stod i de rød-grønnes makt, som ble presentert. Nei, det var et løfte om billigere kraft til norsk industri. Dokumentasjonen på uttalelser fra dagens regjeringsmedlemmer som opposisjonspolitikere er vid så det holder, men man har ikke vært i stand til å levere. Snarere tvert imot har man gjort situasjonen ytterligere verre for norsk industri. Gjennom hjemfallsinstituttet har man altså klart å ta fra norsk industri den industrikraften som de hadde tilgjengelig på egen hånd. 6 pst.–7 pst. av tilgjengelig vannkraft som gikk til norske industriarbeidsplasser, har man altså tatt fra norsk prosessindustri. La meg også, helt til slutt, si at når man drøfter konsortiummodeller og ikke kommer inn på annet enn å henvise til Frankrike, må det være et paradoks for dagens regjering at man ikke har noen tilbudsside i Norge, med unntak av Statkraft. Og jeg tror vi alle vet hvor ivrig Statkraft har vært når det gjelder dette – eller snarere tvert imot. På denne bakgrunn tar jeg opp det forslaget som Høyre sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre har presentert i innstillingen.