trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Vinje (Høyre), 2010-12-07:
Jeg reagerer på den måten både SV og Arbeiderpartiet framstiller Oslos eldreomsorg på. Skole, barnehager, bolig til vanskeligstilte og eldreomsorg er nettopp blant Oslos prioriterte satsinger i budsjettet for 2011. Høyre ønsker ikke omsorg styrt av stoppeklokker; den eldre må selv få bestemme over den hjelpen og omsorgen de trenger. Byrådet i Oslo skal bruke 2,2 mrd. kr på sykehjem og omsorgsboliger fram til 2015. De rød-grønne har ikke foreslått mer penger til dette. Siden 2007 har byrådet bevilget 405 mill. kr ekstra i friske penger til bydelene, bl.a. til eldreomsorg. I tillegg har de fått kompensert utgifter til lønns- og prisvekst og demografiendringer. Ti av femten bydeler i Oslo er styrt av de rød-grønne. De har ansvar for omsorgstjenesten og må nok feie for egen dør. Bydelsstatistikken viser en nedgang på 169 sykehjemsbeboere i de sosialistisk styrte bydelene fra 31. desember 2007 og ut året 2009. I samme periode har de borgerlig styrte bydelene benyttet flere plasser. De sosialistiske bydelene har i tillegg høyeste avslagsprosent på søknad om sykehjemsplass. I 2009 fikk 14,3 pst. av de som søkte om plass i de sosialistiske bydelene, avslag, mot 11,2 pst. i de borgerlig styrte bydelene. Når jeg leser aviser, får jeg inntrykk av at Oslo-budsjettet vil rasere det meste. Det er ikke sant. Det at Oslo strammer inn noe på budsjettet, betyr ikke at verden raser sammen. Det betyr at Oslos politikere sikrer gode velferdstjenester, samt handlefrihet, også i fremtiden, og det viser at det er evne til å styre byen. Det frie brukervalget i hjemmetjenesten i Oslo er en stor suksess. 22,6 pst. har selv valgt en privat leverandør siden innføringen i 2006. I 2011 får vi faktisk også på plass fritt brukervalg innen hjemmesykepleien. Oslo får dermed landets første frie brukervalg i hele hjemmetjenesten. Tilbakemeldingene er veldig gode. Når jeg leser i avisene om kutt i Oslos budsjett, kjenner jeg meg overhodet ikke igjen. Det er en overdrivelse av dimensjoner. Vi snakker faktisk om en innstramming i størrelsesordenen 0,5 pst. på et driftsbudsjett på 41 mrd. kr. Å framstille dette som en krise er ikke riktig. I Hellas er det krise. I Irland er det krise. I Oslo er det ikke krise.
Afshan Rafiq (Høyre), 2010-12-07:
De rød-grønne påstår stadig at de private helseforsikringene skaper en klassedelt helsetjeneste, og at Høyre vil gi skattefradrag for dette. Høyre vil først og fremst sørge for at alle pasienter kan få behandling ved private klinikker for statens regning. Da vil vi få slutt på at bare de rike kan hjelpe seg ut av køen, slik det har blitt under den rød-grønne regjeringen. Det er den rød-grønne regjeringen som skaper en klassedelt helsetjeneste, når stadig flere må betale behandling selv fordi den offentlige helsetjenesten svikter. Det er verdt å understreke at salget av private helseforsikringer har eksplodert under denne regjeringen. De private sykehusene melder om rekord i antall pasienter som betaler behandling selv. Hvis arbeidsgivere i tillegg vil hjelpe sine arbeidstakere med rask behandling, mener Høyre det er positivt. Jeg skjønner ikke hvorfor den rød-grønne regjeringen er så imot dette. Det viktigste er at folk blir friske, ikke at de står i en offentlig helsekø. De rød-grønne krever først inn høy skatt. Så klarer de ikke å levere helsetjenester når pasientene trenger det. På toppen av det hele sender de en skatteregning til dem som selv sørger for helsehjelpen. Dette må da være dobbelt usosialt. Det er også verdt å legge merke til at både helsekøene og ventetidene har økt i Stoltenberg-regjeringens tid. Dette viser Helsedirektoratets egne tall. Rusavhengige venter ti dager mer enn for to år siden. Det er en hån mot de 277 416 menneskene som står i helsekø – når regjeringspartiene sier at det ikke er et problem. Mennesker som står i helsekø, opplever unødvendige smerter og problemer med å mestre hverdagen og jobben. Vi mener at helsekøene er unødvendige, de er urettferdige, og de er usosiale. Vi ønsker å få folk ut av helsekøen, inn i behandling, slik at de kan bli friske så fort som mulig og få den livskvaliteten de har rett til.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2010-12-07:
Du skal se at det er to stykker som er ansatt i SSB – det er nok det som er grunnen. Helsepolitikk er blant de områdene der man både som lokal-, regional- og rikspolitiker lettest blir konfrontert med egen politikk. Det å gi gode tjenester til folk innen disse feltene, der de er som mest sårbare, er også noe av det viktigste vi gjør. Da må vi se på det lange, mangfoldige landet vårt og se hvordan man kan gi gode tjenester til alle, og gi alle en mulighet til å få tilbudet på forskjellige måter. Det at det bare er det offentlige som kan levere gode tjenester, virker som et mantra fra de rød-grønne. Jeg tror nok at alliansen stor, tung offentlig sektor og tette bånd mellom regjeringspartiene og ansatteorganisasjonene her gir seg noen merkelige utslag. Som lokalpolitiker og ordfører i en liten kommune var jeg med på en stor statlig satsing for å hjelpe unge med rus- og psykiatriproblemer. Her vil jeg vel kanskje få lov å legge til – for kanskje å dra på meg litt ros senere – at dette altså var en rød-grønn satsing, og det gikk rimelig bra. Denne satsingen måtte vi gjøre ved hjelp av en kombinasjon av offentlige og private aktører. Satsingen ble så vellykket at fylkesmannen kunne reise rundt og bruke oss som eksempel på hvordan man utøvde god lokalpolitikk og leverte gode tjenester. Jeg blir derfor litt forbauset når jeg kommer inn i denne salen og hører alle fare-ropene om det å bruke private aktører innenfor omsorgstjenestene. Etter min mening er mangfold en forutsetning for å tilby gode tjenester over hele vårt mangfoldige land. Mangfold forutsetter at man flytter makt og midler ut til dem som ser det konkrete behovet man har lokalt. Da må regjeringen se på rammevilkårene for offentlige og private. Med private må jeg få nyansere – også ideelle leverandører. Gode rammevilkår for disse næringsaktørene er anbuds- og kontraktsbetingelser som gir langsiktighet, det er skatteordninger som gir rom til investeringer, og det er et offentlig innkjøpsapparat som er så godt på innkjøp at det kan tilby innbyggerne gode tjenester, uansett hvor i landet man bor. Avslutningsvis vil jeg ta et par replikker. Først til Tove Karoline Knutsen: Hvis man skal følge hennes logikk, er det faktisk sånn at man spør et offentlig sykehjem hva det koster å være sykehjem – og så er det fasiten for disse tjenestene, uavhengig av hvor man bor, uavhengig av hvor mange som er der, uavhengig av hvor stort det er, og uavhengig av hva det skal levere. Anbudsprinsippet er viktig for at vi skal være helt sikre på at det offentlige leverer så gode tjenester som mulig for de midlene de har fått tildelt, og som de skal forvalte. Hvis det offentlige er gode innkjøpere, er det ikke så veldig nøye hvor de kjøper disse tjenestene, bare de vet hva de skal kjøpe, og får det de skal kjøpe. Så registrerer jeg at representanten Tove Karoline Knutsen gjerne bruker Oslo som eksempel på elendigheten. Jeg vil jo minne om at det er fullt mulig å gå til Tromsø og finne dårlige eksempler på offentlige tjenesteleveranser, hvis det kniper.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2010-12-07:
Jeg skal være kort. Det kan virkelig ikke være sånn at man kan avlevere fra denne talerstolen at folk fra andre politiske partier er så iskalde og så kjølige som dette. Det kan ikke være sånn at det at man vil bruke midler på at barna skal lære seg å lese i stedet for at de skal spise en mandarin, er iskaldt og hjerterått. Når det gjelder helsedebatten, kan jeg ikke veldig mye om helsepolitikken, men jeg registrerer fra oppdrettsnæringen at der er det noe som heter resistens. Man kan altså overmedisinere. Jeg tror faktisk vi nå ser eksempler på at den rød-grønne kliningen med kun offentlig sektor snart kan betegnes som resistent. Altså: Medisinen preller av, helseleverandørene tåler ikke penicillin. Penicillinet virker ikke, og vi får ikke gode tjenester.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-12-07:
Kan me ta voteringa ein gong til og klargjere voteringstemaet veldig tydeleg?
Arne L. Haugen (Arbeiderpartiet), 2010-12-07:
Jeg stemte for, men på skjermen kommer det opp at jeg har stemt mot, og det liker jeg dårlig.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
Jeg har den glede å fremme forslag på vegne av representantene Henning Skumsvoll, Oskar Jarle Grimstad og meg selv om en stortingsmelding om rikets energitilstand.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
Dette har vært en litt rar debatt, fordi posisjonen debatterer jo ikke det som opposisjonen står bak og foreslår. Da får jeg lese forslaget: «Stortinget ber regjeringen fremme forslag for Stortinget om en evaluering av regelverk og praksis for bygging av kraftlinjer, deriblant en drøfting rundt grensedragning for valg av luftspenn kontra jord- eller sjøkabel.» Vi sier altså ikke her at sånn og sånn skal det gjøres. Vi sier ikke om det skal strammes inn eller liberaliseres, vi sier ikke hvor grensedragningen skal gå, vi bare etterlyser at Stortinget får en skikkelig debatt om dette. Grunnen til at vi i forslaget ikke går inn og sier hvordan vi personlig ønsker det, er jo at vi ikke ønsker å låse debatten allerede i vår forespørsel etter en sak fra regjeringen. Dette er et svært komplisert tema, det er det ingen tvil om, og det vitner også debatten om. Derfor er det viktig at Stortinget får en grundig framleggelse av en sak på dette, så vi kan ta en god beslutning. Når vi har valgt å fremme et slikt forslag, er det nettopp ut fra erfaringene som representanten Henriksen viser til. Det er en masse debatter rundt om i landet der det skapes et inntrykk fra en del stortingsrepresentanter av at dette skal de ordne opp i. Men poenget er at en har jo nettopp vist til at Stortinget ga angivelig retningslinjene i fjor da vi behandlet nettpolitikken og nettproposisjonen til regjeringen. Så åpenbart er alle enige om at det skal være retningslinjer, men vårt spørsmål er: Er de på rett sted? For det ble ikke noen særlig debatt om retningslinjene i forrige års nettproposisjon. Da var det en debatt om at kabling skal skje på distribusjonsnivå, altså lokalt, men når det gjelder sentral- og regionalnett, så var ikke det et tema. Og stiller en spørsmål til dem som driver på de nivåene, så sier de at Stortinget ikke har gitt noen nye signaler på dette området. Når en da i denne sal påstår at Stortinget ga klarsignal i fjor, så er det i hvert fall ikke slik at noe som helst er blitt endret. Og når en ser at en har disse debattene, der en i Hordaland hevder at nå skal en kjempe for ditt og datt, samtidig som en ikke gjør noe for å endre grensedragningene – retningslinjene som Stortinget har gitt – da er det en kamp i opinionen, uten at en forplikter seg til å gripe fatt i dette på Stortinget. For de retningslinjene som NVE og Statnett har å forholde seg til, er nå engang gitt herfra, gjennom regjeringen. Ønsker en å gjøre ting på en annen måte, må det gis nye retningslinjer. Da må Stortinget få en sak, så vi kan drøfte dette – og ikke gi inntrykk av at opposisjonen her kommer med en ferdigsydd greie, at sånn og sånn skal det gjøres – «rigide regler». Det står ingenting her i det hele tatt som er rigid. Tvert imot har vi gjort det så åpent som mulig. Jeg synes det oser av vikarierende argumenter for å stemme imot dette, og ikke minst av dårlig samvittighet fra en del rød-grønne politikere fordi de ikke ønsker denne debatten i Stortinget, men ønsker å holde den skjult i regjeringsapparatet.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
Dagens debatt er en manifestasjon av et svik fra tre partier i Stortinget. Det er en debatt som reflekterer et ønske om å manipulere historien. Vi har allerede fått et eksempel. Det løftet som ble gitt til småkraftbransjen i 2004, var det en samstemmig komité som sto bak. Den komiteen som i 2003–2004 skrev merknader, viste til at olje- og energiminister Steensnæs hadde uttalt: «Jeg vil understreke at de som bygger ut kraftproduksjon nå ikke skal tape på det ved en innføring av et marked for grønne sertifikater.» Det var ingen som helst forsøk fra de rød-grønne partiene på å definere dette til kun å gjelde mikro- og minikraftverk. Det som ble gitt, var et prinsippelt løfte om at ender teknologien opp i det endelige grønne sertifikatmarkedet, skal man være inne i overgangsordningen. Nå ser vi at småkraftverk kom inn i det endelige grønne sertifikatmarkedet. Så står representanten Henriksen på talerstolen her og sier at overgangsordning, nei, den skal være i forhold til Soria Moria I-erklæringen. Det er en forskjellsbehandling. Den ene ordningen har en form for prinsipp, overgangsordningen forholder seg til en politisk erklæring som kom etter dette løftet ble gitt, men som ikke tas med inn i den endelige ordningen. Det viser at det bare var et vikarierende argument, fordi regjeringen av en eller annen grunn har funnet ut at de som faktisk har tatt en risiko og vært pionerer, skal straffes. Jeg synes det er ganske pinlig som stortingsrepresentant å oppleve at enkelte stortingsrepresentanter fra de rød-grønne partiene i avisene går ut og sier: Jeg har ikke personlig gitt dette løftet. Selv om man satt på Stortinget, og selv om man ikke på noen måte tok avstand fra den samlede komitéinnstillingen i debatten i 2004, står man nå her og sier: Jeg har ikke personlig gitt dette løftet. Man må jo kunne stole på at når et parti sier noe, og det ikke kommer fram noe annet fra enkeltpersoner i debatten, står man bak det partiene lovte i 2004. Jeg vil også vise til at daværende statssekretær i Olje- og energidepartementet Guri Størvold 3. mars 2008 skrev mail til et senterpartimedlem som skulle bygge småkraftverk, der det bl.a. sto: «Du kan ta det helt med ro. Det som er sagt fra tidligere statsråder og i stortingsmelding nr 11 om at anlegg satt i drift etter 1.1.2004 skal kunne komme inn i ordningen med grønne sertifikat hvis de ellers tilfredsstiller kravene, står fast.» Det er altså et løfte fra denne regjeringens medlemmer om at de løftene som Steensnæs ga, står fast. Så står det helt til slutt i mailen: «Håper dette var oppklarende. Og at du nå kan kjenne deg trygg på at partiet ditt fortsatt er til å stole på.» Er det et parlamentarisk uttrykk å få le etter et slikt sitat? Jeg ville bare spørre før presidenten klubber, presidenten har gjort det før med meg.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
Da skal jeg la være denne gangen. Det er åpenbart løgn – det er det vel heller ikke lov til å si – eller en luring av partimedlemmer å late som at et løfte blir opprettholdt, når man i dag åpenbart bryter det. Regjeringsmedlemmene og de rød-grønne partimedlemmene står nå her og forsvarer dette løftebruddet som om historien ikke har vært annerledes. Det var altså et enstemmig storting som i 2004 sa at alle som bygger småkraftverk, alle som bygger grønn teknologi uansett, og som blir med i en endelig sertifikatordning, skal få være med i overgangsmarkedet. Poenget er også at de rød-grønne partiene forsterker denne enigheten og faktisk fremmer forslag om dette. I 2003–2004 fremmet de forslag om at man skulle få være med i overgangsordningen hvis man ender opp i det endelige sertifikatmarkedet. Så vil rød-grønne representanter i denne debatten forsøke å påstå at det sertifikatsystemet vi i dag ender opp med, er vesentlig annerledes enn det man diskuterte i 2004. Ja, vi har stilt spørsmålet til statsråden om hvor forskjellen er, men statsråden kan ikke gi noen forklaringer på hva forskjellen er. Det at løftet var prinsipielt, er for så vidt nok, men når man prøver å gå inn på faktagrunnlaget her, ser man også at det ikke er forskjeller på det man da diskuterte, og det som regjeringen innførte. Det at regjeringen i Soria Moria I-erklæringen hadde en annen løsning som var dårligere enn den de hadde lovt før valget, er en annen skål. Poenget er at det er ikke den politikken regjeringen til slutt gjennomfører. Derfor synes jeg det er urimelig at en akkurat for småkraftverk som har blitt bygd, har en politikk som de ikke lenger står for, men fastholder den for akkurat denne gruppen. Derfor ber jeg de rød-grønne representantene som har samvittighet i forhold til hvilket løfte som ble gitt, om å støtte opposisjonens forslag. Det er å gi en erkjennelse til dem som faktisk har tatt risiko, og det handler om å sikre at når politikere snakker om behov for investeringer i grønn teknologi, vil folk stole på oss i framtiden, og ikke når det er snakk om småkraftbransjen, ikke våger å ta den risikoen likevel. Jeg tar opp det forslaget som opposisjonen står bak.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
Regjeringspartiene forsøker å frikoble overgangsordningen fra de løftene som ble gitt i 2004, for dermed å si at avgrensingen kan være slik som regjeringen selv mener den skal være. Ved å innføre en overgangsordning som skal gjelde for kraftverk fra 1. januar 2004, erkjenner de i realiteten at et løfte har blitt gitt. Da er spørsmålet hva løftet var. Løftet fra Steensnæs var følgende: «Sertifikatberettigede anlegg for elektrisitetsproduksjon med byggestart etter 1. januar 2004 vil ha en mulighet til å delta i et system for grønne sertifikater, selv om et slikt system måtte bli etablert etter dette tidspunktet.» Systemet ble åpenbart etablert etter 1. januar 2004 – om det er det ingen tvil. Spørsmålet er: Hvor i dette løftet klarer statsråden å fortolke seg fram til at det skal være en avgrensing utover at de er sertifikatberettigede? Småkraftverk over 1 MW er sertifikatberettigede etter 2012. Hva er begrunnelsen, utover at man ikke ønsker det fra regjeringen, i forhold til løftet om at de ikke skal utelates i overgangsordningen?
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
Statsrådens forrige svar til meg viser hvor dårlig sak regjeringen har, for ved å sitere meg fra 2008 bekrefter statsråden bl.a. at Fremskrittspartiet hele veien har kritisert regjeringen for å bryte løftet om at småkraftverk skal få være med i den grønne sertifikatordningen, eller i grønt støttesystem. Det var jo den generelle støtteordningen kritikken min da gikk på. I etterkant av disse sitatene har jo regjeringen snudd i sin politikk og sagt at småkraftverk skal få være med i en sertifikatordning. Ergo: Jeg oppfatter det som en seier for det jeg har kjempet for hele tiden. Denne debatten handler om overgangsordningen, altså konsekvensen av at den endelige ordningen tar inn småkraftverk. Men overgangsordningen bryter løftet og tar likevel ikke med småkraftverk, fordi løftet fra en samlet komité på Stortinget i 2004, fra statsråd Steensnæs var veldig tydelig: Alt som ender opp i den endelige ordningen, skal få være med i overgangsordningen. Vil statsråden i hvert fall være mann nok til å innrømme at han bryter løftet som komiteen, Stortinget og hans egen regjering tidligere har gitt, om at alle skal få være med i overgangsordningen som er med i …(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
En ekte mann står ved sine løfter, selv når det koster. En halv mann bryter sine løfter, men innrømmer det i alle fall. Det finnes ikke et parlamentarisk uttrykk om en mann som bryter sine løfter, bryter regjeringens løfter og etterpå benekter det. Løftet var at overgangsordningen skulle inkludere de samme kraftverk som i det endelige systemet. Det var det prinsipielle løftet som ble avgitt. Statsråden prøver å unnslippe med å vise til gamle spørsmål fra meg og mine kolleger, der vi har kritisert regjeringen for å ønske å ha en endelig ordning som ikke har med alle småkraftverk, fordi regjeringen i Soria Moria-erklæringen ekskluderte småkraftverk fra det grønne sertifikatmarkedet. Der var det en politisk uenighet mellom regjeringen og Fremskrittspartiet i forrige periode om hvor det endelige nivået skulle ligge. Det er det ingen tvil om. Nettopp derfor prøvde vi å presse regjeringen til å heve dette nivået. Vi visste at det ville være en fornuftig energipolitikk, og det ville kanskje parkere SVs motstand mot småkraftverk. Men det at vi er politisk uenige om hvor nivået for det endelige systemet skal ligge, endrer ikke det faktum at det prinsipielle løftet som ligger til grunn, skal tas vare på. Hadde regjeringen stått fast på Soria Moria I-erklæringen og sagt: Den endelige ordningen blir på 1 MW, og da skal overgangsordningen også være på 1 MW. Da hadde jeg respektert det. Jeg hadde sannsynligvis vært ganske sur fordi nivået hadde ligget så lavt, men det handler om politikk. Det å stå inne for et løfte som er gitt, handler om noe helt annet. Det handler om ære, om å være troverdig og å kunne inngi tillit. Den hederligheten som politikere skal ha, som ikke minst regjeringen skal ha, også når et enstemmig storting sier det, ser vi ikke i denne saken. En prøver nå med vikarierende argument å late som om det ikke er en sammenheng mellom det løftet som ble gitt, og det saken handler om. Denne saken handler om at en i 2003 så at pratet i Stortinget om å få til et grønt sertifikatmarked gjorde at småkraftprodusenter – spesielt småkraftprodusenter – la sine prosjekt på is i påvente av systemet. Nettopp fordi dette handler om småkraftprodusenter – jeg håper at Snorre Serigstad Valen lytter – gikk daværende statsråd Steensnæs ut med det løftet. Det var direkte myntet på småkraftprodusentene. Derfor er det så viktig at vi også ivaretar løftet når småkraftprodusentene har gjort det de ble forespeilet: Invester nå, så skal dere få være med i ordningen når den kommer. Alternativt kunne vi sagt: Nei, inntil vi vet hva det blir, blir det ingen løfter om overgangsordninger heller. Hva hadde da resultatet blitt? Resultatet hadde blitt at de fleste av småkraftprosjektene hadde blitt lagt på is. Vi hadde gått glipp av den strømmen de ville ha produsert fram til 2012. Det hadde ikke vært fornuftig energipolitikk. Men kostnaden fra 2012 hadde vært den samme som om vi hadde inkludert disse i overgangsordningen, for da ville prosjektene kommet. Derfor er det ingen penger å spare på dette, og det er mye ære å tjene på å snu fra regjeringens side.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
Forrige sak om småkraftpolitikk vitner om behovet for å ha langsiktighet og forpliktelser i det en gjør. I sitt innlegg nå henviste statsråden til en mengde prosesser som bl.a. foregår i NVE. Det er prosesser som jeg synes er bra og viktige. Og så har jeg registrert i denne debatten at SV har latt være å ta ordet. Det oppfatter jeg som svært positivt i denne sammenheng. Spørsmålet er likevel: Vil alle disse prosessene og arbeidet som skjer internt i regjeringen, på noen måte bli forelagt Stortinget, for å få både drøftelser og ikke minst forsøk på et bredt kompromiss om vannkraftsatsing framover, slik at det kan være rammebetingelser som vedvarer på tvers av eventuelle og sannsynlige regjeringsskifter?
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
Statsråden og undertegnede er nok offensive på hvor mye resultater regjeringen har å skryte av sett i forhold til hva en alternativ regjering kunne levert. Min påstand er jo at dagens opposisjon ville levert større resultater enn statsrådens regjering, selv om det blir en litt hypotetisk debatt. Samtidig registrerer jeg at statsråden pleier å være offensiv på at de har tatt i bruk mer gass i Norge, selv om det ikke er rensing. Statsråden pleier å være offensiv på at de har tildelt flere letelisenser til oljeboring enn forrige regjering, og at de har vært mer offensiv på vannkraft enn forrige regjering. Alt dette er saker som SV i opposisjon har vært fullstendig imot at en skulle være offensiv på. Spørsmålet er da: Er statsråden fornøyd med at SV i posisjon har blitt en fornøyd liten pusekatt i sine spørsmål til regjeringen om hva en har oppnådd og vært offensiv på?
Olemic Thommessen (Høyre), 2010-06-03:
På vegne av representantene Ib Thomsen, Jan Tore Sanner, Dagrun Eriksen, Trine Skei Grande og meg selv vil jeg fremsette forslag om utvidelse av ordningen for skattefradrag for gaver til frivillige organisasjoner.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
På vegne av representantene Bård Hoksrud, Jan-Henrik Fredriksen, Ingebjørg Godskesen og meg selv har jeg fornøyelsen av å sette frem representantforslag om endringer i beregningsmetode for samfunnsmessig nytte av investeringer i vei og jernbane.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2010-06-03:
På vegne av representantene Svein Harberg, Henning Warloe, Erna Solberg, Ine M. Eriksen Søreide, Frank Bakke Jensen, Ingjerd Schou og meg selv har jeg gleden av å sette fram et representantforslag om rett og plikt til etter- og videreutdanning for lærere og mer fleksible studietilbud.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
Først og fremst vil jeg takke statsråden for svaret, men dessverre svarer ikke statsråden på de utfordringene jeg gir i min interpellasjon. For det første: Når vil Statkraft kunne få svar på sin forespørsel? Jeg sa ikke i mitt innlegg – det kan statsråden selv gå tilbake og sjekke i referatet fra min innledning her – at man ikke snakker med Statkraft, og jeg har heller ikke sagt at Statkraft ikke har hørt fra staten. Jeg sa følgende: De har ikke fått svar på sin forespørsel. Det er noe helt annet. Den forespørselen ble sendt 4. februar 2009 til daværende nærings- og handelsminister Sylvia Brustad. Den har man ikke fått svar på. Så vil jeg rette opp en feil i mitt innlegg; det hadde kanskje vært greit å bruke brillene da jeg sa det. Det er 28 mrd. kr man har hentet ut fra selskapet, og ikke 29 mrd. kr. Sånn sett ser det kanskje litt bedre ut for enkelte. Jeg vil henvise til en artikkel bl.a. i Dagens Næringsliv lørdag 22. mai 2010. Der uttaler Statkrafts konsernsjef følgende når det gjelder denne saken: «Det ligger i sakens natur at vi er nødt til å legge ting til side, og at vi går glipp av muligheter, i påvente av en avklaring.» Dette kommer fra konsernsjefen. Vi har sett en rekke forskjellige eksempler der man nettopp sier at man snart må få en avklaring. Det er uholdbart at man ikke får vite hva man har å forholde seg til. Jeg må si at jeg setter et spørsmålstegn ved hvorfor saksgangen her er så treg i departementet. Når Hydro nå, der staten er deleier, kommer og ber om en kapitaltilførsel fordi de skal gjøre et oppkjøp i Brasil – det gjelder fra statens side 4,4 mrd. kr – kommer det veldig kjapt en proposisjon til Stortinget om den kapitaltilførselen. Da SAS var ille ute her for en stund siden – ikke at det har gått over, det har skjedd to ganger på rad, med to års mellomrom – var det ingen problem for staten som minoritetseier med 14 pst. å komme til Stortinget og be om milliardbeløp totalt til det selskapet, for å tilføre egenkapital. Men når et lønnsomt selskap som Statkraft ønsker å be om en kapitaltilførsel for å kunne fortsette å foreta lønnsomme investeringer – som vil gjøre at også næringsministeren og andre i dette landet vil kunne høste av framtidige inntekter fra utbytte fra disse selskapene – ja, da skal man altså bruke mer enn 16 måneder på å svare. Jeg håper statsråden kan være litt mer konkret i sitt svar, knyttet til når Statkraft vil få svar på forespørselen sin. Jeg skjønner godt at statsråden har jevnlig kontakt, men det hjelper ikke, hvis man ikke får svar på det spørsmålet man faktisk har stilt.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
Først av alt, takk for en god debatt. Men jeg må få lov til å si at det har nærmet seg et norgesmesterskap i vikarierende argumenter. Når du hører representanten fra Sosialistisk Venstreparti forklare hvorfor dette må ta tid, og at Statkraft kanskje må se på sin portefølje, eller når representanten Heggø fra Arbeiderpartiet nærmest prøver å skape et inntrykk av at Fremskrittspartiet ønsker å transportere fossefall fra Norge til utlandet, begynner det å bli relativt merkelig. Så vidt jeg vet, har Norge solgt seg ned i bl.a. Telenor – apropos det å få inn privateiere. Så vidt jeg vet, går det fortsatt an å ringe i Norge, selv om Telenor er et delvis privatisert selskap. Så vidt jeg vet, driver Statoil fortsatt sin virksomhet i henhold til det staten ønsker, til tross for at man har solgt seg ned i selskapet. Man må ikke bare bruke vikarierende argumenter her, men prøve å se på den faktiske interpellasjonsteksten og hva jeg stiller spørsmål om. Jeg stiller spørsmål om følgende: Når kan Statkraft få et svar på sin forespørsel? Jeg har ikke sagt noe om hvor mye egenkapitaltilførsel som bør komme til selskapet, men jeg har sagt at staten som eier må i hvert fall kunne gi et svar til en av Norges største og viktigste bedrifter innenfor fornybar energi. Det er jo det profesjonelle eierskapet det dreier seg om. Når representanten Terje Aasland henviser til SAS-saken, er ikke den saken noe kroneksempel på glitrende eierskap fra statens side. Nei, SAS er jo et selskap som har turet godt framover, der vi flere ganger har fått nye forespørsler om å tilføre ny kapital fordi man i selskapet ikke har lyktes med omstillingsprosessene. Ellers stiller jeg meg fullt ut bak det bl.a. representanten Svein Flåtten henviste til. Ja, vi må kunne se på kapitalsituasjonen for Statkraft også på andre måter. Derfor framstilte jeg i mitt innlegg en rekke forskjellige måter man kan gjøre det på, hvis det er det man ønsker. Men problemet er at selv om statsråden sier at de snakker med Statkraft, kan det se ut som om det er forskjellige signaler som kommer – ikke minst når budskapet som statsråden sender, kanskje ikke blir mottatt på den måten statsråden ønsker. For selskapet selv sier jo at de mest sannsynlig ikke har gått inn i en del prosjekter som følge av at man mangler en avklaring. Det er jo avklaringen som nå må komme. Det er ingen vesentlig forskjell mellom situasjonen knyttet til Hydros oppkjøp av Vale S.A. og den situasjonen som Statkraft faktisk står oppe i. Begge to ønsker og trenger en avklaring, og det minste staten kan gjøre, er å bruke kortere tid og gi styret sitt svar på forespørselen.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2010-06-03:
Sist jeg sjekket, var det heller ingen jubel den gang vi kom til Stortinget med SAS-emisjonen. Så om vi gjør det ene eller det andre, er det altså den samme kritikken – enten er vi for handlekraftige og kommer for raskt med emisjonsforslag og kapitaltilførsel, eller så er det altså for seint. Det er ikke sånn at disse pengene som eventuelt skal settes inn i Statkraft, i dag ikke gir avkastning. Hvis staten skal sette milliarder inn i Statkraft, må det tas fra statens kapitalbeholdning, og den kan jeg forsikre om at forvaltes på best mulig måte for at den kontinuerlig skal gi avkastning. Spørsmålet er da om den gir bedre avkastning eller mer strategisk viktige posisjoner gjennom å bli plassert i Statkraft enn andre steder. Det er den vurderingen vi gjør. Det forslaget som er kommet fra styret til Statkraft om en langsiktig strategi for utvikling av selskapet, er ganske forskjellig fra f.eks. Hydros oppkjøp i Brasil, som er en konkret sammenslåing og et oppkjøp av et gruveselskap og av gruveressurser i Brasil. Det er også veldig forskjellig i forhold til SAS, som var i en akutt situasjon når det gjaldt å betjene sine lån og å ha en egenkapitalsituasjon som var holdbar for driften av selskapet. Vi skal gi svar til Statkraft når vi har ferdigbehandlet saken, og når vi føler oss rede til å si om den strategien styret i Statkraft har valgt, er en strategi som vi som eier mener det er riktig å skyte kapital inn i.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2010-06-03:
Jeg tror jeg ga svaret også i mitt forrige innlegg. Vi kommer til å gi Statkraft svar når vi har bestemt oss. Vi har bestemt oss når vi har gjort disse analysene grundig nok, og når vi vet om disse milliardene er best plassert slik Statkraft vil, eller ei. Det er jo virkelig slik at ethvert selskap har til enhver tid prosjekter – investeringsmuligheter – som egenkapitalen eller situasjonen i selskapet tilsier at man ikke kan gjennomføre. Det er en ordinær situasjon i alle selskaper at man vurderer ulike investeringsmuligheter. Noen finner man særdeles lønnsomme, noen skaffer man seg kapital til å gjennomføre, og andre er ikke gjennomførbare selv om de kanskje er lønnsomme. Dette er en normal situasjon. Det er ikke slik at fordi Statkraft har investeringsplaner, så må de få milliarder av fellesskapet. Dette må gjennom en vurdering som vi som eier må ta. Jeg kommer ikke til å være den statsråden som kaster milliarder etter de selskapene som ber om det, og risikerer å spille med statens penger, eller med fellesskapets penger. Jeg ble av en av Fremskrittspartiets talsmenn her karakterisert som å stå for en beinhard kapitalistpolitikk. Jeg vet ikke om det var en kompliment, eller om det var kritikk. Men jeg kommer i hvert fall til å være like beinhard på lønnsomhetsvurderinger og ansvarlighet i plasseringen av pengene som om det var våre egne private penger vi investerte. For det er våre egne penger. Dette er fellesskapets penger. Hver krone vi eventuelt tuller bort på feilinvesteringer, er en krone mindre brukt på helse, omsorg, skole, veier, politi og alle de andre tingene som Fremskrittspartiet er svært ivrig på å bruke penger til. Det samme ville det vært om vi hadde solgt dette selskapet eller solgt oss ned. I porteføljen til Statkraft befinner det seg et selskap som heter Trondheim Energiverk. Det sørget Fremskrittspartiet og Høyre for å selge den gangen de styrte Trondheim by. Der har Trondheim bys befolkning tapt 5–6 mrd. kr bare på den verdiøkningen som har vært av det selskapet siden det salget. Den type politikk kommer ikke denne regjeringen til å stå for. Vi skal ta vare på folks penger på en mye bedre måte. Hvis det er god kapitalforvaltning, god kapitalisme eller å være en god kapitaleier – så gjerne for meg!
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2010-06-03:
Som handels- og næringsministeren òg påpeika, har regjeringa ei bevisst haldning til den strategiske utviklinga i dei selskapa der staten er eigar, og til korleis selskapa er kapitaliserte. Eg vil òg visa til at regjeringa har vist at ho har både vilje og evne til å bidra aktivt til å utvikla selskapa vidare når ein finn dette formålstenleg. Regjeringa vil fortsetja med å vera ein profesjonell eigar og å føra ein aktiv eigarskapspolitikk, og både selskapslovgivinga og allment aksepterte eigarstyringsprinsipp gjev rom for dette i dag. Ein hovudgrunn til at staten framleis vil vera ein stor eigar, er den viktige rolla mange selskap med statlege eigardelar har i Noreg. Staten vil derfor ha eit langsiktig perspektiv på eigarskapen sin og som aksjonær bidra til selskapa sin langsiktige vekst og deira industrielle utvikling. Berre dersom selskapa er konkurransedyktige over tid, kan dei vidareføra og vidareutvikla rolla i norsk økonomi og samfunn. Staten må derfor fremja ei langsiktig verdiskaping i selskapa ein er eigar i. Selskapa som skal vera konkurransedyktige over tid, må ta vare på omsyn som går lenger enn kortsiktig profittmaksimering. Men også i ein aktiv eigarskapspolitikk vil staten på vanleg måte stilla marknadsmessige krav til avkasting og utbytte, slik at ein byggjer opp under selskapa si langsiktige verdimaksimering og industrielle utvikling. Vi har mange eksempel på at statleg eigarskap er særs vellukka, f.eks. Hydro og Telenor. Desse selskapa er i front på sine område, og har gjeve kompetansearbeidsplassar til heile Noreg. Samtidig er dei viktige internasjonale aktørar. Der staten er medeigar, vil eg påpeika at det er viktig at selskapa investerer tilstrekkeleg i så vel forsking og utvikling som i kompetanseutvikling av arbeidskrafta. Ein aktiv eigarskapspolitikk inneber at staten formulerer klåre forventningar også på desse områda, og at dette vert kommunisert ope til selskapa. Også høge etiske standardar i alle forhold er viktig for å oppretthalda selskapa sine verdiar og deira legitimitet. Dette gjev ein vesentleg tilleggsdimensjon utover dei alminnelege bedriftsøkonomiske krava til avkasting og utbytte, og det understøttar målet om ei langsiktig verdiskaping og god industriell utvikling. Eg meiner staten oppfyller desse krava som eg her har omtalt. Statkraft forvaltar vesentlege fellesskapsressursar som det er ønskeleg skal koma heile det norske samfunnet til gode. Mellom anna forvaltar dei all heimfallen kraft. Denne krafta hadde ikkje kome Statkraft og det norske folket til gode hadde Framstegspartiet og Høgre vunne fram og fått avskaffa heimfallsordninga. Som ministeren påpeika, er ikkje strategien og kapitalbehovet til Statkraft ferdighandsama. Eg er samd med ministeren i at det er fornuftig å bruka den tida ein treng for å ta ei avgjerd, basert på grundige vurderingar av dei aktuelle problemstillingane som ligg føre. Dette er fellesskapen sine pengar, som vi må vera sikre på vert riktig brukte.
Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
Styreleiaren i Statkraft gav på First sitt energiseminar i førgårs deltakarane ein flott presentasjon av eit selskap som er størst i Europa innanfor fornybar energi. Statkraft er produsent, og utviklar vasskraft, vindkraft, gasskraft, solkraft, biokraft og fjernvarme. Med andre ord leverer dette selskapet miljøenergi som er etterspurd av nærmast alle i desse dagar. Spørsmålet som naturleg dukkar opp då, er kvifor regjeringa, som har teke mål av seg til å ha dei mest ambisiøse miljø- og klimamåla i verda, ikkje støttar opp om sitt eige selskap og gjer dei i stand til å realisere store energi- og miljøprosjekt som no står på vent. Statkraft har store ambisjonar og planlegg eit investeringsprogram på om lag 90 mrd. kr fram mot 2015. Det er derfor Statkraft søkte eigaren sin i februar 2009 om utvida eigenkapital for å kunne realisere dei planlagde prosjekta. Hittil har ikkje selskapet fått såpass som eit svar, og det blir antyda at det kan gå 18 månader frå førespurnaden til svaret blir gitt. Dette er ikkje god forvalting av eit svært verdifullt selskap for landet. Nei, i staden oppfører regjeringa seg som den råaste kapitalisten og profitøren, og tømmer selskapet for kapital gjennom ein utbyttepolitikk som knapt har sett sin like. Og Statkraft har verkeleg levert. Med ei årleg avkasting på 14 pst. frå 1992 til 2010 utkonkurrerer dette selskapet totalt både norsk børs og internasjonale børsar. Men når selskapet må gi eigaren sin – altså staten – eit utbytte av resultatet på frå 76 pst. som det lågaste, i 2004, til 133 pst. i 2008, seier det seg sjølv at sjølvfinansieringsevna er frårøva selskapet av grådige eigarar – altså 35 mrd. kr frå 2004 til og med 2009. Dette er svært imponerande og står i sterk kontrast til ein eigar som ikkje eingong klarer å manne seg opp til å gi eit svar på om det er mogleg å styrkje eigenkapitalen. Det er direkte pinleg, spesielt på bakgrunn av at Arbeidarpartiet stemde for ein utbyttepolitikk i samband med eit Dokument nr. 8-forslag i perioden 2003–2004 som hadde som mål å behandle statlege selskap på linje med næringslivet elles når det gjeld utbyttepolitikk. Har Arbeidarpartiet òg i denne saka skifta politikk? Kanskje burde Arbeidarpartiet ta mål av seg til å få på plass ein handlingsregel for utbytte frå statleg åtte selskap i samsvar med argumentasjonen same parti har når det gjeld oljefondet. 3 400 medarbeidarar i Statkraft, med verksemder i over 20 land, fortener ein meir føreseieleg eigar enn det dei har opplevd så langt. Dette gir ikkje god industriell utvikling for selskapet, slik eigarskapsmeldinga legg til grunn.
Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
Som fleire innlegg i denne salen i dag har vist, er dette ein debatt som har blitt teke opp igjen gong på gong. Det har også blitt fremma fleire Dokument nr. 8-forslag om same sak, der ein etterlyser ei avklaring. Representanten Serigstad Valen viser også til gjentekne debattar om dette temaet i salen. Ser ikkje statsråden at ei meir føreseieleg ramme rundt nettopp denne type utbyggingar ville ha gitt meir føreseielegheit, vore tenleg, og gitt ei raskare avklaring i nettopp denne typen utbyggingar, som tek altfor lang tid, noko vi ser bl.a. når det gjeld Fardal–Ørskog-utbygginga, som eit eksempel?
Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
Staten må vere ein påliteleg og stabil medspelar og må vere villig til å bere delar av den økonomiske risikoen når ei bestemt utvikling er ønskt. Slik er det dessverre ikkje i denne saka, og mange føler seg lurte opp i stry av storting og regjering. Denne saka bidreg på same måte som biodieselsaka til å redusere tilliten mellom myndigheiter og investorar, spesielt innan grøn teknologi. Denne tilliten har lege til grunn når mange enkeltpersonar og bedrifter har investert i småkraftverk etter 2004, og mange har stolt på at haldninga til eit samrøystes storting ville bli følgt. I staden ser vi no at den raud-grøne regjeringa spring frå sitt ansvar, og ei rekkje enkeltpersonar og bedrifter som har gjort store investeringar og teke betydeleg økonomisk risiko for å byggje ut fornybar energi, har med andre ord gjort det eit samla storting bad dei om. Dei som satsa og tok mest risiko, blei straffa. Og regjeringas overgangsordning premierer ikkje føregangsmenn, entreprenørskap eller utvikling, men atterhald og dei som sit på gjerdet. Framstegspartiet meiner dette er svært uheldig, jf. dåverande olje- og energiminister Einar Steensnæs, som uttalte: «Jeg vil understreke at de som bygger ut kraftproduksjon nå ikke skal tape på det ved en innføring av et marked for grønne sertifikater.» Klarare kan det ikkje seiast; det la føringar for at svært mange satsa på denne grøne teknologien. I tillegg uttalte ein samla energi- og miljøkomité at alle som investerer i teknologiar som blir tilkjende grøne sertifikat, skal få vere med i overgangsordninga, og ingen antyda nokon avgrensingar. Dette er å halde ein heil bransje for narr. Dåverande statssekretær Guri Størvold i Olje- og energidepartementet sa m.a. til senterpartimedlem Egil Berge vedrørande småkraft og grøne sertifikat at du skal «kjenne deg trygg på at partiet ditt fortsatt er til å stole på». Senterpartiet, spesielt, står igjen fullstendig frårøva alt truverde i denne saka, som naturlegvis er viktig for distrikta, samtidig som vi politikarar har fått eit svekt omdømme. Dette blir òg understreka av alle dei småkraftverka det gjeld. Dei karakteriserer det som eit løftebrot at dei raud-grøne partia stemmer ned dette forslaget frå opposisjonen. Av dei 185 kraftverka som er bygde etter 2004, er det med regjeringa sitt opplegg berre 35 som får vere med på sertifikatmarknaden. Og for dei som har investert i småkraftverk, i trua på at dei ville få vere med i denne støtteordninga, er dette svært alvorleg. Dette er grunneigarar i distrikta som har gjort store investeringar og teke opp store lån, i trua på at politikarane er til å stole på. Det har dei ikkje vore i denne saka.
Alf Egil Holmelid (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-03:
Statkraft er eit viktig selskap, og det er ein viktig reiskap for den norske staten. Selskapet sikrar staten og fellesskapen kontroll over naturressursar og store naturverdiar i form av naturmiljø. Selskapet har også ein viktig funksjon i industriell samanheng. Selskapet er eit av dei selskapa som har tung industriell kompetanse. Dei gjer ting som skaper underleverandørar, og dermed er dei med på å halde oppe ein industriell kompetanse i industrisektoren som Noreg er heilt avhengig av viss vi skal vidareutvikle den industrielle tradisjonen vi har. Det som i tillegg er viktig med Statkraft, er at den energiindustrielle kompetansen dei har, har dei i tide gått over til også å bruke på ny fornybar energi, miljøvennlege energiformer, og det er ei utvikling som er veldig viktig for Noreg. Vi treng ei industriell utvikling der store, tunge selskap kan bidra til at skogen av underleverandørar gradvis går over i ein grøn teknologi som skal erstatte den svarte teknologien som vi byggjer altfor mykje på i dag. Difor er det veldig viktig at Statkraft har gode, skikkelege rammevilkår. Men så er det også sånn at i eigarskapsmeldinga står det at Statkraft skal bidra til å sikre at avkastinga av naturressursane i samfunnet vårt kjem fellesskapen til gode. Avkastinga av naturressursane er ikkje berre eit resultat av kompetanseselskapet. Avkasting av naturressursar er fellesskapen sin eigedom, det er grunnrente som det selskapet har fått lov til å disponere. Dei har disponert det godt, men uansett er det resultat av fellesskapen sine verdiar, som må brukast inn i fellesskapen. Det er heilt legitimt at staten tek dei verdiane som kjem av norske naturressursar, og bruker dei til å byggje samfunnet, byggje kompetanse, byggje utdanningssystem som gjer at Statkraft også i neste generasjon kan få høgt kompetente ingeniørar, økonomar og miljøekspertar. Difor er det veldig viktig at vi har ein brei debatt om balansen mellom industriell utvikling og samfunnsutvikling når vi skal disponere verdiane som naturressursane i Noreg har lagt grunnlaget for. For Sosialistisk Venstreparti er det viktig å styrkje den statlege eigarskapen, slik at vi har moglegheit for å diskutere balansen mellom den industrielle utviklinga og samfunnsutviklinga. Dersom Framstegspartiet hadde hatt makta, hadde vi ikkje hatt ein statleg eigarskap som vi kunne ha hatt denne typen diskusjon om her i denne salen. Difor er det interessant at den typen samfunnsutvikling som Framstegspartiet er imot, er dei mest opptekne av å kritisere når andre tek ansvaret for henne. Elles er det litt interessant, synest eg, at Høgre har ei anna tilnærming enn Framstegspartiet, der dei stiller ein del utfordringar til selskapet, f.eks. resonnementet som går på om gass i Tyskland nødvendigvis er det optimale av alle dei disposisjonane Statkraft har gått inn i. Det er ein spennande diskusjon.
Irene Lange Nordahl (Senterpartiet), 2010-06-03:
Innledningsvis vil jeg vise til at den rød-grønne regjeringen har solide ambisjoner i energipolitikken. Dette knytter seg til økt kraftproduksjon, forsyningssikkerhet, ny fornybar energi og opprusting av infrastruktur. Jeg viser også til det utfyllende svaret som statsråden ga interpellanten. Interpellanten peker på at Statkraft og Statnett har henvendt seg til regjeringen med ønske om å styrke egenkapitalen i selskapet. I svaret viste statsråden til at regjeringen ikke har ferdigbehandlet Statkrafts strategi og tilhørende kapitalbehov. Dette knytter seg til at Statkrafts kapitalsøknad reiser omfattende spørsmål om Statkrafts rolle både i Norge og i utlandet. I tillegg har saken betydelige økonomiske konsekvenser for staten som eier. Statkraft forvalter betydelige fellesskapsressurser som det er ønskelig kommer hele det norske samfunnet til gode. Jeg vil videre vise til at Statkraft er Europas ledende fornybarselskap og en døråpner i internasjonale markeder med høy forventet vekst i fornybar energi, noe som gir store muligheter for den norske kraftklyngen. Statkraft finansierer og bidrar til forskning om miljøvennlig energi innen vannkraft, bioenergi, havenergi og gasskraft. Statkraft er også en pådriver i Norges voksende klynge innen energi og miljø. Fornybar energi vil være et stort vekstområde i årene framover og avgjørende for å møte klimautfordringene. Fornybar energi representerer i tillegg store industrielle muligheter for norsk næringsliv. Statsråden viste til i sitt svar at regjeringen har et bevisst forhold til den strategiske utviklingen i de selskapene staten er eier i. Regjeringen har gjennom å ta del i konkrete eierdisposisjoner vist at den har vilje og evne til å bidra aktivt til å utvikle selskapene videre, når forutsetningene for å gjøre dette er til stede. Imidlertid er det ingen motsetning mellom det å være en aktiv og konstruktiv eier og det å gjøre grundige og tidkrevende vurderinger av de aktuelle problemstillinger som foreligger, som i tilfellet Statkraft.