trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2000-11-28:
Ikke bare sjøfolk, som ikke kan flagge ut, og deres rederier berøres av forverrede konkurranseforhold. Med betydelig tap av sjømannsarbeidsplasser og en sannsynlig utflagging vil hovedkomponentene i det maritime kluster gå tapt, og det sysselsetter i dag ca. 70 000 arbeidstakere. Flere talere både fra Arbeiderpartiet og sentrumspartiene har i løpet av denne debatten fremhevet at budsjettforliket er et bidrag til å trygge arbeidsplasser. Det er nok riktig når det gjelder offentlige arbeidsplasser, men svært mange arbeidsplasser i privat sektor balanserer på en tynn linje mellom røde og svarte regnskapstall, og dette forsterkes ved dette budsjettet. Er det slik at sentrum og Arbeiderpartiet på denne måten vil frigi arbeidskraft til bruk i offentlig sektor? Da må jeg få minne om at arbeidskraft er levende mennesker med ulike evner, anlegg og interesser, og med høyst ulike forutsetninger for yrkesvalg. Og det grunnleggende for det gode liv, ja, det er muligheten for å arbeide med noe en har anlegg og interesse for. Når yrkesperspektivet smalner, vil stadig flere falle utenfor. Er dette en utvikling som denne regjeringen ønsker? Tidligere statsråd Restad fikk den 24. mars 1999 et bekymringsspørsmål fra Arbeiderpartiet om ledigheten i verftsindustrien. Det ble besvart med at isolert sett var ikke dette så negativt, for det var stor mangel på ledige hender i omsorgsyrkene. Oppfølgingsspørsmålet var da om statsråden ville sørge for at det ble lagt inn tilstrekkelige midler til omskolering i rammene ved revidering av budsjettet. Er det fortsatt slik man tenker i Arbeiderpartiet og de samarbeidende partier? Skal sjøfolk og de 75 000 andre som i dag arbeider med maritime næringer, sammen med alle de andre i konkurranseutsatte næringer som nå får betydelige problemer, settes på skolebenken for å bli sykepleiere og omsorgsarbeidere? Er det blant disse samarbeidspartiene i det hele tatt noen vilje til å gi konkurranseutsatte næringer levelige rammer, og heller satse på at mangel på arbeidskraft i andre sektorer møtes med adgang til friere rekruttering av dertil fagutdannet utenlandsk arbeidskraft? Vil Regjeringen følge opp utfordringen som er kommet fra Høyre? Vil Regjeringen og samarbeidspartiene sørge for at konkurranseutsatt næringsliv fortsatt skal være liv laga i Norge, eller er det bare når nasjonalt eierskap er statlig, at det er interessant, for Regjeringen har jo sagt i budsjettproposisjonen at vi trenger langsiktig norsk eierskap? Vi trenger også langsiktig privat norsk eierskap. Vil Regjeringen og samarbeidspartiene følge opp dette?
Tor Nymo (Senterpartiet), 2000-11-28:
Det budsjettet vi skal votere over her i kveld, er et budsjett Senterpartiet har god grunn til å være tilfreds med. Jeg kommer fra en landsdel der Regjeringens budsjettforslag ble møtt med sterke protester. Det står i sterk kontrast til den nærmest panegyriske omtalen av Regjeringens budsjettforslag som er kommet til uttrykk fra flere av Arbeiderpartiets talere i denne debatten. Statsministeren brukte f.eks. i sitt innlegg uttrykket som «tidenes satsing på norske kommuner» og tidenes satsing på norsk eldreomsorg osv. Det må han gjerne mene. Men det står i sterk kontrast til den oppfatning hans partifeller har, bl.a. i mitt fylke Troms. Arbeiderpartiordføreren i Balsfjord er f.eks. så fortvilt over den økonomiske situasjonen i kommunen at han offentlig har gått ut og nærmest bedt om at kommunen blir stilt under administrasjon. Det er altså flere enn Senterpartiet som har sett behovet for å styrke kommuneøkonomien. Kommunene kan nå glede seg over at de neste år får 1,2 milliarder kr mer enn det arbeiderpartiregjeringen foreslo i oktober. Senterpartiet gikk inn i budsjettforhandlingene med fem hovedkrav: halv moms på matvarer, rettferdig fordeling bl.a. gjennom skatt på aksjeutbytte, styrking av kommunenes inntekter, mer midler til samferdselsinvesteringer og økt satsing på kultur. Vi har i budsjettopplegget fått gjennomslag på alle disse områdene. Halv moms på matvarer er god fordelingspolitikk fordi det er barnefamiliene i lavinntektsgruppene som tjener mest, om lag 4 500 kr pr. år, på en slik omlegging. Gjennom en økning i overføringene til kommunesektoren på 1,25 milliarder kr bidrar budsjettforliket til å sikre kommunale tjenester som barnehageplasser, skoletilbud og helse- og omsorgstjenester. Senterpartiet hadde ønsket en sterkere satsing på kommunene gjennom en gjeldsletteordning, som ville bedret kommunenes økonomi med 2 milliarder kr i 2001. Dette ville ikke Arbeiderpartiet være med på. Senterpartiet er fornøyd med at arbeidsplasser reddes ved at arbeiderpartiregjeringens forslag til konjunkturavgift og økt elavgift for industrien er fjernet, samt at det ble flertall for å fjerne moms på reiseliv. Samlet sett er dette et budsjettopplegg som er godt for landet, og som bidrar til å dempe presset i retning av ytterligere renteøkninger.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2000-11-28:
Representanter fra mellompartiene og regjeringspartiet har brukt disse to dagene på mer eller mindre å prøve å stigmatisere Høyre ved å fremsette påstander om at det man legger frem i sitt alternative statsbudsjett, har karakteren av å være usosialt. Av dem som har gått lengst, er faktisk landets statsminister, og i tillegg lederen av Kristelig Folkeparti. Det merkelige er at man tar i bruk ord som beskriver Høyres kutt i sykelønnsordningen, som et forhold som gjør at partiet nærmest er uspiselig som samarbeidspartner. Statsministeren bruker uttrykk som at Høyre står bak kalde tall. Han sier at Høyre foreslår usosiale kutt. Dette illustrerer på mange måter at man velger å resignere i forhold til det som skjer i utviklingen innenfor norsk sykelønn. Det statlige bidraget neste år for å holde tritt med utviklingen innenfor den ukontrollerte økningen i sykefravær vil utgjøre 25 milliarder kr. Samme andelen må privat sektor utbetale. Økningen i kostnad fra i år til neste år vil på statens hånd alene komme på 5 milliarder kr. Høyre inntar samme standpunkt som Kristelig Folkeparti har hatt, og nå velger jeg å sitere fra Kristelig Folkepartis handlingsprogram: «Kristelig Folkeparti går inn for justering av sykelønnsordningen ved innføring av 2 karensdager og reduksjon av sykelønnen til 90 % av full lønn.» Det er altså det Høyre tillater seg å foreslå. Men det blir fra de samme aktørene kalt «usosialt», og det blir kalt «kalde tall». Når vi er inne på begrep som «kalde tall», vil jeg peke på at det er representanter og ledere fra disse partier som står bak den største sykehuskø vi har hatt i landet gjennom tidene. Vi har 290 000 personer i sykehuskø. Vi har en gigantisk kø innenfor psykiatrien, og verst stilt er faktisk de mange kreftpasienter som må vente på behandling, bl.a. innenfor lindrende stråleterapi. Det norske sykefravær utgjør i år et nivå som tilsvarer 200 000 årsverk. Når Høyre tillater seg å foreslå å gjøre noe med situasjonen, og faktisk står for en politikk som er den samme som Kristelig Folkeparti bl.a. står for, blir man presentert i dette forum som å stå bak kalde tall og for en utilnærmelig politikk. Mer kan det ikke snus på hodet i denne debatten. Jeg hadde håpet at man skulle bli fritatt for denne type stigmatisering i finansdebatten.
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 2000-11-28:
Når jeg på tampen av denne viktige debatten finner grunn til å ta et 3-minuttsinnlegg, er det for å uttrykke ønsket om at samarbeid mellom Arbeiderpartiet og sentrum må bli mer stabilt og i neste omgang mer formalisert. Den aller viktigste grunnen til at samarbeidet må forsterkes, er nødvendigheten av å ta noen tunge tak for å rette opp en del grelle skjevheter i det norske samfunnet. Og da tenker jeg spesielt på at vi har hele 70 000 barn her i landet som må leve under fattigdomsgrensen. Og jeg tenker på det forebyggende arbeidet for å forhindre at unger og ungdom kommer ut på skråplanet, forhindre rekruttering til narkomiljøer og rennesteiner. Det beste med årets budsjett er de grepene som tas for å få til en bedre fordelingspolitikk. Endelig ser det ut som om et bredt flertall innser at det er nødvendig. Endelig innser et samlet flertall nødvendigheten av å ta fra de rikeste for å hjelpe de fattigste. Men det som nå skjer, må bare være en begynnelse. Siden vi ikke kan bruke oljepenger uhemmet, må det skje en omfordeling fra privat forbruk til fellesskapet. Men da må et bredt politisk flertall stille seg bak en slik politikk. Jeg håper partiene i tiden som kommer, kan la være å utdype forskjeller som sett i forhold til de store utfordringene, må anses som mikroskopiske. Når f.eks. representanten Bondevik gjør tilskuddet til de frivillige organisasjonene til en hovedsak for å vise forskjell i holdninger, blir det for smått. Det er nok å minne om at hans egen regjering ikke ville gjennomføre den nye tilskuddsordningen før demonstrasjoner på Løvebakken og støtte fra hele opposisjonen, inklusive Arbeiderpartiet, tvang den til det. At det er reell politisk uenighet om visse spørsmål, må selvsagt både aksepteres og respekteres. Tilbake til de 70 000 fattige barna. I sin tale i Oslo Domkirke i forbindelse med åpningen av Stortinget sa biskop Stålsett at barna venter på hjertets språk i politikken. Det var godt sagt. Selv i vår rikdom bør det ikke være vanskelig å sette seg inn i hva det betyr for et barn ikke å kunne delta sammen med de andre, ikke ha så fine klær som de andre, ikke ha de samme tingene som andre tar som en selvfølge, ja kanskje ikke engang ha tilgang til mat på linje med andre unger. En slik situasjon er uverdig og umenneskelig. Det er heller ikke naturgitt at det må være slik. Stortingsflertallet kan gjøre noe med det. Det er viljen som det gjelder, i første omgang viljen til samarbeid om det som er det viktigste. Og det aller viktigste i tiden som kommer vil være å bekjempe den økende egoismen som gror fram i det norske samfunnet. Jeg merket meg spesielt at representanten Svarstad Haugland gav uttrykk for at å støtte Høyre på ett spesielt område, som nettopp handler om solidaritet, ville være som å miste sjela si. Det utsagnet lover godt for samarbeidet framover.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-28:
Eg vil seia nokre ord om forslaget om fredsskatt – sak nr. 6. Gandhi sa for ein del år sidan: Det finst ingen veg til freden – freden er vegen. Sidan då har det vore hundrevis av krigar, og millionar av menneske er drepne i krig. Og det er ikkje berre soldaten som døyr, nei, det er eit aukande tal sivile som må lida for krigens terror. Det har me sett i Vietnam, i Kambodsja, på Afrikas Horn, i Irak, i Nagorno-Karabakh, i Tsjetsjenia, på Balkan og nå i det siste i Palestina. Moderne krigar blir for det meste finansierte over skattesetelen. For mange menneske som er motstandarar av å løysa konfliktar med våpenmakt, er det moralsk liten forskjell på å fyra av døyelege våpen og å betala andre for å gjera det. Retten til tanke- og samvitsfridom står høgt som menneskerett og er nedfelt i m.a. FNs menneskerettserklæring, artikkel 18. Og Nürnberg-dommane stadfestar at individuelt samvit står over pålagt ordre. Eg og SV ønskjer å få vurdert og utgreidd moglegheita til å utvida prinsippet om fritaking for militærteneste, slik at det òg blir mogleg å overføra skatt til fredsskapande arbeid. Men innanfor desse murane her er det lite gehør for eit slikt forslag, sjølv om mange her i huset har vore positive i samtalar med m.a. kvekarar. Utanfor dette huset er oppslutninga og forståinga ei anna. Svært mange ønskjer ei slik utgreiing – frå Rosemarie Køhn, Berge Furre og Odd Børresen til Jakob Jervell. Ei mengd framståande personar i det norske samfunnslivet ønskjer denne utgreiinga. Desse folka forstår at eit menneskes samvit og overtyding er eit alvorleg spørsmål, og dei meiner at Stortinget må utgreia ei utviding av militærnektarlova. I 1999 stødde 57 MP-ar – Members of Parliament – frå Labour i England eit liknande forslag. På Stortinget er det altså berre ni frå SV. Ved inngangen til det nye årtusen sa statsminister Bondevik: «Norge må være en fredsnasjon – en aktør for konfliktløsning og fredsskapende arbeid» – ein nasjon som følgjer Nordahl Grieg sin strategi: «Skaper du menneskeverd, skaper du fred.» I dag stør ikkje Bondevik og andre her i huset forslaget som tek vare på folks alvorlege overtyding, og som vil gje auka innsats for fredsskapande verksemd.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2000-11-28:
Det har vært en lang debatt, og mange av de talerne som har hatt ordet, har kommet inn på miljø, klima og dårlig vær. Da Kyoto-avtalen ble klubbet gjennom for tre år siden, ble avtalen hyllet som et historisk første skritt for å bremse såkalte globale menneskeskapte klimaendringer. Problemet med Kyoto-avtalen er at det er en avtale som er uferdig, har mange hull og mangler. Den sier hvor mye hvert enkelt land skal redusere sine utslipp med, men mangler et regelverk for hvordan dette skal skje. Før det er på plass, kan ikke landene vite hvor mye det vil koste dem å innfri forpliktelsene, og før prislappen er klar, vil de ikke ratifisere avtalen. Det kan jeg skjønne meget godt, og det er jeg selvfølgelig svært glad for, for hele den såkalte klimaproblematikken er tuftet på et svært usikkert grunnlag og har en prislapp ingen kjenner størrelsen på. De endeløse diskusjonene om de mange løse trådene i Kyoto-avtalen har langt på vei lammet nasjonalt miljøvernarbeid. Sur nedbør er resultat av luftforurensning. Det er derfor skuffende å være vitne til at Regjeringen også denne gangen reduserer bevilgningen til kalking av vassdrag. Det er viktig å begrense luftforurenset utslipp ved hjelp av teknologi samt å bevilge nok midler til å redusere skadevirkningene. Årlig slippes det ut 29 000 tonn svoveldioksid i Norge, der prosessindustrien står for 2/3 av utslippene. Da Stoltenberg-regjeringen la fram sitt statsbudsjett i oktober, skapte det stor usikkerhet og frustrasjon for prosessindustrien. En videreføring av høy svovelavgift, økning av elavgiften og innføring av konjunkturavgift medførte store frustrasjoner i bransjen. Heldigvis førte protestene fra industrien til at Regjeringen og sentrumspartiene ble nødt til å reversere mye av forverringen som ble skapt ved fremleggelsen av statsbudsjettet. Ett av de grep som ble gjort, var å føre svovelavgiften tilbake til nivået før revidert nasjonalbudsjett i vår. Svovelutslipp er forurensning. Det ønsker prosessindustrien å gjøre noe med. Prosessindustrien ønsker at avgiften skal gå inn i et miljøfond, som skal finansiere rensetiltak. Det synes vi i Fremskrittspartiet er fint, og vi har derfor fremmet følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag om opprettelse av et fond, hvor svovelavgiften fra prosessindustrien går inn. Dette fondet skal brukes til miljøforbedrende tiltak innen prosessindustrien.» Med andre ord er det snakk om en ren miljøavgift som vil utløse og finansiere rensetiltak, og da blir det for meg uforståelig dersom noen av partiene i dette huset som ivrer for en Kyoto-avtale, stemmer imot dette.
Børge Brende (Høyre), 2000-11-28:
Det er noe surrealistisk over den budsjettavtalen som ligger på bordet i dag mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Mens vi i flere år i Norge nå har hatt stor forutsigbarhet i vårt skattesystem, er skattekompromisset fra 1992 – med den avtalen som nå ligger på bordet – blitt uthulet. Man har ikke lenger sikkerhet for at det som Stortinget har lagt som premisser skal videreføres. Og for dem som ønsker å investere, er det veldig negativt. Det var en del bærende elementer i skattekompromisset i 1992 som også var forutsetningen for et bredt politisk grunnlag. Blant annet skulle ingen betale mer enn 50 pst. skatt av inntekten sin. Nå ordnet sentrum og Arbeiderpartiet det slik i fjor at man har en marginalskatt på 55,3 pst. Det var også slik at de som satte pengene i banken, ikke skulle ha noe lavere skatt enn de som investerte i næringslivet og i arbeidsplasser. Nå har de som investerer i IT-bedrifter, i viktige bedrifter i Distrikts-Norge, fått den klare beskjeden at de skal ha 28 pst. pluss 11 pst. på skatten. Vi har tidligere avvist en gradering av momsen, og ikke minst har Arbeiderpartiet vært en garantist for et merverdiavgiftssystem hvor det ikke skulle være uthulinger, og hvor det heller ikke skulle skapes usikkerhet og et stort byråkrati. Nå har vi fått en gradering av momssat- sen. Vi startet med mat, men hvorfor skal man f.eks. betale halv moms på potetgull og hel moms på barneklær? Dette kommer til å bidra til at vi fremover får en stor debatt om hva det skal være full momssats på, og hva det skal være halv momssats på. Og ikke minst av kontrollhensyn burde dette vært avvist. Det var jo også Arbeiderpartiets egen avgiftspolitiske talsperson inne på i Stortinget i går. Det som har skjedd, er at Arbeiderpartiet i løpet av et halvår har endret skattepolitisk kurs. I vår skrev de i sitt reviderte nasjonalbudsjett at mulighetene til å øke skatte- og avgiftsinntektene er begrenset i årene som kommer. Så slår de til et halvår etterpå med tidenes skatteøkninger. Det stod også at skatte- og avgiftsnivået i Norge allerede er høyt, sammenliknet med andre land. Men i hele høst har statsministeren og finansministeren sprunget landet rundt og prøvd å fremstille det som om vi i Norge har et veldig lavt skattenivå. Det har altså skjedd i løpet av et halvt år. Og grunnen til at finansministeren og statsministeren måtte gjøre dette, var for å kunne forsvare endringer i skattesystemet som de for et halvår siden var imot. Det er, som sagt, noe surrealistisk over dette, og vi kommer til å betale en pris for at vi nå går en annen vei enn resten av Europa når det gjelder utviklingen i skatte- og avgiftssystemet. Det betyr færre arbeidsplasser i Norge.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Denne innstillingen fra energi- og miljøkomiteen har sin bakgrunn i Dokument nr. 8:29 for 1998-99, som er et forslag fremmet av Kenneth Svendsen, Thore Aksel Nistad og Torbjørn Andersen. La meg på komiteens vegne si at innstillingen er gjennomsyret av enighet om at noe må gjøres på dette området. Det kan man trygt si, selv om det kommer ut litt forskjellige forslag. Men la oss ta utgangspunkt i 1977. Da fikk vi en egen lov om motorferdsel i utmark og vassdrag. Bakgrunnen for denne loven var at en stadig økende motorisert ferdsel kunne bli et alvorlig miljøproblem. Siktemålet med loven var å kunne begrense ferdsel som tjente anerkjente nyttebehov. Videre var utgangspunktet for loven at en i stor grad skulle ha kommunal selvbestemmelse når det gjaldt denne ferdsel. Etter ti års erfaring må vi i dag bare konstatere at kommunenes praktisering av loven varierer til dels meget sterkt. Noen kommuner følger en langt mer liberal praktisering av reglene enn forutsatt, hvis vi ser på bakgrunnen for den loven som ble vedtatt den gangen. Ved en innstramming av regelverket i 1988 ble det kommunale selvstyret erstattet med en sentral forskrift. En har ikke på en hensiktsmessig måte greid å regulere den kraftige økningen i motorisert ferdsel i utmark og vassdrag selv med denne omleggingen. Fortsetter denne utviklingen, er det klart at vi fjerner oss langt fra det som var hensikten med loven, og det som er nødvendig og normal motorferdsel. Vi må nå som lovgiver gjennom det lovverket som jeg skal komme tilbake til, sørge for at det er miljøhensyn og miljøbeskyttelse som ligger – og skal ligge – i bunnen for lovgivningen på dette felt. Flertallet legger i sin merknad følgende klare føringer: at det er behov for en rekke endringer av dagens regler med sikte på å klargjøre kommunens rolle i motorferdselforvaltningen at loven ikke bør svekke hensynet til naturmiljø, biologisk mangfold, og at trivsel må opprettholdes at lovens hovedprinsipp i § 3, om forbud mot motorferdsel, må opprettholdes som et generelt utgangspunkt at kommuner som ønsker en restriktiv praktisering, må ha mulighet til det. Andre kommuner må kunne tilrettelegge etter nærmere prosedyre og planlegging. Vi ser nødvendigheten av å kunne koble den kommunale planleggingen av motorferdsel opp mot plan- og bygningsloven. Flertallet ser det videre helt nødvendig at Regjeringen gjennom en melding eller på en annen egnet måte kommer tilbake til Stortinget for en nødvendig opprydding og klargjøring, slik at en uheldig utvikling på dette området ikke fortsetter. Vi ser det også som nødvendig at Regjeringen kommer snarest mulig tilbake, slik at vi kan få reglene på plass før sesongen nå begynner.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2000-05-11:
Lov om motorferdsel i utmark og vassdrag av 1977 gav en større grad av kommunal bestemmelse over kjøring i utmark. En innstramming i kommunalt selvstyre ble til ved at det ble innført en felles nasjonal forskrift av 1988, som avløste de kommunale forskrifter for motorkjøretøyer, og som ble justert noe i 1990. Formålet var å gi færre dispensasjoner til nyttekjøring, og at slik kjøring skulle henvises til forhåndsgodkjente leiekjørere. Fremskrittspartiets hensikt med forslaget nå er å tilbakeføre myndigheten, gitt i medhold av loven om motorferdsel i utmark og vassdrag av 1977, til den enkelte kommune samt at adgang til å bruke snøscooter i særskilte løyper i utmark og på islagte vassdrag gjøres generell. Dagens ordning med myndighet tillagt fylkesmannens miljøvernavdeling, er ikke egnet til å tilgodese lokale forhold og lokalt selvstyre i kommunen samt krav til tilpasning og variasjoner, og undergraver dermed lovens betydning. Det eksisterer store geografiske forskjeller mellom forskjellige deler av landet, og også innenfor de enkelte landsdeler. I store deler av landet er det spredt bosetting, og det er store avstander. Dette skaper et behov for motorisert ferdsel i utmark. Primærnæringer som jakt og fiske skaper også behov for motortransport hele året. I tillegg vil jeg også peke på potensialet for snøscooterturisme, som har hatt en meget stor suksess i både Sverige og Finland. Fremskrittspartiet mener derfor at det er behov for en større grad av fleksibilitet i regelverket. Vi mener at det er enklest for dem som bor i et område, selv å vurdere behovene for økte muligheter til ferdsel i utmark og på vassdrag. Det er nærmiljøet som lettest ser eventuelle økte behov for motorferdsel, eller ser problemene med støy og andre miljøbelastninger på naturen i de aktuelle områdene. Fremskrittspartiet ønsker derfor at noe mer myndighet skal tilbakeføres til kommunene til å regulere ferdselen i utmark. Fremskrittspartiet ønsker derfor å åpne for at den enkelte kommune skal få mulighet til å opprette egne, særskilt merkede løyper for motorferdsel. Disse må selvsagt opprettes i samarbeid med grunneier. Det bør også tilstrebes at disse løypene legges til områder hvor belastningene på særskilt verdifulle naturområder er minimale. Fremskrittspartiet mener videre at det bør kunne åpnes for motorferdsel på skogsbilveier og på islagte vassdrag hvor det er adgang til å kjøre med motorbåt i sommertiden. Jeg må få lov til å minne om at det vanligvis er Senterpartiet og sentrumspartiene som roper høyest om kommunalt selvstyre, og de vil ha folk til å bo i bygdene. Når det kommer til den praktiske politikken, er det Fremskrittspartiet som vil gi innbyggerne gode levevilkår og muligheter i Distrikts-Norge. Saken her i dag er atter et bevis på at Senterpartiet og sentrumspartiene ikke mener noe særlig med tilrettelegging for utkantnæringene. Så vil jeg til slutt få lov til å legge fram det forslag som er tatt inn i innstillingen.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2000-05-11:
Jeg tegnet meg kun for å ta opp det forslag fra Høyre som er inntatt i innstillingen. Vi er tilfreds med at det nå synes å være et flertall som ønsker å endre loven for å sikre større grad av fleksibilitet i regelverket, og vi håper at flertallet vil trekke den nødvendige konsekvens av det.
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Lov om motorferdsel i utmark er en lov som regulerer motorferdsel både sommer og vinter, og jeg er i utgangspunktet positiv til at vi har en streng lov. Spesielt på barmark tror jeg det er viktig også å få en vurdering av om disse firehjulsterrengsyklene som nå har fått et stort omfang, bør begrenses. Spor i myr og i magert terreng blir stående i mange år, og jeg vil be miljøvernministeren ta det med i vurderingen videre. Det som er til debatt i dag, er bruk av snøscooter, og det at vi har hatt en streng lov, gjør at vi har en viss mulighet for en gjennomgang og justering i dag. Det er i dag 40 000-50 000 snøscootere i dette landet. I Sør-Norge foregår det svært mye ulovlig kjøring, og sannsynligvis i områder der snøscooteren aldri skulle ha vært. Det er også mange som mener at scooteren ikke er spesielt god å manøvrere på offentlig vei, men der er det altså lov å kjøre. Derimot er den konstruert for å kjøre i terrenget, der det stort sett er forbudt. Jeg tror at alle ville være tjent med at det ble åpnet for såkalte rekreasjonsløyper. Snøscooterfolket ville få en løype som er regulert og lovlig, og miljøet og skifolket ville slippe scooteren. Det ville også føre til mer respekt for lovverket. Mange snøscooterfolk og bygdefolk mener at det er urimelig at de blir regulert, mens båtfolket kan kjøre med større og større båter. Nå tror ikke jeg det blir enkelt å få til rekreasjonsløyper i Sør-Norge. For det første har vi mange små grunneiere som må være med, og kommunen må bruke ressurser på planlegging og regulering. Det er heller ikke enkelt i disse for kommunene økonomisk trange tider. Jeg tror at interessen for oppretting av løypetraseer vil begrense seg til svært få kommuner. Men i de kommunene som har lange og stabile vintre, vil det være viktig å ha et lovverk som gir rom for oppretting av slike løyper. Mindretallets forslag er for så vidt greit, men det mangler etter min vurdering overordnet styring fra miljø- og verneinteressesynspunkt og fra et regionalt overordnet synspunkt. Flertallet sier at kommunene som ønsker å opprette egne løyper, skal kunne gjøre det på spesielle forutsetninger og etter nærmere prosedyrer og planlegging. Det er jeg enig i. Islagte vann og tilsnødde skogsbilveier som ikke er i miljøområder, er velegnet til det formålet. Jeg forutsetter at miljøvernministeren kommer til Stortinget med en justert lov og eventuelt en forskriftsendring i tråd med det som flertallet har uttalt i sine merknader, som jeg synes er gode.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2000-05-11:
Det er bare å beklage at dette gode forslaget ikke blir vedtatt. Vi har i over fire timer tidligere i dag debattert norsk distriktspolitikk i denne sal. Det kommunale selvstyret var en av ingrediensene i debatten, og en skulle la distriktene få utnytte sine stedlige fortrinn til turisme, og gjøre det attraktivt og trivelig å bo i Distrikts-Norge. Spesielt var det viktig å skape gode og spennende tilbud til ungdom i distriktene for at det skulle være attraktivt å bli boende der. Men fem–seks timer etter denne debatten, etter at det nærmest var kappløp om å hylle distriktenes muligheter og lovprise det lokale selvstyret, så behandler altså Odelstinget et forslag fra Fremskrittspartiet som nettopp går ut på å øke det lokale selvstyret, og samtidig gjøre bygdene mer attraktive, gjennom å tillate – i et beskjedent omfang – et meget spennende rekreasjonstilbud som mange, både unge og eldre, ute i distriktene kunne ha stor glede av. Og da ser vi at de distriktsglade partiene ved første korsvei, når de kan gi ordene i sine festtaler et snev av reelt innhold, altså sier nei til det de sa ja til for seks–syv timer siden. Det er litt underlig. Dette var ypperlig distriktspolitikk, samtidig som det var et reelt tilskudd til økt kommunalt selvstyre. I både Sverige, Finland, USA og Canada er dette stor business, en stor distriktsnæring, og det har en stor rekreasjonsverdi for folk som bor på disse stedene. I Finnmark er det et løypesystem som fungerer meget bra der oppe. Så hvorfor i all verden skal ikke folk også her sørpå kunne nyte de samme godene? Resultatet nå blir en masse ulovlig snøscooterkjøring. Enkelte plasser er det så ille at politiet nå allerede har gitt opp. Og vi har sett det før, når lovene blir for dumme i folks øyne, bryr ikke folk seg om dem lenger. Da ler de av politikerne, og folk gjør stort sett som de vil. Denne saken viser at Fremskrittspartiet og Høyre på mange måter er distriktenes beste venner og lokaldemokratiets største forsvarere. En kan ikke si det samme om de andre partiene i denne sal.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Jeg registrerer at et flertall i komiteen mener at det kan være behov for en rekke endringer av dagens regler, bl.a. med sikte på å klargjøre kommunenes rolle i motorferdselforvaltningen. Utviklingen av motorferdselen, både når det gjelder kjøring på snødekket mark og ikke minst barmarkskjøring, tilsier at vi nå må ta en ny gjennomgang av denne problemstillingen. Jeg tar derfor imot komiteens utfordring om å foreta en vurdering og komme tilbake til Stortinget på en egnet måte med Regjeringens vurderinger og forslag i denne saken. Det er viktige føringer komiteflertallet legger for gjennomgangen av motorferdselloven og praktiseringen av den. Jeg har merket meg komiteens syn om at lovens formål ikke bør svekkes, at viktige miljøverdier skal ivaretas, og at hovedregelen om forbud mot motorferdsel skal opprettholdes som et generelt utgangspunkt. Jeg har videre merket meg at på de punkter der komiteen antyder konkrete endringer i mulighetene for å kjøre snøscooter, understrekes også at dette må skje på en slik måte og etter slike planleggingsprosedyrer at miljøbelastningene blir minimale. Etter min vurdering vil en kopling av motorferdselen opp mot arealplanvurderinger etter plan- og bygningsloven være den riktige måten å sikre at miljøbelastningene blir minst mulig på. Det må derfor være mulig å gjøre en soneinndeling av arealene i nasjonalt/regionalt verdifulle områder, der det bør være strenge regler og praktisering, og i lokale soner, der det kommunale skjønn blir avgjørende for praktiseringen. På denne bakgrunn er jeg tilfreds med at flertallet ikke går inn for forslaget i Dokument nr. 8:29 for 1988-99. Jeg merker meg likevel at også mindretallet mener at unødvendig og omfattende kjøring med snøscootere er en belastning for miljøet og skaper sjenanse gjennom støy og forurensning. Jeg noterer også at mindretallet legger til grunn at ved en utvidet adgang må snøscooterkjøring skje i områder hvor belastningene på særlig verdifulle naturområder er minimale. Jeg håper derfor at også mindretallet er enig i at planleggingen er et viktig redskap for å få redusert skadevirkningene av snøscooterkjøring. Jeg vil altså komme tilbake til Stortinget i denne saken.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-11-03:
På vegne av Ansgar Gabrielsen, Jan Tore Sanner og meg selv vil jeg legge frem forslag om å be Regjeringen legge frem en ny stortingsmelding om rovdyrforvaltningen.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-03:
Jeg tillater meg å fremme et forslag om å bevilge kompensasjon til Tore Sandberg på 900 000 kr for å dekke skattekrav som følge av gave Sandberg mottok fra Per Liland, og omkostninger for å bli fritatt for skattekravet.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-11-03:
Jeg vil gjerne fremsette et forslag som gjelder en ordning med å slette gjeld vedrørende offentlige samferdselsprosjekt som tar betaling fra de reisende og som sliter med stor gjeld, på lik linje med gjeldsslettingen vedrørende Gardermobanen.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-11-03:
Statsråden gav en kort informasjon om fremdriften når det gjaldt det lovgivningsmessige, i tråd med landbruksmeldingen og de synspunktene som kom fram der. Men det skjer jo svært mye utenfor Norge. Mange har den oppfatning at utviklingen, og da særlig i liberaliserende retning, går utrolig langsomt i Norge. Vi ser at Finland er midt oppe i en tøff omstillingsprosess. De har også hatt et gjennomregulert landbruk tidligere, men skjønner at det er nå i oppgangstider de er nødt til å gjøre det som er helt nødvendig for at Finland også i framtiden skal være konkurransedyktig. Man kan ikke ha disse enorme overføringene til en næring når nedgangstidene og lavkonjunkturene kommer. Vi vet at for ca. to år siden gjorde professor Norman Aanesland og forsker Olaf Holm ved Norges landbrukshøgskole en undersøkelse der man sammenlignet Sverige og Norge. Sverige liberaliserte lovgivningen i 1991. De opphevet boplikten og fikk fri prisfastsettelse på landbrukseiendommer. Man sammenlignet Hedmark og Värmland. I Värmland har man etter denne liberaliseringen faktisk fått flere bosatt på eiendommene og en større investeringslyst i landbruket. Man har altså ved å liberalisere oppnådd det som i Norge har vært intensjonen med en svært gjennomregulert politikk. I hvilken grad vurderer man de resultatene man har fått fra sammenlignbare fylker i Sverige, når Regjeringen trekker opp visjonene for en fremtidig landbrukspolitikk i vårt land?
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 2000-11-03:
Jeg skal gjøre dette innlegget ganske kort. Saken dreier seg om et tilbakeblikk på hvordan ting har fungert i de siste årene. Og det kan jo være nyttig å se tilbake og se om ting har fungert slik hensikten var da bestemmelsen ble innført, og om vi kan ta lærdom av det vi ser, og korrigere for retninger framover. Men jeg ser ingen særlig hensikt i å fordype seg i disse problemstillingene i dag. Det får vi komme tilbake til senere. Vi får jo en sak til Stortinget når det gjelder oppfølgingen av landbruksmeldingen, og da spesielt når det gjelder konsesjonslovgivningen og det tilgrensende lovverk. Det synes som om det meste av bestemmelsene våre fungerer – det vil jeg påstå. Så kan det være grunnlag for å stille en del spørsmål på enkelte områder, bl.a. når det gjelder bo- og driveplikten, som flere har vært inne på allerede, og om den har fungert på en måte som gjør at vi styrker bosettingen. Det er iallfall et forhold som vi ute i Distrikts-Norge er veldig opptatt av. Jeg har merket meg at Landbruksdepartementet ikke har gode oppgaver over landets jordressurser ut fra hvilken verdi disse ressursene har for matproduksjonen. Man har heller ikke god nok dokumentasjon av hvor stor andel av jordressursene som er omdisponert, og hvilke formål de er omdisponert til. Departementet konkluderer med at man ikke har gode nok data om hvilke sider av samfunnsutviklingen som i størst grad utgjør en trussel mot arealressursene våre, og at kunnskapsgrunnlaget for utvikling av politikk og virkemidler derfor ikke er god nok.(Breimo) Jeg synes det er betryggende at departementet påpeker dette forholdet, og at man i neste avsnitt sier at departementet vil arbeide videre med dette for å komme fram til metoder som gjør at vi har et sikrere datagrunnlag å utforme politikken på. (Breimo) Som sagt: Vi vil ha et langt bedre grunnlag for å diskutere de forskjellige problemstillingene når Regjeringens forslag foreligger. Vi får ta vare på denne stortingsmeldingen fram til så skjer, og fram til den debatten vi da skal ha. Det kunne være fristende å kommentere innleggene fra representantene Gabrielsen og Hedstrøm, men det får jeg også komme tilbake til. Jeg går ut fra at de ikke vil skifte mening om disse forholdene fram til neste runde.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2000-11-03:
St.meld. nr. 35 for 1999-2000 Om praktiseringen av jord- og konsesjonslovgivningen i 1996-1999 gir en statistisk oversikt over hvordan bruken av konsesjonsloven, jordloven og reglene om bo- og driveplikt har vært i perioden 1996-99. Formålet med meldingen er å gi Stortinget en oppsummerende orientering. Som flere har vært inne på, har Stortinget nettopp behandlet en landbruksmelding, St.meld. nr. 19 for 1999-2000, der den daværende regjering foreslo at en rekke temaer innen landbrukslovgivningen skulle revideres, herunder konsesjonsloven og reglene om bo- og driveplikt. Det ble også fremmet forslag om tiltak med sikte på å styrke vernet om produksjonsarealene, særlig med tanke på å unngå nedbygging av matproduserende arealer. Stortinget behandlet landbruksmeldingen i mai, og flertallet støttet disse forslagene. Innleggene her i dag bærer etter mitt syn preg av en slags repetisjon av de synspunktene som kom fram ved behandlingen av St.meld. nr. 19. Jeg vil derfor gi en kort rapport om hvor langt arbeidet med forslagene er kommet. Landbruksdepartementet og fylkesmennene arbeider aktivt med å øke bevisstheten om verdien av produktive arealer og viktigheten av å beholde slike arealer hos beslutningstakerne i lokale planprosesser. I tillegg til dette er det forutsatt i landbruksmeldingen at Planlovutvalget, det utvalget som er nedsatt for revisjon av plan- og bygningsloven, skal omfatte utredning av endringer i praksis eller lovregler som kan bidra til å sikre styrket ressursvern gjennom plansystemet. Materialet i St.meld. nr. 35 viser tilstanden før disse tiltakene ble satt i gang. Forslagene om opphevelse av forkjøpsrett, endring av boplikt og økning av arealgrenser i konsesjonsloven og odelsloven ble sendt på høring fra departementet i juli/august. Høringsfristen er nå ute, og departementet arbeider med en Ot.prp. som vil bli fremmet for Stortinget snarest mulig, i høstsesjonen. Stortinget vil etter det få anledning til å drøfte de spørsmålene som er aktuelle i denne sammenheng, i sin fulle bredde i nokså nær framtid. Debatten i dag bærer preg av at det kan bli en interessant debatt. Regjeringen er da i sluttfasen i forhold til dette arbeidet, og det vil derfor være feil av meg nå å redegjøre for konklusjoner på disse spørsmålene. Når så denne proposisjonen er fremmet for Stortinget, og Stortinget har behandlet den, vil arbeidet med de øvrige lovforslagene som ble fremmet i St.meld. nr. 19, bli satt i gang som en umiddelbar oppfølging etter at disse «hurtiglovendringene» er behandlet av Stortinget. Jeg antar at dette vil kunne starte opp litt utpå nyåret.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2000-11-03:
Stortinget har for bare kort tid siden, som også Hedstrøm var inne på i sitt første innlegg, hatt en bred og omfattende gjennomgang av landbrukspolitikken og gitt klare signaler om hvilken vei Stortinget ønsker at den politikken skal ta i tiden som kommer. Stortinget har også veldig klare oppfatninger av hva som skal skje med bo- og driveplikten, hva som skal skje med konsesjonsloven og forkjøpsretten osv. Det Regjeringen legger til grunn i sitt arbeid, er flertallsmerknadene fra Stortingets behandling av denne stortingsmeldingen. Det vil gjennomgående være på den bagrunn proposisjonen vil bli lagt fram for Stortinget, og den vil bli fremmet ganske raskt. Så tar selvfølgelig Hedstrøm opp den brede debatten som vi da egentlig hadde i mai. Min grunnholdning til de spørsmålene som Hedstrøm tar opp, er at det er helt rett at vi skal ha en helt annen landbrukspolitikk i Norge enn den svenskene har ført. Jeg kjenner ikke til de konkrete undersøkelsene som Hedstrøm viser til i forhold til en sammenligning mellom Hedmark og Värmland, men hvis man kjører Norge fra sør til nord, og kjører Sverige fra sør til nord, er det åpenbart at dette er to land som har en vidt forskjellig struktur når det gjelder bosetting, kulturlandskap og levende bygdesamfunn. Det er stor forskjell på de to landene, og grunnen til at det er så stor forskjell når det gjelder bosetting og kulturlandskap, er nettopp at man i Norge har ført en helt annen landbrukspolitikk enn i Sverige. Så Regjeringen føler seg veldig trygg på grunnlaget, på at en aktiv landbrukspolitikk som den som nå føres, er til det beste for å nå de mangesidige mål i landbruket.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2000-11-03:
Jeg skal selvfølgelig ta med meg de ønskene som kommer fra representanten Lilletun. Det jeg tror vil være utfordringen for departementet, er at vi føler at vi har et veldig sterkt tidspress i denne saken. Vi ønsker å fremme proposisjonen så raskt at dersom det er mulig for Stortinget, kan vi kanskje få til et samarbeid som gjør at vi kan iverksette en del endringer fra nyttår. Så innenfor behovet for å få proposisjonen fram så raskt som mulig av hensyn til Stortingets arbeid, skal jeg ta med meg de ønskene som representanten fremmet, og se om det mulig å komme fram med denne type erfaringsmateriale også i proposisjonen.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-11-03:
Eg var noko overraska over at både Høgre og Framstegspartiet delvis la opp til ein omkamp i samband med landbruksmeldinga då vi behandla historia her. Representantane har sjølvsagt høve til å nytte taletida på den måten som dei finn formålstenleg, men eg ville berre ut frå Kristeleg Folkeparti si side og sentrum si side signalisere at vi er vel tilfreds med den måten som ministeren oppsummerte arbeidet vidare på. Framdrifta verkar heilt grei, likeins at det er fleirtalsmerknadene og vedtaka frå behandlinga av landbruksmeldinga som sjølvsagt skal liggje til grunn for den proposisjonen som vil komme. Eg synest det ville vere spennande om landbruksministeren òg tok med ein del samanlikningar, for eg trur at dersom ein gjer ei brei samanlikning og ser på busetjing i Noreg kontra land som har ført ein liberalistisk landbrukspolitikk internasjonalt, trur eg at vi vil komme svært godt ut. Det var nødvendig med visse justeringar, det var nødvendig med ein del nye grep, og det er gjort som ein konsekvens av landbruksmeldinga. Det er det landbruksministeren no skal følgje opp, men eg ser fram til at ein del av dokumentasjonen kan komme i tilknyting til proposisjonen. Ein ting til vil eg minne om, og det er dei forsøka som no har vore gjorde i regi av bl.a. Bonde- og småbrukarlaget i samarbeid med ein del enkeltkommunar, med å leggje ledige eigedomar ut på Internett og sjå kva det har å seie for busetjinga. Det synest eg er eit svært interessant prosjekt; dette kunne det ha vore interessant å få klargjort. Ein ser at det er mange grep her. Eg trur fleirtalet står trygt på det fleirtalet har sagt, og eg er tilfreds med at ministeren vil følgje opp den linja.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-11-03:
Dette forslaget er lagt frem fordi Ot.prp. nr. 2, om momsreformen, skal behandles parallelt med statsbudsjettet. Og ikke bare det, i tillegg er det faktisk slik at mange av forslagene i reformen skal gjennomføres på relativt knapp tid som en følge av behandlingen av budsjettet. Det er etter Fremskrittspartiets oppfatning helt uholdbart å gjennomføre slike forverringer i rammevilkårene på så kort varsel som det Regjeringen nå legger opp til. Det bør være slik at man har et minimum av forutsigbarhet når det gjelder behandlingen av så omfattende saker. Man må kunne regne med at reformer av denne karakter blir vedtatt i god tid, slik at alle som blir berørt, har muligheten til å forholde seg til dem og innrette seg deretter. Et annet forhold er at mange har foretatt store investeringer knyttet til sin næringsvirksomhet i god tid før denne reformen ble varslet. De vil ikke kunne få fradrag for inngående avgift etter at momsreformen blir vedtatt. Det betyr selvsagt omfattende konkurransevridning for berørte parter – med andre ord burde man kanskje ha foreslått overgangsordninger eller kompensasjonsordninger som tok innover seg de konsekvensene som momsreformen gir. Det hadde da vært bedre om Regjeringen hadde lagt denne reformen frem som en stortingsmelding som ble behandlet uavhengig av budsjettet, hvor man først fikk drøftet de store prinsipielle spørsmålene uten å måtte skjele til provenymessige hensyn, for deretter eventuelt å følge det opp på et senere tidspunkt i et senere budsjett. Derfor er det ønskelig at Regjeringen trekker denne proposisjonen tilbake og heller på et senere tidspunkt fremmer nødvendige meldinger, slik at Stortinget kan drøfte saken uavhengig av budsjettet.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-03:
Representanten Foss var i sitt innlegg så elskverdig å avlegge meg en liten visitt som han knyttet til helsestudio, som et eksempel på et tema som ikke var utredet i Storvik-utvalget. Og det er nok riktig. Det finnes også en del varer når det gjelder handel og vandel i Norge som allerede har moms, men som ikke eksisterte på det tidspunkt momsen ble innført – det forandrer seg hele tiden – men prinsippet om at vi skal ha moms på det som ikke er spesielt nevnt, var en del av Storvik-utvalget, og det er i hvert fall slik at helsestudioer var kjent da Høyre i forbindelse med innstillingen til årets nasjonalbudsjett sa at det var greit at det kom en proposisjon før påske. Når det egentlig var varslet en proposisjon om våren, synes jeg det er noe overraskende at en kvekker når det kommer en proposisjon på høsten. For dette kommer jo i en egen proposisjon, selv om det er tatt hensyn til tallene i statsbudsjettet – det diskuteres i én enhet. For øvrig er det slik at det kan hende det i framtiden blir funnet på nye ting som verken representanten Foss eller jeg i dag vet om, og jo senere vi innfører denne momsreformen – som det er bred enighet om bør innføres, men det kan være uenighet om hvilke unntak som skal gis – jo flere kommer til å være i en uforutsigbar situasjon i en etableringsfase. Det er ikke tilfeldig at alle andre land i OECD-området, utenom USA, allerede har den type momssystem som vi nå foreslår. Og med tanke på at Høyre vanligvis er et parti som snakker om at vi skal ha like rammevilkår som de landene som ligger rundt oss, eller som de landene vi konkurrerer med, er dette et eksempel på at vi ligger etter når det gjelder å modernisere systemet, i motsetning til den skattereformen som vi hadde i 1992, der vi faktisk lå i forkant av systemendringer som etter hvert mange andre land jobber med.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-11-03:
Det blir ikke riktig selv om man gjentar en feil påstand to ganger. Det er ikke sant at vi tidligere har vært fornøyd med en behandling av dette i budsjettet. Regjeringen Bondevik sa faktisk at den ville fremlegge en sak, proposisjon eller melding, det spiller ingen rolle, for seg selv før påske – jeg regner med at finansministeren er kjent med at vi jo ikke behandler budsjettet før påske – og en slik behandlingsmåte var vi fornøyd med. Så mine konkrete spørsmål: Dette dreier seg faktisk om hvorvidt saken er tilstrekkelig belyst. Finansministeren sier at han behandler helsestudioene, om de skal være idrett eller ikke idrett, under kapitlet om idrett. Nei, det står ikke omtalt der. Det er det mitt spørsmål gjelder. Hvor har han det fra? Jeg kan stille spørsmålet på en litt annen måte. Det er ikke for å vri meg unna noe spørsmål, som finansministeren antydet, men for å prøve å få ham til å svare. Er helsestudioer idrett hvis de eies av idrettsbevegelsen, f.eks. Norges Ishockeyforbund, Norges Friidrettsforbund osv., eller er det hvis de er egne aksjeselskaper, uten slikt eierskap, at de ikke skal kunne fritas? Det var i grunnen det spørsmålet jeg inviterte finansministeren til å kommentere. Jeg kunne legge til enda et spørsmål: Hva er grunnen til at man ikke refunderer merutgifter til moms for skinnegående kollektivtransport i byene utenom NSB, siden det er så veloverveid, grundig utredet og hørt?
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-11-03:
Jeg kan også lese side 139 og fremover i proposisjonen. Men jeg skjønner ikke at finansministeren kan ha gjort det, for hvor på disse sidene står helsestudioenes virksomhet omtalt? Det dreier seg altså om 300 000 medlemmer, og så svarer finansministeren at her går grensegangen for idrettsvirksomhet mellom kommersiell og ikke-kommersiell virksomhet. Nei, det gjør ikke det. Rosenborg kan selge billetter til sine kamper – fortsatt i Tippeligaen – uten moms. Det er ikke en underskuddsvirksomhet, det må kunne sies. Det er slett ingen underskuddsvirksomhet, det er en kommersiell virksomhet. Jeg skal unnlate å gå videre med eksempler fra herliggende eller derliggende fotballag, men det er relativt store butikker. Det må kunne sies. Men den virksomhet som drives for fysisk fostring i et helsestudio, vegg i vegg med fotballstadion, ja sågar i fotballstadionets egne lokaler, skal underlegges moms. Hvorfor? Det står ikke noe om det på side 139 og de følgende sider. Jeg gir finansministeren en tredje sjanse til å gi et utdypende svar på det, siden saken er så tilstrekkelig belyst. Dette dreier seg nemlig om hvorvidt saken er tilstrekkelig belyst, og jeg brukte et par eksempler. Jeg synes finansministerens mangel på svar til fulle har dokumentert at saken er utilstrekkelig belyst. Så vil jeg stille følgende spørsmål: Et samlet Oslo bystyre har vært på besøk i diverse komiteer og lagt frem tall som dokumenterer at Oslo Sporveier vil tape ca. 45 mill. kr ved ikke-refusjon av moms. Det har også Oslo Arbeiderparti stilt seg bak. Er Finansdepartementet uenig i disse tallene?