Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-05-27:
At dagens hjelpetilbud til voldtektsutsatte ikke er tilfredsstillende på alle måter, kan jeg si meg enig i. Voldtekt er en ekstremt fysisk og psykisk undertrykkelse, særlig av kvinner. Voldtekt er i tillegg en svært alvorlig forbrytelse, som ikke bare skal gis høy prioritet hos politiet og i rettsapparatet, men der offerets behov for oppreisning også skal vies oppmerksomhet. I 2003 ble det i landet som helhet anmeldt 724 voldtekter. Tilsvarende tall for 2002 var 681. Seksuallovbrudd er den eneste forbrytelsestypen hvor vi har hatt en økning i antallet anmeldelser de seneste årene. Trolig kan økningen forklares ved økt fokus og dermed økt anmeldelsestilbøyelighet. Allikevel er det grunn til å tro at mørketallene for denne typen forbrytelser fremdeles er meget store, og vi vet følgelig lite om hvor mange voldtekter som faktisk forekommer hvert år. Ved lovendring i 2000 ble grovt uaktsom voldtekt straffbart. I 2003 ble det registrert ti anmeldelser for grovt uaktsom voldtekt, mot elleve anmeldelser i 2002. STRASAK, politiets straffesaksregister, viser at 840 voldtektsanmeldelser, som også innbefatter forsøk på voldtekt, ble påtaleavgjort i 2003. Av disse endte 176 med såkalte positive påtaleavgjørelser, herunder 158 tiltalevedtak. Selv om tallene kan være beheftet med en viss usikkerhet, gir de trolig et hovedbilde av situasjonen. Årsakene til den høye henleggelsesprosenten kan være flere, men jeg har ingen holdepunkter for å hevde at henleggelser har sammenheng med fordommer eller negative holdninger i politiet. Tvert om er det mitt inntrykk at disse sakene gjennomgående behandles samvittighetsfullt og grundig. I noen tilfeller følger det allerede av anmeldelsens innhold at forholdet ikke rammes av straffebestemmelsen. Andre ganger klarer ikke politiet å identifisere og finne fram til gjerningsmannen. Mangel på bevis er likevel det som fører til de fleste henleggelsene. Bevissituasjonen er erfaringsmessig særlig problematisk i saker hvor det på forhånd er en relasjon mellom gjerningsmann og offer. Overgrepet begås i «det lukkede rom», ofte uten å etterlate medisinske eller tekniske spor som kan kaste lys over hvorvidt det ble begått et overgrep. I disse sakene er det særlig viktig at fornærmede ikke venter med å anmelde forholdet. Selv om all tilgjengelig informasjon følges opp med god etterforskning, vil en ikke sjelden konstatere at de sentrale og kanskje eneste bevisene i saken er to motstridende forklaringer. I straffesaker må skyld bevises utover rimelig tvil. Dette strenge beviskravet gjør at det i nevnte tilfeller er vanskelig å føre tilstrekkelig bevis for straffskyld i retten. Da har påtalemyndigheten plikt til å henlegge saken. At mange av voldtektssakene er av en slik karakter at de henlegges oftere enn andre saker, skal likevel ikke være noen sovepute. Det er et klart forbedringspotensial på alle trinn av saken, både når det gjelder etterforskning, den påtalemessige behandling og iretteføringen. Som et ledd i å heve kvaliteten på etterforskningen og påtalebehandlingen av voldtektssaker satte Riksadvokaten i 1999 ned en arbeidsgruppe som undersøkte politiets og påtalemyndighetens behandling av voldtektssaker. Gruppen konkluderte med at etterforskningen gjennomgående var tilfredsstillende, men framla flere forslag til tiltak. Som oppfølging av rapporten utarbeidet Riksadvokaten i 2001 et omfattende kompendium om etterforskning og iretteføring av voldtektssaker. Kompendiet er distribuert til samtlige politidistrikter. Jeg vil også legge til at Riksadvokaten i de årlige mål- og prioriteringsskrivene overfor politiet har rangert alvorlige seksualforbrytelser blant de prioriterte saksområdene. Samarbeidet mellom Riksadvokaten og Politidirektoratet for å dyktiggjøre etterforskere og påtalemyndigheten i disse sakene vil fortsette. Flere tiltak er dessuten også satt i verk for å heve politiets og påtalemyndighetens kunnskap og kompetanse på dette feltet. En rekke tjenestemenn og tjenestekvinner har gjennomført opplæring og etterutdanning om seksuallovbrudd, slik at de fleste politidistrikt i dag har spesialutdannet personale som kan benyttes. Ved større og mer kompliserte saker kan det være aktuelt å søke bistand hos spesialenheten ved Kriminalpolitisentralen. Et annet forhold er at saksbehandlingstiden i de voldtektssakene som faktisk føres, fortsatt er for lang. Kravet til kvalitet medfører at etterforskningen i de fleste sakene legges relativt bredt opp, med flere vitneavhør, tekniske undersøkelser og bruk av rettsmedisinsk sakkyndighet. Selv om det er snakk om tidkrevende etterforskning, er det like fullt uheldig at det kan ta opp mot sju måneder fra forholdet anmeldes til påtaleavgjørelsen foreligger, særlig med hensyn til fornærmedes behov for avklaring. Riksadvokaten har meddelt at han vil følge utviklingen nøye, og at han vil iverksette tiltak for å redusere saksbehandlingstiden i alle saker, ikke minst de prioriterte, og at dette skal fortsette med uforminsket styrke og oppmerksomhet. Jeg er også svært opptatt av å utnytte de muligheter DNA-beviset gir. Jeg vil sammen med Riksadvokaten og Politidirektoratet iverksette tiltak slik at DNA-prøver skal sikres av alle de dømte som skal avgi slike prøver. Jeg er også positiv til å vurdere endringer av reglene om DNA-bevis, og jeg vil om kort tid nedsette et eget lovutvalg om dette. Jeg er helt enig med interpellanten i at samfunnets reaksjon overfor voldtekt skal være en strafferettslig reaksjon, men også en reaksjon som forholder seg til offeret når det gjelder alle andre sider av livet. Jeg er gjort kjent med at Sosial- og helsedirektoratet på oppdrag fra Helsedepartementet gjennomfører en kartlegging av helsetilbudet til voldtektsutsatte. Denne utredningen, som skal ferdigstilles i juni i år, går ut på å kartlegge og vurdere både organisering og finansiering av eksisterende voldtektsmottak i Norge. Denne kartleggingen vil bl.a. ha fokus på følgende: hvilke behandlingstilbud som er etablert til voldtatte i den enkelte kommune hvorvidt det er etablert faste rutiner for håndtering av voldtektssaker tilgjengeligheten av tilbudet oppfølgingstilbud, både når det gjelder psykososiale støttetjenester og henvisning til psykisk helsevern finansieringen organiseringen forankringen fordeler og ulemper ved å være organisert som eget voldtektsmottak ved kommunal legevakt, legevakt ved sykehus, avdeling ved fylkessykehus eller regionsykehus Kartleggingen vil resultere i en oversikt over hvilke deler av landet som har eller ikke har voldtektsmottak, og hvordan disse finansieres. På bakgrunn av resultatene vil Sosial- og helsedirektoratet legge fram forslag til organisering, finansiering og innhold i hjelpetilbudet ved voldtektsmottakene i landet, som Helsedepartementet så vil ta stilling til. Forslag til tiltak vil bli presentert i St.prp. nr. 1 for 2004–2005 for Helsedepartementet, men jeg vil også tilføye at enkelte tiltak vil bli tatt med i den fornyede handlingsplanen som behandler vold i nære relasjoner, og som planlegges framlagt i midten av juni. Dixi-sentrene, som finnes i Oslo og Stavanger – og som jeg har besøkt i Oslo – er ressurssentre og et lavterskeltilbud til voldtektsofre og pårørende. I tillegg finnes det samtalegrupper tilknyttet enkelte krisesentre. Tilbudet omfatter individuelle samtaler og gruppesamtaler etter prinsippet hjelp til selvhjelp, og drives i stor utstrekning av voldtektsofre for voldtektsofre. Det drives også forebyggende virksomhet i form av informasjons- og foredragsvirksomhet for skoler i helsevesenet osv. Dixi-senteret i Oslo har fått støtte fra Barne- og familiedepar-tementet over tilskuddsordningen til krisetiltak. Gitt kommunal godkjenning av budsjett og kommunal medfinansiering, jf. tilsvarende ordninger for krisesentre og incestsentre, kan kommunene motta øremerkede midler også til Dixi-sentrene. For å styrke fornærmedes stilling i strafferettsprosessen, spesielt ofre for volds- og seksuallovbrudd, har dr.juris Anne Robberstad skrevet en utredning for Justisdepartementet. Denne utredningen følges nå opp i departementet, og det vil bli nedsatt et bredt sammensatt utvalg som skal vurdere de rent straffeprosessuelle spørsmålene som er reist. I tillegg vil det bli nedsatt en arbeidsgruppe som skal vurdere en del praktiske aspekter ved avviklingen av straffesaker som kan være med på å gjøre belastningen for fornærmede mindre. I denne sammenheng vil jeg vise til det prosjekt som nå er igangsatt for kriminalitetsofre, og som selvfølgelig også vil gjelde voldtektsofre, i Sør-Trøndelag. Det er et samarbeid mellom Sør-Trøndelag politidistrikt, påtalemyndigheten, domstolsadministrasjonen og Trondheim kommune, hvor hele grepet nettopp er allerede på politihuset, men ikke i regi av politiet, å etablere et tilbud hvor kriminalitetsofre kan bli møtt på en skikkelig og ordentlig måte fra første stund. Det er et viktig prosjekt, og det handler om det som jeg oppfatter er noe av grunntanken hos interpellanten, at samfunnet ikke utelukkende må se på det straffeprosessuelle, selv om det er svært viktig, men også på de sosiale og menneskelige sider i enhver henseende. Derfor er jeg glad for dette prosjektet som er blitt til i Trondheim, og det samarbeidet som man der har etablert mellom, skal vi si, rettsapparatet, statlige systemer og kommunale tjenester. At dagens hjelpetilbud til voldtektsofre må bedres, er vi antakelig alle enige om. Kvinner og menn som blir utsatt for en slik grov krenkelse, fortjener å møte et tilfredsstillende hjelpetilbud. For meg er dette også et spørsmål om å verne og sikre menneskeverdet i en ekstrem situasjon, og jeg akter å jobbe videre med dette med det som utgangspunkt. La meg tilføye at jeg synes det er fortjenstfullt og svært klokt at det er en mannlig representant som reiser dette spørsmålet, fordi jeg i arbeidet ikke bare med voldtektssaker, men også i det spørsmålet som handler om vold i nære relasjoner, har møtt et fenomen som norsk kvinnebevegelse har lært meg, nemlig at man møter den såkalte glassveggen. De som ikke har vært utsatt for belastningene og påkjenningene, skjønner rett og slett ikke hva man snakker om, ja, i noen sammenhenger feier de det av. Et sterkt uttrykk for det var at jeg forleden fikk besøk av to voldsofre som gav meg en blomst med hilsenen: Nå må ikke du heller gi opp når du møter glassveggen. Det var til dyp ettertanke. De to hadde funnet svar på sitt liv ved å skaffe seg en plattform i livet, ikke minst utdanningsmessig, som de ville bruke innsiktsfullt og klokt til støtte for andre. De hadde håndtert sin egen fornedring, for å si det på den måten. Men den politiske ettertanken er jo akkurat det som jeg føler at interpellanten har fått fram, og som jeg verdsetter stort, nemlig at vi i fellesskap må sørge for at den glassveggen ikke stenger for de praktiske tiltakene, og at vi kan bevege oss langs de to sporene strafferettslig kontant og skikkelig og i hjelpe- og støtteapparatet på en ordentlig måte, med en lav terskel og med et menneskelig ansikt.