trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2001-06-05:
Kristelig Folkeparti synes det er bra at en hele tiden prøver å forenkle og klargjøre folketrygdloven. Vi støtter de fleste endringene. Men vi kan ikke gi støtte til et felles regelverk for opptreningsinstitusjonene og helsesportsentrene slik saken er forelagt i dag. Det er meget uklart hva Regjeringen egentlig mener. I proposisjonen argumenteres det for at opptreningsinstitusjonene og helsesportsentrene ikke er prinsipielt forskjellige og derfor bør ha en lik finansieringsordning. Det innebærer «at alle institusjonene skal kunne ta egenandel». I brev fra helseministeren datert 8. mai i år presiseres det at forslaget om å innføre felles hjemmel for stønad til begge typer institusjoner ved en felles forskrift i folketrygdloven § 5-20, ikke innebærer at det innføres egenandeler ved de spesielle helseinstitusjonene som i dag er fritatt for egenandeler. Hva blir da endringen? Brukerne er ikke i tvil om at et felles regelverk vil medføre at en til nå egenandelsfri helsetjeneste vil bli pålagt egenandel. Både Landsforeningen for Hjerte- og Lungesyke og Norges Handikapforbund har protestert kraftig. Nordlandsforskning har påvist at funksjonshemmede har lavere inntekt enn befolkningen for øvrig. Dette var en av grunnene til at sosialkomiteen i forbindelse med rehabiliteringsmeldingen uttalte at det er uakseptabelt at mennesker som har behov for rehabilitering, ikke kan få dette på grunn av begrensninger i privat økonomi. Det var dette som også lå til grunn for at en samlet komite innførte en lik egenandel på alle opptreningsinstitusjonene. Det er med undring en ser at regjeringen Stoltenberg alt i revidert nasjonalbudsjett vil øke denne egenandelen, et knapt halvår etter vedtaket i Stortinget. Kristelig Folkeparti vil vente til den nye rehabiliteringsplanen er ferdig. Mange opptreningsinstitusjoner sliter med økonomien, og det må snart komme en avklaring. Endrede rammebetingelser for helsesportsentrene må utredes nærmere. På denne bakgrunn stemmer vi mot forslaget til § 5-20. Vi vil også stemme mot forslaget til folketrygdloven § 13-2, og fremmer i stedet et forslag om at Regjeringen skal komme tilbake til Stortinget med forslag om endringer som fører til at «vedtak om yrkesskade fattes i ett kompetent organ», og at vedtaket er forpliktende for alle som har forpliktelser i forhold til yrkesskade. En slik ordning vil forenkle situasjonen både for den skadde arbeidstakeren og for saksbehandlingen både i trygdeetaten og i forsikringsselskapene. Jeg tar herved opp forslaget fra Fremskrittspartiet, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti under folketrygdloven § 13-2.
Annelise Høegh (Høyre), 2001-06-05:
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet fordi Høyres synspunkter er godt redegjort for av andre partier, men det var representanten Magnhild Meltveit Kleppa som fikk meg til å gripe ordet. Det skal stor frimodighet til å hevde, slik jeg oppfattet representanten Meltveit Kleppa, at Bondevik-regjeringen var spesielt opptatt av å vise tilbakeholdenhet når det gjaldt å innføre nye og øke gamle egenandeler i helsevesenet. Det er ikke riktig. Sjelden har noen regjering lagt frem forslag om så store økninger i egenandeler som regjeringen Bondevik rakk å gjøre på to år. Og det er direkte uriktig å påstå, slik jeg tror representanten Meltveit Kleppa gjorde, at regjeringen Bondevik fremmet forslag om både et tak 1 og et tak 2. Det var det et flertall som de daværende regjeringspartier ikke var med i, som påla regjeringen å komme tilbake med – hvilket de iallfall ikke rakk. Høyre er tilhenger av egenandeler i helsevesenet – moderate egenandeler. Vi tror det er fornuftig for å styre ressursene dit hvor det er mest behov for dem. Det er ikke urimelig at man bidrar med visse egenandeler for mange helsetjenester, og derfor har vi tidligere gått inn for at helsesportssentrene og opptreningsinstitusjonene bør ses på i denne sammenheng. De er ikke så ulike, så når vi har til dels store, høye egenandeler ved opptreningsinstitusjonene, mens det ikke er egenandeler ved helsesportssentrene, har vi foreslått at man bør se på dette og heller få felles egenandeler for begge typer institusjoner under den forutsetning at egenandelene ved opptreningsinstitusjonene kan reduseres, for de er etter hvert blitt så pass høye at det faktisk hindrer mange i å benytte seg av de tilbudene, som jo er viktige for å kunne komme raskere tilbake i arbeid, eller for å kunne bli rehabilitert. Derfor støttet vi forslaget som ble fremlagt i forbindelse med budsjettet for inneværende år, om å senke egenandelene ved opptreningsinstitusjonene, og derfor har vi ikke til hensikt – tror jeg jeg kan avsløre – å støtte forslaget om at den senkningen bare skal vare et halvt år, slik Regjeringen nå har funnet på å foreslå. Jeg håper at Stortinget med stort flertall, om ikke enstemmig – kanskje til og med det – vil avvise dette når vi kommer til behandlingen av revidert. Men jeg faller altså for fristelsen til å flagge også der, siden noen skryter av ting de ikke har gjort, men kanskje burde ha gjort.
Shahbaz Tariq (Arbeiderpartiet), 2001-06-06:
Forslagsstilleren viser til nedleggelse av postkontorer og at flere av disse eiendommene skal selges. Videre presiserer forslagsstilleren at flere av de posteiendommene som skal selges, har en sentral beliggenhet i byer og tettsteder og vil egne seg godt til ikke-kommersielle boliger for unge i etableringsfasen. Forslagsstilleren beskriver riktignok at for å kunne etablere rimelige boliger for ungdommer i etableringsfasen er mangel på egnede og rimelige tomter en stor hindring, både i de store byene og tettstedene. Posten BA er et særlovsselskap, der samferdselsstatsråden som generalforsamling ivaretar statens eierrolle i selskapet. Styret for Posten BA har det økonomiske ansvaret for selskapets virksomhet, og har ansvaret for at de tjenester som ytes, gir et positivt bidrag til Posten BAs økonomi. Derfor ser flertallet i komiteen det som naturlig at dette også gjelder håndtering av selskapets eiendeler, som tomter og bygningsmasse. Posten opererer i stor grad i et konkurransemarked. Flertallet i komiteen har som en konsekvens av denne konkurransen forståelse for at Posten BA ikke kan pålegges å subsidiere eventuelle kjøpere av Posten BAs eiendommer. Det betyr at Posten ved salg av eiendommer må legge forretningsmessige vilkår til grunn. For øvrig viser jeg til kommunal- og regionalministerens svar på spørsmål nr. 273, fra stortingsrepresentanten Meltveit Kleppa, jf. Dokument nr. 15:21 for 2000-2001, der det går fram at Posten er positiv til å bidra slik at frigjorte eiendommer kan nyttes til boliger for unge så lenge dette er forenlig med Postens forretningsmessige interesser. Videre ble det opplyst at Posten BA på eget initiativ vil gjøre kjent for de berørte kommuner hvilke eiendommer som vil bli lagt ut for salg. Arbeiderpartiet mener at spørsmål om hvorvidt den enkelte eiendom som blir lagt ut for salg, egner seg for ombygging til boliger, må bero på et lokalt og konkret skjønn. For de eiendommer hvor en slik ombygging fremstår som hensiktsmessig, praktisk og økonomisk, vil slike søknader på vanlig måte kunne få prioritet innenfor Husbankens låne- og tilskuddsordninger til slike formål. En slik fremgangsmåte er også i tråd med den fastsatte ansvars- og rolledeling i boligpolitikken mellom stat, kommuner og privat sektor. Utradisjonelle løsninger, slik som Senterpartiet foreslår her, er veldig positive, men en helhetlig vurdering tilsier at salg av Posten BAs bygnings- og tomtemasse slik forslagsstilleren foreslår, ikke lar seg gjennomføre. Derfor foreslår flertallet i komiteen å avvise Dokument nr. 8:80-forslaget fra stortingsrepresentanten Magnhild Meltveit Kleppa om at den bygnings- og tomtemasse Posten BA legger ut for salg, kan nyttes til ikke-kommersielle boliger for unge i etableringsfasen.
Shahbaz Tariq (Arbeiderpartiet), 2001-06-06:
Forslagsstillerne fremmer forslag om at Stortinget skal be Regjeringen utarbeide en instruks for vedlikehold av bygninger som er i statlig eie. Begrunnelsen for forslaget er at det svært ofte viser seg at både statlig og kommunalt eide bygninger ikke får tilstrekkelig vedlikehold. Videre har forslagsstillerne fremmet forslag om at Regjeringen skal intensivere arbeidet med å skille brukerrollen og forvalterrollen for eiendommer som er i statlig eie. En enstemmig komite viser til at i 1993 ble den statlige husleieordningen innført for store deler av statlig virksomhet. Hovedhensikten med ordningen var å synliggjøre kostnader ved bruk av lokaler, og å få et tydelig skille mellom primærvirksomheten og bygningsdriften for bedre å kunne sikre verdibevaring av eiendomsmassen. I St.prp. nr. 84 for 1998-99 fremkom prinsippet om at leien for eiendommene Statsbygg forvalter, skal være kostnadsdekkene, som betyr bl.a. at inntektene av leien skal gi dekning for drift og vedlikehold. En enstemmig komite mener dette er et godt prinsipp, som bør videreføres, og viser videre til at prinsippet om kostnadsdekkende husleie fikk støtte av Stortinget i Innst. S. nr. 81 for 1999-2000. Når det gjelder utarbeidelse av en eventuell instruks for vedlikeholdsprosedyre, mener en enstemmig komite at det er hensiktsmessig å se det i lys av at det eksisterer ulike statlige eiendomsforvaltere. Derfor er det tidkrevende å utarbeide en instruks som skal omfatte alle bygg i statlig eie. Komiteen er imidlertid enig i at det må være mulig å lage systemer som f.eks. gjennom husleieordningen sikrer at bygningene vedlikeholdes. Innføring av en ordning som skiller forvalterrollen og brukerrollen for samtlige av statens eiendommer, innebærer en omorganisering av en god del statlige eiendomsbesittere. Derfor ber komiteen Regjeringen vurdere alternative organisasjonsformer som kan sikre et godt vedlikehold av statlige eiendommer. På denne bakgrunn foreslår komiteen overfor Stortinget at Dokument nr. 8:85 for 2000-2001, forslag fra stortingsrepresentantene Per Sandberg og Per Roar Bredvold om instruks for vedlikehold av statlig eide bygninger samt skille forvalter- og brukerrollen for alle statlige eiendommer, vedlegges protokollen.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-06-06:
Tiden går, og samfunnsutviklingen skjer fortløpende. Med i denne er også Posten, hvor man bl.a. ser på hva man eier, og om man nødvendigvis må eie dette for at Postens virksomhet skal fungere. Mange ekspedisjonskontorer, altså postkontorer, rasjonaliseres bort, eller man går over til post i butikk. Dette er for øvrig en overgang som ser ut til å ha fungert mye bedre enn det som var forventet av de største skeptikerne. Posten ønsker også å selge fordi deres bygningsmasse er for stor i forhold til behovet, og ønsker å leie tilbake det de har behov for. For f.eks. Hamar postkontor utgjør dette ca. 10 pst. av bygningsmassen, og for Elverum postkontor 15 20 pst. av den totale bygningsmasse. Dermed får de en mer effektiv og kostnadsbesparende drift. Samtidig får man frigjort en betydelig kapital, da Postens bygninger ofte er sentrale forretningsbygg som mange kan være interessert i å kjøpe for å utvikle videre. Når det gjelder det konkrete forslag om å legge denne bygningsmassen ut til ikke-kommersielle boliger for unge i etableringsfasen, vil ikke Fremskrittspartiet være med på en slik løsning, da Posten må og bør legge disse bygningene ut for salg på forretningsmessige vilkår for å skaffe kapital til sin kjernevirksomhet. At man kan ha et ønske om at noen av de ca. 72 bygg som er varslet skal selges, blir kjøpt til dette formålet, er greit, men å bestemme dette politisk er feil. Ofte er dette også bygninger som både bygningsmessig og ut fra sin plassering best egner seg til fortsatt forretningsdrift, og ikke best til boliger. Ellers tok jeg i dag en telefon til det firmaet som skal selge fire posteiendommer i Hedmark fylke. Dette gjelder eiendommer i Hamar, Tynset, Rena og Elverum, hvor man forventer en salgssum på nærmere 60 mill. kr på de to største. Representanten for firmaet kunne fortelle om en stor interesse for eiendommene. Det som gjorde ham noe forbauset, var at saken skulle opp i Stortinget i dag, og at hans budfrist var 15. juni d.å., dvs. om en drøy uke.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-06-06:
Først vil jeg si at Fremskrittspartiet er glad for at Stortinget i dag har oppe denne saken som er fremmet av to av Fremskrittspartiets representanter, nemlig Harald T. Nesvik og John I. Alvheim. Dette er en sak som er av stor betydning for våre fiskere. Pensjonstrygden for fiskere er en pliktig førtidspensjonering som tar sikte på å omfatte alle som har fiske som hovedyrke. Pensjonstrygden ble innført ved lov av 28. juni 1957 nr. 12 etter behandling av Ot.prp. nr. 46 for 1957, og Innst. O. nr. VIII for 1957. Fiskere har et fysisk sett krevende arbeid, og fiskerpensjonen skal muliggjøre nedtrapping av arbeidsinnsatsen noen år før det ytes pensjon fra folketrygden. Fiskerpensjonen ytes i dag som en deltidspensjon mellom 60 og 67 år. Fremskrittspartiet mener det må være en feilvurdering når pensjonistene ikke har rett til pensjon fra pensjonstrygden for fiskere før etter fylte 60 år. I disse tilfellene samordnes det følgelig med en ytelse pensjonistene ikke har rett til og ikke kan motta. Dersom en fisker blir 100 pst. ufør før fylte 60 år, oppnår han aldri retten til ytelser fra fiskerpensjonen, på samme måte som om vedkommende ikke oppnår de nødvendige 750 uker for rett til pensjon. Fiskerpensjonen er ikke ment som en ytelse med full dekning av pensjonsbehovet, men en ytelse som skal gjøre det mulig for fiskere å trappe ned virksomheten og fortsatt kunne opprettholde sin levestandard. Fiskerpensjonen har altså aldri vært ment å skulle dekke uførhet. Når fiskere blir uførepensjonert, faller derfor grunnlaget for ytelser fra pensjonstrygden bort. Når retten til pensjon ikke inntreffer på grunn av manglende opptjening, kan fiskeren kreve tilbakebetalt det innbetalte premiebeløp med fradrag av de første 75 uker. Det ville etter Fremskrittspartiets mening være logisk at samme praksis ble benyttet når fiskeren aldri oppnår rett til pensjon på grunn av tidlig uførepensjonering. Dermed ønsker jeg å fremme Fremskrittspartiets forslag, som lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om endring i pensjonstrygden for fiskere slik at fiskere som blir uføretrygdet før fylte 60 år får tilbakebetalt innbetalt premie til pensjonstrygden for fiskere.»
Anne Enger (Senterpartiet), 2001-06-06:
La meg først si at jeg synes det er synd at dette forslaget blir avvist på et såpass formalistisk grunnlag som det som fremkommer av innstillingen. Det er jo et anliggende som alle i denne sal bør dele, at vi bør prøve å sikre unge i etableringsfasen tilgang til billigere boliger og nok boliger. Forslagets intensjon er jo nettopp å gjøre det. For som det ble nevnt her i stad, er det altså 72 sentrale eiendommer som Posten BA nå legger ut for salg. Det har jo vært et tema lenge at noen ønsker at dette kan overtas og slik være grunnlaget for etablering av ikke-kommersielle bygninger for unge i etableringsfasen. Jeg vil vise til at kommunalministeren i fjor i juli gikk ut med et ganske ambisiøst opplegg for en solidarisk boligpolitikk. Et av punktene som hun presenterte da, var nettopp «Gjennomgang av statlige tomter og prispolitikk», hvor hun sier i det skrivet jeg har: «Jeg har tatt initiativ overfor administrasjonsministeren med sikte på en gjennomgang av statlige tomter og bygningsmasse. Statens tomteprispolitikk vil bli sett nærmere på.» I tillegg har jeg her med meg et innlegg som statsministeren hadde i Dagsavisen i fjor høst, hvor også «Gode boliger for alle» er tema, og hvor dette med boligpolitikken selvsagt fremheves som en viktig del av velferdspolitikken. Og her skriver statsministeren: «En solidarisk boligpolitikk krever at stat og kommune spiller på lag.» Og det er nettopp det jeg skulle ønske at man kunne ta mer alvorlig i denne saken. Jeg har også med meg et brev som Norske Boligbyggelags Landsforbund skrev til statsministeren nå i mars, i forlengelsen av at representanten Magnhild Meltveit Kleppa tok opp denne saken i spørsmål til kommunalministeren. Nå tror jeg ikke at de har fått svar på dette brevet, men her viser man bl.a. fra Norske Boligbyggelags Landsforbund til behovet og tar konkret opp det salget som nå står foran oss i tid, fra Posten BA av de 72 eiendommene som det her er snakk om. Jeg skulle ønske at Stortinget hadde tatt denne saken mer alvorlig og sett de mulighetene som ligger i en så betydelig, sentralt plassert bolig- og tomtemasse som det her er snakk om, og at man kunne se litt bort fra markedsmekanismene og den oppsplittingen som man ser også av statlig virksomhet, og dermed vært positiv til forslaget fra representanten Kleppa. Jeg vil da tillate meg – og har i innstillingen bebudet det – å fremme et forslag. Jeg vil gjerne også lese det – det er på vegne av Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti: «Stortinget ber Regjeringen ta nødvendig initiativ for å sikre at den bygningsmasse Posten BA legger ut for salg, sammen med tilhørende tomter, helt eller delvis, kan bli nyttet til ikke-kommersielle boliger for unge i etableringsfasen der de lokale forhold ligger til rette for dette og der kommunene ønsker en slik løsning.» Dette er altså snakk om å ta nødvendige initiativ for å prøve å få til en positiv utvikling på dette området. Jeg tar med dette opp forslaget.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-06-06:
Fremskrittspartiet er klar over at det allerede har vært gjort mange organisatoriske endringer siden 1993 for å sikre vedlikehold og driftsansvar for eiendommer i statlig eie. Vi er også enig i at dette til dels har ført til en bedre oversikt over en del av statens eiendommer, og vi er klar over at dette snart gjelder de fleste av Statsbyggs eiendommer. Men vi i Fremskrittspartiet er av den oppfatning at det fortsatt er veldig mye å gjøre før hele statens eiendomsmasse er organisert på en måte som sikrer at det blir tilstrekkelig vedlikehold for å bevare verdien. Vi peker på i våre merknader i innstillingen at Regjeringen fortsatt må ha fokus på å skille forvalterrollen og brukerrollen for samtlige eiendommer. Men det er også viktig at Regjeringen kanskje ser litt mer på akkurat dette med eier-/leieforhold i staten. Det sikreste tror jeg faktisk er at staten ikke har det store eierforholdet overhodet, men stort sett går inn i leierrollen, for det er ganske klart at staten har hatt store tap på grunn av dårlig vedlikehold av sine eiendommer. Og det bringer meg også over i kommunesektoren. Selv om vi ikke skal behandle eller si noe rundt det nå, ser vi også den samme problematikken i fylkeskommuner og kommuner, der vedlikeholdet er så dårlig at eiendommene faller dramatisk i verdi. Og det er en dårlig måte å bevare eiendomsmassen på. Det som egentlig var formålet fra forslagsstillerne, var rett og slett å få utarbeidet en egen instruks for vedlikehold av statens eiendommer; det foreligger fortsatt ikke. Mitt ønske var at Regjeringen i hvert fall så på den problemstillingen og i hvert fall hadde en instruks som gikk på vedlikeholdet av statens eiendommer, uavhengig av hvorvidt det var leie eller forvaltning. Så vi er fornøyd med at forslaget blir vedlagt protokollen, og håper at statsråden tar med seg videre dette med en instruks om vedlikehold av statens eiendommer.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-06-06:
Beklager, president. Jeg fremmer forslaget som er tatt inn i innstillingen.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2001-06-06:
Jeg tillater meg bare et veldig kort innlegg om denne saken. St.prp. nr. 50 presenterer i hovedsak en oppsamling av midlertidige departementsvedtak om innlemming og utlemming av stillinger innenfor ulike virksomheter i Statens Pensjonskasse. Formodentlig er det siste gang denne typen vedtak legges fram for Stortinget til endelig avgjørelse – sånn sett er det kanskje litt historisk også. Den 1. januar i år trådte en ny lovbestemmelse i kraft. Denne overlater avgjørelsesmyndigheten i disse sakene til departementet. Et forhold som har vakt en smule diskusjon, er hvorvidt Stortinget skulle behandle en proposisjon som i tid er fremlagt etter at loven som overfører avgjørelsesmyndigheten i slike saker til departementet, har trådt i kraft. Dette var særlig fordi den eneste endringen i den nye loven i forhold til den gamle nettopp er flytting av avgjørelsesmyndighet fra Stortinget til departementet. Begrunnelsen fra departementets side har vært at behandlingen i departementet har foregått etter de retningslinjene som gjaldt etter den tidligere loven, altså under forutsetning av stortingsbehandling. Jeg fant grunn til å gjøre oppmerksom på at dette har vært et tema. Likevel har flertallet valgt å ta departementets syn til etterretning, har behandlet proposisjonen i samsvar med tidligere prosedyre og innstiller på å gjøre vedtak i tråd med Regjeringens anbefaling. Komiteens flertall har også lagt inn en bemerkning til ett av vedtakene. Det gjelder begrunnelsen for vedtaket om å innlemme det teologisk utdannede personalet ved Den Evangelisk Lutherske Frikirke i Pensjonskassen. Her viser jeg bare til merknadene i innstillingen. For øvrig har et mindretall i komiteen, medlemmene fra Fremskrittspartiet, Høyre og representanten Inger Stolt-Nielsen, lagt inn en merknad hvor de viser til sin praksis fra tidligere saker av samme type, og at de derfor heller ikke denne gang ønsker å gå inn i behandlingen av enkeltsaker vedrørende medlemskap i Statens Pensjonskasse.
Liv Marit Moland (Arbeiderpartiet), 2001-06-06:
Pensjonstrygden for fiskere er en pliktig førtidspensjonsordning som tar sikte på å omfatte alle som har fiske som hovedyrke. Ordningen ble innført ved lov av 28. juni 1957. Det skulle gjøre det mulig for fiskere, som har et fysisk krevende arbeid, å kombinere yrket sitt med en nedtrapping av arbeidsinnsatsen mellom 60 og 67 år ved utbetaling av deltidspensjon fra denne ordningen. Pensjonen opphører når fiskeren har fylt 67 år, får full uførepensjon fra folketrygden, får attføringspenger eller avtalefestet pensjon – AFP. Pensjonen finansieres gjennom en medlemspremie og en avgift på omsetningen av fisk. Pensjonstrygden for fiskere samordnes med folketrygdens ytelser. En fisker som blir 100 pst. arbeidsufør før fylte 60 år, får uførepensjon, og får derfor ingen utbetaling fra pensjonstrygden for fiskere. Denne samordningen startet i 1967 og er den samme som for sjømenn og skogsarbeidere. Ordningen har etter hvert utviklet seg til at alle fiskere over 60 år som ikke er uføretrygdet, får utbetaling fra denne pensjonstrygden selv om de ikke delvis trapper ned innsatsen i yrket. Dette er fordi det er vanskelig å måle hva som er full innsats og hva som er redusert innsats i yrket. Det er kun fiskere som ikke har opptjent full pensjon, som kan få tilbakebetalt deler av innbetalt premie til trygden. I Dokument nr. 8:101 blir det fremmet forslag om at alle – også de som blir uføretrygdet før fylte 60 år – får tilbakebetalt innbetalt premie. Dette kan føre til at premien som fiskerne betaler, må økes for å dekke økte tilbakebetalinger. I et brev til komiteen foreslår statsråd Ingebrigtsen å utrede alternative løsninger til pensjonsordningen for fiskere dersom deres organisasjoner ønsker det. I ettertid har komiteen også fått opplyst at det første møtet mellom departementet og fiskernes organisasjoner allerede er holdt. Der ble man enige om å sette ned et utvalg som skal gjennomgå pensjonstrygden. Departementet har altså allerede startet det arbeidet som flertallet i komiteen ber Regjeringen sette i gang – en vurdering av regelverket for pensjonsordningen. Derfor synes det unødvendig å be Regjeringen sette i gang et arbeid som allerede er igangsatt. Forslaget er et eksempel på at noen ønsker å slå inn allerede åpne dører. Likevel vil vi i Arbeiderpartiet understreke at dette bør bli et utvalg som arbeider hurtig, for fiskerne bør få en rask avgjørelse på disse viktige spørsmålene. Jeg tar med dette opp forslaget fra et mindretall – Arbeiderpartiet og Høyre – angående Dokument nr. 8:106.
Tor Nymo (Senterpartiet), 2001-06-06:
Pensjonstrygden for fiskere er en kollektiv og sosial førtidspensjonsordning som gjør det mulig for fiskere som ikke har rett til annen pensjon, å trappe ned arbeidsinnsatsen noen år før de når den alminnelige pensjonsalderen. Fiskerpensjonen har vært samordnet med folketrygdens uførepensjon i alle år. Stortinget sluttet seg til dette senest i 1993. Realiteten har vært at fiskere som blir uføre før fylte 60 år eller i perioden mellom 60 og 67 år, ikke får utbetalt fiskerpensjon som de har innbetalt ekstrapremie til, nettopp på grunn av samordningsbestemmelsene med folketrygden. Fiskere som ikke blir uføre, får fiskerpensjonen og kan opprettholde yrkesaktivitet. Det gir fiskerpensjonen en skjev sosial profil som rammer en relativt liten gruppe fiskere. Lokale fiskarlag, som Skøelv fiskarlag fra mitt fylke, har engasjert seg i saken og har bedt konkret om at fiskerpensjonen, som er ment å være en nedtrappingspensjon, ikke diskriminerer uføre i forhold til arbeidsføre. De har også pekt på at nåværende ordning – ut fra deres synspunkt – er direkte usolidarisk. Det er grunn til å minne om at fiskeryrket er fysisk svært krevende, noe som fører til at en relativt stor andel fiskere blir mottakere av uførepensjon og dermed mister retten til utbetalinger fra den pensjonsordningen som de har betalt inn til i mange år. Dette virker ekstra urimelig tatt i betraktning at pensjonstrygden for fiskere er en offentlig, pliktig ordning. Senterpartiet har i sitt program en formulering om at retningslinjer for fiskerpensjon endres slik at den ikke bortfaller ved uførhet, og videre at fiskerpensjon utbetales mellom 60 og 67 år. Vi er derfor i Senterpartiet svært glade for at et flertall i komiteen foreslår at «Stortinget ber Regjeringen vurdere regelverket for pensjonsordningen for fiskere for å finne fram til en bedre og mer rettferdig ordning for de som må slutte som fiskere før fylte 67 år på grunn av uførhet.» At Arbeiderpartiet og Høyre ikke ønsker å støtte forslaget, men foreslår at forslaget vedlegges protokollen, tror jeg næringens utøvere merker seg med liten glede.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2001-06-06:
Nå er fiskerpensjonens historikk og virkning så grundig beskrevet gjennom de innleggene som har vært holdt, at det skal jeg ikke begi meg inn på. Jeg går ut fra at det er behørig dokumentert. Det jeg imidlertid er litt opptatt av, er at det henvises til at man ikke kan rette opp en urettferdighet i én pensjonsordning fordi det vil utløse krav om tilsvarende oppretting av urettferdighet i andre pensjonsordninger. Det synes jeg er en merkelig argumentasjon. Det som er felles for disse tre pålagte pensjonsordningene, er jo nettopp at en er pliktig til å betale inn til dem, og at de bare gis i en avgrenset periode. Men det har allikevel veldig uheldige utslag når de skal samordnes med folketrygden, så gjenoppretting til det vi har en felles forståelse av er rettferdig i den ene pensjonsordningen, burde jo utløse oppretting til det man oppfatter som rettferdig, for de andre pensjonsordningene. Jeg kan derfor ikke skjønne at det at tre pensjonsordninger inneholder den samme urettferdighet, skal være noe argument for ikke å lage ordningen mer riktig. Nå sier representanten Moland at dette forslaget som fremlegges, er «å slå inn allerede åpne dører». Til det har jeg lyst til å bemerke at den døren gikk opp etter at forslaget var fremlagt, så det er egentlig nokså urettferdig å si at forslagsstillerne her vil slå inn åpne dører. Jeg vil ellers henvise til at også Kystpartiet har programfestet at vi vil ha vekk samordningen av uføretrygd og folketrygd i fiskerpensjonen. Og jeg vil henvise til det forslaget som jeg selv har fremsatt i forbindelse med denne saksbehandlingen: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til endringer i de tidsavgrensede pensjonsordninger som samordnes med folketrygden til ugunst for den pensjonsberettigede, med henblikk på at tidsavgrenset pensjon skal kunne utbetales uavkortet uavhengig av ytelser fra folketrygden.» Det er jo slik at det bare er i disse årene – fra 60 til 67 år – man kan få utbetalt det man gjennom sin yrkesaktivitet gjennom lovpålegg har innbetalt for å få ut. Når en her samordner, fratar en de trygdeberettigede en rettighet som de har vært pålagt å betale for å få. Det kan ikke være annet enn urettferdig. Jeg kan ikke forstå at et stortingsflertall kan gå god for at en slik urettferdighet skal videreføres i disse tre pensjonsordningene. Nå er det beklageligvis slik at jeg registrerer at det ikke er flertall i Stortinget for å vedta mitt forslag – dvs. Kystpartiets forslag – som ber Regjeringen komme tilbake med forslag til endringer for å løsne på samordningskravet i alle disse tre pensjonstrygdene. Men siden mitt utmerkede forslag ikke får flertall, ser jeg ingen hensikt i at det nedstemmes. Jeg vil derfor omgjøre forslaget til et oversendelsesforslag, slik at når Regjeringen nå åpner døren for en vurdering av fiskerpensjonen, holdes døren åpen med så pass stor åpning at også sjømannspensjonen og skogsarbeiderpensjonen slipper inn til vurdering.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-06-06:
Utviklingen har løpt fra fiskerpensjonen i den form den nå har. I statsråd den 1. juni i år la Regjeringen fram en odelstingsproposisjon med forslag til endringer i lov om pensjonstrygd for fiskere. Det foreslås en omlegging av innkrevingen av medlemspremien og endring i administrative bestemmelser. I proposisjonen blir det også varslet at departementet vil ta initiativ til å sette ned et utvalg til å utrede alternative løsninger til dagens pensjonsordning. Pensjonstrygden for fiskere ble innført fra 1. januar 1958 som en kollektiv og sosial tidligpensjonsordning. Den har senere vært forbedret flere ganger. Likevel er nok tiden nå inne til å gå over fra den kollektive trygdeordningen til en pensjonsordning der den enkelte fiskeren tjener opp individuelle rettigheter. En omlegging av ordningen kan ikke skje uten en grundig utredning og vurdering av konsekvensene ved å gå over til et nytt opplegg. Departementet har gjentatte ganger vært i kontakt med alle fiskernes organisasjoner, inkludert Fiskarkvinnelaget. De har stort sett tatt opp tre punkter. Ett gjelder innkrevingen, der de som ikke har betalt, er blitt strøket fra fiskermanntallet – eller for de innvidde: «blad B». Her foreslår vi nå at man går over til vanlige innkrevingsmetoder, slik at ingen blir fratatt retten til yrkesutøvelse, selv om de ikke har betalt. Et annet punkt som har vært tatt opp, gjelder samordningen med uføretrygden – som har vært mye nevnt her i dag – og et tredje punkt dreier seg om tilbakebetalingsmulighetene. De to siste punktene synes jeg det er rimelig at vi vurderer videre sammen med partene, slik at vi kan komme fram til løsninger som fiskerne kan være fornøyd med.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2001-03-15:
I innstillingen til utjamningsmeldinga uttalte sosialkomiteen: «En del funksjonshemmede, eller personer med spesielle lidelser, er forhindret fra å delta i arbeidslivet fordi de på grunn av funksjonshemningen ikke kan ha sertifikat eller benytte offentlige transportmidler, og komiteen vil understreke at det vil være bedre – både økonomisk og menneskelig – å sikre denne gruppen støtte til transport enn å la dem gå over på uføretrygd.» I forbindelse med behandlingen av utjamningsmeldinga vedtok et enstemmig storting å be Regjeringen fremme lovforslag som sikrer funksjonshemmede dekning av transportutgifter til arbeidsreiser når vedkommende ikke kan benytte kollektivtransport. På bakgrunn av dette har representantene Helge Bjørnsen og Olav Gunnar Ballo fremmet forslag om endring i folketrygdloven slik at funksjonshemmede skal kunne gis reisestøtte til arbeidsreiser når vedkommende ikke kan benytte kollektivtransport, når slikt tilbud ikke er tilgjengelig eller funksjonshemningen i seg selv gjør egen transport umulig. Forslagsstillerne viser også til at det er Regjeringens og Stortingets uttalte politikk at flest mulig skal få mulighet til å forsørge seg ved eget arbeid, og at det har vært et uttalt politisk ønske at samferdselssektoren skulle ta et større ansvar for å gi tilbud også til funksjonshemmede, og de fremmer forslag om endring i folketrygdloven § 8-14. En enstemmig komite slutter seg til intensjonen i forslaget og viser til brev av 31. januar 2001 fra sosialministeren, der hun opplyser at hun i samarbeid med flere departementer arbeider med å iverksette forsøk på dekning av arbeidsreiser for funksjonshemmede som ikke kan bruke offentlige kommunikasjonsmidler. Evalueringen fra forsøket vil danne grunnlag for utformingen av en fremtidig ordning med transportstøtte til arbeidsreiser. Komiteen har merket seg at sosialministeren tar sikte på å legge saken frem for Stortinget i forbindelse med revidert budsjett 2001. På denne bakgrunn fremmes det ikke noe konkret lovforslag fra komiteens side, men komiteen understreker viktigheten av at prøvetiltakene iverksettes raskt, slik at det så snart som mulig kan utformes en ordning med transportstøtte til arbeidsreiser også for personer som har et varig behov for spesialtransport for å komme i arbeid. Det er viktig at det legges til rette for at flest mulig får anledning til å forsørge seg ved eget arbeid. Dette er viktig både av hensyn til den enkelte og av hensyn til samfunnet. Flest mulig bør gis anledning til å utvikle sin arbeidsevne og få den tilfredsstillelse som det gir å yte et arbeid. Dette vil også bidra til at utgiftene til uføretrygd reduseres. Komiteen støtter som sagt intensjonen i forslaget og regner med at sosialministeren legger saken frem for Stortinget som planlagt, og at ordningen kan iverksettes så snart som mulig. På denne bakgrunn foreslår komiteen at Dokument nr. 8:2 for 2000-2001 vedlegges protokollen.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2001-03-29:
På vegner av Per-Kristian Foss, Siv Jensen, Terje Johansen og meg sjølv ynskjer eg å fremja eit forslag om å fjerna beskatninga av utgifter til behandling av sjukdom.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-03-29:
På vegne av representanten John I. Alvheim og meg selv vil jeg fremme forslag om å lovfeste kommunale råd for funksjonshemmede innen utgangen av 2001.
Erna Solberg (Høyre), 2001-03-29:
På vegne av representantene Sverre J. Hoddevik, Michael Momyr og meg selv vil jeg få lov til å fremme forslag om at en andel av selskapsskatten igjen skal tilfalle kommunene.
Erna Solberg (Høyre), 2001-03-29:
Jeg må innrømme at jeg satt på et kontor og hørte et av statsrådens innlegg, som gjorde meg forbauset. Jeg synes det er helt utrolig at det i det hele tatt går an å blande inn prinsippene knyttet til omskjæring i denne diskusjonen. Det er nemlig – og her har Stortinget nylig hatt en ganske grunnleggende debatt knyttet til spørsmålet om bønnerop – forskjell på når vi skal legge til grunn de reglene som dreier seg om menneskerettigheter og beskyttelse av enkeltindividet, og det å snakke om trossamfunns rett til å kunne styre seg selv og kunne gjøre noe annet, å kunne velge å være uavhengig og ikke skulle reguleres ved lovgivning. Vi har altså begrunnet at vi ikke ønsker å forby bønnerop, selv om noen som bor i nabolaget, kunne like at vi hadde forbudt det, fordi vi skal ta hensyn til de interne forholdene og muligheten for trosutøvelse. Men vi har sagt at når dette grenser mot brudd på individuelle menneskerettigheter, hvis det foregår overgrep mot enkeltindivider i ly av en form for religion, skal vi selvfølgelig trekke andre grenser. Å blande dette inn i en diskusjon om hvor mye staten skal styre av innholdet og ansettelsespolitikken i Den norske kirke, synes jeg er utrolig, for å si det mildt. Dette dreier seg ikke om overgrep, det dreier om respekten for at Den norske kirke er et trossamfunn på lik linje med de andre trossamfunnene vi faktisk har i Norge. For å sammenligne: Hvis vi f.eks. skulle ha pålagt den muslimske befolkningen i Norge likestillingsloven, tror jeg saken da hadde vært ført direkte for den internasjonale menneskerettsdomstolen for brudd på grunnleggende menneskerettigheter. Det at statsråden ikke kan se forskjellen mellom Den norske kirke som trossamfunn og hva vi skal regulere i det forholdet, og hvordan vi oppfører oss overfor andre trossamfunn, betyr jo bare én ting, at denne salen snart er nødt til å manne seg opp til å foreta et skille mellom stat og kirke, slik at en statsråd av type Trond Giske kan slutte å ha for sterke meninger om forholdene knyttet til Kirken og vi kan få etablert det faktum at Den norske kirke er et trossamfunn og ikke først og fremst et statlig anliggende, som det ser ut til at mange av Arbeiderpartiets talsmenn etter hvert mener at det er.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-03-29:
Så vidt jeg vet, sier vel alle partiene i innstillingen at når det gjelder eierforholdet til Opplysningsvesenets fond, så er det først og fremst en politisk vurdering og ikke en juridisk vurdering. Langt på vei kan jeg være enig i det. Men det betyr jo også at det står partiene fritt til selv å konkludere om når man ønsker å gi signaler om dette fondets eierforhold. På mange måter er diskusjonen om fondets eierforhold egentlig en terminologisk debatt, og dermed blir det i realiteten en politisk vurdering. Vår vurdering av dette fondets formål og bruk opp gjennom tidene er at det har vært så sterkt knyttet til den kirkelige aktivitet at det dermed også bør oppfattes som Kirkens eiendom framover. Ja, Kristelig Folkeparti er villig til å bruke mer til kirkelige formål. Det avslører replikanten Synnøve Konglevoll at Arbeiderpartiet ikke er, og det oppfatter jeg som det viktigste. Hovedproblemet når det gjelder flertallets holdninger i denne innstillingen, er at alt skal være så økonomisk uforpliktende. Og det synes jeg er det alvorlige og noe som de kirkelige organene må ta innover seg, og det må føre til at den kirkelige sektoren i framtida må jobbe mer for å synliggjøre hvilken rolle de har i samfunnet, hvilken viktig oppgave de har på en rekke felt, som kulturbærer, innenfor barnearbeid, diakoni osv. Jeg har ingen intensjon om å dra opp noen stor stat-kirke-debatt i denne debatten. Jeg vil imidlertid påpeke at tatt i betraktning tidspunktet for når denne meldingen kom, hadde det vært mulig å utrede en del gråsoner som jeg tror det vil bli behov for å utrede også i framtida uansett hva man konkluderer med når det gjelder forholdet stat-kirke.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-03-29:
Representanten Lønning griper fatt i vår merknad om Opplysningsvesenets fond og etterspør logikken bak den. Logikken bak den er relativt enkel i forhold til konklusjonen. Det er nemlig slik at når fondets formål og det fondet har vært brukt til, så tydelig har vært knyttet til kirkelige oppgaver, har det nettopp understreket den kirkelige tilhørighet som dette fondet har. Ut fra logikken om hva fondet har vært brukt til, synes vi det er en naturlig prosess at en også anerkjenner og utleder Kirkens eiendomsrett til fondet. Så polemiserer representanten Lønning mot at sentrumspartiene i denne innstillingen har valgt ulike løsninger. Ja, vi har gjort det. Jeg tror imidlertid at en skulle ha klart å finne fram til en felles holdning i disse spørsmålene også i regjeringsposisjon. Jeg tror at vi også i framtidige forhandlinger faktisk ville ha klart å finne løsninger på disse utfordringene. Vi står også sammen på en del punkter i denne innstillingen, selv om hovedtrekkene viser at vi er litt ulikt posisjonert. Vi står sammen om å opprettholde tilskuddet til diakoni, kirkemusikk og undervisning. Vi står også sammen om å varsle økte midler i forbindelse med behandlingen av dåpsopplæring og bemanningsplan for Den norske kirke. Dette er utgangspunkt som gjør at jeg tror at vi faktisk skulle kunne ha klart å finne sammen i en løsning. Men det er forskjeller mellom sentrumspartiene, og her får vi også illustrert at det ikke er uinteressant hvilke styrkeforhold som er mellom partiene.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-03-29:
Jeg synes representanten Reikvam gjennom sin begrepsbruk synliggjør det problematiske i SVs tilnærming, for han snakket om den kommunale kirke – den kommunale, lokale kirke. Lokalt er ikke Kirken en kommunal kirke. Den er et selvstendig rettsobjekt, en selvstendig kirke lokalt. Så blir spørsmålet: Hvordan skal denne lokale kirke finansieres? Selv om Den norske kirke består av mange menigheter, er det også en struktur slik at de ulike bispedømmene utgjør et kirkelig fellesskap nasjonalt. Vil staten være en sterkere forsvarer enn kommunene? Nei, ikke nødvendigvis – der deler jeg representanten Reikvams vurderinger. Ikke nødvendigvis. Men vi har en tradisjon i Norge med embetskirke, hvor prestelønningene har vært det sammenbindende som har kommet fra staten. Problemet med dagens ordning er at vi har en blandingsfinansiering. Der er representanten Reikvam og jeg enige. Hvorfor kunne vi da ikke ha støttet SVs forslag? Det er ganske enkelt fordi SV bare er opptatt av å utrede én modell. Kristelig Folkeparti har faktisk gjennom et forslag åpnet for å utrede ulike modeller, slik at det hadde vært mulig å samordne dette. Men det har vi dessverre ikke klart å få til. Nei, jeg har ingen mistillit til det kommunale selvstyret. Men jeg synes at når flertallet går inn for å legge om systemene, bør flertallet også legge inn føringer som gjør så pass at Kirken vet hvilke økonomiske midler den har å forholde seg til i framtida, også når det gjelder de statlige bidragene som en legger inn i overføringene til kommunene. Den viljen har ikke flertallet vist. Der er faktisk Regjeringen bedre enn stortingsflertallet og stortingsinnstillingen.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-03-29:
Jeg lyttet til representanten Tingelstads innlegg og la merke til et ærlig engasjement både for økt dåpsopplæring og også for å øke bemanningen i Den norske kirke. Dette er engasjement som jeg setter pris på, og jeg er også enig i at her er det behov. Jeg er vel heller ikke direkte overrasket over Senterpartiets stillingtagen i forhold til å bruke midler av Opplysningsvesenets fond, og heller ikke i forhold til å innlemme tilskuddet til kirkelige fellesråd i rammene til kommunene. Jeg vil imidlertid gjøre oppmerksom på at mange kirkelige fellesråd opplever de 8 pst. som avgjørende for sin sluttfinansiering. Det er alltid de siste kronene som oppleves som viktige og avgjørende. Derfor er det viktig å sikre at de 8 pst. som i dag ligger der, fortsatt vil komme kirkelige formål i kommunene til gode. Jeg synes det er bra at Senterpartiet har fått inn en flertallsmerknad om at det skal utvikles en veileder for samarbeidet mellom kommune og kirke. I Kristelig Folkepartis merknad uttrykkes det at vi ser for oss å beholde og styrke det lokale samarbeidet gjennom f.eks. lokale samarbeidsavtaler, og det synes jeg representerer noe av den samme tankegangen. Det er viktig å ta vare på dette perspektivet. Men det er en kjensgjerning at når en innlemmer det øremerkede tilskuddet i overføringene til kommunene, påvirkes også fordelingen. Hørte jeg riktig da representanten Tingelstad sa at Senterpartiet vil ha utredet fordelingsvirkningene av en slik innlemmelse i rammeoverføringene?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-03-29:
Jeg synes det er interessant å høre på argumentasjonen til representanten fra Sosialistisk Venstreparti i denne saken. Han tar utgangspunkt i at det er to syn i forbindelse med finansieringen av Kirken – en rent statlig finansiering, og så bygger representanten Reikvam opp en retorikk omkring den lokale menighet, og sier at det er ønskelig med en kommunalisering av den kirkelige økonomi. Jeg finner grunn til å spørre representanten Reikvam om hva dette begrepet kommunalisering av den kirkelige økonomi betyr. Er det mulig å kommunalisere økonomien til et organ som er en selvstendig juridisk enhet? Grunnen til at jeg spør, er egentlig: Hva er målsettingen til Sosialistisk Venstreparti når de ønsker en utredning av ett nivå? Og hva ligger i begrepet enhetlig kirkelig økonomi? Kan det f.eks. også dreie seg om volumet på den kirkelige økonomi, for det må jo være litt av poenget? Eller kan det også ligge i dette at en snakker om en selvstendig kirkelig økonomi for den lokale kirke? For hvis det er det siste som ligger i det, så er det et visst resonnement i det med å få en enhetlig kirkelig økonomi. Men dersom det skal være kommunalisering av den kirkelige økonomi, blir det litt ulogisk å forstå hvilken sammenheng det er en ønsker mellom Kirken, om det skal være en selvstendig framtid for Kirken, og SVs linje i argumentasjonen stat-kirke.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-03-29:
Når jeg hører på statsråden, hører jeg jo et litt annet budskap enn det jeg kan lese ut fra media om den debatten som pågår mellom statsråden og de kirkelige organene i en rekke spørsmål. Jeg mener i hvert fall å kunne registrere at her er det en del ulike holdninger til og opplevelser av situasjonen. Så har jeg også lyst til i replikkvekslingen å gi støtte til den fortolkning og utlegning som representanten Lønning kom med i forhold til Den norske kirke i utlandet og Sjømannsmisjonen. Jeg synes imidlertid det er riktig å peke på, som statsråden var inne på, at dette er en stortingsmelding om økonomien i Den norske kirke. Materialet konkluderer med at den samlet sett er bra. Men statsråden påpeker at det finnes variasjoner, og han sier også at det er behov for økte offentlige overføringer. Ja vel, hva så? Gir meldingen noe svar på at det er behov for økte offentlige overføringer til Kirken? Nei, det er jo det som er meldingens store problem. Den gjør ikke noen grep for å få til det utover å ta sparepengene fra Kirken selv. Så jeg opplever at statsråden faktisk står uten svar på sin egen analyse, nemlig at det er behov for økte offentlige overføringer. Dermed blir spørsmålet mitt: På hvilken måte vil statsråden bidra til å styrke den lokale kirkes økonomi? Hvilke ambisjoner har statsråden på det området? Og til slutt: Statsråden hadde merket seg det flertallet sa om et statlig ansvar for verneverdige kirker. Hvilken kraft vil statsråden legge i å synliggjøre dette statlige ansvaret?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-03-29:
Bare noen oppsummerende merknader fra meg: Det er blitt en stor debatt omkring Opplysningsvesenets fond. Det understrekes fra flertallet at en nå ønsker å bygge opp kapitalen uten å bruke den. Jeg merket meg også representanten Tingelstads replikk til statsråden om begrensningene i forvaltningen av fondet. Det synes jeg er viktige nyanseringer å få fram, og det gir helt klart en del forsikringer om at en også i framtiden vil forvalte dette fondet på en god måte. Men det som er litt av utfordringen her, er at en legger inn nye formål når det gjelder bruken av fondets avkastning, og det er jo disse nye formålene som etter all sannsynlighet vil fortrenge en del av det som i dag får støtte fra dette fondet. Det er årsaken til at vi i Kristelig Folkeparti ser, når vi ser summen av alle disse nye formålene, at her kan vi ikke legge inn flere formål, og at vi dermed må holde igjen i forhold til den lovendringen som flertallet ønsker. Vi kommer derfor til å stemme mot V. Jeg har også oppdaget at i løpet av debatten er forventningene til bidragene til kirkevedlikehold nyansert. Det er bra, og det understreker bare behovet for statlige tilskuddsordninger for vedlikehold av kirkebyggene. Jeg tillater meg også å kommentere to innlegg nå på slutten. Synnøve Konglevoll beskylder sentrumspartiene – i hvert fall Kristelig Folkeparti – for å drive overbudspolitikk i forhold til å synliggjøre egen kirkepolitikk. Men når en henviser til at den kritikken som vi framfører mot dagens system, er en kritikk av oss selv i 1996, har jeg lyst til å minne om at en viktig del av reformprosessen i 1996-97 var å gjøre kirkene mer selvstendige. Dermed innførte en også den lokale kirke som et eget rettssubjekt i forhold til kommunene, og dermed må man ha en god dialog og et godt samarbeid mellom den lokale kirke og kommunene. Her er erfaringen mer nyansert enn at en kan si at det fungerer godt over alle plasser. Det gjør det nemlig ikke, og jeg ser at systemet kan virke konfliktskapende. Til slutt: Representanten Tomas Norvoll sier at Kriste-lig Folkeparti ønsker å stresse fram en avvikling av en tusenårig tradisjon. Jeg vil for det første bare minne om at statskirkeordningen i Norge er 500 år. Det er det ene. Det andre er at vi ikke går lenger enn det kirkelige organer selv har bedt om i disse spørsmålene.