Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2008-05-22:
Jeg synes representanten Elvik fanget opp det jeg forsøkte å si i min redegjørelse, ved å si at geopolitikken har gjenoppstått i globaliseringens tidsalder. Det å håndtere begge deler er på mange måter norsk utenrikspolitikks utfordring i et nøtteskall. Hun sa også at ofte er utenrikspolitikken relevant først hvis den blir innenrikspolitisk meningsfull, og jeg leste i avisen at representanten Høybråten mente at det var den mest innenrikspolitiske utenrikspolitiske redegjørelsen han hadde hørt. Det tok jeg som en kompliment - han får velge om han kan leve med det eller ikke - men jeg synes det illustrerer noe av spennvidden. Jeg har tenkt å svare på det spørsmålet jeg tror Inge Lønning hadde tenkt å stille. Det er mulig det bryter med praksis, men han er veldig opptatt av denne formuleringen om at EØS-avtalen er «vår viktigste nordiske samarbeidsavtale». Det er en setning jeg hadde sett fram til å kunne utdype, og det skal jeg gjøre. I 40 år har de nordiske landene hatt en drøm om å få et felles marked, et felles arbeidsmarked. Passfrihet fikk vi på 1950-tallet, og samarbeid på en lang rekke områder. Vi har konstatert at forsøk på å lage nordiske løsninger på disse områdene ikke har ført fram. Forsvarsunionen ble ikke mulig, Norøk ble ikke mulig, og vi oppdaget skritt for skritt at landene våre var økonomisk integrert i en europeisk ramme, som gjorde at løsningene måtte være europeiske. Hadde Norge og Island blitt medlem av EU, tror jeg at jeg ville sagt at EU-medlemskap var «vår viktigste nordiske samarbeidsavtale», fordi det traktatgrunnlaget hadde gitt oss svaret på alle de tingene vi egentlig søkte som nordiske land. Så ble det EØS-avtalen i stedet, som favner alle rundt det indre marked. Jeg tror at hvis vi lister opp mange av de målene for integrasjon vi har hatt for det nordiske samarbeidet siden 1940- og 1950-tallet, så finner vi et stort flertall av dem tikket av på listen over det EØS-avtalen dekker. Det er en grunn til for at EØS-avtalen, eller EU-medlemskapet - hvordan vi nå enn innretter oss - er viktige å forsvare. Dermed håper jeg at jeg har gitt en innføring i det jeg tror Inge Lønning hadde tenkt å spørre om, men det kan vi kanskje ta etter seansen. Ellers brukte representanten Syversen ordene «et moralsk imperativ». Det er jeg helt enig i hører hjemme i debatten om Burma. De ordene Høybråten brukte, og som jeg plukket opp, var det «humanitære imperativ». De to er i og for seg tett koblet opp til hverandre, men jeg vil bare gjenta at når det gjelder Burma akkurat i dag, er det «det humanitære imperativ» som slår mot oss. Tallet 200 000 omkomne er jo nesten ufattelig å begripe, og skal vi legge på nye hundretusener i ukene som kommer, fordi regimet der nekter å ta inn over seg betydningen av at de må ha hjelp fra det internasjonale samfunn, så er det altså et «imperativ» å håndtere det. Jeg vil bare understreke den enigheten det er i denne sal - tror jeg - i alle partier og i det norske samfunn, at det er et moralsk imperativ som ligger på lederskapet i Burma når det gjelder å gjenoppta dialogen med sitt eget folk, respektere egne valg og respektere helt fundamentale menneskerettigheter. Vi må altså finne en metode for å få den dagsordenen til å gå framover. Noe av det som er frustrerende fra fransk side - jeg har hatt anledning til å snakke med den franske utenriksminister - er at de på mange måter har rett i sine påpekninger om ansvar for beskyttelse, «responsibility to protect», som er i grenseland til at et land begår en forbrytelse mot menneskeheten. Spørsmålet er: Hvordan kommer vi i inngrep? Hvordan får vi omsatt det i noe som skjer til forandringer på bakken? Det er der jeg mener vi må ha en debatt hvor vi kombinerer vårt klare verdifokus med et fokus på hva som virker.