Inge Lønning (Høyre), 1999-11-25:
Akkurat avslutningen av det siste svaret fra representanten Dag Terje Andersen innebærer en meget interessant budsjetteringsfilosofi. Hvis jeg oppfattet poenget riktig, er det å skli på kalenderen en anbefalelsesverdig øvelse, mens det å skli på balansen er en ikke anbefalelsesverdig øvelse. Det kan åpne for mange interessante fremtidige budsjetter hvis man skal følge opp denne kalenderbudsjetteringen. Det som er det interessante ved denne finansdebatt, er at vi nå har lyttet til tre hovedinnlegg fra tre hovedtalsmenn for Stortingets største parti, Arbeiderpartiet, og at man ikke i ett av disse innlegg med ett eneste ord har nevnt den sak som Arbeiderpartiet de to siste årene har brukt nesten hele finansdebatten til å snakke om, nemlig kontantstøtten. Ikke med ett eneste ord! Representanten Stoltenberg sa i formiddagsmøtet at det er ikke noe mål for Arbeiderpartiet å drive sentrum i armene på Høyre og Fremskrittspartiet. Nei. Det må vel bety at det har vært av ren vanvare at man har holdt på med akkurat det i to år, at man ikke helt har vært oppmerksom på hva man holdt på med. Hva er det som har skjedd fra i fjor og i forfjor til i år som gjør at det som gjorde det umulig for Arbeiderpartiet å samarbeide med sentrum, plutselig er borte vekk? Ja, det er ikke bare borte vekk, men Arbeiderpartiet insisterer nå på å stille seg 100 pst. bak hver eneste detalj, inklusiv kontantstøtten, i Regjeringens budsjettopplegg. Det er i seg selv bemerkelsesverdig at Stortingets største parti ikke finner det bryet verdt å fremme et eget budsjettforslag. Det må vel også tolkes slik at det var nær bevisst da man fikk overført direkte på fjernsynet, i kommentar fra Arbeiderpartiets side etter at man hadde inngått budsjettavtalen, at nå hadde man fått fullt gjennomslag for hele Arbeiderpartiets politikk. Det vil si: Det er egentlig ingenting i dette budsjett som Arbeiderpartiet ville ha ønsket å endre hvis de hadde sittet med regjeringsmakt selv. Representanten Stoltenberg snakket også om at dette kanskje var et vendepunkt i norsk politikk, fordi det skulle innebære at nå har Arbeiderpartiet og sentrum funnet hverandre. Videre sa Stoltenberg at Arbeiderpartiet ønsker å finne tilbake til samarbeidet med sentrum. Da må man jo kunne spørre seg: Hva er det vi har vært vitne til de siste to årene, og for den sakens skyld, inklusive valgkampen i 1997? Da gikk sentrumspartiene til valg på å være et alternativ til Arbeiderpartiet, og det var hele poenget med sentrums valgkamp den gangen. Det var behov for et maktskifte, det var behov for en helt annen politikk, det var behov for et alternativ til Arbeiderpartiet. Hva er sentrumsalternativet alternativ til i dag, når man fra sentrums og Arbeiderpartiets side nå konkurrerer om å innestå for det budsjettforliket man har inngått i fellesskap? Man insisterer faktisk fra begge sider på både farskapet og morskapet til dette budsjett. Det skal bli interessant å se den videre utvikling av dette hopehav frem imot neste stortingsvalgkamp i 2001, og hva slags regjeringsalternativ vi får hvis Arbeiderpartiet ikke lenger er et alternativ til den sittende sentrumsregjering og sentrum ikke er et alternativ til Arbeiderpartiet. Da kan det virkelig bli interessante tilstander i norsk politikk. Det sies i anbefalingen av det budsjettforliket som Regjeringen og Arbeiderpartiet har inngått, at det er det riktige, fremtidsrettede svar på de utfordringer Norge står overfor. Ja, finanskomiteens leder gikk så langt i innledningen til debatten at han brukte 2000-årsskiftet som springbrett for at det denne gangen er behov for et særlig langsiktig og særlig fremtidsrettet budsjett. Det sies at man har fått til en satsing på utdanning i dette budsjettforliket. Hva er det man har fått til? Man har fått til en økning på 100 mill. kr til skolefritidsordningen, og det kan man mene mange gode ting om, men det er ikke akkurat en styrking av norsk utdanning! Man har fått til 100 mill. kr til en ordning med utlån av skolebøker i videregående skole, noe som har vært utredet tre ganger, og alle utredningene har konkludert med at det ikke er anbefalelsesverdig, bl.a. fordi det vil koste umåtelig mange penger å administrere ordningen. Det er egentlig en ordning som verken fylkeskommunene som skoleeiere, eller elev- og studentorganisasjonene eller forlagsbransjen er interessert i. Det som er helt sikkert, er at disse 100 mill. kr ikke bidrar en tøddel til å forbedre norsk utdanning. Å bruke 200 mill. kr på tiltak som er så perifere at de nærmest må karakteriseres som skivebom i forhold til de utfordringene norsk skole og utdanning står overfor, er i hvert fall ikke noen fremtidsrettet satsing på utdanning. For å få dette på plass har man kuttet i kvalitetsfremmende tiltak i skolen, man har kuttet i den næringsrettede forskningen i dette budsjettforliket, altså på post etter post som nettopp gjelder de kvalitative sidene ved satsing på forskning og utdanning. Høyre har i sitt alternative budsjett funnet plass til å øke etter- og videreutdanning for lærere, som er en av nøklene til å bedre rekrutteringssituasjonen for fremtiden, med 250 mill kr. Vi har funnet plass til å øke antallet rekrutteringsstillinger ved universiteter og høyskoler. Alle er enige om at dette er en helt avgjørende del av en fremtidsrettet satsing på forskning. I Regjeringens budsjettforslag er det null nye rekrutteringsstillinger. For første gang i manns minne – null! Og i budsjettforliket med Arbeiderpartiet er det ikke nevnt med et ord at man har tenkt å bruke penger på det formålet. Det er riktig at den største utfordring med sikte på fremtiden for Norge i dag er å gjenreise skolen, å satse på forskning og utdanning. Men dette budsjettet er faktisk helt i tråd med det sentrumspartiene selv sa i årets valgkamp, nemlig at det ikke er noen satsing på skolen, og at man heller ikke de nærmeste to årene, hvis man blir sittende med regjeringsmakt, akter å satse på skolen, fordi man har så mange andre viktige formål som skal innfris, før man kommer dit. Det er for meg vanskelig å skjønne at Arbeiderpartiet kan mene at det forliket man har inngått med sentrum, virkelig er i nærheten av å møte den utfordring det norske utdanningssystemet krever at vi skal møte i dag. På punkt etter punkt innebærer det budsjettforliket flertallet akter å stemme for ved slutten av denne finansdebatt, at man sier én ting og gjør det motsatte. Arbeiderpartiet har hevdet at de fortsatt er mot kontantstøtten. I den anledning står de inne for den fullt og helt i dette budsjettforlik. Sentrum har hevdet – det har for øvrig også Arbeiderpartiet – at det som er fordelingsproblemet i det norske samfunn i dag, er at man beskatter lønnsinntekt for høyt og kapitalinntekt for lavt. I den anledning foreslår man å skjerpe progresjonen og beskatningen av lønnsinntekt. Arbeiderpartiet har oppnådd det de aldri oppnådde i regjeringsposisjon, nemlig å vinne sin årelange krig mot AMS-ordningen, som er den eneste ordning vi har i dagens system som kanskje bidrar litt til å utjevne forskjellen mellom dem som bare har lønnsinntekt, og dem som har en mulighet for å høste en gevinst av verdistigningen i kapitalmarkedet. Den lille dørgløtten har man nå lyktes i å lukke igjen. Arbeiderpartiet hadde aldri klart å få det til hvis de selv hadde sittet med regjeringsmakten. Det nye i norsk politikk er kanskje til syvende og sist at Arbeiderpartiet gjennom å støtte en sentrumsregjering kan få gjennomslag for mer sosialdemokratisk politikk enn de kunne fått ved å sitte med regjeringsmakten selv.