Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2012-05-21:
Det er selvsagt riktig, som veldig mange representanter allerede har sagt i denne gode debatten, at det er grunnlovshistorie og kirkehistorie som skrives i Stortinget i dag. Vi gjør etter min mening en nødvendig endring i grunnlovsparagrafene som handler om forholdet mellom staten og Kirken. Den norske kirkes status endres fra å være statens religionsvesen til å bli ett av flere trossamfunn som understøttes av staten. Er dette en svekkelse av Den norske kirke? Det er selvfølgelig et spørsmål som er veldig relevant for Stortinget å stille seg. Jeg merker på engasjementet i debatten at noen mener det. For mitt vedkommende vil jeg si – og jeg tillater meg også å si det på vegne av Det norske Arbeiderparti – at hvis det hadde vært tilfellet at det hadde vært en svekkelse av Den norske kirke å gjøre denne grunnlovsendringen, hadde vi ikke gjort det. Vi gjør det tvert imot fordi vi mener at dette er en styrking av Den norske kirke, og det tar med seg noe som det er helt nødvendig at vi i en moderne stat i dag tar med oss, nemlig begrepene «demokrati» og «religionsfrihet». Representanten Høybråten holdt et veldig tankevekkende innlegg. Han har sikkert et veldig sterkt engasjement med seg og er veldig inne i sin gjerning. Hele hans innlegg bar preg av det. Og han framhevet noe som jeg mener hele det norske samfunn – men la meg særlig si det vi kan kalle for det kristne Norge – skal merke seg, nemlig at denne grunnloven nå styrker hele den frikirkelige bevegelsen i Norge. Det er veldig betydningsfullt for dem som er engasjert i at Norge skal være et kristent samfunn. For folkekirken skal jo også bestå i tillegg til dette, og det er vanskelig å forstå hvordan man skal kommentere motargumentene. Men at det vi sier – at det blir sagt som om det skal etableres som en sannhet – at vi gjennom de grunnlovsendringer vi formodentlig gjør om en time eller to, skulle bety en form for avkristning, eller at Den norske kirke nærmest skulle bli avviklet, er ubegrunnet og uriktig. Jeg kan ikke si det sterkere, jeg vet ikke hvilke andre ord jeg skulle bruke, men det er i alle fall det jeg mener. Det vi imidlertid må innse, og det tror jeg vi bør innse alle sammen – både de som klapper for det forrige innlegget, og for oss alle – er at dette handler om utviklingen av Norge som et demokratisk samfunn. Det er det det dypest sett og på mange måter handler om, nettopp fordi vi klarer å beholde verdiparagrafen, samtidig som vi viderefører en kirkeordning som ivaretar veldig mange av de faktorer som dagens kirkeordning har etablert. Dette er viktig, for det er ikke slik at alle kirker er fulle på søndag. Men det handler ikke om det. Det handler om Den norske kirkes betydning for oss alle i hverdagen, alle dagene, alle ukene og alle årene. Og det handler om tradisjoner vi søker når vi går til kirken, når viktige tradisjoner skal ivaretas i våre familier. Vi merker – som andre også har sagt, og som saksordføreren sa på en veldig god måte først i debatten – hvilken betydning Kirken har som kulturbærer når vi rammes av katastrofer og store vanskeligheter. Det er ingen tilfeldighet at Kirken da klarer å plassere seg inn i et bilde som får stor folkelig tilslutning. Og fra mitt ståsted vil jeg benytte anledningen til – selv om det ikke har noe direkte med saken å gjøre, men allikevel har ganske mye med den å gjøre – å uttrykke en direkte takk til Kirken for det engasjementet de hadde i forbindelse med den store nasjonale tragedien 22. juli. Det er en folkekirke med stor F vi i dag vedtar, i den grad det går an å vedta en folkekirke. Jeg har fulgt denne debatten fra et annet politisk ståsted, nemlig da jeg var partisekretær i Det norske Arbeiderparti. Og jeg ser at mange av Kirkens representanter er til stede her i losjen. Jeg har nikket og hilst til mange av dem fordi vi i dag setter en sluttstrek for en lang dialog som vi har hatt, fordi denne dialogen var med på å legge grunnlaget både for en veldig god forståelse og også grunnlaget for det standpunkt som Arbeiderpartiet til syvende og sist har inntatt, og som er bakgrunnen for at vi inngikk i kirkeforliket, og for at vi stemmer som vi stemmer i dag – selvfølgelig for komiteens forslag og for grunnlovsendring. Jeg bruker bare en setning eller to på det som er veldig viktig, nemlig den saken som kommer senere i dag om den videre håndteringen av demokratireformen spesielt. Og det er veldig viktig – og det har nesten vært en forutsetning for gjennomføringen av grunnlovsendringene – at vi får en prosess framover når det gjelder demokratisering av Kirken. Gjennom dette innlegget ber jeg Kirkens representanter og Kirken som sådan merke seg Stortingets uttrykte vilje til virkelig å sørge for at demokratiseringsprosessen blir den gode legitimiteten for den videre virksomheten i Kirken. Det tror jeg er en av de viktige forutsetningene for at det vedtaket som i dag gjøres her i Stortinget, skal bli et virkningsfullt og godt vedtak, og at befolkningen i neste generasjon på en god måte skal slutte opp om den virksomheten som Kirken har. Så også en kort kommentar fra min side om disse skarpe og tydelige røstene som vi har hørt alle sammen de senere ukene – også utenfor Stortinget i dag. Dette kalles altså en form for avkristning. Kommentarene her er allerede kommet. Det er grunn til å si, i forlengelsen av det jeg allerede har sagt, at det er en veldig urimelig betraktning. Jeg tror det er det beste uttrykket – det er en urimelig betraktning, fordi Grunnlovens verdiparagraf endres jo nettopp til, som det er blitt sagt: «Værdigrundlaget forbliver vor kristne og humanistiske Arv.» I tillegg sies det: «Denne Grundlov skal sikre Demokratiet, Retsstaten og Menneskerettighederne.» Det ville overraske meg veldig om disse ordene skulle bli kalt ukristelige. Med all respekt vil jeg si til alle dem som mener disse tingene – da snakker jeg ikke om dem som er undrende eller tvilende, men som mener disse tingene: Selvsagt har de rett til å mene det – de har rett til å ytre seg på alle måter, de har rett til å sende de mailer og beskjeder til oss som de måtte ønske, det er helt i sin orden – men de burde egentlig konsentrere seg om å ha tro på det de selv tror på. Det er nemlig det Stortinget åpner for i dag – at de skal ha rett til å tro på det de selv tror på. Det er den viktige beskjeden til alle som deltar i dette. Så en kommentar til Lundteigens innlegg. Lundteigen sier noe som jeg er veldig uenig i. Han sier at gjennom det vedtaket som formodentlig Stortingets store flertall vil fatte, vil vi fjerne religionen fra det offentlige rom. Det er en setning jeg ikke forstår innholdet i. Det er jo ikke slik at vi gjennom det vi gjør i dag, fjerner religionen fra den offentlige samtalen. Det er nesten tvert imot – nettopp fordi Kirken gis den innflytelsen som den gis, fordi den får en selvstendighet som er større enn den har hatt. Hans kollega fra Sør-Trøndelag, som hadde ordet før meg, hun sa akkurat det motsatte. At staten skulle ha et engasjement i Kirken, slik det var, var bedre for den store offentlige samtalen – jeg forstår ikke det. Jeg forstår ikke de argumentene, for jeg tror ikke de bærer. Det er nettopp demokratiseringen av Kirken som kan gi Kirken og den kristne utøvelse en større demokratisk plass i det norske samfunn. Jeg forstår ikke hva Lundteigen mener. Kanskje han vil forklare det senere i debatten. Uansett vil jeg markere en uenighet med ham i dette. Arbeiderpartiet anerkjenner at tro og livssyn spiller en viktig rolle i det norske samfunn, både for enkeltmennesker og for fellesskapet. Religion skal være og er en privatsak på den måten at man er fri til å tro hva man vil. Samtidig er religion og tro et anliggende for fellesskapet, fordi vi er hele mennesker, og vi legger ikke våre overbevisninger igjen hjemme. Staten skal ikke i seg selv ha en religion, men staten skal støtte opp under det som innbyggerne synes er viktig. Derfor vil Arbeiderpartiet ha en aktivt støttende religionspolitikk som bidrar til at de ulike tros- og livssynssamfunnene kan drive sin virksomhet, og på den måten bidra til fellesskapet. Alt dette er også Den norske kirkes vilje og aktive ønske. Vi vedtar en ordning som er et kompromiss mellom mange meninger og viljer, som statsråden har sagt, med sine styrker og svakheter, som hun også har sagt. Men det mest fundamentale er å vedta de nye formuleringene i § 2, slik Kirken også selv vil – slik Kirken også selv vil – og som et praktisk talt samlet storting nå vil gjøre. Hva er det? Det er en styrke for vårt demokrati, og en styrke for Kirkens stilling. Men ingenting i dagens vedtak er det som er avgjørende for Kirkens posisjon. Det er om Kirkens representanter klarer å være relevante for befolkningen og representere sin tro og humanisme på en slik måte at det inngir tillit. Mitt ønske er at alle kristne, og særlig vår folkekirke, skal være med på å kjempe mot intoleranse og urettferdighet, og for rettferdighet og solidaritet. Respekt for andre religioner og den ekte trosfrihet er, slik jeg ser det, den viktigste oppgaven og forutsetningene for Kirkens legitimitet i den norske befolkning i de kommende generasjoner. Arbeiderpartiet er glad for forliket vi i dag omsetter i vedtak i Stortinget. Vi er stolte av å videreføre en arv av de kristne og humanistiske verdier landet vårt er bygd på. Og vi kjenner oss glade og trygge når vi i slike viktige saker klarer å samle en så stor politisk bredde. Vi legger i dag grunnlaget for en framtid bygd på det beste i våre norske humanistiske tradisjoner. Helt til slutt: Hadde ikke Stortinget i dag vedtatt de foreslåtte grunnlovsendringene, spår jeg at Kirken ville gått inn i en vanskelig tid. Det ønsker vi ikke. Resignasjon, tilbaketrukkethet og en stivnet organisasjon kunne blitt resultatet. Det ville vært svært beklagelig og uheldig for Kirken og for det norske samfunn. Også av den grunn er det viktig at Stortinget vedtar de foreslåtte grunnlovsendringene.