Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-02-05:
Riksrevisjonen har undersøkt om det finnes et potensial for å effektivisere organiseringen av behandlingsaktiviteten ved sykehusene. Undersøkelsen tar utgangspunkt i organiseringen av én bestemt type behandling: hofteoperasjoner. Riksrevisjonen mener på bakgrunn av undersøkelsen å kunne dokumentere at det er et betydelig potensial for effektivisering i helsesektoren. Det er jeg helt enig i. Riksrevisjonens undersøkelse og konklusjoner bygger på registerdata fra før sykehusreformen. Ulik tilgang til helsetjenester, ulike prioriteringer og ulik effektivitet er i Ot.prp. nr. 66 for 2000-2001, om denne reformen, fremhevet som noen av begrunnelsene for å reformere. Det har siden sykehusreformen vært en betydelig fokusering på bedret intern organisering, logistikk, økonomistyring og rapportering. Produktivitetstall fra det første året etter at reformen ble innført, indikerer at vi er på rett vei. Riksrevisjonens undersøkelse vil være et viktig grunnlag for det arbeidet de regionale helseforetakene nå setter i verk for å videreutvikle spesialisthelsetjenestene og bedre kvaliteten på tjenestene. Jeg tar med meg forslaget om høytlesing for lederne i foretakene. Det er i styringsdokumentet til de regionale helseforetakene for 2004 stilt store krav til effektivisering og omstilling, samtidig som det er stilt krav om at omfanget av pasientbehandlingen ikke skal reduseres. Jeg forventer at dette gir seg utslag i større effektivitet. ISF-systemet kan gi vridningseffekter. ISF-systemet er et finansieringssystem og ikke et prioriteringssystem. Det er en måte å fordele pengene på, ikke en måte å prioritere pasienter på. I den videre oppfølging og styring av foretakene vil jeg legge stor vekt på at prioritering av pasienter skal foretas ut fra de regler og retningslinjer som storting og departement har trukket opp i lover og forskrifter, bl.a. i prioriteringsforskriften basert på Lønning-utvalgets innstilling. Prioriteringene skal ikke styres ved at ressurser settes inn mot såkalte «lønnsomme» pasienter. Tendenser til denne typen tenkning i kulturen vil bli møtt med mottrekk fra eiers side. Riksrevisjonen påpeker at det er et eieransvar å utvikle finansieringssystemene i takt med endringer i medisinsk praksis. Det blir gjort årlige justeringer i ISF-systemet, og systemet oppdateres jevnlig for å fange opp endringer i de relative kostnadene mellom ulike behandlingsformer. Dette arbeidet blir nå forsterket og utvidet. Målsettingen er at vi skal ha et finansieringssystem som fungerer mest mulig nøytralt i forhold til medisinske prioriteringer, samtidig som det oppmuntrer til mest mulig helse for hver krone. Men det er ikke en eksakt vitenskap å utforme et slikt system. Det vil hele tiden måtte være et forbedrings- og utviklingsarbeid. Riksrevisjonen bemerker at det er et klart ledelsesansvar å etablere interne styrings- og oppfølgingssystemer som hindrer at enkelte pasientgrupper blir nedprioritert av økonomiske årsaker. Jeg vil understreke ledelse som et veldig viktig stikkord i denne sammenhengen, og det synes jeg også rapporten peker på. Ledelse er etablert som ett av fire strategiske satsingsområder i de regionale helseforetakene. Med dette som utgangspunkt er det startet opp en felles nasjonal ledelsesutdanning innrettet mot spesialisthelsetjenestens behov. Det er etablert en felles styringsgruppe for de regionale helseforetakene, og den forestår et felles utviklingsprogram for 170 ledere i foretakene i fjor og i år. Effektivisering vil være et viktig fokusområde framover. De rapporter og innspill som gis i forhold til dette fra Riksrevisjonen og andre, vil inngå som bakgrunnsmateriale. Målrettet ivaretakelse og oppfølging av dette arbeidet blir også ivaretatt ledelsesmessig. Til representanten Berit Brørby, som pekte på behovet for å ha sjekkpunkter i forhold til oppfølgingen av de mål som stilles opp fra Stortinget, Regjeringen og departementets side, vil jeg peke på at vi har innført ni kvalitetsindikatorer, hvorav noen også går på dette med effektivitet. I år vil vi utvide med ytterligere kvalitetsindikatorer som sykehusene vil rapportere etter, og som vil gi eier og overordnede politiske myndigheter en informasjon om hvordan det går i forhold til en del av disse faktorene. Så spurte representanten Ågot Valle om når og hvordan statsråden ville gripe fatt i spørsmålet om en endret fordeling av basisbevilgningen til sykehusene. Stortinget behandlet i høst St.meld. nr. 5 for 2003–2004, og der gav Stortinget sin tilslutning til hovedtrekkene i det forslaget til omfordeling av basisbevilgningen som Regjeringen la fram. Det innebærer at de helseregioner som representanten Valle nevnte, gradvis vil få en større del av ressursene. Når det gjelder hvilken sammenheng det er mellom ventetid og størrelse på basisbevilgning, tør jeg ikke være kategorisk. Jeg tror at de forskjeller som vi ser, og som også er dokumentert i denne rapporten, har et sett av årsaksfaktorer bak seg. Jeg vil ikke spekulere i hvilke av dem som har størst betydning her. Når det gjelder spørsmålet om oppfølging av rehabiliteringsmeldingen, vil jeg peke på at Stortinget har gitt sin tilslutning til et nytt finansieringssystem for opptreningsinstitusjonene som knytter dem til en sammenhengende kjede av forebygging, behandling og rehabilitering gjennom en tilknytning til de regionale helseforetakene. Det er et viktig skritt for å få til en bedre helhet i tjenesten, som var et hovedbudskap i rehabiliteringsmeldingen. La meg avslutningsvis, siden det er stort trykk på debatten om sykehusreformen om dagen, minne Stortinget om at to av de viktigste målene med reformen for det første var å kutte ventetider og ikke minst fokusere på uakseptabelt lange ventetider. I går kunne vi lese statistikken for 2003, som viser at ventetidene har falt dramatisk, med 16 pst. i snitt. Sammen med opplysningene fra 2002 om bedret produktivitet, som var det andre viktige målet med reformen, nemlig mer helse for hver krone, viser det at når det gjelder to av de aller viktigste målsettingene, er vi på rett vei. Det er et krevende arbeid som helseforetakene står oppe i, men vi har hentet inn noen av de første og viktigste resultatene, og så står det et betydelig omstillingsarbeid foran oss. Den rapporten som Stortinget behandler i dag, er et hjelpemiddel i dette arbeidet framover.