Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2013-12-09:
Ved begynnelsen av debatten kommenterte Øyvind Halleraker Anniken Huitfeldts kommentar om politisk teater, og han sa noe sånn som at han gjerne ville ha vært invitert til de lukkede forestillinger. Det er ikke nødvendig med lukkede forestillinger, for vi har vært med på generalprøven. Gjennom fire år har dagens forsvarsminister, da som leder av utenriks- og forsvarskomiteen, hatt rollen som den største kritikeren av den forrige regjeringens forsvarspolitikk. Det ble ikke spart på kritikken. For ganske nøyaktig ett år siden, 7. desember i fjor, hadde vi utenriks- og forsvarskomiteens budsjettdebatt om budsjettet for 2013. Ine Marie Eriksen Søreide gikk høyt på banen og kritiserte til og med den daværende regjeringens virkelighetsbeskrivelse i sitt innlegg. Hun sa: «Vi er villige til å betale for regjeringas beslutninger i motsetning til dem selv.» Videre sa hun: «Vi foreslår å styrke driftsbudsjettet i Forsvaret for 2013 med til sammen 616 mill. kr.» I samme debatt sa Høyres Ivar Kristiansen: «Det er liten tvil om at Forsvarets operative evne og kapasitet er i en slags krise.» Videre pratet han om et forsvar som ikke har «beredskap for den situasjonen vi faktisk trenger forsvar for». Det var ikke småtteri å ta begrep som «krise» og «manglende beredskap» i sin munn i en debatt som har med rikets forsvar å gjøre. Jeg kunne selvsagt ha latt være å stoppe der og gått enda flere år tilbake. Det gjør jeg ikke. Men jeg bare nevner at i budsjettet for 2012, altså ett år tidligere, foreslo Høyre å styrke forsvarsbudsjettet med 500 mill. kr. Fremskrittspartiet foreslo å styrke det med 980 mill. kr. Altså, for 2013 foreslo Høyre å styrke forsvarsbudsjettet med 600 mill. kr, og Fremskrittspartiet med over 1 mrd. kr. Derfor så jeg med interesse fram til framleggelsen av tilleggsproposisjonen til Solberg-regjeringen. For var det ett område som jeg var sikker på at det skulle komme betydelig flere midler til, så var det Forsvaret. Dette er et politikkområde hvor begge regjeringspartiene var enige om at det trengs mer midler. Jeg skjønner at den nye regjeringen og de nye regjeringspartiene ikke får gjennomslag på alle punkter fordi det må forhandles med flere partier i Stortinget, men på de områdene der regjeringspartiene er enige, må vi forvente at det blir endringer i politikken. Høyre ville øke forsvarsbudsjettene betraktelig. Fremskrittspartiet ville øke mye mer enn det. Så kom altså tilleggsproposisjonen og budsjettforliket, og Forsvaret fikk ikke 1 mrd. kr. Forsvaret fikk ikke 600 mill. kr. Forsvaret fikk ikke 500 mill. kr. Nei, Forsvaret fikk 17 mill. kr. Jeg sier som på bingo 17 – én sju. Så det var altså 17 mill. kr som trengtes for å få Forsvaret ut av det som ble beskrevet som en krise. Nå skal man være forsiktig i disse PISA-tider og med diskusjonen om manglende matematikkunnskaper, men med mine utregninger blir det av et forsvarsbudsjett på 43 mrd. kr mindre enn 0,5 promille – mindre enn 0,5 promille av Stoltenberg-regjeringens forsvarsbudsjett. Disse sytten millionene avstedkommer en merknad fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti i dagens budsjettinnstilling der det heter at flertallet er «fornøyd med at regjeringen starter arbeidet med å lukke avstanden mellom retorikk og realitet sammenliknet med den rød-grønne regjeringens budsjettforslag». Du verden! Avstanden mellom retorikk og realitet er altså 17 mill. kr – under 0,5 promille. Jeg må si: Dette henger ikke på greip og er overhodet ikke i samsvar med det vi hørte i fjorårets budsjettdebatt, budsjettdebattene årene før det, og med det vi hørte i valgkampen. Så hørte jeg at forsvarsministeren nå nettopp sa at dette er et «nøkternt første skritt». Ja, det er det, det er veldig nøkternt. Jeg vil også si at det er ganske alvorlig. For Høyre og Fremskrittspartiet har lovet velgerne mye mer til Forsvaret, og de holder ikke det de lover. Det kommer bare smuler, og noen kan kalle det et nøkternt første skritt; jeg kaller det løftebrudd, for det er det det er. Det borgerlige flertallet sier i innstillingen at den er kjent med at dette også inkluderer en gjennomgang av forutsetninger og beslutningsunderlag i den gjeldende langtidsplanen. Så er jeg enig med forsvarsministeren i det hun nettopp sa, at selvsagt må nye situasjoner som oppstår, håndteres. Det er vi enige i. Men hva betyr det som regjeringspartiene nå sier i komitéinnstillingen? Det blir ikke omkamp, sa forsvarsministeren. Nei vel, men hva betyr det da, hvorfor skriver en det en skriver? Den største investeringen – desidert største investeringen – i langtidsplanen er kampflyinvesteringen. Blir det endringer der? Blir det nedleggelse av HV-distrikter likevel? Dette var et stort tema både i det fagmilitære arbeidet og i Stortingets behandling av langtidsplanen. Hva skjer med HV-skolen på Dombås? Blir det styrking av 2. bataljon? Kan hun svare klarere enn det som ble gjort på spørsmålet fra Navarsete: Blir det samling av kontroll- og varslingsvirksomheten i Sørreisa? Og blir det framskutt base på Evenes? Jeg må si etter det vi hørte forsvarsministeren si i innlegget sitt, hefter det nå usikkerhet ved Evenes og framskutt base i nord. La oss ikke håpe at det er grunnen til at Solberg-regjeringen har utnevnt den tidligere Evenes-ordføreren til statssekretær. Grunnen til at jeg spør om dette, er at regjeringspartiene bidrar til å skape usikkerhet om langtidsplanen. På torsdag debatterte vi neste års samferdselsbudsjett. Da sa Høyres og Fremskrittspartiets talere at det er den nasjonale transportplanen som ble vedtatt av de rød-grønne partiene, som er den som gjelder, til tross for at Høyre og Fremskrittspartiet hadde andre forslag. Slik skal det være, sa til og med regjeringspartienes talere. Det er en grei konstatering, men da må vi jo også få klarhet i: Gjelder ikke det samme for langtidsplanen for Forsvaret? Dette må forsvarsministeren klargjøre. Gjelder den vedtatte langtidsplanen, eller gjelder den ikke? Vi trenger ikke usikkerhet omkring et så avgjørende dokument som Forsvarets langtidsplan. Norge har et godt forsvar. Det har vi takket være store omstillinger de 10–15 siste årene. Vi har gått fra å ha et stort forsvar bygget på den kalde krigens prinsipper og trusselbilder til å ha et moderne, operativt innsatsforsvar. Vi bør som beslutningstakere rette en stor takk til alle ansatte i Forsvaret, som har vært gjennom vanskelige tider med tøffe omstillinger. Men vi har også klart å omstille Forsvaret vårt fordi vi politisk har ønsket det – jeg tror jeg kan si nærmest tverrpolitisk – og fordi det har vært politisk vilje til å øke forsvarsbevilgningene de siste årene. Mange av våre styrker er kapasiteter som er etterspurt i internasjonale operasjoner. Det er fordi de kvalitetsmessig er svært gode. Én fregatt er på vei til Syria, én er i Adenbukta og Det indiske hav. Der har vi tidligere også hatt patruljeringsfly. Vi husker alle de svært gode tilbakemeldingene det norske forsvaret fikk for innsatsen i Libya. I tillegg har vi spesialstyrker og andre enheter som holder høy internasjonal standard og som er etterspurte kapasiteter i internasjonale operasjoner. Alle som har deltatt og deltar i internasjonale operasjoner, fortjener takk, ros og anerkjennelse fra denne sal. Selv om antallet soldater i Afghanistan trappes ned, vil jeg understreke: Norge er ikke ute av Afghanistan. Jeg vil også takke forsvarsministeren for at hun gjentatte ganger har understreket nettopp det, når det noen ganger blir presentert som at Norge nå går ut av Afghanistan. Vi skal ikke glemme Afghanistan, vi skal ikke glemme det afghanske folk, vi har fortsatt et ansvar i Afghanistan. Til slutt: Det norske forsvaret er godt rustet. Store investeringer står for tur. Den vedtatte langtidsplanen er styringsdokumentet det må jobbes etter. La oss ikke skape tvil om langtidsplanen. Når det nå også – forhåpentligvis etter hvert – blir samsvar hos regjeringspartiene mellom retorikk og realiteter, blir dette bra. Vi kan sove trygt også det kommende året.