Michael Tetzschner (Høyre), 2015-06-18:
Etter å ha hørt saksordføreren redegjøre for saken, begynte jeg å tvile på om det var saksordføreren jeg hørte, eller om det var arbeiderpartirepresentanten, for vanligvis pleier man å vise en viss evne til å fremstille komiteens arbeid og så markere at man går over til det som er særstandpunktene. Da får jeg kanskje begynne med det som er litt gledelig, at det er enighet om noe. Det er nemlig slik: «Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne viser til at Riksrevisjonens rapport omhandler en begrenset del av beredskapssituasjonen i Norge. Rapporten er ingen uttømmende revisjon av beredskapssituasjonen i Norge, men er begrenset til Justis- og beredskapsdepartementets arbeid med samfunnssikkerhet og beredskap.» Et annet flertall sier videre: «Riksrevisjonens rapport kan ikke benyttes som en fasit på den reelle situasjonen, men må ses på som en rapport som peker på mulige svakheter innenfor en begrenset del av beredskapsområdet.» Når man da får høre at ens egne bidrag til dette – bidragene fra partiene Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre, som er nokså samstemte i sine merknader – er at alt man har sagt, er at alt er såre vel, så er jo ikke det en særlig presis beskrivelse. Disse partiene har merket seg meget vel det som omtales i Riksrevisjonens rapport. Vi har sett på funnene som gjelder alvorlige og sikkerhetskritiske områder: Tre av ni departementer har i liten grad fulgt opp anbefalingene fra tidligere tilsyn utført av Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap, heretter kalt DSB, på vegne av Justis- og beredskapsdepartementet. For det andre: Departementets styring og oppfølging av DSB og fylkesmennenes beredskapsarbeid har vært mangelfull, og DSBs virksomhetsstyring bidrar i begrenset grad til god mål- og resultatstyring, og videre at det gjennomføres i for liten grad systematisk evaluering og oppfølging etter øvelser og hendelser. Men det er jo dette området som Arbeiderpartiet selv har sagt er saklig begrenset, så vi forstår ikke helt at man bruker anledningen til å fremstille det generelle beredskapsarbeidet i Norge som dårligere etter 22. juli enn før. Det betyr jo da – siden det har gjort seg gjeldende en uklarhet om hvordan beredskapen har utviklet seg frem til i dag – at det må være et poeng å gjøre som saksordføreren kom i skade for, nemlig å gå utenfor Riksrevisjons rapport. Husk at noe av vår innvending mot Riksrevisjonens rapport, som den er fremstilt, går jo ikke på selve rapporten, men det er den måten den har vært fortolket på – og jeg vil vel også si misvisende fremstilt – formodentlig av politiske hensyn, hvilket det foregående innlegg kunne tjene som et glimrende eksempel på. Når man da, som en vesentlig byggestein i denne rapporten, bruker Helsetilsynets gjennomgang – for det er jo de som har hatt gjennomgangen av Justis- og beredskapsdepartementet – må man få lov til å trekke frem at deres feltarbeid og datainnsamling foregikk i perioden som startet i januar 2013 og ble avsluttet i desember 2013. Det betyr jo ikke at de som da påpeker det som et faktum, sier at rapporten faglig sett ikke er til å stole på, men det kan vel være at de har det ubehagelige poeng at det mer viser status for beredskapsarbeidet ved årsskiftet 2013–2014. Og så er det noen som overtolker den elementære påvirkningen av rapportens faglige begrensninger til noen områder og – ikke minst – at man baserer seg på data som i all vesentlighet er innhentet av Helsetilsynet, og som altså ble avsluttet senere. Vi har gått veldig nøye gjennom de kritikkpunktene, og slik skal det jo være, for ettersom Riksrevisjonen selv ikke har fagkunnskap, må de jo benytte seg av den fagkunnskapen man finner på etatsnivå. Men siden det virker som om noen har en glede av å fremstille landets beredskapsarbeid som stående på stedet hvil, så vil jeg altså si at etter regjeringsskiftet – som var et tidsskille, som foregående taler la slik vekt på – har man gått til ansettelse av mer enn 400 nye politifolk, og for inneværende år er det bevilget penger til ytterligere 350 nye stillinger. Antallet utrykningsenheter er økt med vel 400 personer og teller nå nesten 1 000 personer. Målet er 1 200 på sikt. Beredskapstroppen er styrket med både personell og utstyr. Det er blitt innført krav til politiets responstid for første gang. Alle politidistrikter har nå tilgang til minst ett pansret kjøretøy. Ny riksalarm er iverksatt. Helikopterberedskapen er bedret ved at klartiden for Forsvarets transportbistand er redusert fra to til én time. Ny nasjonal prosedyre for samvirke ved pågående livstruende vold – det som tidligere var instruksen «Skyting pågår» – er gjennomgått og fornyet og endret. Politiet er nå sikret prioritet i mobilnettet fra 2014. PST er, som også ligger inne i forslag til revidert budsjett, styrket med om lag 205 mill. kr. Felles kontraterrorsenter er opprettet i 2014 for å styrke samarbeidet mellom PST og E-tjenesten. Situasjonssenteret i Justis- og beredskapsdepartementet er gjort døgnbemannet. Hovedredningssentralen er styrket. Sivilforsvaret har fått mer midler til utstyrsinvesteringer. Objekter er sikret etter sikkerhetsloven. 16 nye redningshelikoptre er i bestilling. Nødnettet blir sluttført i løpet av inneværende år. Nye rutiner om bistandsanmodning ved håndhevelsesbistand fra Forsvaret er etablert, og det er inngått en samarbeidsavtale mellom Politidirektoratet og Forsvaret. Kripos har fra 2014 hatt rollen som nasjonalt kontaktpunkt for melding om bombekjemikalier. Det nasjonale beredskapssystemet, som består av Sivilt beredskapssystem og Beredskapssystemer for forsvarssektoren, er revidert. Det er nedsatt et eget sårbarhetsutvalg som skal gå gjennom cyber- og IKT-sårbarheter, og regjeringen tar sikte på å legge frem en ny stortingsmelding om samfunnssikkerhet i løpet av 2016. Det er etablert en ny struktur for møtet mellom statsråden og sjefene for Politidirektoratet, PST, NSM og DSB for å sikre en tett oppfølging og dialog. Man har innført et nytt system for avviksmeldinger, nemlig at det er to hovedkategorier – «Brudd på krav» og «Forbedringspunkter». Og så lenge man da ikke har rapportert tilbake at dette avviket mellom nåsituasjonen, som er uønsket, og den situasjonen man vil ha – det såkalte avviksgapet – er registrert lukket, blir tilsynet stående som uavsluttet, og dermed vil det nage enhver ansvarlig for å gjøre noe med saken. Nå er det selvfølgelig også blitt en større åpenhet om tilsynsrapportene. De er også blitt søkbare. Det skjer en mer intens rapportering til regjeringen, og DSB har fått en større rolle i forbindelse med oppfølgingen av tilsynet med departementene. Det er vel kanskje på denne bakgrunn at direktøren for DSB ikke helt finner seg vel i den dramaturgi – og skurkerolle, får vi vel si – som enkelte hadde håpet at han skulle spille. Jeg må også si at den bruken av sitater som vi fikk et eksempel på i innledningsforedraget til saksordføreren – som nærmet seg det villedende, vil jeg tillate meg å si – så var det klart at denne irritasjonen over at man fortalte om f.eks. det jeg var igjennom nå, og fortalte om problemstillinger i Riksrevisjonens rapport, som var riktige da den ble laget, om en anstrengt dialog mellom DSB og Justisdepartementet: Det var historieskriving på det tidspunktet man behandlet dette under høringen, og så skulle det altså være nærmest ufint, utilstedelig, være uttrykk for en skjødesløs holdning å berette tilbake at denne styringsdialogen – som nettopp var fremhevet, og som det var riktig av Riksrevisjonen å fremheve, og som var korrekt da den ble fremhevet – hadde forbedret seg det siste halvannet året. Er det uvesentlig? Så hvis man ikke selv klarer å holde seg til Riksrevisjonens områdeavgrensning, tidsavgrensning, hvis man ikke ser eller interesserer seg for de faglige leveransene som Riksrevisjonen bygger på, så kan man selvfølgelig lage en politisk forestilling. Problemet med dette er at det er så gjennomskuelig at folk kan komme på den formastelige tanken at det ikke er beredskap man er ute etter, men at det er politiske motstandere man er ute etter. Og vi begynner jo å få en rekke saker hvor det ser ut til at man, gjennom nokså selektiv sitatbruk og presentasjoner, misbruker det gode arbeidet som gjøres av våre fagetater, som gjøres av Riksrevisjonen – ikke fordi man er opptatt av sakene, men fordi man er opptatt av å ri sine små politiske kjepphester. Et annet eksempel på dette – som Riksrevisjonen i og for seg ikke har omtalt i det hele tatt – er organiseringen av dette sikkerhetselementet ved Statsministerens kontor. Det er jo det samme spørsmålet som Arbeiderpartiet har stilt tre ganger, og de har ikke vært fornøyd med noen av svarene de har fått hittil, mens det som i virkeligheten er tilfellet, er at i denne rapporten og også i innstillingen, så står vi jo ved det som er allmenn felleskunnskap om norsk beredskap, nemlig at det er Justisdepartementet som er den store samordneren, og at vi også holder oss til at nærhetsprinsippet og ansvarsprinsippet og flere andre prinsipper ligger fast. Og så blir det fremstilt som et problem at Statsministerens kontor er forsterket i sin interne organisering, på en måte som gjør at de står bedre rustet til å møte uforutsette hendelser, og vi er jo inne på et område hvor nettopp det uforutsette er det man skal prøve å ruste seg til og være forberedt på. Derfor er det helt naturlig at det er et flertall av Stortingets partier som kvitterer dette ut ved å si at Riksrevisjonens rapport ikke har tatt for seg noe mer enn det som står på forsiden av rapporten, nemlig Justisdepartementets arbeid med beredskap, og at man fremhever at beredskapsstrukturen ved SMK ikke har en besluttende funksjon under en krisehåndtering, og ikke endrer den beslutningsstrukturen som er etablert, og at Justis- og beredskapsdepartementet er fast lederdepartement med mindre det utpekes et annet lederdepartement. Det er slik det er. Vanskeligere er det ikke. Så man kan jo bare bruke dette som et lite eksempel på hvor vanskelig man kan gjøre selv enkle ting, når man kanskje ikke har så veldig mye å bidra med av nye forslag når det gjelder veien videre. Jeg må også si at jeg reagerer på at det blir gjort et stort nummer av det som ser ut til å bli en felles bestilling fra komiteen. Det var nemlig slik at justisministeren varslet i høringen at han kom til å fremlegge en egen stortingsmelding i løpet av 2016 som gjelder oppfølging av både Gjørv-rapporten og særlig Meld. St. 29 for 2011–2012, samt andre tunge dokumenter som har vært førende for beredskapsarbeidet i landet vårt. Så hadde vi jo en diskusjon, som kanskje vil virke fremmed på mange utenfor det politiske liv, om hvorvidt Stortinget skulle vedta dette direkte for å virke handlekraftig gjennom et forslag som kommer opp – og som vi også kommer til å stemme for i dag – eller hvorvidt det måtte holde med en flertallsmerknad. Og fordi vi da ikke støttet ordleggingen til Arbeiderpartiet, om at det var de alvorlige funnene i Riksrevisjonens rapport som skulle danne grunnlag for den stortingsmeldingen som statsråden allerede har sagt han kommer til å fremme, så var jo heller dette poenget at vi ville at det ikke skulle være begrenset til funn i Riksrevisjonens rapport, fordi problembildet kan endre seg. Og det skulle da heller ikke være begrenset til bare de alvorlige problemstillingene; det skulle også være begrenset til de mindre alvorlige problemstillinger som krever vår oppmerksomhet. Og så må man selvfølgelig være åpen for at problembildet kan endre seg fra vi behandler denne rapporten i dag, til justisministeren kommer tilbake til Stortinget med en melding. For det er jo også sånn med beredskapsarbeidet – og det kom jo veldig klart frem – at man blir aldri ferdig: Man lukker et område, man løser et problem og så dukker det opp nye ting. Så det var nettopp for ikke å snevre inn bestillingen til regjeringen at vi ikke var med på alle disse dommedagsuttrykkene til saksordføreren, og fordi vi mente at vi hadde en mer åpen og rimeligere bestilling, så var vi ikke med på den merknaden. Men å legge hele sin tyngde i å misforstå de komitékolleger som så annerledes på den prosaen, er i seg selv verdt en liten overveielse. Da kan jeg avslutte denne gjennomgangen av saken, og jeg kan igjen gjenta vår ros til Riksrevisjonen for å ha tatt opp et veldig viktig tema, samtidig som vi gjør oppmerksom på at Riksrevisjonen i sin natur ser på kjølvannet bak båten, og at vi selvfølgelig kan lære av å studere kjølvannet, men vi må gjøre det i et samspill med fagetatene, som er noe mer fremoverorientert – selvfølgelig, det er derfor de er fagetater. Så kan vi i dette samspillet av retrospektiv kontroll og framsynthet, som må baseres på faglige innspill, få til dette sammen, og det er det jo ingen som har uttrykt seg imot heller. Og selv om noen har fått sine motiver betvilt her i dag, så våger i hvert fall jeg å si at den egentlige enighet i denne salen er at vi ønsker å gjøre Norge så trygt og godt som overhodet mulig, og da kler det kanskje ikke alle aktører – også hvis vi av og til skulle ha trådt feil her – at vi forstørrer de konflikter som eventuelt måtte være mellom partiene i en konkurransesituasjon. Jeg hadde også lyst til å si det siste.