Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-06-09:
Interpellanten Dåvøy tar opp et svært viktig tema. Norge har vært sterkt engasjert i å styrke det internasjonale samarbeidet om å begrense alkoholrelaterte skader. Verdens helseorganisasjons europaregion har hatt en aksjonsplan på alkoholområdet siden tidlig på 1990-tallet. I 2005 vedtok Verdens helseforsamling en resolusjon om skadelig bruk av alkohol. I 2007 fremmet de nordiske landene et resolusjonsforslag på Verdens helseforsamling. Der ba vi generalsekretæren utarbeide et forslag til en global alkoholstrategi. Forslaget møtte motstand fra en del land, og man oppnådde ikke enighet. Men under helseforsamlingen i 2008 ble man enige om et mandat for arbeidet med en global strategi med sikte på fremleggelse i 2010. Den afrikanske regionen i Verdens helseorganisasjon var en viktig initiativtaker. Etter 2008 har det vært omfattende konsultasjonsarbeid med møter i alle de seks helseregionene i Verdens helseorganisasjon. Det har også vært et uformelt konsultasjonsmøte som var åpent for alle medlemslandene. På møtet i WHOs eksekutivkomité i januar i år lyktes man å bli enige om teksten til en strategi, og strategien ble endelig vedtatt på helseforsamlingen i mai. Det er flere grunner til at Norge har engasjert seg aktivt i arbeidet med å begrense alkoholrelaterte skader. Også Stortinget har ønsket en slik satsing. For det første innebærer den generelle internasjonaliseringen at man er nødt til å styrke samarbeidet for å oppnå bedre resultater. Det gjelder selvsagt også på alkoholområdet. For det andre er det, som interpellanten er inne på, slik at mange land i den tredje verden erfarer en aggressiv markedsføring av alkoholprodukter uten at de har regulatoriske virkemidler å sette inn, slik vi har i industrilandene. Denne trenden inngår i en bredere global utvikling, der veksten i såkalte ikke-smittsomme sykdommer rammer utviklingslandene med full styrke. Det snakkes om den dobbelte sykdomsbyrde, det vil si at smittsomme sykdommer og kroniske lidelser opptrer samtidig. Utviklingen skyldes dels økningen i levealder, som i seg selv fører til økning i kroniske lidelser, og dels at livsstilsvaner og kosthold endres. Verdens helseorganisasjon har utviklet metoder til å måle sykdomsbyrden, bl.a. ved å sette et tall på det som gjerne kalles funksjonsjusterte leveår. Dette tallet summerer år med for tidlig død som følge av sykdom og år med funksjonsnedsettelse som følge av sykdom. Det snakkes gjerne om fire store risikofaktorer knyttet til levevaner: tobakk, alkohol, dårlig kosthold og manglende mosjon. Alkohol er nå den tredje største risikofaktor for sykdom globalt, målt i funksjonsjusterte leveår. Den globale alkoholstrategien vil måtte inngå som en helt sentral del av det globale arbeidet med å bekjempe de ikke-smittsomme sykdommene. Alkoholstrategien er lagt opp som en veiledning til medlemslandene om hva som finnes av virkemidler, og hva kunnskapsbasen sier om effekten av ulike tiltak. En internasjonal forskergruppe har nylig gjennomgått litteratur som handler om effekten av ulike virkemidler på alkoholområdet. Virkemidler som allerede står sentralt i norsk alkoholpolitikk, kommer best ut både når det gjelder kostnader og når det gjelder effektivitet. Strategien legger ikke opp til en felles politikk. Forholdene i de enkelte landene varierer, både sosialt, kulturelt og strukturelt. De samme virkemidlene vil derfor ikke alltid fungere like godt alle steder. Å utvikle gode rapporteringssystemer for å fange opp utviklingen over tid står sentralt i strategien. På den måten kan landene stimuleres til å velge effektive tiltak. Det er viktig å sikre at strategien blir implementert, og Norge vil engasjere seg aktivt i dette arbeidet. Jeg vil understreke betydningen av at arbeidet blir godt forankret i Verdens helseorganisasjons egen organisasjon. I den forbindelse vil jeg nevne at den nye regiondirektøren for Europa, Zsuzsanna Jakab, ønsker å styrke regionkontorets engasjement på området ikke-smittsomme sykdommer. Det tas sikte på å oppdatere den europeiske aksjonsplanen på alkoholområdet til regionmøtet i 2011. Når det gjelder innsatsen i Norge, vil jeg understreke at vi allerede bruker de virkemidler som har tyngst faglig forankring. Norge har et bredt spekter av virkemidler på befolkningsnivå som vi tar i bruk gjennom lovreguleringer. De viktigste virkemidlene er bevillingssystemet, vinmonopolordningen, begrensede salgs- og skjenketider, reklameforbud, lovbestemte aldersgrenser og den restriktive avgiftspolitikken – altså i første rekke tiltak knyttet til pris og tilgjengelighet. Norge er blant de landene i Europa som har lavest alkoholforbruk. Det går bl.a. tydelig frem av undersøkelser om skoleelevers rus- og tobakksvaner. Vi kan derfor si at alkoholpolitikken virker. Vi skal opprettholde denne posisjonen ved fortsatt å føre en restriktiv alkoholpolitikk. Regjeringen har – så langt – valgt å holde avgiftsnivået på inflasjonsjustert nivå, dette til tross for at det har vært et visst press for å justere avgiftene ned. Vi vurderer avgiftsnivået løpende. Tilgjengelighet til alkohol er i stor grad delegert til kommunene gjennom salgs- og skjenkebevillingssystemet. Kommunene har også ansvar for å kontrollere at bevillingshaverne overholder alkoholregelverket og krav i bevillingen, bl.a. at de overholder forbudene mot overskjenking og skjenking av mindreårige. Staten har ansvar for å legge til rette for at kommunene tar i bruk virkemidlene i alkoholloven, og for å trekke opp rammene for den kommunale friheten. I høringsnotatet av 23. september 2009 foreslo Regjeringen å innskrenke skjenketidene med én time. Departementet er godt i gang med å gjennomgå høringsuttalelsene og vurdere disse. Saken vil bli sendt til Stortinget så snart som mulig, trolig tidlig i høst. Vi har også satt i gang et omfattende arbeid for å styrke kommunenes kontroll med bevillingshaverne. Helsedirektoratet har gjennomført en rekke kontrollkurs for kontrollører og saksbehandlere. Videre skal Helsedirektoratet i 2010 vurdere om det kan hentes inspirasjon fra det svenske STAD-prosjektet for å bedre etterlevelsen av alkoholregelverket. Antall vinmonopolutsalg har økt de senere årene, det gjelder først og fremst kommuner som ikke hadde utsalg fra før. Nasjonal og internasjonal forskning viser at statlige detaljmonopol er effektive for å forebygge alkoholrelaterte skader og problemer. Én viktig grunn til dette er at monopoler sikrer en begrenset og kontrollert tilgjengelighet til alkoholholdige drikker. En annen grunn er at det ikke er privatøkonomiske interesser som motiverer til økt salg. I lys av dette har regjeringen villet sikre så lik tilgjengelighet som mulig til Vinmonopolets tjenester. Fra et folkehelsesynspunkt er det viktig å føre en politikk som innebærer at vi kan opprettholde denne formen for omsetning av sterkøl, vin og brennevin. Norge har vært, og vil fortsatt være, pådriver i WHOs arbeid for å bekjempe alkoholrelaterte skader, både internasjonalt og nasjonalt. Det er godt dokumentert at Norges restriktive alkoholpolitikk virker. Jeg kan forsikre om at helsepolitikken fortsatt skal drives langs denne linjen.