Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1998-12-07:
Den politikk Bondevik-regjeringen har ført siden den tiltrådte for 416 dager siden, har vist at vi har fått en mer miljøvennlig regjering enn vi har hatt på mange år her i landet. Mange trodde lenge – særlig etter at Brundtland-kommisjonens rapport ble fremlagt i 1988 – at det var Arbeiderpartiets skiftende regjeringer som stod i fremste rekke når det gjaldt å fremme miljøpolitiske saker. Det viser seg dessverre å være feil. På en rekke sentrale områder har Arbeiderpartiet opptrådt som en miljøsinke både nasjonalt og internasjonalt. Sentrumspartiene stilte seg i denne perioden svært kritiske til regjeringen, noe som bl.a. viste seg i en lang rekke Dokument nr. 8-forslag fra opposisjonen. Det er ikke like mange Dokument nr. 8-forslag fra opposisjonen i dag. På tross av en helt ekstraordinær situasjon, med synkende oljepriser og kronekurs, stigende rente og behov for en strammere finanspolitikk, har Regjeringen maktet å sette miljøet på dagsordenen. Regjeringen har vist vilje til å prioritere viktige miljøpolitiske saker, noe som har gitt oss en ny trend fra myndighetenes side. For det første: Nei til Regionfelt Østlandet. Regjeringen sier nei til et av de største naturinngrepene i Norge, etablering av skytefeltet Regionfelt Østlandet, som skal plasseres i et område med 250 km2 nesten urørt natur. Det er forsvarskomiteen og energi- og miljøkomiteen som skal behandle denne saken. Energi- og miljøkomiteen skal ha den til høring, men vi må konstatere at Arbeiderpartiet og Høyre ikke en gang er interessert i å se på dette området før vi skal avgi høringsuttalelse fra komiteen. For det andre: Regjeringen har sagt nei til gasskraftverk. Nå var bygging av to gasskraftverk vedtatt allerede da Regjeringen tiltrådte, men Regjeringen varslet at man håpet å klare å forhindre bygging av disse gasskraftverkene allikevel fordi man skulle legge fram en melding knyttet til Kyoto. Og Regjeringen har vist sin klare motstand mot bygging av disse gasskraftverkene, og foreløpig har vi altså unngått at de to som er vedtatt på Kårstø og Kollsnes, er blitt bygd. Dette først og fremst takket være en aktiv miljøbevegelse, og også trusler fra AUF om å skape problemer i valgkampen i fjor, noe som førte til at Jagland-regjeringen utsatte byggestart. Siden har vi fått Hydros planer om tilnærmet CO2 -frie gasskraft- verk, noe som har ført til ytterligere problemer for de opprinnelige planene. Jeg tror ikke meldingen i Dagens Næringsliv i dag om mulighetene for mindre miljøgevinst av dette alternativet vil endre noe på dette. Vi kan ikke se bort fra at den hurtige utviklingen av teknologien sannsynligvis er et resultat av flertallets vilje til å avgiftsbelegge CO2. Norges forpliktelse i Kyoto-protokollen har ytterligere understreket behovet for å finne alternativer til bygging av de opprinnelig planlagte gasskraftverkene. For det tredje: Regjeringene har gått inn for vern av Øvre Otta. Regjeringen varslet dette tidlig, og begrunnet det bl.a. med den betydning Øvre Otta har for Reinheimen nasjonalpark. Regjeringen har altså gått inn for det mest miljøvennlige alternativ når det gjelder trasévalg for Lofast, som innebærer vern av store områder med uberørt natur. Norge har om lag 1 pst. av Europas befolkning, men vi har 25 pst. av vannkraftressursene og 50 pst. av olje- og gassressursene. Vi har verdens høyeste forbruk av elektrisitet pr. innbygger, 25 000 kWh pr. innbygger pr. år. Samtidig har vi sannsynligvis en av de laveste strømpriser i verden. Jeg må minne om at i Innst. nr. 150 til meldingen om miljøvernpolitikk for en bærekraft utvikling var det for første gang bred enighet om at det er et mål å redusere forbruket av elektrisk kraft. Dette var Arbeiderpartiet og Høyre med på i komiteen – altså ikke lenger det å redusere veksten eller på sikt stabilisere forbruket, som er formuleringer som er brukt i tidligere vedtak, nå var alle partier samlet om å redusere forbruket av elektrisk kraft. Det gikk ikke så veldig mange uker eller måneder før Arbeiderpartiet reformulerte sitt syn. Nå har altså Regjeringen foreslått en økning av elavgiften. Vi har en regjering som tar målet om å være selvforsynt med elektrisk kraft fra fornybare energikilder på alvor. Regjeringen har foreslått en betydelig satsing på enøktiltak fra 193 mill. kr i 1998 til 270 mill. kr i Regjeringens forslag til statsbudsjett for 1999. Til tross for at beløpet er redusert i det justerte budsjettforslaget fra sentrumspartiene, er bevilgningen til posten fortsatt kraftig økt fra 1998, og siden 1997 er bevilgningen til introduksjon av energiteknologi og bioenergi mer enn fordoblet. Bevilgningen til enøk ligger fortsatt mer enn 40 pst. over regjeringen Jaglands forslag til bevilgning i 1998. Regjeringen foreslo også en økning i elavgiften og innføring av grunnavgift på fyringsolje. Dette ville stimulere både energisparing og satsing på fornybare energikilder. Bioenergi ville fått styrket sin konkurransesituasjon i forhold til oppvarming med elektrisitet og oljefyring. Dessverre har flertallet, i hvert fall i denne omgang, avvist å bruke markedsmekanismene som et virkemiddel i miljøpolitikken. Flertallet har heller ikke kommet med alternative forslag til hvordan de mener vi kan nå målet om å være selvforsynt med elektrisk kraft fra fornybare energikilder. Og så tilbake til Arbeiderpartiets landsmøte. Landsmøtet har på ny diskutert energipolitikk og gasskraft. For to år siden vedtok landsmøtet et program som partiet gikk til valg på. Der står det: «Arbeiderpartiet vil at det ved hjelp av fornybare energikilder normalt skal produseres elektrisitet tilsvarende det norske el-forbruket.» Det skal satses på at vannkraft, energisparing og alternative energiformer kan gjøre Norge uavhengig av elimport fra forurensende energiproduksjon. Nå er altså dette standpunktet forlatt. Nå er det ikke lenger slik at gasskraften skal eksporteres. Nå skal vi også dekke opp vårt eget stadig voksende kraftforbruk med gasskraft. Dermed er også målet om å kunne dekke det norske kraftbehovet med egen elektrisk kraft fra fornybare energikilder forlatt. Dette er ingen bråstopp i miljøpolitikken, som var Stoltenbergs karakteristikk av Regjeringens miljøsatsing i Dagbladet i dag. Det som Arbeiderpartiet har gjort, er ikke bråstopp, det er å snu bilen og kjøre med full gass i motsatt retning. Og det er svært beklagelig. Når det gjelder kalking, har ingen regjering foreslått så store beløp som denne. Sammen med Høyre og Fremskrittspartiet har vi økt ytterligere posten til kalking. For 1998 foreslo Jagland-regjeringen ca. 80 mill. kr, Bondevik-regjeringen økte det til 93 mill. kr, og sentrumspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet økte dette ytterligere til 105 mill. kr, mens det i revidert ble redusert til 100,1 mill. kr – et beløp som ble foreslått av den sittende regjering. Sammen med Høyre og Fremskrittspartiet har vi nå økt dette til 110 mill. kr. Så har denne regjeringen også satt helt nye mål for renere luft. Den dårlige kvaliteten på luft i byer og tettsteder er et av de største miljøproblemene i Norge og reduserer helsen og velferden til svært mange mennesker. I vintersesongen 1995-96 var til sammen om lag 700 000 personer i Oslo, Bergen, Trondheim og Drammen eksponert for konsentrasjoner av svevestøv, som øker risikoen for helseeffekter som luftveisinfeksjon, lungesykdommer og fremskyndet død. Det er veldig viktig nå for befolkningen her i Oslo at Regjeringens tiltak for å bedre luftkvaliteten kan settes i verk – nok et tiltak fra denne regjeringen. Så vil jeg gjerne nevne en sak som ikke har vært fremme, men som er omtalt i budsjettinnstillingen fra finanskomiteen. Medlemmene fra sentrumspartiene viser til det justerte sentrumsopplegget og trekker fram at det er besluttet å tilrettelegge for norsk deltakelse i det polske Ecofund. Dette er et miljøfond som har sitt utgangspunkt i Polens gjeldsavtaler med Norge, og som betyr at vi kan støtte opp om våre nærområder i Øst-Europa. Jeg må da også minne om hva som ble sagt i 1995 av Gro Harlem Brundtland. Hun opplyste at man nå var kommet i en fase hvor det var naturlig å godta at deler av gjelden, som da var på 1,8 milliarder kr, skulle settes av til dette miljøfondet, som Norge i utgangspunktet hjalp Polen med å opprette i 1992. Men det har av uforklarlige årsaker ikke skjedd noe som helst før man nå har bestemt seg for å gå inn med 180 mill. kr, som er 10 pst. av de 1,8 milliardene. Jeg syns det var særdeles frimodig av Arbeiderpartiets fraksjonsleder, Jens Stoltenberg, å åpne denne debatten med å karakterisere Regjeringens miljøsatsing som en bråstopp. Jeg vil gjerne utfordre ham på det, når Arbeiderpartiets miljøforkjempere i Aftenposten den 20. november sier at partiet har gått på et solid nederlag, og at Arbeiderpartiet nå har en dårligere miljøprofil enn på lenge.