Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Arbeiderpartiet har valgt å inngå en budsjettavtale med sentrumspartiene. Det har vi gjort fordi vi har fått gjennomslag for viktige endringer i budsjettet, endringer som vil bidra til mer rettferdig fordeling og mer fellesskap. Dermed er vi med på å snu retningen i norsk politikk. I fjor og året før ble budsjettene vedtatt ved at sentrumspartiene valgte å samarbeide med Høyre og Fremskrittspartiet. Det gav de to høyrepartiene større innflytelse enn de har hatt på mange år i norsk politikk. Resultatet ble at politikken ble lagt om mot høyre. Vi fikk kutt i sykelønna for de lavest lønte, kutt i arbeidsmarkedstiltakene for dem som står svakest i arbeidsmarkedet. Det ble kuttet i skolefritidsordningen, og barnehageutbyggingen ble rekordlav. Desto mer gledelig er det at det nå er flertall for en politikk som går i en annen retning, at politikken legges om mot venstre. Det er lange tradisjoner i norsk politikk for samarbeid mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Samarbeidet har ikke alltid vært enkelt, men det har vært viktig, for det er når sentrum og sosialdemokratiet ikke har greid å finne fram til felles løsninger, at høyresiden har fått innflytelse i norsk politikk. Det så vi under Willoch- og Syse-regjeringene, og det har vi sett de to siste årene. For Arbeiderpartiet er det ikke noe mål å drive sentrumspartiene inn i armene på Høyre og Fremskrittspartiet. Tvert imot – vi ønsker å samarbeide med dem. Derfor har vi inngått en avtale om budsjettet for neste år. Budsjettavtalen mellom Arbeiderpartiet og sentrum kan være et vendepunkt. Det kan være begynnelsen på et mer varig samarbeid for mer rettferdig fordeling og sterkere fellesskapsløsninger. Det kan også legge grunnlaget for nye flertallskonstellasjoner, økt styringsdyktighet og mer stabilitet og forutsigbarhet for landet. Men da kan ikke sentrumspartiene det ene året velge å samarbeide med Arbeiderpartiet, for det neste året å gå i allianse med høyrepartiene om en helt annen politikk. En slik vingling gir verken rettferdig fordeling eller stabilt styre. Det hender jeg blir spurt om hva jeg tror vi kommer til å leve av når oljen tar slutt. Da svarer jeg som sant er, at det vet jeg ikke. Og jeg kjenner heller ingen andre som vet det. Og det bekymrer meg egentlig ikke så mye. Tvert imot blir jeg mye mer bekymret når jeg møter folk som mener å vite med sikkerhet hvilke bedrifter som skal gi oss inntekter og bidra til å finansiere velferden når oljeinntektene begynner å ta slutt om 30-40 år. Vi visste svært lite for 30-40 år siden om hva vi skulle leve av i dag. Så sent som på slutten av 1950-tallet utelukket våre fremste geologer at det kunne finnes olje og gass i den norske kontinentalsokkelen. I dag utgjør petroleum over en tredjedel av vår eksport og er dermed vår klart største eksportvare. Den nest største er oppdrettsfisk. Heller ikke det var det mange som kunne forestille seg bare for et par tiår siden. Langt mindre hadde vi fantasi til å forutsi at informasjonsteknologi, dataprogrammer og Internett-løsninger skulle gi grunnlag for noen av de mest dynamiske og lønnsomme bedriftene vi har i Norge i dag. Hvilke bedrifter vi lever av i morgen, vet vi ikke i dag. Derimot vet vi ganske mye om hva vi bør gjøre i dag for å skape forutsetninger for å ha lønnsomme og gode bedrifter også når oljevirksomheten trappes ned. Nå som før vil vi leve av arbeid – ikke andres arbeid, men hverandres arbeid, som Erik Brofoss sa. Og vi vil enda mer enn før være avhengige av at arbeidskraften besitter kunnskaper og kompetanse. Ikke minst derfor har Arbeiderpartiet bidratt til at det er blitt flertall for et budsjett som gjør det mer lønnsomt å arbeide, spesielt for dem med de laveste inntektene. Og vi har fått gjennomslag for mer satsing på utdanning. Budsjettavtalen mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet innebærer betydelige skattelettelser for dem med de laveste lønningene. Det bidrar i seg selv til mer rettferdig fordeling, og det blir i tillegg mer lønnsomt å arbeide. Trygd og andre offentlige stønader trappes gjerne ned når man går fra trygd til arbeid. For mange innebærer det at det er lite eller ingenting å tjene på å gå over i arbeid. For noen er det direkte tap. For eksempel vil en fjerdedel av de som er arbeidsledige i Norge, eller på attføring, oppleve at mer enn 80 pst. av lønnsinntekten forsvinner i form av tapt trygd og økt skatt. Derfor må det bli mer lønnsomt å jobbe – ikke ved å redusere de offentlige trygdeytelsene. Mange er avhengige av dem. Derimot kan vi redusere skatten på arbeid. Lavere skatt på lave lønnsinntekter er et skritt i riktig retning. I tillegg har Arbeiderpartiet fått flertall for å avvise sentrumsregjeringens forslag om at langt flere med vanlige lønnsinntekter skal betale toppskatt. Arbeiderpartiet ønsker å satse mer på utdanning enn det Regjeringen la opp til i sitt budsjett. I avtalen med regjeringspartiene har vi fått gjennomslag for viktige påplussinger: Universitetene og høyskolene får 120 mill. kr mer.Kommunene får én milliard kroner i økte inntekter. Det gjør det mulig å bruke mer bl.a. på skole.Det bevilges 100 mill. kr mer som en start på arbeidet med å innføre gratis skolebøker i den videregående skolen.Tilskuddene til skolefritidsordningen øker med 100 mill. kr. Historisk har tilgangen på kapital og naturressurser vært selve grunnlaget for nasjonenes velferd. Men utviklingen av nye dataprogrammer og genetiske koder har erstattet jakten på gull og erobring av nye landområder. Den viktigste kilden til verdiskaping og velstand vil ikke ligge i råvarene og i kapitalen, den vil ligge i menneskene og deres kunnskaper. Vi vet ikke hvilke næringer, hvilke bedrifter vi skal leve av når oljen tar slutt, men vi vet at vi skal leve av arbeidskraft og kunnskap. Budsjettavtalen er en avtale som innebærer mer satsing på arbeid og mer satsing på kunnskap. Derfor er det også et riktig skritt på terskelen inn i det 21. århundre.