trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-02-10:
I innstillinga seier Høgre at dei vil fremje stor lokal fridom, men vil likevel ha ei heilskapleg styring overfor storbyane. Korleis meiner Høgre dette heng saman med kommuneøkonomien der ein slit med eit akkumulert underskot på 12 milliardar kr? Er det ikkje slik at kommuneøkonomien bør stå i samsvar med dei oppgåvene som skal løysast? Elles konstaterer eg at meldinga er nærmast heilt fri for omtale av den regionen som representanten Holmberg kjem frå, nemleg Grenlandsområdet. Meiner ikkje representanten Holmberg at denne regionen òg slit med dei same utfordringane som storbyane har? Stortingsmeldinga gjev ikkje noko svar på utfordringane etter vår meining. Derfor saknar Arbeidarpartiet ein handlingsplan for ein heilskapleg storbypolitikk. Meiner representanten Holmberg at denne meldinga gjev gode nok svar i si fulle breidd, som ho sjølv refererte her frå talarstolen, eller blir dette berre svada med ei mengd fine ord?
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-02-10:
Arbeidarpartiet ønskjer å lokalisere nye statlege arbeidsplassar ut av Oslo dersom det ikkje er særskilde grunnar til at dei bør liggje i Oslo. Denne merknaden støttar ikkje SV. Derfor er eg litt usikker på kva som eigentleg er SVs haldning i dette spørsmålet. Eg registrerer at SV er medforslagsstillar saman med Senterpartiet til eit forslag der ein ber Regjeringa om å vurdere utflytting av statleg verksemd frå hovudstadsregionen. Dette verkar på meg litt utydeleg frå SVs side. Kva er det eigentleg SV meiner? Arbeidarpartiet forstår at enkelte storbyar kan ønskje å frigjere areal som i dag blir brukte til hamn, til å skape grøne lunger ut mot sjøen. Dette må likevel etter vår meining vurderast opp imot trafikale konsekvensar. Ser ikkje SV at trafikale spørsmål kan vere ei relevant problemstilling når ein skal gjere slike arealdisponeringar?
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-02-10:
Arbeidarpartiet og Senterpartiet står saman i svært mykje i denne innstillinga. Senterpartiet har likevel på mange område i innstillinga ei kraftig språkdrakt mot Regjeringa, bl.a. seier dei at meldinga er eit vonbrot, og det er lite nytt. Vidare uttalar Senterpartiet at stortingsmeldinga er blotta for differensiert næringspolitikk. Det er for så vidt Arbeidarpartiet einig i. Eg vil likevel be representanten Meltveit Kleppa om å konkretisere dette nærmare. Elles ønskjer Arbeidarpartiet å utvikle heildagsskulen. Det er ikkje minst viktig for storbyane, som har eit stort innslag av innvandrargrupper. Både barnehage og skule er viktige institusjonar for god språkopplæring for desse borna. Spørsmålet mitt blir: Kvifor er Senterpartiet så imot å innføre heildagsskulen?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2004-02-10:
I sitt innlegg sa representanten Holmberg fra Høyre at de støtter helhjertet opp om desentralisert makt og ansvar til kommunene. Hun sa videre at Fremskrittspartiets bekymringer om fylkeskommunen som overkommunal instans er grunnløs. Nå er det slik at vi i Fremskrittspartiet er kritiske til at fylkeskommunen er tildelt det vi kaller en overkommunal myndighet i plan- og arealsaker. Vi har allerede registrert at det flere steder har oppstått konflikter i forhold til og mellom fylkesdelplaner og kommunale reguleringsvedtak i arealsaker. I tider der Regjeringen hyller og vil styrke det kommunale selvstyret, er man altså i Høyre tilfreds med fylkeskommunens rolle som en slags overkommunal instans når det gjelder å knytte dette til fysisk arealdisponering – at det faktisk skjer og har skjedd. Jeg har selv sett mange eksempler på det. Derfor stiller jeg meg noe undrende til det representanten Holmberg framsa her fra talerstolen i den sammenheng.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2004-02-10:
Representanten Holmås holdt et typisk SV-innlegg, der han beskrev stort sett det meste som måtte være galt i dette landet, og han legger selvsagt all skyld på høyresiden i norsk politikk. Høyresiden har selvsagt skylden for all elendighet som finnes i dette landet! Representanten Holmås la vekt på boligbygging, og også utleieboliger. Men det er slik at man kan ikke styrke byene bare ved å bygge boliger, man må samtidig styrke infrastrukturen. Jeg vil nesten utfordre SV på et område som det kanskje ikke er noen vits å utfordre dem på, men jeg gjør det allikevel: Ser man ikke behov for et bedre veisystem, som er viktig for storbyene og storbyenes infrastruktur? Hvorfor ser man ikke et bedre veisystem som viktig for norske storbyer? Jeg vil gjerne ha et svar på det, for i representanten Holmås’ innlegg var det kun fokusering på kollektivtransportløsninger.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-10:
Det er ingen motsetning mellom en god bypolitikk og en god distriktspolitikk, men det er en skarp motsetning mellom en god fordelingspolitikk og Høyres usosiale skattelettepolitikk. Den har slått rett inn i kommuneøkonomien og rett inn i velferdstilbudet til dem som har det vanskeligst. Det kan man se i denne byen, og det kan man se i alle andre byer, for det er her de sosiale forskjellene er størst. Så mitt spørsmål til Høyre går på: Hvorfor er Høyre så frenetisk motstander av å gi byene og norske kommuner mulighet til sjøl å drive en viss fordelingspolitikk ved å kunne få ha en friere skattøre? Da kunne man på egen kjøl ta fatt i noen av sine egne problemer. I Oslo f.eks. finnes landets rikeste og landets fattigste, og vi har en kommune som sliter alvorlig med sine kommunale budsjetter. Hvorfor mener Høyre at verken kommunepolitikerne eller borgerne i Oslo er myndige nok til å ta en slik avgjørelse sjøl?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-10:
Hver gang denne regjeringen legger fram en melding, og hver gang noen fra Kristelig Folkeparti tar ordet, venter jeg på at det skal komme noe av det som påstås å være Kristelig Folkepartis hjertesaker, nemlig kamp mot fattigdom. Tvert imot kommer det hver eneste gang ut ren høyrepolitikk. Bondevik har sittet i de siste regjeringene, bortsett fra et år med Arbeiderpartiet, og fattigdommen har økt hele tida. Forskjellene øker hele tida, og det ser ut til at Kristelig Folkeparti har kjøpt Høyres politikk med at fattigdom best bekjempes ved å gi skattelette til de rikeste, slik at det skal drysse litt ned på de fattige. Jeg har lyst til å spørre representanten Apelthun Sæle, spesielt i tilknytning til meldingen om storbyene, der vi vet at forskjellene er grellest: Er det ikke på noe punkt at Kristelig Folkeparti ser at det hadde vært mulig å fordele noe mer rettferdig mellom fattig og rik i Norge, og at man da kanskje hadde oppnådd noe av det som skal være Kristelig Folkepartis hjertesaker, nemlig å ta vare på de aller svakeste?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-10:
Et av hovedgrepene her er å samordne statens politikk, og da må man gå til kjernen av den ideologien som styrer statens politikk. Maktutredningen påpeker at «det statlige styringssystemet er omformet i retning av markedsprinsipper og formell fristilling på den ene side og nye kontrollorganer og tilsyn på den andre». Og videre: «Den ensartede og markedsorienterte styringsideologien har ikke gitt et mer enhetlig og samordnet styringssystem», og den norske staten framstår som «en mer fragmentert stat». Her er man altså i total konflikt med Regjeringens politikk, som er mer fristilling og konkurranse – i motsetning til mer samordning og samarbeid. Jeg synes jeg ser mange tegn på dette i brevvekslingen mellom Regjeringen og flere kommuner om samordning, f.eks. i forhold til SATS, der man sier at det moderne prinsippet i statlig virksomhet er at disse etatene skal styre det meste av dette sjøl. Ser statsråden konflikten mellom markedsprinsipper og fristilling på den ene siden og samarbeid og samordning på den andre?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-10:
Jeg synes det er underlig at Høyre, og også Arbeiderpartiet, ikke er mer åpne for å se på en friere beskatning som en mulighet for byene til å ta egne ressurser i bruk. Det ville vært viktig, nettopp fordi man i byene har mange ressurser, som det blir pekt på. Det er ikke bare vondt og vanskelig i byene; det er også store ressurser der. Hvorfor vil man ikke gi befolkningen i byene og politikerne der mulighet til sjøl å kunne bestemme om man vil ha en skattelettepolitikk, eller om man f.eks. vil ha bedre velferd og kollektivtrafikk? Det synes SV hadde vært lurt. Det hadde gitt politikerne og befolkningen i byene en stor grad av frihet og tillit. Så til dette med staten og samordning: Jeg synes at deler av det statsråden sa, kunne tyde på at staten fremdeles skal ha frihet til å sprike i alle retninger i sin saksbehandling. Det er jo det som er problemet. Når vi snakker om lokal frihet, må det vel gjelde lokaldemokratiets muligheter til å kunne ta ulike valg. Så må det være slik at staten har noen overordnede føringer på sine politikkområder som skal være styrende, men innenfor det skal statens ulike etater være på lag med det geografiske området. Og om det nå er en by eller det er en kommune, så skal de kunne være med på de premissene som er der. Nå er liksom staten gitt frihet til å sprike i alle retninger, og litt på egne premisser. Jeg har lyst til å sitere fra et brev fra Arbeids- og administrasjonsdepartementet som er sendt til Arendal kommune, som går på SATS. Der står det: «Delegering og desentralisering av myndighet er sentrale prinsipper for regjeringens modernisering av forvaltningen. I tråd med dette er den type beslutninger det her er tale om» – altså om etatene skal samlokaliseres eller ikke –«lagt til etatene. Det vil være et klart brudd på disse prinsippene om departementene skulle gripe direkte inn i denne type lokale lokaliseringsspørsmål.» Dette er et veldig godt eksempel på at storting og regjering har sagt at her skal man samarbeide, men så har Regjeringen laget en politikk som sier at dette kan etatene få lov til å bestemme sjøl. Det er et problem. Det er også et problem om man i statsetatene ikke har et oppdrag som skal ivareta et helhetlig samfunnsansvar, men får et oppdrag som sier: Driv sektorpolitikk og pass på egne budsjetter, ellers kan dere gjøre som dere vil. Mange lokalpolitikere føler nok at det er slik staten opptrer på mange områder. Jeg syns det er viktig at statsråden nå avklarer om hun mener at statens ulike etater skal få lov til å sprike i alle retninger etter eget forgodtbefinnende, ut fra prinsippet om at det viktigste i en moderne stat er at etatene bestemmer sjøl.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-10:
Jeg har behov for å understreke at vi i likhet med forslagsstillerne er opptatt av en god distriktspolitikk, og at vi ser at det er behov for å ivareta det bedre enn i dag, men vi er altså usikre på om en ombudsordning er det mest effektive. I og med at Distrikskommisjonen er under arbeid, mener vi det er riktig å avvente den. Men noe av det vi har fått, og som vi allerede har sett, er, som Effektutvalget har pekt på, at det har vært en veldig dreining både av virkemidler og politikk. Det kan tyde på at det forslaget som Senterpartiet og SV stod sammen om i budsjettet, nemlig at man burde utrede de distriktspolitiske konsekvensene av store politikkområder, hadde vært det riktige og viktige første skritt. Jeg tror også at Arbeiderpartiet støttet det forslaget under budsjettbehandlingen nå sist. Jeg har lyst til å si det, for noe av problemet her er at man vedtar en politikk, og så venter man for å se hvordan den virker, mens man altså burde utrede på forhånd istedenfor å komme i ettertid med reparasjonspolitikk. Slik som vi kjenner ombudsordningene, går de først og fremst ut på å ha en slags oppmann mellom myndigheter og lovverk og enkeltmennesker. Det å skulle være ombud på vegne av et politikkområde oppfatter vi nok i hovedsak er politikernes hovedoppgave. Det er også derfor vi har ønsket at politikerne skal pålegge seg sjøl å utrede konsekvensene av sine egne vedtak, og at det i utgangspunktet er den riktige vegen å gå.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2004-02-10:
I storbyane er det store utfordringar knytt til å løyse problem for innvandrarane. Eg vil spesielt nemne tre område: å gi skikkeleg språkopplæring, å skaffe inntektsgivande arbeid og å gi folk ein sjanse til å skaffe seg bolig. Framstegspartiet viser manglande vilje til ein aktiv innsats for å hjelpe svaktstilte grupper slik at dei kan skaffe seg arbeid og få ein bustad dei kan ha råd til å leve i, og få til ei sterkt nødvendig integrering. Spørsmålet mitt til representanten Sandberg må derfor bli: Kvifor viser ikkje Framstegspartiet aktiv vilje til handling for å hjelpe svaktstilte grupper i storbyane?
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2004-02-10:
I innstillinga om storbymeldinga uttaler Kristeleg Folkeparti at fylkeskommunen skal ha ei aktiv og brei rolle som utviklingsaktør. Det blir poengtert at utviklingsrolla ikkje skal avgrensast til å forvalte distrikts- og regionalpolitiske verkemiddel. Kristeleg Folkeparti legg vekt på at kompetanse, kommunikasjonar og kultur skal vere sentrale arbeidsfelt. Det politisk interessante er at det store regjeringspartiet Høgre ikkje deler Kristeleg Folkeparti sitt syn i denne saka. Eg vil derfor oppfordre representanten Apelthun Sæle om å utdjupe kva rolle fylkeskommunen skal spele, og kvar skiljelina går i forholdet mellom Kristeleg Folkeparti og Høgre i denne saka.
Hans Kristian Hogsnes (Høyre), 2004-02-10:
Fremskrittspartiet har nettopp fremmet et forslag der Regjeringen bes om å utarbeide en modell for å omlegge Kommunal- og regionaldepartementets arbeidsmetoder slik at departementet får en økt rolle som serviceorganisasjon for kommunene. Da melder det seg noen spørsmål til representanten Per Sandberg: Hva betyr egentlig det? Handler det om å gi ekstra service til de store byene, siden forslaget er tatt opp i forbindelse med denne saken? Eller er dette ment å komme til erstatning for den rollen Kommunenes Sentralforbund spiller? Eller ser Fremskrittspartiet her for seg en slags konsernmodell, der staten står for kjernevirksomheten og kommunene er filialene som skal få litt service fra konsernledelsen?
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2004-02-10:
Utgangspunktet for velferdsstatens tenester, t.d. skole, sjukehus og omsorg, var private eller frivillige tenester som etter kvart vart finansierte av fellesskapen. For Kristeleg Folkeparti er kvaliteten på tenestene framleis det viktigaste, og ikkje kven som leverer desse tenestene. Då er det underleg at SV, som vil dele goda, skriv at det viktigaste er at desse tenestene er offentlege, elles, skriv dei, «vil private etter hvert kunne få et overtak på det offentlige, og bestemme pris og utforming av tjenestene». Kva er gale med gode og rimelege tenester? For det er jo berre slik at dei private kan vinna konkurransen. Kven er det eigentleg SV fokuserer på, brukarane, pasientane og skoleelevane, eller dei som leverer tenestene? Dersom private leverer billegare og betre skole, fortener ikkje elevane å få det då? Og dersom frivillige leverer billegare og betre eldreomsorg, fortener ikkje bestemor å få det då?
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2004-02-10:
Eg trudde jo ikkje at det var noka hemmelegheit at Kristeleg Folkeparti og Høgre er ganske ueinige i sine partiprogram om fylkeskommunen si framtid. Men vi har Sem-erklæringa felles, og i Sem-erklæringa står det at fylkeskommunen skal ha ei rolle som utviklingsaktør. Utviklingsaktørrolla er etter mitt syn vid. Den merknaden som representanten Sandal nemnde, kom på slutten av behandlinga av denne storbymeldinga. Eg var hjarteleg einig i det som stod der, og bestemte der og da at dette vert vi med på. Vi hadde ikkje hatt nokon drøftingar på det, for det var det ikkje tid til. Det kan godt hende at vi hadde vore breiare om vi hadde hatt lengre tid. Men uansett er det Kristeleg Folkeparti sin primære politikk, og vi meiner at det har vi teke vare på i Sem-erklæringa.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2004-02-10:
Eg veit ikkje om eg føler noko særleg ansvar for at Sandberg ikkje klarar å samla trådane, for det som gjennomsyrar heile storbymeldinga og dei merknadene som Kristeleg Folkeparti og regjeringspartia har, er jo nettopp tru på storbyane. Dei skal få større fridom og meir ansvar, dei skal få styra og vera herre i eiga hus. Eg er freista til å be Sandberg om å lesa alt saman på nytt. Men det stemmer at vi veit om at det finst land mellom storbyane òg, og vi veit at ein må samhandla i regionane – som er meir enn storbyane – for å få maksimalt ubytte av dei fortrinna som storbyane har, og som regionane til saman kan ha. Derfor har vi den meininga at fylkeskommunane eller regionane må samhandla med storbyane for å få maksimalt ut av dei moglegheitene ein har i litle Noreg.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2004-02-10:
Det som er det største problemet i høve til at folk blir fattige, er arbeidsløysa. Denne regjeringa har gjort det ho kan for å kjempa mot arbeidsløysa. Vi kan ikkje fordela midlane betre enn ved å bekjempa arbeidsløysa. Der betyr næringslivet sine rammevilkår uendeleg mykje. Kristeleg Folkeparti og SV har for så vidt alltid vore ueinige om det. Kristeleg Folkeparti har alltid meint at vi først må skapa, så kan vi fordela. I ein situasjon der 100 000 er arbeidsledige, er det kamp nr. 1 å få opp sysselsetjinga. Så har vi levert fattigdomspakka, der vi i tillegg har fokusert på å kjempa mot fattigdomen også på område som ikkje nettopp gjeld arbeidsløyse. Eg vert stadig forundra, for det høyrest ut som dette er verdas verste land å bu i. Samtidig er det utomtvisteleg slått fast at Noreg er verdas beste land å leva i.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2004-02-10:
Ut frå språkbruken skulle ein kanskje tru at Senterpartiet hadde svære forventningar til Regjeringa si storbymelding. Det hadde vi for så vidt ikkje, men vi syntest Regjeringa sjølv hadde medverka til å skapa forventningar, som på ingen måte er innfridde. I høve til næringspolitikken er eg overraska dersom Arbeidarpartiet synest det er mykje spor av god næringspolitikk i denne meldinga. Vi er overraska over at Regjeringa ikkje sterkare understrekar behovet for å styrkja det samspelet som skal vera mellom ein regions ulike fortrinn – og spesielle fortrinn – og dei forskings-, utviklings- og utdanningsmiljøa f.eks. som er. Meldinga føyer seg fint inn i rekkja av utsegner frå Ansgar Gabrielsen, som gjentekne gonger som næringsminister har understreka at han ikkje har noko verktøy i si kasse.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2004-02-10:
Svaret er ja, Senterpartiet ser i høgaste grad samanhengen. Difor går vår politikk no etter to hovudspor. Det eine er ein offensiv næringspolitikk, nettopp for å styrkja dei områda der vi frå før er gode, og det andre er større lokal velferd. Vi meiner at staten mykje sterkare kunne gått inn med kapital for å sikra den kunnskap og kompetanse som Noreg har, til utvikling av nye arbeidsplassar og til å ta vare på dei arbeidsplassane som vi i dag har. I så måte har då f.eks. Høgre sin fylkesordførar i Rogaland, NHO Rogaland, tilsvarande òg andre regionar, understreka eit stort behov, og vi registrerer med glede at næringsministeren i dag i avisene varslar at til og med han ser at næringsnøytralitet ikkje held.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2004-02-10:
Det er bra at Per Sandberg kjenner Senterpartiet igjen òg i samband med denne meldinga i høve til at ein offensiv regionalpolitikk, ein god bypolitikk, òg er god distriktspolitikk. Der vil vi gjerne vera gjenkjennelege. Eg kjenner mindre igjen Framstegspartiet, som snakkar om at dei er opptekne av den sosiale dimensjonen, og så kan dei altså ikkje vera med og sørgja for fleirtal i denne salen for eit forslag om ein handlingsplan for storbyane som ville sikra ein betre bustadpolitikk, meir fokus på kultur, ei betre integrering, til og med meir ressursar til politiet, lettare framkommelegheit osv. Til det som gjeld differensiering: Vi har vore med og støtta ei rekkje forsøk, men det er nokre overordna oppgåver som passar betre for eit større område enn for ein storby, f.eks. dei vidaregåande skulane. Der set vi foten ned.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2004-02-10:
Effektutvalet peikar på noko av det same som Maktutgreiinga peikar på, nemleg at deregulering og omorganisering har ført til ei sentralisering av visse oppgåver. Statsråden la no vekt på geografi og samordning som viktige faktorar i storbypolitikken og i regionalpolitikken. Eg vil gi statsråden moglegheit til å utdjupa korleis ho ser på ein strategi for ei betre regional fordeling av statlege verksemder. Vil statsråden vera med på ein strategi som inneber auka satsing på distriktspolitikk, styrking av infrastrukturen og meir makt til regionane for å oppnå ei slik målsetjing?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2004-02-10:
I løpet av debatten er det mange tema som har vorte belyste, men det er òg nokre spørsmål som ikkje er svara på. Eg fekk eit spørsmål frå Arbeidarpartiet som eg skal svara ganske kort på. Eg vart spurt om kvifor Senterpartiet ikkje er for heildagsskulen. Lat meg der berre seia at vi ynskjer å styrkja innhaldet i skulen, gi fleire timar til dagens undervising, fordi vi synest det er nødvendig. Vi meiner at SFO skal vera frivillig og utforma lokalt. Så avla Høgre Senterpartiet ein visitt i forhold til manglande tru på det lokale sjølvstyret. Eg er svært fornøgd med at heile komiteen seier at det er viktig at storbyane vert tilførde tilstrekkelege økonomiske ressursar for å løysa oppgåvene sine. Så er det eit fleirtal, der både Høgre og Senterpartiet inngår, som seier at auka bruk av rammefinansiering kan bidra til større lokalt sjølvstyre, men vi seier òg at det «forutsetter samsvar mellom oppgaver og midler». Eg tek for gitt at Høgre følgjer det opp. Så til statleg verksemd og eit behov for ei større samordning. Effektutvalet viser no heilt tydeleg til at det er å lura seg sjølv å tru at utflytting av 900 årsverk frå Oslo har bidrege til så veldig mykje meir samordning og desentralisering av statleg verksemd. På 1990-talet var det ei sentralisering til Oslo-området. Det viser Effektutvalet. Talet på årsverk gjekk ned i småbyar og distriktsregionar. Det auka med 7 pst. i landsdelssentra, men med 15 pst. i Oslo-regionen. I 2000 hadde hovudstadsregionen 45 pst. av årsverka i statleg kjerneverksemd. Dette vert forklart med både teknologiske endringar, omorganisering og deregulering. Ut frå det meiner vi at det er behov for eit engasjement, ikkje som SV seier, ei utflytting av arbeidsplassar i hytt og vêr, men ei vurdering av korleis ein med statleg verksemd kan bidra til ei meir balansert regional utvikling. Då synest vi det er viktig å sjå på ein plan når det gjeld etablering av ny statleg verksemd, men faktisk òg ei betre fordeling av den verksemda vi har i dag.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2004-02-10:
Eg har stor medkjensle med presidenten, som skal styra desse debattane slik at vi unngår kveldsmøte, men eg må få lov til å koma med ein kort merknad i høve til Inge Lønning og innlegget han heldt. Han heldt fram Glesbygdsverket som eit eksempel på at svensk distriktspolitikk ikkje verkar. Det er jo politiske val, og manglande politisk vilje i Sverige til å satsa på ein offensiv distriktspolitikk, som har medført dei resultata som vi no ser. I Noreg er det faktisk slik at etter at dette forslaget vart fremja, har Effektutvalet lagt fram si innstilling. Og kva viser det? Jo, det viser at handlingsrommet i norsk distriktspolitikk er større enn mange har forventa. Effektutvalet viser faktisk òg at tradisjonell distriktspolitikk verkar, og Effektutvalet viser at det er nødvendig å gjennomgå og vurdera konsekvensane av vedtaka i høve til følgjene for distrikta. Inge Lønning sine mange angrep på Senterpartiet kan berre tolkast på éin måte: Han ynskjer ikkje ein meir offensiv distriktspolitikk. Det har vi forstått frå før at Høgre ikkje ynskjer, og det har Inge Lønning i dag bekrefta.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2004-02-10:
Arbeiderpartiet mener at det er behov for en hovedstadsmelding fordi hovedstadsregionen er spesiell. Men etter å ha hørt på statsråden her i dag, er det tydelig at hun fortsatt mener at det ikke er noen grunn til at vi skal ha en egen hovedstadsmelding. De problemene som ligger her, skal man håndtere på helt andre måter enn via en spesiell melding. Men nå er det slik at Høyres representanter på Stortinget er av en annen mening, og det er bra. Nå får vi i hvert fall flertall for at vi skal ha en melding. Mitt spørsmål til statsråden er derfor: Er statsråden fortsatt enig i at hovedstadsområdet ikke har spesielle utfordringer, både i forhold til Østlandsområdet og i forhold til resten av landet, men også i forhold til andre hovedstadsområder i Norden og i Europa?
Erna Solberg (Høyre), 2004-02-10:
Jeg mener meldingen er vellykket i forhold til at vi har satt samordningsspørsmålet på dagsordenen. Hadde vi fått et klart signal tilbake fra Stortinget – og det mener jeg at vi har fått fra et flertall her – om at nettopp det er viktig, ville det ha gitt oss hjemmel til å gå videre og faktisk foreta samordningen. Vi jobber nå med å bygge videre på det samarbeidet vi har med de større byene om å utvikle et forum for storbyene, og i større grad også kunne gå konkret inn og spørre: Hvordan kan en slik samordning fungere på ulike områder? I forhold til arealplanlegging vil rammeverket selvfølgelig alltid være lovverket. Der vil miljøvernministeren komme med endringer og opplegg. Men også på det sosialfaglige området og på andre områder kan det være viktig å ha samordnede mekanismer, ikke minst siden vi fortsatt kommer til å ha en todeling av rusomsorgen og av barnevernet. Det vil fortsatt være flere forskjellige fagområder hvor staten og storbyene har behov for et tett samarbeid.
Erna Solberg (Høyre), 2004-02-10:
Jeg er enig i at vi bør gi mer lokal råderett. Derfor ønsker vi å forenkle plan- og bygningslovgivningen og slik gi mer lokal råderett. Men jeg tror ikke vi vil kunne klare å løse sektoriseringsproblemene i forhold til staten bare ved å gi mer lokal råderett. Det er f.eks. et problem når man i Stortinget behandler så detaljert f.eks. samferdselsplaner, at man i grunnen har foretatt trasévalg i Fauske – og andre steder – gjennom budsjettforlik her. Vi kan alle sammen gå tilbake og tenke på hvor langt i detalj vi har gått når vi har behandlet saker. Ingen her sitter med god samvittighet – tror jeg – med hensyn til ikke å ha gått ned på et litt lavere nivå enn en kanskje burde for at det skulle være rom for frihet for f.eks. storbypolitikerne til å finne løsninger. Jeg tror det kan være en anbefaling til oss alle å holde oss litt mer tilbake i forhold til hvor langt ned i detalj vi går. Jeg tror ikke det er mulig å ikke se at på områder hvor f.eks. samferdsel og byutvikling kolliderer, er man nødt til å finne felles løsninger.
Erna Solberg (Høyre), 2004-02-10:
Jeg mener det kan være konflikt mellom fristilling og samordning, på samme måte som jeg mener det kan være konflikt ved ikke å fristille og samordne. Spørsmålet er: Hvilke styringssignaler gir man ved en fristilling, og hvordan gjør man det? Jeg har et par ganger uttalt at jeg ikke mener at alt som har skjedd av fristilling i Norge – selv om man har brukt det samme begrepet som f.eks. det Høyre har stått for – nødvendigvis har vært å gjennomføre vår politikk. Det er liksom ikke nok å slippe detaljstyringen fra Stortinget og oppnevne en tidligere statssekretær fra landets største parti som leder for nødvendigvis å fristille etter de riktige prinsippene eller modernisere. Det er veldig viktig at det er riktige styringssignaler. Noe av det som er viktig når det gjelder vår regjerings moderniseringsprogram, er at vi mer skal delegere muligheten til å fatte beslutninger lokalt. I det øyeblikket man delegerer mer beslutningsmyndighet nedover, f.eks. innenfor de sosialfaglige områdene der staten samarbeider med kommunene, er det større mulighet for å kunne koordinere lokalt. Samtidig er dette en begrunnelse for hvorfor vi mener at kommunene bør har mer av ansvaret: Politikerne der sitter nærmere prosessene.
Erna Solberg (Høyre), 2004-02-10:
Det er riktig at deregulering og omorganisering fører til mer sentralisering. Men da må en stille spørsmålet: Hvorfor skjer det? Det skjer bl.a. fordi teknologien gjør at ting endrer seg betydelig. Vi kan gjennom databasert teknologi f.eks. gjennomføre en forenklet behandling av alle folks selvangivelser, noe som gjør at vi ikke trenger å ha et likningskontor i hver kommune. Vi må ha likningskontor som har bedre kompetanse, og som har en annen type kompetanse enn tidligere, og de må da naturligvis samarbeide i større enheter. Det er forferdelig enkelt å snakke om slike begreper uten å snakke om hva som er virkelighetens verden. Skulle vi f.eks. hatt like mange telefonsamtaler som vi har i dag, med teknologien i 1950, hadde vi alle sittet og plottet telefonkabler for å kunne håndtere det. Det er klart at den typen arbeidsplasser forsvinner i det øyeblikket teknologien utvikler seg. Jeg er for en strategi for regional satsing. Men jeg regner med at vi ikke nødvendigvis kommer til å være enige om hva innholdet på det tidspunkt kommer til å være.
Erna Solberg (Høyre), 2004-02-10:
Jeg må si at jeg er litt forbauset over å få en replikk som tar utgangspunkt i at jeg skal ha sagt noe som jeg ikke har sagt noe om så langt i debatten. Man tar utgangspunkt i at jeg har sagt at vi ikke trenger en hovedstadsmelding, men jeg har altså ikke uttalt meg om spørsmålet i det hele tatt. Jeg synes vi kunne hatt debatter hvor premissene heller var det å være åpen i forhold til spørsmålene. Jeg ser mange grunner til at vi spesielt skal fokusere på hovedstaden. Jeg er litt usikker på hva premissene er for hvorfor vi skal levere en hovedstadsmelding. Jeg opplever at premissene til Arbeiderpartiet går i retning av arealplanlegging. Jeg har lyst til å minne om at det er levert en NOU som har en full gjennomgang av dette spørsmålet. Svarene spriker alle veier. To regjeringer før denne regjeringen gjorde ikke noe mer med det, nettopp fordi det ikke var noe entydig svar. Det hadde altså vært fullt mulig for Karl Eirik Schjøtt-Pedersen å legge trykk på for å få dette til Stortinget, da han selv satt i regjering på det tidspunktet. Det er et av temaene. Det andre temaet, som også ble tatt opp av Bjørgulv Froyn i sitt innlegg, gjelder mange forskjellige områder og sosiale spørsmål, og om det å lage store forventninger til dette. Vi skal lage en melding hvor vi i så fall først og fremst skal snakke med Oslo kommune om hvordan deres definisjon av hovedproblemene er. Så må vi ta utgangspunkt i det, og se på hvordan vi samordner staten i forhold til det.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2004-02-10:
Først må jeg med et hjertesukk konstatere at de fleste temaene i storbymeldingen har vært på den politiske dagsordenen i hvert fall i 20 år – så langt uten vesentlige resultater. Det viktigste som er kommet ut av kommunalkomiteens behandling av storbymeldingen – og det skal de virkelig ha ros for – er at det i dag fattes et vedtak der Stortinget ber Regjeringen legge fram en egen hovedstadsmelding. Vi trenger en melding som tar for seg hovedstaden, men også hovedstadsregionens oppgaver, utfordringer og ressurser i dag og i framtidens Norge. Det dreier seg også om en organisering i Oslo-regionen, med sine uttallige og ulike reguleringsregimer i de mange kommunene, sin sprikende arealpolitikk og næringsutvikling, dette til tross for at vi har ett samferdselsområde, ett arbeidskraftområde og ett næringsområde. I går kveld fikk jeg et godt eksempel på behovet for en overordnet samordning i hovedstadsregionen. Folk på et møte i Alna-området i Groruddalen bad om å få redusert fart på E6 gjennom dalen, den brølende trafikkmaskinen som kløyver Norges mest befolkningsrike dalføre i to. Men de som bor i nordre Akershus, vil komme seg fortest mulig inn til Oslo sentrum. En hovedstadsmelding må ta miljøproblemene i Groruddalen på alvor, fremme konkrete forslag og sørge for finansiering av disse. Det er statlige etater som gjennom årtier har vært de fremste bidragsyterne til forsøplingen av Groruddalen. Her hjelper det ikke med hyggelige merknader – her må det virkelig handling til, og det venter vi på. Situasjonen på arbeidsmarkedet krever en aktiv næringspolitikk, basert på et samspill mellom statlige og kommunale tiltak, basert på regionale fortrinn. Hovedstadsregionen har helt spesielle forutsetninger – og faktisk også et helt spesielt ansvar, etter min oppfatning – for å utvikle industri basert på kunnskap. Vi har ca. 50 pst. av landets kunnskapsmiljøer. Her finner også bedriftene et allsidig nett av underleverandører og tjenester. Her er nærhet til markeder, havn og flyplass. Teknoligibasert industri utgjør i dag ca. 13 pst. av norsk industri, mens tallene for Sverige og Finland er 48 pst. og 51 pst. For å skape en positiv næringsutvikling og få til dynamikk og nyskaping må vi også satse på kunnskapsbasert industri. Men da må de statlige myndighetene forstå at vi må ha et statlig virkemiddelapparat som også styrker etablering i Oslo og andre storbyregioner. Det igjen dreier seg om vilje til å bruke penger også i disse regionene, og det inkluderer de nye såkornmidlene, som også ble nevnt av en tidligere taler.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2004-02-10:
Jeg tar ordet én gang til for å sette fokus på et område der Oslo står i en særstilling, og dette er et område som er altfor alvorlig til å bli omtalt av statsråden som sektorpolitikk. På et møte forleden fikk jeg følgende spørsmål: Hvordan tror du det er å gå ut i samfunnet og søke jobb med et vitnemål der det står at du har norsk som andrespråk? Med andre ord: Hva gjør vi med barn når vi setter noe slikt på vitnemålet deres? I Oslo-skolen praktiseres rundt 125 språk. Veldig mange av dem som har et annet primærspråk enn norsk, har altså norsk som annet språk. Felles for alle ungene som går her, er at de skal bli funksjonsdyktige i det norske samfunnet, i Oslo-samfunnet. De må kunne beherske norsk språk, de skal forstå abstrakte begreper, de skal mestre den galopperende teknologiutviklingen i kunnskapssamfunnet. Da jeg stilte barne- og familieministeren et spørretimespørsmål om fritidsklubber på Søndre Nordstrand 22. oktober i fjor, la jeg merke til den delen av statsrådens svar som omhandlet egeninnsats fra kommunens side som forutsetning for å få storbytiltak eller prosjektmidler for unge. Dette er en bydel der i hvert fall 58 språk tales, og jeg vil benytte denne anledningen til å understreke at integreringen og det forebyggende ungdomsarbeidet i slike bydeler i Oslo er for viktig til at Oslo kommunes dårlige økonomi kan styre det. Økt statlig innsats må til for å sikre at færrest mulig havner på skråplanet, og det er fra statens side ikke nok å håpe på at Oslo kommunes bydeler prioriterer slik at statens støtteordninger kan utløses. Viktige tilbud til barn og ungdom i flerkulturelle bydeler må ikke bli rammet av dårlig kommuneøkonomi og tape i kampen om budsjettkronene i Oslo. Det omfanget som flerkulturelle utfordringer har i hovedstaden, må også føre til at man erkjenner et overordnet statlig ansvar. Nå sier ikke jeg at alt er svart, tvert imot. Og den samme bydel, Søndre Nordstrand, har langt på vei lyktes med å utvikle et miljø som er flerkulturelt, der ikke minst barn og unge fungerer bra sammen. Jeg vil likevel understreke at gratis barnehage for 4- og 5-åringer kanskje hadde vært en sak også i denne bydelen. I Oslo indre øst har det vært et samarbeidsprosjekt for å gi gratis tilbud om korttidsbarnehage. Dette tilbudet var finansiert av det såkalte handlingsprogrammet for Oslo indre øst. Nå er det slutt. Oslo kommune har likevel vedtatt å gå videre med finansiering av et slikt tilbud i Gamle Oslo. Men dette bør omfatte flere bydeler. La meg også helt til slutt få understreke det bl.a. Oppebøen Hansen sa om nødvendigheten av heldagsskole nettopp for denne gruppen jeg her har snakket om.
Leif Frode Onarheim (Høyre), 2004-02-10:
Det er viktig og riktig at problemer, utfordringer og levevilkår i storbyregionene settes på dagsordenen, slik som i denne meldingen og denne debatten. Det er ingen tvil om at de største byene og tilgrensende kommuner har både sosiale problemstillinger knyttet til rus og kriminalitet, miljøproblemer knyttet til forurensning av ulike slag, og i tillegg mangel på rimelige boliger, for å nevne noe. Samtidig skal vi ikke glemme de positive elementer, f.eks. at ved fornuftig arealplanlegging er de fleste av våre storbyer omkranset av områder med store rekreasjonsmuligheter, noe vi knapt finner i slik nærhet til befolkningskonsentrasjoner i andre land. Det er en uttalt politikk at nye offentlige tilsyn, direktorater og andre institusjoner som ikke må ligge i hovedstaden, etableres i andre deler av landet for ikke ytterligere å legge press på hovedstadsområdet, og for å gi andre regioner glede av kompetansebygging på slike områder. Dette er vel og bra, men vi må ikke glemme at etablering av slike tilsyn og offentlige etater i Østfold, Buskerud, Vestfold og Telemark også fører til ytterligere trafikk inn mot hovedstaden. Det er hevet over enhver tvil at ulempene for mennesker langs E18 Mosseveien og i nærheten av E18 mellom Oslo og Asker og langs E6 gjennom Groruddalen er store på grunn av køer, eksos og ekstremt høy trafikktetthet. Foreliggende planer om å etablere nye miljøvennlige traseer for disse transportårer, i første rekke E18, bør forseres, samtidig som kollektivtilbudene i disse regioner må forbedres vesentlig. Med en vesentlig del av Norges befolkning i disse områder er det både miljøriktig og lønnsomt å prioritere disse prosjektene. Også for næringslivet i hele landet er dette viktig for at de kan komme frem med sine produkter. Storbyregionene sliter i dag både med de nevnte problemer og med økonomien. Den manglende nærhet som ofte preger en travel storby, gjør at mange mennesker nok føler mangel på kontakt og etablerte nettverk som spesielt vanskelig. Dette er utfordringer som bør settes i fokus i det videre arbeid. Det er grunn til å glede seg over de forsøksordninger som er igangsatt for å prøve ut ny organisering, nye måter å løse oppgaver på osv., og vektlegge planlegging av utbyggingsprosjekter, slik at miljøfaktorene tas hensyn til. Regjeringen har i St.meld. nr. 31 for 2002-2003 pekt på en del løsninger. La oss håpe vi etter hvert kan se konturene av en effektiv, miljøvennlig og sosial storbyregion innenfor de økonomiske rammer vi har i årene fremover. Det krever et godt samarbeid mellom regjering og storting på den ene side og lokale politikere i våre storbyområder på den andre, for å finne frem til de nødvendige tiltak. Det vil kreve stor vilje til åpen dialog i det videre arbeid.
Grethe Fossli (Arbeiderpartiet), 2004-02-10:
Det er mye godt å lese i innstillingen til denne stortingsmeldingen, men jeg vil spesielt peke på mulighetene en har til å skape spennende arbeidsplasser i storbyene og deres omegn. Vi peker på viktigheten av å legge opp til et nærmere samspill mellom universitetene og høyskolene, forskningsmiljøene og bedriftene og næringsutviklingsmiljøene i disse områdene. Jeg vil ta utgangspunkt i Oslo og Akershus. For at en skal se på Oslo, må en også ta med seg det vi kaller Oslo-regionen. Næringskomiteen har nettopp brukt to dager på å besøke spennende forsknings- og næringsmiljøer i Oslo og Akershus. Under dette besøket pekte rektor Torger Reve ved BI på de mulighetene som ligger i et utvidet og aktivt samarbeid mellom nettopp utdannings- og forskningsmiljøene og næringslivet i Oslo og Akershus. Vi har Universitetet i Oslo, BI – som lå i Sandvika, men som skal flytte til Oslo – Høyskolen i Akershus, IT Fornebu, Campus Kjeller AS, Bioparken i Ås, for å nevne noen av de spennende utviklingsmulighetene som ligger i Oslo–Akershus-området. I tillegg til dette er også de store sykehusene i regionen en inspirasjonskilde til forskning og utvikling. Disse miljøene må pleies og inspireres, og de må få muligheter til å søke statlige forsknings- og utviklingsmidler. Selv om det er næringsministerens bord, vil jeg peke på viktigheten av at Regjeringen nå tar på alvor de mulighetene som ligger bl.a. i Oslo-regionen, og at det igjen tilføres midler til såkornfond, som også favner de store byene. Oslo-regionen har stor kunnskapskapital, men er likevel lavt representert når det gjelder forskning og innovasjon, sammenlignet med andre land i Europa. Det er for liten kontakt mellom myndighetene og forskningsmiljøene. En utnytter i liten grad kompetansemiljøene, og det er for lite samspill mellom disse miljøene og det offentlige og næringslivet. Det finnes en rekke fora og råd som organiserer samarbeidet mellom kommunene og regionene i fylket. Bare i Akershus har vi fire slike fora og råd for næringsutvikling: Follorådet, Samarbeidsrådet for Nedre Romerike, Øvre Romerike Utvikling og Vestregionen. Tidligere var Oslo kommune helt fraværende i dette samarbeidet, men dette har heldigvis endret seg, etter påtrykk fra folk i miljøet. Men det er også andre storbyer i området. Vestregionen i Akershus, som jeg tilhører, ser også stor nytte i å se mot Buskerud. I Vestregionen er Bærum, Drammen, Hurum, Lier, Nedre Eiker og Røyken med, i tillegg til Asker. Heldigvis har man også i Oslo og Akershus sett nytten av å samarbeide. Oslo Teknopol, som er et selskap utviklet i Oslo kommune og Akershus fylkeskommune, ser nettopp på næringsutvikling. De sier at de skal bidra til kontakt og samhandling mellom forsknings- og utviklingsmiljøer og næringsliv, de skal markedsføre regionen internasjonalt, noe som er veldig viktig, og de skal også tilrettelegge for informasjon i næringslivet via Internett. Her må også staten være med og bidra.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2004-02-10:
Det er sjelden Stortinget fokuserer på hovedstaden og storbyene. Denne debatten er derfor viktig. Spesielt er det gledelig at en enstemmig komite har sluttet seg til forslaget om å be Regjeringen legge fram en stortingsmelding om hovedstadsregionen. Det borger for mulighetene til ytterligere å fokusere på det særegne ved Oslo, både som storby og som hovedstad. Jeg håper at denne enstemmigheten kan tolkes dit hen at Stortinget har kommet til en erkjennelse av at Oslo står i en særstilling, også i forhold til de øvrige storbyene. Fra tid til annen i festtaler og i ideelle plandokumenter omtales storbyenes betydning, og de beskrives gjerne som motorer i den økonomiske utviklingen. Men vi som representerer storbyene, og som også i det daglige forsøker å ivareta storbyens interesser, får rett som det er, bakoversveis i møtet med de konkrete prioriteringer denne salen gjør, for i det daglige kommer storbyens representanter i mindretall når ressurser skal fordeles. Vi opplever det konkret når det bevilges penger til samferdsel. Vi får store diskusjoner om tunnelutbygging i Oslo og Oslo-området, mens tunneler på Vestlandet og i Nord-Norge defineres som naturnødvendige. Vi opplevde den manglende forståelse for hovedstadens oppgaver da stortingsflertallet, på tvers av partiene, vedtok å flytte ut statlige arbeidsplasser fra Oslo, til tross for påvisning av deres økonomiske betydning for Oslo og for landet som helhet. Og vi opplever at SND-midler prioriteres vekk fra storbyene og Oslo, til tross for det innovative, industrielle potensial som ligger i byene. Jeg trekker ikke fram dette for å være sur eller negativ på en festdag som denne, men vil minne om hverdagens praksis når så mange har uttrykt sin forståelse for og vilje til en politikk for storbyene. Jeg håper derfor at vi fra storbyene i framtiden vil erfare den positiviteten som er uttrykt her i dag, også i hverdagen, når de konkrete ressursene skal fordeles.
Heidi Larssen (Høyre), 2004-02-10:
En enstemmig komite har bedt Regjeringen legge frem en egen hovedstadsmelding. Det kan være fornuftig. Oslo har en særegen rolle, som flere har vært inne på, både fordi byen er hovedstad, fordi den og regionen er mye større enn de andre, og fordi Oslo er både fylke og kommune. Derfor bør meldingen f.eks. drøfte hvordan man kan bygge opp under Oslo som hovedstad. Jeg ble litt bekymret da jeg leste i merknadene at flertallet, alle unntatt regjeringspartiene, etterlyser en vurdering av Oslos fremtid som hovedstad. Jeg trodde vi hadde en hovedstad, og at Oslo fortsatt skulle være hovedstaden. Men jeg blir litt bekymret når flertallet altså ønsker å vurdere denne hovedstadsfunksjonen, og jeg ber, ikke minst, mine medrepresentanter fra Oslo redegjøre for om de dermed kunne tenke seg å flytte hovedstaden fra Oslo. Vi bør vurdere å tilføre Oslo og omland flere oppgaver og roller. Vi bør gå videre med oppgavedifferensiering. Vi har forskjellige behov, og det krever forskjellige løsninger. Bjørgulv Froyn var inne på at Oslo er Norges største veikryss, og det bør meldingen berøre. Vi bør også se på hovedstadens betydning for Norges posisjon internasjonalt, og som motor for hele østlandsområdet. Skal Oslo være en god hovedstad for byens innbyggere og for resten av landet, må vi gi byen handlingsrom og frihet. Vi må la mangfoldet få gode vekstvilkår. Derfor vil det ikke være fornuftig hvis hovedstadsmeldingen blir en handlingsplan for Oslo, som skal vedtas av Stortinget. Der synes jeg nok kanskje enkelte har gått litt langt i sine ønskemål. Jeg er glad for at det ikke er flertall for å lage sentrale handlingsplaner for storbyene. Arbeiderpartiet og SV ønsker jo det. De sier på den ene siden at storbyregionene selv må trekke opp mål for utviklingen av byene og være ansvarlige for gjennomføringen. Men på den andre siden sier de at man skal ha denne handlingsplanen, og da skal man plutselig ikke ta ansvar. Da skal man ha statlige handlingsplaner. Jeg må spørre om vi som sitter i denne salen, virkelig tror at vi vet så mye bedre enn våre storbypolitikere hva som er best for befolkningen i deres områder. Mitt svar er nei. Det vi trenger, er et storting som tar lokalpolitikere på alvor, og som sørger for at de får tilstrekkelig handlingsrom. For eksempel trenger ikke Oslo noe statlig pålegg om samarbeid i regionen. For et år siden ble et slikt initiativ tatt. Osloregionen ble opprettet – et samarbeid mellom 46 kommuner, hvor areal- og transportplanlegging, næringsutvikling og internasjonal markedsføring står sentralt. Det man trenger, er ikke mer, men mindre statlig styring. Selv om befolkningsvekst og økt mobilitet øver press på arealene og stiller krav til fleksibilitet – og denne fleksibiliteten er det kun frihet som kan gi – trenger vi altså mer handlefrihet, ikke mindre.
Heidi Larssen (Høyre), 2004-02-10:
Det var det godt presidenten sa!
Heidi Larssen (Høyre), 2004-02-10:
Innstillingen fra komiteen har vært interessant lesning. Det står veldig mye bra der. Det er imidlertid ikke alt vi fra Oslo kan være helt enige i, f.eks. sier komiteen at man bør avlaste presset på Oslo. Men en vekst i befolkning og arbeidsplasser er jo et uttrykk for attraktivitet og en kilde til velferdsforbedringer. I Oslo ønsker vi å legge til rette for at flere kan bo her, og vi trenger egentlig ikke avlastning. Norske storbyer – selv Oslo – er små i internasjonal sammenheng, og presset mot våre byer er heller ikke enormt. Men byen er utsatt for økt interesse. Det er mange som ønsker å bo her. Det skjønner jeg, for mangfoldet man finner i en by, har en selvstendig verdi. Det er dette mangfoldet som gjør at storbyene er regionale motorer, og det må de få lov til å fortsette med. Representanten Heikki Holmås tok opp Rusreform II. Regjeringen og stortingsflertallet fant ikke at Oslo skulle få en særbehandling her, og statsråden har begrunnet det. SV ønsket her i denne omgang å ha differensiering, men ellers når det gjelder oppgavedifferensiering, er Sosialistisk Venstreparti meget negativ og ser vel ikke at kommunene har forskjellige forutsetninger for å løse de oppgavene man står overfor. Mitt spørsmål til SV er hvorfor man mener at Rusreform II ville vært en god form for oppgavedifferensiering, mens man snakker negativt om alle andre former for oppgavedifferensiering. En oppfordring til Regjeringen også: Det hadde vært greit om man så litt nærmere på lover og regler og gjorde endringer, slik at denne typen oppgavedifferensiering ikke ble stoppet av et statlig regelverk, men at man hadde lagt til rette for at man faktisk kunne utnyttet de forskjellige størrelsene og utnyttet det mangfoldet som finnes i de forskjellige byer og regioner.