Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2016-02-16:
Representanten Elvenes har tydeligvis vært på strategikurs i Høyre, for strategien er å skylde på Arbeiderpartiet. Vi startet denne debatten med å høre at Monica Mæland var fornøyd. Jeg synes det er et utrolig utsagn når vi ser en ledighet på 4,6 pst. Mine foreldre jobbet begge i konkurranseutsatt industri. Jeg husker med gru den stemningen som var rundt middagsbordet den gangen på 1980-tallet da renten var skyhøy, arbeidsledigheten var høy, nedleggingstrusselen lå over industrien og vi akkurat hadde kjøpt et småbruk. Det var da jeg lærte hva ansiennitetsprinsippet var, og hva det betydde å bli permittert. Selv om vi var unger, forsto jeg at det var alvor. De kunne miste jobben. Det satte spor i en barnekropp. Heldigvis er det vanlig å krite på butikken, tenkte jeg. Sånn sitter faktisk familier og unger i dag – de frykter for jobbene sine. Jeg synes regjeringen gjør altfor lite for dem. Det nytter ikke å snakke om mobilitet i arbeidsmarkedet når en kanskje mangler grunnleggende yrkesfaglig utdanning. Da må en sette i gang bedriftsintern opplæring. Det nytter ikke å snakke om at Norge må omstille seg når suksessfylte bedrifter ikke får sjansen til det fordi de tvinges til å si opp sin viktigste ressurs, nemlig arbeidskraften, på grunn av permitteringsreglene. Det skapes et inntrykk her av at permitteringsregler gjør at folk låses inne. Men det vi vet, er at åtte av ti av dem som er permittert, kommer tilbake i jobb i samme bedrift som de ble permittert fra, så det som her hevdes, stemmer jo ikke. Det er dumt for den enkelte, det er dumt for bedriften, og det er veldig dårlig butikk for samfunnet ikke å øke fleksibiliteten i regelverket. Så rammer jo ikke økende ledighet kun Vestlandet. Selv om kysten selvfølgelig er hardest rammet, ser jeg også fra min hverdag i Subsea Valley, Kongsberg, at nedgangen, oppsigelser, reduksjon av innleide og permitteringer også skjer hos oss. Det vi da trenger, er en stat som stiller opp i nedgangstider, som beholder sitt eierskap i store bedrifter som Kongsberg Gruppen, som stiller risikokapital til disposisjon for langsiktige industriprogrammer, som styrker og ikke kutter i forsvarsindustriens forsknings- og utviklingsmidler og -muligheter, og som stiller opp for norsk forsvarsindustri når de store landene i Europa beskytter sine markeder – som noen eksempler. Så må ungdom snus i døra hos Nav. Jeg har jobbet med ungdom på sosialhjelp. De fleste er ikke der fordi de er late, men fordi systemene og samfunnet har sviktet. Det er meningsløst hvordan vi i dag sender elevene med dårligst karakterer rundt i det systemet regjeringen – Høyre og Fremskrittspartiet – elsker å kalle «fritt skolevalg». Frihet for hvem? For mens de med best karakterer kan velge og vrake og kommer inn på sin nærskole, ender de med dårligst karakterer som pakkepost. De kommer inn på en skole, men har ingen rett til å fullføre sine tre år der. Derfor sender vi de svakeste til en annen skole året etter. Det er ikke rart at motivasjonen brister. Mange ender opp som tapere i kampen om lærlingplasser, og altfor mange ender hos Nav. Sånn kan vi ikke ha det. Istedenfor å gi opp ungdomsgarantien, som regjeringen har varslet, må vi heller se på hva som skal til for at den skal virke. Hvem skal ha hjelp om det ikke er de yngste? I Buskerud prøver Arbeiderpartiet nå å innføre en rett til å gå på nærskolen. Det er en veldig spennende tanke. Men vi må gjøre mer. Vi må ha tettere oppfølging av ungdom, vi må øke lærlingtilskuddet, og stat og kommune må som arbeidsgiver pålegges å ta inn lærlinger. I dagens omstillingssituasjon trenger vi utdanning enda mer enn før. Høyere utdanning er selvfølgelig en del av dette. Men det vi vet, er at de som har størst problemer i nedgangstider, er de som mangler fagbrev, eller de som har behov for å fylle på med kompetanse på fagskolenivå. Skal vi lykkes med framtidens industri, må vi øke kompetansen og øke produktiviteten. Da må fagarbeidernes kompetanse løftes, og det er her fagskolene er så viktige. Rapporten «Computerization and the Future of Jobs i Norway» viser at det er veldig mange som vil bli overflødige og miste jobben hvis kompetansen ikke utvikles i samsvar med framtidige behov. Og behovet nå er først og fremst å utvikle kompetanse i den eksisterende arbeidsstyrken i den krisen vi er inne i, og sikre omstillingsevne gjennom en aktiv stat og treffsikre tiltak. Monica Mæland sa at politikken til regjeringen virker. Da Jens Stoltenberg gikk av som statsminister, var ledigheten på 3,6 pst., nå er den på 4,6 pst. I mai 2015 sa Siv Jensen at hun ville ha ledigheten ned fra 4,1 pst. til 4 pst. Hvis dette er eksempler på at politikken virker, må jeg si at den beskrivelsen er veldig, veldig rar.