Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2008-05-29:
For oss som er opptatt av at likestilling og kvinners rettigheter skal ha sin plass på alle politikkområder, og like fullt at vi skal ha kvinnerettede tiltak, er dette en stor dag. Jeg vil takke komiteen for et godt samarbeid. På de aller fleste punktene er komiteen enstemmig, og det lover godt for det videre arbeidet på dette viktige området. Komitemedlemmene har vist stort engasjement, så dersom jeg, mot formodning, ikke skulle få tid til å redegjøre for hele innstillinga, er jeg sikker på at andre fyller ut. Jeg vil takke statsråden og Regjeringa, som har lagt fram meldinga. Det er grunn til å være stolt i dag, fordi vi behandler en melding som er den første i sitt slag i verden, etter det vi vet. Ikke minst vil jeg takke alle organisasjonene, som har stor kompetanse, og som har utfordret, gitt innspill, stilt de kloke spørsmålene og bidratt til at komiteen ikke bare bekrefter Regjeringas politikk på dette området, men drar politikken videre. Kvinne- og kvinnerettsorganisasjoner verden over har stor kompetanse som vi må lytte til skal vi komme videre. Dette er starten på at likestillinga skal tas på alvor, ikke bare i utviklingspolitikken, men også i utenrikspolitikken. Jobben er ikke gjort, jobben skal gjøres. Kvinneperspektivet må med når også andre stortingsmeldinger skal utformes, f.eks. i stortingsmeldinga om bedrifters samfunnsansvar og i den utviklingsmeldinga som kommer neste år. For det er ingen automatikk i at kvinneperspektivet blir tatt med. Jeg vil nevne Sudan-konferansen som fant sted her for en stund siden. En oppdaget plutselig at ingen kvinner var invitert til den viktige konferansen. Heldigvis oppdaget departementet det og fikk invitert kvinner fra Sudan. Ikke nok med at de ikke var invitert på forhånd, men de måtte kjempe seg til plass på konferansen. Det viser at her må kvinner verden over kjempe ikke bare mot reaksjonære regimer, men dels også mot at sikkerhetsrådsresolusjonen om kvinner, fred og sikkerhet i mange land fremdeles er på honnørordstadiet. Vi vet at kampen for kvinners rettigheter ikke hadde hatt framskritt uten pionerene, de modige som gikk foran. Jeg vil fortelle om noen modige og tøffe kvinner som jeg har møtt. Den første er Marguerite Barankitse fra Burundi. I den verste borgerkrigen tok hun hånd om 150 hutu- og tutsibarn. Hutsibarn kalte hun dem. Hun følte at hun måtte vise at det gikk an for dem å leve sammen, for det hadde hun trua på. Hun beskrev hvordan unge gutter, tent av narkotika og andre stoffer, ble brukt i borgerkrigen for at menn skulle ha makt, men også hvordan kvinnene er Afrikas håp. Nå leder hun organisasjonen Maison Shalom. Hun driver et hus for foreldreløse og tidligere barnesoldater og gir dem jobb og skolegang. Den andre er Koso-Thomas, legen fra Sierra Leone som jeg møtte på FNs kvinnekonferanse i 2000. I årevis har hun stått i kampen mot kjønnslemlestelse. Hun har hjulpet afrikanske kvinner til å overvinne skamfølelse og avmakt i forhold til dette grove overgrepet. Hun har fått mange afrikanske kvinner til å stå uredde fram som organisatorer i dette arbeidet. Det tredje jeg vil vise til, er kvinnene i landsbyen i Bangladesh som jeg møtte på en komitereise. De hadde allmøte på torget og snakket kraftfullt om kampen mot vold mot kvinnene. Til slutt gikk de til borgermesteren for å si fra. Det er disse endringsaktørene, kvinner på grasrota, som ikke finner seg i undertrykkende patriarkalske og reaksjonære strukturer, og som vil ha makt over eget liv og egen kropp, som taler tydelig, ofte med fare for sitt eget liv, vi skal støtte og synliggjøre. For dette arbeidet dreier seg ikke om veldedighet. Det dreier seg om å flytte makt. Gjennom vårt arbeid skal vi ikke bare være en stemme for de stemmeløse. Vi skal kjempe for en stemme til de stemmeløse. Det betyr bl.a. støtte til kvinners egenorganisering og mobilisering på grasrotnivå, støtte til involvering av det sivile samfunnet, inkludert kvinneorganisasjonene i f.eks. arbeidet med programmet «Olje for utvikling», i samarbeidslandenes fattigdomsprosesser med Verdensbanken. Vi må støtte at de blir med når beslutninger tas opp, for det er ingen automatikk at de er til stede der makt utøves og beslutninger tas. Kvinnefrigjøring og likestilling er et rettighetsmål i seg sjøl, men det er også nødvendig for å nå andre utviklingspolitiske mål. FN og store deler av det internasjonale samfunnet har erkjent at dersom en skal få bukt med fattigdommen i verden og skape forutsetninger for å gi flere et verdig og bedre liv, slik det er nedfelt i tusenårsmålene, må kvinners rettigheter og levekår styrkes og bedres. Kvinners ressurser og kompetanse må tas i bruk. Politikken må utvikles med kvinnebrillene på. 80 pst. av verdens fattige er kvinner og deres barn. Mellom 80 og 90 pst. av de fattigste familiene har kvinnelige eneforsørgere. Derfor må hele det internasjonale samfunnet mobiliseres for kvinners rettigheter og sentrale kvinnekrav slik de ble kjempet fram og slik de er nedfelt både i Kvinnekonvensjonen, i Beijing-plattformen og sikkerhetsrådsresolusjon 1325 om kvinner, fred og sikkerhet. Kvinners likestilling har vært en målsetting i flere år. Innsatsen er evaluert av NIBR på vegne av NORAD. Evalueringen viser at dette området er fullt av unnlatelsessynder, hvem det enn er som har sittet med regjeringsmakta. Meldinga er et svar på denne kritikken, og noe av svaret er: ja, kvinneperspektivet må integreres på alle politikkfelt, men samtidig må det satses på kvinnespesifikke tiltak som f.eks. kvinnebevilgningen. Men dette tosporet krever pådrivere med kompetanse og en betydelig kompetanseheving for alle parter i utviklingssamarbeidet. Arbeidet må forankres både på ledelsesnivå, i departementet, på ambassadene og i NORAD. Komiteen sier at det er viktig med forskning på feltet, inkludert studier av kvinners situasjon og maktforhold mellom kvinner og menn i samarbeidsland. Komiteen er opptatt av at det må stilles klare mål og fremmes målbare tiltak. Flertallet ber derfor Regjeringa om å vurdere kvotering som et virkemiddel. Og jeg vil føye til at vi må ha likestillingsbudsjettering, dvs. en kjønnsovervåking av bistandspengene. Det trengs for å vite om ressursene faktisk fører til likestilling. På FNs 52. kvinnekommisjonsmøte i februar var det sivile samfunnet veldig klar på behovet for at FN får en sterk og slagkraftig enhet for kvinnespørsmål og likestilling. Vi vet at Norge har vært tydelig på dette, først i FNs høynivåpanel, så på kommisjonsmøter. Vi vet at det er motstand, men det gjelder å arbeide videre med dette. På kvinnekommisjonsmøtet kom det også klare meldinger om at arbeidet for likestilling er underfinansiert. Sentrale rapporter viser det. Derfor må Norge være ambassadør for finansiering og kvinners rettigheter på oppfølgingsmøtene etter «Monterrey-konsensusen» i 2002 og Paris-erklæringen om bistandseffektivitet og nasjonalt eierskap. Begge møtene skal som kjent foregå i år, og jeg vil gjerne høre hvordan statsråden vurderer hvordan han vil fremme kvinners rettigheter og likestilling på disse møtene også - løfte opp dette perspektivet. Komiteen er opptatt av at den kompetansen vi vet finnes i mange kvinneorganisasjoner, bl.a. i paraplyorganisasjonen FOKUS, og også i andre organisasjoner, må styrkes. Særlig uthever vi hvilken ressurs minoritetskvinnene i Norge kan være i utviklingsarbeidet, men det betyr at de må få komme til. Her er vi kommet for kort både i handling og tenking. Så framhever vi betydningen av å ta et tak for urfolkskvinner og funksjonshemmede kvinner. Begge er grupper som er dobbelt diskriminerte, har mindre tilgang til arbeid, utdanning og helsetilbud, og som mer enn andre grupper blir utsatt for vold og trakassering. Meldinga og innstillinga har oppmerksomheten på lesbiske, homofile, bifile og transkjønnedes rettigheter i utviklingsarbeidet, grupper som definitivt henger igjen i et rettighets- og utviklingsperspektiv. Regjeringa har vært tydelig på disses rettigheter, bl.a. har den vært tydelig på avkriminalisering av homofili. Komiteen ber Regjeringa om fortsatt å være tydelig. På en av reflekskonferansene som Utenriksdepartementet arrangerte, var dette et tema, og jeg må si det gjorde inntrykk å høre hva lesbiske talskvinner i Afrika utsetter seg for. Derfor er det viktig å støtte og beskytte disse modige menneskerettighetsaktivistene, og å bringe stemmene inn i internasjonale fora. Så er det viktig å understreke at arbeidet for å styrke disse gruppenes rettigheter ikke må avgrenses til et spørsmål om seksuelle og reproduktive rettigheter, men at arbeidet også må omfatte rettigheter til politisk og økonomisk deltakelse, rett til utdanning og retten til et liv fritt for vold og kjønnsbasert forfølgelse. Komiteen mener på bakgrunn av dette at det må føres en offensiv politikk langs sju hovedakser. For det første: Kvinner og menn skal delta på like vilkår i politikken. Jeg har tidligere poengtert betydningen av å støtte kvinners egenorganisering og arbeidet på grasrota, men det trengs også sterke talspersoner på flere arenaer i beslutningsprosessen, også på høyeste nivå. I flere land har det skjedd endringer til det bedre, som i Rwanda, det landet som har flest kvinnelige parlamentarikere. Det var viktig at Ellen Johnson-Sirleaf, en av forfatterne av den utrolig viktige rapporten om kvinner, krig og sikkerhet, en viktig rapport i arbeidet med 1325-resolusjonen om kvinner, fred og sikkerhet, ble valgt til president i det krigsherjede Liberia. Det var ingen selvfølge at hun skulle bli valgt, men det skjedde etter en mobilisering av kvinnelige velgere. De må fortsatt ha håpet i behold. Derfor må Norge fortsette å arbeide for likestilling i svake stater, arbeide for at kvinner blir representert på et høyt nivå, slik vi forpliktet oss til på FNs 52. kvinnekonferanse. Og vi må støtte dem som tør utfordre fundamentalistiske krefter, som den kvinnelige afghanske parlamentarikeren Malalai Joya og de som redefinerer dogmer, som f.eks. islamske kvinneaktivister og kvinnelige teologer. For det andre: Kvinner skal delta på like vilkår i den økonomiske politikken. Vi vet hvor mye økonomisk uavhengighet har hatt å si for kvinner i Norge. Det samme vil gjelde i utviklingsland, der mange kvinner jobber i uformell sektor, med elendig lønn og uten kontrakter og sosiale rettigheter. Norge støtter arbeidet for anstendig arbeid. Det er også viktig å sikre tilgangen til smålån og andre finansielle tjenester for å støtte kvinners entreprenørskap. På kvinnekonferansen i februar var meldinga klar: Kvinner må få tilgang til pengene i de store Multi-Donor Trust Funds. I overgangsfaser etter krig og konflikter er det spesielt viktig at kvinner får tilgang til de store pengene som verdenssamfunnet stiller opp med gjennom disse fondene. Kvinners rett til eiendom - også den kollektive retten - og til arv, i handelspolitikken og i programmer som «Olje for utvikling» må styrkes. For det tredje: Kvinner og menn skal ha lik tilgang til utdanning. Utdanning er og blir et prioritert område i utviklingspolitikken. Det er bra at denne meldinga har et livsløpsperspektiv. Kvinnekonvensjonen gjelder også for jenter. Det er særlig viktig på dette området, fordi det i mange land ikke er sjølsagt at jenter får begynne på, eller får fullføre, et utdanningsløp. Komiteen framhever betydningen av at utdanningstilbudet utformes slik at det fremmer likestilling og betydningen av høyere utdanning og fagutdanning, som kan sikre kvinner rett til å delta i samfunnet og bety noe. For det fjerde: Kvinner skal ha rett til helsetjenester og kontroll over egen kropp og seksualitet. En samlet komite er enig i at reproduktive og seksuelle rettigheter og helse er helt grunnleggende for kvinners rett til å delta i samfunnet. Det trengs det å jobbes hardt for - i en verden der mange tusen kvinner og jenter dør som følge av utrygge aborter, eller som følge av manglende tilgang til grunnleggende helsetjenester i forbindelse med svangerskap og fødsel. Jeg er stolt over at utviklingsministeren har løftet dette arbeidet opp på den internasjonale arenaen. Dette krever et langsiktig og systematisk arbeid, som må få enda større prioritet i f.eks. vårt arbeid i FNs kvinnekommisjon. For det femte: Kvinner har krav på et liv uten vold. Vold, i form av enten vold i hjemmet, æresdrap, tvangsgifte eller menneskehandel, handler om menns kontroll over kvinner. Derfor fortjener FNs kampanje mot vold mot kvinner og det arbeidet som foregår i Europarådet, all støtte. Som en del av dette arbeidet har UNIFEM lansert en underskriftskampanje, og jeg oppfordrer her og nå Stortinget til å engasjere seg i den underskriftskampanjen. For det sjette: Kvinner skal ha en likeverdig rolle i freds- og forsoningsarbeidet. Kvinner og barn er de største taperne i krig og konflikter. Men kvinner har også ressurser. Det er de som får hverdagslivet til å gå rundt under krig og konflikter, og det er de som vet hvordan en forsoningsprosess kan bli levedyktig. Sikkerhetsresolusjon 1325 var en milepæl, men - som jeg sa da jeg fortalte om hva som skjedde i forbindelse med Sudan-konferansen - det er langt igjen til det blir sjølsagt at kvinner automatisk har en rolle rundt forhandlingsbordet eller i prosessene etterpå. Derfor må dette arbeidet løftes opp. Norge har en handlingsplan som vi er stolt av, og vi må hjelpe andre land til det samme. For det sjuende: Kvinner og menn skal delta på like vilkår i arbeidet med klima, miljø og humanitære kriser. Kvinner og deres barn er sårbare overfor klimaendringer og overfor kriser, men de har ofte størst kunnskap om lokale naturressurser, om matvaresikkerhet og om strategier for forebygging. Jeg vil løfte fram arbeidet for retten til vann som en menneskerettighet i dette perspektivet. På denne gledens dag da det ser ut til at vi vil lykkes i arbeidet med å forby de verste klasevåpnene, vil jeg også framheve betydningen av at arbeidet med å fjerne landminer fortsetter. Jeg aner at kvinnebevilgningen kan bli et tema. Jeg vil da fortelle her og nå at kvinnebevilgningen er gjenopprettet. Og jeg håper at vi kan fortsette å øke denne bevilgningen, som er utrolig viktig. Så er det en glede å legge fram innstillinga og anbefale komiteens forslag til vedtak.