Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2001-05-28:
I forbindelse med budsjettforhandlingene mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene om budsjettet for 2001 ble det enighet om å forandre definisjonen på varebil klasse 2. Endringene bestod i at det etter 1. april 2001 skal kunne lastes inn en tenkt kasse med lengde 140 cm, bredde 90 cm og høyde 105 cm. Kravet til godsrommets størrelse har ført til at det ikke lenger stilles krav til at varebilens totalvekt er mellom 2 200 og 3 500 kg. De øvrige krav til at varebil klasse 2 skal ha skillevegg og én seterad, vil derimot videreføres. Selv om en ved forskriftsmessig tilpasning har unngått de mest ytterliggående utslagene av endringene, vil innføringen av denne særregelen føre til særnorske tilpasninger, som både vil føre til dyrere varebiler for næringslivet og til ombygninger som kan innebære en sikkerhetsmessig risiko. En vil kunne se at varebiler blir bygd med for høyt tak eller senket gulv, slik at det skal bli plass til den såkalte tenkte kassen. Dette vil i enkelte tilfeller kunne føre til vektforskyvninger, som igjen vil kunne føre til ustabilitet ved kjøretøyet, og derved bli en sikkerhetsrisiko. Fremskrittspartiet ønsker et minimum av forutsigbarhet for det private næringsliv. Denne næringen har også behov for stabile rammevilkår. De stadige endringene i forskjellige definisjoner av person-, vare- og lastebiler fører til problemer for importørene og det øvrige salgsapparat, noe som kan føre til nedleggelse av arbeidsplasser. I ettertid har det også vist seg at det er blitt gjort. I tillegg rammes ombygningsfirmaene hardt. De er enten avhengige av å forandre påbygninger etter de nye reglene, legge ned eller gå konkurs. Stabile rammevilkår vil i stor utstrekning føre til at slikt ikke skjer. I brev fra Finansdepartementet, datert 3. mai 2001, står det: «Bakgrunnen for forslaget til endringen i definisjonen av varebiler var at de lave avgiftene bidro til avgiftsmotiverte kjøp av varebiler som primært ble benyttet til personbefordring. Dette gjaldt i første rekke stasjonsvognvariantene av varebilene som var et alternativ til personbil dersom en ikke har behov for befordring av mer enn 2 personer.» Fremskrittspartiet vil hevde at de fleste av disse bilene brukes av næringsdrivende som enten har et tidvis behov for transport av varer med lite volum, eller av selgere som frakter med seg vareprøver e.l. over store avstander. Den førstnevnte gruppen består i stor grad av små håndverksfirmaer som kjemper en evig kamp for å overleve, ikke minst på grunn av Arbeiderpartiets skatte- og avgiftstrykk, som de sosialistiske partiene med støtte av Senterpartiet har pålagt norske borgere og norsk næringsliv. Den sistnevnte gruppen vil sannsynligvis være den største gruppen og den som blir mest skadelidende av omleggingen. For den gruppen vil omleggingen føre til at de enten får en dyrere arbeidsplass ved at bedriften må gå over til å kjøpe stasjonsvogn eller en mer ukomfortabel arbeidsplass ved at sjåførene tvinges til å kjøre i kassebiler, som i mindre grad er beregnet på kjøring over store avstander. Arbeiderpartiet ynder å fremstille seg selv som de som vil forbedre arbeidsplasser og arbeidsmiljø, bl.a. for å unngå sykdom. Selgere utsettes ofte for belastningssykdommer som følge av dårlig sittestilling, kjøring på dårlige veier osv. Jeg vet ikke om disse partiene er klar over hvilken forskjell det er på komforten til en slik varebil som de sosialistiske partiene ønsker at arbeidstakerne skal kjøre rundt i, og den type arbeidsbil arbeidstakerne vil kjøre i. Hadde de tatt seg bryet med å spørre arbeidstakerne, ville de ha fått et klart svar. Men det er kanskje ikke så viktig når disse arbeidstakerne ikke er organisert i et LO-forbund. Fremskrittspartiet mener at alle arbeidstakere er like mye verdt, og vi håper at alle, uansett organisasjonsmessig tilknytning, skal få en best mulig arbeidsplass. Derfor har vi også fremmet dette Dokument nr. 8-forslaget som Stortinget behandler i dag. Jeg tar herved opp forslaget.