Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2014-12-01:
Jeg husker godt tilbake til finansdebatten i fjor. Da var det mange av representantene fra regjeringspartiene som var oppe på denne talerstolen og sa: Dette er bare en tilleggsproposisjon. Men bare vent, vent til vi får lagt fram vårt eget budsjett. Da kommer folk til å få se hva denne regjeringen faktisk vil. Der er vi nå. Vi har sett hva denne regjeringen faktisk vil. Det budsjettforslaget Siv Jensen la fram 8. oktober, har blitt mottatt med til dels kraftige reaksjoner. Mange har prøvd å analysere hvorfor. Jeg tror at det langt på vei handler om at regjeringens budsjett strider mot folks oppfatning av hva som er rettferdig og riktig. Det tar ikke Norge i den retningen folk ønsker seg. Det veldig sympatiske slagordet «Mennesker, ikke milliarder» viste seg å bety «Mennesker med milliarder». Norske milliardærer og mangemillionærer fikk tidenes gavepakke, og regningen ble sendt til flere, bl.a. uføre med barn, funksjonshemmede med behov for bil, arbeidsledige, eldre som hadde opplevd gleden ved Den kulturelle spaserstokken, og til fire- og femåringer som helt uskyldig hadde havnet i asylmottak, men som i det minste fikk et barnehagetilbud som avbrekk i hverdagen. Jeg kunne ha brukt sterke ord for å karakterisere slike prioriteringer og verdiene de er et uttrykk for, men jeg skal la det være. Årets trontale var etter min mening ganske god. Den var god i problembeskrivelsene. Vi er enige om at Norge står foran noen store utfordringer i årene som kommer. Det handler om økonomisk omstilling til mindre oljeavhengighet i en tid der olje- og gassaktiviteten gradvis reduseres. Det handler om vei- og kollektivtrafikk i en tid der ikke minst byområdene vokser, og vi blir flere. Det handler om omsorgstilbud, sykehus og øvrig helsetilbud i en tid der vi blir eldre. Og det handler om å forstå ansvaret vi har for klimaet som våre barn og barnebarn skal leve med, og at tiden for handling er nå. Det store klimatoppmøtet i Paris, hvor verden har satt sin egen deadline, skal ikke gå av stabelen om ti år, men i 2015. Det er det året vi straks går inn i. Disse utfordringene krever noe av oss som politikere, iallfall de av oss som ønsker å være ansvarlige politikere. I denne situasjonen er det at regjeringen velger ikke bare å legge fram et budsjett som gjør oss mer oljeavhengige enn noen gang, ikke bare å legge fram et budsjett der den desiderte hovedsatsingen er ikke særlig vekstfremmende skattelettelser, men den prøver å selge dette budsjettet inn som nødvendig av hensyn til landets framtid. Det skal ruste oss for framtiden, får vi høre. Kritikken fra velgerne blir avfeid med at nordmenn ikke tar inn over seg hvilke endringer framtiden krever. Det sa statsministeren til Aftenposten nylig – vi tar det ikke inn over oss, rett og slett. Det er her jeg mener at det virkelig problematiske i kommunikasjonen rundt dette budsjettet ligger – hvis det har vært en kommunikasjonsutfordring, og det er det jo enkelte som har tatt til orde for. For det er nemlig riktig at ansvarlige politikere av og til må ta upopulære avgjørelser, at vi som politikere ikke bare skal lytte, men også lede. Derfor er det alvorlig å spille «upopulært, men nødvendig»-kortet når det overhodet ikke er grunnlag for det. Folk bør ha tillit til at når vi sier det, er det faktisk alvor. I debatten i dag kommer vi til å få høre gjentatte ganger at regjeringens skattekutt handler om vekst og arbeidsplasser, og ikke om at velstående kjernevelgere bare vil betale mindre i skatt. Regjeringens store problem er at debatten om formuesskatten er en av de lengste og mest grundige vi har hatt i Norge på veldig mange år, og fasiten er ganske klar. Den skatten er ikke uproblematisk – det erkjenner vi også – men den er i høyeste grad til å leve med for norsk næringsliv, og det er absolutt ingen automatikk i at skattekutt for de mest velstående er det som fører med seg masse nye arbeidsplasser. At folk mener at akkurat de, akkurat deres gruppe, skal betale mindre inn i felleskassa, og at de finner argumenter for hvorfor, bør ikke overraske noen. Men vi som politikere plikter å forholde oss til kvaliteten på de argumentene, og da er det interessant å høre hva utenforstående, nøytrale eksperter sier. Da VG gjorde en rundspørring blant Norges 20 fremste økonomer, var det et massivt flertall, 17 av 20 for å være helt nøyaktig, som ga regjeringens argumentasjon for skatteopplegget det glatte lag. Regjeringen har rett og slett ikke tunge faglige argumenter bak seg når den påstår at denne skattegaven til de mest velstående vil virke på den måten den hevder. Da har regjeringen et problem, og Norge har et problem. Ordet «kunnskap» er kanskje det mest brukte honnørordet hos alle partier, inkludert mitt eget – for all del – de siste 10–15 årene. Men jeg må minne om at kunnskap er lite verdt dersom den ikke brukes, og da har jeg ikke engang nevnt den kunnskapen vi i dag har om konsekvensene som store økonomiske og sosiale forskjeller har for samfunn og enkeltmennesker, og at veien til reduserte forskjeller ikke går gjennom å øke forskjellene, slik som Høyres finanspolitiske talsmann, Svein Flåtten, nylig hevdet i klartekst. Vi har i dag kunnskap om at denne teorien bare er det – en teori som har vist seg ikke å stemme med virkeligheten. Det er kunnskap man bør ta inn over seg. Jeg har nå brukt mye tid på regjeringens opprinnelige budsjettforslag. I dag skal vi behandle det jeg vil kalle en moderert utgave, og jeg vil berømme Venstre og Kristelig Folkeparti for en skadebegrensende innsats gjennom lange forhandlinger, der ikke minst en del av de mest smålige kuttforslagene har blitt reversert. Det er bra. Jeg tror vi var mange både her på huset og rundt om i landet som følte at de to støttepartiene forhandlet på vegne av langt flere enn seg selv, og budsjettet ble også på en rekke områder flyttet nærmere det verdibaserte ståstedet til Stortingets flertall. Men jeg vil si meg enig med komiteens leder, Syversen, som også mente at det har blitt brakt nærmere flertallet blant velgerne. Det tror jeg han har rett i. Samtidig vil jeg referere til Høyres parlamentariske leder, Trond Helleland, som under presentasjonen av forliket, under pressekonferansen da dette forliket ble lagt fram, sa at hovedgrepene i regjeringens budsjett ligger fast. Ja, det gjør de, og derfor ligger også vår hovedkritikk fast. Vi skal i dag behandle et budsjettforslag der handlefriheten brukes til å øke forskjellene, ikke til å ruste oss for framtiden. Det er i bruken av den handlefriheten som budsjettet gir oss, at de politiske forskjellene virkelig kommer til syne. Arbeiderpartiet på sin side viser med sitt alternative budsjett en annen vei mot framtiden, en vei der vi i enda større grad enn før skal være landet med små forskjeller mellom folk geografisk og store muligheter, en vei som handler om at vi bruker de store pengene på de store oppgavene. Vi vil ruste norske kommuner til å gi sine innbyggere trygghet i alderdommen. Det kommuneopplegget som flertallet kommer til å vedta i kveld etter alle solemerker, innebærer at rådmenn over det ganske land nå planlegger budsjetter med kutt i velferd, og da snakker vi om den velferden som er nærmest folk. Da snakker vi om barnehagen, da snakker vi om grunnskolen, vi snakker om eldreomsorgen. Det er dette som er kommuneøkonomi, den nære velferden – ikke tørre tall i en overføringstabell i statsbudsjettet. Vi varslet da vi behandlet kommuneproposisjonen i våres, at vi skulle legge oss 2,5 mrd. kr over regjeringens opplegg når det gjaldt vekst i frie inntekter. Det følger vi selvfølgelig opp – det har vi lovt. I tillegg til det legger vi på 1 mrd. kr for å kompensere for den skattesvikten som norske kommuner nå opplever. Grunnen til at vi kan gjøre det, er at vi ikke er med på å prestere flere milliarder kroner i skattekutt. Representanter for regjeringspartiene prøvde i hele valgkampen å selge oss et budskap om at skattekutt ikke innebærer kutt i velferd. Vi har råd til begge deler, var budskapet. Jeg mener at regjeringens kommuneopplegg viser at de tok feil, men store deler av kuttejobben er overlatt til kommunene, vi tar den ikke her i salen i kveld. Så kan vi sikkert diskutere i det vide og det brede hvordan det kan ha seg at representanten Hagebakken er surere enn KS sentralt, men vi velger å lytte til kommunene og innspillene som kommer derfra. Som nevnt i replikkordskiftet: Stavanger og Bergen innfører en eiendomsskatt for å unngå dramatiske kutt i budsjettene sine, stikk i strid med Høyres valgløfter. Vi har blitt fortalt at varaordføreren fra Høyre i Sokndal nå er så frustrert over den dårlige kommuneøkonomien at han ikke tar gjenvalg. Han får følge av Høyres Bjørn Skinnarland i Vinje, som fortviler over at regjeringen ikke tar distriktene på alvor. Det bør få både regjeringspartiene og støttepartiene til å tenke. Vi vil også ruste norske sykehus til å behandle flere pasienter og tilby det beste av behandlingsmåter. Det var bakgrunnen for at vi i valgkampen gikk ut og lovte at over en fireårsperiode vil vi bruke 12 mrd. kr ekstra for å få til et skikkelig løft i pasientbehandlingen – et kostbart løfte: 3 mrd. kr i året. Da tok det omtrent et kvarter før Høyres Bent Høie var ute og lovte at det skulle Høyre toppe, der skulle de trumfe oss. Nå har Bent Høie levert et helsebudsjett hvor veksten er på under 2 mrd. kr, og hvor han i tillegg legger opp til å inkludere nye oppgaver i sykehusrammen uten økonomisk kompensasjon til sykehusene. Dette vil gi sykehusene en mer anstrengt økonomi, og det gjør at beregnet aktivitetsvekst ikke er realistisk. Så skal den rammen altså dekke innføringen av flaggskipet «Fritt behandlingsvalg», som, når vi nå ser budsjettallene, viser seg å ha skyhøye byråkratikostnader. Vi legger inn det vi lovte i alternativt budsjett. Derfor ligger det over 1,2 mrd. kr mer inne til aktivitetsøkning i sykehusene hos oss enn det gjør i budsjettet som det har blitt forlik om. I tillegg tar vi skikkelig grep på folkehelse. Vi skal selvfølgelig ha verdens beste spesialisthelsetjeneste, men hvis folk skal leve bedre liv, hvis vi skal klare å utjevne sosiale forskjeller i helse og i tillegg sørge for bærekraften i velferdssystemet vårt over tid, må vi bli bedre på å forebygge uhelse. I folkehelsepakken vår er både idrettsløft, frukt og grønt i skolen, en time fysisk aktivitet hver dag, skolehelsetjeneste og friluftstiltak veldig sentrale elementer. Vi satser nesten like tungt på det som det vi gjør på aktivitetsvekst i sykehusene. Det er et kraftig signal, og det er framtidsrettet. Og vi kan gjøre det fordi vi ikke prioriterer skattekutt. Vi vil ruste Norge for framtiden med satsing på vei og kollektivtilbud, barnehager, skole og forskning. Vi har ment lenge at staten må ta et mye større ansvar for å finansiere tunge infrastrukturinvesteringer i de store byene. De vokser fort. Kollektivsystemene kommer til å kollapse i løpet av få år hvis det ikke bygges mer, og det er helt illusorisk å tro at fylkeskommunene skal klare de milliardinvesteringene det er snakk om, på egenhånd. Vi startet mens vi satt i regjering, med å lansere bymiljøpakkene, et helt nytt grep. I vårt alternative budsjett foreslår vi å legge inn 1 mrd. kr – 10 milliarder ekstra over ti år – for at staten skal kunne ta en større del av regningen for byer som er villig til å forplikte seg. Og vi kan gjøre det fordi vi ikke prioriterer skattekutt. Vi vil imøtekomme de virkelige behovene til kreative, oppfinnsomme nordmenn som ønsker å starte sin egen bedrift. Jeg har møtt mange av dem, og de gründerne vi møter, snakker sjelden om formuesskatten, den er stort sett ikke relevant i den fasen, men de snakker veldig ofte om hvor vanskelig det er å få inn risikokapital, tidligfasekapital, noen som vil gå inn sammen med dem når de er i den mest utsatte fasen. Den utfordringen møter vi også i vårt alternative budsjett. Vi vil satse på fagarbeideren framfor å legge til rette for en permanent lavinntektsklasse. Regjeringen har satt ned en produktivitetskommisjon, og det blir helt sikkert mange interessante innspill og konklusjoner derfra. Men den som for alvor er opptatt av produktivitet, må også være opptatt av hva som foregår nå i de tradisjonelle håndverksyrkene. Kompetente fagarbeidere og ryddige forhold erstattes av billig, innleid arbeidskraft, sosial dumping og til dels kriminelle forhold. Vi tror at innovasjon og produktivitet skapes av folk som kan fag, så vi foreslår nå at vi likestiller lærlingtilskuddet med kostnaden for en skoleplass på studieforberedende. Det er både et viktig signal og helt nødvendig for å heve kvaliteten på opplæringen, stimulere flere bedrifter til å ta inn lærlinger og rekruttere flere ungdommer til å velge disse fagene. Sammen med fornyelse av maskinparkene rundt omkring på skolene, hospiteringsordninger for yrkesfaglærere og en rekke andre tiltak er det samlet en kraftfull pakke for å styrke fagarbeideren som vi presenterer. Og vi kan gjøre det fordi vi ikke prioriterer skattekutt. Så vil vi ha klimagrep som monner, når vi går inn i året da verdens ledere skal møtes til Paris-toppmøtet for å løse en av de aller største utfordringene i vår tid: kollektivmilliard og jernbane, styrking av miljøteknologiordningen, mer penger til Enova, skogvern, grønt skifte på bilavgiftene som kan gjøre en ladbar hybrid opptil 100 000 kr billigere i innkjøp. Det er grep som monner. Og det også kan vi gjøre fordi vi ikke prioriterer skattekutt. Vi må ha ryggrad til å si at det skattenivået vi hadde så sent som i fjor, med de inntektene det ga til felleskassen, er et nivå som både næringsliv og folk flest levde godt med i 2013, og som de vil leve godt med i 2015. De to–tre kronestykkene som regjeringen vil dele ut til folk flest per dag, utgjør ikke spesielt mye for den enkelte, knapt merkbart, og spesielt ikke når det spises opp av økte barnehagepriser, som det vil bli for de aller, aller fleste, eller en bærepose eller to på butikken. Men samlet sett er det penger som virkelig monner i arbeidet for å ruste Norge for framtiden. Det er en erkjennelse vi må ta på alvor. Det gjør Arbeiderpartiet. Vi kan være på vei inn i noe mer urolig farvann. Det har flere vært inne på i mange sammenhenger de siste ukene og månedene. Vi er alle opptatt av, tror jeg, det som nå skjer på norsk sokkel, og mantraet om at vi trenger flere bein å stå på, noe som mange av oss har sagt i mange sammenhenger, er mer relevant enn noensinne. Da må vi som politikere være kloke og bygge opp under de næringene hvor vi har naturlige fortrinn. Det kan være reiseliv, det kan være marin sektor, fiskerier og miljøteknologi. Vi må ikke avvikle viktige ordninger for disse næringene. Vi må holde tilbake på oljepengebruken, ikke tøye den så langt som mulig ved enhver korsvei. Vi må ha et skikkelig permitteringsregelverk for å sørge for at bedriftene makter å holde på verdifull kompetanse når ordrebøkene er slunkne. Det er framtidsrettet. Norge skal være et land med små forskjeller og store muligheter. Arbeiderpartiets forslag til statsbudsjett for 2015 gjenspeiler den ambisjonen som vi har for det norske samfunnet. Vi vil føre en politikk der vi møter utfordringene som fellesskap. Derfor sier vi nei til store skattekutt for de mest velstående, og bruker i stedet handlingsrommet til å investere i klima, i kunnskap, i næringsliv og i helse for å ruste Norge for framtiden. Helt avslutningsvis vil jeg også gjerne benytte anledningen til å takke kollegene mine i finanskomiteen for godt samarbeid. Vi hadde en til dels tøff sjau med å få dette i havn. Vi slet med fristene våre som følge av at forhandlingene pågikk over lengre tid enn man kanskje hadde forutsatt, men vi fikk det i samarbeid til, og vi har nå kommet fram til finansdebatten, hvor vi kan knives om de reelle politiske uenighetene. Jeg tror at dette kan bli en bra debatt utover dagen. Jeg tar med dette opp Arbeiderpartiets forslag.