Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2020-12-17:
Den siste budsjettdebatten i denne perioden gir grunn til ettertanke. Jeg har sett på innleggene mine fra de siste årene, som er en slags kronologi over tall og budsjettposter. La meg i år få begynne på en litt annen måte og snakke om tre ord som står som stolper i Venstres politikk – også innenfor helseområdet. Det gjelder frihet, fellesskap og samarbeid. I slutten av august i år deltok jeg som observatør en uke på en rusinstitusjon i mitt fylke. Der delte jeg bord og terapitimer med 30 pasienter med rusavhengighet – alle med sin unike historie, alle med triste skjebner i bagasjen, noen med alvorlige traumer etter mishandling og overgrep i barndommen, andre fordi de på et tidspunkt i livet hadde latt rusen ta overhånd. De hadde alle valgt seg til denne institusjonen fordi ryktene hadde nådd dem om at akkurat dette stedet var nytenkende, veldrevet og med en behandling som ikke hadde kommet av seg selv, men som var resultat av et arbeid til en rusavhengig med et særegent talent for å ta vare på andre i samme situasjon som han selv en gang hadde vært i – en person som i tillegg hadde nese for organisasjon, ledelse og økonomi. Etter hvert hadde institusjonen blitt en del av det offentlige tilbudet innen tverrfaglig spesialisert rusbehandling. I løpet av uken fikk jeg gleden av å bli kjent også med psykologer, psykiatere og gestalt- og miljøterapeuter, i tillegg til et bakkemannskap av dedikerte og dyktige medarbeidere. Nå er denne institusjonen i ferd med å etablere et tilsvarende tilbud på Vestlandet og ser på muligheten for å etablere seg andre steder i landet også. Gjennomgangstonen blant pasientene var: Hvis jeg ikke lykkes med dette oppholdet, kommer jeg aldri til å lykkes. Så kan vi selvsagt debattere terapiformer og retninger innen psykiatri og rusbehandling, men det jeg opplevde denne uken, kan neppe sammenlignes med noe annet jeg har opplevd når det gjelder samarbeid og fellesskap, både når det gjaldt behandlere, og når det gjaldt pasienter. Men viktigst av alt var friheten – frihet til å velge behandlingssted og frihet til å organisere stedet basert på idealisme og motivasjon til å skape noe nytt. Det ble i Norge i 2019 registrert rundt 15 800 pasienter som benyttet seg av dette frie valget. Andelen har omtrent doblet seg fra året før. Det er bra. Det er likevel en forsvinnende liten del av antallet pasienter i norsk spesialisthelsetjeneste, som vel nå nærmer seg 1 million per år. Men økningen i FBV-pasienter sier meg at behovet for fritt behandlingsvalg brer om seg og har stor betydning, særlig innen rusbehandlingen. Det er strenge regler for hvilke institusjoner som skal kunne inngå i denne ordningen – administrert av Helfo. For innleggelse på disse institusjonene må en offentlig godkjent spesialist gjøre en rettighetsvurdering. Det er ikke slik at FBV-institusjonene er garantert et antall pasienter. De må selv bevise, hver eneste dag, at de har gjort seg verdig til pasientenes tillit. Og så er det kanskje nødvendig å legge til: Pasientenes økonomi har selvsagt ingenting å si for deres valg. Så er det altså deler av den norske politiske faunaen som vil avvikle dette behandlingstilbudet og lignende steder som det jeg var på. Hvorfor? Fordi det faktisk er noen som har skapt seg et levebrød på å utvikle behandlingsformer og lederskap, akkurat som maskinentreprenører eller vekterselskaper gjør det, i sunn konkurranse med det offentlige. De vil avvikle frihet til helse i sin norske versjon, altså som en miks av privat, ideell og offentlig drift – en miks som har vist seg å være svært vellykket. Vi har etter hvert mange eksempler på at ledere fra privat virksomhet inntar viktige stillinger i det offentlige, og tilsvarende – at leger, terapeuter og pleiere velger seg private institusjoner fordi det gir dem bedre arbeidsmiljø i nye fellesskap, nye faglige utfordringer og mer fleksible arbeidsdager. Dette gir åpenbart mer helse per investerte krone. Jeg har gjennom mine første tre og et halvt år på Stortinget fortsatt til gode å forstå den besattheten som deler av opposisjonen har mot denne frihetsmodellen.