trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-16:
Statsråden tar Stortingets intensjon på alvor, men jeg tror det er viktig også å kvalifisere hva som er Stortingets intensjon. Etter min mening var det å gi økt rettssikkerhet i de sakene hvor det var vesentlige tvilsspørsmål. Når vi da ser at vi har hatt en tilstrømning av personer som søker asyl i Norge av en litt annen sammensetning enn det man hadde tidligere, vil man også naturlig nok, så lenge alle har den samme typen behandling og den samme rettssikkerheten, også få færre saker hvor det egentlig er et reelt tvilsspørsmål i saken, og hvor det egentlig er behov for lekmannsskjønn. Et eksempel på dette er bulgarerne. Sakene deres fikk ikke oppsettende virkning. De ble transportert ut. Jeg går ut fra at det ikke er Stortingets intensjon at man skal hente dem tilbake igjen for å la dem møte nemnda, selv om de kanskje heller hadde ønsket det. Mitt utgangspunkt er at vi nå må la evalueringen gå sin gang, og så må vi bruke kvaliteten i den evalueringen og se på hva de faktisk foreslår av endringer og hva som ligger der, til rett og slett å ta en vareopptelling for å se hva som har skjedd – hvordan det står i forhold til intensjonene. Min intensjon er å komme tilbake til Stortinget på et tidspunkt når vi har oversikt over det for å se om det er behov for endringer i forhold til måten man behandler på i nemnda.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-16:
Utlendingsnemnda var et nytt instrument. Når det gjelder en del av de premissene som ble lagt, iallfall om man går tilbake til disse tallstørrelsene, tror jeg vi i ettertid skal tenke gjennom hvorvidt man hadde grunnlag for å gjøre det i det hele tatt. Jeg tror det er riktig at vi skal se på hvordan praksisen er. Vi skal ta kritikken fra organisasjonene på alvor i det videre arbeidet. Men det er klart at hvis vi i dag anslår at 40 pst. av dem som kommer til Norge, er innenfor kategorien antatt grunnløse søknader, betyr det, hvis vi hadde beregnet det reelle tallet i tidligere saker, at det prosentvise tallet på de som vi på en måte hadde som intensjon skulle få en høyere rettssikkerhet, ville vært betraktelig høyere fordi mengden inn til nemnda har vært mye større. Nå sier også nemnda at de har tatt unna veldig mange av disse sakene for å få dem ferdigbehandlet. Så det er ikke sikkert at man i fremtiden vil få disse prosentvise forholdene. I tillegg har vi varslet at vi kommer tilbake med spørsmål om alle saker som går til nemnd, nettopp fordi det vil være tvil om hvorvidt intensjonene blir oppfylt, og at vi gir for høy grad av rettssikkerhet, vi bruker rett og slett for mye penger i dag på den behandlingen vi har av det vi anser som grunnløse asylsøknader.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-16:
Jeg vil i tiden fremover rette fokus mot storbyenes situasjon. Ved årsskiftet 2002–2003 vil Regjeringen legge fram en stortingsmelding som tar opp de spesielle utfordringene som de største byene står overfor. Meldingen vil bl.a. rette fokus mot miljøproblemer knyttet til samferdsel, integreringen av innvandrere og storbyenes sosiale problemer samt storbyenes regionale rolle, og de felles funksjoner byer, og særlig de største, fyller for sine omegnskommuner. Problemstillinger knyttet til storbyenes økonomiske situasjon vil imidlertid bli nærmere omtalt allerede i kommuneproposisjonen for 2003. Rus- og psykiatriproblematikken er ikke godt nok fanget opp gjennom kriterier i dagens inntektssystem, noe som antakeligvis først og fremst rammer storbyene. Regjeringen har derfor satt i gang et arbeid der siktemålet er å kompensere kommuner som har merutgifter knyttet til rusmiddelomsorg og psykiatrisk behandling. Rammetilskuddet bør være basert på så nye befolkningstall som mulig. Regjeringen vil derfor ved beregningen av rammetilskuddet legge om rutinene slik at nyere befolkningsdata kan legges til grunn. Kommuner med befolkningsvekst vil da få kompensasjon for nye innbyggere raskere enn i dag. Bergen og andre kommuner som har en befolkningsvekst som er høyere enn landsgjennomsnittet, vil antakeligvis tjene på en slik endring. Jeg hadde i november et fellesmøte med Trondheim og Bergen om deres økonomiske situasjon. Byene ble orientert om vårt arbeid om langsiktige endringer. Byene ble også orientert om at hvis de økonomiske problemene på kort sikt er spesielt store, må eventuelle søknader om skjønnsmidler rettes via fylkesmannen. Vi har ikke fått inn slike søknader foreløpig.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-16:
La meg bare få lov å understreke at min kommentar om Arbeiderpartiets bypolitikeres manglende deltakelse i debatten kom etter at jeg hadde fått rimelig mye kjeft for å sette storbyproblematikken på dagsordenen fra distriktsrepresentanter som har ansett det for å være i kontrast til distriktene. Jeg skulle ønsket meg at det var flere partier enn regjeringspartiene som faktisk var opptatt av en bypolitikk. Jeg er glad for at representanter for Arbeiderpartiet sier at de er det, og håper de også tar det opp i sine egne interne politiske debatter. Når det gjelder de konkrete spørsmålene om rus og psykiatri, har vi et arbeid gående i departementet om hvordan vi skal gjøre dette. Vi kommer altså tilbake til dette i kommuneproposisjonen for 2003. Vi regner ikke med at dette skal være et søknadsopplegg. Vi regner med at vi her legger inn enten et sett med kriterier eller en form for kompensasjon som skal være en del av inntektssystemet, kortsiktig eller varig, avhengig av hvor langt vi kommer med å få endelige kriterier i havn. Hvis vi ikke får endelige kriterier i havn til det tidspunktet, regner vi med å legge inn en annen form for kompensasjon, men jeg ser ikke noe formålstjenlig i å legge inn en søknadsrunde på dette.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-16:
Jeg drar ikke i tvil at det allerede er etablert en kontakt mellom fylkesmennene og de to angjeldende kommunene, men det er ikke kommet videre til departementet til sluttbehandling, så jeg kan ikke konkret gå inn på behandlingen av det. Men jeg er også enig i at et hovedpoeng med å ta opp storbypolitikken, nettopp er å få avdekket de områdene som inntektssystemet i dag ikke tar høyde for at de større byene faktisk løser. Og det jeg har nevnt som fokus for stortingsmeldingen og arbeidet videre, er dette med fattigdomsproblemene, der man har en opphopning i de større byene, og rusomsorg og psykiatri er viktige element i dette. I tillegg har man en regional funksjon, og det er forventet at byene skal stille opp med tilbud som gjelder et mye større nedslagsfelt enn egne innbyggere, og bidra til å finansiere det, bl.a. når det gjelder de ulike typer infrastruktur, f.eks. på kulturområdet, som gjør at man har noen regionalfunksjoner som man i dag kan se at man ikke har så god uttelling for i inntektssystemet.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-16:
Samarbeidsregjeringen har varslet at den vil gjøre en vurdering av fylkeskommunens oppgaver i lys av Sem-erklæringen, med hovedvekt på de planlagte endringene innenfor miljø, landbruk, plan og areal. Vurderingen skal avsluttes i februar. Det må etter min mening være opp til fylkeskommunene selv å avgjøre om det er hensiktsmessig å endre fylkesgrensene. En slik vurdering bør etter mitt skjønn gjøres i lys av de oppgaver fylkeskommunen skal ha. Derfor mener jeg at fylkeskommunene nå bør vente med inndelingsendringer inntil de vet hva som skal være innholdet i den nye fylkeskommunen. Prosessen med endringer i fylkesgrenser ble trukket opp av Stortinget ved behandlingen av St.meld. nr. 31 for 2000-2001 om oppgavefordeling og ved behandlingen av den nye inndelingsloven i mai. Frivillighet er her det viktigste stikkordet for videre behandling av disse spørsmålene.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-16:
Mitt utgangspunkt er at vi skal organisere offentlig sektor etter det som er mest hensiktsmessig for brukerne av de offentlige tjenestene, og for å få lokaldemokratiet til å fungere. Det betyr at jeg mener at grenser ikke skal være til hinder for å få gode tjenester. Det kan man gjøre en del steder gjennom interkommunalt samarbeid eller gjennom frivillige sammenslutninger mellom kommunene. Jeg mener at det er en del tendenser og utfordringer for Kommune-Norge som gjør det nødvendig å ta en offentlig diskusjon om dette spørsmålet. Hvis det skulle være slik at en fylkesgrense er til hinder f.eks. for en kommunesammenslutning, vil man selvfølgelig her ha flere parter, og det kan være at man kommer i en diskusjon om hvem som skal beslutte og ha ansvar for dette. Jeg har lyst til å minne om at vi nettopp ved inngangen til dette året, 1. januar 2002, har hatt det første grenseskiftet, ved at Ølen kommune gikk fra Hordaland til Rogaland, gjennom en folkeavstemning i Ølen der det ble flertall for dette. Og jeg synes det er metodikken for eventuelt å gjøre fylkesgrenseendringer av den typen, at det er frivilligheten i kommunene som bestemmer fylkestilhørigheten.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-16:
Vi har en presedens for dette i forhold til den behandlingen vi i fjor hadde av spørsmålet om Ølen kommunes flytting mellom Hordaland og Rogaland. Fylkestinget i Hordaland var ikke enig i den flyttingen, iallfall ikke i det tempoet. Da ble frivillighetsbegrepet lagt til grunn fordi det var et befolkningsflertall i Ølen kommune som ønsket dette. Det sa den forrige regjering seg enig i, og Stortinget motsatte seg det ikke ved behandlingen. Det er den holdningen som gjelder i forhold til kommuners flytting mellom fylker. Så har vi en annen stor debatt som dreier seg om fylkessammenslutninger, de store regionsdiskusjonsspørsmålene, hvor jeg har sagt at man må ha fokus på hvilke oppgaver fylkeskommunene skal løse for å finne den mest hensiktsmessige form og størrelse på dem fremover. Her er det også spørsmål om frivillighet mellom disse enhetene. Men når det gjelder den enkelte kommunes frivillighet, er det altså den enkelte kommunes flertall som i så fall må bestemme fylkestilhørigheten. Og det har altså ingen i Stortinget protestert mot i forbindelse med behandlingen av Ølen kommune.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-16:
Bakgrunnen for mitt ønske om å redusere antall kommuner er de utviklingstrekk jeg mener kommunene må ta på alvor om de også i fremtiden skal kunne levere tilstrekkelige og gode tjenester til sine innbyggere. For det første får vi brukere som blir mer kompetente og bevisste på sine rettigheter. For det andre vil det økende arbeidskraftbehovet ytterligere skjerpe konkurransen om arbeidskraften fremover. Selv om kommunesektoren vil få realvekst i årene som kommer, tror jeg ikke disse utfordringene kan løses kun ved hjelp av penger. Dette gis det også støtte for i NIBRs tre rapporter om småkommuners evne til å ivareta generalistkommunekravet. En kommunesammenslutning vil i seg selv ikke bety endringer i lokaliseringen av tjenestene. Barnehager, skoler, sykehjem, helsesentre osv. vil som oftest ligge der de har ligget også etter at kommuner har sluttet seg sammen. En kommunesammenslutning vil først og fremst ha konsekvenser for ledelse og administrasjon. Heri ligger også en effektiviseringsgevinst som kan brukes til å gi flere og bedre tjenester. Ifølge vår nye Re kommune, som nettopp har vedtatt sitt første budsjett, ville den aldri ha vært i stand til å investere i så mange nye tjenester – skoler, barnehager, omsorgsboliger, idrettshall – dersom de fortsatt var to enkeltkommuner. Kommunen har også redusert ressursene brukt på administrasjon. Større kommuner vil også bety mulighet til å tilby et større og mer attraktivt fagmiljø innenfor små, spesialiserte tjenester som f.eks. barnevern. Kommunesammenslutninger skal baseres på frivillighet, stimulert av positive tiltak som f.eks. inndelingstilskudd og delvis kompensasjon av engangskostnader. Det jeg har sagt om at det vil stilles krav til kommuner som kommer i økonomiske vansker og henvender seg til staten for å få ekstraordinær økonomisk hjelp, betyr ikke at de skal få krav om å slutte seg sammen med nabokommunen. Jeg har imidlertid sagt at som vilkår for å få ekstraordinær økonomisk hjelp, må kommunen vurdere omstillingstiltak med sikte på å komme ut av en vanskelig økonomisk situasjon. Dette kan være interne omstillingstiltak der en vurderer forhold ved selve kommuneorganisasjonen og de tjenester kommunen produserer, og det kan være eksterne tiltak som å utrede interkommunalt samarbeid og kommunesammenslutning. Poenget må være at kommunen går inn i en prosess for å vurdere tiltak som kan rette på situasjonen, og deretter må det være opp til den enkelte kommune selv å bestemme hvilke tiltak som best kan løse de langsiktige utfordringer kommunen har.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-16:
Statsråden har i sitt svar referert til hvilke virkemidler man vil bruke. Vi vil ikke bruke økonomiske virkemidler for å tvinge frem kommunesammenslåinger, men vi har sagt at vi vil stille krav. Vi sier det må være en prosess hvor man kan finne frem til omstillingstiltak som er effektive. I tillegg kommer vi til å bruke gulroten. Det har et flertall på Stortinget vedtatt. Fra i fjor av vil man ved kommunesammenslåinger få beholde gevinsten uten kutt i forhold til basistilskudd og regionaltilskudd i ti år etter at man har slått seg sammen. Den gulroten er etablert av et flertall på Stortinget, og jeg syns det er et viktig virkemiddel. I tillegg har Kommunal- og regionaldepartementet sagt at man kan gi støtte til engangskostnader knyttet til omstruktureringen, altså når man går inn i en kommunesammenslutning, og at man kan få kostnader knyttet til selve utredningen dekket av departementet. Det er den økonomiske biten av det. Jeg er enig i at det er viktig at dette går på frivillighet. Jeg er uenig i beskrivelsen av at man nødvendigvis får et dårligere tjenestetilbud. Mitt utgangspunkt er at dette gir en bedre og sterkere offentlig sektor, og at vi etter hvert må ta kompetanseproblemet blant de ansatte i småkommunene på alvor. Det er de svakeste vi snakker om. Det er snakk om de tunge brukerne. Det er bl.a. snakk om barnevernet.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-16:
Jeg tror at hele analysen til representanten er feil. Jeg tror ikke det er riktig i forhold til hva som har vært de dynamiske kreftene i Sverige. Jeg tror man vil se at kommunesammenslåingene i Sverige kom etter at sentraliseringen hadde startet. Et viktig grunnlag for å få fungerende og styrkede distriktskommuner i Norge er nettopp at de gir et godt offentlig tilbud, som mange små kommuner av kompetansemessige årsaker har problemer med å gi. Så jeg tror faktisk at noe større kommuner i Distrikts-Norge vil gi sterkere arbeidskraftkommuner, og gi en mer positiv mulighet til å demme opp for fraflyttingen i disse kommunene. Jeg tror at man på mange måter må se at det er visse strukturmessige endringer når det gjelder folks flytting. Det viktigste er ikke å segmentere alt som skjer i Distrikts-Norge, slik som det en gang har vært, for da kommer flyttingen til å bli enda sterkere, men å sørge for at kommunene mer kan bli kraftsentre ved bl.a. å ha et godt og bredt arbeidsmarked, altså ansettelsesforhold, for å kunne rekruttere kompetent arbeidskraft. Så jeg er faktisk uenig i forhold til både analysen og konsekvensene. Jeg tror det vil være positivt for distriktene med større kommuner.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2002-01-16:
Jeg vil stille følgende spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Inntektsnivået i Bergen er i dag svært lavt sett i forhold til gjennomsnittet av kommunene. Skatteinntekter og rammetilskudd utgjorde i 2000 kun 91 pst. regnet av gjennomsnitt pr. innbygger i landet. Bergen kommune henvendte seg i fjor høst til regjering og storting for å redegjøre for den urimelig skjeve fordelingen med tanke på inntektsnivå. Hvordan følger statsråden opp arbeidet for å bedre den økonomiske situasjonen i Bergen og storbyene generelt?»
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2002-01-16:
Jeg takker statsråden for svaret. Bakgrunnen for mitt spørsmål er jo at statsråden har hatt litt høy sigarføring i media i forhold til at hun nå skulle sette storbyene på dagsordenen. Hun har jo også etterlyst politisk initiativ fra politikerne, spesielt i Arbeiderpartiet, som kommer fra storbyene. Derfor forsøker jeg å ta et slikt initiativ. Jeg vil minne statsråden om at vi i 1995 fikk en stortingsmelding om levevilkårene i storbyene. Den innstillingen vi laget til denne meldingen, er ikke fulgt opp så veldig godt. Jeg håper at den stortingsmeldingen som kommer ved slutten av 2002 når det gjelder storbyene, vil inneholde noe mer konkret. Men et spørsmål i forhold til det statsråden svarte når det gjaldt rus- og psykiatriproblematikken i byene: Hvordan har man tenkt å komme fram til denne kompensasjonen? Er det slik at kommunene må vise til sine utgifter, og så vil statsråden vurdere om disse utgiftene er i tråd med det som er det reelle?
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2002-01-16:
Jeg takker igjen for svaret, og skal iallfall følge dette opp. Jeg er litt overrasket over at statsråden sier at det ikke er kommet noen søknad fra Bergen, for etter det jeg kjenner til, har Bergen sendt en søknad til fylkesmannen. Men det skal jeg ta opp med finansbyråden i Bergen. Jeg håper jo at statsråden ser velvillig på en søknad om ekstraordinære skjønnstilskudd for 2002 når det gjelder Bergen, for vi er nødt til å få et kortsiktig inntektsløft for å forhindre dramatiske nedskjæringer i tjenestetilbudet. Og så håper jeg jo at meldingen og kommuneproposisjonen innebærer et løft på et høyere nivå på permanent basis, spesielt for storbyene som er mindre enn Oslo.
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-01-16:
Jeg vil stille følgende spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Statsråden mener at det er for mange kommuner, og at man bør redusere antallet med 100. Ønsket er en bedre offentlig sektor. Kystpartiet vil reise tvil om man får et bedre og mer effektivt tjenestetilbud ved kommunesammenslåingene. Ser ikke statsråden at geografisk nærhet til tjenestene er et viktig aspekt ved kvaliteten på disse, og hvorledes ser statsråden for seg at antall kommuner skal reduseres?»
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-01-16:
Kystpartiet er ikke mot kommunesammenslåinger som kommunene selv ønsker. Vårt poeng er at ønsket virkelig skal være frivillig og ikke tvunget fram med pisk og gulrot. Stortinget har vedtatt at det skal være frivillig, og en slik tvang vil derved være i strid med intensjonene i Stortingets vedtak. Mange kommuner er tvunget inn i en vanskelig situasjon, f.eks. ved å bli tillagt oppgaver uten at det blir gitt tilstrekkelig med midler for å løse disse oppgavene. Flere og flere kommuner klarer ikke å fylle de økonomiske kravene som stilles av staten, og har så mistet sin økonomiske handlefrihet. Situasjonen blir ikke bedre ved at man har tatt bort bl.a. det kommunale næringsfond, noe som ytterligere forverrer situasjonen. Folkefattige kommuner med store geografiske avstander vil kunne føle seg tvunget til sammenslåing, selv om avstanden mellom beboerne og de kommunale tilbud derved blir enda større enn før. Det blir enda lengre vei til helsestasjon, skole osv. Mange kommuner føler seg tvunget til å selge det kommunale arvesølvet, som f.eks. kraftverk og eiendommer, samt å innføre eller utvide bruken av kommunal eiendomsskatt. Kan statsråden bekrefte eller avkrefte om hun vil bruke økonomiske virkemidler for å presse fram kommunesammenslåinger?
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-01-16:
I Sverige har man foretatt kommunesammenslåinger i stor stil. I dag ligger store deler av den svenske landsbygda brakk på grunn av dette, samtidig som det er et stort press på byene. Konsekvensene av en omfattende kommunesammenslåing vil være økt sentralisering av tilbudene, etter min oppfatning. I den grad dette fører til fraflytting fra bygdene og tilflytting til byene, vil presset på boliger, skole, helsevern osv. i byene øke. Dette kan også i seg selv medføre at man får større sosiale problemer, og dermed økte kostnader for samfunnet totalt sett. Ser statsråden sammenhengen mellom kommunesammenslåing og problemet med at man vil få økt press på storbyene?
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-01-16:
Det er bred oppslutning om utviklingspolitikken i norsk opinion. For å opprettholde støtten er det viktig å vise at utviklingssamarbeidet er effektivt, at det nytter, og at det kan påvises resultater. Derfor er representanten Jacobsens spørsmål meget betimelig. Det er gjort betydelige framskritt. Verdensbanken regnet i 2000 ut resultatene av norsk bistand til prioriterte samarbeidsland. Dette omfanget utgjør om lag 1/5 av samlet norsk bistand og løfter alene, grovt sett etter deres beregninger, 100 000 mennesker ut av fattigdom hvert år. I tillegg kommer resultatene av den samlede norske multilaterale bistanden og øvrig bilateral bistand. Det er i form av skoleplasser, vaksinerte barn osv. Norge gis ros for gode resultater. Ser vi internasjonal bistand samlet, er det et betydelig antall millioner mennesker som hvert år løftes ut av fattigdom. Givere er også kommet lenger i å styrke mottakeransvaret og bedre giverkoordineringen. Slik oppnås lettere målbare utviklingsresultater. Resultatene i utviklingspolitikken må relateres til de målene som stilles opp. Målene har gjennom årene vært mange og ikke alltid koordinert i forhold til mottakerlandets egne utviklingsmål eller givernes forskjellige mål. Å komme fram til felles utviklingsmål har derfor vært svært viktig for å etablere en felles målestokk for resultater – hvor langt vi har kommet. Under FNs tusenårsforsamling i år 2000 sluttet verdensorganisasjonens medlemsstater seg til et sett internasjonale utviklingsmål, de såkalte tusenårsmålene. Det viktigste av disse er å halvere andelen av befolkningen som lever i absolutt fattigdom, innen 2015, men det er syv andre mål i tillegg. Det er viktig å kunne vise til konkrete resultater på at norsk utviklingssamarbeid fører oss nærmere målet om å bedre fattige menneskers hverdag. Derfor pågår det nå et arbeid for å bedre resultatrapporteringen i bistandsforvaltningen. I lys av dette vil det bli vurdert om rapporteringen i «Norsk bistand i fokus», som stortingsrepresentanten refererte til, skal gjøres noe annerledes. Derfor styrker vi også evalueringsfunksjonen for programmer og prosjekter i norsk bistand. Disse evalueringene er offentlig tilgjengelige. NORAD vil også forbedre sin nettbaserte informasjon slik at en kan komme lett til og se hva slags resultater vi har. Derfor arbeider vi internasjonalt for bedre indikatorer og statistikk for helse, utdanning og andre utviklingstiltak, slik at resultatene kan bli mer målbare enn tilfellet er i dag. Dette vil gjøre det mulig i større grad å måle framskritt i forhold til disse tusenårsmålene. I budsjettproposisjonen for neste år vil vi komme tilbake med mer informasjon om arbeidet for å nå disse målene og hvordan vi bedre kan rapportere om dette.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-01-16:
En utviklingspolitisk redegjørelse gir en anledning til å rapportere tilbake til Stortinget, men det er også en av de viktigste anledningene vi har til å legge linjene for utviklingspolitikken framover. Utviklingspolitiske redegjørelser ble nok etablert som et alternativ til stortingsmeldinger som rapporterte. Man kunne gjøre denne debatten mer konkret, aktiv og resultatrettet, det er jeg enig i, men det er veldig vanskelig å rapportere tilfredsstillende i den begrensede tid en utviklingspolitisk redegjørelse vil ha. Jeg tror vi må være i dialog med Stortinget om hvordan vi best kan bidra til en rapportering som gjør at en får en tilfredsstillende diskusjon og tilfredsstillende informasjon til Stortinget. Vi vil måtte benytte utviklingspolitiske redegjørelser til også å legge linjene framover og få Stortingets godkjenning i forhold til hvor vi skal gå i utviklingspolitikken, nettopp for å bedre resultatene.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-01-16:
Representanten Jacobsen stiller igjen et veldig betimelig spørsmål – som vi har stilt oss selv akkurat nå, for vi er inne i et jubileumsår. Det er 50 år siden norsk utviklingssamarbeid ble startet, gjennom Indiahjelpen. Vi har som intensjon fra Utenriksdepartementets side å gjøre dette jubileumsåret, markeringsåret, til et år for å øke kunnskap og engasjement om solidaritet med de fattigste og om hvilke resultater vi kan nå i utviklingspolitikken. Vi planlegger nå flere store arrangementer som vi håper kan bidra, både sentralt og regionalt rundt omkring i landet, til å øke kunnskapen, informasjonen og engasjementet. Dette er en strategi vi er i arbeid med. Snart blir den ferdigstilt. Jeg håper representanten Jacobsen og Stortinget også vil merke en forskjell, at det faktisk skjer mer på dette området i 2002 enn det har gjort tidligere.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-01-16:
Takk for det!
Hans Kristian Hogsnes (Høyre), 2002-04-18:
Jeg tillater meg på vegne av regjeringspartiene helt kort å komme med noen få bemerkninger til det forslag som her er lagt frem til behandling. I sitt forslag viser forslagsstilleren til at arbeidsmiljøet for elever og studenter i dag ikke er regulert ved lov. Skal arbeidsmiljøsituasjonen bedres, må det finnes lovhjemlet tilsyn og sanksjoner som gjør at tiltak for å bedre arbeidsmiljøet ikke kan prioriteres bort. Jeg vil her vise til at arbeids- og administrasjonsministeren i sitt brev til kommunalkomiteen 15. januar i år påpeker at Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet den 23. april i fjor sendte ut et høringsforslag om nye regler om arbeidsmiljø for elever i lov av 17. juli 1998 nr. 61 om grunnskolen og den videregående opplæringen. Videre fremgår det at departementet tar sikte på å fremme et lovforslag for Stortinget i løpet av 2002 på bakgrunn av tilbakemeldingene fra høringsrunden. Det er for øvrig påpekt at flere høringsinstanser har tatt opp spørsmålet om å innlemme elevene i arbeidsmiljøloven, og at det fra faglig hold ble påpekt at loven regulerer forholdet mellom arbeidsgiver og arbeidstaker, og at det lett kan oppstå situasjoner der interessene til disse partene går på tvers av interessene til elevene. Undersøkelser i Sverige viser dessuten at elevene ikke når frem som likeverdige partnere gjennom «arbetsmiljölagen». Videre fremgår det av statsrådens brev at endringer i lov om universiteter og høyskoler 12. mai 1995 nr. 22 nylig har vært ute på høring. Utdannings- og forskningsdepartementet foreslår å ta inn regler om arbeidsmiljø for studenter i universitetsloven fordi det synes mest formålstjenlig. Jeg er enig i det synet. Derfor tror regjeringspartiene at det vil være uheldig om Stortinget vedtar det fremlagte forslag, ettersom prosessen med høringer av Utdannings- og forskningsdepartementets lovforslag ikke er ferdig ennå. Dette er kort og godt grunnlaget for at saken foreslås vedlagt protokollen.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-04-18:
I dag er det på mange måtar ein stor dag for elevar og studentar. Eit fleirtal i Odelstinget vil i kveld seie klart og tydeleg ja til å be Regjeringa om å skjerpe lovverket kring arbeidsmiljøet til elevar og studentar. Arbeidarpartiet har i mange år hatt lovfesting av arbeidsmiljøet for elevar og studentar som ei viktig sak. Dette låg òg til grunn da Stoltenberg-regjeringa for vel eit år sidan gjorde framlegg om dette. Eg viser òg til oppmodingsvedtaket som Stortinget gjorde den 18. mai 2000. Arbeidarpartiet legg vekt på tre hovudprinsipp som må liggje til grunn når lova skal utformast: Det eine er det fysiske og psykososiale arbeidsmiljøet. Vidare er det viktig å ha ei god medverknadsordning, der både elevar og foreldre blir høyrde. Og for det tredje må det etablerast eit uavhengig tilsyn med sanksjonsmoglegheiter. Arbeidarpartiet meiner at lovføresegnene må inn i særlov. Fleire har hevda at elevar og studentar må kome inn under arbeidsmiljølova. Det meiner ikkje Arbeidarpartiet. Me viser til at arbeidsmiljølova er eit lovverk som regulerer forholdet mellom arbeidstakar og arbeidsgjevar. Derfor skal ein vere varsam med å ta inn andre grupper enn desse i dagens arbeidsmiljølov. Arbeidarpartiet meiner at føresegnene blir like gode og like sterke gjennom anna særlov. På same måten som Regjeringa meiner Arbeidarpartiet at dette t.d. kan bli teke inn i opplæringslova for elevar og i universitetslova for studentar. Også andre lover kan vere aktuelle. Regjeringa har lagt fram Ot.prp. nr. 40 for 2001-2002. Arbeidarpartiet meiner at framlegga der er for svake. Mellom anna er det ikkje gjort framlegg om eit eige læringsmiljøtilsyn. Ønsket om sterkare medverknad frå elevar, studentar og foreldre er heller ikkje godt nok teke vare på. Eg merkar meg at regjeringspartia ikkje ønskjer å leggje så sterke føringar som det fleirtalet ønskjer, og at dei dermed er tilfreds med det som Regjeringa har lagt fram når det gjeld studentar, i alle fall på høgare utdaning, og tek det til etterretning.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-04-18:
Jeg skal kort gjøre rede for Fremskrittspartiets synspunkter i saken. Først skal jeg gi honnør for initiativet. Det er faktisk en viktig sak som er tatt opp. Den er også viktig fordi vi iallfall en stund har hatt forskrifter for i det minste de elevene som ikke har vist seg å virke, og derfor kan det være nødvendig å gå veien om lovverket. Fremskrittspartiet har merknader sammen med Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Vi er klar over at Regjeringen arbeider med en sak som skal komme til Stortinget. Men det er to veier å gå hvis man vil lovfeste regler og rettigheter knyttet til arbeidsmiljøet for elever og studenter: Det ene er å gjøre det i særlov, og det andre er å putte det inn i den loven om arbeidsmiljø vi allerede har i landet, for arbeidsforhold for øvrig. Vi ønsker i alle fall å få utredet dette siste, og anbefaler i merknaden at når arbeidet da gjøres og man fortsatt er i sving, bør man også ta seg tid til å vurdere hvordan det kan virke hvis reglene om arbeidsmiljøet for elever og studenter kommer inn under arbeidsmiljøloven. Vi er opptatt av at når man utreder det, må man også se på at de loven skal utvides til å omfatte, altså elevene og studentene, må være sikret en oppfølging gjennom et uavhengig tilsynsorgan. Det er nettopp oppfølgingen av regelverket på forskriftsplanet som ikke har vist seg å virke hittil. Da er det desto viktigere at hvis vi får en egen lov som dekker disse forholdene, må vi være sikre på at det kan bli sanksjoner hvis det er åpenbart at de bestemmelsene som er nedfelt, ikke blir etterfulgt. Vi er også opptatt av at om man skulle følge vårt syn – altså å utrede muligheten for å legge dette under arbeidsmiljøloven – må berørte parter få lov å gi uttalelser med på veien. Vi er også opptatt av at en slik utredning må foretas av en ekstern kompetanse, ikke et departement som allerede har bestemt seg for hva man ønsker.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-18:
Jeg måtte ta ordet til det Trine Skei Grande sier, fordi hun beskriver forslaget i opplæringsloven som kom fra daværende statsråd Trond Giske, om læremiljøet for elever, som en samling gode ønsker. Det kan jeg godt være enig i, men etter den omfattende høringsrunden ble det også lovet innstramminger i forhold til dette. Det får nå Giske svare for selv. Det som er sant, er at det nye fremlegget til arbeidsmiljøbestemmelser for studenter i hvert fall er en samling med gode ønsker. Derfor synes jeg det er litt frekt av Trine Skei Grande å peke på de tidligere statsråders fremlegg når det er helt klart at Regjeringen i utgangspunktet ikke har tenkt å gjøre noe som helst med det. Hva slags sikring er det studentene får i denne nye odelstingsproposisjonen som er fremlagt fra Regjeringen? De får i hvert fall ikke en skikkelig medvirkningsordning som gir dem noen som helst makt til å sette foten ned dersom ting går over streken. De får i hvert fall ikke et uavhengig tilsyn som jo er helt vesentlig for å kunne slå ned på dårlige forhold. Saken er jo den at det som er foreslått i universitets- og høgskoleloven, er at dersom ting går skikkelig galt, skal man gå til kollegiet. Man skal kunne gå til den øverste myndigheten, det øverste organet, for å spørre om de har penger til å utbedre situasjonen. Det Trine Skei Grandes regjering synes er helt greit å gjøre, og som Trine Skei Grande ikke reagerer noe som helst på, så vidt jeg kan forstå, er altså at man istedenfor å gi folk individuelle rettigheter til et godt arbeidsmiljø – istedenfor å gi dem konkrete medvirkningsordninger, der de har muligheten til å lære seg engasjement og deltakelse – sier at hvis noe er galt, kan du gå til rektor og spørre om han eller hun er interessert i å gjøre noe med dette. Det holder ikke – det holder ikke på en flekk. Og hvis det er like dårlig det man har tenkt som utgangspunkt for elever i videregående skole og i grunnskolen, vil jeg minne om at et flertall på Stortinget i merknads form har sagt klart fra til Regjeringen om hvilke ordninger vi mener skal være på plass når den nye proposisjonen kommer fra Regjeringen.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-04-18:
Senterpartiet ynskjer å ta arbeidsforholda for studentar og skuleelevar meir på alvor. Det er no snart sju år sidan to stortingsrepresentantar frå Senterpartiet fremja forslag om å gjera arbeidsmiljølovas føresegner om arbeidsmiljøet gjeldande for studentar. Det har på desse åra vore mange utgreiingar og vorte sagt mange gode ord, men utover det har det skjedd for lite konkret. No er dette ei sak ein skal koma tilbake til i utdanningskomiteen, så difor berre nokre korte merknader frå Senterpartiet si side. Vi er veldig glade for at det her er eit fleirtal som gir så klare signal både i forhold til føresegner om det fysiske og det psykososiale arbeidsmiljøet, om ei medverknadsordning og at det òg må vera føresegner i forhold til ei uavhengig tilsynsordning. Vi ser at det går an å diskutera kva for eit lovverk arbeidsmiljøføresegner for elevar og studentar skal vera knytte til. Det kan i utgangspunktet kanskje synast enklare for studentar som ofte er over myndigheitsalder. Vi ser at Arbeidarpartiet kan ha eit poeng når dei viser til at arbeidsmiljølova så langt er eit lovverk som regulerer forholdet mellom arbeidsgjevar og arbeidstakar. Vi synest likevel at når det her skal takast avgjerd om den vidare tilknytinga, er det viktig òg å få ei vurdering av følgjene av å la desse føresegnene bli knytte til arbeidsmiljølova. Vi ser fram til det vidare arbeidet og ei avslutning frå utdanningskomiteen si side som gjer at det verkeleg blir betre arbeidsmiljø. På desse sju åra sidan dette forslaget vart fremja frå Senterpartiets side, er det ikkje tvil om at inneklimaet for mange faktisk har vorte forverra, og talet på dei som er omfatta av t.d. astma og allergi, har auka, og det er nødvendig at vi kjem over frå ord til handling.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-04-18:
Venstre støtter fullt ut en lovfesting av læringsmiljøet for elever og studenter, og vi har lenge hatt dette programfestet. Jeg er sikker på at representanten Holmås også hørte Venstre snakke om det i valgkampen. Vi ønsker å sikre fysiske forhold som inneklima, men vel så viktig er psykososiale forhold samt elevers og studenters rett til medvirkning og medbestemmelse i egen studie- og skolehverdag. Regjeringen arbeider nå med en slik lovfesting. Forslag til nye regler om læringsmiljø i opplæringsloven er sendt på høring, og Regjeringen tar sikte på å komme med lovforslag snart. Utkastet til lovfesting fra daværende undervisningsminister Trond Giske hadde dessverre store svakheter. Det var først og fremst en samling med gode ønsker. Det forelå bl.a. ingen sanksjonsmuligheter hvis det nye regelverket ikke skulle bli fulgt opp. Uten muligheter for sanksjoner når reglene brytes, har lovfesting av læringsmiljøet liten verdi. Det kommer også klart fram i høringsrunden. Venstre forutsetter derfor at Regjeringen legger vekt på å ivareta disse hensynene når lovforslaget kommer til Stortinget. Venstre og Regjeringen mener at læringsmiljøet best ivaretas i en egen lov eller som en del av opplæringsloven og universitetsloven, og ikke i arbeidsmiljøloven. Arbeidsmiljøloven regulerer en rekke forhold mellom arbeidsgiver og arbeidstaker, bl.a. permisjoner, oppsigelser og arbeidstid, som ikke berører elever og studenter. Det er mulig, som representanten Holmås sier, at dette kan fungere for noen studentgrupper og for vernepliktige, men for meg som har brukt lang tid på barnerettigheter, må barns rettigheter beskyttes på helt andre måter, og barns medvirkning må ivaretas på helt andre måter enn for voksne, studenter, vernepliktige eller arbeidstakere. Som sagt er Venstre opptatt av et godt læringsmiljø, og det er mer enn et fysisk læringsmiljø, selv om dette også er viktig nok. Like viktig er bl.a. tiltak mot mobbing, en trygg skolehverdag og sikring av elevenes rettigheter. Vi trenger et klarere regelverk og virkemidler som gjør at vi unngår at det går så langt at frustrerte foreldre møter på skolen med advokat. Spesielt for elever kan det være et stort problem at den man skal klage til, uansett hvor man er i skolesystemet, alltid er sjef for dem man må klage på. De fleste har opplevd i egen skolehverdag hvor vanskelig det er for en elev å nå fram med problemer overfor en rektor og andre ledere og få dem til å ta affære overfor folk som er under dem i systemet. Det vil være enklere for begge parter når også elevene har klare rettigheter nedfelt i et lovverk. I arbeidsmiljøloven har de ansatte rett til medvirkning på arbeidsplassen. Elever bør ha den samme retten til medvirkning og medbestemmelse i skolehverdagen. Når elever vises tillit og gis reell innflytelse, vil de også være med på å ta ansvar for egen læringssituasjon.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-04-18:
Det går heldigvis lang tid mellom hver gang man opplever i stortingssalen en såpass forskreving som det representanten Skei Grande her presterer. For det første satt hennes parti i regjering i to og et halvt år fra valget i 1997 uten å gjøre noen verdens ting med arbeidsmiljølov for elever eller studenter. For det andre er det ikke riktig som representanten sier, at vårt opplegg for elevene var for dårlig. Vi varslet godt før vi ble byttet ut på grunn av valgresultatet, at vi skulle komme med et bedre opplegg for elever enn det som vi opprinnelig hadde sendt ut på høring, bl.a. på bakgrunn av alle høringsuttalelsene. Men det verste er det som ble sagt om universitetene. Vi foreslo et opplegg som studentorganisasjonene var svært fornøyd med, og som innebar at det skulle innføres et læringsmiljøtilsyn, et organ som kunne overvåke at læringsmiljøet var bra nok. Det har da den nye regjeringen med partiet til Skei Grande svekket. Så det å stå på talerstolen her og kritisere den forrige regjeringen for et forslag som den nye regjeringen har svekket, synes jeg er ganske dristig. Det er mulig at det er splittelse innad i Venstres stortingsgruppe i denne saken, og at den ene hånden kanskje ikke helt vet hva den andre hånden gjør, men det må på en måte være en grense for hvordan man svinger seg i denne salen i forhold til å drive en politikk og så stå her og markedsføre en annen. Dette er ikke valget. Valget er over. Man driver ikke valgkamp her. Nå driver man politikk, og da er det de konkrete forslagene som teller, ikke ordene man står på talerstolen her og sier.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-04-18:
La oss først konstatere at i saken om kjønnskvotering i bedrifter har Regjeringen, i hvert fall næringsministeren, vært opp som en løve og ned som en skinnfell. Når saken kommer til politisk realitetsbehandling her i salen, er det faktisk bare Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV som står med konkrete forslag som faktisk kan føre til disse endringene. Men mitt spørsmål gjelder en annen sak, og det er Kirken. I våre merknader sier vi at når det gjelder likestilling i Kirken, kan vi ikke lenger se at det som har med indre trosforhold å gjøre, gjør det relevant å unnta Den norske kirke fra likestillingsloven. Det er jo ikke sånn at et trossamfunn normalt sett er unntatt fra lovgivning. Den norske kirke er omfattet at straffelovgivningen selvsagt, den er omfattet av regnskapsloven, og den er omfattet av arbeidsmiljølovgivningen. Det skal ganske mye til for å unnta en virksomhet eller en aktivitet fra norsk lov. Derfor skal det også ganske dype trosspørsmål til for å unnta et trossamfunn fra likestillingsloven. Nå sier Den norske kirke selv gjennom Kirkemøtet at likestilling er i tråd med god kristen etikk. Mitt spørsmål til statsråden blir derfor: Hvorfor er statsråden og Regjeringen mot å lovfeste at kristen etikk skal gjelde i Den norske kirke?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-04-18:
Jeg konstaterer at statsråden skal sende spørsmålet om kristen etikk ut på høring, og det er sikkert en framgangsmåte. Men ikke engang merknadene som henviser til Kirkemøtets syn på hva som er god kristen etikk, kunne altså statsrådens parti være med på. Og det kan jo få en til å undres på om det er sånn at Kristelig Folkeparti kanskje ikke selv er enig i det Kirkemøtet har sagt om god kristen etikk innad i Kirken. Når det gjelder spørsmålet om likestilling og kvotering i private bedrifter, sa representanten Rafiq at i disse styrene ble det ikke truffet særlig viktige beslutninger, det var nærmest et slags revisororgan. Det kan umulig være riktig. Det er jo i disse styrene hovedstrategiene for selskapene vedtas, og ikke minst er det i disse styrene ledelsen i disse bedriftene vedtas. Om man ønsker å få likestilling i de mektige direktørstillingene rundt omkring i Norge, så kunne det kanskje hjelpe å få likestilling i de styrene som ansetter direktørene. Til slutt bare en rettelse i forbindelse med at jeg tok opp forslagene. Jeg vil «uoppta» et forslag igjen, for å si det sånn. Forslag nr. 4, fra Arbeiderpartiet, er ved en inkurie fortsatt inntatt i innstillingen, men er innarbeidet i innstillingen fra komiteen, så det tas ikke opp.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-04-18:
Bare kort til representanten Lønnings innlegg. For det første er det slik at dersom dagens utviklingstrend for universitetene følges når det gjelder kvinner, vil vi være langt forbi 2100 før vi har 50 pst. kvinner i ledende stillinger. Derfor tror jeg det trengs radikale tiltak, og jeg er glad for at utdanningsministeren har et annet syn enn representanten Lønning på det. Så til argumentasjonen rundt Den norske kirke. For det første synes jeg det kanskje er litt spesielt å sidestille Den norske kirke, som omfatter 85 pst. av den norske befolkningen, med andre, mindre trossamfunn. For det andre er spørsmålet: unntak fra hva? Svaret må være: Unntak fra den generelle lovgivningen i Norge krever en bestemt begrunnelse. Det kan ikke være slik at fordi et annet, mindre trossamfunn i Norge i sin lære har at kvinner ikke kan være prester, så skal Den norske kirke, som har i sin lære nå at kvinner kan være prester, ha det samme unntaket fra likestillingsloven. Det logiske er at Den norske kirke omfattes, så langt det er innenfor den læren, av de generelle lovene i Norge.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-18:
Jeg er meget fornøyd med det statsråden kom med i forhold til årsberetninger. Mye av det andre som hun sa i sitt innlegg her, er jeg helt enig i. Jeg var også veldig fornøyd da statsråd Gabrielsen gikk høyt ut på banen og lovet at man skulle tvinge bedriftene til økt kvinneandel i sine styrer. Regjeringspartiene vil jo ikke endre likestillingsloven slik at likestillingslovens regler om kjønnsrepresentasjon også skal gjelde for aksjeselskap. Vi har vel alle skjønt at her har det vært en dragkamp innad i Regjeringa og diskusjoner, hvor man har trukket tilbake det man sa i utgangspunktet. Hvordan vil statsråden påskynde denne prosessen, og tror statsråden virkelig på at vi vil få en høyere kvinneandel uten lovendring? Og når kommer den utredningen fra Regjeringa?
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-18:
Jeg skulle ønske vi hadde begynt tidligere i dag så vi kunne kommet inn på flere områder. Jeg skal ikke gå inn på Fremskrittspartiets innlegg her. Men det er én ting jeg som saksordfører føler at jeg må presisere. Trond Giske var inne på det: Det er veldig mange saker i dette samfunnet som omhandles av flere lover, og det er viktig, fordi man da kan få belyst dem flere steder og ta dem opp flere steder. For eksempel er det slik at seksuell trakassering i utgangspunktet ligger under arbeidsmiljøloven. Det som forundrer meg, er at minoritetskvinnene på en måte skal holdes utenfor. Sosialistisk Venstreparti mener at kjønnsbasert forfølgelse og tvangsekteskap også er seksuell trakassering, i tillegg til de eksempler som står i proposisjonen, og der står det mange. Dette er et problem for ulike kvinnegrupper i Norge og bør nevnes i likestillingsloven. Det er jo ikke bare minoritetskvinnene dette gjelder, det gjelder innenfor trossamfunn i Norge, det gjelder kvinner som lever på skjult adresse, og det gjelder kvinner som lever på krisesentrene våre. Jeg kan ikke skjønne at denne komiteen var så imot at vi tok inn dette. Man sier at dette har ingenting med likestillingsloven å gjøre. Nå har statsråden vært inne på – og det er jeg helt enig i – at minoritetskvinner har en særlig utsatt stilling, både fordi de er kvinner og på grunn av etnisitet. Denne loven er ikke en lov som bare handler om ulikheter mellom kvinner og menn. Dette er en ikke-diskrimineringslov. Jeg synes det har vært holdt mange rare innlegg hvor det sies at dette ikke skal omhandles her, men det er klart at det skal det. Så vil jeg si at mange har skrevet i sine saksmerknader at kjønnslemlestelse ikke omhandles i denne loven. Nå var det jeg som saksordfører som i utgangspunktet la inn kjønnslemlestelse, under seksuell trakassering. Det trakk jeg, fordi jeg håpet vi kunne komme fram til en enighet i komiteen om at dette skulle inn. Det står ingen steder i proposisjonen, det står ikke i noen merknader, men det er flere som i sine merknader har skrevet at det ikke skal omhandles av loven. Det virker noe merkelig.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-18:
Bare helt kort til representanten Afshan Rafiq. Høyre, Kristelig Folkeparti og SV har en merknad hvor det står: « … vil påpeke at for minoritetskvinner er det gjerne kombinasjonen kjønn/etnisitet som setter dem i en ekstra utsatt stilling, og det perspektivet må prege likestillingsarbeidet generelt.» Det er kun en liten setning i lovteksten dere ikke har vært med på. Her påpeker vi at dette skal prege likestillingsarbeidet.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-18:
Jeg glemte å si at SV også støtter Arbeiderpartiets forslag. Det er ingen motsetning i å vedta det og å flytte denne godkjenningsordningen til det etatsnivå som man legger det fylkeskommunale barnevernet på. Det er trist, synes jeg, at man ikke har fått dette på plass. En godkjenningsordning og kvalitetskrav, uavhengig av behandlingen av fylkeskommunens framtid og barnevernets plassering, er ikke avhengig av hvor det ligger hen, hvis man bare har kvalitetskravene og godkjenningsordningen på plass.
Afshan Rafiq (Høyre), 2002-04-18:
Jeg vil bare rette på en åpenbar misforståelse. Jeg sa ikke at styrer ikke har noen makt. Men det jeg sa, var at de har begrenset makt i forhold til ledelse. Og hvis vi vil gi kvinnene mer makt, så er det inn i ledelsene vi bør sørge for at de kommer. Men når det er sagt, vil jeg bare tilbake til det SV har vært inne på. Det er jo slik at likestilling bare i begrenset grad kan vedtas, som det er typisk for Arbeiderpartiet og SV å ville gjøre hver gang vi har en utfordring, innenfor de fleste politiske områdene. Likestilling er som sagt en prosess som går over tid, og hvor det er viktig å ha god dialog med alle parter. Når det gjelder SVs forslag om at loven også skal gjelde spesifikt for minoritetskvinner, så er jeg uenig i det. Jeg synes det er viktig at vi har en lov som er generell, og som gjelder alle kvinner som blir diskriminert. Jeg er glad for at SV blir stående alene om sitt forslag om å begynne å peke ut enkeltgrupper innenfor loven. Faktisk tror jeg lovens verdi – det gjelder både denne og andre lover – på sikt kan bli svekket hvis loven ikke er allmenn og allmenngyldig.