trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-04-10:
Etter et langt arbeidsliv i norsk helsevesen har vi lært at det alltid er viktig å evaluere for å gå framover, så det å se litt i bakvinduet er av og til litt bra, men ikke for mye. Så er det av og til også litt lurt å ta litt selvkritikk på det som ikke fungerte, og jeg har lyst til å si: Jeg var en av dem som sa at det var lagt ned ideelle plasser under forrige regjering. Det var ikke plasser som manglet kompetanse, det var faktisk plasser som var så høykompetente at det gjerne bare var dem som hadde det. Jeg kan nevne Blå Kors-klinikken, eller Basissenteret, i Sandnes, som hadde behandlingsplasser for rus og spilleavhengighet – de drev kjempegodt og ble lagt ned – eller Blå Kors-klinikken i Hordaland, hvor Helse Vest og det offentlige overtok bygningene og drev videre. De hadde kjempegod kompetanse. Det er det Kristelig Folkeparti er opptatt av: Det må ikke være sånn at de må legge ned, og at kompetente, flinke folk med mye erfaring, og som har gjort mye forskning, må finne seg andre jobber å gjøre, og at de pasientene som har gått til dem, må finne seg andre behandlere. Det er ingen tjent med, og aller minst pasientene. Så er jeg enig i at vi må også se framover. Derfor tenker jeg at vi alle har et ansvar for å sikre at vi gjør det vi har bestemt oss for: å gi ruspasientene et godt tilbud, et mangfoldig tilbud. Vi har et ansvar for å sikre at det offentlige er i stand til det, at kommunene er i stand til det, og aller mest for at også de ideelle organisasjonene vi nå snakker om, er i stand til å gjøre den jobben de er kompetente til å gjøre. Det er helt klart at inkompetent personell har vi ikke bruk for verken i offentlig sektor eller i ideell sektor.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-04-10:
Jeg har lyst til å takke Kjersti Toppe for en god interpellasjon. En NCD-strategi er jo en strategi for sykdommer som ikke er smittsomme, men som vi faktisk kan forebygge. Det er de fire store sekkene vi her snakker om: hjerte- og karsykdommer, diabetes, kols og kreft. Skal vi klare å forebygge, må vi begynne tidlig, sånn som vi gjør med alt annet. Med tidlig innsats snakker vi om i skole og barnehage – her må vi begynne tidlig. Det skrev Vårt Land noe om i denne uken – om barn som sitter for mye foran PC-en og iPad-en, og beveger seg for lite. Derfor tenker jeg og Kristelig Folkeparti at folkehelse faktisk skulle vært et eget kapittel i hver eneste kommuneplan og i hver eneste fylkesplan, for det er der ansvaret for folkehelsen egentlig ligger. Når vi planlegger nye boområder, må vi spørre barna om hvor de pleier å leke – ikke om hvor vi tror de leker, men om hvor de pleier å leke – sånn at vi lager områder som er tilrettelagt for dem, hvor de synes det er greit å leke, og ikke la utbyggerne ta ansvaret for hvor lekeplassen skal være. Vi må spørre barna: Hvor er deres barnetråkk? Å legge til rette for tur- og sykkelstier og legge til rette for barnetråkk tror jeg er en begynnende del når vi planlegger. Vi må planlegge hvor og hvordan veiene skal gå, og sørge for at det er tilrettelagt for gang- og sykkelstier, sånn at vi faktisk ikke trenger å bruke bilen, men kan bruke føttene. Det handler også om røyk og om hvor vi skal røyke, og hvor vi skal snuse. Det har vært en diskusjon om snus og bruk av det i videregående skole, f.eks. Skal vi tørre å ta en upopulær avgjørelse, eller skal vi la være? Det handler om et stresset liv. Det handler om krav, om målinger og hvordan vi er både på innsiden og utsiden. Det handler også om folkehelse, som skaper et stress hos folk, som igjen kan utvikle hjerte- og karsykdommer. Men det handler også om å høre til i flokken. Hører vi ikke til i flokken, blir vi utenfor, og det gjør at en faktisk får en psykisk lidelse som går ut over den fysiske biten, enten ved at vi lar være å være aktive, eller at vi faktisk isolerer oss – og som igjen kan gjøre at vi får et feil kosthold. Derfor blir frivillighet en kjempeviktig oppgave. Jeg er glad for at regjeringen har sagt at den ønsker å satse på frivillighet, for det å høre til i et fellesskap tror jeg er noe av det mest forebyggende vi kan være med på. Så er alle enige om at det handler om alkohol og rus, det handler om kosthold, og det handler faktisk også om at vi har sosiale forskjeller i vårt land. Det viser seg nå at vi har aldri hatt så mange barn som lever under fattigdomsgrensen. Det er forebyggende å ta tak i det også for disse sykdommene, for vi vet hvor risikoen ligger. Men til sjuende og sist utfordrer interpellanten oss på fire ting: røyk, alkohol, kost og aktivitet. Vi vet at røykeloven har fungert. Vi vet at de fleste – om ikke alle – er glad for den. Og du så upopulær den var da den kom! Kan hende vi må tørre å ta noen andre grep med hensyn til stengetider og alkoholtilgang. Kan hende må vi også gjøre det når det gjelder snus eller andre ting, for det er det som viser seg å nytte.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-04-10:
Flere har nevnt at dette er en litt konstruert debatt. Jeg vil tilbake til Venstres utgangspunkt: Det er pasienten som står i sentrum, og det er kapasitet og mangfold som er viktig å bygge. Representanten Gustavsen var inne på elementer av det. Kapasitet og mangfold er veldig viktig. I tillegg er det et politisk spørsmål. Det handler om hva vi bruker det offentlige til. I dag er det en stor utfordring at vi har et for dårlig ettervern, og at samhandlingen offentlige aktører imellom, stat og kommune, ikke er god nok. Vi bruker i dag for mye penger på døgnbehandling i et års tid og for lite på ettervernbehandlingen. Det er også en del av den viktige debatten vi skal ha. Vi var på komitéreise på Modum Bad, som riktignok aller mest behandler pasienter innen psykisk helse, og der sa de at de har en døgnpris på 3 500 kr. De private har en døgnpris på 7 000 kr, og det offentlige har en døgnpris på 12 000 kr. Da må vi diskutere hva som ligger i leveransen som innebærer 12 000 kr. Derfor må vi også diskutere hva det offentlige skal bidra med og stille krav til når vi bestiller fra oss selv. Selvfølgelig har vi et ekstra ansvar for å bidra til forskning og utvikling, men i dag er innkjøpsregelverket slik at det offentlige er lite tilgjengelig, og man har lite tilgang til det offentlige virkemiddelapparatet. Det er også en del av det vi må utvikle. Derfor er innovasjonspartnerskap, stadig leting etter nye muligheter for at det offentlige kan strekke seg for å delta i, skape og bidra til innovasjon, særlig innenfor denne sektoren, veldig viktig. Derfor må vi også se på samhandling mellom spesialisthelsetjenesten og kommunene, som tross alt er en viktig del av dette. Her har vi en unik mulighet i Norge, med så stor ideell sektor, som er såpass frampå tross alt, som kan bidra i denne utviklingen. Men svaret er ikke nødvendigvis det som mindretallet etterlyser i dag. Jeg synes at vi skal se framover i denne debatten og ikke se så mye på anbudspraksis og dagens anskaffelsesregelverk. Her er vi nødt til å gå en vei sammen med mange aktører for å få til et bedre tilbud, mer kapasitet, flere plasser for stadig flere som trenger at vi er der for dem. Vi er også nødt til å bruke mer penger.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-04-10:
Representanten Kjersti Toppe prøver å si hva dette handler om. Det handler om pasienter. Og så handler det faktisk om at vi har hatt en regjering som i åtte år har prøvd å få til dette, men ikke fått det til. Det kan ikke en ny regjering eller Venstre som et vippeparti i Stortinget, ta noe ansvar for. Vi er opptatt av framtida, og vi vil ha mer kapasitet, vi vil ha mer utvikling, vi vil ha flere aktører, og vi lytter til det frivillige Norge: Vi vil følge opp avtalen som den rød-grønne regjeringa inngikk, vi vil legge mer penger i potten, vi vil avlaste dem med pensjonsforpliktelsene, og vi vil ha bedre rammevilkår. Det sier det frivillige Norge ja til. Så handler det om 2016, som antakelig ikke gir oss den muligheten til å prioritere ideelle aktører framfor andre aktører. Da er spørsmålet om vi skal bruke det mulighetsrommet fram til 2016, og bruke mye energi på det – eller på en framtid som uansett er der, og det kan vi starte med allerede nå. Her er det uansett god plass til mange aktører, for hvem er de kommersielle aktørene som bare dukker opp? De finnes jo ikke.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-04-10:
Jeg vil takke representanten Audun Lysbakken for at han tar opp denne saken. Som nyvalgt stortingsrepresentant kan en jo føle at en har blitt satt inn i et litt intrikat nybegynnerkurs i etikette og formaliteter. Dette gir en anledning til å drøfte noen deler av det – jeg skal ikke ta opp så mye av politikken foreløpig. Stortingspresidenten nevnte at jeg personlig har invitert Dalai Lama til Stortinget. Det er jeg som har sendt henvendelsen, men den er sendt på vegne av en Tibet-komité; venneforeninger har vi jo en del av på Stortinget. Den er etablert, og den har representanter fra alle partier, bortsett fra Senterpartiet, som har sagt at de skal prøve å komme med en representant. Det at det skulle være en bredt sammensatt komité, har vært viktig, og at det er en komité. Og det er på vegne av den jeg har sendt henvendelsen til Dalai Lama. Som kjent: Dalai Lama inviterer seg ikke noe sted, men han tar imot invitasjoner. Så har jeg også på vegne av denne Tibet-komiteen, og i forlengelsen av at vi har invitert Dalai Lama til Stortinget 9. mai kl. 9, bedt om å få bruke lagtingssalen til et sånt møte. Det var det enighet om i komiteen. I forlengelsen av det har det også blitt en debatt om hvilken inngang som skal brukes. For det første vil jeg si at det er representanter i Tibet-komiteen som har fått ansvar for å invitere med seg flere representanter. Alle representanter på Stortinget er velkommen til å delta på møtet, så er i hvert fall det sagt. Og det er jo plass i rommet i fjerde etasje til at det kan være flere fra hvert parti, så det er hyggelig om dere gir beskjed så snart som mulig, og helst før påske, om det. For det er jo også en del praktiske forhold knyttet til dette, bl.a. sikkerhet, både for Stortinget og for Dalai Lama. Så, når det gjelder det stortingspresidenten sier om forholdet til Kina: Det er all anledning for representanter til å opprette komiteer og venneforeninger, og en Kina-komité på Stortinget synes jeg med all respekt vi burde ha. Vi har hatt en Tibet-komité i mange år, etter det jeg skjønner. Og når interessene til Kina har vokst så formidabelt fra 1950-tallet, da Tibet-konflikten startet, burde det være riktig tidspunkt å etablere en slik komité på Stortinget, som har nettopp folk-til-folk-forholdet som sitt ærend. Og det er jo dialog vi ønsker. Det er ikke for å irritere Kina at vi inviterer en fredsprisvinner til Stortinget, som er en åndelig leder og ikke en politisk leder. – Og det skulle tatt seg ut om vi hadde tatt med paven inn bakdøra på Stortinget.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2014-04-10:
Det siste statsråden sa i sitt innlegg om Bufetat, er feil. Jeg kan bare be ham lese brevet som gikk fra Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartmentet til Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet i fjor, som ga beskjed om nettopp å erstatte anbud med langsiktige avtaler. Det er en annen ting at denne regjeringen gir motsatt signal. Jeg synes det er litt eiendommelig med denne og veldig mange andre debatter at de borgerlige partiene og regjeringen nå er veldig opptatt av å skylde på den rød-grønne regjeringen for ikke å ha villet gjøre ting som denne regjeringen ikke vil gjøre. Det er på tide at regjeringen i stedet tar ansvar og forteller oss hva som skal skje. Jeg har ett enkelt spørsmål: Når statsråden hyller Helse Vest for å gjennomføre en egen anbudsrunde for ideelle, og vi vet at det ikke vil bli tillatt i framtiden, hvorfor vil han ikke anbefale Helse Vest å gå over til løpende avtaler for de samme institusjonene som nå skal være involvert i en egen anbudskonkurranse?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2014-04-10:
Denne debatten bærer preg av noe vi har sett mye av det siste halvåret. Det er at dagens regjeringspartier er mer opptatt av å snakke om forrige regjering enn av å snakke om seg selv. Det forstår jeg godt når man har så lite handling å komme med – gjennomføringskraft var et ord man brukte i fjor. Nå er det ikke lenger i bruk. Jeg la merke til at helseministeren innimellom alle de store ordene om hvor ille den forrige regjeringen var, hadde tre tiltak å vise til. Det ene er at man vil kjøpe flere private plasser. Det tror jeg hele Stortinget er for. Det skjedde en opptrapping under den forrige regjeringen. Det er nødvendig med videre opptrapping. Det er ikke kontroversielt. Det andre er at helseministeren ønsker konkurranser forbeholdt ideell sektor. Det skjedde under den forrige regjeringen. Det tredje er at han vil videreføre den samarbeidsavtalen med ideell sektor som den forrige regjeringen inngikk. Det er vanskelig å se hva slags tiltak denne regjeringen vil gjennomføre, som den forrige regjeringen ikke holdt på med. Da er det litt spesielt å komme med de store ordene om hvor håpløs forrige regjering var. Jeg merker meg at man er mer opptatt av å argumentere for hvorfor det ikke er mulig å gjøre noe med konkurranse enn av å fortelle hvorfor man ikke vil gjøre noe med det. Det som har skjedd, både i Helse Sør-Øst og i Bufetat, er at man har fått overgang fra tidsavgrensede kontrakter til langsiktige avtaler. Langsiktige avtaler kan være flere ting. Det kan være avtaler med mye lengre tidshorisont, f.eks. ti år, eller det kan være avtaler som løper til de sies opp av en av partene. Det regjeringspartiene må svare på, som de ikke har brukt tid på i det hele tatt, er hvorfor de ikke vil ha sånt som er mulig å gjennomføre. Det som kan vise seg å bli umulig å gjennomføre, er egne anbudsrunder for ideelle. Det betyr jo at hvis de egne anbudsrundene faller bort i de delene av velferdsstaten der man bruker det, vil de ideelle bli verre stilt enn før, med mindre flertallet i Stortinget setter i verk nye tiltak. Jeg skulle gjerne likt å høre Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre forklare hvorfor de ikke vil innføre lengre avtaler for ideelle, ikke hvorfor det er så vanskelig å gjøre noe. For det er jo det som er kjernen: De ideelle ber om lengre avtaler – Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre sier nei. Det har man brukt veldig lite tid på å begrunne i dag. Man har vært mer opptatt av å fortelle hva man synes om forrige regjering. Vi vet veldig godt hva flertallet synes om forrige regjering – det er ikke så interessant å høre mer om det. Det hadde vært veldig interessant å høre noe mer om hva flertallet har tenkt å bruke makten sin til.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2014-04-10:
Statsråden er snublende nær å feilinformere Stortinget om hva som er det offentlige innkjøpsregelverket. Å avslutte bruken av tidsavgrensede kontrakter – det er det språket som var brukt i oppdragsbrevet fra Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet til Bufetat i fjor. I det svaret jeg fikk fra næringsministeren 25. februar, står det: «Regjeringen jobber også aktivt med å avklare handlingsrommet for å inngå langvarige og løpende avtaler ved offentlige anskaffelser av helse- og sosialtjenester.» Og «løpende avtaler» – jeg synes det er svært spesielt om næringsministeren jobber aktivt for å avklare handlingsrommet rundt noe som helseministeren står her og sier er ulovlig. Det kan umulig stemme. Det er viktig at regjeringen får avklart hva den oppfatter at innkjøpsregelverket faktisk er, for det er åpenbart at næringsministeren og helseministeren her sier to helt forskjellige ting.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2014-04-10:
La meg først få takke presidenten for et grundig og oppriktig svar. Jeg har stor respekt for de vanskelige vurderingene som presidenten her har måttet gjøre. Men jeg er likevel uenig i den endelige beslutningen, og vil opprettholde min kritikk av den. Jeg er bekymret for signaleffekten av den måten det at Dalai Lama ikke møtes, blir begrunnet på. Måten dette ble begrunnet på nå og i media i går, får det til å se ut som om Stortinget i altfor stor grad lar seg styre av hensynet til Kina i denne saken, og ikke av hensynet til det vi vanligvis vil si er det viktigste for oss: vårt engasjement for menneskerettigheter og de menneskene som kjemper for menneskerettigheter. Jeg er bekymret for signaleffekten av det. For det første må vi passe oss for å sette oss i en situasjon der vi framstår som et land hvor verdiene våre ikke er viktigere enn handelsinntektene våre. For det andre må vi ikke tro at det går an å ha en konstruktiv og god menneskerettighetsdialog hvis vi samtidig viser at vi gir etter for press. Jeg frykter for hva slags praksis vi i så fall også signaliserer i forholdet til andre land, der det er avgjørende at Norge er veldig tydelig på at vi ikke lar oss presse på grunnleggende verdier og grunnleggende spilleregler som det er tverrpolitisk enighet om i dette landet. Jeg er glad for at presidenten slo fast at dette med hovedinngangen nå er et spørsmål som det er opp til Tibet-komiteen å avgjøre. Det aner meg hva som da blir konklusjonen på det. Jeg vil oppfordre presidenten til å gjøre en ny vurdering av spørsmålet om romvalg. Jeg forstår at det ikke vil bli gjort en ny vurdering av spørsmålet om møte, selv om jeg er uenig i det, men det burde i hvert fall være mulighet for å se på bruken av lagtingssalen en gang til. Så har jeg avslutningsvis lyst til å si at i den situasjonen vi er i nå, med så mange partier som ikke er representert i presidentskapet, har vi – de partiene – tidligere kontaktet presidentskapet med en henstilling om at det tas ekstra hensyn til det, at det blir lagt ekstra vekt på dialog med de partiene som ikke er representert. Dette er en påminnelse om det også.
Bent Høie (Høyre), 2014-04-10:
I mitt innlegg argumenterte jeg veldig sterkt for å bruke ideell sektor innenfor helse- og omsorgsområdet, og det mener jeg det er gode grunner til. Den viktigste grunnen, etter min oppfatning, er at ideell sektor representerer et mangfold som verken offentlig sektor eller privat sektor kan erstatte. Dessuten viser historien vår at det er ideell sektor som ofte har sett nye behov og nye muligheter tidligere enn både det offentlige og de private og dermed gått foran. Jeg er derfor opptatt av at vi har en sterk ideell sektor på dette feltet, for jeg tror ikke utviklingen har stoppet opp eller nådd sitt endepunkt. Jeg tror at ideell sektor også i framtiden vil se både nye utfordringer og nye løsninger som verken offentlig eller privat sektor ser. Når det gjelder det forslaget som vi skal stemme over i dag, oppfatter jeg at det er mer opptatt av å utelukke den delen av privat sektor som ikke er ideell, enn å ta vare på ideell sektor.
Bent Høie (Høyre), 2014-04-10:
For det første mener jeg at historieskrivingen i dette spørsmålet er feil. Jeg synes det er veldig rart at den forrige regjeringen ikke var tydeligere overfor Stortinget, f.eks. i forbindelse med behandlingen av Meld. St. 29 for 2012–2013, om at dette var en utfordring som en stod overfor, men tvert imot skapte man et inntrykk av at dette var under kontroll. I EU-sammenheng er det nå ikke minst viktig at en er aktivt inne tidlig i de politiske prosessene. Alle partiene på Stortinget har et aktivt samarbeid med sine søsterpartier i Europa. En har mulighet til å jobbe mye tidligere i de politiske prosessene enn det den forrige regjeringen gjorde. Det er nettopp det at vi jobber aktivt tidligere, som er endringen fra den forrige regjeringen til denne regjeringen når det gjelder å føre en aktiv europapolitikk. Dessuten har vi i denne saken gitt klar beskjed til det greske formannskapet om hva som er Norges posisjon, men dessverre var disse beslutningene i realiteten allerede fattet før regjeringsskiftet.
Bent Høie (Høyre), 2014-04-10:
Dette er et arbeid som konstitusjonelt ligger under Nærings- og handelsdepartementet, og derfor er det også de som jobber med dette. Det en jobber med, er å se på vårt samlede handlingsrom når det gjelder både de historiske pensjonskostnadene, og hvordan dette forholdet kan ivaretas i framtidige avtaler. Dette arbeidet er godt i gang i departementet, for vi er nødt til å finne ut hvilket handlingsrom vi har på dette området. Vi kan ikke gjøre som den forrige regjeringen, som bare avviste problemstillingen.
Bent Høie (Høyre), 2014-04-10:
Jeg tror kanskje at representanten Toppe er klar over at det i regjeringer er beslutningsprosesser, og når jeg i dag – og i brev til komiteen – kan være så tydelig på at samarbeidsavtalen videreføres, er det fordi det nå er tatt beslutninger om det, men i desember var en ikke kommet like langt i beslutningsprosessen. Det handler ikke om å snakke med to tunger, men at en snakker på ulike tidspunkter. Det bør også representanten Toppe være kjent med. Når det gjelder pensjonskostnadene og samarbeidsavtalen, er det helt riktig at det er et punkt i avtalen om at en skal snakke om det, men vi synes det er viktig ikke bare å snakke om det, men faktisk også utforske hvilke muligheter det er til å finne løsninger. Det er det regjeringen nå jobber med. Jeg tror også at ideell sektor vil ha større interesse av å snakke med en regjering som faktisk nå utforsker hva som er handlingsrommet på dette området, enn bare å ha et møte for å snakke om det.
Bent Høie (Høyre), 2014-04-10:
Jeg er veldig glad for den replikken, for det gir meg muligheten til å utdype mine poenger. For det første er ordet «anbud» i denne sammenhengen brukt bevisst retorisk av Audun Lysbakken. Det det er snakk om, er i realiteten å bruke det offentlige innkjøpsregelverket. Barne- og likestillingsdepartementet under den forrige regjeringen gikk selvfølgelig ikke vekk fra å bruke det offentlige innkjøpsreglementet. Det den gjorde, var at den reserverte disse innkjøpene for ideell sektor. Det er nøyaktig det samme som nå skjer i Helse Vest, og som tidligere har skjedd i Helse Sør-Øst. For det andre går Lysbakken inn på det som heter langsiktige avtaler. Men langsiktige avtaler er ikke evigvarende avtaler. Det betyr at det med visse mellomrom må være nye innkjøp – eller anbud, som noen kaller det – på de områdene, både innenfor barnevernet og innenfor helse- og omsorgssektoren. At de anbudene nå kan være skjermet for ideell sektor, er helt greit, men den varigheten som Helse Vest har valgt, er tilsvarende det som normalt sett må være det som kalles for løpende avtaler.
Bent Høie (Høyre), 2014-04-10:
Jeg redegjorde i mitt innlegg for hva som er regjeringens politikk på dette området, og for vårt sterke ønske om å gi gode, forutsigbare rammevilkår for ideell sektor, la ideell sektor fortsatt være sterk og ha muligheten til å vokse i Norge. Representanten Lysbakken holdt et innlegg mot en politikk som regjeringen ikke fører, men mot en politikk som han hadde ønsket at regjeringen førte, for det hadde passet med hans skremmebilde av regjeringen. Men det er ikke basert på den politikken som føres. Denne regjeringen arbeider nå hardt for å se på alle muligheter for å gi ideell sektor på flere områder gode rammebetingelser, og bedre enn det en hadde tidligere. Det er det som er vårt oppdrag, og det følger vi opp. Begrepet «anbud» brukes bevisst retorisk i denne debatten for å skape et inntrykk av at noen partier i denne salen er imot anbud. Men anbud er ikke noe annet enn å følge det offentlige regelverket for innkjøp, og jeg har ikke registrert at noen partier i denne salen har tatt til orde for å avskaffe reglene for offentlige innkjøp. Spørsmålet er da om en skal ha egne innkjøp reservert for ideell sektor. Det synes jeg er en god idé, derfor gjennomføres det nå bl.a. i Helse Vest når det gjelder rusinstitusjoner, som vi konkret vurderer her. EU-direktivet som har vært mye oppe i debatten, vil dessverre sannsynligvis hindre den muligheten i framtiden, men regjeringen jobber med å finne ut hvilke muligheter vi har for å ivareta ideell sektor innenfor det regelverket. Det er det som denne debatten i realiteten handler om. Det å skape et inntrykk av at noen partier er for anbud og andre partier er mot anbud, er i realiteten å drive med retorikk for å prøve å overskygge det som er de faktiske forhold. Så bruker en også begrepet «tidsavgrensete avtaler». Ja, det er også et retorisk grep, for langsiktige avtaler, som jeg også har gitt i oppdrag til helseforetakene å ha – langsiktige og forutsigbare avtaler – vil uansett måtte innebære nye innkjøp i løpet av en tidsperiode som sannsynligvis er rundt det som Helse Vest har lagt seg på, dvs. seks pluss to år, altså åtte år. Da er det mer forutsigbart for de ideelle aktørene, tror jeg, å vite at det er seks pluss to år enn å forholde seg til det veldig diffuse begrepet «langsiktige avtaler», som i realiteten vil innebære akkurat det samme. Og som Audun Lysbakken utmerket godt vet: Tidsuavhengige avtaler finnes ikke, en må gjøre nye innkjøp, hvis ikke bryter en det offentlige innkjøpsregelverket, og det har jeg ikke sett at noen partier har tatt til orde for.
Bent Høie (Høyre), 2014-04-10:
Jeg er veldig glad for det interpellanten sier om at dette er et område som krever felles innsats, at vi skal jobbe sammen, og at vi ser framover i stedet for å være opptatt av hva som har skjedd før. Det er jeg helt enig i. Det er en stor utfordring knyttet til at så lenge dette er et kommunalt ansvar – og det oppfatter jeg det er bred enighet om at pleie- og omsorgstjenester bør være – vil det kunne bli variasjoner. Jeg mener at de virkemidler vi har i dag for å få det mest mulig likt, selvfølgelig er de tilsynsorganer vi har som skal vurdere dette. Der er det utfordringer. Det er bl.a. en av årsakene til at jeg har utvidet det såkalte Syse-utvalgets mandat til bl.a. å se på om vi skal ha tilsvarende meldeordninger i den kommunale helse- og omsorgstjenesten som vi har i spesialisthelsetjenesten, nettopp for at de ansatte også lettere kan melde fra hvis de opplever at det er utfordringer med tjenesten som det bør gripes fatt i. Vi har også bedt Syse-utvalget om å utrede etableringen av en egen undersøkelsesenhet, som vil kunne rykke ut i de veldig alvorlige sakene. Så tror jeg veldig sterkt på både kvalitetsmålinger, normgivning og indikatorer som virkemidler for å tilstrebe at tjenestene, der ansvaret er delt, blir mer likt. Det jobber vi videre med. Det jobbes videre med utvikling av indikatorer innenfor omsorgssektoren bl.a. når det gjelder ernæring, legemidler, personell, kompetanse, demens, rehabilitering, habilitering, fall, trykksår, psykisk helse og helsefremmende arbeid. Målet er å få et helhetlig sett med indikatorer som er tilrettelagt, slik at de kan brukes sammen med annen styringsinformasjon. Dette vil være veldig relevant for både brukere og pasienter, men også for tjenesteyter, beslutningstakere og befolkning. Jeg har tro på at hvis en får mer kunnskap om kvaliteten på tjenestene, vil også kvaliteten på tjenestene øke – rett og slett fordi de som er ansvarlige, de lokale politiske myndighetene og lokale lederne, i mye større grad vil ha muligheten til å sammenlikne seg med andre og hele veien tilstrebe å bli bedre på de områdene en har utfordringer på. Det tror jeg er en veldig riktig måte å jobbe med kvalitet på. Det har vi sett også av pasientsikkerhetskampanjen, som nå har blitt et pasientsikkerhetsprogram, at den har hatt god effekt, spesielt i spesialisthelsetjenesten, men nå ser vi også at dette går over i den kommunale pleie- og omsorgstjenesten. Så det vil, sammen med en betydelig satsing på kompetanse og en forenkling av en del av regelverket, etter min oppfatning være viktige virkemidler å bruke.
Bent Høie (Høyre), 2014-04-10:
Jeg vil takke interpellanten for å ha tatt opp et viktig tema og takke for en, etter min oppfatning, god og bred debatt om et stort og vanskelig tema. Jeg er helt enig i at veldig mye av det som er inngangen til dagens problemstilling, nemlig at mange opplever at tilbudene er for ulike, og at de endres og kan forbedres ved at en enten flytter frivillig eller må flytte, er uttrykk for at det er for stor variasjon i kvaliteten på tjenestene, og at det som her i debatten er blitt betegnet som «tilfeldighetenes spill», er for stort. Det er jo det mange av de tiltakene som jeg redegjorde for i mitt innlegg, handler om, nemlig å redusere muligheten for «tilfeldighetenes spill», og dermed skape større sikkerhet rundt at kvaliteten på tilbudene er god. Det har vært oppe en diskusjon knyttet spesielt til både pårørende og brukernes rolle. Jeg er veldig opptatt av at vi klarer å skape en helsetjeneste og et hjelpetilbud som tar utgangspunkt i pasientenes og brukernes behov. Jeg mener at det ikke skal tas beslutninger i helsetjenesten om meg uten meg – at en skal involveres og være med og styre tilbudet til en selv. Dette krever kompetanse, og det krever en holdning og kultur i tjenesten som kontinuerlig må forbedres. Det er nettopp dette som er det som vi kaller for sannhetens øyeblikk – møtet mellom de som jobber i helsetjenesten, og brukerne og deres pårørende. Det som representanten Micaelsen var inne på med en god ledelse, er da helt avgjørende. Jeg mener at en hovedoppgave for ledelsen nettopp er å legge til rette for at disse møtene blir best mulig, gjennom de rammebetingelsene som en gir for de ansatte, den kompetansen som en har i egen organisasjon, men også den kulturen og de holdningene som ledere i tjenesten forankrer i egen organisasjon. Det er et stort og krevende arbeid, men vi vil komme med en rekke forslag. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet nærmest gir oss blankofullmakt til det. Det skal bli spennende å se. Vi kommer med en egen stortingsmelding om primærhelsetjenestene, som omfatter en veldig stor del av disse tjenestene. Fra Arbeids- og sosialdepartementet kommer vi til å følge opp en god del av disse endringene i de ulike økonomiske støtteordningene, og vi gjør også et stort arbeid for å få bedre kompetanse. Vi følger opp det. Så det kommer mye fra regjeringen i årene framover.
Bent Høie (Høyre), 2014-04-10:
Denne regjeringen følger opp stortingsmeldingen om folkehelse, som det var bred politisk enighet om i Stortinget. Vi har vært opptatt av å følge opp strategien for å redusere samfunnsbelastningen med hensyn til livsstilssykdommer. Men det betyr ikke at en er enig i alle de enkelttiltakene som den forrige regjeringen sto for – en har også andre prioriteringer. Det kommer til uttrykk i regjeringens politikk, men det vil også komme fram i den nye stortingsmeldingen om folkehelsepolitikken. Vi kommer til å være opptatt av i større grad å mobilisere frivillig og sivil sektor og den enkeltes ansvar også i folkehelsepolitikken. Men Norge skal også fortsatt bruke ganske sterke virkemidler for å redusere samfunnsbelastningen på disse områdene. Folkehelse er den enkeltes ansvar, men det er også samfunnets ansvar. Derfor har vi høye tobakksavgifter – det står også denne regjeringen for. Derfor har vi både høye alkoholavgifter og en streng regulering av alkoholsalg – det står også denne regjeringen for. Derfor bidrar vi på mange områder for økt fysisk aktivitet både i skolen og utenfor skoletiden. Derfor økte denne regjeringen bevilgningen til friluftslivets organisasjoner, for å legge til rette for mer friluftsliv. Jeg tror at det å gå på tur i sitt nærområde er noe av det viktigste en kan bidra til for bedre folkehelse. Det fører til økt fysisk aktivitet. Det er bra for den psykiske helsen – ofte går en på tur sammen med andre, og det er også viktig. Vi jobber også sammen med næringen for å se på innholdet av sukker og salt i matproduktene. Jeg skal trekke fram et godt eksempel på at en kan slå tre ting sammen og oppnå svært mye. I forrige uke var jeg og besøkte Seniordans i Mjøstraktene. Det var en fantastisk opplevelse. Det er faktisk 12 000 mennesker i Norge som er aktive i Seniordans Norge. Hva er det en gjør der? Jo, en danser sammen, selvfølgelig, men innenfor en ganske regulert form, som alle kan være med på. Selv statsråden med begrenset rytme og sans klarte å bevege seg litt. Men hva er det som ligger i det? Jo, det svarer akkurat til hovedutfordringene til seniorene i samfunnet vårt. De trener balanse – fysisk aktivitet – de trener den kognitive delen, fordi en må danse i et spesielt, regelbundet mønster, og så bidrar det til sosialt fellesskap. En møter altså alle de tre store folkehelseutfordringene for den aldrende befolkningen med et eneste tiltak. En trener balanse, unngår kognitiv svikt og skaper sosiale fellesskap og unngår ensomheten. Det er et godt eksempel på hvordan vi jobber sterkere sammen med frivilligheten for å oppnå våre målsettinger.
Bent Høie (Høyre), 2014-04-10:
For å være veldig tydelig på dette: Det er nå et krav i folkehelseloven at kommunene i forbindelse med sitt kommuneplanarbeid skal tenke folkehelse i alt de gjør. Helsetilsynet vil i år for første gang føre tilsyn med kommunenes folkehelsearbeid, altså et nasjonalt tilsyn. Det vil gi oss en førstehåndskunnskap om på hvilken måte kommunen følger opp den nye folkehelseloven. En hovedbegrunnelse for meg for å komme med en ny folkehelsemelding allerede neste år, som en oppfølging av Stortingets vedtak om en folkehelsemelding hvert fjerde år, er nettopp å komme i takt med kommunevalget, sånn at vi unngår at Stortinget behandler folkehelsemeldingen rett etter at kommunene er ferdig med sitt kommuneplanarbeid. Stortinget får da mulighet til å diskutere folkehelsemeldingen rett i forkant av et kommunevalg, og dermed et kommuneplanarbeid. Dermed kommer man i takt. Det gir også anledning for en ny regjering til å endre eller gjøre justeringer i folkehelsepolitikken, i tråd med det som er den nye regjeringens politikk. Det viktigste er å komme i takt med det lokale folkehelsearbeidet, for, som flere har vært inne på, folkehelsearbeidet foregår i størst mulig grad på de andre sektorene – under de andre statsrådene – og ikke minst i kommunene. Derfor er det litt interessant å høre at når vi diskuterer skolens rolle i folkehelsedebatten i dag, handler det om de områdene der en mener skolen f.eks. skal kompensere for barnas manglende fysiske aktivitet på fritiden gjennom mer fysisk aktivitet i skolen, eller der skolen skal kompensere for et ikke godt nok kosthold hjemme med kosthold i skolen. Det viktigste folkehelsearbeidet i skolen er skolens kjerneoppgave. Det er ingenting som har større betydning for folkehelsen enn at vi har en skole som gir utdanning til mennesker som gjør at alle som starter på skolen, har mulighet til å få en bra utdanning. Kjerneoppgavene i skolen er å formidle kunnskap og ikke minst å sørge for at de som ikke har forutsetninger hjemmefra gjennom at foreldrene kompenserer der skolen svikter, får en god oppfølging i skolen. Det er det mest avgjørende for skolen i folkehelsearbeidet. Da er regjeringens politikk å satse på kunnskap i skolen og på lærernes mulighet til etter- og videreutdanning. Det er noe av det viktigste vi kan gjøre når det gjelder folkehelsen – og ikke minst sosial ulikhet i helse. Det vi ser som en hovedforklaring på sosial ulikhet i helse, er ulikhet i utdanning og arbeidsdeltakelse. Derfor er det et paradoks at når helsekomiteen og Stortinget diskuterer folkehelse og skole, snakker man om frukt og grønt og fysisk aktivitet. Det man egentlig skulle snakket om, var betydningen av kompetanse i folkehelsearbeid hos lærerne.
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2014-04-10:
Vår posisjon i forbindelse med anskaffelsesdirektivet i 2011 var at helse- og sosialtjenester primært skulle unntas fra direktivet – subsidiært at terskelverdien skulle heves betraktelig, og at det skulle etableres et unntak for kjøp av tjenester til enkeltbrukere. I tillegg mente vi at det skulle tas inn en bestemmelse som tillater at kontrakter kan reserveres for ideelle organisasjoner. Alt dette jobbet vi aktivt for. Vi ser nå en holdning hos den sittende regjeringen om å legge seg flat på nytt for Brussel – altså en passiv europapolitikk. For det første finnes det muligheter i direktivet til å finne lokale tilpasninger. For det andre sier til og med næringsministeren i svaret til Lysbakken at et slikt handlingsrom eksisterer. Jeg har lyst til å spørre statsråd Høie: Hvis den eksterne juridiske vurderingen, som nå er satt i gang, slår fast at et slikt handlingsrom finnes, kan statsråden garantere at systemet for å prioritere ideelle rusinstitusjoner videreføres?
Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2014-04-10:
Regjeringen har fra dag én vært klar på at den vil styrke tilbudet til rusavhengige, noe som allerede vises i årets statsbudsjett. Regjeringens utgangspunkt vil alltid være det som gir de beste løsningene for brukerne. Målet er å tilrettelegge for et mangfold av behandlingstilbud av høy kvalitet innenfor offentlige, private og ideelle institusjoner. Med godt samarbeid når vi større mål og et bedre tilbud til brukerne. Det var med stor bekymring vi registrerte at flere behandlingstilbud ble lagt ned i årene under rød-grønt styre. Å være vitne til at de rød-grønne fjernet instruksen i oppdragsbrevene til helseforetakene og med det foretok en bevisst nedprioritering av tilgjengelighet, behandlingsmangfold og dermed også kvaliteten i rusbehandlingen, var ganske tøft, all den tid vi visste at flere med behov for hjelp ikke fikk den hjelpen de trengte. Rusomsorgen er et offentlig ansvar. Samtidig har ideell og privat sektor vist seg å være en svært viktig bidragsyter og utgjør i dag 58 pst. av den samlede døgnkapasiteten for tverrfaglig, spesialisert behandling. Dagens regjering ønsker å bedre samspillet mellom offentlige, private og ideelle – dette fordi vi mener det vil gi bedre løsninger for brukerne. For det første bidrar private og ideelle med nye måter å gjøre ting på. Det gir økt innovasjon. For det andre bidrar de til et større mangfold, som gir større valgfrihet og tilbud til flere. Et mangfold av brukere krever et mangfold av tilbud. Mangfold er å respektere at mennesker er ulike. For det tredje bidrar Offentlig Privat Samarbeid til større kapasitet. Det gir kortere ventetider og mindre kø. Sist, men ikke minst, bidrar særlig frivillige til å knytte bånd mellom mennesker på andre måter enn det det offentlige er i stand til. Det styrker samholdet i vårt samfunn. Det er derfor viktig med en anskaffelsespraksis som bidrar til å sikre mangfold, valgfrihet, kvalitet, nærhet til tjenestene og forutsigbarhet for aktørene. Det er mulig at det er bred enighet i denne sal om å prioritere rus og psykisk helsevern, men det er dagens regjering som faktisk gjør noe konkret med det.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2014-04-10:
Takk for et grundig svar. Jeg tror vi fort kan bli enige om det meste, og det er det som er min og Arbeiderpartiets motivasjon for å ta opp dette spørsmålet. Vi ser hvor langt vi kan nå sammen for å gi mennesker med denne typen behov en bedre hverdag – og ikke minst de pårørende, slik at de ikke sliter seg totalt ut. Så kan en godt si at vi har sikkert feilet i fortida. Vi burde ha vært enda dyktigere, men nå skal vi prøve å være med på å pushe og jobbe sammen med den nye regjeringa, og få lagd et best mulig tilbud til denne brukergruppa og deres pårørende. Jeg tenker litt på det som gjelder kortsiktige tiltak. Jeg tror det er viktig at det også iverksettes relativt kortsiktige tiltak, så dette ikke tar for lang tid. Dette gjelder særlig faglighet ute i kommunene og ikke minst tilsynsoppgavene til fylkesmennene. Vi opplever at det er veldig ulik praksis fra fylkesmann til fylkesmann når det gjelder hva en anser som faglig forsvarlig og faglig godt nok i de ulike fylkene. Det er for stor variasjon i tilbud ute i kommunene, så der bør det gjøres noe relativt raskt. Jeg vil nevne en helt fersk sak fra Aftenposten i dag. Det er ikke bare mellom kommunene det er svært store forskjeller, men faktisk også mellom bydelene her i Oslo. Det viser og illustrerer bare utfordringene. Det gjelder en gutt på 12 år med cerebral parese. Da familien bodde på Grorud, fikk familien 70 timer med brukerstyrt personlig assistent. Da de flyttet til Søndre Nordstrand, ble antall timer redusert til 40. De fikk omsorgslønn i Grorud på 60 timer, men da de flyttet til Søndre Nordstrand, ble den satt ned til 20 timer. Koordinatoren som familien hadde på Grorud, hjalp til mye og var uavhengig, mens de fikk ny koordinator på Søndre Nordstrand som tilfeldigvis var den samme personen som behandlet saka. Saksbehandler og koordinator var én og samme person. Da kommer det selvfølgelig et hjertesukk fra familien, som spør om det ikke er meningen at koordinator skal hjelpe til overfor saksbehandler og være uavhengig. Dette viser at forskjellene også mellom bydelene her i byen er stor, og at det er ikke noen ensartet praksis. Så spørsmålet er hva kan en gjøre på kort sikt for å få en mer ensartet praksis, slik at mennesker slipper å være velferdsflyktninger i sitt eget land og slik at ikke kommuner som bygger opp gode tilbud, behøver å være redde for at de får en mengde velferdsflyktninger. Hvordan kan vi utjevne dette, slik at vi får et rimelig godt og likt tilbud på kort sikt?
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2014-04-10:
Tusen takk for en god debatt og mange gode innspill. Det er litt forskjellige innfallsvinkler, men jeg tror vi er enige om målet. Så må vi sammen prøve å få dette til på et eller annet vis. Jeg skal tåle litt kritikk. Jeg tror enhver regjering har gjort sine feil, og jeg tror nok dette er et av de områdene hvor den forrige regjeringa kunne ha gjort mer. Vi gjorde noe, men vi kunne helt sikkert ha gjort mer. Tusen takk til dem som sitter på galleriet. Jeg jukset litt i dag. Jeg hadde et møte med FFO, Norsk Pasientforening, Autismeforeningen og en del pårørende. Det er veldig nyttig. Jeg fikk mange gode innspill som jeg har tenkt å ta med meg videre i denne saken, som er komplisert, som er vanskelig. Jeg tror at dette handler om tidlig innsats. Jeg tror at dette handler om å lage en pakke for hver enkelt. Jeg tror ikke en skal gi like tilbud – for dette er ulike mennesker, og deres pårørende, som en må designe litt forskjellige løsninger for – men en må komme inn i sånne prosesser og lage gode tilbud. I dag brukes ordene faglig forsvarlig. Jeg tror det er en felle – jeg tror virkelig det er en felle. Jeg tror det må være faglig godt. Og hva er faglig godt? Det tror jeg vi må ha noen bedre svar på enn det vi har i dag. Det er et likeverdig, faglig godt tilbud som rammer inn, og som gir en god pakkeløsning for den enkelte bruker og pårørende. Så har jeg lyst til å utfordre ministeren. Jeg syntes det var veldig fint at han pratet med arbeidsministeren. Jeg tror kanskje han også skal ta en liten prat med kommunalministeren og kunnskapsministeren, for det som skjer ute i kommunene, og f.eks. hvordan skoler og barnehager er designet for å ta imot nettopp disse barna, er kjempeviktig – og ikke minst det med tidlig innsats. Til slutt litt om BPA: Vi følger med, og vi skal være bidragsytere til å lage en BPA-ordning som blir best mulig. Jeg kjenner meg ikke helt igjen i historien, men vi skal i hvert fall bidra i så måte. Jeg håper at denne debatten er starten på noe større og bedre for hver enkelt bruker, og at vi lager systemer som gjør det lett å designe gode løsninger for hver enkelt bruker, sånn at det ikke blir grunnlag for et for stort kommunalskjønn. Jeg tror det er viktig at kommunene får lov til å ha en viss selvbestemmelsesrett, men det må rammes inn på en helt annen måte enn i dag. I dag er faktisk, etter min mening, kommunenes selvråderett på dette området for stor, for skjønnspreget, for lite rammet inn og for lite konkret.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-04-10:
Eg takkar for svaret, som eg synest på fleire område var interessant. Eg merka meg f.eks. signala om maktspreiing i kulturlivet og oppnemning av styrer, råd, utval osv., og at ein ser for seg ein systematisk strategi for å ha ei breiare deltaking der. Det synest eg var eit interessant og kanskje det mest konkrete signalet, og som eg i alle fall ikkje så tydeleg har høyrt før. Eg har likevel behov for å kommentere på nokre område. Det første er: Har vi ein kulturdebatt i Noreg med eit einsidig fokus på auka løyvingar? Det er mogleg at kulturministeren og eg deltek i to forskjellige kulturdebattar, men eg har reist ganske mykje rundt til kulturinstitusjonar og møtt mange kunst- og kulturarbeidarar i det siste, og det er nesten alltid sånn at det vi diskuterer, er innhaldet i kunst- og kulturpolitikken. Vi diskuterer litteraturpolitikken i seg sjølv, digitalisering og dei enorme utfordringane det gjev, korleis kulturskulen er og korleis den kunne vere og kvar norske bibliotek vil gå. I tillegg seier dei at dersom vi skal få det til, kostar det kanskje nokre ekstra pengar. Men vis meg den interessegruppa på det feltet som ikkje tek med i sine vurderingar at dei òg kunne bruke nokre ekstra pengar til noko fornuftig. Eg synest tvert imot at det som pregar kulturpolitikken, er ei stor grad av innhaldsfokus. Det finst andre politiske felt der nesten alt dreiar seg om kor mange kroner du har i budsjetta, men at kulturpolitikken òg dreiar seg om det, ja det skulle berre mangle. Så til privat finansiering. Det ville ikkje falle meg inn, ikkje i halvsøvne ein gong, å seie at ikkje privat finansiering er viktig. Det er heilt openbert. Nesten alt som skjer av kultur i Noreg, er jo finansiert gjennom dugnadstimar og private pengar og det vi gjer og stiller opp med alle saman. Men det eg er ganske skeptisk til, er at private finansieringar skal vere bestemmande for offentlege løyvingar, altså at det skal vere sånn at det er dei som klarar å skaffe seg mest av det, som direkte skal kunne styre det løyvingane over statsbudsjettet skal gå til. Det synest eg er feil, men eg er sterk tilhengar av meir privat finansiering. Så høyrer eg at kulturministeren er veldig for mangfald, men at ho ikkje vil «gjere» mangfold. Sagt på ein annan måte: Ho vil ikkje ha nokon av dei tiltaka som av og til må til for å sikre eller dra oss i retning av meir mangfald. Det at begge kjønn er representerte, er eit eksempel på mangfald. Eg trur eg kan fortelje at det gjennom historia ikkje har vore sånn at alt har kome av seg sjølv. Av og til må ein dytte litt på. Det same gjeld inkludering av minoritetar. Der treng ein å dytte litt på. Det er kulturpolitikk, ikkje innblanding i kulturlivet. Det ser eg fram til ein fortsett spennande debatt om her i dag.