Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2008-02-05:
Utdanning er en nøkkel til utvikling, både for enkeltmennesker og for nasjoner. Det har vi erfart her hjemme, og det bekreftes også i det internasjonale utviklingssamarbeidet. Skolegang nytter i bekjempelsen av fattigdommen. Men fortsatt er det 70 millioner barn som ikke har tilgang på skolegang, og det er rundt 1 milliard voksne som er analfabeter. FN har i sine tusenårsmål satt utdanning for alle som et sentralt mål. Tusenårsmål nummer to er konkret: Alle barn i verden skal ha tilgang på grunnutdanning innen 2015. Vi er nå midt i gjennomføringsperioden for tusenårsmålene. Skal vi nå dem, må verdens land holde fokus og prioritere utdanning minst like høyt som til nå, ja faktisk enda høyere. Dessverre gjør ikke dagens regjering det, og vi har heller ikke blitt beroliget av Regjeringens representanter på dette området. Før regjeringsskiftet var utdanning topp prioritert i bistanden, med bred støtte fra Stortingets utenrikskomite. Dessverre har regjeringsskiftet i 2005 ført til at utdanning har falt ut av de prioriterte innsatsområdene for norsk bistand. Kristelig Folkeparti beklager dette. Det samme gjør en rekke bistandsorganisasjoner, f.eks. Redd Barna, UNICEF Norge, Plan Norge og den norske UNESCO-kommisjonen. Både statsråden og representanter fra regjeringspartiene begrunner dette med at selvfølgelig ønsker alle mer penger til alt. Det vitner om en arrogant holdning til hva utdanningsorganisasjoner og bistandsorganisasjoner som ser hva som nytter ute, faktisk har å si. Etter vår vurdering setter Norge med denne nedprioriteringen et dårlig internasjonalt eksempel. Vårt utgangspunkt for å be andre viktige giverland styrke bistanden til utdanning er svekket når vi ikke holder oppe vår egen prioritering av utdanning for verdens fattige barn. Sist høst tok utenrikskomiteen opp saken i sin innstilling til utviklingsministerens redegjørelse, og saksordføreren, Dagfinn Høybråten, fikk hele komiteen med seg på den klare beskjeden som interpellanten siterte. Statsråden lovet å følge opp. I dag hadde han en god anledning til å konkretisere en slik plan, men på ny er det lite forpliktende og konkrete ord. Jeg vil derfor spørre statsråden om når dette forslaget om en sterkere norsk innsats for grunnutdanning i uland kommer. Jeg vil også be statsråden bekrefte at Regjeringen vil opprettholde sektorbistand til grunnutdanning i minst like mange av Norges samarbeidsland som til nå. Kan statsråden klart bekrefte at det ikke vil skje en reduksjon nettopp på dette punkt? Statsråden overså i sitt innlegg behovet for å styrke kvaliteten på grunnutdanningen. La meg derfor ta et konkret eksempel. Madagaskar er et land hvor Norge er en viktig bistandsgiver på utdanningssektoren. 77 mill. kr bidro vi med i 2006. Landet skal nå øke grunnutdanningen fra fem til sju år - en viktig reform, hvor de trenger økt støtte og nært faglig samarbeid. Vil Regjeringen opprettholde størrelsen på - eller styrke - utdanningsbistanden til Madagaskar? Manglende skolegang gjør det vanskelig å bryte ut av fattigdommens onde sirkel. Det svekker grunnlaget for økonomisk framgang, for å mestre miljø- og klimaproblemene og ikke minst svekker det kvinners kamp for sine rettigheter og for likestillingsarbeidet. Jenter rammes hardest når utdanningsinnsatsen nedprioriteres. Knapt noe er viktigere for fattige jenters framtid enn at de får en god utdanning. En særlig utsatt gruppe er barn i krigs- og konfliktområder. Har vi penger, kan vi hjelpe mange også der. I sitt innlegg sa statsråden at det var en vanskelig oppgave å ta fatt på. Men vi vet at norske frivillige organisasjoner har suksesshistorier for nettopp å nå barn i krigssoner. Kristelig Folkeparti vil fortsatt komme til å være en pådriver for å gjenreise prioriteringen av utdanning i norsk utviklingspolitikk. Vi sier ikke at andre ting ikke er viktige, men i diskusjonen om høna og egget mener vi faktisk at utdanning er det aller viktigste, og så får det andre følge av det. Det er mange gode grunner til at skoletilgang for fattige lenge var et prioritert innsatsfelt i norsk utviklingspolitikk. Det må det bli igjen, og jeg håper at vi vil få høre konkret hvordan dette kan følges opp.