Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2006-05-15:
Norsk fagspråk er viktig. Jeg er enig med representanten Reikvam i at en svekkelse av norsk som fagspråk vil være et problem for demokratiet. Med generelt økende internasjonalisering av arbeidsplasser, utdanning og forskning er dette et viktig tema. Det er derfor nødvendig med en beredskap og en bevissthet om språkvalg. Med andre ord: Det er behov for en språkpolitikk. Regjeringen vil derfor i 2007 legge fram en stortingsmelding om en samlet språkpolitikk, der også fagspråk vil få en bred plass. Jeg mener at universiteter og høyskoler må være blant de fremste til å bruke, forsvare og utvikle norsk språk. Jeg er derfor glad for det engasjementet vi ser bl.a. gjennom oppropet fra norske forskere i Aftenposten for noen dager siden, og for at vi får diskusjon og oppmerksomhet, slik at vi kan finne gode løsninger. Også på institusjonsnivå er det engasjement. Universitets- og høgskolerådet har nedsatt en arbeidsgruppe som skal legge fram forslag til en språkpolitikk ved universiteter og høyskoler innen 1. juni 2006. Representanten Reikvam viser i sitt spørsmål til denne innstillingen og den bekymring for det norske språkets stilling innenfor akademia, som uttrykkes der. Jeg er enig i at dette er en reell utfordring. Innstillingen fra Universitetet i Oslo peker samtidig på en annen utfordring: For å kunne kommunisere med andre forskere og formidle kunnskap til forskningsmiljøer verden over har norske forskere behov for høy kompetanse i engelsk og andre fremmedspråk. Vi må huske at norsk forskning utgjør 0,4 pst. av verdens samlede forskning. Det betyr at nesten all forskning foregår i andre land, og at nesten alle forskningsresultater publiseres på andre språk enn på norsk. Store deler av denne forskningen er tilgjengelig og utgjør en internasjonal kunnskapsbase. Vi vil at norsk forskning skal prøves i ledende internasjonale fagmiljøer, at den skal bidra til den internasjonale kunnskapsoppbyggingen, og at den skal være tilgjengelig for andre. Samtidig må vi delta i internasjonal forskning for å nyttiggjøre oss andres forskning og kunnskap. Men det kanskje viktigste vi må ta med oss, er at kommunikasjon med andre lands forskere – på andre språk enn norsk – er helt grunnleggende for å drive forskning av høy internasjonal kvalitet. Uten slik kommunikasjon vil norsk forskning forvitre og bli irrelevant, og norsk fagspråk likeså. Den enkelte forsker og det enkelte fagmiljø har frihet til å velge hvilket språk man ønsker å publisere på, bl.a. ut fra hvem man ønsker å nå, hvilke faglige diskusjoner man ønsker å delta i, hvilke faglige miljøer man ønsker å få innpass i og eget faglig nivå. Norske forskere må kommunisere med den internasjonale forskerverdenen. Like viktig er det at norske forskere formidler resultater til allmennheten utenfor universitetene og høyskolene. Vi må ha en fagterminologi som kan formidle norsk og internasjonal forskning til folk på en god måte. Dette er viktig både for forskningens legitimitet i befolkningen og ikke minst som et demokratisk prinsipp. Jeg tror forskere flest tenker best på sitt eget språk. Språket har betydning for selve tenkningen. Uten gode norske begreper og fagtermer svekker vi evnen til kunnskapsutvikling. Muligheten og evnen til å uttrykke seg må utvikles både på norsk og på det som er det internasjonale forskningsspråket, nemlig engelsk. Finansieringssystemet for universiteter og høyskoler er et viktig virkemiddel. Det er imidlertid relativt lite midler som omfordeles gjennom forskningskomponenten – 9 promille av det totale budsjettet for universiteter og høyskoler er knyttet til indikatoren for vitenskapelig publisering i budsjettet for 2006. Foreløpige tall og beregninger kan tyde på at budsjettendringene for 2007, gitt videreføring av omfanget av potten som skal omfordeles, for de fleste institusjonene vil være på under 0,1 pst. av budsjettet. Vitenskapelig publisering er et av de viktigste resultatene fra forskningen. Antall vitenskapelige publiseringer brukes derfor som en av flere indikatorer i finansieringssystemets forskningskomponent. Institusjonene får uttelling på bakgrunn av antall vitenskapelige publikasjoner og kvaliteten på publiseringskanalene, dvs. tidsskriftene og forlagsredaksjonene som utgir monografier og antologier. Utviklingen av indikatoren for vitenskapelig publisering har skjedd i tett samarbeid med forskningsmiljøene gjennom Universitets- og høgskolerådet og Kunnskapsdepartementet. De faglige vurderingene gjøres imidlertid utelukkende av fagmiljøene selv. Det er derfor ikke riktig, slik enkelte har gitt uttrykk for, at publisering på engelsk prioriteres foran norsk. Det er forskningen og kvaliteten på forskningen som belønnes. Vi må erkjenne at vi nok ikke har nådd ut til alle med korrekt informasjon om hvordan publikasjonskanaler vurderes, og på dette området vil departementet derfor ytterligere forsterke sitt arbeid. Jeg vil påpeke at innstillingen fra Universitetet i Oslo anbefaler at inndelingen i ulike kvalitetsnivåer skal videreføres. Det er åpenbart at når en stor andel av forskningen foregår i andre land og publiseres på andre språk enn norsk, vil også publiseringskanaler på andre språk utgjøre et flertall av de beste og viktigste. Jeg vil også legge til at det naturlig nok er store forskjeller mellom fagdisipliner. I fag som norsk, historie, jus og andre som i stor grad handler om norske forhold, vil norske publiseringskanaler ofte være i flertall blant de beste og mest prestisjefylte. Vi vil at universiteter og høyskoler skal ivareta norsk som fagspråk, men ikke minst skal de nå målene som er satt for kvalitet og internasjonalisering innen utdanning og forskning. I noen situasjoner kan disse kravene komme i konflikt med hverandre. Innstillingen fra Universitetet i Oslo er imidlertid tydelig på at man må håndtere slike dilemmaer og ivareta rollen både som forsvarere av norsk språk og rollen som viktige forskningsinstitusjoner. Jeg er helt enig i denne konklusjonen, og vi vil jobbe for at institusjonene skal klare begge disse målene. Det er allerede mange mekanismer som bidrar til å styrke norsk som fagspråk. Utdanningen i Norge foregår i stor grad på norsk. Sammen med et krav om at undervisningen skal være forskningsbasert, innebærer det at norske forskere må vedlikeholde og utvikle norsk fagspråk. Vitenskapelig tilsatte ved norske institusjoner må også i all hovedsak bruke norsk språk i formidlingen til allmennheten gjennom aviser og medier. Også i den mer brukerorienterte formidlingen rettet mot f.eks. norsk næringsliv og offentlig virksomhet er norsk et naturlig språkvalg. Lærebøker vil likeledes også ofte være på norsk. Det viktigste momentet for at norsk fagspråk skal kunne overleve og utvikle seg, er at norske forskningsinstitusjoner og norske forskere er målbevisste i sine språkvalg. De må ha bevisste holdninger når de velger språk for ulike anledninger. Det foregår nå en prosess i universitets- og høyskolesektoren som viser at man tar temaet norsk fagspråk på alvor, og jeg tror at et av de beste tiltakene vil være å støtte opp under disse prosessene. Kulturdepartementet legger fram en språkmelding neste år. Vi vil inn mot meldingen vurdere om universiteter og høyskoler i sin formålsparagraf skal få et særskilt ansvar for å utvikle norsk fagspråk, og hvorvidt departementet skal stille krav om språkpolitiske dokumenter ved den enkelte høyere utdanningsinstitusjon. Departementet arbeider med å utvide finansieringssystemet med en formidlingskomponent, og har gitt Universitets- og høgskolerådet i oppdrag å finne gode indikatorer. Formidling som skjer på norsk, og incentiver på dette området, vil kunne bidra til å styrke norsk som fagspråk. Uttelling for lærebøker kan være en viktig indikator i denne sammenhengen. Jeg har lyst til å runde av med noen hovedpunkter som er viktige i den videre diskusjonen om norsk fagspråk. Norsk som fagspråk er under press. Samtidig vil jeg peke på at det er en stor utfordring å få norske forskere til å publisere i de viktigste tidsskriftene og derigjennom få tilgang til de beste forskningsmiljøene. Det er viktig ikke å miste de overordnede målene for norsk forskning av syne, slik disse er formulert bl.a. i forskningsmeldingen. Publiseringer på engelsk og andre fremmedspråk har vært vanlig i lang tid innenfor mange fagmiljøer. Indikatoren for vitenskapelig publisering ble først innført nå i budsjettet for 2006. Det bør ikke endres på denne nå, både av hensyn til forutsigbarhet for institusjonene, og fordi det er for tidlig å evaluere effektene av indikatoren. Departementet vil imidlertid følge utviklingen meget nøye. En ny formidlingskomponent vil kunne styrke norsk som fagspråk fordi norsk i de fleste formidlingssammenhenger vil være et naturlig språkvalg. Universiteter og høyskoler må kunne klare å håndtere parallellspråklighet. Institusjonene må sikre både norsk som fagspråk og høy kvalitet i internasjonal sammenheng. Vi må bli bedre og mer bevisste både i forvaltningen av norsk fagspråk og i vår evne til å kommunisere med andre forskere på andre språk.