Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2014-05-08:
Først vil jeg benytte anledningen på 8. mai, frigjøringsdagen og veterandagen, til å takke alle gamle og unge veteraner for alt de har ofret, og alt de har gjort for oss alle, på vegne av oss som sitter her i Stortinget. Så over til interpellasjonen. Fordeling er nøkkelen til et velfungerende samfunn, og et samfunn med små forskjeller mellom folk er et gode. Det er mange gode grunner til å sørge for mindre forskjeller mellom folk. Noen av dem er sosiale eller praktiske, andre etiske eller økonomiske. La meg begynne med det mest grunnleggende. Skal vi ha et sivilisert og humant samfunn, er det å gi alle lik tilgang til helsehjelp, utdanning og et sosialt sikkerhetsnett en premiss. Et samfunn der ikke alle har lik tilgang til disse godene, er per definisjon et samfunn med dårlig fordeling. Men gratis skole, sykehusbehandling, helsesøster og arbeidsledighetstrygd oppstår ikke av seg selv. Det må skapes og vedlikeholdes, og det gjør vi med politikken. Det er en positiv sammenheng mellom sosial kapital og likhet i et samfunn. Omvendt vet vi at dersom de sosiale forskjellene øker, undergraves den sosiale kapitalen, og det er ikke vanskelig å tenke seg årsakssammenhengen. Opplever vi at samfunnet er rettferdig – gir alle like muligheter, at privilegiene i samfunnet deles – er vi også mer tilbøyelige til å tenke godt om dem som omgir oss i samfunnet. Opplever vi selv at vi får mye av samfunnet, vil vi også være mer villig til å gi til samfunnet gjennom å betale skatt, være lovlydige, stille på dugnad og drive frivillig arbeid. De britiske forskerne Wilkinson og Pickett har samlet statistikk fra 23 land og funnet at ulikhet gir følgende effekter: lavere levealder, dårligere leseferdigheter, høyere barnedødelighet, mer kriminalitet og dårligere helse. Jeg tror jeg har alle norske politikere med meg når jeg sier at ingen av oss er for disse effektene, men når vi snakker om økt fordeling, blir det allikevel ofte stigmatisert som misunnelse av en del politikere i Fremskrittspartiet og Høyre. Fordeling er ikke bare bra for folk. Det er også bra for økonomien. Dersom for mye av inntektene samles hos noen få familier, vil økonomien etter hvert bremses. En vanlig lønnsmottaker bruker nesten hele månedslønnen sin. Vi betaler på huslånet, vi betaler barnehagen og strømregningen, vi kjøper mat, klær og kanskje ny grus til oppkjørselen. Får vi en lønnsøkning, bruker vi mer penger – i hovedsak lokalt. Slik reinvesterer vi inntektene våre i samfunnet og bidrar til å skape omsetning, økonomisk vekst og nye arbeidsplasser i vårt eget nærmiljø. For de superrike er det annerledes. De har så store inntekter og formuer at de bare evner å bruke en liten del av det de tjener, og ytre lønns- og formuesvekst for denne gruppen gir ikke automatisk den samme effekten. Istedenfor å reinvestere alt de tjener i den nasjonale økonomien, slik lønnsmottakerne hovedsakelig gjør, settes mer av pengene inn i internasjonale aksjemarkeder eller andre verdier som ikke nødvendigvis bidrar til at den lokale økonomien vokser. Hvis en stor andel av verdiene i et land samles på for få hender, risikerer man at den økonomiske veksten stopper opp, og at økonomien til slutt tappes for midler. Dette er langt fra vår norske virkelighet nå, men ikke fra den amerikanske. Skjev fordeling endrer også på folks motivasjon for å jobbe. Det er en utbredt oppfatning at det skal lønne seg å arbeide, og at de som arbeider mye, skal kunne sitte igjen med mer enn dem som arbeider lite. Den franske økonomen Thomas Piketty viser med sine arbeider at kapitalinntekter øker mer enn lønnsinntekter i de fleste i-land. Hvis denne trenden får fortsette over mange år, vil forskjellene øke dramatisk. Etter hvert vil det ha mindre og mindre å si hvor mye du jobber og hvor gode prestasjonene dine er. Det som virkelig avgjør, er hvor mye du arver. I USA begynner man nå virkelig for alvor å innse de økonomiske konsekvensene av skjev fordeling. Her har inntektsulikheten vokst voldsomt, og president Obama har kalt inntektsulikheten den definerende utfordringen i vår tid. Ifølge Piketty er ulikhetene i lønnsinntekt i USA antakelig høyere enn i noe annet samfunn på noe tidspunkt i historien noe sted i verden. Mens den rikeste prosenten amerikanere i perioden fra 1979 til 2007 økte inntektene med 275 pst., økte middelklassen – 60 pst. av befolkningen – sine inntekter med rundt 40 pst. i samme periode. Det har ikke vært større forskjeller mellom det de rikeste og det de fattige tjener i USA siden 1920-tallet. I dag tjener den rikeste prosenten 24 pst. av all inntekt i USA. I USA prøver man å ta grep for å gjøre forskjellene mindre. President Obama har satt ned en arbeidsgruppe ledet av visepresident Joe Biden nettopp for å jobbe med dette. Trenden er den samme i OECD-landene: Ulikhetene øker. Det startet med engelskspråklige land på 1970–1980-tallet. På 2000-tallet har vi sett den samme trenden i Tyskland, Danmark, Sverige og andre nordiske land. Bistandsorganisasjonen Oxfam har slående illustrert skjevfordelingen av velstand i verden. De 85 rikeste personene i verden har like stor rikdom som den fattigste halvdelen av befolkningen til sammen. Som politikere besitter vi de viktigste verktøyene for å forhindre store forskjeller mellom folk. Det er vi som bestemmer innretningen på skatt, lønn, skole, sykehus og pensjoner. Derfor bekymrer det meg når dagens regjeringspartier, Høyre og Fremskrittspartiet, ikke bare ser ut til ikke å bry seg om at det blir større forskjeller, men også aktivt, gjennom sine grep, går inn for å gjøre forskjellene større. Jeg vil nevne tre områder i regjeringens politikk. Først til skatt og målet om fullstendig fjerning av formuesskatten. Aftenposten viste for en stund siden en framstilling av norske milliardærers skatt. Den viste først og fremst at norske milliardærer nesten ikke betaler annen skatt enn formuesskatten. Formuesskatten sto for hele 70 pst. av skatten de undersøkte milliardærene betalte. I tillegg fikk vi opplyst at samtlige tolv milliardærer som ble undersøkt, betalte langt under 1,1 pst. i formuesskatt. Professor Jarle Møen ved Norges Handelshøyskole uttalte at debatten bør dreie seg om hvordan vi kan forbedre formuesskatten, ikke om å fjerne den. Hvordan kan vi gjøre den mer målrettet? Hvordan kan vi gjøre den mer treffsikker? I Aftenposten kom det også fram at hvis en fjerner formuesskatten, vil snaut 12 000 skatteytere på Snarøya, Nesøya og Jar få like mye i skattelettelse som 211 000 skatteytere i 141 norske kommuner. Det gir en enorm geografisk og sosial skjevfordeling hvis man fjerner formuesskatten ukritisk, og heller ikke går inn for å gjøre den mer målrettet og bedre. Et annet effektivt grep for å øke forskjellene i Norge er å stimulere til flere privatskoler. I et mer mangfoldig samfunn er det viktigere enn noen gang at vi har fellesskole, en fellesarena der vi møtes på tvers. Det er ikke noen målsetting at flere kristne barn skal gå på kristne skoler, at flere somaliske barn skal gå på somaliske skoler, at sportsinteresserte familier skal ha sine barn på idrettsskoler, osv., osv. Hvordan vil samfunnet utvikle seg hvis vi nå, i en tid der det blir mer mangfold, også får flere private skoler? Et tredje grep for større forskjeller er regjeringens varslede endringer i finansieringen av kommunene. Senterpartiet mener at en skal ha et likeverdig skole-, velferds- og tjenestetilbud uansett hvor en bor i landet. Fordi kommunene har svært ulikt skattegrunnlag, mener vi staten skal omfordele midler fra de skattesterke kommunene til de skattesvake. Endringene som er varslet i regjeringsplattformen angående hvordan kommunene skal finansieres, vil lage større skiller mellom kommunene, slik at kommuner med høy gjennomsnittsinntekt får mer penger, mens kommuner med lav gjennomsnittsinntekt får mindre. Dette er klassisk Høyre-politikk av dårligste merke. Vi som har mye fra før, skal få mer, de som har lite, skal klare seg med mindre. Det vil forsterke de forskjellene vi allerede ser. Foreldrene i Bærum som har høye inntekter, vil kunne få bedre skoler for sine barn enn foreldrene i Eidskog som har lave inntekter. Vi mener at vi bør utjevne forskjellene, sånn at om en bor i Eidskog eller i Bærum, bør mulighetene for en god skole og for god lokal velferd være de samme, slik at vi kan bygge ned skiller, ikke bygge dem opp. Som det er kommet fram i mitt innlegg, betrakter jeg økte økonomiske forskjeller som et problem. Så mitt spørsmål er: Betrakter statsråden økte økonomiske forskjeller som et problem? Og hva vil statsråden i så fall gjøre for å motvirke økende økonomiske forskjeller i Norge?