Tor Nymo (Senterpartiet), 2000-05-16:
Vi har de siste årene opplevd en generell humanisering av den norske utlendingslovgivningen. Dette har tatt forskjellige former, delvis ved at man i større grad har åpnet for rimelighet og økt skjønnsvurdering i konkrete enkeltsaker, delvis ved at man har endret visse krav, f.eks. kravet om sannsynliggjøring ved asyl, ved at kvinners stilling ved asylvurderinger er styrket og reglene for familiegjenforening endret, osv. Det har vært en reell endring på systemnivå, og Senterpartiet har ønsket velkommen denne humaniseringen. Vedtak etter utlendingsloven er vedtak som har svært omfattende personlige konsekvenser for enkeltindividet. Selv om asylsaker står i en særstilling, er saker vedrørende familiegjenforening, utvisning osv. av grunnleggende personlig viktighet for det enkelte mennesket. Dette forutsetter bruk av skjønn og av sunn fornuft fra forvaltningsorganets side i slike saker. Forslagsstillerne fra Fremskrittspartiet ønsker en generell innstramming av utlendingsloven. I tillegg ønsker de at sentrale punkter i forskriften skal få lovs form. Utøvelse av skjønn skal begrenses i den grad det medfører innvilgelse av flere søknader om opphold. For mitt vedkommende illustrerer dette en grunnleggende, prinsipielt ulik tilnærming til disse problemstillingene mellom Fremskrittspartiet og flertallet i komiteen. For Senterpartiets vedkommende er det en ufravikelig leveregel når det gjelder politikk: respekt for individets mangfold og den nødvendige fleksibilitet i møte med enkeltskjebner. To ting slår meg når det gjelder de stadig tilbakevendende forslagene fra Fremskrittspartiet vedrørende utlendingsloven, for det første manglende nyansering mellom de ulike innvandrergruppene til Norge, for det andre en manglende evne – eller vilje – til å gripe fatt i de virkelige utfordringene. Utfordringen for oss som politikere – noe også forslagsstillerne fra Fremskrittspartiet burde grepet fatt i – er for det første å få behandlingstiden for søknader om asyl eller annen oppholdstillatelse inn i forsvarlige rammer. Fremskrittspartiets og Høyres medlemmer ønsker en generell innstramming av praksis for innvilgelse av opphold på humanitært grunnlag. Vi vet jo imidlertid at en betydelig andel av innvilgelsene på humanitært grunnlag ut fra menneskelig hensyn har delårsak i uforsvarlig lang ventetid på behandling. Vår utfordring er derfor å gripe fatt i ressurssituasjonen og administrasjonen av asylinstituttregimet. Både menneskelige og økonomiske hensyn taler for dette. I den forbindelse minner jeg om det svært vellykkede landsdekkende prosjektet som ble igangsatt av Justisdepartementet i november 1999 for å nedarbeide asylavhørsrestansene i polititet. For det andre må vi anstrenge oss ytterligere for å finne gode integreringstiltak overfor de innvandrerne som f.eks. fortsatt faller utenfor det norske arbeidsmarkedet. Mye av nøkkelen til en vellykket integrering ligger i arbeidsmarkedet. Arbeidsledigheten blant ikke-vestlige innvandrere er i dag nærmere 9 pst. Den har også en overrepresentasjon blant lavinntektsgrupper på 20 pst. Jeg registrerer Høyres merknader om arbeidsinnvandring, og sluttet da også opp om fjorårets liberalisering av deler av arbeidsinnvandringen. Vi må imidlertid ikke la sistnevnte gå på bekostning av å få tilnærmet full sysselsetting hos andre innvandrere i Norge. Fremskrittspartiet snur altså problemstillingen på hodet. Utfordringen vår er ikke i utgangspunktet en begrensning av innvandrerne, men å sørge for å integrere disse i inntektsbringende arbeid raskest mulig. Forslagsstillernes motstand mot å utøve skjønn i slike saker påvirker den faktiske rettssikkerheten i Norge. Jeg vil også hevde at deler av forslaget balanserer mot det som er akseptabelt uten å komme i konflikt med flyktningkonvensjonen som Norge er forpliktet overfor. Dersom vi har en flyktning innenfor landets grenser, kan ikke omstendigheter omkring søknadsprosedyrer rettferdiggjøre en uforsvarlig vurdering av vedkommendes asylsøknad. For øvrig kan jeg ikke se noe godt nok argument for enda en gang å redusere fleksibiliteten i slike saker som i høy grad berører enkeltmennesker.