Inge Lønning (Høyre), 2007-02-20:
Med et blikk frem mot det tilstøtende grunnlovsjubileum i 2014 ble det forleden spurt: Hva skal vi gjøre med Grunnloven? Svaret på det burde gi seg selv. Vi skal gjøre det vi alltid har gjort med Grunnloven, nemlig forandre den. I den kirkelige tradisjon er det en formel som heter «Ecclesia semper reformanda» – Kirken må alltid reformeres. Det samme gjelder for den norske grunnlov. Det er faktisk det Stortinget har holdt på med hele tiden. Det har jo ikke forekommet en eneste fireårsperiode i Stortingets historie hvor man ikke har tatt stilling til et større eller mindre antall forslag til forbedringer av Grunnloven. De aller færreste av disse forslagene har oppnådd det nødvendige to tredjedels flertall, men i dag er vi i en situasjon der alt tyder på at forslaget vil oppnå – kanskje til og med unison – tilslutning. Riksrettsinstituttet har vært en del av den norske grunnlovs system fra begynnelsen av. Det har vært ført mange diskusjoner i de senere år om hva som er grunnen til at riksrettsinstituttet i praksis har falt ut av bruk, ved at det er gått 80 år uten at det har vært i bruk. Da er det jo grunn til å minne om at det ikke betyr at spørsmålet ikke har vært reist i løpet av disse 80 årene. Det har gjentatte ganger vært reist spørsmål om det skulle reises riksrettstiltale. Det har til og med forekommet i ikke svært fjern fortid at representanter i denne sal nærmest har tryglet om å bli satt under riksrettstiltale. Det betyr at man slett ikke er i den situasjon at det eksisterende institutt ikke har hatt en betydning ved sin eksistens. Nå vil man, hvis Grunnloven i dag blir endret på dette punkt, aldri få et sikkert svar på spørsmålet om grunnen til at det ikke har vært reist riksrettstiltale, er at det ikke fantes grunnlag for det, eller om grunnen er at selve instituttet ble oppfattet som så tungvint og så krevende å trekke i gang at man av den grunn kviet seg for å gjøre det. Det vil man aldri få noe sikkert svar på. Det samme kan det også være. Vi kommer etter dagens stortingsmøte til å ha et riksrettsinstitutt som ivaretar den opprinnelige intensjon og samtidig gjør instituttet langt mer smidig og enklere å bruke enn det har vært tidligere. Det anser jeg som et stort fremskritt. Saksordføreren gav en bred fremstilling av prosessen som har ledet frem til dagens innstilling, og bare på ett punkt kan det være grunn til å utfylle den fremstillingen. Det lå an til, da Frøiland-utvalgets innstilling ble forelagt Stortinget, at riksrettsinstituttet simpelthen kunne bli avskaffet uten å bli erstattet av noen tilsvarende ordning. Det ville i tilfelle ha innebåret et ganske radikalt brudd med Grunnlovens struktur. Det ville ha innebåret at dersom statsråder, stortingsrepresentanter eller høyesterettsdommere misligholder det ansvar de er pålagt i kraft av sine respektive verv, skulle det straffeforfølges på samme måte som hvilke som helst andre lovbrudd. Jeg er meget glad for at man snudde i tide og så at det er en meget god grunn til å opprettholde et kvalitativt skille mellom alminnelige brudd på lovgivningen i dette land, hvor alle borgere skal behandles nøyaktig likt og av de samme domstoler, og mislighold av det særlige ansvar som følger av konstitusjonen. La meg så kommentere en enkelthet som representanten Svein Roald Hansen tok opp. Han pekte på den foreslåtte ordlyd i § 86, der det står: «Et Medlem af Statsraadet eller Storthinget kan ikke vælges til Medlem af Rigsretten.» Dette bør forstås slik at medlem av Stortinget i denne sammenheng også gjelder varamedlem til Stortinget. Det mener jeg saklig sett må være hevet over tvil, fordi begrunnelsen for at personer som har stortingsverv på det tidspunkt da Riksretten oppnevnes, ikke skal sitte som medlemmer, har den samme gyldighet for varamedlemmer som for medlemmer. Det er ikke påpekt i innstillingen, men i og med at det blir påpekt i debatten, vil jeg regne med at det vil være forståelsen av den nye grunnlovsparagraf på dette punkt. Så har det skjedd en klargjøring og presisering av hvilke lovbrudd som hører hjemme under riksrettsordningen. Jeg er enig i det som er sagt i komiteens innstilling, at Grunnlovens opprinnelige ordlyd i altfor høy grad gav grunnlag for skjønnsmessige avveininger langt inn i gråsonen mellom det som har karakter av alminnelige lovbrudd, og det som har karakter av brudd på konstitusjonelt ansvar. Med den nye grunnlovstekst vil denne grenselinjen være trukket meget, meget klart. Det tror jeg også møter det argument som undertiden har vært fremført mot riksrettsordningen, nemlig at det dreiet seg om en såkalt politisk domstol. Det vil det i fremtiden bare kunne hevdes i én bestemt – og da vil jeg mene korrekt – betydning av uttrykket politisk domstol, nemlig at det dreier seg om en domstol som håndterer politiske forbrytelser i betydningen mislighold av konstitusjonelt ansvar. I den sammenheng skal Riksretten være en politisk domstol. Det har vært hevdet i den pågående debatt om en mer generell grunnlovsrevisjon at vi i Norge lider av en overdreven grunnlovskonservatisme. Som jeg pekte på innledningsvis, tror jeg det er en ganske feilaktig diagnose. Stortinget har vært beskjeftiget med å reformere Grunnloven hele tiden. Men det har variert fra tid til tid hvor omfattende endringer som faktisk har fått det nødvendige flertall i denne sal. Det at vi i dag endrer på ganske vesentlige strukturelementer, viser jo at det ikke bare er mulig, men at det i høy grad er aktuell politikk å forandre Grunnloven. Det jeg imidlertid håper på kommer til å fortsette å være norsk tradisjon, er at man ikke forandrer Grunnloven for å forandre Grunnloven, men at formålet er å gjøre Grunnloven mer formålstjenlig i forhold til de historiske endringer. La meg aller sist tillate meg å kommentere en tanke som stortingspresidenten selv reiste på et moderne notabelmøte på Eidsvoll sistleden fredag. Det var en sidekommentar til spørsmålet om Grunnlovens språkdrakt. Det er jo iøynefallende at de forslag vi tar stilling til i dag, er tilbakedaterte i språklig henseende, slik alle grunnlovsendringsforslag hittil har blitt formulert. Presidenten antydet den mulighet at man kanskje skulle droppe denne tradisjonelle praksis og simpelthen gå over til å forandre Grunnloven etter samme språklige prinsipper som vi forandrer lovgivningen i sin store alminnelighet, nemlig i det til enhver tid normale litterære språk. Jeg synes det er en tanke som fortjener å drøftes. Det ville nemlig ha én helt innlysende fordel, nemlig at enhver som da leser Grunnloven, vil bli minnet om at den ikke er et engangsprodukt, men at det er en historisk prosess, hvor hver ny generasjon har lagt sine bidrag til for at grunnlovsteksten til enhver tid skal være en tjenlig ramme omkring norsk politisk liv og omkring den norske statsskikk. Jeg vil mene at en slik praksis, i hvert fall fra et pedagogisk synspunkt, ville være å foretrekke, fordi det ville gjøre det enda mye lettere for den gode historielærer å forklare sine elever at det er dette som er Grunnlovens poeng, at den så å si avspeiler det norske samfunns historiske utvikling til enhver tid, og at den representerer kontinuiteten i denne historiske utvikling.