Sveinung Stensland (Høyre), 2019-12-17:
De siste ukene har vi hatt en debatt i media om vold i helsetjenesten, og da vold utøvd av pasienter mot helsepersonell. Det er selvsagt svært alvorlig når slikt skjer, og det er noe som må tas på høyeste alvor. Aftenpostens redaksjon skal ha honnør for at de har tatt tak i denne problemstillingen. Det er selvsagt et lederansvar å sørge for at ansatte kan arbeide uten å bli utsatt for vold eller trusler. Men det er litt for enkelt å si «innen eldreomsorgen», for i mange tilfeller er det snakk om demente som blir voldelige i frustrasjon over tilstanden de befinner seg i. Altfor mange som har demens, mangler diagnose. Diagnose er viktig både for å utelukke annen sykdom og for å få et best mulig tilrettelagt pleie- og omsorgstilbud fra kommunen. Dessuten er det viktig å få en diagnose for å kunne planlegge for fremtiden og for å få de tjenestene som det blir behov for. Som vi stadig ser i media, senest i Dagbladet for i dag, kan sunne levevaner bidra til god helse og redusere eller utsette risikoen for demens og en rekke sykdommer. Sunne levevaner kan bidra til å forebygge demens, men all kunnskap vi har om forebygging av demens, gjelder på befolkningsnivå. Det betyr at det vil være stor variasjon fra person til person. Risiko for demens er en kombinasjon av gener, levevaner og miljø. Det er mulig å leve sunt på alle måter og likevel få en demenssykdom. I dag finnes det ingen kur mot demens, men det er mye som kan gjøres for å leve best mulig med sykdommen. Kunnskap om demens gjør det lettere å takle de utfordringene en demenssykdom medfører for familie og nære venner. Som pårørende er det viktig å ha kontakt med andre som kan gi hjelp og støtte. Psykologen Hege Moberg er pårørende til en far med demens og beskriver dette godt i en Ytring publisert hos NRK. Faren har alzheimer. Hos demente forsvinner etter hvert evnen til å danne mening. Verden fremstår som uforutsigbar, uforståelig og utrygg. Behovet for trygghet og omsorg øker, samtidig som evnen til å gi uttrykk for dette svekkes. Hun beskriver faren som en stillfaren og vennlig mann. Så hvorfor ble han en aggressiv mann på sykehjemmet, spør hun. Videre beskriver hun tilbudet faren får, som dårlig, med lite innhold annet enn stillesitting og tv. For personer som tidligere hadde et aktivt liv, blir det en brå overgang uansett, og er man dement, blir det ekstra vanskelig, da man etter hvert mister grepet om egen virkelighet. Hun peker videre på hyppige endringer i personalet og høy medisinering som medvirkende faktorer. Og som hun sier: «En mann som faren min, hvem har han vært før i livet? Hva likte han å gjøre? Hva liker han fortsatt å gjøre?» «Kanskje hadde han opplevd mer glede og mening om han fortsatt hadde fått lov til å «fikse» på ting, selv om det nødvendigvis ikke alltid ble reparert!» Her er vi inne på kjernen. Folk trenger å fylle livet med mening også ved sykdom eller alderdom. Derfor er jeg så glad i reformen Leve hele livet, som ble lagt frem i fjor. Vi trenger et mer demensvennlig samfunn. Hvis alle kan bare litt mer om demens, vil hverdagen bli mye enklere for alle som er berørt av denne sykdommen. Den eneste måten å skape et demensvennlig samfunn på, et åpent og inkluderende samfunn for alle som lever med en demenssykdom, er å snakke om det. Personer med demens har, som alle andre, både behov for og rett til å delta i ulike fellesskap. Mange lever med demens i mange år, og enkelte får demens på et tidspunkt da de fremdeles er i arbeid og har forsørgeransvar. Demens er derfor noe som angår hele samfunnet, og som også arbeidslivet må ha kunnskap om og forholde seg til. Målet om et samfunn som gir muligheter til samfunnsdeltakelse for alle, stiller krav til utforming av det fysiske miljøet, til tenkemåte, holdninger og politisk prioritering. Demens er ifølge Folkehelseinstituttet den fjerde største dødsårsaken her i landet, mer enn tredoblet på 20 år. I dag har over 77 000 mennesker i Norge demens, og trolig vil antallet dobles frem mot 2040. Av alle som lever med demens i dag, antar vi at rundt 4 000 er under 65 år. Over 350 000 er nær pårørende til en med demens. Hjernesykdommer gir enkeltpersoner og familier store belastninger. Mange sykdommer og skader i hjernen forandrer pasientens personlighet, eller pasientene opplever en tretthet som påvirker både dem og familien. De samfunnsøkonomiske omkostningene ved sykdom og skade i hjernen er store. Det er flere ulike sykdommer og skader i hjernen som kan føre til demens. Alzheimers sykdom er den vanligste typen, men det finnes også en rekke andre typer demenssykdommer. Da spør jeg: Hva vil statsråden gjøre for å sette oss bedre i stand til å møte denne utfordringen?