Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-02-03:
Jeg vil starte med å takke Per-Kristian Foss for et veldig viktig spørsmål, som jeg tror vi alle er enige om er en utfordring. Regjeringen ønsker å fremme og styrke arbeidsinnvandrernes og deres familiemedlemmers deltakelse i arbeidslivet og i samfunnet. Språkkunnskaper er viktig for at dette skal være mulig. Tallenes tale er klar. Arbeidsinnvandrere spiller en viktig rolle i norsk arbeidsliv. En undersøkelse gjennomført av Perduco for NAV EURES blant et utvalg på 2 500 private og offentlige virksomheter i 2010 viser at omkring 30 pst. av norske virksomheter har brukt arbeidskraft fra Europa det siste året. Det er flest svensker, polakker og tyskere som ansettes. Dette viser at Norge har vært, er og også i fremtiden vil være avhengig av arbeidsinnvandring. Derfor er det spesielt viktig at vi som samfunn evner å ta vare på personer fra andre land som av ulike grunner faller utenfor arbeidslivet, bl.a. gjennom nødvendig språkopplæring. La meg imidlertid først få minne om at norskopplæring er et kommunalt ansvar. Rene norskkurs tilbys i utgangspunktet ikke av Arbeids- og velferdsetaten. Nav tilbyr imidlertid arbeidsrettet norskopplæring for bestemte grupper, ut fra en arbeidsmarkedsfaglig vurdering. Dette skjer ved at en del av de generelle arbeidsmarkedstiltakene i Arbeids- og velferdsetaten også har språklige elementer, gjerne i kombinasjon med teoretisk opplæring og praksis i arbeidslivet. Etaten bidrar således til nødvendig språkopplæring, bl.a. gjennom arbeidsmarkedsopplæring, spesielt tilrettelagt for utenlandske arbeidssøkere, eller bistand gjennom praksisplass eller lønnstilskudd for å praktisere norskferdigheter. Denne type språkopplæring er som regel mindre omfattende og mer praktisk og bransjeorientert enn den kommunale norskopplæringen. En betydelig gruppe av arbeidsinnvandrerne som er i landet i dag, er polakker. Selv om Polen har klart seg bra gjennom finanskrisen, har vi fortsatt en stor nettoinnvandring fra Polen til Norge. Denne nettoinnvandringen, kombinert med at polske arbeidere har tilhold i sektorer som er spesielt utsatt for konjunktursvingninger, har gjort at vi det siste året har sett – som også interpellanten var inne på – et økt antall ledige i denne kategorien. Ifølge tall fra Arbeids- og velferdsdirektoratet økte antallet helt ledige fra 700 i september 2008 til 3 100 i september 2009. Antallet helt ledige polakker har fortsatt å øke også etter dette, men i et noe lavere tempo. Ved utgangen av 2010 var det registrert om lag 4 700 ledige polske statsborgere. Om vi sammenligner, ser vi at polske arbeidere har hatt en prosentvis økning i ledigheten det siste året som er vesentlig høyere enn for norske statsborgere og arbeidsinnvandrere fra nordiske land og Tyskland, men lavere enn for arbeidsinnvandrere fra en del andre land utenfor EØS-området. Denne økningen i ledigheten har ført til at flere polske statsborgere deltar på arbeidsmarkedstiltak. I september 2010 deltok i underkant av 400 på ordinære arbeidsmarkedstiltak mot 100 i september 2008. Det er selvsagt ikke positivt at flere blir ledige, men når de faktisk er blitt ledige, er det positivt at de i hvert fall deltar på tiltak. Det ser ut til at dette er en gruppe som har særlig nytte av tiltak, og at man da kan knytte norskopplæring til disse tiltakene. Et godt eksempel på dette finner man i NAV Oslo og NAV Akershus. I første halvår i 2011 er det et eget tilbud om kvalifisering og formidling av arbeidssøkere med polsk som morsmål. Kurset består av bl.a. kunnskap om norsk arbeidsliv, jobbsøking, språkopplæring og praksis. Tilbudet varer i opptil 26 uker. Det er fortsatt en utfordring å gi en målrettet og tilfredsstillende norskopplæring. Norskopplæring for arbeidsinnvandrere bør innrettes på en fleksibel og effektiv måte som fremmer deltakelse i arbeidslivet, og som bidrar til bedre ressursutnyttelse og en god integrering av personer som uansett ønsker å bli i Norge. Den generelle, kommunale norskopplæringen bør rette seg mot alle arbeidsinnvandrere og ikke ta utgangspunkt i en spesifikk nasjonalitet. I dag er det slik at arbeidsinnvandrere fra EØS-området ikke omfattes – som også interpellanten var inne på – av rett og plikt til opplæring i norsk og samfunnskunnskap. Samtidig kan behovet for gode norskkunnskaper bli større for denne gruppen når konkurransen om jobbene øker. I St.meld. nr. 18 for 2007–2008, Arbeidsinnvandring, så regjeringen et behov for tiltak som kan legge til rette for at arbeidsinnvandrere blir kjent med sine plikter og kan bruke sine rettigheter på linje med befolkningen for øvrig. Blant annet ble det foreslått å utrede innføring av norskopplæring som et generelt tilbud for alle arbeidsinnvandrere og deres familiemedlemmer over 16 år. En slik vurdering pågår. Når disse vurderingene har tatt noe tid, har det sammenheng med flere forhold. For det første kunne EØS-innvandrere tidligere få gratis norskopplæring. Denne ordningen ble fjernet i 2004 av regjeringen Bondevik. Dernest er selve finansieringen mer komplisert enn overfor andre innvandrergrupper. Blant annet kan det være et spørsmål om ikke arbeidsgiverne bør dekke deler av utgiftene. Også selve organiseringen av opplæringen må tilpasses det forhold at de fleste arbeidsinnvandrerne er i arbeid, og at språkopplæringen ikke bør redusere den tiden de er i jobb. Jeg er opptatt av at Arbeids- og velferdsetaten fortsatt vurderer behovet for å sette i gang tilrettelagte språktilbud innenfor tiltaksarbeidet for arbeidsinnvandrere. Regjeringen ser det imidlertid ikke som aktuelt å innføre slike tilbud som obligatoriske tiltak i regi av Arbeids- og velferdsetaten med utgangspunkt i en spesifikk nasjonalitet. Jeg vil til slutt bare understreke at vi har fortsatt til vurdering det som lå i meldingen. Interpellanten er vel også klar over at det er noen budsjettmessige konsekvenser av det å innføre et obligatorisk tilbud. Men jeg deler interpellantens syn på at dette er en gruppe man bør være særlig oppmerksom på, og at det er viktig at Nav, som Nav gjør, hele tiden i forbindelse med arbeidstiltak for polakker også vurderer å integrere norskopplæring, og særlig da praktisk opplæring, i dette. Jeg er også enig i at man bør se på om dette tilbudet kan anvendes bredere. For jeg har fått opplyst at det i hovedsak, i hvert fall det man har kartlagt, er i Oslo og Akershus. Jeg er helt enig i at man må se på om man kan gjøre dette tilbudet noe bredere.