Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Det snakkes fra mange kanter om nødvendigheten av å bedre kommuneøkonomien. Kommuneøkonomien brukes som samlebegrep for den økonomiske situasjonen i 435 kommuner og 19 fylkeskommuner, mens det bør være helt åpenbart for alle som leser rapportene fra Det tekniske beregningsutvalget for kommunal og fylkeskommunal økonomi, at det egentlig gir liten mening. Forskjellene kommunene imellom er nemlig svært store når vi ser på inntekt pr. innbygger. Dette er naturligvis vel kjent, og forklaringen fra tilhengerne av disse store forskjellene er vanligvis at kommunene har forskjellige utgiftsbehov, fordi noen kommuner ut fra naturgitte forhold er dyrere i drift enn andre. Dette kan virke som en plausibel forklaring – til en ser på frie inntekter korrigert for antatt utgiftsbehov, og får nøyaktig samme bildet, riktignok noe moderert. Det er altså slik at kommuner med høye frie inntekter også har høye frie inntekter etter at det er tatt hensyn til antatte utgifter. Ser vi på perioden 1985-2000, er det slik at kommunene i Østfold og Vestfold hele tiden har hatt de laveste inntektene, mens kommunene i Nord-Norge, Sogn og Fjordane og Nord-Trøndelag har hatt de høyeste inntektene, og avstanden har økt betydelig på disse 15 årene. Mens inntektene i kommunene i Østfold og Vestfold har økt fra ca. 90 til 93 pst. av landsgjennomsnittet på disse 15 årene, har inntektene i kommunene i Finnmark økt fra 133 til 142 pst. Dette har skjedd til tross for at det i denne perioden har vært to reformer i inntektssystemet, hvorav den siste, i 1997, hadde som siktemål å utjevne noen av disse urimelige forskjellene og skaffe oss et enklere og mer rettferdig inntektssystem. Det har altså de facto ikke skjedd noen utjevning. Vi har tvert imot fått et mer innviklet system og mindre rettferdighet. Kommunene i Finnmark, som i utgangspunktet hadde de største inntektene, har altså fått den største økningen. Disse store forskjellene, som ikke kommer av at noen kommuner er flinkere til å skaffe seg skatteinntekter enn andre, snarere tvert imot, gjør at det blir ganske meningsløst å snakke generelt om kommuneøkonomien. Implementering av Rattsø-utvalgets innstilling skulle utjevne noen av disse forskjellene, men når stortingsflertallet ikke har mot til å gjennomføre denne helt nødvendige reformen, men lager ordninger hvor de kommunene som i mange år har fått for lite, nå må subsidiere de kommunene som i mange år har fått for mye, oppfattes resultatet som helt urimelig. Når avstanden mellom den fattigste og den rikeste kommunen er i størrelsesorden fra 16 000 til 133 000 kr i inntekt pr. innbygger pr. år, må det nødvendigvis bli store forskjeller i det tilbudet kommunene kan gi sine innbyggere. Fremskrittspartiet ønsker å sikre et likeverdig tilbud innen kjerneområdene skole, helse og omsorg i alle kommuner, og det er tydeligvis bare mulig ved at staten overtar det direkte økonomiske ansvaret for disse aller viktigste offentlige oppgavene. Bare på den måten kan vi få et likeverdig tilbud til alle landets innbyggere og unngå slike dramatiske utslag som vi nå ser f.eks. i Arendal kommune, hvor fem skoler, et sykehjem og barnehager må nedlegges. Men Arendal er ikke den eneste kommunen hvor vi vil se dramatiske utslag til neste år. En lang rekke minsteinntektskommuner vil måtte foreta store nedskjæringer. Det er åpenbart at det verken er vilje til eller rom for store generelle økninger i overføringene til kommunene. Det vil si at når stortingsflertallet ønsker å opprettholde en så kraftig distriktspolitisk satsing, må det gå utover kommuner som ikke ligger i det som defineres som distrikter. Og det er nettopp det som skjer, og det har gått så langt at de kommuner som er prioritert lavest av stortingsflertallet, nå i stor grad er i økonomisk krise. Det er i grunnen helt utrolig at disse kommunene ikke i større grad har reagert, men nå må sannsynligvis reaksjonene komme, rett og slett fordi urimeligheten nå har blitt så stor og forventningene om større rettferdighet så til de grader har blitt gjort til skamme. Da må det nødvendigvis bli distriktspolitikken som blir skyteskiven, og det er jammen vel fortjent.