Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2001-02-08:
Det er mye positivt og bra i den havbrukspolitiske redegjørelsen. – Jeg har kort tid, og jeg skal derfor konsentrere meg om litt mer kritiske merknader, om ting som jeg savner i redegjørelsen, men som jeg syns er veldig viktig. For det første må det lokale utviklingsarbeidet og styringen av denne utviklingen komme mer på dagsordenen, og de ennå ufødte lokale bedriftene innenfor den marine sektor må få en bedre tilrettelegging fra myndighetenes side enn det fiskeriministeren legger opp til. Dersom vi alle mener dette blir den store vekstnæringa for kysten og for Norge, må vi i større grad være opptatt av rekrutteringa og lose flere kreative mennesker inn i næringa. Ikke minst må vi sørge for at kvinner finner næringa attraktiv når det gjelder valg av utdanning og karriere. Inngangsbilletten må ikke være for dyr, næringa må være mer åpen mot samfunnet rundt seg og dra sitt nærmiljø med i et slags lokalt partnerskap. Unge må finne næringa interessant når de vokser opp, slik at de føler de har gylne røtter i sin egen identitet som de kan satse på. Det er for sent for næringa å kontakte ungdommen når de har satt i gang med utdanning og karrierevalg. Åpen merd, som oppdretterforeningen har hatt, er blant slike viktige småtiltak som åpner næringen for lokalsamfunnet og gir eierskap til unge mennesker. Slike tiltak er en forutsetning for god rekruttering. Inngangsbilletten må ikke være for dyr. Det må være mulig for flere familier og enkeltpersoner å bygge oppdrettsbedrifter fra bunnen av, både innenfor lakseoppdrett og ørretoppdrett, og ikke minst når det gjelder de nye artene som nå vokser sakte, men sikkert. De lokale aktørene må gis tid nok til å bygge opp egen kompetanse og utvikle næringa lokalt i samspill med annet næringsliv og med lokalsamfunnet. Det må man ta hensyn til når man tildeler rettigheter. Havbruk foregår i kystsona – et møtepunkt for mange typer aktiviteter. Her møtes gamle og nye næringer, og her får allmennheten dekket sine fritidsinteresser. Forsvaret skal ha sin plass, og kysten skal fungere som ferdselsåre. Vi har som målsetting at kysten skal være bebodd, at kystkulturen skal være levende og gis omsorg, og at nærmiljøet skal tas vare på. Mange steder er det allerede trangt om plassen, og det er rimelig å forvente at møtet mellom stadig flere brukerinteresser i kystsona ikke blir friksjonsfritt – ja heller konfliktfylt. Det bør ikke være automatisk slik at den bruker som har størst økonomisk vekstkraft, skal ha fortrinnsrett framfor andre brukere. Vi kan la brukerne utkjempe sine konflikter uten at samfunnet for øvrig blander seg inn. Men en kan også bidra til at konkurransen blir mer konstruktiv, at konfliktene ikke tar overhånd, og at kysten på lang sikt brukes til gagn for både lokalsamfunn og for nasjonen. Vi i Kristelig Folkeparti vil velge en mer bevisst styring av disse ressursene framover. Vi ønsker en bredere debatt i Norge om hva vi skal bruke kystsona til og hvilke utviklingsprosesser vi setter i gang ut fra de mål vi som nasjon har for denne spennende næringa. Vi kan ikke sette i gang en utvikling bit for bit i kystsona uten å ha en klar målsetting for hva vi vil ha ut av denne samfunnsbygginga og av naturforvaltninga. Vi må nøye avveie balansen mellom vekst, vern og miljøprofilering, mellom lokalkultur og næringsutvikling og mellom ekstern kontroll og lokal forankring. Når vi har bestemt oss for hva vi vil, må vi sette inn virkemidler i tilstrekkelig grad, slik at vi kommer dit vi vil. Skal vi sikre en god utvikling for kystsamfunnene, må vi ville virkemidlene. Det kommer ikke av seg selv. For at verdiskapinga skal komme kystsamfunnet til gode, bør en viss andel av bedriftene forankres i et lokalt eierskap. Dette bør vi sikre. Det er ikke nok med en fysisk tilstedeværelse av bedriftene. Selvsagt vil mange eksterne eiere investere og utvikle lokalsamfunnet, lage arbeidsplasser og bygge opp den lokale kompetansen. Men over tid vil de lokale beslutningstakere og eiere garantere en bedre sikkerhet for tilstedeværelsen, slik at de tar beslutninger mer i samsvar med de lokale interessene. De er en forutsetning for et lokalt partnerskap og gir menneskene mer stolthet og en mer positiv identitet i forhold til sitt eget kystsamfunn. Overskuddet blir i større grad pløyd tilbake til lokalsamfunnet i form av investeringer, og det gir en følelse av større sikkerhet og forutsigbarhet for lokalsamfunnet. Det er derfor viktig å sikre et slikt lokalt eierskap – og det haster. I kystsona er de tradisjonelle fangstbaserte fiskeriene fortsatt helt sentrale sjøl om oppdrett vil bli en mye større inntektskilde for Norge. Mye av norsk identitet og kultur – spesielt i nord og på Vestlandet – er koblet til denne tradisjonelle næringa som har livnært folk langs kysten i tusenvis av år. Men en kulturoverføring til havbruk vil ikke komme av seg sjøl. Den moderne oppdrettsnæringa er en ny tenkemåte for kystsamfunnet og vil med tida endre vår kyst- og fjordidentitet. Havbruk bør ha ambisjon om å aksle oppgaven å være bærer og bygger av kultur og sosial kapital i samspill med de tradisjonelle næringene i Kyst-Norge. I spenningsfeltet her kan det være mye kreativ kraft hvis vi klarer å dempe konfliktene og de negative spenningene som nå er til stede. Trass i skyhøye forventninger til fiskeri og havbruk er det åpenbare grenser for vekst i naturen. Vi kan på grunn av mangel på kunnskap, styring og kontroll gjøre feilgrep som er ugjenkallelige. Vi har ansvar for kystsonas biologiske mangfold og økologiske produksjonsevne og bæreevne. Vi må erkjenne vår manglende kunnskap og at vi kun er ved starten av en krevende kunnskaps- og kompetanseoppbygging i denne store, blågrønne næringa. Læring ved prøving og feiling innebærer betydelig risiko. Den bør vi redusere ved å øke bruken av forskning og forskningsmidler i Norge. Da må vi prioritere den marine sektor. De tradisjonelle husholdsorienterte og småskala-produksjonsformene som har preget oppdrettsnæringa de første tiårene, har i stor grad måttet vike til fordel for eksternt kontrollerte, vertikalt integrerte storforetak. Det er viktig at det settes inn virkemidler som kan opprettholde de lokaleide familieforetakene på kysten, og at vi opprettholder et mangfold i eierskap og bedriftstyper. Forskningsmidler må også organiseres slik at de mindre familieforetakene har mulighet til å nyttiggjøre seg disse midlene i et lokalt og regionalt utviklingsarbeid. Her må også de små forskningsstiftelsene kunne trekkes inn. Hvis ikke lokalsamfunnet og de lokale marine bedrifter får sitte i førersetet for sin egen utvikling, vil havbruksnæringa etter hvert miste litt av sin legitimitet på kysten. Kystsamfunnets skrekkscenario er at de om 10-15 år sitter igjen som husmenn på egen kyst, kontrollert av nasjonale eller internasjonale storselskap som tapper lokalsamfunnet både for kapital og muligheter for egen kompetanseutvikling. Konsekvensene av å innføre et privat rettighetsregime, der allemannsretten og allmenningsrettighetene berøres, fortjener en utredning og en større interesse i Stortinget. Hvis vi ser tilbake i norsk historie på hvilken betydning forankringen av allemannsretten og allmenningsrettighetene har hatt, får vi også et glimt av hvilke voldsomme kulturendringer som nå skjer på kysten. Det er en nasjonal oppgave å gi kystbefolkninga en melding om hvordan disse rettighetene skal forvaltes framover. Dette vedkommer nemlig ikke bare et fåtall mennesker i fiskeriforvaltninga og de etablerte i havbruksnæringa. De lokale rettighetene til de tradisjonelle fiskeriene må også medføre rettigheter i den nye næringa. Dette bør diskuteres. Det er viktig å bestemme seg for hvordan disse lokale rettighetene skal videreføres i nye former. Kystsoneplanlegginga må moderniseres slik at den tar inn i seg den nye virkeligheten og de gamle lokale rettighetene. En snikprivatisering av kystsona bør kystsamfunnet ikke godta. Regjeringa bør sette i gang et utredningsarbeid rundt dette og snarlig presentere en melding for Stortinget. Vi trenger også en slik utredning når vi skal evaluere havbeiteloven om noen år. De lokale rettighetene bør innbakes i plan- og bygningsloven, slik at de lokale allmenningsrettighetene finner sin moderne form. Da vi behandlet havbeiteloven, la Kristelig Folkeparti og de andre sentrumspartiene derfor stor vekt på å gi kommunene en sterk posisjon når disse rettighetene skulle deles ut. Kystsona skal ikke styres av tilfeldigheter og markedskrefter. Kapitalen har så gode vilkår i denne bransjen nå at styring og planlegging fra lokalsamfunnet bør oppfattes som en konstruktiv utfordring for å få gjort den lokale utviklingsjobben bedre. Kystsamfunnene ved kommunene og gjennom kystsoneplanlegginga må være aktive partnere for denne kystutviklinga. Kystsoneplanlegginga skal forholde seg til en virkelighet som er kompleks, med lokale variasjoner, og den skal være dynamisk. Dette kan by på problemer hvis vi skal utøve en nasjonal styring. Det stilles store krav til kunnskap, og det stilles store krav til samarbeidsevne, både vertikalt og horisontalt i styringssystemet. I en etter hvert omfattende faglitteratur som finnes om kystsoneplanlegging, drøftes behovet for at forvaltningsansvaret desentraliseres, at brukergrupper involveres i beslutningsprosesser, og at det trekkes veksler på lokal kunnskap like mye som på vitenskapelig kunnskap. Det betyr noe mer enn at lokale brukerinteresser skal høres. Vi må komme lenger i dette arbeidet. Det innebærer at lokalsamfunnet tilføres en mer pro-aktiv rolle og at det tilføres ansvar. På mange vis står dette i motsetning til ideen om at denne situasjonen preget av kompleksitet, variasjon og dynamikk krever en sterk sentral styring. Men oppgavene kan bli for omfattende og ressurskrevende for sentrale myndigheter. Det er derfor viktig å desentralisere forvaltninga.