Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-23:
Jeg syns kanskje det ble litt vel mye raljering her etter hvert – det har jeg ikke minst skylden for sjøl. Carl I. Hagen peker i sin begrunnelse for forslaget på et ganske tydelig misforhold i vårt politiske system, hvor velgerne har liten innflytelse med hensyn til hvilke personer som velges på vegne av partiene, der har partiene den avgjørende innflytelse. Så går Carl I. Hagen en totalt overraskende vei, for meg. Jeg ville trodd at med utgangspunkt i hans egen politiske historie – det jeg har hørt av Carl I. Hagen tidligere – så ville Carl I. Hagen vært den første som gikk motsatt vei og sa at velgerne må få større innflytelse over hvem som stiller først på partienes lister eller hvem som faktisk velges inn. Dette er veldig spennende ting, som nå er til behandling i Valglovutvalget, og jeg håper at de er dristige nok til å komme opp med en masse forslag som gjør at en kan se på hvordan politikken kan utvikle seg, for det er ikke tvil om at partiene sliter med tilliten i forhold til folk flest. SV og SF har alltid vært et moderne parti i den forstand at vi aldri har organisert mer enn 5 pst. av våre velgere som medlemmer. Og når en ser på partiene og på om alle medlemmer er aktive, vil en se at det er få personer som dominerer i debatter, kommer med forslag osv. Når det gjelder velgernes innflytelse over hva partiene holder på med, og medlemmenes innflytelse over hva partiene til syvende og sist beslutter, er ikke det det store problemet at det er for mange som deltar, men at det er altfor få. Den store utfordringen har ledet noen til å mene at partiene er i ferd med å bli fanklubber for populære partiledere. Jeg har ingen tro på at det er en vei å gå i det norske demokratiet. Vi kommer til å ha mer og mer utdannete velgere, vi kommer til å ha mer og mer opplyste velgere, vi kommer til å ha velgere som forlanger å bli hørt, som forlanger å bli tatt med på råd, som har ting å komme med, også mellom valg. Den store utfordringen for alle politiske partier da er å invitere velgere inn. Jeg tror ikke på den late sofavelgeren. Jeg tror at mange hjemmesittere er ute og flyr. Jeg tror mange hjemmesittere som ikke kommer til valgurnene i forbindelse med valg, er aktive, opplyste og politisk interesserte mennesker som ikke finner igjen sin politiske interesse i det partiene holder på med, og som dermed heller samler inn penger for Amnesty enn å gå og stemme, eller hjelper til i nærmiljøet sitt eller er engasjert på andre måter. Det er mulig jeg idylliserer litt, men jeg tror det er den store utfordringen: På hvilken måte kan man si at man tar velgerne på alvor, inviterer dem inn mellom valg og står til ansvar for det man gjør? Det som ligger av føringer i Carl I. Hagens forslag i forholdet mellom partiene og oss som er tillitsvalgte, og velgerne, er jeg meget kritisk til og ganske redd for. Jeg tror nemlig at understrekingen i Grunnloven av det personlige ansvaret hver og en av oss 165 representanter i denne salen har, er med på å gjøre det vervet til et mer alvorlig verv og et så alvorlig verv som det skal være. Det betyr jo bestandig at man ikke kan gjemme seg bak et parti, at man kan si: Ja, men det var SV som vedtok det, det var ikke meg. Ta f.eks. Kosovo-krigen, eller motsatt – Rwanda, der vi ikke gjorde noe. Det ble egentlig aldri noen stor debatt i Stortinget om det til syvende og sist, men vi kunne ha dratt det inn på en helt annen og mer aktiv måte. Det er klart at hver og en av oss 165 representanter har det ansvaret som påligger hver og en av oss i den situasjonen, nemlig for hva slags råd man gav sjøl. Det tror jeg betyr at man har en viss kvalitetssikring, og jeg syns egentlig at Carl I. Hagen i sin bok har sagt det ganske godt. Han sier: «En lærdom eller erfaring fikk jeg også i tillegg i Martin Gustavsen-saken, …» – dette er altså mens Carl I. Hagen i 1974 sitter alene på Stortinget for Reformpartiet – «… nemlig faren ved det kollektive ansvar. Hvis vi mennesker som enkeltindivider gjør noe galt, eller skal fatte en beslutning alene, er vi meget forsiktig, setter oss nøye inn i saken og gjør vårt beste for at avgjørelsen eller det vi gjør skal være riktig. Vi vet nemlig at i et slikt tilfelle er det «jeg alene som enkeltindivid som har alt ansvar for konsekvensene hvis jeg tar feil eller gjør noe dumt». Men hvis vi kan dele ansvaret med andre, så synker vårt personlige engasjement og «mitt personlige ansvar » proporsjonalt med antall å dele beslutning og ansvar med.» Dette syns jeg vel kanskje er å gå litt langt. Det er alltid en avveining mellom ens eget individuelle ansvar og en kollektiv beslutning, og hvem som trekkes med i en kollektiv beslutning, som til syvende og sist avgjør. Men jeg tror at Carl I. Hagen her har litt rett, nemlig at det bør påligge hver enkelt stortingsrepresentant et personlig ansvar som gjør at man ikke kan gjemme seg bak andre i vanskelige beslutninger. Akkurat det tror jeg velgerne er tjent med, og det tror jeg partiene er tjent med. Det er ofte en skjærsild for den enkelte representant, men det fins ikke noen vei utenom, og det er i den balansegangen den videre debatten om parti, representativitet og tillitsverv i folkevalgte organer bør gå.