trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Mani Hussaini (Arbeiderpartiet), 2017-10-11:
Det viktigste for Norge må være det viktigste i politikken. Norge skal være et land med små forskjeller og store muligheter for alle. Det er viktig fordi det er rettferdig, og det er solidarisk. Hvert eneste menneske som bor i landet vårt, skal kunne være den de vil, gjøre det de vil, og bli det de vil. Det er veldig mye som er bra i Norge, men vi har også mye å ta tak i. Norge kan bedre. Vi lever i et land der den vanligste dødsårsaken blant unge gutter er selvmord. Vi lever i et land der dobbelt så mange kvinner som menn blir utsatt for hets når de ytrer sine meninger og deltar i samfunnsdebatten. Vi lever i et land der barn og unge med innvandrerforeldre ikke føler seg norske nok for Norge og heller ikke føler seg hjemme i foreldrenes innvandrermiljøer. Vi lever i et land der altfor mange ungdommer verken står i jobb eller i utdanning. Norge er ikke på sitt beste når mennesker diskrimineres for den de er. Norge er ikke på sitt beste når folk faller utenfor. I juni i fjor la regjeringen fram en handlingsplan for lesbiske, homofile, bifile, transpersoner og interkjønnete. Det er synd at regjeringen har laget en lite forpliktende plan med svake virkemidler, liten gjennomføringsvilje og lite penger. Norge kan bedre. Norge er ikke på sitt beste når mennesker trues, hetses og skremmes fra å ytre sine meninger og delta i samfunnsdebatten, der unge kvinner som deltar i samfunnsdebatten, utsettes for grove trusler, og der mennesker med innvandrerbakgrunn hetses. Regjeringen har dessverre ingen vilje til å gjøre noe med det. Det kan ikke være sånn at mennesker ikke tør å ytre sine meninger eller delta i samfunnsdebatten fordi de er redde, redde for hva som skjer hvis de deltar i demokratiet. Sånn kan det ikke være i Norge. Norge er på sitt beste når det er et land med små forskjeller og store muligheter. Norge blir ikke bedre når forskjellene øker, når tilliten mennesker imellom svekkes, eller når avstanden blir større. Derfor skal Arbeiderpartiet de neste fire årene fortsette å gjøre det vi har gjort i 130 år. Vi skal gjøre forskjellene mindre og tilliten større. Slik skaper vi Norge på sitt beste – et land der alle er med.
Frida Melvær (Høyre), 2017-10-11:
Det er godt å vite at Noreg vert opplevt som eit trygt og godt land å bu i. Heile 94 pst. av befolkninga opplever nærområdet sitt som trygt å ferdast i. Over 80 pst. har svært eller ganske stor grad av tillit til politiet. Fleire sentrale mål for tenesteproduksjonen i politiet har synt positiv utvikling dei seinare åra, og dette skjer samstundes som etaten er inne i ein svært omfattande omstillingsprosess. Som tidlegare ordførar har eg fått høve til å følgje arbeidet med nærpolitireforma i Vest politidistrikt tett. Basert på erfaringane mine har eg berre positivt å seie om det arbeidet så langt: god og effektiv oppfølging, tett dialog og eit oppriktig ønske om å skape det nærpolitiet som er vedteke av Stortinget. Det ligg føre ei gjensidig forståing av og respekt for at ein er avhengig av eit tett samarbeid mellom kommunane og politiet for å løyse viktige samfunnsutfordringar framover. Ein er langt frå i mål med reforma, men eg ser med optimisme på det vidare arbeidet. Som eit døme på kor viktig dette tverretatlege samarbeidet er, vil eg trekkje fram ei sak frå mitt eige heimfylke. Kommunane og helseføretaket i Sogn og Fjordane har gått i lag om å etablere eit felles overgrepsmottak der både vald i nære relasjonar og SO-saker vert tekne hand om. Etableringa har medført at talet på saker har auka vesentleg, ikkje minst talet på saker som vert melde til politiet. Temaet er framleis tabubelagt, og mørketala er dessverre store. Difor må denne auken sjåast på som positiv. Menneske i svært sårbare og kritiske situasjonar har fått ein stad å vende seg. Tryggleiken det gjev å verte teke vare på av eit profesjonelt og fagleg kompetent helsepersonell i nært samarbeid med politiet og rettsapparatet, gjer terskelen for å ta kontakt lågare. Ingen skal behøve å frykte sine næraste. Vald og trugslar frå nære familiemedlemer er ei stor belasting for den det gjeld, og for samfunnet. Vald i nære relasjonar er eit samfunnsproblem, det er ikkje ei privatsak. Alle som står i ein slik krevjande situasjon, skal ha rett til å kjenne seg trygge på at dette er noko det offentlege har kompetanse på og tek på alvor. For å løyse krevjande samfunnsutfordringar er kvar etat nøydd til å vere god på fagfeltet sitt og samstundes alltid ha evne til å arbeide på tvers og sjå heilskapen. Høgres politikk tek opp i seg den tenkinga, og det gjer meg trygg på at folk òg i framtida vil oppleve Noreg som eit varetakande, trygt og godt land å bu i.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2017-10-11:
For Høyre handler distriktspolitikk om å skape et best mulig grunnlag for vekst og verdiskaping over hele landet, om å legge til rette for lokalsamfunn med skaperkraft og vekstkraft. Er det én ting vi vet, er det at samfunnet vårt er i kontinuerlig endring, enten vi politikere liker endringene eller ikke. Å stritte imot endringer fører ikke til at samfunnet vårt forblir slik som det er i dag. Det medfører kun at vår evne til å tilpasse oss de endringene som skjer, blir mindre – for ikke å si vår mulighet til å utnytte dem til det positive. I mange debatter denne høsten har man kunnet få inntrykk av at det mest distriktsvennlige en kan gjøre i Norge, er ikke å ville endre på noe som helst. Det er jeg sterkt uenig i. I motsetning til Senterpartiet tror jeg ikke det er slik at modernisering og utvikling er bypolitikk, mens stillstand er distriktspolitikk. Nei, jeg mener tvert imot at evne og vilje til omstilling er forutsetningen for å kunne lykkes med distriktspolitikken. Det er god distriktspolitikk når vi erstatter husleie for et tomt lensmannskontor med operativt politi ute blant folk. Det er god distriktspolitikk når vi binder by og land sammen ved å investere mer i vei og jernbane enn det noen har gjort før oss. Det er god distriktspolitikk når vi tar lokaldemokratiets side i de fleste saker der det er innsigelse mot lokale planer. Ja, det er god distriktspolitikk når vi bygger sterkere distriktskommuner med fagmiljøer som det er attraktivt å søke jobb i, og som leverer bedre tjenester til innbyggerne. Utviklingen de siste årene viser at distriktspolitikken under borgerlig styre har vært vellykket. Ledigheten er lav i samtlige distriktsfylker. I Hedmark, Oppland, Nord-Trøndelag, Nordland og Troms har den ikke vært lavere siden før finanskrisen i 2008. Inntektsutviklingen til bøndene er styrket, og det legges ned færre gårdsbruk enn sist Senterpartiet satt i regjering. Responstiden i politiet er styrket, og oppklaringsprosenten er økt. Lønnsomheten i næringslivet er bedre. Reiselivet har hatt rekordvekst tre år på rad. 2016 var det beste året innen skogbruk siden 1989. Distriktspolitikk handler ikke om å tviholde på gårsdagens løsninger og strukturer, det handler om å se mulighetene. Den viktigste utfordringen for distriktene er store avstander. Derfor gjennomfører vi tidenes satsing på samferdsel. Det betyr nye muligheter i Distrikts-Norge når avstandene mellom folk reduseres og varer og tjenester kommer fortere fram dit det skal. Det betyr nye muligheter når vi kutter i skatter og kostnader for små og mellomstore bedrifter. Det mener jeg er en mye mer offensiv politikk – ja en mye bedre distriktspolitikk – enn å stritte imot alle endringer.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2017-10-11:
Vi har lagt bak oss en valgkamp med mange spissede debatter – sånn skal det kanskje også være. Men for enkelte i denne debatten må jeg si det virker som om valgkampen ikke er helt avsluttet. Jeg bet meg spesielt merke i innlegget til representanten Wilkinson fra SV, som med stor moralsk patos virkelig var indignert over regjeringens angivelige kutt i pleiepenger. Flere andre har også vært inne på det samme – om ikke i like indignerte vendinger. Bakgrunnen for dette angivelige kuttet er at regjeringen har fremmet forslag om endringer som vil gi en anslått årlig merkostnad på om lag 560 mill. kr – altså mer enn en dobling av utgiftene til pleiepenger. Opp mot 9 000 flere barn og familier får det. Så er Høyre den første til å være enig i at vi også må kunne diskutere nedsidene når vi foretar justeringer i ulike ordninger, selv om endringene i sum øker statens utgifter. Men det er et eksempel på politisk latskap, en kritikk som går på autopilot, når man nærmest beskylder regjeringen for å angripe de svakeste i samfunnet for å finne penger til skattekutt, når utgangspunktet for debatten altså er at utgiftene til en velferdsordning er mer enn doblet. Jeg synes lite om en måte å argumentere på der man konsekvent betviler hverandres intensjoner. Min innfallsvinkel er i alle fall den at alle representantene for alle partiene i denne salen går på jobb hver dag fordi de ønsker å gjøre det beste for landet. Da må jeg si at når det gjelder denne saken om pleiepenger, var innfallsvinkelen til Kristelig Folkeparti langt mer konstruktiv, en langt bedre tilnærming til debatten, der man søker å finne gode løsninger. Det tror jeg også er en tilnærming som kommer til å bære flere politiske frukter de neste fire årene enn den innfallsvinkelen hvor man konsekvent skal svartmale dem på motsatt side av den politiske fløyen og betvile andre politikeres intensjoner.
Ivar Odnes (Senterpartiet), 2017-10-11:
Vi er valde av folket til å styra landet dei neste fire åra. Folket har gjeve oss eit tillitsvotum for at denne salen skal sikra eit framleis godt og inkluderande demokrati, som skal leggja til rette for verdiskaping og utvikling som gjev vår generasjon og komande generasjonar eit samfunn som er godt å leva og veksa opp i. Vårt demokrati er bygt på dei folkevalde nivåa kommune, fylke og storting, og det er viktig at desse tre nivåa spelar godt saman. Dette er avhengig av tillit mellom dei tre nivåa. Den siste perioden har denne tilliten vore sett på prøve. Med ein motivasjon om at alt skal verta så mykje betre med store kommunar og fylke, sette kommunalministeren og regjeringa i gang eit arbeid med å samla kommunane til så få som mogleg og fylkeskommunane til om lag ti. Senterpartiet er ikkje imot samanslåingar, men vi er imot bruk av tvang, særleg når målet er – og hensikta med samanslåinga har vore – så utydeleg og skiftande etter som argumentasjonen har måtta endrast undervegs. No har Senterpartiet føreslått å oppheva tvangssamanslåing der kommunar og fylke ikkje ønskjer den konstruksjonen som dei er pålagde. I mitt fylke, Oppland, vart det ingen kommunesamanslåingar, heller ikkje i Hedmark fylke. Dette er mykje fordi folk sa nei i folkeavstemmingar, og kommunestyra retta seg etter dette. Dette er demokrati. Folket har talt, og ein som er folkevald, er folkets tenar og lyttar til folket. Eg må seia meg einig med representanten Gahr Støre, som i går kalla regionreforma eit «makkverk». Det er vanskeleg å sjå at eit fylke som vert langt større enn Danmark i areal, skal gjera den konstruksjonen så mykje betre enn dagens Hedmark og Oppland. 30 mill. kr er utbetalt til dei to fylka for å dekkja samanslåingskostnadene. Dette er 10 mill. kr meir enn kommunar innanfor ulvesona fekk for å akseptera regjeringas og stortingsfleirtalets vedtak i ulveforvaltninga sist år. Å kasta sylvskilling til folket for at dei skal godta å verta oversett, overprøvde og overkøyrde, er ikkje nokon god måte å driva eit demokrati på. Dette er i alle fall ikkje Senterpartiets måte å gjera det på. Senterpartiet har tru på heile landet, difor vil vi byggja opp om dei folkevalde nivåa med respekt for at det er i kommunar og fylke ein kjenner best korleis ein skal verka for innbyggjarane sine. Det er ut frå desse klare ønska ein må ta imot fleire oppgåver og meir ansvar, men når staten ikkje vil gje frå seg meir enn at ordføraren skal få lov til å via folk, vert dette ei meiningslaus og lite tillitsskapande reform.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2017-10-11:
Mange har debattert hvordan vi de neste fire årene legger grunnlaget for et bærekraftig velferdssamfunn, men hva er det egentlig som gjør en stat bærekraftig? Vi må la stigen stå til dem som kommer etter oss. For å sikre en velferdsstat for våre barn og barnebarn som er i bedre stand, må vi satse på velferdsstaten, ikke bygge den ned. Vi må satse på kvalitet i barnehagen, med nok voksne som har riktig kompetanse. Tidlig innsats starter i barnehagen, på helsestasjonen og i svangerskapet. Vi trenger flere lærere i skolen. Når barna får en god start, har de større grunnlag for å lykkes senere i livet. Lykkes man i skolen, er sjansen stor for å lykkes i arbeidslivet. Det som kanskje er minst bærekraftig i dagens samfunn, er det store frafallet i norsk skole. En av fire fullfører ikke videregående opplæring. Tallene er katastrofale; for yrkesfagene er tallene enda dystrere. I tiden framover blir handlingsrommet mindre. En mer moderat oljepengebruk er avgjørende for en bærekraftig velferdsstat. Vi trenger innovasjon i offentlig sektor som kommer neste generasjon til gode. Ran av folks oppsparte pensjon er ikke innovasjon, privat berikelse i barnevernet er ikke innovasjon – Norge kan bedre. Nå må vi bruke fellesskapets penger på tjenestene som ruster oss for framtiden. Vi må investere i skole og helse for å styrke velferdsstaten. Dessverre har regjeringen stemt ned Arbeiderpartiets forslag om fysisk aktivitet i skolen, et enkelt skolemåltid, kunnskap om psykisk helse i skolen og en skolehelsetjeneste der helsesøster alltid er tilgjengelig. Investering i ungene våre gir bedre avkastning enn skattelette til dem som har aller mest fra før. En bærekraftig velferdsstat handler om å la stigen stå til dem som kommer etter oss. Høyres parlamentariske leder tegner et kunstig skille mellom dem som lever av statsbudsjettet, og dem som leverer til inntektssiden av statsbudsjettet. Er det slik at barna i offentlige barnehager lever av statsbudsjettet, mens eiere av private barnehager med millionutbytte er leverandører til budsjettet? Er det å investere i barns framtid en utgift, mens store overføringer rett fra statsbudsjettet til eiernes bankkonto å anse som en inntekt? Det hadde vært nyttig om Høyre kunne hente fram kalkulatoren og avklare hva som er mest bærekraftig.
Himanshu Gulati (Fremskrittspartiet), 2017-10-11:
Forandring er ofte upopulært. Det har ikke minst den politiske debatten rundt endringene i politiet vist. Nettopp da er det viktig å huske hvorfor vi gjør det vi nå gjør. 22. juli 2011 avdekket store svakheter og store svikter i Politi- og Beredskaps-Norge. Tragedien som utartet seg denne dagen, og den etterfølgende Gjørv-kommisjonen viste oss at norsk politi ikke besto testen, og at vi ikke var godt nok forberedt på en slik hendelse. Det gjelder helikopterberedskap, båttransport, hva operativt mannskap skulle gjøre, og ikke minst store problemer med ledelseskultur og ansvarspulverisering. Norsk politi og Norge var ikke godt nok forberedt på å kunne ivareta innbyggernes sikkerhet den gang, og ikke å gjøre endringer i Politi-Norge var derfor ikke et alternativ. Dette er et perspektiv som dessverre ofte glemmes når vi i dag tar debatten om endringene som er gjort for å løfte politiet og løfte den operative beredskapen. Dette arbeidet startet gjennom Politianalysen, som forrige regjeringen bestilte, men som denne regjeringen i stor grad har implementert. Vår viktigste jobb som valgte ledere er å ivareta innbyggernes trygghet. Vi har de siste årene opplevd terrorangrep i mange av de europeiske byene som vi er vant til å se på som våre egne hjem. Terror har gått fra å være noe som skjedde langt unna oss, til å banke på vår egen dør. Vi må derfor sørge for at politiet, sikkerhetstjenestene og andre relevante etater har de ressursene de trenger for å være i stand til å forhindre uønskede hendelser, men også å ivareta folks trygghet dersom noe skjer. Dette handler også om bevæpning av politiet. Det kan fra flere av motstanderne av generell bevæpning nesten virke som om politiet skal bære våpen fordi det ser kult ut, men det er jo ikke det det handler om. Dette handler om at politiet skal gjøres i stand til å beskytte innbyggerne dersom noe skjer. Vi lever i en trusselsituasjon hvor PST sier at terrorangrep i Norge er sannsynlig. Vi lever i en situasjon hvor noen av våre naboland har opplevd terrorangrep i nyere tid. Vi har også sett forsøk på terror i Norge. Da er det et tankekors at selv på landets største knutepunkt, Oslo lufthavn Gardermoen, har ikke Stortinget gitt politiet lov til å bære våpen i tilfelle noe skulle skje, til tross for at flyplasser har vært terrormål i flere europeiske land. Å lukke øynene for at verden rundt oss har forandret seg, er en farlig vei å gå. Regjeringen har gjort mye på feltet for å øke beredskapen: Tre nye politihelikoptre er bestilt, PST og andre etater er styrket, 63 politibiler rulles ut nå i høst, og vi har sett at halvparten av dem som blir uteksaminert fra Politihøgskolen i år, allerede har fått jobb. Politireformen ser vi nå begynner å gi resultater. Vi er i dag bedre stilt til å ivareta det norske folks trygghet enn det vi var for noen år tilbake. Men dette er en kontinuerlig jobb, og den er langt ifra over.
Torill Eidsheim (Høyre), 2017-10-11:
«Vi er privilegerte som får vokse opp, arbeide, få barn og bli gamle i Norge», sa Hans Majestet i trontalen. Dette bør vi aldri gløyme. «Åtte år med en borgerlig regjering vil endre det norske samfunnet på en rekke områder», skreiv Madssen i LO-Aktuelt like etter valet. Han skreiv også: «Kommune- og regionsreformen og politireformen vil bli videreført. Formuesskatten blir ytterligere kuttet. Det vil fortsatt være en generell adgang til midlertidige ansettelser.» Ja, det vil bli gjennomført endringar, og valresultatet viste at folket meiner reformer og endringar framleis er nødvendig. Regjeringa har tatt ansvar og sett i gang desse nødvendige reformene – endringar: ja, men eit kaldt samfunn: nei. Høgre vil ta vare på Noreg som verdas beste land å bu i. Vi verdset enkeltmennesket, og vi har tru på at kvar og ein best kan skape sitt eige, lykkelege liv dersom ein får moglegheit til det. Ei av våre høgast prioriterte oppgåver i regjering har vore å betre rusomsorga. Vi har auka behandlingskapasiteten, ventetida har gått ned, og vi har gjort det mogleg at rusavhengige sjølve skal få lov til å velje kvar dei ønskjer behandling. Men vi er ikkje på nokon måte i mål, vi er nøydde til å tenkje nytt, og vi må gjere meir for å hjelpe, ikkje straffe. Difor meiner vi i Høgre at straffelova bør endrast på dette punktet. I Høgre verdset vi òg å vere annleis, og vi ønskjer å kjempe mot utanforskap. Vi har tru på ein sterk, men avgrensa stat som faktisk gir rom for mangfald, og som set grenser for kva som er politikk. Det offentlege vil aldri kunne erstatte, og bør heller aldri erstatte, det personlege og sosiale ansvaret vi alle har som medmenneske. Å vere annleis er ikkje negativt, det er positivt, og mangfald er sunt. I Høgre verdset vi òg arbeid, både for å utjamne forskjellar og for at vi skal kunne betale for velferda. Vi forstår at nødvendig omstilling kostar, og at gode intensjonar også må finansierast. Noreg treng ein stat som legg forholda til rette for eit moderne, endringsvillig næringsliv, som gir landet vårt eit konkurransefortrinn, og som sikrar berekraftig velferd.
Silje Hjemdal (Fremskrittspartiet), 2017-10-11:
Jeg er utrolig stolt over at velgerne har gitt Fremskrittspartiet og de ikke-sosialistiske partiene fornyet tillit. Med det ønsker jeg å si tusen takk til alle dem der hjemme som benyttet seg av vår fantastiske stemmerett. Velgerne var veldig klare på at de ikke ønsket 15 mrd. kr i skatteøkning, de ville ikke ha en gjeninnføring av f.eks. arveavgiften. Det betyr at velgerne er fornøyd med at vi styrer landet på en trygg og forsvarlig måte. Fremskrittspartiet og Høyre med samarbeidspartier har levert på en rekke områder, bl.a. kan vi trekke fram at vi fjernet nettopp arveavgiften. Det at vi har redusert avkortingen for pensjonister, har betydd mye for dem det faktisk gjelder. Ikke minst har vi redusert helsekøene, nettopp fordi vi har tenkt nytt, vi har åpnet for fritt brukervalg, og ikke minst har vi også sluppet til de private aktørene – og konkurranse mener Fremskrittspartiet er sunt. Jeg er også veldig stolt av at vi har en regjering som anerkjenner Norges viktigste næring, nemlig olje og gass. Det kjenner jeg godt til, jeg som er fra Hordaland og vet hvor mange arbeidsplasser og velferdskroner som blir skapt i denne industrien. Så jeg synes det er utrolig kjekt at vi har ministre som er så klare på viktigheten av denne næringen – at den skal spille en viktig rolle også i framtiden. Det er selvfølgelig sånn at vi i mitt hjemfylke setter utrolig stor pris på at vi har en samferdselsminister som har levert på E39, som er utrolig viktig for et kystmenneske som meg og mange andre – det at man nettopp har samferdselsprosjekter som legger til rette for god samfunnsøkonomi, men også det at man kan skape verdier i distriktet, at folk kan komme seg til og fra på en enkel måte. Sist, men ikke minst må jeg si at jeg gleder meg til rollen som stortingsrepresentant og å få muligheten til å være en ombudskvinne, ikke minst for alle de barn og unge der ute som trenger en stemme på tinget.
Cecilie Myrseth (Arbeiderpartiet), 2017-10-11:
Langs hele norskekysten finner vi samme historie: Havet gir folk mat og arbeid. Fra fjord til bord går det et ubrytelig bånd. I Nord-Norge har vi alltid levd av havet, som i generasjoner har gitt oss store verdier – og det gir oss store verdier. Ja, det gir til og med mye penger i lomma til ungene som skjærer torsketunger. På restauranter og i de mange hjem verden over spises det hver dag 37 millioner måltider med norsk sjømat. Tenk det: hver dag, verden over. Inntektene fra sjømaten er det som i veldig stor grad vil gi oss velferd i framtiden. Skal fiskeripolitikken ha legitimitet, må den også ha folk langs kysten som heier. Kysten heiet ikke da denne regjeringen, som nå står svakere enn noen gang, ønsket å fjerne pliktordningen for trålerne. De ble det som vi på nordnorsk kaller «lynings». Kysten gjorde motstand, satte foten ned, regjeringen måtte trekke saken. For fisken tilhører fellesskapet og skal skape arbeidsplasser langs kysten og lys i husene. Vi må tenke folk og samfunn først, styrke båndet mellom hav og land – ikke bryte det. Vi må tenke på ringvirkninger og arbeidsplasser, unger som skjærer tunge, voksne som fileterer, salter, laster og losser – politikk for å bruke mer av fisken, politikk for å bruke mer av havets arter. Torsken var vårt første store eksportprodukt. Fortsatt er sjømat det. Det går en linje fra vikingenes handel i Europa til Polar Algae i Hammerfest, som bruker tang og tare til dyrefôr, kosmetikk og medisiner. For noen uker siden var jeg jurymedlem i en kokkekonkurranse i Tromsø. Temaet var framtidsmat, og ingrediensene var rognkjeks og sukkertang. Rognkjeks brukes i dag som rensefisk mot lakselus, for dem som lurte. I Havboka skriver Morten Strøksnes at å få napp rommer «følelsen av at nesten hva som helst kan komme opp fra dypet». Det er ikke sikkert vi skal spise rognkjeks i framtiden, men vi trenger forskning og innovasjon, nye tanker og ideer. Vi trenger et verdiskapingsprogram for havet. Vi må bruke kunnskapen og historien vår til å fiske etter nye bærekraftige muligheter i havet, men også for å sikre at det kommer kystfolket til gode. For skal fisken gi mest mulig tilbake til lokalsamfunnene, må utgangspunktet være at fisken eier vi i fellesskap.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2017-10-11:
I mitt innlegg i går beskrev jeg hvorfor klimaendringene bekymrer meg. Et annet utviklingstrekk som har gjort meg bekymret – etter å ha observert norsk forvaltning over tid, etter utallige reiser rundt i landet – er utbygging, oppdeling og nedbygging av natur. Det er nettopp dette som har ført til at rundt halvparten av verdens dyrebestander har forsvunnet i løpet av 40 år. Bildet er det samme i Norge. Rundt en femdel av alle vurderte arter er nå rødlistet her i landet. I trontalen het det vakkert: «Regjeringen vil sikre at det samfunnet vi overleverer til våre barn, er i enda bedre forfatning enn det vi overtok fra våre foreldre.» Gjelder ikke dette også naturen? Kortsiktige arealdisponeringer gjør at menneskenes virksomhet spiser seg inn i norsk natur i et skremmende tempo. Det er den liberale utbyggingsiveren til den sittende regjeringen som ligger bak dette. De har tatt farlige grep i sin fireårsperiode. Veldig raskt overførte de planavdelingen fra daværende Miljøverndepartementet, og dermed behandlingen av innsigelsessaker, til Kommunaldepartementet, og det ble sendt ut et myndig rundskriv fra kommunalministeren til bl.a. fylkesmannen om å legge inn færre innsigelser på ulike planer. I folkelig språk betyr det færre betenkeligheter, advarsler eller påpekinger av brudd på lover og forskrifter. Dette var også et av statsministerens mantraer ved regjeringsskiftet i 2013. Det blir mer og mer fritt fram for utbygging, mens de naturfaglige vurderingene kommer i andre eller siste rekke. Jeg har sett mange eksempler på hva dette har ført til, ikke minst i mitt fylke, i Buskerud. Det skal jeg love flere statsråder å komme tilbake til. Men listen over regjeringens elendige naturvernholdning er lang. De har stoppet planene om nasjonalparker i nord, og flere av de siste vassdragene er bestemt regulert. Ja, i energimeldingen ble det til og med åpnet for mulig konsesjonsbehandling av vernede vassdrag i spesielle tilfeller. Stortinget har bestemt at 10 pst. av skogen skal vernes. Det er bra. Det vil ta ufattelig lang tid med regjeringens vernehastighet og lave opptrappingstakt i budsjettene. Samtidig har regjeringen igjen gitt mulighet for subsidiering av skogsbilveier inn i de få lommene av villmark som vi har igjen. Disse områdene har vært vernet av seg selv på grunn av utilgjengelighet. Nå skal de sannelig min hatt ta disse også. Når Fylkesmannens miljøvernekspertise vingeklippes og mange kommuner har dårlig naturfaglig ekspertise, vil naturen bli taperen. Jeg legger til: Det er en planlagt og ønsket politikk fra den sittende regjering.
Eigil Knutsen (Arbeiderpartiet), 2017-10-11:
I en replikkordveksling i går ble jeg kritisert for å kommentere trontalen i trontaledebatten. Men siden kritikken kom fra en Høyre-representant, har jeg tenkt å fortsette å kommentere og debattere trontalen i trontaledebatten. Regjeringen påpeker helt riktig i sin trontale at flere må i arbeid fordi arbeid er den enkeltes mulighet til å øke sin inntekt og velstand. Men – og dette tror jeg regjeringen er enig i – flere må være i arbeid av mange flere grunner enn at den enkelte får det bedre. Vi vet at vi må holde sysselsettingen oppe for å bære statsfinansene i en tid da oljeinntektene avtar. Vi må opprettholde sysselsettingen for å redusere forskjellene mellom folk, slik at vi bevarer vekstkraften i økonomien og unngår uro og polarisering som i mange andre land. Særlig min egen aldersgruppe, menn under 35 år, har en negativ utvikling i arbeidsmarkedet. Stadig flere unge menn står uten arbeid. Arbeiderpartiet kommer i denne stortingsperioden til å foreslå en rekke tiltak for å få flere i jobb. For noen av tiltakene vil det ta lang tid før de virker på sysselsettingen. Vi vil ha 3 000 flere lærere i skolen. Den tidlige innsatsen de lærerne skal sørge for, vil det ta lang tid å tilbakebetale i kroner og øre, men det er vel verdt pengene. Våre barns framtidsmuligheter er den beste investeringen vi kan gjøre. Vi vil også i denne stortingsperioden foreslå at praktiske ferdigheter skal vektlegges mer i grunnskolen. Flere vil da oppleve mestring de sårt mangler i dagens teoritunge skole. Arbeiderpartiet vil også foreslå å styrke yrkesfagene. Vi trenger bedre og mer oppdatert utstyr på skolene, og yrkesfaglærerne må satses på. Ikke minst må det være læreplasser i andre enden, og der har vi allerede rukket å levere inn forslag. Det er ikke til å komme utenom at utenforskap og lav sysselsetting, særlig hos unge menn, også henger sammen med forholdene i arbeidslivet. I Norge har vi stort sett et velregulert og trygt arbeidsliv, selv om lovendringer i forrige stortingsperiode tok oss i feil retning. Et trygt arbeidsliv er bunnlinjen i en økonomi med høy sysselsetting. Kombinert med gode fagarbeidere og en aktiv næringspolitikk kan vi gjøre som våre naboland og øke andelen som er i jobb. Regjeringens trontale var fri for politikk, visjoner og virkemidler. Arbeiderpartiet står beredt med politiske løsninger for tidlig innsats, bedre yrkesfag, flere i arbeid og mindre forskjeller, og vi vil selvsagt søke å få gjennomslag for vår politikk i den kommende stortingsperioden.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2017-10-11:
Jeg ønsker å knytte noen ord til en støtteordning som ofte skaper mye debatt, nemlig kontantstøtten. Kontantstøtteloven fastslår at formålet med kontantstøtten er å bidra til at familiene får mer tid til selv å ta omsorgen for egne barn at familiene gis reell valgfrihet når det gjelder omsorgsform for barn at det blir mer likhet i overføringene den enkelte familie mottar til barneomsorg fra staten, uavhengig av hvordan tilsynet ordnes Vi ser også at det i økende grad meldes fra fagfolk at de er bekymret for utviklingen i retning av at alle ettåringer skal begynne i barnehagen så snart som mulig. Ettåringer er forskjellige, og det skjer svært mye når det gjelder utvikling og tilknytning, i denne perioden av småbarnas liv. Det er derfor ikke slik at den samme løsningen vil være best for alle barn. For Kristelig Folkeparti er det derfor avgjørende at den enkelte familie skal få valgfrihet til å vurdere hva som er best for deres ettåringer og for familien som helhet. Kontantstøtten gjør det mulig for flere enn de best bemidlede å få noen ekstra måneder hjemme sammen med ettåringen sin. For Kristelig Folkeparti er det nemlig viktig at valgfrihet for barnefamilier gjelder for alle familier, og vi kjemper for alle barns beste, uavhengig av hvor stor sparekonto foreldrene har, eller hva som er foreldrenes bakgrunn og historie. Derfor var Kristelig Folkeparti svært kritisk til regjeringens forslag rett før sommeren om å endre kontantstøtteloven, slik at det ble innført fem års botidskrav for å motta kontantstøtte. Ikke bare ble dette kravet knyttet til mottakeren, men også til barnets andre forelder dersom de bor sammen. Kristelig Folkeparti stemte imot denne loven og la fram et alternativt forslag om obligatorisk språkopplæring for mottakere som trenger det, og som har kortere botid enn tre år. Dette henger sammen med at god språkbeherskelse er en avgjørende kvalifikasjon for å delta i norsk arbeidsliv. Kristelig Folkeparti ønsker å styrke denne kompetansen for dem som trenger det, istedenfor å frata en gruppe småbarnsforeldre valgfriheten og muligheten til å vurdere hva som er beste omsorgsform for den enkelte ettåring. Dessverre ble vårt forslag nedstemt, og regjeringens lovendring fikk flertall. De negative konsekvensene av dette for mange småbarnsfamilier merkes allerede. Spesielt får vi tilbakemelding om at kontantstøttesøkere som har vært folketrygdmedlemmer hele sitt liv, opplever det svært urettferdig at de med regjeringens nye regler nå ikke får kontantstøtte fordi de er gift med en som har kortere botid enn fem år. Derfor er dette noe som Kristelig Folkeparti vil ta opp igjen her på Stortinget, fordi vi fortsatt vil bruke muligheten til å løfte familiene og barns beste i politikken.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2017-10-11:
Den 8. juni 2017 vedtok Stortinget nye regioner i Norge. Kartet ble tegnet på nytt, med knapt flertall. Innholdet var ikke på plass i regionene og er det ikke ennå. Men det var viktig å presse dette igjennom for å kunne vise at regionreformen ikke var en flopp. For oss i Finnmark er det ikke en flopp, men et nytt eksempel på at myndighetene i sør ikke kjenner sitt eget land. Å slå sammen Troms og Finnmark har skjedd mot finnmarkingenes ønske. Finnmark fylkesting er imot, men det er ikke hensyntatt. Finnmark er Norges største fylke, med svært store avstandsulemper. Sammenslått med Troms vil de naturlig nok øke, ikke avta. Et av munnhellene i denne reformen er at det vil gi oss så mange nye muligheter. Det er det knapt noen som tror på. I løpet av de første fire årene med Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen har Finnmark opplevd en storstilt sentralisering av kompetansearbeidsplasser, og ledelsesfunksjoner er flyttet ut av Finnmark. Det gjelder Statens vegvesen, Mattilsynet, Fiskeridirektoratet og Kystverket. Skatteetaten har hatt fullt frislipp til å effektivisere, og det har de gjort til gagns. Ingen av de nevnte etatene har tilført fylket noen nye arbeidsplasser. Det har vært fullt frislipp, og det betyr at Finnmark kommer dårlig ut. Vi ber ikke om å få leve av statsbudsjettet, som Helleland kommenterte i sitt innlegg. Vi er positive bidragsytere til statsbudsjettet så det holder – gjennom olje og gass utenfor vår kyst og gjennom fiskeressurser som fanges utenfor og ilandføres i Finnmark. I tillegg styres Finnmarks areal av finnmarksloven og begrenses av Finnmarks areal gitt til finnmarkingene. Dette er et kompliserende element som ingen ansvarlige politikere svarer ut hvordan skal løses. Vi har opplevd at Høgskolen i Finnmark ble fusjonert med Universitetet i Tromsø med lovnad om å ha stedlig ledelse. Det gikk bare noen år, så var det over. Vi er ikke overrasket. Vi har opplevd før at vårt nordligste fylke overstyres. Hva fører det til? Svaret er enkelt. Det fører til avmakt, og en befolkning som føler avmakt, fører ikke noe godt med seg. Avmakt gir passivitet og motløshet. Tvang fører til motstand, ikke utvikling. Dette er elementær kunnskap, men det virker ikke som om regjeringen har tatt det inn over seg. Arbeiderpartiet er imot tvang, og det er jeg stolt av. Regionreformen er preget av tvang, innholdsløshet og kunnskapsløshet om geografiske forhold. Det er tragisk.
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2017-10-11:
2017 er året da plast og marin forsøpling kom på alles lepper. Funnet av en strandet hval med tretti plastposer i magen ble tema i barnehager og i eldreforeninger, i slott og i kommunestyrer. Denne oppmerksomheten førte til en rekordstor innsamling av plast langs våre strender i vår. Den folkelige siden av saken dreier seg ofte om visuell plastforsøpling, og det er viktig nok, men på et mer overordnet nivå er året 2017 også året da regjeringen fremmet en stortingsmelding der strategi mot marin forsøpling og spredning av mikroplast var en viktig del av innholdet. EU-kommisjonen har igangsatt en åpen høring om effekten av mikroplast – for øvrig med frist i neste uke. En rapport med konklusjoner og anbefalinger vil foreligge mot slutten av året. Det ser ut til at mitt arbeidsfelt de neste fire årene vil bli helse. Selv om jeg også i disse årene vil ta del i strandrydding på «mi heimlege strand» i Vestfold – og gjerne også andre steder – vil jeg i denne tiden ha spesiell oppsikt med forskningen på den medisinske virkningen av plastforsøpling. Det dreier seg om nanoplast, partikler som er så små at de kan passere cellemembraner. Det medisinske spørsmålet er: Hvordan påvirker plast våre marine organismer, og hvordan påvirker dette igjen vår helse? Plast inneholder en rekke organiske miljøgifter, en lite hyggelig cocktail av PCB, PAH, pesticider, ftalat, bromerte flammehemmere og bisfenol, for å nevne noen. Mange av stoffene i plast er hormonforstyrrende, kan redusere fruktbarheten og påvirke viktige kroppsfunksjoner, som f.eks. temperaturregulering og immunfunksjoner. Helsekonsekvensene av plastforsøpling på mennesket vet vi foreløpig for lite om, men det som er sikkert, er at det som påvirker dyrelivet negativt, som regel også har samme påvirkning på mennesket. Og dyreforskningen på dette feltet er entydig og skremmende. Med andre ord: Vi kan stå overfor en varslet medisinsk katastrofe av uoversiktlig omfang. Jeg er selvsagt svært fornøyd med Venstres representantforslag om å forby mikroplast i kroppspleieprodukter, som fikk flertall i denne salen. Nå skal vi ta dette inn i det jeg kunne kalle «Elvestuen versjon 2.0». Plastposeavgift, et ord som nærmest er blitt et fyord i norsk presse, introduseres nå i mange samfunn betydelig mindre utviklet enn vårt. Det er med glede jeg registrerer at handelsnæringen nå er i ferd med å få til dette i Norge. Vi må øke flaskepanten og innføre flere pante- og returordninger for emballasje. Vi må utvikle det nordiske samarbeidet om pant. Vi må av mange årsaker stanse nyanlegg med gummigranulat på kunstgressbaner. Gratis levering av plast til miljøstasjonene etter rydding burde være en selvfølge, og Norge må bidra i enda større grad enn i dag med sin maritime kompetanse til å få hentet opp søppel fra havene. Fra mitt arbeidsfelt må vi først og fremst forske mer og intensivt på den giftige effekten av nanoplast på den menneskelige organismen – rett og slett fordi vi er nødt til det.
Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2017-10-11:
Integreringspolitikken i Norge skal bygge på norske verdier og grunnleggende menneskerettigheter. Samtidig som innvandringen gjør oss til en mer mangfoldig nasjon, ser vi også utfordringer, men vi må ikke glemme den kulturelle berikelsen som innvandring gir oss. Det gjelder kultur på mat- og musikkområdet. Utfordringen er dette å komme i gang med arbeid. Arbeid er inngangen til deltakelse i samfunnet og bedre levevilkår, og det er bekymringsfullt at tall fra Nav viser at arbeidsledigheten blant første generasjons innvandrere er tre ganger så høy som hos befolkningen for øvrig. Det er videre skremmende at kun seks av ti innvandrere som har fullført et introduksjonsprogram – det går gjerne over to år – går ut i arbeid. Vi kan ikke på sikt ha et samfunn hvor en stor andel av nyankomne blir stående utenfor arbeidslivet og blir helt avhengig av trygdeytelser for å leve. Vi vet at en negativ sosial arv er en veldig tung bør å bære. Det er vanskelig for unge å komme ut av en kultur der foreldrene ikke er i arbeid, ikke deltar i samfunnet og har sviktende norskkunnskaper. Det er rett og slett en fattigdomsfelle. Det gir et utenforskap, og vi ser særlig at gutter med innvandrerbakgrunn dropper ut av videregående og havner i Nav-statistikk eller blir gående og drive og kommer inn i gjenger. Regjeringen har tatt noen viktige grep. Blant annet har man en effektiv integreringspolitikk i stortingsmeldingen som omhandler mange tiltak, bl.a. egne integreringsmottak for dem som har fått opphold, og for dem som man tror med stor sannsynlighet skal ha opphold. Men vi har en jobb å gjøre. Kommune, lokalt næringsliv og Nav må samarbeide mye tettere med mottakene og de nyankomne, slik at de kommer raskere ut i arbeid, gjerne gjennom arbeidsrettede tiltak i samarbeid med lokale arbeidsgivere. Introduksjonsprogrammet må bli mye mer fleksibelt, individuelt og tilpasset, slik at man faktisk får brukt sin kompetanse. Drammen er en kommune som også ble nevnt fra talerstolen her i går, som har fått mye ros for sitt integrerings- og inkluderingsarbeid i barnehager og skoler. Det er med stolthet jeg kan si at min hjemby var først ute med gratis kjernetid i barnehage for barn av familier med lav inntekt. Men ordningen førte også med seg aktivitetsplikt for foreldrene, bl.a. deltakelse på norskkurs. Da er det ganske forstemmende at Arbeiderpartiet – som i går var rasende for at kvinner ikke kom i arbeid – stemte mot aktivitetsplikten.
Fredric Holen Bjørdal (Arbeiderpartiet), 2017-10-11:
Utfordringane i samfunnet vårt rykkjer stadig nærmare. Talet på eldre skyt fart. Det hastar å nå Stortingets mål om utsleppskutt. Delen av vaksne i jobb er fallande. Lenge har vi kunna seie i Noreg at vi lever ikkje av olje, vi lever av arbeid – kvarandre sitt arbeid. Etter fire år med Høgre og Framstegspartiet i regjering er dette mindre sant enn før. Regjeringspartia var veldig høge i hatten då dei tok over i 2013. Dei harselerte med det dei kalla raud-grøn overbodspolitikk og lovde dyrt og heilag å vise evne til prioritering. Men så skjedde ikkje. Denne regjeringa har sett rekord i overbodspolitikk og oljepengebruk, knust sparegrisen og prioritert politikk som ikkje fungerer. Dei neste fire åra kan ikkje bli som dei fire siste. Det er no regjeringa for alvor blir sett på prøve. Framover skal vi løyse større oppgåver med mindre pengar. Det blir sagt frå talarstolen i denne debatten, gjerne frå høgrepartia, at veljarane har talt. Det stemmer. Som eit resultat av det står dei borgarlege partia svakare enn før, og den raud-grøne sida har styrkt seg. Det er no eit anna fleirtal i Stortinget og ei regjering som reelt er i mindretal. Då er det både vårt privilegium og vår plikt som opposisjon overfor veljarane å etablere nye fleirtal når det er mogleg. Dei moglegheitene kjem Arbeidarpartiet til å fortsetje å bruke, innanfor det handlingsrommet som er mogleg å finne i kvart enkelt statsbudsjett. For Arbeidarpartiet er eit ansvarleg parti. Vi har i fire år lagt fram alternative budsjett med stram disiplin, med inndekning for kvart eit forslag og kvar ei krone, og slik vil vi fortsetje. Vår linje i opposisjon blir nettopp det: ansvarleg og konstruktiv. Men ho blir også kritisk. Vi kjem ikkje til å behandle regjeringa med silkehanskar framover. Erna Solberg merka det i dag med fedrekvoten og vil også framover få sjå at stortingsfleirtalet kan velje ein annan politikk enn regjeringa ønskjer, fordi fleirtalet i Stortinget ikkje lenger ligg til høgre for Høgre. Med eit svekt fleirtal i Stortinget skjønar eg at regjeringa er bekymra for om ho får gjennomført sin politikk. Men regjeringa kan altså skulde seg sjølv. Mange av forlika frå førre periode, som politireforma, er forvalta på ein svært dårleg måte. Likevel: Arbeidarpartiet skal vere med på forlik der det er naturleg, fordi få parti har eit så romantisk forhold til kompromiss og forlik som vi har. Men ein kjem til å merke at framover vil vi stille tøffare krav for å vere med, og forlika må speile det reelle fleirtalet i Stortinget, ikkje vere på høgrepartia sine premissar.
Bengt Rune Strifeldt (Fremskrittspartiet), 2017-10-11:
Innledningsvis vil jeg gratulere alle representanter og ikke minst presidentskapet med valget. Jeg vil også benytte anledningen til å få takke velgerne i Finnmark for tilliten de har gitt meg. Det er historisk at det minste partiet i en mindretallsregjering leverer så godt som Fremskrittspartiet har gjort. Det har velgerne merket, og de er fornøyd med det Fremskrittspartiet har levert: lavere skatter og avgifter, en historisk satsing på vei og bane, en streng innvandringspolitikk og ikke minst en trygg og forutsigbar økonomisk styring av landet. Vi har styrt landet trygt, og det skal vi fortsette med. Jeg har vært så heldig å få plass i transport- og kommunikasjonskomiteen, og det er et område som er viktig for alle fylker, ikke minst for mitt eget hjemfylke, Finnmark. Vi opplever nå en historisk satsing på NTP, en satsing som det skal bli spennende å være med og følge opp. God infrastruktur og kommunikasjon er viktig for å utnytte det potensialet som ligger i Finnmark – for Finnmark er mulighetenes fylke. God infrastruktur og kommunikasjon er viktig for å sikre og trygge de etablerte næringene og arbeidsplassene i Finnmark og ikke minst legge forholdene til rette for nye næringer og arbeidsplasser i landets nordligste fylke. Innen turisme og mineral- og petroleumsnæringen vil vi i årene framover se en betydelig økt satsing i nord med Fremskrittspartiet i regjering. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet mener at de tapte valget fordi de var utydelige. I hjemfylket mitt, Finnmark, opplevde vi det ikke sånn. Vi opplevde at Arbeiderpartiet var svært tydelig på at skattene og avgiftene skulle økes, og velgerne var like tydelige på at det ønsket de ikke. Senterpartiet har de fire siste årene malt et kullsvart bilde av Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen. Det var ikke måte på hvor galt det skulle gå. Senterpartiet fryktet i 2013 dramatiske konsekvenser for landbruket, da de varslet matkrise og en rasering av landbruket. I landbruket ser vi i dag ny optimisme: Det legges ned færre gårdsbruk nå enn da Senterpartiet hadde landbruksministeren, selvforsyningsgraden øker, vi produserer mer mat, og vi er nå selvforsynt med lam. Det manglet heller ikke på skremselspropaganda fra venstresiden om hvor galt det skulle gå med norsk økonomi dersom Fremskrittspartiet kom i regjering. Kommuneøkonomien under denne regjeringen er så god som den ikke har vært siden forrige årtusen. Det satses enormt på å bygge vei og jernbane i distriktene, og vedlikeholdsetterslepet er for første gang på lang tid redusert. Etter tiår med økende vedlikeholdsetterslep er skuta nå snudd. Mye gjenstår før veiene er i den standen Fremskrittspartiet vil ha, men kursen er nå riktig. Velgerne viste tydelig at de var lei svartmaling og ville heller ha gulmaling til å male midtstriper på nye og vedlikeholdte veier som regjeringen og samferdselsministeren leverer i et stadig høyere tempo. Velgerne ønsket fire nye år med Fremskrittspartiet.
Jon Gunnes (Venstre), 2017-10-11:
I regjeringens melding om rikets tilstand ble det nevnt at infrastrukturen skal være effektiv og moderne. Venstre skal bidra på dette området. Innenfor transportsektoren har vi en fantastisk mulighet til å løse våre egne utfordringer innen klimagassutslipp, og ved å utvikle og ta i bruk rett teknologi kan vi bidra til mindre utslipp langt utover våre egne grenser. Stortinget og regjeringen må ha klare mål. Man må sette et årstall, f.eks. for når diesellokomotivene skal erstattes. Vi må ha elektriske lokomotiv på alle togstrekninger. Elektrisiteten i Norge er fornybar, og i hovedsak kommer den fra vannkraft – og lite grann vindkraft. I dag henger vi opp ledninger i lufta for å forsyne lokomotivene med energi. Det er dyrt å bygge og å drifte, og særlig vakkert er det heller ikke. I framtiden tar vi med energien på toget, enten med batterier eller hydrogen som kan brukes til å produsere elektrisitet gjennom brenselcelleteknologi. Venstre har stor tro på at denne teknologien kan brukes snart. Tyskland tester jernbanestrekninger med hydrogen i dag. Både Nordlandsbanen, Rørosbanen og Raumabanen må nå slutte å bruke diesellokomotiv og gå over til fornybar energi. Norge har kompetanse, ikke minst i min hjemby Trondheim, til å forske, teste og levere løsninger. Venstres oppfatning og mål er at diesellokomotivene bør være på museum innen ti år. Bare fossilfrie biler skal kunne selges innen 2025. Det er vi alle enige om. Og biogass og batteridrift av bussene må nå forlanges i alle nye anbudsperioder. Biogassbussene i Trondheim og i flere andre byer er ferdig testet, og biogassproduksjonen i Norge er snart stor nok, og den er miljøvennlig. Vi må bare si: Kjør på! Fergene likeså: Elektriske ferger, eller kanskje hydrogen, bør være et klart krav på alle strekninger. Det er ingen tid å miste. Luftfartsselskapene er nå åpne for innblanding av bærekraftig, biobasert energi. Håpet er selvfølgelig batterifly om 10–15 år. Det skjer mye i den sektoren. Men hva med å sette et årstall? Innen 2035 skal alle fly bruke fornybar energi i Norge! Da gir vi et klart signal til produktmarkedet, forskerne og passasjerene. Vi må alle ha trua!