Jan Petersen (Høyre), 2003-06-13:
Jeg vil gjerne begynne med å takke for de hyggelige ordene som står i innstillingen om den norske innsatsen i Sikkerhetsrådet, og også for gjentakelsen av dem i debatten her i dag. Det er ikke minst en ros til et gjennom profesjonelt og engasjert embetsverk, som har stått for dette over lengre tid. Jeg tror vi har grunn til å si at vi kan være stolte av den norske utenrikstjenesten. Det er også ord som i aller høyeste grad kan deles med min forgjenger, som ikke minst stod for et viktig arbeid når det gjaldt å reformere sanksjonene overfor Irak, og som for så vidt har hatt ansvaret for nesten halvparten av den perioden som vi i dag melder om og debatterer. Det har vært riktig at debatten i noen grad har vært preget av de målene Norge satte seg. Jeg tror vi kan si at vi i rimelig grad har nådd disse målene. Men etter å ha hørt på et par av innleggene må jeg samtidig understreke at det er Sikkerhetsrådets mandat som selvfølgelig må styre vår innsats. Sikkerhetsrådets mandat dreier seg om å bevare fred og sikkerhet. Det betyr at de sentrale spørsmålene selvfølgelig må gjelde de krisene som Sikkerhetsrådet må håndtere. Det har betydd Midtøsten. Det har betydd Irak. Jeg tror vi må kunne si at vi også på det området har gjort den jobben som vi som medlem av Sikkerhetsrådet skulle gjøre. I Irak-spørsmålet er det ingen tvil om at Regjeringen hadde solid forankring i Stortinget, gjennom den stortingsdebatten vi hadde her i oktober, for den innsatsen som ble lagt ned i Irak-spørsmålet. Gunhild Øyangen la vekt på den erfaringen hun selv hadde etter besøk i Rwanda, og den skuffelse som noen har hatt i forbindelse med FNs engasjement i så måte. Jeg tror det er all grunn til å trekke lærdom av den skuffelsen. Det er på mange måter noe av den samme lærdommen vi fikk på Balkan, fra Srebrenica, på 1990-tallet, hvor vi vel må si at de engasjementsreglene FN hadde, ikke var robuste nok i forhold til den utfordringen man da fikk. Det er svært viktig for oss å ta lærdom av det når det gjelder hvordan vi skal organisere dette fremover. Nå er vel også en av forklaringene, f.eks. på at NATO og de vestlige land har vært så tungt inne på Balkan som de har vært, at de har en organisasjon, trening og engasjementsregler som har gjort det mulig å gjøre jobben på en skikkelig måte. Når vi nærmer oss de enkelte kriser, tror jeg det derfor er svært viktig at man behandler krisen ut fra de utfordringer den gir oss. Derfor har det vært svært viktig, det komiteen gjør i innstillingen, nemlig at man i samme åndedrett snakker om både FN-styrker og FN-mandat. Jeg tror at nettopp det gir den fleksibilitet som er nødvendig. På denne bakgrunn er jeg litt i stuss over den kritikken som Marit Arnstad fremførte, hvor hun viste til kontrasten mellom hva som hadde vært tyngden i engasjementene våre på 1990-tallet, og hva som er tyngden i dag. Realiteten er jo at endringen kom under Bondevik I-regjeringen, som Marit Arnstad selv var medlem av. Det var overgangen fra UNIFIL til vårt engasjement på Balkan som på mange måter markerte dette. Jeg tror det var meget fornuftig at Bondevik I-regjeringen gjorde det den gjorde ved å foreslå at man skulle trekke seg ut av UNIFIL. Jeg tror kanskje at man gjorde det litt for sent, fordi det her var spørsmål om å bruke ressursene på de aller viktigste og mest presserende oppgavene. Men da gikk man altså over til en annen måte å gjøre disse tingene på. Derfor var Marit Arnstads innlegg i hovedsak en kritikk mot hva hun selv var med på, på 1990-tallet. Men jeg vil i grunnen trøste og si at jeg tror det var fornuftig, det som den gangen ble gjort. Det er en annen lærdom som man også skal ta med seg, og det er at verdenssamfunnet ikke bare må glemme konflikter og trekke seg ut hvis problemet er uløst. Det er noe av det problemet vi fortsatt står overfor på Balkan. Jeg tror det er viktig fortsatt å ha et norsk engasjement på Balkan. Jeg tror konsekvensene av å trekke seg ut for tidlig vil kunne være dramatiske. Dette er jo enda mer eksponert i tilfellet Afghanistan, hvor det ikke er noen tvil om at situasjonen er meget alvorlig. Oppgavene er vanskelige. Men da er det ikke et poeng å trekke seg ut. Da må vi se på hvordan vi eventuelt skal gjøre ting annerledes eller gjøre flere ting. Hvis ikke betyr det rett og slett at verdenssamfunnet på det området har tapt. Det bør ikke vi bidra til. Jeg er helt enig i at nye oppgaver kommer opp. Det ble nevnt et FN-engasjement i Midtøsten. Ja, det kan tenkes. Det kan f.eks. også tenkes at hvis partene blir enige om det, bør NATO kunne spille en rolle i så måte. Jeg var blant dem av mine kollegaer som på siste ministerrådsmøte i NATO ikke så bort fra at det ville være en mulighet hvis partene skulle ønske det. Nå går det jo ikke spesielt bra i området denne gangen heller, dessverre. Det er meget dramatisk, det vi har sett i de siste dagene. Men at en slik mulighet er der, synes jeg vi på mange måter bør diskutere. Når det gjelder Afrika, har jeg lyst til å legge inn et alvorlig ord i forhold til det Lars Rise nevnte, nemlig at Norge har hatt et engasjement i forhold til Etiopia-Eritrea-konflikten. Det tror jeg det er svært viktig å vedlikeholde, og det er også en av de typer konflikter som vi ikke bør glemme selv om de i dag ikke har hovedoverskriftene. Derfor er jeg glad for at Lars Rise understreker dette engasjementet. Det betyr på mange måter at vi bør fortsette med et engasjement i UNME, som er en klar FN-operasjon, ikke minst fordi det går inn i en større sammenheng fordi vi gjør mer enn å være der i Etiopia-Eritrea-konflikten. Det er et viktig valg av innsatsområde som vi i så måte måtte stå overfor. Jeg synes på mange måter at i Afrika-sammenheng er kanskje det det viktigste Norge som land står overfor. Når det gjelder Kongo, er det et interessant poeng. Jeg skjønner godt den bekymringen som er. Jacobsen bad meg kontere hva som skal skrives i revidert om det. Til det er å si at revidert er under avgivelse, og det er vanskelig for meg å kommentere en innstilling som ikke er publisert. Det må jeg avstå fra. Men jeg håper det betyr at Jacobsen i så fall putter flere penger inn i statsbudsjettet, med mindre han vil kutte ut noe helt konkret som vi nå gjør. Jeg har lyst til å si at når han roser Sverige, synes jeg det er meget interessant, tatt i betraktning at Jacobsen også er EU-motstander. Det er nemlig EU som er på vei inn for å gjøre den jobben i Kongo under et FN-mandat. Jeg synes det er en meget interessant og meget positiv utvikling, og så får vi håpe og tro at de vil kunne gjøre en skikkelig jobb på dette området. Det er som sagt en alvorlig konflikt, og at EU tar på seg en slik rolle, er på mange måter et nytt skritt. Men jeg synes det er et interessant skritt. Jeg er glad for at ikke minst Jacobsen er så positiv til at EU gjør en slik oppgave utenfor det europeiske kontinentet. Det ble invitert til å si et par ting om andre temaer òg. Jeg tror ikke jeg igjen skal ta opp en debatt om Midtøsten med Jacobsen. Vi har vært gjennom dette mange ganger før. Jeg tror Norge har funnet en riktig tone her. Og jeg tror at hvis vi skal ha en oppgave utover bare å sende resolusjoner, har vi funnet en riktig balanse for å kunne gjøre en nyttig jobb på bakken. Men jeg innrømmer gjerne frustrasjonene over det som nå skjer. Når det gjelder vårt engasjement i Irak, vil vel det komme opp i forbindelse med revidert-debatten. Jeg vil bare minne om at også på det området har Sikkerhetsrådet nå vedtatt en resolusjon, slik at det engasjementet Regjeringen har invitert Stortinget til, har en hjemmel i en FN-resolusjon og således burde være innenfor den rammen som denne debatten trekker opp. Det virket ikke som om alle representantene var helt enig i, eller innforstått med, det. Når det gjelder reformarbeidet, har jeg egentlig ikke noe å tillegge i forhold til det vi skriver i meldingen. Når det gjelder spørsmålet om ICC, er jeg ikke helt sikker på hva det dreide seg om, men jeg antok at det dreide seg om den norske stemmegivningen i fjor sommer. Jeg tror det for så vidt var et riktig kompromiss som da ble inngått. Det var ikke en ideell situasjon, ikke en ideell resolusjon, men av hensyn til FNs fredsbevarende operasjoner tror jeg det var helt avgjørende at vi var med på det kompromisset – fordi det ikke å ha det største landet i FN inne i den prosessen, tror jeg ville være direkte i strid med det ønsket som mange her i salen har gitt uttrykk for.