Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2019-11-05:
Jeg vil takke utenriksministeren for den gode redegjørelsen hun holdt for snart to uker siden. Den forrige redegjørelsen og debatten i tilknytning til den viser med all tydelighet hvor viktig det er å få klarhet i hva som er det reelle handlingsrommet med EØS-avtalen. Det mener jeg er mer enn viktig å få utredet enda grundigere nå. For 114 år siden, i 1905, da mennene i denne salen – ja, for det var bare menn den gangen – skulle finne et nytt kongepar til det frie Norge etter løsrivelsen fra Sverige, var det nettopp et poeng at den danske prins Carls kone var britiske prinsesse Maud, barnebarn av dronning Victoria og datter av den senere kong Edvard. Et godt forhold til Storbritannia var svært viktig for Norge i 1905, og det er det også i 2019, uavhengig av utfallet av brexit-prosessen. Brexit er nå utsatt nok engang, til 31. januar. Apropos ekteskap er det viktig å minne om at det kun er skilsmisseavtalen britene og EU i årevis har forhandlet om, både fram og tilbake og seg imellom – seg imellom ikke minst på britisk side. Men i motsetning til ved andre skilsmisser kan ikke Storbritannia og EU flytte langt fra hverandre; geografien er konstant. Storbritannia og EU vil forbli naboer, ikke minst på den irske øya. Og selv om det britiske parlamentet omsider skulle komme til å vedta en framforhandlet brexit-avtale, vil det bare være slutten på begynnelsen for forhandlingsprosessen. Potensielt mye mer omfattende og kompliserte forhandlinger venter om det framtidige forholdet mellom Storbritannia og EU. Og her ligger det også en lærdom for forholdet mellom Norge og EU: Det er helt legitimt å mene at forholdet mellom Norge og EU bør reguleres på andre måter enn gjennom EØS-avtalen, men det vil overhodet ikke være gjort over natta å komme fram til et nytt avtaleverk. Det bør og skal være diskusjoner om EØS-avtalen. Men for meg er det samtidig helt klart at med økende konflikter mellom stormaktene, med handelskrig, folkerettsbrudd og fare for at de sterkeste landene tar seg til rette, trenger vi mer enn noen gang et ordnet samarbeid med våre naboer i Europa. Da EU ble tvunget til å innføre mottiltak mot USAs straffetoll på stål og aluminium, slapp Norge unna fordi vi var medlem av EØS. Da holdt det ikke med bare en handelsavtale. Norge står ikke sterkest alene. Det gjør vi verken militært, økonomisk eller politisk. EØS-avtalen ble forhandlet fram i en tid med tolv EU-land og seks EFTA-land. I dag er forholdet 28–3. Vi står definitivt ikke sterkere i dag. Samtidig uttaler mange av dem som er imot avtalen, seg skråsikkert om at EUs medlemsland ønsker en mye bedre avtale med Norge enn det de er villige til å gi Storbritannia. Det er galt, etter min mening, å bygge sin analyse på det man ønsker, og ikke den verden vi faktisk ser omkring oss. EØS-avtalen er ikke perfekt, og i en tid da Norge har stort behov for utenlandsk arbeidskraft, hadde vi måttet innføre strenge reguleringer for å ta vare på standarden i norsk arbeidsliv også dersom vi sto utenfor EØS. Disse reguleringene har det vært politisk uenighet om i Norge og i veldig mange andre land. Det er ikke EU, men stortingsflertallet i Norge som har gått imot Arbeiderpartiets forslag om å fjerne den generelle muligheten til midlertidige ansettelser, til å innføre kollektiv søksmålsrett og til å forbedre allmenngjøringsordningen. Dette er tiltak som etter min mening bidrar til å opprettholde gode norske lønns- og arbeidsvilkår. Når EØS-motstanderne gir EU ansvaret for alt som er galt, gjør de det veldig enkelt for høyresiden, som har vært imot mange av de tiltakene som vi har villet innføre, som f.eks. å fjerne retten til midlertidige ansettelser, kollektiv søksmålsrett eller allmenngjøringsordningen. Enkelte partier hevder også at den gamle frihandelsavtalen er like bra fordi EU uansett vil kjøpe gass og fisk fra Norge. Men de glemmer å fortelle at av annen eksport fra Fastlands-Norge, altså utenom olje og gass fra havet, går to tredjedeler til våre nordiske og europeiske partnere. Knapt noe land er mer avhengig av det europeiske markedet enn Norge. Og den gamle frihandelsavtalen fra 1973 sier ikke noe om eksport av tjenester, som i økende grad er viktig for norsk eksport og for norske arbeidsplasser. Vi må skille mellom spørsmål der det er politisk uenighet i Norge, og områder der EØS-regelverket utgjør rammene for norsk lovgivning. Utenriksministeren og regjeringa er for å stykke opp og konkurranseutsette togtrafikken i Norge på alle banestrekninger, uansett hva som er EUs regelverk, og det til og med før en eventuell tilslutning til EUs fjerde jernbanepakke ville kreve det. Apropos den fjerde jernbanepakken: Slutter vi oss til den, sier vi ja til å konkurranseutsette togtrafikken uansett hva slags regjering velgerne i Norge ønsker seg. Slik Arbeiderpartiet vurderer det, er unntakene fra denne hovedregelen minimale. Handlingsrommet som utenriksministeren her refererer til, altså når det gjelder fjerde jernbanepakke, er antakeligvis nesten ikke-eksisterende. Og mens arbeidsministeren i dagens regjering mente at Norwegian måtte få lov til å gi kabinpersonal thailandske lønns- og arbeidsforhold på grunn av EØS-avtalen, sa altså Borgarting lagmannsrett seg uenig i høyreregjeringens argumentasjon om EØS-avtalen. Det er nok av eksempler på at høyreregjeringen urettmessig bruker EØS-avtalen som brekkstang for å tvinge igjennom sin politikk, sin arbeidslivspolitikk. Vi har faktisk et handlingsrom. Utenriksministeren snakket i sin redegjørelse om å utnytte handlingsrommet, og det var altså tema for debatten før i dag. Jeg håper jeg ikke bør forstå utenriksministeren dit hen at hun mente at det å bruke handlingsrommet i EØS-avtalen handler om én av to ting: enten å påvirke regelverket i en tidlig fase eller å bruke reservasjonsretten etter at EU for lengst har gjort sine vedtak. Jeg mener at begge deler er viktig: på den ene siden aktivt å fremme norske interesser mens prosessene pågår i Brussel, og på den andre siden, om nødvendig, faktisk også være rede til å bruke reservasjonsretten. Men å bruke handlingsrommet handler om så mye mer. Det handler om å framforhandle tilpasninger, unntak og overgangsordninger. Ja, selve grunnlaget for EØS er likebehandling og felles regelverk. Men det finnes også en lang rekke saker der det er legitimt og på sin plass å argumentere for egne tilpasninger, unntak og overgangsordninger. La det imidlertid ikke herske noen tvil om dette, jf. diskusjonen før i dag: Handlingsrommet skal aldri, aldri brukes til å kaste uskyldige mennesker i fengsel. Avslutningsvis vil jeg uttrykke min støtte til utenriksministerens posisjon i forhandlingene med Ungarn om EØS-midler til sivilt samfunn. Det må være et ufravikelig prinsipp at forvaltningen av EØS-midlene til sivilt samfunn skal skje uavhengig av myndighetene, uansett hvilket land det dreier seg om. Nå har opposisjonen nylig vunnet valg i Budapest og i flere andre ungarske byer. Det kan være et tegn på at det ikke lønner seg å strupe rettighetene til sivilsamfunnet og sivilsamfunnets uavhengighet. Jeg synes det er positivt at klima- og miljøministeren er til stede i dag, og jeg synes også det er positivt at regjeringa har bestemt seg for å sende brev til EU. Men det mest imponerende ville jo vært om vi klarte å levere mer når det gjelder å kutte klimautslippene her hjemme, og det får vi sikkert også en grundig diskusjon om i løpet av dagen. Jeg mener også at det i denne salen bør være større oppslutning om å utrede hva som er handlingsrommet i dagens EØS-avtale, enn da vi fremmet forslaget, som dessverre ikke fikk flertall, for kun noen uker siden.