Børge Brende (Høyre), 2000-06-08:
Først vil jeg få rette to feil i innstillingen. På side 7 andre spalte under komiteens merknader står det: «Komiteen slutter seg til Regjeringens forslag om å oppheve de særskilte verdsettelsesreglene». Det skal stå: «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet og Høyre» osv. I forslaget til vedtak er det under § 18-5 annet ledd første punktum kommet inn en feil i andre linje, hvor det står: «summen av hver av de fem første årenes spotmarkedspriser». Det riktige skal være: «summen av hver av de fem siste årenes spotmarkedspriser». Den samme feilen står også på side 8 første spalte. Så til selve saken. Dette er en komplisert sak med mange interessenter. Høyre mener kraftverksbeskatningen må ses i sammenheng med dereguleringen av kraftbransjen i Norge, og spesielt at dette har gått i utakt. Det har slått uheldig ut for norske kraftselskaper, og er et alvorlig konkurranseproblem for norsk kraftindustri. Innføringen av elmarkedsreformen i 1990 og den senere integrering av nordiske og europeiske energimarkeder burde ha satt skattespørsmål og internasjonal konkurranseevne sentralt på den energipolitiske dagsordenen. Etterslepet av planøkonomisk skattepolitikk under markedsøkonomiske rammebetingelser har hatt åpenbart uheldige konsekvenser. Mens kraftselskapenes eksponering for prisrisiko følger direkte av reelle markedsprosesser, fulgte myndighetene ikke opp med tilsvarende skattereformer før i 1996-97. Blant annet medførte resultatavhengig prosentligning at Statkraft som sentralt norsk kraftselskap i en årrekke ble hardt beskattet til tross for store underskudd som følge av lave kraftpriser. I samme periode – og det synes jeg det er verdt å merke seg – styrket både IVO og det store svenske selskapet Vattenfall seg gjennom en økt inntjening. Statkraft derimot mistet betydelig slagkraft i en tidlig fase, der den tidligere norske markedsreformen gav et erfaringsmessig forsprang som med større ressurser kunne vært omsatt tidligere i langt mer slagkraftig nasjonal og internasjonal kommersiell posisjonering. Vi har altså en egen evne her til lands til å svekke våre egne selskapers muligheter til å gå ut. På områder hvor vi har helt klare komparative fortrinn, er vi heller ikke gode. Når det gjelder vannkraft, burde våre selskaper hatt et kraftregime for å omsette, slik at de også kunne gått ut, kjøpt opp og blitt store og slagkraftige enheter som en viktig base for norsk kompetanse. Jeg har også sett at departementet benytter anledningen til å fremme forslag om ikke å ta hensyn til prisnivået i langsiktige leveringsavtaler ved beregning av eiendomsskattegrunnlaget. Det var bl.a. det diskusjonen mellom Erna Solberg og Odd Roger Enoksen tok utgangspunkt i, og ikke minst mellom representantene Erna Solberg og Britt Hildeng. Det er jo ikke rimelig at produksjonsselskaper som har inngått langsiktige avtaler om industrikraftleveranser, skal betale eiendomsskatt basert på løpende spotpriser. Beskatningen bør baseres på faktiske, løpende inntekter, og ikke på en spotpris produksjonsselskapene ikke får nyte godt av. Det er et grunnleggende prinsipp i vårt skattesystem at man skal skatte etter evne, og så skal altså kraftselskaper skatte etter en spotpris i markedet i stedet for at man skal skattlegges i forhold til den langsiktige leveringsavtale man faktisk har inngått med viktige bedrifter i Norge knyttet til den kraftkrevende industri. På dette området hadde jeg faktisk ikke forventet at Det norske Arbeiderparti sviktet. Jeg hadde heller ikke ventet at sentrum hadde sviktet en så betydelig ressurs i det norske samfunn, og ikke minst også en viktig valutaskapende næring. Vi legger fra Høyres side vekt på at kraftkrevende industri skal gis mer stabile rammebetingelser, og således redusere kraftforetakenes risiko ved inngåelse av langsiktige kontrakter. Nå blir disse faset ut, så man kan si at betydningen av dem blir noe mindre fremover. Det må ligge til grunn at det nå skal være et mer balansert system på dette området, hvor ikke hele «upsiden» tas av dem som i sin tid har vært så heldige og få disse kraftressursene. Det er også understreket fra Fremskrittspartiet og Høyres side at ikrafttredelse av eiendomsskatteloven § 8 første ledd først kan finne sted når reglene er brakt i tråd med Stortingets forutsetninger ved kraftskattereformen i 1996. Flertallet den gangen viste i innstillingen til følgende: «Flertallet viser til forslag i denne innstilling om å hensynta langsiktige kontrakter og kraft som produseres og brukes i samme foretak gjennom at hhv. faktiske priser og priser fastsatt i de såkalte 1976-kontraktene legges til grunn ved fastsettelse av normerte salgsinntekter. Flertallet viser til at dette vil medføre reduserte inntekter fra eiendomsskatten tilsvarende 165 mill. kroner. Totalvirkningen av forslag i denne innstilling vil etter dette bli økte inntekter fra eiendomsskatten med 35 mill. kroner i forhold til dagens situasjon, hensyn tatt til de siste domsavgjørelser.» Flertallet forutsatte den gangen at med de nye reglene for eiendomsskatt for kraftanlegg og en antatt kraftpris på 16,5 øre/kWh ville kommunenes inntekter bli på ca. 760 mill. kr. Dagens lave kraftpriser har imidlertid ført til et markert lavere inntektsnivå. Departementet anslår i proposisjonen at eiendomsskatten fra kraftproduksjonsanlegg med de nye reglene vil innbringe ca. 625 mill. kr i 2001. Jeg er enig med departementet i at inntektstapet på ca. 400 mill. kr sammenlignet med inntektene med de eksisterende reglene fra 1997, vil påføre enkelte kommuner en uforholdsmessig stor belastning. Det må imidlertid ses i sammenheng med at disse kommunene også har inntekter fra naturressursskatten. Det vi gjør fra Høyres side, er i alle fall å støtte forslag som sikrer kommunene et inntektsnivå fra eiendomsskatten på kraftanlegg på ca. 800 mill. kr. Det ligger noe over det inntektsnivået Stortinget forutsatte i 1996 ut fra en kraftpris på 16,5 øre/kWh. Det tror jeg også er verdt å ta med seg i den debatten som nå finner sted.