Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2001-06-05:
Vi registrerer at utenrikskomiteen ikke legger opp til noen debatt i denne saken. Det var også svært lite som ble sagt forrige gang saken ble behandlet i Stortinget, ved ratifikasjonen for et og et halvt år siden. Det er jo bra, ikke bare fordi det nå er sein kveld, men det er også et sunnhetstegn fordi det viser at vår lojalitet til å følge folkeretten og til å følge opp internasjonale forpliktelser er stor. Ikke bare er vi fullstendig enige partipolitisk, men det er så selvfølgelig at vi skal ratifisere og følge opp Roma-vedtektene i lovverket vårt, at det kan synes overflødig å legge til noe muntlig. Jeg drister meg likevel til noen ord på en dag da Odelstinget gjør noe så prinsipielt og symbolsk viktig som å vedta en egen lov om å gjennomføre vedtektene til Den internasjonale straffedomstol. Gjennomføringen av opprettelsen av Den internasjonale straffedomstol er en enorm forløsning. Det har vært over 50 års graviditet før forløsningen skjedde. Befruktningen skjedde høsten 1945 ved opprettelsen av Den internasjonale militærdomstol, som avsa dom i Nürnberg over de tyske hovedkrigsforbrytelsene. En av FNs store målsettinger helt fra den aller første spede start var jo nettopp å skape en internasjonal domstol for krigsforbrytelser, for forbrytelser mot freden og for forbrytelser mot menneskeheten, som det heter i den pakten som Nürnberg-dommen hviler på. FN skulle være så mye mer handlekraftig enn det tidligere Folkeforbundet, ikke minst på grunn av muligheten denne organisasjonen hadde til maktbruk og til å opprette en internasjonal domstol. Den kalde krigen lammet mye av FNs handlekraft. Først på 1990-tallet var det mulig å sette kongstanken ut i livet. Nybrottsarbeidet fant sted med domstolene etter de forferdelige hendelsene i Rwanda og Jugoslavia. Begge disse domstolene har hatt og har sine barnesykdommer, og det nyter en generell internasjonal straffedomstol godt av. For halvannet år siden, da vi ratifiserte vedtektene, var det til dels høylydt kritikk, særlig mot Jugoslavia-tribunalet. Det var ikke effektivt nok, det avsa få dommer, og det tok ikke de store forbryterne og forbrytelsene. Men nå, i løpet av det siste året, har nettopp dette tribunalet bevist at det kan ta også de store – til og med de største – at det evner å ta ut tiltale, og at dommene kommer på rekke og rad. Men disse domstolene er avhengige av nasjonenes støtte, slik også Den internasjonale domstol vil være. Selvfølgelig er den avhengig av støtte ved aktive handlinger, som f.eks. utlevering av forbrytere. Men Norge må også ta ansvar når det gjelder ressurser. Vi har sett at det å ikke gi nok ressurser til disse domstolene er den mest effektive måten å stanse eller trenere arbeidet på og dermed skape misnøye og manglende tillit til domstolen. Norge må også vise ansvar gjennom å ta imot til soning de som blir dømt, og vi må vise ansvar gjennom å bidra til en bred rekruttering til domstolene. Vi må ha modige dommere, vi må ha modige folk i påtaleenheten, slik at domstolen får tillit. Dessuten må nasjonene vise at de virkelig mener at domstolen skal ha reell makt og myndighet. Derfor er det viktig at vi gjennomfører vedtektene gjennom en egen lov og ikke bare følger presumsjonsprinsippet. Noen, bl.a. Amnesty International og Den norske Helsingforskomité, har vært bekymret over at vi lager kompetanseregler og ikke pliktregler – kan-regler og ikke skal-regler. Men i proposisjonen viser man til at det er ivaretatt gjennom innledningsbestemmelsene i loven, nemlig hvor det står at vi har plikt til å etterkomme domstolens anmodninger. Vi må også gå gjennom straffeloven vår, både den sivile og den militære. Vi har ikke tilfredsstillende lovverk når det gjelder denne type forbrytelser. Vi må se på innholdet i straffebestemmelsene. Vi har ikke beskrevet denne arten forbrytelser i straffelovene våre. Vi må se på straffeutmålingene våre, hvor maksimumsgrensene ikke er i tråd med vedtektene til den internasjonale domstolen, og vi må se på foreldelsesreglene våre. Jeg er enig i Regjeringens vurdering i proposisjonen, at vi må ha et grundig forarbeid. Derfor bør disse endringene overlates til vurdering av Straffelovkommisjonen, men Odelstinget må i dag sende en klar beskjed i forhold til den vurderingen som skal skje i Straffelovkommisjonen, nemlig at vi vil ha en forbedret straffelov. Det er ikke snakk om om vi skal endre loven, men hvordan vi skal endre den. Med denne loven viser vi at vi mener å gi makt og myndighet til den nye domstolen. Vi aksepterer at der Roma-vedtektene går lenger enn norsk lov, så er det Roma-vedtektene som skal gjelde, f.eks. når det gjelder reglene om vitneplikt for personer som ellers ville hatt taushetsplikt, og som også kunne påberopt seg den taushetsplikten i norske domstoler. Vi viser at vi mener alvor gjennom å gi en internasjonal domstol mulighet til å etterforske, til å ta ut tiltale og til å avsi endelige dommer på områder som hittil helt suverent har vært forbeholdt norske domstoler og norske myndigheter. En så god tilslutning til Den internasjonale straffedomstol er nødvendig dersom framtiden skulle bringe saker hvor den må handle også for oss. Ikke minst er tilslutningen nødvendig for symbolverdien og signalet vi sender til land som det er mer nærliggende at domstolen kommer til å måtte handle i forhold til. Nå hører jeg at presidenten kremter, så jeg skal bare avslutningsvis si at når 30 land nå har ratifisert disse vedtektene, må vi sette vår lit til at de neste 30 gjør det raskt, slik at domstolen kan tre i funksjon. Det har jeg håp om vil skje raskt siden det er så mange som 139 stater som har undertegnet disse vedtektene.