Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2015-12-12:
Det er sagt mye i debatten allerede om kommuneøkonomi, kommunestruktur og den spesielle situasjonen vi er i hva gjelder flyktninger. Jeg går derfor rett på temaet jeg vil ta opp i mitt innlegg: utdanningstilbudet som gis flyktninger, og bruk av den kompetansen flyktningene har. Alle barn har krav på skolegang innen tre måneder etter de har kommet til Norge. Kommunene skal gi et godt og tilpasset tilbud til den enkelte. Det betyr flere mottaksplasser i grunnskolen, flere plasser til flyktninger på videregående skole, både yrkesfag og studiespesialisering, tilbud i universitets- og høyskolesektoren og etter- og videreutdanning av mer generell karakter. I tillegg har det norske utdanningssystemet andre tilbud, som folkehøyskolene, studieforbundene og fagskolene. Hele dette systemet må settes i stand til å gi den nødvendige faglige og språklige kompetansen, slik at flyktningene fortest mulig kommer i aktivitet og i jobb. Dette er vi enige om – så langt helt greit. Men skjer det? Nei. Da vil jeg ta det alvorligste først. Vi er mange politikere, og andre, selvfølgelig, som leser i aviser og hører personlige beretninger om barn og unge som har vært her i måneder uten tilbud. Noen mottak har tilbud om noe norskopplæring, men svært få – om noen – har tilbud om skole i transittfasen. Det er mange barn, både de som kommer med familie, og de enslige mindreårige som skal bli her i Norge, som kommer til å være i transittmottak mye lenger enn det som er meningen. Disse kan og vil fungere godt i samfunnet senere om vi gjør det rette nå. Men hvis vi ikke gjør det, kan det koste dyrt. Det haster, både av hensyn til den enkelte og av hensyn til samfunnet som helhet. Regjeringen er klar over problemet. Nylig gikk Kunnskapsdepartementet ut og var ganske tydelig på følgende: For det første har alle barn krav på skolegang fra dag én. For det andre er det kommunenes ansvar. For det tredje har departementet nå offentliggjort en liste de vil vurdere, bl.a. at asylsøkere som har lærerkompetanse, skal bidra. Det er jo en god idé. I en unntakssituasjon som vi har nå, kan det være lurt. Men hvordan skal det så skje? Dette vil jo forutsette at det er noen som finner ut hvem på mottakene som er lærere og ikke. Da er NOKUT den rette organisasjonen. De har fått penger på neste års budsjett, som vi var inne på i replikkvekslingen, men de har også fått klar beskjed om at de ikke skal kartlegge dem som ikke har fått ferdigbehandlet søknaden sin. Jeg vil tippe det er en god del av dem vi snakker om her, som er syriske asylsøkere som kommer til å få behandlet søknaden sin sent, og som nettopp er lærere. Så nå bør statsråden, Røe Isaksen, bli enig med seg selv for å finne ut om man skal kartlegge syriske lærere eller ikke, og om dette er en ordning vi kan bruke eller ikke. Det er synd at vi skal bruke tid på dette, for det haster. I Hattfjelldal bor Amin. Der har Klassekampen vært og besøkt han. Han er seks år. Han kom til Norge i juni, og han har ikke vært en dag på skole så langt. Han tror det er noe galt med han siden han ikke får tilbud om skole, og han ser de norske barna går til skolen hver dag. Hvorfor er det slik? Mottakslederen visste ikke at det bodde to gutter på seks og tolv år der, før Klassekampen fortalte om det. På skolen i Hattfjelldal visste de heller ikke om disse guttene. Det gjør meg dypt bekymret. Alle forstår at det vil kreve mye av mange at vi skal bygge opp skoler. Det kan være kommuner som må ansette mange nye lærere, det er kanskje ikke lokaler nok osv. Men at man ikke engang vet om disse barna – da har vi en veldig lang vei å gå. Det mener jeg ikke er godt nok, rett og slett. Mange i denne gruppa vi snakker om nå, kommer til å bli værende. Hvis de blir sittende uvirksomme i lang tid – og et halvt år er ganske lenge for et lite barn som bare er seks år – kommer det til å bli problematisk over tid. Det er et selvstendig mål at flest mulig starter aktivitet så fort som overhodet mulig med utdanning, skolering, norskkurs eller jobb – det er viktig. Jo yngre flyktningene er, jo mer haster det å få på plass et tilpasset tilbud. Det viktigste nå er å gi disse menneskene noe meningsfylt å holde på med, skal vi lykkes med integrering. Uten norsk og uten skole kommer ikke disse barna noen vei.