Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2008-04-04:
I dag er det registrert 10 250 uføre nordmenn i aldersgruppen 18 til 30 år blant de 330 000 uføretrygdede i befolkningen som helhet. Bare det siste året er det blitt 2 240 nye uføre i den yngste aldersgruppen. Andelen unge uføre er økende. Det bekymrer meg, og særlig det forhold at rundt en tredel av disse har psykiske lidelser som hovedbegrunnelse for å overføres til trygd. Det er bekymringsfullt. Gjennom NAV-reformen er vi nå inne i en periode hvor velferdsforvaltningen omorganiseres og virkemidlene endres. Det gir oss mulighet til å gjøre noe med de skjevheter som har fått utvikle seg. Jeg håper dagens interpellasjonsdebatt kan bli et lite element i det omfattende arbeid som må gjøres for å hjelpe unge som sliter med helsa si, slik at livssituasjonen deres som 17-18-åringer ikke blir noe de låses fast til gjennom et langt liv. Jeg tror også, som statsråden gjør, på arbeidslinjen som et førende element i velferdspolitikken. Men arbeidslinjen er i denne sammenheng vårt ansvar for å utvikle et arbeidsmarked som også har rom for arbeidssøkere med varierende eller redusert arbeidsevne. NAV skal gi tettere oppfølging av den enkelte, og tiltakene i hjelpeapparatet skal samordnes. Det er hovedmålsettingen med NAV-reformen. I stedet for mange kontorer og ansikter skal brukeren møte et samordnet apparat, som kjenner ens historie og følger en hele veien mot arbeid, utdanning eller til slutt uføretrygd. Uføretrygd skal være en siste utvei, men likevel en verdig utvei og rettighet når det viser seg å være den riktige løsningen. Problemet i dag er at en god del ender på uføretrygd selv om de personlig ønsker noe annet, og selv om de har en arbeidsevne som tilsier at de har muligheter i arbeidslivet, eventuelt i kombinasjon med trygd. Hjelpeapparatet makter ikke å rydde hindringene av veien. Vi vet at spesielt unge med psykiske lidelser har fått for dårlig oppfølging. Norges forskningsråd skal nå foreta en omfattende evaluering av NAV-reformen, og vil gi oss informasjon om hvor langt vi har kommet med å rette opp disse forhold. Jeg forventer ikke at statsråden allerede nå skal konkludere med at NAV-reformen har gitt svaret. Men hjelpeapparatets oppgave er å sørge for at ungdom som trenger det, får riktig medisinsk hjelp og utdanning og mulighet til arbeid når de er friske nok. NAVs mandat, gitt dem av et flertall her på Stortinget, er å se mulighetene i den enkelte og styrke deres evne til å ta styring over eget liv. Vi kan imidlertid ikke bare peke på NAV. Kanskje gjør vi det litt for ofte i disse tider, for det fokuseres så sterkt på NAV som en omfattende reform. Skolen, helsetjenesten, arbeidslivet og sosialpolitikken kommer jo først i tid i lenken av samfunnsinstitusjoner som til slutt kan ende opp i et møte med NAV når problemene har tårnet seg opp. Å sikre innbyggerne likeverdige muligheter fra fødselen av er universalvirkemiddelet for å forebygge sosial marginalisering. Statens arbeidsmiljøinstitutt anslår at unge med foreldre som er uføretrygdede, har tre ganger så stor risiko for selv å bli ung ufør, og at det å fullføre videregående skole markerer et skille. I dag er det en fjerdedel som ikke fullfører videregående skole, og et flertall av disse er gutter. Flertallet av de unge med psykiske lidelser er også gutter. Vi må bli langt flinkere til å finne egnede forebyggende tiltak som settes inn i ung alder. En undersøkelse gjennomført av SINTEF i 2007 viste at et bredt spekter av tiltak mot frafall i videregående skole gav resultater. Det samme viser tallene fra arbeidsplasser som oppfyller lovforpliktelsen til å innkalle alle som er sykmeldt i mer enn 12 uker, til dialogmøte for at arbeidsgiver, arbeidstaker og lege i fellesskap skal finne tiltak som kan få den syke raskere tilbake i jobb. Denne typen oppfølging kan utgjøre forskjellen på om en ungdom, som kanskje har en lavere terskel enn mer erfarne arbeidstakere for å gi opp sin arbeidskarriere, får styrke til å komme seg tilbake i arbeid i stedet for å se for seg et langt liv som stønadsmottaker. En stadig innsats for å styrke folkehelsen og sørge for at psykiatrien har kapasitet og evne til å hjelpe ungdom som trenger det, vil også synes på uførestatistikken. Forskere melder fra om at psykiske lidelser fortsatt er skambelagt, og at mange lar være å oppsøke hjelp. Samtidig melder arbeidslivet fra om at det er vanskelig å involvere seg i helsesituasjonen til ansatte med psykiske problemer. Det vitner også om at det må holdningsendringer til. Vi har et arbeidsmarked som trenger arbeidskraft, men som stiller krav til vellykkethet i en slik grad at det diskvalifiserer en rekke av oss fra å komme i arbeid. Dette gjør ikke situasjonen enkel for en saksbehandler i NAV, som skal forsøke å formidle de samme personene inn i gode arbeidsforhold. Alternativet kan ofte bli en lang runddans i en serie av arbeidsmarkedstiltak, som til slutt bare forsterker inntrykket av en diskvalifiserende snarere enn en kvalifiserende CV. Som politikere påhviler det oss derfor et ansvar for å sørge for at det ikke bare er antallet som går på arbeidsmarkedstiltak, som teller, men også at tiltakene er så gode at de faktisk fører til kvalifisering og muligheter til ordinært arbeid. Altfor mange unge har fått sitt pågangsmot redusert i møte med skole, helsevesen, arbeidskontor og arbeidsliv. For mange føler at deres evner ikke blir sett i denne prosessen. De gir uttrykk for oppgitthet fordi de savner et sosialt arbeidsliv som gir selvbekreftelse, men de ønsker, som alle oss andre, å bidra til egen inntekt og eget livsopphold. Og det er vår utfordring å skaffe dem en mulighet til det. Disse ungdommene fortjener å kunne stå opp om mårra’n og vite at de må skynde seg til noe de opplever som nødvendig og meningsfylt. Som samfunn har vi heller ikke råd til å la være å gi dem den muligheten. Det ligger mange, mange samfunnskroner spart om vi klarer dette. Vår nye velferdsetat, NAV-kontorene, som om halvannet år vil finnes i alle kommuner - de er jo fortsatt under utvikling, vi må være klar over det en gang i blant når vi snakker om dem - kan ikke gjøre jobben alene. De må bygge allianser med arbeidsliv, skole og helsevesen. Vi må bl.a. utvikle bedre ordninger som sikrer en oppfølging av ungdom som faller ut av videregående skole. Det er veldig gledelig å lese i Aftenposten i dag at «Pøbelprosjektet», som nettopp er rettet mot denne gruppen ungdom, nå har tegnet avtale med NAV om finansiering av flere hundre plasser i sine tiltak. Jeg vet også at attføringsbedriftene mener de kan gjøre en jobb for ungdom som trenger alternativer til ordinært utdanningsløp, men at det forutsetter et bedre samarbeid med fylkene som skoleeiere. Vi vet at barne- og ungdomspsykiatrien må styrke sin evne til å møte barn og unge i faresonen med tiltak i tide. I min interpellasjon spør jeg statsråden om han mener de reformer som er under gjennomføring, vil sikre en bedre samhandling mellom helsevesenet og velferdstjenesten, slik at unge med psykiske lidelser i større grad kan komme i utdanning og arbeid framfor å bli uføretrygdet. Jeg håper statsråden kan svare positivt på det, og at det samarbeidet vi har vedtatt å etablere på tvers av grensene mellom trygdeetat, arbeidsetat og kommunal sosialetat, også vil følges av en vesentlig bedre samhandling med skole, helsetjeneste og arbeidsliv. Det er denne helheten som er nødvendig for å gi flere unge muligheter til en framtid hvor de kan oppleve seg selv som inkluderte og verdsatte samfunnsborgere, og som kan føre til at vi endelig kan se en uførestatistikk som peker nedover i stedet for oppover, i en situasjon hvor vi ikke helt skjønner hvorfor tallene skal gå oppover når arbeidsmarkedet er som det er.