Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-10-12:
Det gjøres prioriteringer i helsetjenesten hver eneste dag. På sykehusene står leger og sykepleiere og andre i situasjoner der de må avgjøre om pasienten skal ha mer behandling, om pasienten skal settes på en ny medisin, om pasienten skal ha fysioterapi, osv. Det sitter ledere som vurderer om det skal opprettes nye stillinger for psykologer i det psykiske helsevernet, miljøterapeuter på rusfeltet eller nevrologer i somatikken. Videre skjer det prioriteringer på forskningsfeltet. Hva skal det forskes mer på? Er det hjerne eller hjerte vi trenger mer kunnskap om for å få enda bedre behandling, eller er det muskel og skjelett? Er det somatikk, psykisk helsevern eller rusbehandling? Vi som er politikere, prioriterer også, gjennom politiske, strategiske og økonomiske beslutninger, for ulike pasientgrupper. Hvilke pasienter er det som banker på døren og ber om raskere og bedre behandling? Men kanskje enda viktigere: Hvilke pasienter er det som ikke banker på døren, men som likevel trenger hjelp? Prioritering er avgjørende for å ha ressurser der det trengs mest. Men diskusjonen er nettopp: Hvor er det? Utviklingen i helsetjenestene er i utgangspunktet fantastisk. Det kommer nye behandlingsmetoder på løpende bånd. Sykdommer som var dødelige for få år siden, kan i dag kureres, eller det er mulig å leve med disse i mange, mange år. Utfordringen med prioritering er at det trengs ressurser en rekke steder, og det kan være ulike meninger om hvor ressursene trengs mest. Blant annet er det mektige medisinske fagmiljøer som mener at egne fagfelt er viktigst. Vi har hatt mange eksempler på det. Det er selvfølgelig også knyttet ulik prestisje til fagfeltene, som i stor grad påvirker prioriteringene. Mange har sagt at det fremover vil bli større avstand mellom hva som er mulig å behandle, og de økonomiske og menneskelige ressursene som er tilgjengelig. Ikke minst kjenner vi den demografiske utviklingen. Antallet mennesker over 67 år vil dobles innen 2050, og antallet personer over 80 år kan komme til å øke fra 218 000 i 2007 til ikke mindre enn 500 000 i 2050. Vi vet også at antallet mennesker med demens vil kunne dobles til om lag 130 000 i samme periode. I år 2000 var det 4,7 personer i yrkesaktiv alder pr. eldre. Dette forholdstallet reduseres til 2,9 i 2050. Økningen i arbeidskraftbehovet i omsorgssektoren vil være 133 000 årsverk frem mot 2050. Det er store tall vi snakker om. Det er gjort ulike forsøk på å måle seg frem til rett prioritering, der det ses på levetid og livskvalitet i forhold til den behandlingen som gis. Det eksisterer også tak for pris på årlig behandling, selv om det ikke er bindende. Regnestykker og prislapper er lite forenlig med et helhetlig syn på mennesket, mener jeg. Alle mennesker har uendelig verdi, uavhengig av funksjonsevne og alder. Jeg kom for en tid tilbake over en artikkel i Dagens Medisin fra 2001 om at Verdens helseorganisasjon den gang ville gjøre en omstridt helseskala til et felles fundament for verdens helsepolitikere – en slags måling av livsverdi. I dette systemet ble syke, eldre og barns leveår mindre verdt enn livet til arbeidsføre unge voksne. I debatten som fulgte, kom uttalelser om at en verdifastsettelse av mennesker på grunnlag av deres funksjonelle evner ville stå i skarp kontrast til humanistiske verdier. Jeg kjenner ikke til hva som skjedde med Verdens helseorganisasjons helseskala, men jeg antar at den verken er tatt i bruk eller vil bli tatt i bruk. Jeg synes i alle fall som politiker at det er veldig vanskelig å skulle forholde meg til en helseskala. Prioriteringsdebatten som helsedirektøren startet i juni, er det viktig å fortsette. Som Aftenposten skrev på lederplass den 8. juni i år: «Det viktigste med Larsens uttalelser er ikke konklusjonene, men problematiseringen.» Kritikerne som mener at politikere er redde for å prioritere, har langt på vei rett. Jeg har selv møtt kreftsyke som ble redde og provosert av prioriteringsdebatten. Jeg har møtt eldre mennesker som nå frykter at de ikke får hjelp når de trenger det. Jeg forstår dem, og den første tanken er kanskje å unngå debatten. Helsetjenestens hovedbegrunnelse er jo nettopp akutt kritisk syke, alvorlig syke og døende mennesker. Disse skal prioriteres først. Men hva skjer hvis vi ikke tar prioriteringsdebatten? Jo, da taper psykisk syke, rusmiddelavhengige, som vi nettopp har debattert, muskel- og skjelettsyke eller andre kronikere og demente gamle. Dette er grupper som ikke tilhører et statusfagfelt, og mange av dem makter heller ikke å kreve den behandlingen de trenger. Tradisjonell akutt pasientbehandling vinner over forebygging og rehabilitering, som vanskelig lar seg måle. Vi kan også risikere ikke å ta den etiske debatten om forventninger til livet. Forventings-Norge er grensesprengende. Per Fugelli uttaler: «Så lenge vi tenker at «høyere, raskere og sterkere» er det som gir menneskeverd, blir døden ganske utålelig.» Eller som redaksjonssjef i Sykepleien, Bjørn Arild Østby, sa i en artikkel: «Det er synd at vi ikke klarer å ta en debatt om prioriteringer som varer mer enn en dag(...) (...) Vi tror ofte at døden kan utsettes, at det alltid finnes behandling, at vi kan unngå all lidelse. Ofte bidrar vi politikere til det – jeg skal være så ærlig å si at det gjør vi. Det skjer mye overbehandling på sykehusene, fordi mange ikke tør si fra når nok er nok. Profesjonsetikken, dvs. det leger, sykepleiere og andre faggrupper har som sine etiske retningslinjer, styrer deres prioriteringer i arbeidsdagen. Profesjonsetikken gir et godt grunnlag. Den sikrer også en menneskelig tilnærming til prioriteringer. Dette betyr egentlig at en debatt om prioriteringer i helsetjenesten snarere burde skape trygghet i befolkningen fremfor frykt. Men det store spørsmålet er: Hva skal til for å få det til? Jeg håper at statsråden er enig med meg i at vi politikere aktivt må få delta i denne debatten. Mitt spørsmål i dag – og det er et vanskelig spørsmål – er hvilke grep statsråden vil ta for at en debatt om prioriteringer nettopp kan skje uten at den skaper frykt og uro i befolkningen. Og i alle fall jeg som politiker – og jeg tror vi alle her i Stortinget – ønsker å delta i en debatt om dette. Men det er krevende, og personlig synes jeg også det er vanskelig.