trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2021-06-09:
Først vil jeg takke komiteen for en god og viktig debatt. Barnevernet er et krevende og komplekst felt, og det er viktig at Stortinget har gode og grundige debatter om det. Som jeg sa i mitt første innlegg, er jeg opptatt av at vi kontinuerlig skal jobbe for å utvikle barnevernet videre. Det vi gjør i dag, styrker rettssikkerheten for sårbare barn og familier og er kjempeviktig, men jeg forutsetter også at vi jobber videre med nye forbedringer – med ny utvikling hele veien – for det fortjener de sårbare. Jeg tegnet meg fordi det både var flere utfordringer og noen ting som jeg har et ønske om å korrigere. Representanten Henriksen sa i replikkvekslingen med meg i stad at vi kutter i barnevernet i revidert budsjett; det er feil. Jeg avbrøt uhøflig i innlegget mitt, men det som ligger av styrking i revidert, er 37 mill. kr, som bl.a. skal gå til å styrke bemanningen i institusjonene fordi vi vet at det er mange som har det ekstra krevende gjennom pandemien. Derfor er det et viktig tiltak for regjeringa. Representanten viser sikkert til avtalen med Fremskrittspartiet; der var det tatt ned 3 mill. kr, men opprinnelig lå det 40 mill. kr i satsingen, og derfor er det en styrking på 37 mill. kr, som jeg mener er viktig. Representanten Giskes innlegg deler jeg mye av innholdet i. Det er så viktig at vi jobber med å få ned antallet akuttsaker; derfor er jeg glad for at det har vært en betydelig nedgang. Vi gjør det vi kan av forberedelser på forhånd for at disse sakene blir håndtert på best mulig måte, for det kan være veldig krevende, ikke minst for barna. Representanten Trettebergstuen og flere andre er inne på dette med bemanning. La meg minne om at det fra 2013 til 2019 er kommet 1 400 nye årsverk – en økning på nesten 30 pst. Jeg er sikker på at når man ser tallene for 2020, vil man se en videre økning. Når det gjelder øremerkingen, har vi lagt inn alt som frie midler til kommunene. Det er ansatte som er der i dag, og jeg er helt sikker på at de vil fortsette en videre opptrapping. Som representanten Ørmen Johnsen var inne på, har det vært en betydelig styrking av kommuneøkonomien de siste årene. Det er færre kommuner på ROBEK-lista enn på veldig lenge, og disposisjonsfondene er store – og det er gode resultater. Vi har også gjennom pandemien vært opptatt av å styrke kommunene. De viser gjennom sine prioriteringer at de ansetter flere, og det er jeg veldig glad for. Så utfordret representanten Sem-Jacobsen meg på barnevernsreformen. Representanten Øvstegård var inne på undersøkelsen fra SOS-barnebyer, og jeg vil bare understreke at den ble tatt opp før kommuneproposisjonen ble lagt fram, der vi er tydelige på at vi vil fullfinansiere den. Det er vel over 2 mrd. kr som ligger inne som overføring til frie midler til kommunene, og forutsigbarheten som Sem-Jacobsen etterspør, er tydeliggjort der, så derfor vet kommunene mye bedre hva dette betyr. Vi gjør en gradvis endring, sånn at de kommunene som har størst saker, kan få noe mer tid på å omstille seg – så det skal være ivaretatt.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2021-06-09:
I fjor avklarte et enstemmig storting eiendomsretten til Opplysningsvesenets fond. Konklusjonen var at verdiene i fondet skulle deles mellom staten og Den norske kirke. Eiendelene som hadde en særlig kirkelig verdi, skilles ut fra fondet og overføres til Den norske kirke. Andre eiendeler, det vil si det gjenværende Opplysningsvesenets fond, blir staten eier av. Betingelsene som vi og Stortinget satte, var at staten forplikter seg til å styrke sin innsats for sikring og istandsetting av landets kulturhistorisk verdifulle kirkebygg, nærmere 1 000 stykker i tallet. Denne innsatsen skal over tid svare til den verdien som det gjenværende fondet representerer for staten. Samlet sett betyr løsninga at hele fondet, med verdier til mange milliarder kroner, kommer Den norske kirke til gode. For å gjennomføre delinga i tråd med Stortingets vedtak er det behov for en lovendring. Regjeringa har derfor lagt fram forslag til ny lov om Opplysningsvesenets fond, og loven vil legge det rettslige grunnlaget for å dele fondet. I lovforslaget utdyper vi kriterier for overføringene og vilkår om bl.a. at kirka ikke skal påføres tap som følge av at den overtar enkelte eiendommer med stort vedlikeholdsetterslep. Hvilke eiendommer som skal overføres, og en vurdering av eiendommenes tilstand utredes av et eget delingsprosjekt. Der er Den norske kirke og staten, med Opplysningsvesenets fond, likeverdige parter. I innstillinga er det også noen mindretallsmerknader. Flere av dem tar opp spørsmålet om den framtidige forvaltninga av statens andel av fondet. Det er viktig for meg å understreke at vi med dette lovforslaget skal gjøre det mulig å dele fondet og vilkårene for det. Vi har vært helt tydelige på at denne proposisjonen ikke tar opp spørsmål om hvordan den statlige delen av fondet skal forvaltes etter delinga. Det har Stortinget bedt regjeringa om å komme tilbake til senere. Til slutt: Alt i alt synes jeg komiteen har avgitt en god innstilling. Den gir uttrykk for en bred politisk enighet om ny lov om Opplysningsvesenets fond og det videre arbeidet. Noe av det viktigste vi skal gjøre, er å utarbeide et eget program, eller kall det gjerne en strategisk plan, for bevaring av de kulturhistorisk viktige kirkene og å få et skikkelig tempo i arbeidet med istandsettinga. Dette er et løft for å ta vare på vår felles kultur- og kirkehistorie. I tillegg vil mange lokalsamfunn og menigheter være trygge på at det lokale kirkebygget, som mange har et nært forhold til, blir tatt vare på. Det betyr mye. Jeg er veldig glad for at vi er kommet så langt som vi er, og ser fram til at milliarder skal brukes på å ruste opp kirkebyggene.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2021-06-09:
Vi har hele tida hatt som mål at åpenhetsloven og de begrepene vi har brukt, skal være enklest mulig å forstå og i tråd med internasjonal lovgivning og konvensjoner. Det er helt riktig, som flertallet skriver, at når vi valgte å bruke den formuleringen vi bruker, om «anstendige arbeidsforhold», var det bare ment som en språklig endring – ingenting innholdsmessig – både fordi det passet bedre inn i lovteksten, og fordi vår opplevelse var at det favner vel så vidt. Det er ingenting i dette begrepet som skal snevre inn noe – tvert imot. Det er også sånn at det skal en evaluering til, som jeg varsler og skriver om i proposisjonen, så hvis det er noen som helst tvil om dette, og det slår ut på noen måte som ikke er tiltenkt, er det mulig å kunne justere det etter evalueringen.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2021-06-09:
For det første vil jeg si at her er det langt fra noen vente-og-se-holdning. Dette har vi jobbet på spreng med for å få lagt fram. Som representanten kjenner til, var det jo et utvalg som satt og jobbet med dette, som ikke hadde mandat til å utarbeide en egen lovtekst. Vi utvidet det mandatet, slik at de også kom med forslag til ny lov, nettopp for at vi kunne legge det fram. Vi har jobbet på spreng for å rekke å få behandlet denne saken i løpet av perioden, fordi den er så viktig. Som jeg sa: Vi er faktisk i front i verden når det gjelder denne typen lov. Jeg tror at mange andre land, og ikke minst også EU, kommer til å se til det Norge gjør, når de forhåpentligvis skal forbedre sin lovgivning. Så kan jeg avkrefte alt av spekulasjoner om begrunnelser for endring. Vi er opptatt av trepartssamarbeidet, som er ekstremt viktig. Det eneste som har vært, er en språklig endring, fordi det har fungert bedre i lovteksten. Som sagt: Hvis det er noe som helst som virker motsatt, kan vi gladelig endre det etter en evaluering senere.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2021-06-09:
Nå er det ikke det som står i konvensjonene. Det er anstendig arbeid. Det vi endrer dette til, er «anstendige arbeidsforhold». Som sagt har det ikke vært noe ønske om å endre innholdet i begrepet. Tvert imot har vi ment at «arbeidsforhold» kunne favne videre, og på den måten sikre at arbeidstakerne har det bra. Som jeg sa i mitt innlegg, har dette for oss vært et viktig ledd i arbeidet mot vår tids slaveri. Jeg har ingen annen begrunnelse. Det har ikke vært noen baktanker i det hele tatt. Det har kun vært en språklig endring. Juristene har ment at dette er det beste, og jeg har fulgt opp det. Jeg synes det er en god beskrivelse av det vi er opptatt at, og jeg er sikker på at dette vil bidra til at veldig mange mennesker får bedre arbeid og bedre arbeidsforhold.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2021-06-09:
Jeg vil takke for et viktig spørsmål. Jeg er helt enig i at noe av dette handler om å unngå barnearbeid og å sikre barns rettigheter. Så har, som representanten egentlig viser til, utvalget foreslått dette. I stedet for å nevne alle konvensjonene og internasjonale avtaler har vi vist til det grunnleggende, og dermed ment at barnekonvensjonen er omfattet av det. Vi har diskutert, særlig siden det har vært diskutert i komiteen, at hvis vi opplever at det er behov for det, er det også en hjemmel for å utdype det i forskrift, for å forsikre oss om at dette følges opp – for jeg deler fullt ut den intensjonen som representanten løfter.
Tage Pettersen (Høyre), 2021-06-09:
Det er en utfordring å kommentere barnevernsloven på 650 sider på tre minutter, men jeg skal forsøke. Den nye barnevernsloven skal sikre bedre hjelp til sårbare barn og familier, og målet er å gi økt rettssikkerhet for familier som mottar hjelp fra barnevernet, og ikke minst gi flere barn en trygg oppvekst. Barnevernet er trolig den offentlige tjenesten som er mest utskjelt. Det må ikke overskygge at det skjer veldig mye bra ute i barnevernet, men vi har selvfølgelig fortsatt utfordringer vi må løse. På de fleste områder har vi et godt barnevern i Norge. Vi har dedikerte ansatte, og vi har gode hjelpetiltak. Men det er engang slik at det er de negative sakene som når medienes forsider, og som kan etterlate et inntrykk av dårlige tjenester. Kompetanse er alltid viktig, ikke minst i en så viktig sektor som den vi diskuterer i dag. Jeg er derfor glad for at vi nå lovfester krav til kompetanse hos ansatte i barnevernstjenesten. Det at vi ber regjeringen sørge for at de folkevalgte i kommunene får en god innføring i sitt lokale barnevern, handler også om kompetanse og er viktig. Offentlige, kommersielle og ideelle tilbydere er gjengangere i debatten – også i dag. Skillelinjene er tydelige og kommer også klart fram i denne lovbehandlingen. De borgerlige partiene mener at mangfold og det faktum at vi trenger alle gode krefter, er viktig. Vi er derfor glad for at vi endrer utkastet til lov, slik at vi sikrer at ideelle og private aktører fortsatt skal ha en viktig rolle i arbeidet med både å rekruttere og følge opp fosterfamilier. Når det gjelder institusjonsbarnevernet, er Høyre glad for at departementet skriver at private og ideelle aktører også framover vil være viktige i utviklingen av institusjonsfeltet. Jeg er glad for at en samlet komité faktisk anerkjenner at en styrking og omstilling av det statlige tilbudet og en oppfølging av vedtaket om 40 pst. ideelle vil ha – som statsråden har vært inne på – betydelige budsjettmessige konsekvenser. Det vil være både varige merutgifter og utgifter til etablering og omstilling. Høyre har snakket mye om samværshindring de siste månedene, og ikke minst fikk vi et viktig gjennomslag i vårt partiprogram på landsmøtet. I våre merknader her i barnevernsloven adresserer vi også denne problemstillingen. For Høyre har det vært viktig at den nye loven setter barnas behov i sentrum og bidrar til økt forebygging og tidlig innsats. Vi er opptatt av barns rett til medvirkning, og vi vil stille krav til barnevernets arbeid og til at barns rettssikkerhet blir ivaretatt på en god måte.
Himanshu Gulati (Fremskrittspartiet), 2021-06-09:
Det er en viktig sak vi diskuterer her i dag, og min gode kollega Silje Hjemdal, som er veldig engasjert i dette feltet, har redegjort og skal redegjøre for Fremskrittspartiets del av innstillingen på en god måte, men jeg vil ta opp noen andre sider ved barnevernet. Barnevernet skal være for barnets beste, det skal være barnets venner, og det skal også være der for familiene rundt omkring i landet. Når man har så mye makt som barnevernet har – på mange måter kan man si at barnevernet er en av etatene i landet med mest makt fordi man har makten til å gripe inn i familier og skille foreldre og barn – må det forvaltes på en meget god måte. Omsorgsoverdragelse ved å hente barn ut av familier må være en absolutt siste utvei, som man forsøker når alle andre tiltak er forsøkt, og de ikke har hatt effekt. Når man da får historier fra hele landet – som jeg er sikker på at vi som sitter her i salen, og alle som driver med barnevern, jevnlig blir kontaktet om – hvor folk er misfornøyd, skal man ta det på alvor. Norge er flere ganger felt i Den europeiske menneskerettsdomstol i Strasbourg, EMD, og det er viktig når dette skjer, at det også fører til en endring i praksis. Jeg hørte statsråden si at flere av de endringene som foreligger i lov nå, tar dette til seg, men jeg tror nok oppfatningen har vært at når man har fått sånne dommer tidligere, har ikke endringene i barnevernets praksis alltid kommet fort nok, eller det har ikke ført til de nødvendige endringene. Man har ikke nødvendigvis sett endringer i praksis etter det. Erfaringer med barnevernet er ofte subjektive. Det er mye bra som skjer i barnevernet hver eneste dag, som vi alle skal være stolte over. Det skal ikke glemmes når de negative sakene kommer fram, men mange med urovekkende historier føler nok ikke alltid at de blir tatt på alvor. Jeg mener at barnevernet ofte har mer makt enn selv politiet og andre etater som man mener har mye makt i samfunnet, fordi det ofte er barnevernet som utreder sakene og kommer med anbefalinger, og som også i større grad står for vedtak enn det det f.eks. er i andre deler av samfunnet, hvor man har et større maktskille. I Fremskrittspartiets nye program har vi derfor foreslått en todeling av barnevernet, hvor de mest dramatiske og inngripende tiltakene foretas på et nasjonalt nivå, mens barnevernet lokalt først og fremst skal være veiledende overfor familier og hjelpe til med forebyggende arbeid. Jeg vil mene at det er viktig at vi har dette med oss. Vi blir ofte kontaktet og får mange historier. Det kan ofte oppfattes som mye støy, men de historiene som kommer, må vi ta på alvor, og vi må sørge for at alle føler at prosessen har vært ryddig, selv om man ikke nødvendigvis er enig i vedtakene som fattes.
Himanshu Gulati (Fremskrittspartiet), 2021-06-09:
Slik det er nevnt tidligere, går Fremskrittspartiet imot dette forslaget, og jeg vil redegjøre for hvorfor. Vi støtter intensjonen i det man forsøker å bekjempe her. Vi mener for så vidt at norsk næringsliv allerede holder en høy etisk standard hva gjelder respekten for grunnleggende menneskerettigheter og anstendige arbeidsforhold i leverandørkjeden, og jeg er glad for at norsk næringsliv er opptatt av disse tingene. Intensjonen i forslaget er god, men vi mener at de kravene og påleggene som forslaget inneholder for norsk næringsliv, ikke står i forhold til den effekten vi mener det vil gi. Vi mener derfor det finnes mer hensiktsmessige og målrettede måter å ivareta de gode intensjonene i forslaget på enn bl.a. nye aktsomhetsvurderinger og andre ting, som vi tror vil kunne være unødvendig byråkratiserende, ressurskrevende og fordyrende uten at man får den forholdsmessige effekten. Vi har forståelse for at det som sies om aktsomhetsvurderinger, kan virke som mindre inngripende tiltak, men vi registrerer i høringsinnspillene fra næringslivsorganisasjoner at forpliktelsene som foreslås, er omfattende for næringslivet, og vi mener derfor vi bør finne mer treffsikre tiltak som vi vet kan gi bedre effekt. Jeg vil også vise til at det dessverre er kommet flere avsløringer opp gjennom årene om at selv i offentlige byggeprosjekter gjort av etater som skatteetaten, Statsministerens kontor og andre, har man har brukt underleverandører som har blitt knyttet til ulike former for arbeidslivskriminalitet. Selv om dette ikke er noen grunn til å la være å bekjempe den typen ting, men egentlig er en grunn til at man må fokusere mer på dette, er det likevel illustrerende for hvor vanskelig det kan være selv for store offentlige etater med store ressurser å avdekke alt det som er uheldig, som vi ikke ønsker skal finne sted når man har underleverandører og komplekse verdikjeder. Jeg mener dette også viser hvor krevende det kan være for private bedrifter, og at aktsomhetsvurderinger i seg selv, som jo er ressurskrevende, ikke nødvendigvis er med på å avdekke den type ting som vi ønsker å bekjempe. Så med den begrunnelsen, nemlig at vi mener det som pålegges næringslivet her, ikke står i stil med den effekten vi tror den type tiltak vil ha, går Fremskrittspartiet imot innstillingen.
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2021-06-09:
Vern av barn er blant samfunnets viktigste oppgaver på vegne av oss alle. Da er det også en forutsetning at barns ve og vel og deres egne vurderinger, behov og ønsker blir ivaretatt på en forsvarlig måte. Barnevernsloven er avgjørende. På grunn av størrelsen på lovverket og saken har Stortinget og komiteen jobbet fort og hardt i denne saken. Jeg vil gi honnør til representantene Sem-Jacobsen og Urbø, som på vegne av Senterpartiet sammen med dyktige rådgivere har fremmet forslag og jobbet godt med saken for å få fram vårt standpunkt og få til bedring av loven. Sem-Jacobsen har lagt fram Senterpartiets standpunkt i saken godt, og jeg vil benytte anledningen til å legge til noen momenter. Senterpartiet fremmer selv og sammen med andre også en del forslag som ikke får gjennomslag i dag, dessverre. Senterpartiet mener bl.a. at barnevernsloven må være i tråd med de grunnleggende rettigheter i FNs barnekonvensjon om barns rett til informasjon og til å uttale seg fritt ved alle handlinger og avgjørelser i barnevernet, og hvordan dette skal vektes opp mot andre hensyn. Det har vi fått gjennomslag for i opplæringsloven i utdanningskomiteen, og vi har også et potensial for å forbedre lovverket her. Lovparagraf 1-4, Barnets rett til medvirkning, peker i rett retning. Barn må kunne betro seg til voksne og samtidig eie sin historie og sårbarhet selv. Barn må stå i førersetet når man skal endre deres liv. Før var det voksne som styrte barna, men sånn er det ikke lenger. De er selvstendige individer med rettigheter og berettiget mening om seg selv og sin livssituasjon. Dette legger jeg til grunn at regjeringen og barne- og familieministeren er enig i. Likevel viser ikke Kristelig Folkeparti i regjering det gjennomslaget på barnevern som vi hadde forventet etter at de i nesten seks år var i Stortinget og justerte regjeringens politikk flere ganger, også sammen med Senterpartiet. Styrer Kristelig Folkeparti på vegne av Høyre i disse sakene? Hvis Kristelig Folkeparti har regien og sitter i førersetet selv, bør det komme mer til syne. Det går i alle fall for smått med oppfølgingen av tidligere anmodningsvedtak som også Kristelig Folkeparti har vært med på å stemme for i Stortinget, før de ble en del av regjeringen. Ett eksempel er bruken av de ideelle aktørene, som skal opp til 40 pst. innen 2025 på bekostning av de store kommersielle aktørene. Etter replikkordskiftet her i dag er jeg ikke helt sikker på at vi har fått klarhet i hva som egentlig er tingenes tilstand. Når vi bevilger store midler som skal gå til barn, må vi være trygge på at pengene kommer fram og gjør nytten sin. Barns beste er i vår felles interesse her i Stortinget. Og til dem som er barnas stortingsrepresentanter her: Medvirkning og medbestemmelse er ingen selvfølge for altfor mange barn og familier som opplever urett. Det må vi alltid stå på for.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2021-06-09:
Barnevernet er kanskje den delen av velferdsstaten som er aller viktigst, men det er også den delen av velferdsstaten som har hatt størst problemer. Det er nå 30 år siden vi ble kjent med de såkalte mappebarna – hundrevis av saker som lå i månedsvis uten å bli undersøkt. I loven gis det klar beskjed om at saker skal håndteres umiddelbart. Det er saker som har blitt liggende, som ikke ble tatt alvorlig nok, som har hatt tragiske utfall, men som igjen kanskje har ført til en overforsiktighet, der mottoet kanskje har vært at det er bedre å ta ett barn for mye ut av en familie enn ett for lite. I dette sakskomplekset er verken for mye eller for lite godt nok. Det er den riktige hjelpen til riktig tid som er nøkkelen. Det er en krise Den europeiske menneskerettsdomstol har pekt på, en tillitskrise i store deler av befolkningen. Men som vi i Arbeiderpartiet har påpekt, er det også en bemanningskrise, en kompetansekrise og en ressurskrise, og disse tingene har vi aller størst mulighet for å gjøre noe med hvis vi virkelig vil. Det er godt at ekspertutvalget skal gå igjennom hele kvaliteten, og at det kan komme flere endringer etter det, men loven gir noen klare føringer om fleksibilitet, om kommunikasjon, om tidlig innsats, også der frivilligheten ikke er til stede. Mange i barnevernet har fortalt at det er et dilemma at det enten er frivillig hjelp, eller så må man ha omsorgsovertakelse. Loven åpner for et mye bredere spekter av tiltak imellom der. Det er ikke overalt komiteen har skrevet seg sammen, men alle er enige om at omsorgsovertakelse skal være absolutt siste utvei, og den siste utveien innenfor denne siste utveien skal være akuttvedtak. Vi har i perioder sett store tall på akuttvedtak der dette i seg selv er et traume for barnet. Jeg må si at jeg har sett noen av disse sakene på nært hold. Jeg har i mine 24 år i dette huset ikke sett noen saker som har skremt meg så langt inn i sjelen som å se enkelte vilkårligheter og manglende systemer og prosesser rundt disse vedtakene. Fra vår side foreslår vi second opinion, annenhåndsvurdering, innsyn, åpenhet, sakkyndige, ting som kan bedre rettssikkerheten. Dette er helt avgjørende, også for den tilliten som skal til for at man kan gripe inn tidligere, uten å ende opp i den situasjonen der omsorgsovertakelse er løsningen. Det skal være til barnas beste. Utfordringen gjennom de siste årene er at heller ikke omsorgsovertakelse har vist seg å være til barnas beste alltid.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2021-06-09:
President! Jeg tror jeg kan ha stemt feil!
Morten Wold (Fremskrittspartiet), 2021-06-09:
Til behandling foreligger disse to innstillingene som dreier seg om overenskomster inngått med fremmede makter i 2016 og med fremmede makter eller internasjonale organisasjoner i 2017. For begge sakene er det slik at i henhold til Grunnloven § 75 bokstav g og i medhold av kgl.res. av 9. april 2021 har Utenriksdepartementet meddelt Stortinget overenskomster som Norge har inngått med fremmede stater eller internasjonale organisasjoner i 2016 og 2017. Oversikten omfatter, i tråd med etablert praksis, ikke overenskomster som dreier seg om utviklingshjelp. Komiteen viser til forelegget som er oversendt fra Utenriksdepartementet om overenskomster inngått med fremmede makter i 2016 og 2017, og har for øvrig ingen merknader.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-06-09:
Dette gjelder samtykke til inngåelse av to avtaler med henholdsvis Norge og Danmark/Færøyene og med Island om avgrensning av kontinentalsokkelen utenfor 200 nautiske mil i den sørlige delen av Smutthavet. I dette området har de tre landene overlappende kontinentalsokkel. De to avtalene og en tilsvarende avtale mellom Danmark og Island ble undertegnet under Nordisk råds sesjon 30. oktober 2019. Avtalene bygger i det alt vesentlige på en modellavtale som ble utarbeidet av Norge og Danmark og Island i 2006, og den klargjør avgrensningslinjene mellom norsk, islandsk og dansk sokkel og hvor de skal trekkes. Dermed blir det også klart hvilken stat som har rett til ressursene som fins på havbunnen, og det skaper klarhet og forutsigbarhet med hensyn til framtidig ressursutnyttelse i Smutthavet. Foruten bestemmelser om avgrensningslinjer inneholder avtalen mellom Norge og Danmark/Færøyene også bestemmelser om håndtering av grenseoverskridende funn av hydrokarboner og andre mineraler, og for Norge og Island er dette regulert i en avtale fra 2008. I Danmark har Folketinget nylig gitt sitt samtykke til inngåelsen av avtalen med Norge og Island, og jeg håper da at Stortinget kan gjøre det samme.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-06-09:
Jeg er glad for at både saksordføreren og representanten Kolberg tok ordet, og jeg kan også slutte meg til alt som ble sagt. For å bruke litt store ord for anledningen så er det egentlig sjelden at en regjering fremmer et lovforslag med et såpass historisk sus som det er over denne loven. For dette handler til syvende og sist om hvor grensene for hva som er landet vårt, skal trekkes. «Man kan ikke se den grense under vann», tror jeg vi alle kan huske fra sketsjer på 1980-tallet. Men sagt på en litt mer formell måte er formålet med denne loven nettopp å definere Norges kontinentalsokkel i tråd med havretten og legge til rette for at Kongen kan fastsette de nøyaktige grensene for denne. Så om man ikke kan se «den grense under vann», er det desto viktigere å vite hvor den går. Bakgrunnen for lovforslaget som ligger til behandling i Stortinget i dag, er at alle kyststaters kontinentalsokkel strekker seg uten videre ut til 200 nautiske mil fra grunnlinjene. Men det er mange kyststater, Norge inkludert, som har sokler som strekker seg utover 200 nautiske mil. I de tilfellene må sokkelens yttergrense mot de internasjonale havbunnsområdene utenfor dokumenteres for kontinentalsokkelkommisjonen i New York. Basert på faglige kriterier som stilles opp i havrettskommisjonen, vurderer kommisjonen kyststatenes dokumentasjon og gir sin anbefaling på hvor yttergrensene bør trekkes. Vi dokumenterte yttergrensen for kontinentalsokkelen utenfor fastlandet, Svalbard og Jan Mayen for kontinentalsokkelkommisjonen i 2006, og dokumentasjonen for norsk sokkel utenfor Bouvetøya og Dronning Maud Land ble levert til kommisjonen i 2009. Vi har også avgrensningsavtaler med alle våre naboland. Med dagens lov gis det altså fullmakt til å fastsette disse koordinatene og avgrensningslinjene. Loven vil imidlertid ikke regulere ressursutnyttelse eller vitenskapelig utforskning på Norges kontinentalsokkel; det vil følge av særlover. En lov om Norges kontinentalsokkel vil bekrefte det rettslige grunnlaget for denne ressursutnyttelsen på sokkelen ved at yttergrensene mot det internasjonale havbunnsområdet og avgrensningslinjene mot nabolands kontinentalsokler kan fastsettes i medhold av loven.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-06-09:
La meg først understreke at i forbindelse med konflikten som brøt ut for kun kort tid siden, tok Norge en veldig aktiv rolle i Sikkerhetsrådet. Sammen med Kina og Tunisia kalte vi inn til fire møter på åtte dager for å bidra til en våpenhvile. Jeg har også tatt klar avstand fra og fordømt alle angrep på sivile, vi har økt vår humanitære støtte til Gaza, og ikke minst har vi også understreket Israels rett til selvforsvar innenfor de proporsjonalitetsgrensene som gjelder. Det ble altså skutt over 3 000 raketter inn fra Gaza, og det er også verdt å ha med seg i dette bildet. I tråd med Granavolden-plattformen legger regjeringa til grunn en balansert holdning til Midtøsten-konflikten, og grunnposisjonene våre bygger på en bred, tverrpolitisk enighet som har ligget fast under hele denne regjeringas tid. Jerusalems status er et av flere helt sentrale, utestående spørsmål som må løses gjennom forhandlinger mellom israelere og palestinere. Jerusalem har en sterk symbolsk betydning, og både israelere og palestinere gjør krav på Jerusalem som sin hovedstad. Den er også hellig by for tre verdensreligioner. Inntil de to partene i konflikten selv har kommet fram til en fredsløsning, inkludert en enighet om Jerusalems status, ønsker det store flertallet av verdens land å unngå å foreta handlinger som kan oppfattes som å foregripe utfallet. Det er en fast linje i den norske Midtøsten-politikken at en eventuell flytting av ambassaden til Jerusalem først vil skje når det foreligger en forhandlet fredsløsning mellom de to partene. Et overveldende flertall av de av verdens land som har diplomatisk representasjon i Israel, har også sine ambassader i Tel Aviv. Norge har nære, langvarige og vennskapelige forbindelser med både israelere og palestinere, og begge oppfatter oss som upartiske og konsistente. Vi anses som en forutsigbar partner, og det har vært avgjørende for at vi har kunnet bidra til innsatsen for fredsavtale og tostatsløsning. Vi jobber gjennom giverlandsgruppen for Palestina for å styrke det institusjonelle og økonomiske grunnlaget for tostatsløsningen. En eventuell flytting av ambassaden ville være et markant brudd med vår langvarige linje i Midtøsten-politikken. Et sånt vedtak ville oppfattes internasjonalt som å foregripe utfallet av en løsning mellom partene, og vår balanserte tilnærming ville blitt trukket i tvil. Det ville igjen kunne bli tolket som at vi velger side i konflikten, og ville kunne redusere våre påvirkningsmuligheter overfor partene. Det er også verdt å merke seg at en eventuell flytting av ambassaden vil være i strid med vedtak som er fattet i FNs sikkerhetsråd. Det er etter vår vurdering også en klar bekreftelse fra Sikkerhetsrådet om at vedtaket som ble gjort gjennom Israels Jerusalem-lov av 1980, er et klart brudd på folkeretten og uten folkerettslig virkning. En flytting av Norges ambassade før spørsmålet om Jerusalems status er løst, vil bryte med de lange linjene i Norges posisjoner i spørsmålet, gå på tvers av internasjonal praksis og svekke vår balanserte holdning.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-06-09:
Bekjempelse av straffrihet for de mest alvorlige internasjonale forbrytelsene står helt sentralt i norsk utenrikspolitikk, og det er viktig å få en effektiv, uavhengig og troverdig straffeforfølging av de massive overgrepene som har funnet sted i Syria og Irak – både for å hindre at forbrytelser gjentas eller fortsetter, og for å bidra til fred og forsoning. Straffeforfølging bør i utgangspunktet gjennomføres der forbrytelsene har funnet sted, i uavhengige nasjonale domstoler i tråd med grunnleggende rettssikkerhetsprinsipper. Det er mange fordeler med lokal straffeforfølging, og det er også et grunnleggende prinsipp innenfor internasjonal strafferett at nasjonale jurisdiksjoner har hovedansvaret for å gjennomføre straffeforfølging. Ved fravær av en troverdig nasjonal straffeforfølging kan internasjonale straffemekanismer absolutt være relevant, og vår posisjon over tid har vært at Sikkerhetsrådet bør henvise situasjonen i Syria til Den internasjonale straffedomstol. I et tidligere initiativ om det fikk Norge støtte, men det falt fordi Russland og Kina la ned veto. Sammensettingen av rådet er for så vidt endret siden den gang, men det er ingenting i posisjonene til de to vetomaktene som er endret siden den gang. Det er derfor dessverre ikke realistisk med en henvisning av situasjonen i Irak til ICC nå. Jeg anerkjenner at komiteen i sin innstilling også overlater, som representanten Tetzschner var inne på, til Utenriksdepartementet og regjeringen å vurdere de foreliggende mulighetene, men i lys av den politiske situasjonen i Sikkerhetsrådet er det ingen reelle utsikter til at et norsk initiativ om opprettelse av en egen IS-domstol kan føre fram. Vi jobber imidlertid i Sikkerhetsrådet kontinuerlig med å begrense handlingsrommet til IS, både gjennom listeføringer i sanksjonskomiteen for ISIL og Al Qaida, som Norge leder, som representanten Tybring-Gjedde var inne på, og vi deltar også i diskusjoner utenfor Sikkerhetsrådet om bekjempelse av straffrihet for IS-forbrytelser. Blant de modellene som er lagt fram, synes det ikke å eksistere alternativer uten betydelige ulemper. Som komiteen påpeker, vil en eventuell straffedomstol kunne legges til regionen uten at det betyr at det er i Syria eller Irak. Det er også et alternativ som har blitt diskutert en god del. Det er bare det at ingen av landene i regionen har sagt seg villige til å være vertskap for en slik domstol. Norge støtter flere internasjonale initiativ for å samle inn og systematisere dokumentasjon om overgrep både i Irak og i Syria. På den måten bidrar vi til at framtidige rettsprosesser, enten de er nasjonale, regionale eller internasjonale, har bevismateriale tilgjengelig. Avslutningsvis vil jeg også understreke at vi til enhver tid vurderer det mulighetsrommet som måtte åpne seg for ulike initiativ som kan bidra nettopp til en effektiv, uavhengig og troverdig straffeforfølging. Det betyr også at vi har løpende kontakt og dialog med nærstående land om dette. Skulle situasjonen i Sikkerhetsrådet endre seg, vil det være et handlingsrom som Norge også vil søke å utnytte.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-06-09:
Jeg er glad det er et bredt flertall i Stortinget for at regjeringa skal fortsette å gjøre det regjeringa gjør. Vi deltar i den mellomstatlige ekspertgruppa for problemstillinger rundt framveksten av dødelige autonome våpensystemer. Der har vi deltatt veldig aktivt i ekspertgruppa. Den har blitt forsinket på grunn av covid-19, dessverre, som så mye annet internasjonalt arbeid nå. Det er planlagt et møte nå i juni, men det er usikkert om det kommer til å gå som planlagt, rett og slett på grunn av pandemien. Vi har også stilt oss bak Alliance for Multilateralism on Lethal Autonomous Weapons Systems, som er et tysk-fransk initiativ med elleve veiledende prinsipper som vi stiller oss fullt ut bak, og som jeg har redegjort for i brevet til Stortinget, så jeg gjentar dem ikke her. Det er allerede bred internasjonal enighet om at meningsfull menneskelig kontroll er en forutsetning for at et våpensystem skal kunne brukes i samsvar med humanitærretten. I dag er det ikke kjent at man har nådd et teknologisk nivå som gjør at våpensystemer kan være fullt ut autonome, men den teknologiske utviklingen går raskt, og det er mulig å sammenkoble systemer og teknologi i nær framtid. Det er også bred enighet om at de gjeldende reglene i internasjonal humanitærrett også vil gjelde fullt ut ved bruk av autonome våpensystemer. Sagt på en annen måte: Kan de ikke brukes innenfor humanitærretten, er de forbudt. Vi bidrar i den internasjonale innsatsen for å sikre en trygg og etisk forsvarlig utvikling av autonome våpensystemer og ønsker å komme fram til et velfungerende regelverk som kan sikre nettopp den meningsfulle kontrollen. Betegnelsen «autonome våpensystemer» favner veldig bredt. Det skaper ulike assosiasjoner, og autonomien kommer også i ulike grader og former. Det er heller ikke en ensartet gruppe eller en internasjonalt akseptert definisjon. I dag kan autonomi i våpensystemer også ha noen ønskede effekter. To av dem er at det kan redusere sjansen for at sivile mål rammes, og at det kan øke soldatbeskyttelsen. Representantforslaget har også tatt til orde for å innføre begrensninger på norsk forsvarsindustris medvirkning til utvikling av autonome våpensystemer. Det er en praksis som ville være veldig krevende å regulere, bl.a. fordi skillet mellom sivil og militær teknologi på autonome områder er veldig flytende. Jeg kan nevne kunstig intelligens og stordatabehandling som to av dem, som også brukes i denne sammenhengen. Det å bidra til utvikling av ny teknologi er én ting; det er selve bruken av teknologien vi er nødt til å bidra til å regulere. Det arbeidet engasjerer Norge seg aktivt i internasjonalt. Jeg vil benytte muligheten – selv om salen ikke er så full – til også å si takk for godt samarbeid med komiteen i inneværende periode. Så vidt jeg vet, har ikke denne komiteen flere debatter i denne sesjonen, og derfor sier jeg også takk for godt samarbeid.
Emilie Mehl (Senterpartiet), 2021-06-09:
Jeg vil takke komiteen for et godt samarbeid i saken. Det er en enstemmig komité som slutter seg til regjeringens forslag om en ny lov om Norges kontinentalsokkel og dermed samle definisjonen av kontinentalsokkelen i én lov. Det vil bidra til å bekrefte det rettslige grunnlaget for ressursutnyttelse på kontinentalsokkelen. Jeg vil vise til innstillingen og har for øvrig ingen merknader.
Emilie Mehl (Senterpartiet), 2021-06-09:
Jeg vil takke forslagsstillerne at de belyser et viktig tema, og komiteen for arbeidet med saken. Utviklingen av kunstig intelligens og autonom teknologi knyttet til våpen og krigføring reiser nye etiske og juridiske problemstillinger. Samtidig er det viktig å understreke at humanitærretten gjelder også fullt ut for ny teknologi og nye krigføringsmetoder. Det er en samlet komité som har som utgangspunkt at alle våpentyper som ikke kan anvendes i tråd med humanitærretten, må anses som forbudte, slik også utenriksministeren har vært tydelig på. Komiteen stiller seg tvilende til om det er mulig å utvikle fullt ut autonom våpenteknologi som kan operere innenfor folkerettens rammer, i tråd med Norges offisielle utenrikspolitikk. Komiteen er kjent med at et internasjonalt forbud mot autonome våpensystemer har vært diskutert på ulike arenaer, bl.a. innen FN-systemet. I 2019 var Norge blant flere europeiske land som stilte seg bak en politisk erklæring som ber stater bidra aktivt til utviklingen av et effektivt normativt og operasjonelt rammeverk for dødelige autonome våpensystemer. Som saksordfører oppfatter jeg at komiteens posisjon i saken er i tråd med de elleve førende prinsippene for autonome våpensystemer som er lagt til grunn i erklæringen, og som Norge har sluttet seg til. Hele komiteen er enige om at Norge må arbeide nasjonalt og internasjonalt for å regulere utvikling og bruk av hel- og halvautonome våpensystemer, kunstig intelligens eller annen ny våpenteknologi. Komiteen understreker at det må skje uten at grunnleggende prinsipper i krigens folkerett utfordres, bl.a. knyttet til menneskelig kontroll, ansvarliggjøring og krav om at angrep rettes mot lovlige mål. Sivile eller andre som har krav på beskyttelse etter humanitærretten, skal aldri utsettes for angrep. I likhet med et stort flertall i komiteen vil Senterpartiet likevel støtte innstillingen, som er at forslaget ikke vedtas. For Senterpartiets del anser vi det ikke som formålstjenlig å fatte vedtak i saken sånn som den nå er lagt fram, dels med henvisning til den arbeidsdelingen som er mellom storting og regjering i utenrikspolitikken. I Senterpartiet merker vi oss at regjeringen har arbeidet med saken på ulike måter og støttet flere internasjonale initiativ. Vi har tillit til at regjeringen vil fortsette med det arbeidet, samtidig som vi mener at Norge både kan og bør spille en mer aktiv rolle for å sikre regulering av autonome våpensystemer, og vil oppfordre regjeringen til å følge opp det også i det videre.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2021-06-09:
Jeg viser til saksordførerens innlegg og støtter det og komiteens innstilling til vedtak. Når jeg tar ordet, er det ikke for å si det – for det er en ganske selvfølgelig ting å si – men jeg har lyst til å si i relasjon til dette at det i dag er 50 år siden Ekofisk åpnet; det er det relevant å nevne i denne sammenhengen. Jeg har også lyst til å si – president og gode storting – at jeg etter et langt politisk liv har opplevd for mange ganger at viktige store vedtak kan gå gjennom nesten uten at noen registrerer det. Dette er et sånt vedtak, for denne saken føyer seg inn i et langt, viktig handlingsmønster som Arbeiderpartiet har stått for, og som også hele Stortinget mange ganger har stått for. For den politiske kuriositetens skyld har jeg funnet fram hva Einar Gerhardsen sa om tilsvarende forhold 31. mai i 1963. Da ble det nemlig bestemt følgende: «Havbunnen og undergrunnen i de undersjøiske områder utenfor kysten av Kongeriket Norge er undergitt norsk statshøyhet for så vidt angår utnyttelse og utforsking av naturforekomster, så langt havets dybde tillater utnyttelse av naturforekomstene, uten hensyn til de ellers gjeldende sjøgrenser, likevel ikke ut over midtlinjen i forhold til andre stater.» Det var i 1963. Så fikk vi hele prosessen som Nordli-regjeringen og Jens Evensen sto i spissen for i utviklingen av havretten, som har gitt oss veldig mange juridiske fundamenter å stå på med hensyn til spørsmålet vi behandler her. Jeg vil også nevne den innsatsen som Jonas Gahr Støre gjorde på 1980-tallet for å kartlegge og dokumentere og få anerkjent den norske kontinentalsokkelen og selvfølgelig delelinjen mot Russland. Når vi leser innstillingen fra den nåværende regjeringen, ser vi at de sier noe av det samme: «Formålet med loven er å definere Norges kontinentalsokkel i tråd med havretten og legge til rette for at Kongen kan fastsette de nøyaktige grensene for denne.» Det regjeringen foreslår her, faller altså inn i den historisk linjen, noe jeg synes det er verdt å merke seg når vi vedtar en sånn viktig lov og samler lovene på en effektiv og riktig måte. Derfor uttrykker jeg i likhet med saksordføreren full tilslutning til det som foreslås fra regjeringens side.
Ingjerd Schou (Høyre), 2021-06-09:
Israel befinner seg i en urolig del av verden, det tror jeg de fleste av oss har sett lenge, og har ved flere anledninger i historien også måttet kjempe for sin eksistens. Uavhengig av hva man måtte mene om det uløste spørsmålet om palestinernes vilkår, kan man ikke underkjenne dette. Israel befinner seg også nå i en spesiell tid. Neste uke vil landets nasjonalforsamling stemme over en ny regjering, bestående av åtte partier og to roterende statsministre. Dersom den tiltrer, vil den nye regjeringen favne hele åtte partier, fra venstre til høyre. For første gang vil et arabisk parti inngå i regjeringsflertallet, og det vil være hele ni kvinnelige ministre. Mange vil, sammen med meg, håpe på en fredelig framtid i israelsk politikk. Spørsmålet er om Norge kan bidra konstruktivt til dette. Dersom vi ser til partiene på venstresiden i Norge, vil vi i alle fall distansere oss fra landet. Flere partier tar til orde for enten en ensidig anerkjennelse av en palestinsk stat eller ønsker å boikotte israelske varer. Det foreliggende representantforslaget fra Fremskrittspartiet har en motsatt motivasjon, det ønsker å gi en sterk symbolsk støtte til Israel. Jeg takker mine kolleger i Fremskrittspartiet for et godt argumentert forslag om å flytte den norske ambassaden fra Tel Aviv til Jerusalem. Som sakens ordfører har jeg kunnet sette meg godt inn i de argumenter som fremmes i forslaget, og de er til dels gode. Vi kan likevel ikke støtte forslaget. Det er en viktig årsak til dette. En offisiell anerkjennelse av Jerusalem som Israels hovedstad fra norsk side vil være i uoverensstemmelse med Osloavtalen og påfølgende vedtak og erklæringer Norge har tilsluttet seg. I resolusjoner fra FN har Norge sluttet seg til at Jerusalems offisielle status må avgjøres gjennom en permanent fredsavtale mellom Israel og det palestinske folk. Videre er ikke Norge tjent med alenegang i dette spørsmålet. Foruten USA er det knapt noe land som har varslet intensjon om å flytte sine ambassader fra Tel Aviv til Jerusalem. Jeg vil også understreke at den amerikanske ambassaden i dag fordeler sin tid mellom ett kontor i Tel Aviv og ett i Jerusalem, og at det slik foregår embetsaktivitet ved begge lokaliteter. Norge, som medlem av FNs sikkerhetsråd og som en aktiv part i fredsprosessen, må vise sensitivitet og forutsigbarhet i sensitive spørsmål som dette. Derfor mener flertallet i komiteen og Høyre at Stortinget på det nåværende tidspunkt ikke skal pålegge regjeringen å foreta en flytteprosess for ambassaden vår i Israel. For å være litt partipolitisk: Høyre er tilhenger av et nært og godt samarbeid med Israel. Dette har vi løftet fram både i Granavolden-plattformen og i nytt vedtak i vårt stortingsvalgprogram.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2021-06-09:
Jerusalem ble erklært som hovedstad i Israel rett etter at landet ble etablert i 1948, basert på byens unike rolle i jødisk historie, religion og kultur. Jerusalem huser landets nasjonalforsamling, Knesset, høyesterett og nesten alle departementene, og er det politiske sentrum i Israel. Den norske ambassaden ligger i Tel Aviv. Det er naturlig at den norske ambassaden legges til Israels hovedstad, Jerusalem. La meg begrunne dette punktvis. Det hevdes at en ambassadeflytting bryter med inngåtte fredsavtaler. Men den eneste enigheten som er oppnådd om Jerusalem, er at byens status og avgrensning vil inngå i en endelig fredsavtale mellom partene. Jerusalems status og grenser skal altså avgjøres i sluttstatusforhandlingene. Det er fullt mulig å flytte ambassaden til Jerusalem og anerkjenne at byen er Israels hovedstad, uten at man samtidig tar stilling til byens endelige status og avgrensning. Dette ligger bl.a. til grunn for USAs beslutning om å flytte sin ambassade til Jerusalem. Det hevdes at arbeidet med å få partene tilbake til forhandlingsbordet vil vanskeliggjøres om Norge flytter ambassaden til Jerusalem. Jeg kan være enig i at det har vært liten bevegelse i fredsforhandlinger mellom partene de senere årene, men jeg betviler at norske politiske beslutninger vil bidra til å få bevegelse i fredsprossen – verken positivt eller negativt. Det ble hevdet at den amerikanske beslutningen ville bidra til økt ustabilitet i regionen. Det har vist seg å ikke stemme. Tvert imot – i etterkant av ambassadeåpningen har det blitt inngått en rekke fredsavtaler mellom Israel og andre land i regionen. Det er ikke mangel på konflikter og ustabilitet i Midtøsten, men verken tragedier som i Syria, i Jemen eller den såkalte arabiske våren kan knyttes til Jerusalems status. Det vises også til at diverse FN-resolusjoner forhindrer Norge i å flytte ambassaden til Jerusalem, som også foregående taler nevnte. Når det gjelder resolusjonen i FNs sikkerhetsråd fra 1980, er disse spesifikt myntet på at Israel erklærte det forente Jerusalem som sin hovedstad. Det vil si at Israel inkluderte bydelene som kom under Israels kontroll under Seksdagerskrigen i 1967. Men de beste delene av byen var en del av Israel allerede i 1948. Sikkerhetsresolusjonen omhandler ikke disse. Utenriksdepartementets posisjon er at de delene av dagens Jerusalem som Israel kontrollerte før 1967, er en del av Israel. Da kan det ikke være noe i veien for at ambassaden kan flyttes til en del av Jerusalem som etter norsk offisielt syn er en del av Israel. Det er altså ikke snakk om mulighet, det er snakk om vilje. Det er også et selvstendig poeng at alle suverene land selv skal ha rett til å utpeke sin hovedstad, uten at dette skal overprøves av FN. FN er ikke et overnasjonalt organ. Det er merkelig at dette ikke gjelder Israel. Jeg tar opp forslaget fra Fremskrittspartiet.