Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2004-03-09:
En debatt om bredbånd er ingen liten debatt. Det dreier seg om en forberedelse til framtiden, og med denne bredbåndsmeldingen legger vi en viktig føring for det veivalget vi vil ta, med tanke på Norges nærings- og industripolitikk i en ny tid. Bredbånd vil være fundamentet i det nye kunnskapssamfunnet, og samtidig vil bredbånd være den viktigste forutsetning for å kunne oppnå en distriktspolitikk som gir mulighet til å beholde både hjem og arbeidsplasser spredt over det ganske land. Utviklingen av bærekraftige lokalsamfunn er viktig, og forutsetter at både næringsliv og folk finner det attraktivt fortsatt å bo og leve i distriktene. Tilstrekkelig bredbånd til alle er derfor å anse som like viktig som all annen infrastruktur i et moderne samfunn. I dette perspektivet er debatt om et bredbåndsfond lite. Jeg skal ikke underslå betydningen av at politiske målsettinger må følges opp med bevilgning av penger, men det betyr ikke at bredbåndssatsingens være eller ikke være avgjøres av et fond eller ikke. Jeg ser at deler av IKT-bransjen har gjort fondsdebatten til sin store bekymring. Det er unødvendig. Min oppfordring til bransjen er å gripe de muligheter som ligger i den brede politiske enigheten som allerede er lagt i innstillingen. Over tid har vi savnet et konstruktivt samarbeid mellom marked og myndigheter for å få til en landsdekkende bredbåndsutbygging, med en kapasitet som gir både enkeltpersoner, offentlig sektor og næringer nye muligheter. Det gamle industrisamfunnet ble skapt ved at man bygde infrastruktur, anla hjørnesteinsbedrifter og tok hele landet i bruk. Det er utfordringen også i vår tid, og denne utfordringen er såpass stor og viktig at den ikke kan overlates til markedet alene. Det kreves et samarbeid, og i dette samarbeidet blir det myndighetenes utfordring ikke å gjøre den nye industrireisingen bare til en diskusjon om budsjett. Vi skal bygge det nye kunnskapssamfunnet. Det er det politiske Norges utfordring å formulere visjonen om denne framtiden, basert på den nye teknologien, den nye kunnskapen om teknologien, og med det også sikre både folkemakten og velferden inn i den nye tiden. Den gamle industrireisingen i Norge var en kamp for å skape muligheter for de mange – som jeg sa, både i arbeid og i fritid – og det vil altså også den nye industrireisingen være. For vanlige folk er møtet med en mobiltelefon og en PC kanskje den første nærkontakt med framtiden. Det kan synes som en enkel og hverdagslig affære, hvor teknikken er likeverdig tilgjengelig for alle. Men det er ikke den faktiske virkeligheten, for bak en PC og bak Internett ligger det ikke bare en teknikk, der ligger det også et produksjonsinnhold og en transportetappe. Og det er her, kanskje, den egentlige maktkampen om framtiden ligger. Det er i dette perspektivet forslaget om at BaneTele blir en landsdekkende konkurrent til Telenor, er viktig. Det vil sikre både en virksom konkurranse og muligheter for den samfunnsmessige styringen som vil være nødvendig for å oppnå de politiske mål som myndighetene setter seg, og som markedet alene ikke vil være i stand til å imøtekomme. BaneTele vil som et offentlig eid transportnett kunne etablere ulike strategiske samarbeidsprosjekter som vil kunne utvikle et ende-til-ende-samband over hele landet. I informasjonssamfunnet vil en ensidig avhengighet av enkelte aktører med innflytelse over så vel elektroniske nett som innhold og tjenester, representere en ubehagelig sterk makt. Den vil binde opp både enkeltpersoner, grupper og bedrifter i et omfang som vi knapt kanskje har sett tidligere – med store konsekvenser for norsk økonomi. Derfor er en reell konkurranse i bredbåndsmarkedet i dag viktig for å kunne sikre leveringsnøytralitet i nettene. Trykkekunsten var i sin tid et monopol i tjeneste for den eneveldige kongemakten. Dette monopolet ble brutt, og den franske revolusjon ble mulig. Det er et historisk eksempel som gir perspektiver, fordi dagens digitale virkelighet med Internett er blitt en slags revolusjonær kraft i land med autoritære og totalitære regimer. Internett er et kommunikasjonssystem som fritt lar mennesker bytte informasjon og kunnskaper over landegrenser. Internett – teknologien – kjenner ingen nasjonsgrenser. Det er ikke bare på det politiske området, men også på det økonomiske. Den elektroniske kommunikasjonen i dag har den kraft i seg at skjer det en endring i rentemarkedet i USA på en formiddag, vil det ha betydning for norsk økonomi litt senere den samme dag. Så fort går det. Så vanskelig er det etter hvert blitt å styre. De utfordringene står vi overfor. Derfor kan vi si, spissformulert: Den kyniske spekulasjonsøkonomien er bare mulig i en digital hverdag, og det reiser spørsmålet om evnen til å kunne styre denne digitale hverdagen. Den digitale hverdagen kan være demokratisk, men den kan også være udemokratisk, og da er det vår politiske utfordring å sørge for at den blir demokratisk. Gjør vi ikke det, er det ikke bare et nasjonalt problem. Det er også et internasjonalt problem, fordi det vil skjerpe og utvide splittelsen mellom rike og fattige land i denne verden. Det blir en kløft, som vil utfordre oss i forhold til andre politiske oppgaver, hvorav én er formulert som en ny, harmonisk verdensordning. Vi kan ikke knuse maskinen, og det skal vi heller ikke forsøke. Vi skal reise det nye næringslivet, i tråd med de ønsker om trygghet som folk har, og i tråd med de muligheter som ligger innenfor denne teknologien. Vi skal se på ny teknologi. Vi skal se på mulighetene som et tilbud til folk og ikke som en trussel. Det er viktig for landet Norge, og det er viktig for landets økonomi, at bredbåndsutbygging leder til et kostnadsnivå på nettjenester som gjør norsk nettbasert næringsvirksomhet internasjonalt konkurransedyktig. Det blir vanskelig om norske kunnskapsbedrifter og kompetansemiljøer som hevder seg godt internasjonalt, i for stor grad også blir solgt til utlandet. Alt salg er ikke uheldig – i noen tilfeller gir det norske kompetansemiljøer helt nye muligheter til å utvikle seg. Men i andre tilfeller kan vi risikere å miste avgjørende byggesteiner og motorer i vår framtidige næringsutvikling og jobbskaping. Norge trenger en bedre strategi for å bruke sin statlige kapitalstyrke til å sikre nasjonalt eierskap i hjørnesteinsbedrifter i det nye kunnskapssamfunnet. Staten må trekke opp satsingsområder for framtidig verdiskaping og se den avgjørende samfunnsnytten i å ha hovedkontorer og drive forskning og utvikling av avansert kunnskapsindustri i Norge. Vår utfordring er derfor: Vi må sikre utviklingen av den digitale framtiden, slik at det skjer under folkelig og demokratisk kontroll mot kapitalmakt og profitt. Vi må hindre maktkonsentrasjon i store konserner ved at bredbåndsnett er uavhengige og åpne for alle leverandører. Vi må styrke brukernes eierrett til lokale nett som de betaler for i boliger, bedrifter osv., slik at de selv kan velge mellom leverandører av programmer og tjenester, og vi må arbeide for at lokaldemokratiet også omfatter utviklingen av det elektroniske lokalsamfunnet, slik at folkestyrets tradisjoner forankres og videreføres. Vi må utnytte og styrke samspillet mellom lokale bredbåndsnett og hindre digitale skiller mellom samfunnsgrupper, og bidra til at ressurser raskere kan settes inn i utbygging i områder der slike nett mangler. Sånn sikrer vi en levende distriktspolitikk. Sånn sikrer vi et lokalt næringsliv. Sånn sikrer vi muligheten for utdanning og kultur i lokalsamfunnene. I dette perspektivet vil jeg si noe som har vært forsøkt sagt: Løftet om utbygging i løpet av 2007 er imperativt. Det er alvorlig ment. Det er helt unødig å bruke tid på å diskutere det. Så blir det spørsmål om, slik representanten Ryan sa, hvordan vi da skal samle kreftene og mulighetene for at dette skal gjennomføres i et fornuftig samspill mellom marked og myndigheter. Stortinget står overfor en utfordring. Markedet står overfor en ufordring. Vi sier ja til den utfordringen, og så sørger vi for at vi gjennomfører det, til tross for at vi er litt sent ute.