trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-14:
Mitt bidrag til avklaring er i og for seg det jeg har vært innom i mitt hovedinnlegg. Det ble fattet et vedtak her i Stortinget som gjelder landslinjene. Det har jeg etter beste evne forsøkt å følge opp. Jeg vet at det har vært noe strid i den offentlige debatt om det var å følge opp etter beste evne, men jeg kan forsikre representanten Sortevik at min beskjed til departementets folk, da de skulle utrede hvorledes vi praktisk skulle følge opp dette, var at vi skulle holde oss til Stortingets vedtak og intensjoner, og så finne fram til den løsningen som var minst ille – minst ille! Det var beskjeden. At det så kunne oppstå en viss diskusjon om den ene eller den andre linjen, kan jeg ha forståelse for, men min beste intensjon har vært å gjøre dette på minst ille måte. Deretter har jeg, som Stortinget ønsker, sagt at vi skal komme tilbake til en mer helhetlig vurdering i revidert nasjonalbudsjett. Utover det har jeg faktisk ingen planer. Når det gjelder grunnskoleeksamen, vil jeg altså fremlegge en proposisjon, slik at grunnskoleeksamen kan gjennomføres også i år. Dette har jeg vurdert på litt forskjellige måter. Det er den avklaringen jeg kan gi, og som jeg også føler er i tråd med de signalene jeg samlet sett har fått fra Stortinget, men som ikke hele tiden har vært helt lett å tolke – kan jeg vel si – på de enkelte punkter.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-02-14:
Jeg tror ikke det nå er noen vits i å repetere det som er skjedd. Sannheten er jo at dette kuttet ikke var ledsaget av noen helt spesielle henvisninger om hvordan det skulle skje, eller hvordan kuttet skulle tas, verken i innstillingen eller i den budsjettdebatten vi hadde, og jeg står fast ved at jeg har gjort mitt beste for å gjøre dette på den såkalt minst ille måten. Jeg sier det på den måten fordi det alltid vil berøre noen når man skal foreta et kutt på 30 mill. kr. Jeg har forsøkt å begrunne det her i dag. Jeg aksepterer at noen synes det er ille, men heller ikke i dag har jeg registrert noen helt konkrete alternative måter å gjøre det på. Derimot har jeg med interesse merket meg den delen av debatten som har handlet om fremtiden og mulige fremtidige organiserings- og finansieringsformer for disse små linjene og fagene som da må etableres og samarbeides om over fylkesgrensene, herunder bl.a. innleggene fra representantene Reikvam, Lyngstad og interpellanten. Og bare for nå å slå det fast én gang til: Jeg oppfatter det slik at flertallet er innstilt på å ta en drøftelse om dette i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, når vi kommer tilbake til saken med en mer samlet vurdering.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2002-02-14:
Utgangspunktet for denne debatten er statsbudsjettet for 2002. Det er et faktum at regjeringen Bondevik valgte å kutte i utdannings- og forskningsbudsjettet med nær 500 mill. kr, og valgte bort lovnaden om å gi studentene mer i stipend. Da var det heller ikke satt av midler til landslinjene overhodet. Dette er bakgrunnsteppet. I arbeidet i Stortinget med å sikre det gitte løftet når det gjelder bedring av studiefinansieringen, greide flertallet å legge inn igjen nær 110 mill. kr til landslinjene, men det ble en viss reduksjon ut fra eksisterende nivå. I dette lå det ingen prinsipiell negativ holdning til landslinjene. Stortingsflertallet understreket da også at de anså landslinjeordningen som viktig, og at det var bra at ordningen blir videreført. Videre ber flertallet om at linjer som er særskilt kostnadskrevende eller av nasjonal betydning, må prioriteres. De mener samtidig at Regjeringen må komme tilbake med en evaluering og total gjennomgang av tilskuddsordningen for landslinjene i revidert nasjonalbudsjett for 2002. Her må en ta med utgangspunktet for landslinjeordningen. Flere tilbud har etter hvert kommet inn i ordningen i løpet av de siste årene uten at en har vurdert om ordningen har fungert etter formålet. Derfor er det fornuftig med en evaluering og totalgjennomgang. Jeg synes nok at statsråden har opptrådt lite konstruktivt i oppfølgingen av budsjettinnstillingen fra Stortinget. Det minner mer om politisk obstruksjon. Det gikk ikke lang tid fra vedtak i Stortinget før politisk ledelse gikk ut og meddelte at skigymnasene måtte legges ned. Ytterligere utspill tyder på en overdreven iver for å legge ned linjer som følge av reduksjonen i den statlige støtten. Et illustrerende eksempel på dette er skigymnaset på Hovden. En dag får de i brevs form beskjed om at skigymnaset mister tilskuddet til alle sine 60 skoleplasser på grunn av økonomiske innsparinger. Et slikt utspill skaper naturlig nok frykt og usikkerhet blant ansatte og elever. I en slik prosess hadde jeg i det minste forventet en dialog med fylkeskommunen fra departementets side. KS og fylkeskommunen selv har vært ute med forslag om hvordan enkelte tilbud fortsatt skal kunne opprettholdes til tross for et lavere statlig bidrag. Jeg har registrert at statssekretær Bergesen har undret seg på om stortingsflertallet virkelig har forstått betydningen av sine kutt. Det virker litt besynderlig på bakgrunn av Regjeringens opprinnelige budsjettforslag. Da er det i hvert fall høyst nødvendig behov for en evaluering og totalgjennomgang av tilskuddsordningen. Vår intensjon er at vi bør opprettholde hovedtrekkene i dagens tilbud på grunnlag av en dialog med fylkeskommunen om finansieringsløsninger. Hvis statsråden brenner for at alle tilbud skal opprettholdes med eksisterende finansieringsordning, må hun begrunne det, og legge det fram for Stortinget med en budsjettinndekning som ikke rammer andre viktige områder på utdanningssektoren. Regjeringen har mulighet for dette i revidert, og jeg kan forsikre at Arbeiderpartiet vil møte til den diskusjonen med et åpnet sinn.
Raymond Robertsen (Høyre), 2002-02-14:
Jeg må få lov til å si at jeg i bunn og grunn synes det er en merkelig interpellasjon som er lagt frem her i dag. Det er vel gjerne slik i livet at når man gjør en politisk feil, er regel nr. 1 at man lar være å prate om den og ikke bringer feilen opp i dagen på nytt igjen. Saken er at først kutter man i bevilgningene til landslinjer med 30 mill. kr, så legger man inn en komitemerknad som utrykker at man egentlig ikke skal redusere noe som helst. Og når departementet gjør det flertallet i komiteen ville at de skulle gjøre, er man misfornøyd. Dette vitner om en merkelig situasjon. Alle landslinjer er i utgangspunktet særlig kostnadskrevende eller av nasjonal betydning, ellers hadde vi ikke hatt den ordningen. Komitemerknaden som man viser til, er om et kutt i bevilgingen som er omtrent umulig å gjennomføre uten at det får konsekvenser. Det ville ha vært merkelig dersom man kunne kutte 30 mill. kr til landslinjer og ingen merket noe som helst. Når budsjettinnstillingen blir ferdig i sene nattetimer, like før avgivelse, er det fort å gjøre ting som kan karakteriseres som uheldige. Det har vi vært vitne til i nevnte sak. Anger er en egenskap som jeg ikke ønsker å kritisere fra denne talerstolen, men det å prøve å skyve problemet for vedtaket i komiteen over på departementet, som er satt til å gjennomføre et uspesifisert kutt, synes jeg ingen ting om. Jeg synes det er på tide at flertallet i komiteen tar et ansvar og vedkjenner seg konsekvensene av sin beslutning. Jeg registerer også at det kommer en del forslag her fra representanter som tilhørte flertallet i komiteen, om hvordan dette egentlig skulle gjøres. Det hadde vært veldig greit hvis man hadde klare idéer om hvordan dette skulle gjøres, at man hadde lagt det inn i komitemerknadene da man avgav budsjettinnstillingen, og ikke var så veldig «ymse». En annen ting som jeg er nødt til å svare på, gjelder et stadig tilbakevendende tema som går på at Regjeringen ikke hadde lagt inn penger til landslinjer. Vi skal huske på at det gjennom innstillingen fra finanskomiteen var lagt inn 139 mill. kr til landslinjer, og at flertallet i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen kuttet det med 30 mill. kr. Dette er et faktum man ikke kommer unna, og dette er et faktum man prøver å tåkelegge. Bevilgningen er redusert, og det vil få konsekvenser. Det er på tide å ta ansvar.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-14:
Jeg merket meg statsrådens sterke hyllest til fylkeskommunens evne til å løse oppgaver. Der er statsråden og jeg faktisk talt enig. Jeg vil bruke denne anledningen til å se framover: Hvilken organisasjonsmodell skal velges for et opplæringstilbud som har flere enn ett fylke som opptaksområde. Et lite tilbakeblikk viser at de to siste regjeringene ønsket å fjerne ordningen med landslinjer. Jeg velger å oppfatte budsjettforslagene som en prinsipiell stillingstaken til at staten ikke skal ha ansvar for videregående opplæring. Altså er det flertall for å ta bort ordningen med landslinjer. Landslinjene er et supplement til fylkeskommunens egne ordninger med landsdekkende tilbud. Jeg forutsetter at de samme partiene som ønsket å fjerne ordningen med landslinjer, erkjenner at det er behov for tilbud som har flere fylker som inntaksområde. I motsetning til landslinjene er fordelen med de landsdekkende linjene at disse er basert på avtaler mellom fylkeskommunene, og tilbudene blir annonsert i katalogene til de ulike fylkene. Mange av landslinjene dekker et åpenbart behov, mens andre utgjør et viktig supplement til de ordinære fylkeskommunale linjene. Det er derfor viktig at de blir tatt vare på og utviklet videre. Jeg har også lyst til å understreke at fylkeskommunene må være åpne for å utvikle tilbud som ikke alltid ligger midt i strømmen. Videregående skoler må være pådrivere for å utvikle nye tilbud. Dette har faktisk noe å gjøre med økt konkurranse fra private, kommersielle utdanningstilbud. Stortinget har pålagt departementet å komme tilbake i revidert med en plan for framtiden til landslinjene. Det er viktig at departementet i arbeidet har en god og nær dialog med fylkeskommunene. Å finne tilfredsstillende økonomiske opplegg er helt avgjørende for framtiden til landslinjene. Det er grunn til å minne om at staten i fjor brukte nærmere 140 mill. på dette tilbudet. En kan ikke forvente at kostnadene skal være null når fylkeskommunene eventuelt skal ta over. Jeg føler meg sikker på at de tilbudene, landslinjene, som har livets rett, vil bli opprettholdt som landsdekkende dersom pengene følger med over til fylkeskommunene. Regjeringen, som er opptatt av effektivisering og fornuftig ressursbruk – og det var jo statsråden også inne på – har her mulighet til en samordning som helt klart må være i tråd med dens programerklæringer. Dette er en mulighet til å gå fra ord til handling, men en klar forutsetning er at pengene må følge med over til fylkeskommunene. Andre forslag vil være helt uakseptable for SV fordi de vil ramme det samlede utdanningstilbudet.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-02-14:
Representanten Sortevik, synes jeg, gav en grei framstilling av hvordan stortingsflertallet i denne saken opplever Regjeringens håndtering av landslinjene. Litt av hovedpoenget er at flertallet, bestående av Fremskrittspartiet, Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, understreket landslinjenes betydning, og at landslinjene er et viktig supplement til det øvrige tilbudet innenfor videregående opplæring. Jeg opplever at departementet har vært lite konstruktiv i å finne smidige måter å kompensere det kuttet på 30 mill. kr på som stortingsflertallet måtte gjøre for å saldere budsjettet. Jeg lurer litt på hvilken strategi Regjeringen sjøl hadde når den kuttet hele tilskuddet til landslinjeordningen i sitt tillegg til budsjettet, altså de fulgte Stoltenberg-regjeringens forslag på dette punkt. Jeg vil gjerne at statsråden nå svarer på hvilken strategi de hadde i forhold til å videreføre de landslinjene som de mente det var nødvendig med særskilte tilskudd til. En viktig merknad fra flertallet var at vi bad Regjeringen om å komme med en total gjennomgang av landslinjetilskuddet i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, og vi forutsatte faktisk at linjer ikke skulle legges ned, men at man kanskje skulle bruke andre måter å finne inntjening på. Det som er vanlig når man foretar et kutt, er jo å utsette investeringer, altså utstyrspotten, som faktisk er ganske stor, og som ville ført til at kuttet på elevplasser og linjer kunne vært mindre smertefullt. Men vi ser fram til en total gjennomgang av landslinjeordningen i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Fra Senterpartiets side vil vi understreke at landslinjeordningen dekker en viktig funksjon på områder som faktisk har nasjonal betydning, og er nødvendigvis ikke så veldig kostnadskrevende sammenliknet med andre linjer som drives i fylkeskommunal regi, f.eks. de musikklinjer en har mange steder.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2002-02-14:
Representanten Reikvam, som for øvrig også er leder av komiteen, viste oss nettopp hvor de ideologiske skillelinjene går i dette, noe som igjen kan fremstå som en merkverdighet i forhold til flertalls-/mindretallskonstellasjoner. Staten skal ikke ha ansvar for videregående opplæring, sa han, det skal ligge på fylkeskommunene. Og det er klart at for et parti som har ett hovedformål, å beholde fylkeskommunen som et tredje – og ganske unødvendig – forvaltningsledd, er det viktig å kjempe som besatt for at denne mastodonten fortsatt skal ha noe å drive med, slik at den har en liten mulighet og troverdighet for å ha et liv. Fremskrittspartiet vil ha fylkeskommunene bort. SV vil det ikke. Når det gjelder landslinjene, nevnte også statsråden at man kunne se på idrettsfagene, og det kan en helt klart gjøre. Nord-Trøndelag fylkeskommune har to skigymnas. Det ene ligger på Meråker, med enormt gode forutsetninger for å drive nettopp den type aktivitet i og med at det er snø der veldig lange tider av året. Det andre ligger i Steinkjer. Det er store meteorologiske forskjeller når det gjelder Steinkjer og Meråker. Steinkjer har imidlertid et utrolig godt miljø for ski, og har arrangert norgesmesterskap i ski flere ganger. Da kommer vi bort i noe mer som er underlig. Vi har også en lang rekke private toppidrettsgymnas her i landet som har et gjennomgående enormt høyt nivå, som leverer utøvere ferdig skolert som i dag tar gull, og som vi jubler over. Er det ikke underlig at vi skal ha opp til to skigymnas i ett fylke, hvor det ene gymnaset har optimale meteorologiske forhold til å drive sin aktivitet, mens det andre ikke har det? Skjælaaen sa det var ikke vår tanke å fjerne noen. Det er kanskje fornuftig å gå inn og se på om noen av disse landslinjene ikke bør ha livets rett fordi de meteorologiske forholdene og andre utenforliggende forhold ikke er de beste. Når det gjelder en endret finansiering, som statsråden nevnte, så er dette meget bra. Vi har snakket om det i mange, mange år, at pengene skal følge eleven. En endret organisering, det er utrolig interessant, men det kunne kanskje ha vært greitt å få det i en proposisjon sammen med fordeling av pengene.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-02-14:
Jeg har vært litt nølende til hvorvidt jeg skulle delta i debatten i dag eller ikke. Men etter å ha hørt litt både på interpellantens innlegg og på debatten, må jeg si at jeg er litt overrasket over interpellasjonen, og ikke minst synes jeg at den også gir uttrykk for en heller uklar politisk tanke. Når jeg hører på hva flere fra disse partiene har sagt i dag, registrerer jeg at Fremskrittspartiet ønsker å videreføre landslinjeordningen, men da helst gjennom en statlig øremerket finansiering, SV ønsker helst å legge det inn under fylkeskommunalt ansvar som et landsdekkende tilbud, Arbeiderpartiet vil vel også helst det med henvisning til Stoltenberg-regjeringen, men vil vurdere dette videre, og Senterpartiet vil ikke legge ned linjer, men ønsker alternativ finansiering. For meg og Kristelig Folkeparti blir det da viktig å understreke at vi mener det er behov for landslinjer med statlig driftstilskudd, ganske enkelt fordi landslinjene har inntak fra hele landet på tvers av fylkesgrensene. Det er særlig kostbare tilbud, og det er tilbud en ikke kan forvente å finne i hvert fylke. Jeg tror også at det i framtiden vil være behov for å vurdere dimensjoneringen av landslinjetilbudene og den regionale fordelingen av disse. Statsråden kan ha et poeng i at en landslinjestruktur og den finansieringen kan virke konserverende på de tilbud man har. Men det er også litt opp til hvilke tanker og hvilken vilje Stortinget der gir uttrykk for. Kristelig Folkeparti var uenig i det kuttet som flertallet gjorde på 30 mill. kr. Vi visste at dette kuttet ville få konsekvenser, og det har også ført til at hvis fylkene viderefører disse tilbudene som landsdekkende tilbud, så har ikke fylkene fått kompensert det gjennom tilbud. Fylkene får derfor en økt økonomisk belastning på 30 mill. kr på inneværende års budsjett ved å videreføre et slikt landsdekkende tilbud. Jeg er glad for at fylkeskommunene nå ser ut til å ville opprettholde tilbudene om landsdekkende tilbud, men jeg beklager at de ikke får noen kompensasjon for dette i inneværende år.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-02-14:
Politikk er å prioritere. Det er å ta fra noe og gi til noe annet. Dette var også den første statsbudsjettbehandlinga for meg, men jeg blir litt lei meg når representanter ikke helt har forstått at kutt også har følger, sjøl om man liker aktiviteten verbalt i merknader. Det er mulig at det er lite konstruktivt å ha som oppgave å formidle til andre at ting er kuttet, men dialog og konstruktiv inngang på kutt gir ikke flere penger. Det hadde vært mer ok om de som faktisk har kuttet, hadde sagt hva man skulle ha kuttet, og hvis statsråden hadde gjort noe feil, hva som skulle ha vært kuttet i stedet. Representanten Skjælaaen blir mest fantasifull her – man skal kutte uten å kutte allikevel. Man skal finne 30 mill. kr et annet sted. Da lurer jeg på hvorfor de ikke ble funnet i utgangspunktet, når man ønsket å kutte. Og hvordan skal man klare å kutte halve klasser med den klassestrukturen og med den måten vi driver undervisning på i Norge i dag? Det er faktisk ganske vanskelig. Da syns jeg at Reikvam løfter en mye mer ærlig og interessant debatt i forhold til framtida og i spørsmålet om hvordan vi skal gjøre dette framover, sjøl om det er en viss kontradiksjon i innlegget, nemlig at et kutt på denne posten er uakseptabelt for SV. Jeg har også lært veldig mye av denne budsjettbehandlinga som «førstereisdame». Men Venstre har sagt klart hele tida at vi ønsker å ha denne typen studietilbud. Vi ønsker ikke bare de strømlinjeformede elever, som går inn på allmennfag og går ut i andre enden. Vi stemte imot dette kuttet, men vi ønsker jo å se framover i forhold til å ha en debatt om hvordan vi skal klare å beholde disse studietilbudene til disse elevene på en mest mulig sikker måte. Men jeg må innrømme at jeg syns kanskje denne debatten ikke var noe løft for komiteens arbeidsområde.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2002-02-14:
Det påstås at det finnes minst to former for politikk. Den ene er symbolpolitikk og den andre er realpolitikk. Når man hører representanten Skjælaaen fra Senterpartiet som understreket landslinjenes betydning gjennom flertallsvedtaket om å kutte 30 mill. kr, må det i beste fall være en form for symbolpolitikk, når man samtidig forutsetter at ingen linjer skal legges ned. Hvis man vil gjennomføre realpolitikk, koster det i norsk politisk virkelighet også penger, og da må man være villig til å prioritere midler til det man ønsker reelt sett skal gjennomføres. Jeg synes departementet har hatt en vanskelig jobb med de forutsetningene som var lagt inn her, og som flere har gitt, at man både skulle kutte og man skulle opprettholde alle tilbudene, ingen skulle merke noen endringer, og så skulle man spare 30 mill. kr samtidig. Med det som utgangspunkt å skulle definere hva som er landsdekkende, som er av nasjonal betydning og som er mest kostnadskrevende, synes jeg man har fått til den beste løsning som departementet kunne komme fram til slik som situasjonen er. Når det er sagt, synes jeg både komiteens leder Rolf Reikvam, interpellanten og andre her har hatt konstruktive bidrag med hensyn til å se fremover, for det er jo det dette dreier seg om. Ønsker vi landslinjeordningen opprettholdt, må vi stå sammen om det fremover også. Med de signalene som er gitt her, både fra interpellanten om at han er villig til å være med og prioritere mer penger, som dette koker ned til til slutt, til landslinjeordningen, og fra komiteens leder om det samme, synes jeg det er lagt et fundament som også Høyre støtter, ut fra behovet som vi har for å gi disse tilbudene til elevene. Og så får vi i en flertallskonstellasjon sørge for å få nødvendige bevilgninger på plass når denne saken kommer tilbake. Da synes jeg også vi skal ha et åpent sinn til hvordan dette skal organiseres, om det skal organiseres slik som i dag, organiseres i samarbeid med fylkeskommunene eller organiseres i samarbeid med enkeltkommuner. Men det viktigste er uansett, og uavhengig av organisasjonsformen, at vi sikrer at disse linjene har tilstrekkelig varig og god finansiering som gjør at dette er både forutsigbart og troverdig for de elever som skal søke, og for de brukerne som vi har av landslinjeordningen.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2002-03-08:
På vegne av Per Erik Monsen og meg selv har jeg den utsøkte glede å fremme et forslag om å likestille privat utleie av båtplasser og båtforeninger når det gjelder merverdiavgiftsplikt.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-03-08:
Eg takkar statsråden for svaret. Det er viktig å ha ei felles forståing for at dei tilsette i Aetat har fått eit stort arbeidspress knytt til innføringa av eit nytt regelverk for attføringspengar og attføringsstønad. Desse problema og den generelle ressurssituasjonen tilseier at dette får klare konsekvensar for dei som søkjer til Aetat. Statsråden nemnde at dei økonomiske rammene for Aetat er tilsvarande dei som var i fjor, og det er riktig, det. Men den endringa som har skjedd, er jo at ein har inngått ei intensjonsavtale om eit inkluderande arbeidsliv, og i den samanheng la Stoltenberg-regjeringa inn 30 mill. kr. Det er det Bondevik-regjeringa ikkje har følgt opp. Eg forstår at Aetat på mange måtar er ved eit vegskilje med dei signala som ligg i Sem-erklæringa om endringane i oppgåvene for etaten. Eg er einig i fråsegna i erklæringa om at Aetat skal vere ein kvalifiseringsetat. Men ein må ikkje forstå det slik – og eg tolkar det ikkje slik – at den tradisjonelle formidlinga skal forsvinne. Dersom etaten skal bli framtidsretta og drive aktiv arbeidsmarknadspolitikk, er det viktig at etaten kombinerer tradisjonell formidling med kvalifiseringstiltak for yrkeshemma. Dette er òg i tråd med Aetat sitt tildelingsbrev for 2002. Med andre ord skal Aetat bruke heile spekteret av verkemiddel, og det er det eg vil kalle brei marknadskompetanse. Men eg registrerte det statsråden svarte i sitt første innlegg. Så litt om dei tiltaka som blei sette i verk i samband med innføringa av nytt regelverk for attføringsytingane. Det er ikkje tilfredsstillande at brukarane blei informerte om regelendringa primo desember i fjor. Det er heller ikkje tilfredsstillande at regelendringane tok til å gjelde frå 1. januar i år. Eg vil minne om at da Stortinget behandla denne saka i juni 2000, sa Arbeidarpartiet sin talsmann at når det gjeld sjukepengar, rehabilitering, attføring og uføretrygd, måtte det sjåast i samanheng med Sandman-utvalet si innstilling. På bakgrunn av dette sende Arbeidarpartiet sin medlem, Karl Eirik Schjøtt-Pedersen, eit brev til statsråden i desember, der han bad om ei utsetjing av regelendringa, og særskilt retten til å tene eit fribeløp ved sidan av ei attføringsyting, for at ein nettopp skulle sjå dette i samanheng med Sandman-utvalets innstilling. Så kan ein diskutere om ytingane har gått ned for enkelte. Ein kan òg diskutere kostnadsnøytralitetsprinsippet. Eg synest på mange måtar at det er veldig uinteressant. Det er klart at ein aldri høyrer noko frå dei som får meir ytingar. Det er iallfall viktig for Stortinget å gripe fatt i dei problema som har oppstått for dei som har fått atskilleg mindre.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-03-08:
Eg blir lei meg dersom Stortinget og Regjeringa berre skal bli ein sterk forsvarar av systemet og ikkje set brukarane i fokus. Kostnadsnøytralitet er ikkje likegyldig, sa statsråden, og det kan eg vere einig i. Det er viktig å ta høgd for det, og det er viktig å ta høgd for eit rettferdig system. Men eg er ikkje einig med statsråden i at innføringsproblemet ville ha kome uansett. Det datasystemet som vart innført for to dagar sidan, var jo nettopp det systemet som skulle ta seg av utbetalingane – ytingane. Det burde i alle fall ha vore på plass før regelendringa tredde i kraft. Ytingane under attføring skal me som kjent kome tilbake til – det ligg allereie forslag om forbetringar til behandling i Stortinget. Men i denne samanhengen er det like viktig å setje i fokus det arbeidsmiljøet som me opplever i Aetat. Det er dokumentert at tilstanden i etaten er slik at det er ein veldig stor sjukmeldingsprosent. Det er eit stort innslag av stress og belastningsskadar, og ikkje minst opplever dei tilsette der å få dårleg samvit fordi dei ikkje maktar å gjere den jobben dei kjenner at dei skal gjere, altså yte service til brukarane i tråd med det brukarane har krav på. Dette har blitt ein vond sirkel. Situasjonen er faktisk slik at dei som skal skaffe folk jobb – altså dei som skal jobbe med å formidle arbeid til folk – sjølve blir sjuke i det systemet dei opplever i dag. Nå er det viktig med raske og gode tiltak. Ingen er tent med at brukarane mister tillit til den viktigaste kvalifiseringsetaten i Noreg. Eg håpar at Regjeringa i tillegg til dei signala me har fått her i dag om at det skal ytast 15 mill. kr til Aetat i samband med revidert budsjett, òg vil ta fram riset når det gjeld problemstillinga arbeidsmiljøet i Aetat, at Regjeringa vil sjå nærmare på bemanningssituasjonen, slik at dei tilsette kan utøve den jobben dei er sette til å gjere.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-03-08:
Det er viktig å fokusere på den svekkinga av arbeidsmarknadspolitikken som nå skjer. Mange bedrifter manglar arbeidskraft, og det skjer i ein periode med aukande arbeidsløyse. Og den svekkinga som nå skjer i Aetat, fører altså med seg at fleire blir gåande arbeidsledige. Dei siste tala fortel oss at talet på både ledige og langtidsledige aukar. Regjeringa og Stortinget satsa på eit inkluderande arbeidsliv gjennom den intensjonsavtala som det har vore referert til tidlegare her i dag. Denne avtala lever nå eit usikkert liv etter mi meining. Eg skal grunngje det. Slik som eg oppfatta statsråden, vil Regjeringa kome tilbake i revidert budsjett med ei løyving på 15 mill. kr. Desse pengane skal gå til å ta uventa problem i Aetat, slik eg oppfatta statsråden, og ikkje til intensjonsavtala om eit inkluderande arbeidsliv. Arbeidsmiljøet i Aetat gjer at effekten av formidlinga ikkje er god nok, og det råkar ikkje minst innvandrargrupper og dei funksjonshemma. Når statsråden siterer Sem-erklæringa og seier at Aetat skal vere ein «kvalifiseringsetat», er eg einig med han i det. Men eg trur nok vi legg forskjellige tolkingar inn i kva ein kvalifiseringsetat er. I alle fall veit eg at det er stor uvisse omkring den linja som Regjeringa ønskjer for Aetat. Eg får ikkje dette heilt klart, og eg vil nok ein gong stille dette spørsmålet til statsråden, og ber om han kan svare på det på slutten av debatten: Er det slik at Aetat skal tone ned det tradisjonelle formidlingsarbeidet til beste for det arbeidet som skal gjerast for yrkeshemma? Representanten Andersen var inne på det nye datasystemet. Ja, det er akkurat dei same signala eg har fått. Det systemet som blei innført for eit år sidan, fungerer veldig tungvint, og det er tidkrevjande. Leveranse 2, som blei sett i verk denne veka, er det, som eg sa tidlegare, for tidleg å felle nokon dom over ennå. Men det kan i alle fall synest underleg at det som skulle vere eit system for utbetaling, ikkje stod ferdig til regelendringa for attføring blei innført. Eg ser at tida mi renn ut, og da får eg berre stoppe her. Men eg synest det er to viktige interpellasjonsdebattar me har hatt i dag, og det er veldig viktig å sette desse problemstillingane i fokus.
Victor Norman (Høyre), 2002-03-08:
Dette systemet med kostnadsnøytralitet er ikke likegyldig. Vi må ikke innføre et system i Norge som er slik at vi ikke kan justere noen ytelse noen gang fordi det innebærer at noen får det dårligere. Vi må kunne ha et generelt krav om at ytelser skal stå i et rimelig forhold, ikke bare til hva den enkelte selv har mottatt tidligere, men også til hva andre i liknende situasjoner mottar. Det må være mulig å gjennomføre endringer i systemer i Norge som gir større rettferdighet mellom grupper, og som samtidig får klart frem hva formålet med ordningen er. Og de endringene som er foretatt i forbindelse med attføringspenger og attføringsstønad, har altså dette som siktemål. Jeg gjentar samtidig det jeg har sagt tidligere: Vi holder på med en gjennomgang for å se om utslagene for enkelte er så uheldige at vi bør gjøre noe med det. Men i hovedsak mener jeg at de endringene som er vedtatt av Stortinget, har en riktig karakter. Så til innføringsproblemene og spørsmålet om endringene burde vært innført 1. januar. Man kan selvfølgelig alltid si at problemene blir mindre hvis vi skyver dem foran oss. Men innføringsproblemene i forbindelse med dette nye systemet ville ha kommet uansett om vi hadde ventet til 1. mars, 1. juli, 1. oktober eller til 2014. Dette er problemer som har å gjøre med overgang fra et system til et annet. Jeg kan ikke se at problemet i seg selv ville blitt enklere for noen ved at vi hadde lukket øynene og sagt at vi venter en stund og håper at det går over.
Victor Norman (Høyre), 2002-03-08:
Jeg er veldig glad for at representanten Karin Andersen nevnte de arbeidssøkendes organisasjoner. For ellers må jeg si det slo meg i førsteinnlegget til Karin Andersen og i replikken nå at det sies at vi må lytte til brukerne, og alt som fortelles, er at vi må lytte til de ansatte. Jeg er opptatt av at vi skal lytte både til brukerne og til de ansatte, men vi må ikke komme dit hen at vi tror at de ansatte er de eneste som er i stand til å vurdere brukernes behov. Det er mange andre som også er i stand til det. Jeg tror for øvrig at Karin Andersen og jeg kan være uenige i organisering og virkemiddelbruk. Jeg må foreslå et opplegg for Aetat som avspeiler det jeg faglig og politisk synes er en riktig organisering, og så får vi være uenige om det. Men jeg tror i hvert fall vi må kunne være enige om at et system som gjør at Aetat får mer penger hvis de klarer å kvalifisere flere, eller få flere ut i jobb, er et system som i utgangspunktet vil tvinge Aetat til å lytte til brukerne og fokusere på brukernes behov. Det sentrale i forhold til brukerfokusering er for så vidt ikke hva Karin Andersen eller statsråden måtte være i stand til å lytte til, for det er ikke vi som skal drive Aetat, det er ikke vi som skal gjøre arbeidet overfor brukerne. Det er de som jobber ute i etaten, som skal forsøke å utvikle opplegg som fungerer i forhold til brukerne. Og da har jeg kanskje den naive tro at hvis man får penger avhengig av hva man utretter i forhold til brukerne, og hvor store oppgaver man står overfor i forhold til brukerne, vil det alt i alt føre til at man får et sterkere brukerfokus enn man ellers ville fått.
Victor Norman (Høyre), 2002-03-08:
Først til representanten Øye. Det er litt overraskende for meg å høre at man hevder at Høyre nå vil innsnevre Aetats virksomhet. Realiteten er at det var Arbeiderpartiet som innsnevret Aetats virksomhet i fjor, og vi forholder oss til den realiteten. Jeg kan bare opplyse at hadde Aetat Bedrift eksistert i dag, hadde ikke jeg foreslått den nedlagt. Men det er Stortinget som har vedtatt det. Vi ønsker ikke å innsnevre Aetat, men vi ønsker at Aetat skal få et klarere mandat og innenfor rammen av det mandatet få utvikle seg til å bli en spennende aktør. La meg også presisere: Jeg sa ikke at Aetat skulle fristilles, og at andre skulle slippe til. Jeg sa at vi må vurdere også det spørsmålet på lengre sikt. Vi må i dag finne løsninger for Aetat som ikke binder oss opp i forhold til andre mulige løsninger på lengre sikt når det gjelder flere aktører, nettopp for å unngå at Aetat skal måtte omstille seg om igjen og om igjen. Til representanten Andersen. Jeg skulle ønske at representanten Andersen hørte etter hva jeg sa. Jeg sa at en større del av virksomheten i Aetat burde finansieres gjennom kvalifiseringstilskudd differensiert etter de enkelte arbeidssøkeres behov. Jeg kan ikke skjønne at det innebærer at man skal fokusere veldig på måling. Det innebærer at har man en krevende person, har man mer penger til disposisjon enn hvis man har en mindre krevende person. I den forbindelse har jeg også lyst til å si at i det nye finansieringssystemet bør vi slutte å skille mellom såkalte ordinære arbeidsmarkedstiltak og spesielle arbeidsmarkedstiltak. Nesten alle arbeidssøkere som trenger kvalifiseringsbistand i dag, er i virkeligheten spesielle arbeidssøkere, og da får vi behandle det slik. Og det vi ønsker, er et mer fleksibelt, samlet finansieringssystem som gjør at etatens virksomhet avspeiler hvor mye kvalifiseringsarbeid den faktisk gjør. Til slutt: Å få gjort noe med Aetat er noe som haster. Vi er alle enige om at det på lengre sikt må gjøres noe med samordning og samling av tjenester innenfor arbeid, trygd og sosiale tjenester, men det tar tid. Situasjonen i Aetat er så prekær at vi må gjøre noe med måten den er organisert og finansiert på, raskt hvis vi skal unngå at vi i forbindelse med intensjonsavtalen og en fremtidig organisering på arbeid, trygd og sosiale tjenester starter med en sønderskutt arbeidsdel, for å si det slik. Derfor gir vi arbeidet med nye rammer for Aetat høyeste prioritet i departementet, og av samme grunn har vi gitt ledelsen i Aetat en veldig kort frist med hensyn til å komme skikkelig i gang med omorganiseringsarbeidet.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2002-03-08:
Arbeidsmarkedet står overfor sin største krise noensinne. Samtidig med at arbeidsledigheten er på vei oppover og etaten har fått nye tunge oppgaver, reduserer den nåværende regjeringen Stoltenberg-regjeringens forslag til bevilgninger til Aetat. Et umenneskelig press på ansatte i etaten fører til et rekordhøyt antall sykmeldinger. I Fredrikstad rapporteres det om 28 pst. sykefravær i Aetat. Ved et kontor i Oslo sentrum skal sykefraværet være helt oppe i 60 pst. Det er et paradoks at nettopp arbeidsmarkedsetaten viser slike tall, samtidig med at Regjeringen og partene i arbeidslivet har undertegnet en avtale om et inkluderende arbeidsliv. Skal det bli noe mer enn ord, må arbeidsmarkedsetaten få vilkår som gjør det mulig for de ansatte å gjøre sin jobb. Men over hele landet meldes det om uholdbare situasjoner – uholdbare for arbeidssøkere og attføringsklienter, uholdbare for de ansatte. Fortvilte klienter svarer i sin nød på mangel på hjelp med trusler og fysisk håndgemeng. De ansatte er frustrerte over ikke å greie jobben sin og blir utbrente og syke. Regjeringens politikk med å kutte 30 mill. kr i Stoltenberg-regjeringens budsjett for arbeidsmarkedsetaten er fullstendig feilslått og rettes langt fra opp av en ekstrabevilgning på halvparten av kuttet. Når man i tillegg gjennomfører nye regler for attføring og rehabiliteringspenger uten tilsynelatende administrativ forberedelse, er katastrofen total. Vanskelige skjemaer, nedgang i utbetalingsnivå og endringer i utbetalingsrutiner har skapt utilsiktede vanskeligheter for mange. Vi får utallige vitnesbyrd fra folk på attføring som kjemper for å komme tilbake til arbeidslivet, og som sier de møter veggen på grunn av de nye reglene. Uforutsigbarhet i utbetalinger fører til at flere ikke greier å betjene løpende utgifter. Det fortelles om inkassokrav og om nedverdigende turer til sosialkontorene. Vi har samstemmig i denne salen sagt at vi vil bekjempe fattigdommen. Da kan vi ikke leve med denne situasjonen, som skaper nye fattige. Det haster med at Regjeringen kommer tilbake med konkrete tiltak om hvordan denne situasjonen skal bedres.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2002-03-08:
Rehabiliterings- og attføringspenger er som dagpenger under arbeidsløshet og sykepenger, folketrygdytelser til livsopphold. De ytes til personer i en omstillingsperiode når disse er uten arbeidsinntekt som følge av helsesvikt. Et hovedformål med omleggingen er å synliggjøre at rehabiliterings- og attføringspenger er korttidsytelser, ikke pensjon, og dermed at målet for ytelsen er at vedkommende skal komme tilbake til arbeidslivet. Et annet hovedformål med endringene er at beregningsreglene skal frigjøre administrative ressurser til mer aktiv bistand overfor personer under attføring. Tidligere var det trygdeetaten som beregnet og utbetalte attføringspengene, mens Aetat administrerte selve ytelsen. Det førte til problemer med å fange opp endringer i ytelsene. Ved iverksettelsen av de nye beregningsreglene har Aetat blitt satt i stand til å beregne attføringspengene. Brukerne kan dermed i større grad forholde seg til én etat. Senere vil også etaten overta selve utbetalingene. En stor del av reduksjonene for dem som har fått mindre av disse ytelsene, kommer av at støtten til husholdningsutgifter forsvinner. Dette var en støtte til livsopphold som dekket samme type utgifter som var ment å skulle dekkes gjennom den egentlige livsoppholdsytelsen, nemlig attføringspenger. Her er det også overgangsordninger. Personer som er omfattet av overgangsordningene, kan velge å beholde støtten ut 2002 eller motta ny støtte til barnetilsyn. Jeg ønsker å nevne at det at selve friinntekten faller bort, ikke betyr at man har mindre mulighet til arbeidsinntekt før attføringspengene også faller bort. I tillegg må det påpekes at det under attføring er et poeng å skolere seg best og raskest mulig for å komme tilbake i arbeid. De omlegginger som har skjedd samlet sett, har ikke svekket attføringsmulighetene. Det er kun en omfordeling mellom ulike stønadsmottakere. Når det gjelder meldekortene til Aetat, har det dessverre oppstått en del praktiske problemer. De må løses, og mitt inntrykk er at disse problemene nå er i ferd med å overvinnes.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2002-03-08:
Tidligere regjeringer har vinglet med hensyn til hva de ønsker med Aetat, og det ser ut som om denne sal fortsetter med det. Prosjektet med Aetat Bedrift var i seg selv en stor omstilling, en stor omstilling da den ble til, og en stor omstilling da den ble avviklet. Denne regjering ønsker vinglingen stoppet. Vi definerer Aetats rolle som et viktig redskap i arbeidsmarkedspolitikken, der hovedmålet er å få mennesker i arbeid. De linjer som ble trukket opp i Sem-erklæringen, er i stor grad det Aetat driver med i dag. De politiske signaler som har blitt gitt, bl.a. i tildelingsbrevet for 2002, trekker veldig klart opp hva etaten skal drive med, og det bør ikke være tvil blant noen hva vi ønsker at etaten skal drive med. Aetat skal fremdeles ha et jobbformidlingsansvar. Men etaten skal samarbeide med det private der det er hensiktsmessig. Aetat skal ha et sterkt fokus på kvalifiseringsarbeid. For at flest mulig skal kvalifiseres og formidles, bør finansiering av etaten i større grad baseres på resultatbaserte ordninger. Hovedformålet til Aetat skal være å bistå prioriterte brukere, nemlig ungdom, langtidsledige og innvandrere. Denne sal har nå en mulighet til å gi Aetat stabile arbeidsforhold og la Aetat selv bygge opp en organisasjon som er i samsvar med våre prioriteringer.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-03-08:
Jeg vet ikke, men jeg lurer på om det var statsråden som var inne på sammenligningen mellom sykepenger og arbeidsledighetstrygd og yrkesrettet attføring. Her er en forskjell, en vesentlig forskjell. Sykepenger utbetales i en overgangsfase inntil en kan gå tilbake i jobb. Det vil si at man ikke vet hvor langt tidsrommet man er sykmeldt i, blir. Arbeidsledighetstrygd er beregnet ut fra at man sender meldekort, fordi en er ansett som arbeidssøker. En attføringsytelse utbetales til en person som har inngått en avtale om et lengre studium, eller – jeg holdt på å si – en oppgradering av sin tidligere kompetanse, med tanke på å komme ut i jobb. Tidsrommet som dette vil vare, er mer forutsigbart. Så jeg kan ikke forstå argumentene om det store innsparingspotensialet som man ser her ved å gjøre dette om til to utbetalinger i måneden istedenfor én. Personlig må jeg i hvert fall si som følger: Det må da være dyrere å foreta to slike runder istedenfor én. Denne saken viser i hvert fall med all tydelighet at det haster med en sammenslåing av sosialkontor, trygdekontor og arbeidsmarkedsetaten. Da kunne vi fått en effekt av den kompetansen som de forskjellige kontorene sitter inne med i dag. I dag fungerer det nærmest som om det er vanntette skott mellom de enkelte kontorer, og ikke minst mellom de forskjellige ansvarsområder. Vi må få en bedre samhandling, og dette haster. I forbindelse med at Stortinget senere skal behandle Ot.prp. nr. 29, som går på det som har med avtale mellom LO, NHO og staten, å gjøre, som nå ligger til behandling i komiteen, og der jeg er saksordfører, vil man se nettopp på en del av disse problemene med å tilrettelegge for å få folk tilbake i arbeid og for å få ned sykefraværet i Norge. Et av de viktigste punktene der går bl.a. på det såkalte tilretteleggingstilskuddet til bedriftene. Her har man fra Regjeringens side lagt opp til 250 kr i et tilretteleggingstilskudd, og det vil vi komme tilbake til når dette blir behandlet i denne sal senere, for det er i hvert fall en sum som er for liten. Men én ting håper jeg at statsråden kan innrømme her, og det er at i hvert fall informasjonen har vært for dårlig. Det har vært for sen informasjon ut til brukerne, og den har til dels vært altfor dårlig. Det er det som har satt veldig mange i en spesiell knipe. Det burde man ha tatt innover seg. Man burde nå også vurdere å hjelpe de personene som har fått inkassokrav fordi de ikke klarte å betale husleien sin, og de som har fått inkassokrav fordi barnehagebetalingen – og betalingen for en rekke andre ytelser – forfaller bare én gang i måneden. Dette bør statsråden i hvert fall ta innover seg og sørge for å få gjort noe med.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-03-08:
Innledningsvis vil jeg gi ros til statsråden for hans innlegg. Han viste helt klart og tydelig at i denne saken ønsker man å sette brukeren i fokus. Det synes jeg interpellanten i veldig stor grad glemte i sitt. Hun snakket veldig mye om etaten, men hun snakket ikke om hvem etaten er til for. Det er veldig viktig at vi fokuserer på dette, at etaten er der for brukernes skyld og ikke motsatt, som en del offentlige instanser til dels synes å tro. Jeg tror også den intensjonsavtalen mellom arbeidslivets parter og staten som skal behandles i denne sal før påske, er viktig, altså de lovendringene som skal komme i den forbindelse. En del av debatten har gått med til å foregripe begivenhetenes gang, i hvert fall når man sier at det ikke virker som intensjonsavtalen blir fulgt. Vel, først må vi i hvert fall sørge for at det lovmessige kommer på plass, slik at vi kan få se om denne avtalen kan fungere. Men jeg tror vi mister fokus på hvordan vi skal løse en del av disse problemstillingene. Det var vel bare interpellanten som var inne på sammenslåing av etatene sosialetaten, trygdeetaten og arbeidsmarkedsetaten. Dette er veldig viktig, særlig fordi en del av dem som skal ut igjen i arbeidslivet, gjerne har vært langtidssykmeldte, gjerne er tidligere rusmisbrukere – og andre som har falt utenfor arbeidslivet. Hvordan skal de komme seg tilbake i jobb? Slik som dagens system fungerer, har man nok ikke innenfor alle disse fagfeltene tilstrekkelig kompetanse. Sosialministeren har gjort oppmerksom på at det jobbes med å se på arbeidsfordelingen mellom disse etatene, eventuelt en samlokalisering, kanskje sammenslåing. For Fremskrittspartiet, som har vært en forkjemper for å slå sammen disse etatene, er det viktig at vi slår dem sammen og ikke bare sørger for en samlokalisering. Dette er viktig, slik at man får én etat som har hovedansvaret. Det er viktig for å kunne følge brukeren fra han henvender seg til det offentlige kontoret – følge ham gjennom hele løpet, sørge for rådgivning og sørge for at han får det tilbudet han skal før han eventuelt er ute igjen i arbeidslivet. Jeg tror også at det er veldig viktig å se på på hvilken måte vi følger opp den intensjonsavtalen som snart blir vedtatt i denne sal. Det er viktig at arbeidsgiverne får det incitamentet som skal til, den rammeavtalen som skal til, for å kunne tilrettelegge for arbeidsplasser. Det koster å tilrettelegge. Men samfunnet vil tjene på det i det store og det hele, og ikke minst vil arbeidstakerne og brukerne som skal kunne få en tilrettelagt arbeidsplass, tjene på en omlegging av systemet. Så jeg håper at denne avtalen vil fungere godt, og det har jeg stor tro på.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-08:
Jeg må innrømme at jeg ble ganske lei meg da jeg hørte statsrådens innledning i dag. Borte var en offensiv statsråd som fokuserer på bruker og samarbeid med de ansatte. Og vi hørte den samme leksa som vi har hørt fra mange før ham, med fokusering på byråkrati, på regnesystemer og på at vi har regnet ut at dette er greit for folk. Det er i praksis det viser seg hvordan dette går, og det har vist seg nå at dette har gått ganske galt for mange. Jeg synes også det er litt sent av flertallet her å våkne opp og skjønne hva det var som skjedde da omleggingen av attføringssystemet ble innført, særlig prinsippet om at omleggingen skulle være kostnadsnøytral, noe som SV var alene om å mene ikke var noe prinsipp. Det er ikke store trygdeytelser som har økt forskjellene i dette landet. Det er ikke der det er. Så hvis vi skal ha en omfordeling på vegne av dem som er fattigst, må vi ha som mål at de trygdeytelsene man får, er slik at man kan leve av dem og greie seg. I en attføringsfase er det jo nettopp slik at man skal gjenvinne helsa, fatte mot og ha tro på at dette går bare jeg står på. Men hva er det som skjer nå? Nå må folk bare fokusere på regninger, regninger, regninger – greier jeg meg, greier jeg meg, greier jeg meg? Og det verste i en slik situasjon som man har satt folk i nå når man ikke har greid å planlegge dette på en fornuftig måte, er at folk faktisk må gå på sosialkontoret. Og hva skjer da? Jo, da trår lovverket der inn, som sier at du skal realisere dine verdier før du får hjelp. Selg bilen! Selg huset! Tror vi at det liksom er i det øyeblikket folk fatter mot og greier å gjennomføre et attføringsopplegg? Nei, dette er under enhver kritikk. Jeg har et konkret spørsmål til statsråden. Jeg vet at statsråden nå har satt i verk en del tiltak. Jeg er ikke spesielt imponert over dem. Men det som blir viktigst nå, blir at de som har kommet i et økonomisk uføre på grunn av dette rotet, får dekket sine utgifter, også de ekstrautgiftene som påløper dem fordi de ikke får pengene sine når de skal. Det er vel slik at de aller fleste har problemer når de ikke får utbetalt lønna si når de skal, og dess mindre du har, dess verre er det. Her står folk overfor å få alvorlige betalingsproblemer, de står altså overfor å få inkassokrav og å få anmerkninger om betalingsdyktigheten sin. Jeg forventer at Regjeringen nå sørger for at disse personene får utbetalt midlertidige ytelser gjennom sosialkontorene, at de får dekket sine ekstrautgifter, og at staten kompenserer kommunene for de ekstrautgiftene som dette har medført.