Frank J. Jenssen (Høyre), 2013-12-13:
Den som søker asyl, har rett på en god, rettferdig og forutsigbar behandling av søknaden. Man skal også motta informasjon man kan forstå. Samtidig er det viktig at Norge og andre land har et effektivt samarbeid som sikrer at riktig land behandler riktig søknad, det som gjerne omtales som «første asylland-prinsippet». Dublin III-forordningen handler om begge deler – rettighetene til søkerne og samarbeidet mellom medlemsstatene. Sammenlignet med gjeldende Dublin II-forordning gjøres det endringer for å ivareta begge deler. Når enslige mindreårige asylsøkere har slektninger i et annet medlemsland, er utgangspunktet at man skal gjenforenes for å få søknaden behandlet. Tidligere har gjenforening omfattet foreldre eller verge, i tillegg til noen andre personer. Nå inkluderes også søsken, onkler, tanter eller besteforeldre i den personkretsen man kan gjenforenes med. For øvrig byttes begrepet «asylsøker» nå ut med «en som søker internasjonal beskyttelse», noe som innbefatter både flyktninger og personer med såkalt subsidiær beskyttelse. Det innføres flere nye rettigheter for søkeren, bl.a. rett til informasjon om anvendelsen av Dublin III, gjennomføring av personlig intervju, klageadgang og mulighet til utsatt iverksetting av overføring til en annen medlemsstat, rettshjelp samt at det innføres reguleringer når det gjelder varighet av fengsling og tidsfrister for å sende og besvare en anmodning om overføring i de tilfellene det er aktuelt. Dublin III setter opp ulike alternativer for håndtering av spørsmål om utsatt iverksettelse. Regjeringen har landet på en løsning som innebærer at når søkeren begjærer utsatt iverksettelse på UDIs vedtak om overføring, er det Utlendingsnemnda, som såkalt domstollignende organ, som behandler saken. Og overføring kan da ikke skje før UNE har tatt stilling til begjæringen eller behandlet klagen på vedtaket. Dette er det også inntatt en beskrivelse av i loven. Når en person er vedtatt overført til et annet land for realitetsbehandling av søknaden, tilsier Dublin III at han eller hun ikke selv skal dekke reiseutgiftene. Også dette er inntatt i loven. I motsetning til Dublin II foreslår regjeringen å ha en mer direkte henvisning i utlendingsloven til Dublin III. Slik tydeliggjøres det også at Dublin III faktisk er en del av norsk lovgivning. Når det gjelder de samlede konsekvensene for Norge av Dublin III, er det åpenbart at det ikke er helt enkelt å være helt presis på dette nå. Antakelig vil det bli noen flere asylsøknader som skal behandles i Norge. Vilkårene for å innvilges asyl endres ikke som følge av Dublin III. Men utlendingsfeltet, som er involvert i saksbehandlingen, vil få meroppgaver knyttet til bl.a. de individuelle rettene, klagebehandling og nye tidsfrister. I sum har departementet anslått kostnadene – fra og med det femte året etter innføring – til i overkant av 200 mill. kr. I tillegg til Dublin III og de foreliggende sakene om tiltredelse av avtale og endringer i utlendingsloven foreligger også forslag til innlemmelse av ny Eurodac-forordning. Eurodac omhandler reglene for felles opptak av fingeravtrykk, en ordning som er helt nødvendig for et effektivt og fungerende Dublin-samarbeid. Den nye forordningen innebærer bedre ordninger for overføring og sletting av data, bedre tilgang for medlemslandene og sikring av personopplysninger. Disse sakene er behandlet raskt i Stortinget. Dublin III trer i kraft fra nyttår, og uten norsk tiltredelse i tide ville vi risikere å stå uten et fungerende asylsamarbeid fra nyttår. Det ville vært en uholdbar situasjon. Vi behandler i dag to proposisjoner som sikrer både innlemmelse av Dublin III og Eurodac samt nødvendige endringer i utlendingsloven. Det er en glede å kunne anbefale komiteens tilrådinger i de foreliggende sakene.