Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-03-29:
Stortingsmeldingen «Børs og katedral» er en økonomimelding for Den norske kirke. Meldingen tar utgangspunkt i den økonomiske ansvarsfordeling innenfor Kirken som i dag er delt mellom kommunene og staten. Vi omtaler i dag Den norske kirke som «statskirken», men i finansiell forstand er det mer riktig å bruke begrepet «kommunekirke». Meldingen tegner et bilde av Kirkens økonomiske utvikling etter innføring av ny kirkelov i 1997. Dette bildet viser at Kirken har fått økte ressurser etter dette årstallet til opprettelse av administrasjon på kirkelig fellesrådsnivå. Flertallet i komiteen, alle unntatt medlemmene fra Arbeiderpartiet og SV, mener at Kirken i mange lokalsamfunn har en stram økonomi og liten bemanning, noe som gjør Kirken sårbar for økonomiske nedskjæringer. Innstillingen fra komiteen reflekterer et flertall og et mindretall. Flertallet, bestående av medlemmene fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, gir i hovedsak støtte til Regjeringens forslag. Det er derfor flertall for å innlemme dagens tilskudd til kirkelige fellesråd i rammetilskuddet til kommunene. Videre går dette flertallet inn for å utvide bruken av Opplysningsvesenets fond som finansieringskilde til oppgaver innenfor Kirken, bl.a. istandsetting og vedlikehold av verneverdige kirkebygg. Mindretallet ønsker å videreføre dagens øremerkede tilskudd til kirkelige fellesråd, mens et annet mindretall ikke åpner for nye formål i bruken av midlene fra Opplysningsvesenets fond. Det er også enstemmighet på flere punkter. Det gjelder forslaget om å be Regjeringen sørge for at det ikke innkreves dokumentavgift i de tilfeller eiendommer, som følge av ny kirkelovgivning, overdras fra kommunen til kirkelig fellesråd. Videre gjelder det forslaget om å foreslå en bestemmelse i kirkeloven som åpner for ulike forsøksordninger i Kirken. Det er også enstemmighet når det gjelder å gi en statlig grunnbevilgning til Kirkens forskningsstiftelse KIFO, og å beholde finansieringen av restaureringsarbeidene ved Nidarosdomen på statsbudsjettet. Et flertall, alle unntatt medlemmene fra Arbeiderpartiet, ber Regjeringen utarbeide kriterier for statstilskuddet til Sjømannsmisjonen/Den norske kirke i utlandet, og ber Regjeringen fremme forslag om dette i statsbudsjettet for 2002. Jeg viser for øvrig til talsmennene for de ulike partier og deres innlegg i debatten. I Kristelig Folkeparti registrerer vi at flertallets linje i innstillingen vil øke Kirkens avhengighet av kommunene. Ved å innlemme statstilskuddet til kirkelig fellesråd i rammeoverføringene til kommunene skaper flertallet usikkerhet i Kirken om deres økonomiske utvikling. Innstillingen fra flertallet er på dette punkt svakere enn meldingen fra Regjeringen. Det alvorlige med flertallets forslag er at de fjerner pengene fra Kirken uten å legge føringer som sikrer at kommunene bruker disse midlene til kirkelige formål. Det skapes også usikkerhet om fordelingsvirkningen av midlene, de folkerike kommunene vil få mer, mens distriktskommunene vil få mindre. Det er positivt at flertallet vil lage en veileder for samarbeidet kommune og kirke, men det beste i økonomisk forstand hadde vært å videreføre det statlige tilskuddet. Kristelig Folkeparti vil i budsjettsammenheng vurdere en økning av dette tilskuddet. I Kristelig Folkeparti har vi merket oss at de kirkelige høringsinstanser mener en enhetlig kirkelig økonomi synes å framstå som en nødvendig forutsetning for å bedre de økonomiske vilkår for den lokale kirke. Regjeringens opplegg løser ikke de grunnleggende svakheter i dagens ansvarsfordeling: Biskopen fastsetter aktiviteten, kommunene skal betale, mens det er de kirkelige fellesråd som har det økonomiske ansvaret. Etter Kristelig Folkepartis mening bør det være en målsetting å følge det finansielle ansvarsprinsipp ved at det er samsvar mellom oppgaveansvar og finansieringsansvar. Vi mener derfor at en utredning av en enhetlig statlig finansiering for Kirken kunne ha fått fram gråsonene i dagens ordning og kommet med løsninger som kunne gitt avklaringer på en rekke spørsmål. Jeg konstaterer at det er et flertall i denne sal som ønsker en utredning om en enhetlig kirkelig økonomi. Dette flertallet har noe ulike premisser og ønsker for en slik utredning. Dessverre har vi ikke klart å formulere oss fram til et samlende forslag. Jeg mener imidlertid at det er ønskelig med en rask utredning om dette, og kan ikke se at en slik utredning trenger å vente på Kirkerådets eget arbeid på dette området. Jeg har dessuten forstått det slik at de kirkelige høringsorganer selv ønsker en slik utredning. Spørsmål rundt Opplysningsvesenets fond er en annen sentral debatt i dagens innstilling. Etter Kristelig Folkepartis mening bør Stortinget nå anerkjenne Kirkens eiendomsrett til fondet og gi Kirkens organer flertall i styret for fondet. Det er viktig at bruken av avkastningsmidlene fra fondet fortsatt står i forhold til fondets formål. Regjeringens forslag, som i det alt vesentlige får flertall i dag, betyr at Kirken skal bruke sine sparepenger til å betale sin egen aktivitet. På denne måten fritar man kommuner og stat for økonomiske forpliktelser. Selv om Kristelig Folkeparti kunne ha vært med på å diskutere nye finansielle oppgaver for fondet, inneholder flertallets opplegg muligheter for så store uttak fra fondet at vi i dag ikke finner det forsvarlig å tilrå en lovendring som åpner for slikt uttak. Det er også fra kirkelig hold advart mot å tillegge fondet finansielt ansvar for istandsetting og vedlikehold av verneverdige kirkebygg. Regjeringen ønsker at dette formålet skal være blant de høyest prioriterte. Det er derfor god grunn til å frykte at de formål som i dag får støtte over fondet, barne- og ungdomsarbeid, diakoni og felleskirkelige tiltak, vil få mindre midler fra fondet i framtida. Det er liten grunn til å tro at staten eller kommunene i framtida vil stille opp med midler til det. Våre kirkebygg er en viktig del av vår nasjonale kulturskatt. Det er viktig å ta vare på dem fordi de er en sentral del av vår nasjonale og religiøse historie og kulturarv. En samlet komite understreker statens ansvar for å sikre disse kulturverdiene. Det er store behov. Riksantikvaren har anslått kostnadene for å dekke istandsettingsbehovene til 1,8 milliarder kr og årlige vedlikeholdsutgifter til over 100 mill. kr for å hindre ytterligere forfall. Dette er økonomiske størrelser verken kommuner eller Kirken kan bidra med. Derfor må staten inn og ta et økonomisk ansvar. Etter Kristelig Folkepartis mening trenger vi nå å utrede ulike statlige tilskuddsordninger. I Kristelig Folkeparti mener vi det svenske systemet med et direkte statstilskudd til Kirken er interessant. Vi synes også det er nødvendig å utrede tilskudd fra et framtidig norsk kulturminnefond. Men å åpne for at penger fra Opplysningsvesenets fond skal brukes til dette formål, er i realiteten å frita staten for sitt ansvar. Opplysningsvesenets fond vil heller ikke ha økonomisk styrke til å bære denne kostnaden alene i framtida. Jeg er skuffet over at flertallet åpner for en slik bruk. Kristelig Folkeparti mener heller Regjeringen i statsbudsjettet for 2002 må fremme forslag om bevilgninger til verneverdige kirkebygg. Det er vanskelig å se prinsippene i flertallets argumentasjon når de åpner for penger til domkirkene, men ikke til Nidarosdomen. Jeg kan imidlertid forstå det ut fra en økonomisk vurdering av fondets midler. Hovedinntrykket jeg sitter igjen med etter komitebehandlingen, er at det er liten vilje fra flertallet til å gi Kirken økte ressurser i framtida. Kirken må i stedet bruke midler fra Opplysningsvesenets fond til oppgaver som staten i dag betaler. Dette grepet kan frigjøre midler som kan brukes til nye prestestillinger. Det er likevel positivt at flertallet, alle unntatt medlemmene fra Arbeiderpartiet og SV, ønsker å videreføre det øremerkede tilskuddet til diakoni, undervisning og kirkemusikk. Det gir staten et virkemiddel til å prioritere framtidig satsing på dåpsopplæring. Et flertall varsler da også økte ressurser til Kirken i forbindelse med behandlingen av plan for dåpsopplæring og bemanning i bred forstand for Den norske kirke. I innstillingen kan vi se konturene av framtidige kirkepolitiske skillelinjer. Dette er skiller jeg tror vil forsterke seg i årene framover. Det gjelder forholdet mellom stat og kirke. De ivrigste forkjemperne for dagens ordning, Arbeiderpartiet og Senterpartiet, står sammen i dagens innstilling. De andre partiene åpner for utredninger som kan gi bud om endringer i dette forholdet. I Kristelig Folkeparti ser vi nå behovet for en nyordning av forholdet stat-kirke som innebærer at Kirken på sikt kan få en selvstendig og enhetlig økonomi, i tillegg til større frihet på flere andre områder. Jeg tar opp de forslag som Kristelig Folkeparti er forslagsstiller for.