Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2008-09-22:
Når Odelstinget i dag vil vedta Regjeringas konsolideringsmodell for fortsatt offentlig eierskap, er det et av de største og mest prinsipielle veivalg på mange år i norsk politikk. Samtidig er det fullbyrdelsen av en historisk prosess som går ubrutt over hundre år tilbake, til «kriseloven» sommeren 1906 og den første hjemfallsloven i 1909. Ved inngangen til 1900-tallet var alle større vannfall som var utnyttet, i hovedsak eid av utenlandske foretak. Elektrisitet var avgjørende for å industrialisere landet. På den annen side hadde ikke norske interesser verken økonomi eller teknisk kompetanse til å bygge vannkraftverk på egen hånd i stor skala. For å sikre fortsatt utvikling av industrien, samtidig som fellesskapets interesser måtte ivaretas på sikt, ble det innført en ordning som innebar at vannfall og kraftverk vederlagsfritt skulle overføres til staten ved endt konsesjonsperiode, såkalt hjemfall. Jeg har av naturlige årsaker aldri vært medlem i Venstre - i debatten her i dag har jo mye handlet om Venstre. Men det jeg har, er en statue av Gunnar Knudsen plassert noen få, litt lange steinkast fra gården min hjemme i Skien, og jeg har med stor interesse fulgt med på den arven som ligger etter den gamle ordføreren i gamle Gjerpen kommune hjemme hos meg. For det var Venstre-høvdingene Gunnar Knudsen og Johan Castberg som førte an i prosessen som la grunnlaget for at kommuner, fylkeskommuner og staten i dag eier 88 pst. av vannkraftressursene. Slik ble det lagt til rette for industrielle investeringer samtidig som offentlig eierskap over de alltid fornybare vannkraftressursene ble sikret ved hjemfallet. Det overordnede siktemålet om offentlig eierskap har derfor stått fast i over hundre år. Etter hvert vet vi at fylkeskommunene og kommunene overtok utbygging av vannfall og kraftverk for å sikre strømforsyninga til folk flest. De offentlige eierne fikk tidsubegrensede konsesjoner. Målsettinga om offentlig eierskap ble derfor oppfylt. I dag har vi den situasjonen at om lag 88 pst. av våre større vannfall og kraftverk er eid av det offentlige. Overskuddet fra denne kraftproduksjonen går i stor grad med til å finansiere skoler, sykehjem og all annen velferd. De regionale kraftselskapene er også motorer i sine områder knyttet til næringsutvikling og nyskaping. Offentlig eierskap gir oss derfor både i pose og sekk: økt velferd for oss alle og styrket kompetanse og utbygging både i distriktene og i mer bynære strøk. Jeg har i løpet av debatten i dag hørt at noen har stilt spørsmål ved hva som er målet med politikken på dette området. Hvis ikke dette er måloppnåelse god nok, stiller i hvert fall jeg meg noe undrende til det. Dagens behandling i Odelstinget skal legge sluttsteinen for en prosess som EFTAs overvåkningsorgan, ESA, startet i 2001. Det er viktig å presisere at Regjeringa var godt fornøyd med våre konsesjonsregler om hjemfall og ikke ønsket endringer. ESA mente derimot at vårt regelverk innebar forskjellsbehandling. Regjeringa valgte å stå på gjeldende regelverk - vi stod altså fast. ESA stevnet Norge for EFTA-domstolen. I avgjørelsen fra domstolen ble det fastslått at gjeldende ordning var i strid med EØS-avtalen. Det ble likevel åpnet for at offentlig eierskap til vannkraftressursene kunne være et mål i seg selv, men da måtte eierskapet gjøres konsistent. EFTA-domstolen pekte på fire forhold i gjeldende ordning som måtte rettes opp: Nye konsesjoner kan ikke gis til andre enn offentlige eiere. Hjemfalte vannfall og kraftverk kan bare eies av det offentlige. Adgangen til fornyet konsesjonsperiode for private ved tilbakesalg eller leie en gang etter foregrepet hjemfall opphører. Salg av mer enn en tredjedel av offentlig eide vannfall og kraftverk til private forbys. Det er rammen for debatten i Odelstinget i dag. Ut fra den debatten som har vært så langt, kan det kanskje være grunn til å presisere det. Gjennom konsolideringsmodellen har vi i samsvar med EØS-retten tettet de hullene som domstolen påpekte, og utnyttet det handlingsrommet som dommen gav til å styrke kommunenes, fylkeskommunenes og statens eierskap til vannkraften. Regjeringa har endret konsesjonsreglene om hjemfall på de fire punktene som domstolen pekte på. Utover disse endringene beholder vi stort sett regelverket som det har vært. Men i den grad det har vært gjort endringer, er det for å forfølge prinsippet om offentlig eierskap. Vi forfølger prinsippet om eierskap for å gjøre modellen konsistent. Den nedre grensen for vannfall som omfattes av industrikonsesjonsloven, er på 4 000 naturhestekrefter. Denne grensen videreføres, slik at grunneierne i distriktene kan bygge ut småkraft som tidligere. Småkraftforeningen støttet forslaget om å videreføre denne grensen. Vi ser at det i Stortinget foreligger forslag om å øke den til 10 000 naturhestekrefter. Et sånt forslag vil undergrave det offentlige eierskapet til vannkraftressursene. Igjen ser vi at et forslag i Stortinget bidrar til å svekke konsolideringsmodellen ved å åpne for betydelig mer privat eierskap, noe som igjen setter prinsippet om det offentlige eierskapet og reelt sett det offentlige eierskapet i fare og på spill. I proposisjonen er dagens regelverk om bruksrett og langsiktig disposisjonsrett foreslått endret. Disse reglene har betydelige likheter med leie av vannfall og kraftverk. Regjeringa har varslet at det skal fremmes en egen proposisjon om utleie til våren. I denne proposisjonen vil det også gjøres en bredere vurdering av langsiktige disposisjonsretter. Komiteen har stilt mange spørsmål om samenes rettigheter, og særlig lulesamenes muligheter til å bygge ut større vannfall i grenseområdene mellom Norge og Sverige. Det må presiseres at Regjeringas forslag ikke er i strid med Norges folkerettslige forpliktelser til å sikre urfolkenes rettigheter. Verken ILO-konvensjon nr. 169, FN-konvensjonen om sivile og politiske rettigheter eller Grunnloven § 110 a gir grunnlag for at private samiske interesser skal ha rett til å etablere et vannkraftverk. Den plikten staten har etter disse konvensjonene og Grunnloven § 110 a til å legge til rette for samisk utvikling, kan like godt ivaretas gjennom offentlig eierskap. Så må det presiseres at industrikonsesjonsloven er en ervervslov. Loven regulerer eierskapet til vannfall og kraftverk når disse skal kjøpes og selges. Dersom andre enn staten skaffer seg rådighet over vannfall, krever det konsesjon for erverv av eiendomsrett til vannfallet. Slik har loven vært siden 1909. Endringa som nå behandles, innebærer en begrensning i kretsen av hvem som kan få slik konsesjon i tråd med konsolideringsmodellen og målet om offentlig eierskap. Kjøperne av vannfall må heretter være offentlige. I et offentlig eid selskap kan samiske interesser f.eks. ha inntil en tredjedel eierskap. Om myndighetene skal gi konsesjon til vannkraftutbygging uavhengig av spørsmålet om eierskap til vannfallrettighetene, avgjøres etter en ordinær konsesjonsbehandling med en helhetsvurdering av de fordeler og ulemper prosjektet innebærer, i tråd med bestemmelsene i vannressursloven og vassdragsreguleringsloven og de folkerettslige reglene vi er bundet av for grensevassdragene. Disse lovene regulerer ikke eierskapet til ressursene, men derimot om og på hvilke vilkår samfunnet kan tillate en faktisk utnyttelse av vannfallene som vassdragstiltak i form av kraftverk, demninger, overføringer av vann mv. Det er i et historisk perspektiv en milepæl at vi nå etter over hundre år med målsetting om offentlig eierskap lovfester at landets vannkraftressurser tilhører og skal forvaltes til beste for allmennheten. Dette skal sikres ved en eierstruktur basert på prinsippet om offentlig eierskap på statlig, fylkeskommunalt og kommunalt nivå. Det er også i samsvar med målsettinga i Soria Moria-erklæringa om styrket offentlig eierskap. Jeg har merket meg at både Venstre og Kristelig Folkeparti står fast ved dette overordnede utgangspunktet. Når vi ser hvilke partier som var den drivende kraft bak de lovregler som ble gitt for over hundre år siden, skulle det på sett og vis bare mangle. Men jeg, som andre talere før meg, undres når jeg ser at de samme partiene har gitt seg ut på den dristige ferd det er å slutte opp om den såkalte justerte modellen, som i realiteten er en privatisering uten at de industribedriftene det gjelder, skal forplikte seg til noe som helst. Det ville EØS-avtalen vært til hinder for. Og det er med undring jeg ser at Venstre og Kristelig Folkeparti står sammen med Høyre og Fremskrittspartiet når det gjelder forslaget om at det i loven § 1 femte ledd bør åpnes for unntak fra kravet om offentlig eierskap, primært begrunnet i forholdet til Grunnloven § 110 a, folkerettslige regler og forholdet til våre naboland. Jeg finner grunn til å stille spørsmål ved dette forslaget også ut fra formuleringa i mindretallsmerknaden: «Unntaket fra kravet om offentlig eierskap må også forstås slik at konsesjon til å erverve eiendomsrett til vannfall - slik det fremgår av § 2 - kan gis også til andre, der hensynet til særlige rettigheter og statens plikter skal ivaretas.» Jeg synes forslaget virker lite gjennomtenkt dersom det kun er hensynet til urfolks rettigheter mindretallet har i tankene. Ordlyden i forslaget er helt generell og er en åpen dør for skjønnsmessig unntak fra kravet om offentlig eierskap. Det utgjør sammen med de andre mindretallsforslagene en undergraving av konsolideringsmodellen og målet om offentlig eierskap, som de samme partiene sier at de slutter seg til. Det er mulig at Høyre og Fremskrittspartiet har sett noe i fellesmerknadene til dette forslaget som andre ikke har sett, i forhold til å nå de mål de ulike partiene har satt i denne saken. Opposisjonens justerte modell innebærer at alle konsesjoner til private med hjemfall skal forlenges til 2069. Et sentralt poeng i dommen fra EFTA-domstolen er at det ikke kan gis nye konsesjoner eller forlengelse til private. Regjeringa har grunn til å tro at det er stor fare for at modellen kan være i strid med EØS-retten og dommen i EFTA-domstolen. Å innføre en slik ordning vil være et sjansespill med fellesskapets eierskap til vannkraften. En slik løsning vil heller ikke styrke det offentlige eierskapet, som er målet med konsolideringsmodellen. Tvert imot, denne modellen ville medføre en privatisering for en betydelig periode, og det vel å merke til kraftverkseiere som fra første dag har akseptert de opprinnelige vilkårene om hjemfall etter 60 år og ikke etter inntil 120 år. Norsk Hydro og NHO-forbundet Norsk Industri fører en helt legitim kamp for at de private eierne skal få beholde kraftverkene lenge utover hjemfallstidspunktet. Det er min klare vurdering at det vil være stor fare for at en slik løsning ikke vil være EØS-rettslig holdbar. La meg en gang for alle også slå fast at Regjeringas ordning gir gode muligheter for industriell utvikling. Ordninga med en tredjedel privat eierskap i alle offentlige selskaper skal videreføres. Omgjøringsretten lovfestes. Tidligere var det bare en adgang til omgjøring - nå blir det en lovfestet rettighet. Det innebærer at de private eierne kan selge til eller fusjonere kraftverket med offentlige eiere. På den måten kan de private eierne sikres en betydelig kompensasjon for verdien av vannfallene eller videreføre sitt eierskap innenfor rammen av et nytt større offentlig selskap. Ved nedsalg er det ingenting i veien for at oppgjøret kan skje gjennom langsiktige kraftavtaler. Industrien får beholde sine kraftverk med tidsbegrensning og hjemfall fram til avtalt hjemfallstidspunkt. Det første større hjemfallet skjer om nesten 15 år, og det siste større hjemfallet kommer først i 2057. Som jeg sa, er dette etter min mening en av de største og viktigste sakene Stortinget vil vedta i denne perioden. Det kan godt hende jeg vil mene at det er den største. Den har gedigne perspektiver over seg for våre etterkommere. Jeg er stolt av den løsninga som Regjeringa aktivt har kjempet fram, og den jobben som stortingsrepresentantene fra regjeringspartiene har gjort for å få dette gjennom i Odelstinget i dag. Det er helt naturlig for meg at Fremskrittspartiet og Høyre ut fra partiprogrammet har varslet en omkamp om hjemfallsordninga og det offentlige eierskapet. Det er på sett og vis 1909 om igjen i denne salen. Disse partiene vil egentlig noe annet. De ønsker en privatisering, de ønsker mindre offentlig eierskap i forhold til vannkraft. En omkamp er noe jeg sterkt vil advare mot, men samtidig må jeg si at debatten om dette spørsmålet, som drar opp viktige politiske skillelinjer, er en debatt som jeg gjerne tar fram mot valget til høsten. De rød-grønne lovfester nå eierskap til vannkrafta til beste for alle, i motsetning til Fremskrittspartiet og Høyre, som vil endre dette regelverket radikalt, og som dermed vil legge til rette for privatisering framover. Høyresida forsøkte seg på det samme i 1909. De lyktes ikke den gangen. De vil heller ikke lykkes i dag i sitt forsøk på å avskaffe det offentlige eierskapet til våre felles fossefall. Norsk vannkraft skal ikke settes på spill på denne måten. Vannkrafta tilhører deg og meg. La meg sitere industrikonsesjonsloven § 1: «Landets vannkraftressurser tilhører og skal forvaltes til beste for allmennheten. Dette skal sikres gjennom offentlig eierskap på statlig, fylkeskommunalt og kommunalt nivå.»