trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-21:
Jeg vil stille følgende spørsmål til miljøvernministeren: «Høyre fremmet i forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 24 for 2000-2001 Regjeringens miljøvernpolitikk og rikets miljøtilstand et forslag om en tiltakspakke for drikkevannskilden Vansjø. Det fikk flertall. Vansjø er drikkevannskilde for 60 000 mennesker. Vansjø ble stengt i høst for bading fordi det ble påvist toksiner. Løftene fra regjeringspartiene i valgkampen var store, men det er ikke lagt inn midler i statsbudsjettet til en tiltakspakke. Hva vil statsråden gjøre for å redde drikkevannskilden Vansjø?»
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-21:
2 mill. kr er ikke en tiltakspakke. Dette er bare en dråpe i havet. En tiltakspakke er et spleiselag. Dette er ikke et spleiselag. Kostnadene bare til avløpstiltak er 160 mill. kr i denne fireårsperioden. Kostnadene totalt på landbruk og avløp er opp til 250 mill. kr. Spesielle geografiske forhold i drikkevannskilden nederst i nedbørsfeltet krever dyrere avløpsløsninger enn i en del andre vassdrag. Mange husstander har ikke råd til disse avløpsløsningene. Har statsråden et svar på hva staten har tenkt å bidra med for å rydde opp når det gjelder de utfordringene som her er på avløpssiden? 2 mill. kr, er ikke et spleiselag.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-21:
Jeg hevder fortsatt at dette ikke er en tiltakspakke, det er kun penger til å videreføre prosjektet. En tiltakspakke betyr at man går inn med midler for å løse de problemer som ligger der. Toksiner fra blågrønnalger kan i ukjente mengder føre til leverkreft. 60 000 drikker fra denne drikkevannskilden, hvor disse toksinene er blitt påvist i høst – og det er nytt. Hvis det ikke settes inn en massiv redningsaksjon, er dette en tikkende miljøbombe. Staten har vært inne med tiltakspakker andre steder i landet – Mjøsa og Jæren – hvor man har finansiert opptil 50 pst. Vansjø er unik fordi det er en drikkevannskilde. Det er annerledes enn de andre tiltakene staten har vært inne i. SV har foreslått økte bevilgninger på statsbudsjettet til dette prosjektet. Vil miljøvernministeren gi Stortinget anbefalinger om å støtte det?
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-21:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til miljøvernministeren: «Mener statsråden at det styrker eller svekker Norges posisjon i arbeidet for å stanse den alvorlige atomforurensningen fra Sellafield-anleggene at Halden-reaktoren tester MOX-brensel nettopp fra Sellafield, og hvis dette svekker Norges muligheter til å bekjempe atomforurensningen som truer matfatet vårt langs hele kysten, vil statsråden ta initiativ til at Halden-reaktoren i framtiden ikke skal ta imot MOX-brensel fra Sellafield?»
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-21:
Jeg takker for svaret, og er glad for at det vil bli foretatt noe her. De siste dagene har vi i SV uten hell prøvd å kartlegge hvordan atombrenselet som fraktes fra bl.a. Sellafield til Halden-reaktoren i Norge, blir transportert. Jeg lurer på om statsråden kan fortelle hvordan dette atombrenselet blir transportert, og hvordan sikkerheten ved disse transportene er ivaretatt.
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-21:
Statsråden har i Dagsavisen redegjort for at han vil legge fram en stortingsmelding om havmiljø. Atomforurensningen fra Sellafield er en av de forurensningskildene som truer våre havområder. Også den eventuelt framtidige nye frakten av atomavfall langs Norskekysten vil kunne medføre trusler mot vårt havmiljø. Jeg lurer da på om statsråden i forbindelse med den varslede meldingen vil vurdere et forbud mot frakt av atomavfall til sjøs innenfor den norske 200-milssonen.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2001-05-31:
Eg har lyst til å starte med å gje saksordførar ros for eit godt gjennomført arbeid, som har resultert i at det er stor semje om mange viktige, prinsipielle spørsmål i denne saka. Men på to viktige område skil me lag. Det er for det første når det gjeld innslaget av kristendom, altså vektinga, og det andre er namnet på faget. Me er kjende med at mange organisasjonar ønskjer ei normering av stoffmengda på dei fem fagdelane, dvs. tilnærma lik vekting av dei tre kristendomsdelane i forhold til andre religionar, etikk og filosofi. Arbeidarpartiet foreslår ei normering på 50/50, noko som samsvarer godt med den undersøkinga som blei gjord blant foreldra. Når sentrumspartia saman med høgrepartia foreslår same vekting som dagens læreplan, er ikkje det eit forslag som oppfyller ønsket om eit meir felles fag. Da er eg redd for at faget har vanskeleg for å bli akseptert av dei fleste, med det resultatet at det framleis vil bli eit stort ønske om fritak frå delar av faget. Evalueringa som er gjord, viser at dei tre kristendomsdelane samla har omkring 55 pst. av den gjennomsnittlege undervisningstida i faget i dag. I tillegg veit me også at det er store lokale variasjonar. Ser ikkje representanten Tingelstad at det er viktig at kristendommen og dei andre religionane og livssyna bør stå kvalitativt likt i undervisninga for å få ro omkring faget? Når det gjeld namnet på faget, har det etter vår meining stor symbolsk verdi. Me trur at ei framleis KRL-forkorting som det vil bli, slik som fleirtalet foreslår, vil bli oppfatta som lite inkluderande. Er dette eit moment som representanten har vurdert? Vårt forslag om namnet Tro og livssyn, som også er støtta av sentrumspartias eigen verdikommisjon, er på mange måtar eit nøytralt namn. Kva er årsaka til at dette namnet ikkje er akseptert av representanten Tingelstad?
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2001-05-31:
Eg kan forstå at det er forvirrande når eg nå har sagt i innlegget mitt at det blir endra på ein fleirtalsmerknad. Det er dessverre slikt som kan skje, og det er leitt at det skjer, men derfor er det viktig å få retta opp den feilen som ligg i innstillinga. Det er inga usemje om at det er store lokale variasjonar rundt omkring på dei enkelte skulane, slik som representanten Lyngstad nemnde. Det har kome klart fram i evalueringsrapportane kva som er årsaka til det. Me har jo hatt eit fag som ikkje har fungert så mange år, ca. tre år. Me har hatt ein lærarstand som har undervist i det nye faget utan å ha fått kunnskap om det gjennom si lærarutdaning. Dermed er det ikkje sagt at ikkje lærarane har kunnskap om det, men det er trass i alt eit viktig fag under dagens lærarutdaning, og det første kullet som blir uteksaminert med det innhaldet i si lærarutdaning, er eit kull som går ut i år. Vidare har me nok ikkje vore flinke nok til å drive etter- og vidareutdaning overfor lærarar som skal undervise i faget. Når det gjeld fritaksreglane, kan ikkje eg forstå at det Arbeidarpartiet ønskjer å gå inn for, er forvirrande for representanten Lyngstad. Eg har sett utkast til det standardskjemaet, som er forholdsvis enkelt å forhalde seg til når det gjeld å krysse ut dei delane som ein opplever som utøving av ein spesiell religion, slik at ein på ein enkel måte kan be om fritak for den delen av undervisninga. Når det gjeld dei andre spørsmåla hr. Lyngstad tok opp, har eg dessverre ikkje tid til å gå inn på dei nå, men me får kome tilbake til det seinare i debatten.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2001-05-31:
Når det gjeld det som eg har nemnt som er feil i innstillinga, skal eg prøve å oppklare det og forklare kva som er forskjellen mellom Arbeidarpartiets syn og Framstegspartiets syn. Eg skal gjenta det ein gong til. I merknaden står det at det å bruke standardskjemaets første del, altså der ein kryssar av for fritak frå religiøse aktivitetar, ikkje skal medføre eit automatisk fritak. Det meiner Framstegspartiet. Det meiner ikkje Arbeidarpartiet. Arbeidarpartiet meiner at det skal vere automatikk i fritaket under det punktet. Så det er ein vesentleg forskjell på synspunkta i den merknaden. Arbeidarpartiet meiner altså at for dei som ønskjer å reservere seg, og ønskjer fritak frå den delen av faget som er utøvande, skal det ikkje vere krav om å grunngje søknaden om fritak. Det skal vere automatikk i det. Det er forskjellen. Når det gjeld spørsmålet om etterutdaning, er det jo inga usemje i komiteen om at det er viktig å satse på etter- og vidareutdaning for lærarar når det gjeld dette faget. Det er sjølvsagt eit budsjettmessig spørsmål om ein kan makte å prioritere etter- og vidareutdaning på det området innanfor dagens rammer for etter- og vidareutdaning, eller om det er behov for å auke den økonomiske ramma for dette. Det spørsmålet vil me sjølvsagt komme tilbake til i samband med dei årlege budsjettbehandlingane, men førebels meiner Arbeidarpartiet at ramma for etter- og vidareutdaning er så pass romsleg at ein kan prioritere meir etter- og vidareutdaning òg innanfor dette området.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2001-05-31:
Replikken frå Rolf Reikvam kom ikkje som noka overrasking. Eit stort fleirtal i komiteen, alle unntatt SV, meiner at formålsparagrafen ikkje er tema under denne debatten. Det er berre representanten Reikvam og partiet SV som synest det er viktig å ta opp det spørsmålet i denne saka. Det er opplagt at diskusjonen rundt formålsparagrafen er viktig. Den blei tatt opp i samband med den nye opplæringslova. Det var ikkje mogleg å få gjort endringar den gongen. Eg var sjølv ein av pådrivarane for å prøve å få til ei endring av formålsparagrafen. Når eg vidare hevdar at formålsparagrafen ikkje aleine kan knytast til faget KRL og debatten omkring det faget, betyr det at Arbeidarpartiet meiner at den diskusjonen må takast i samband med den totale gjennomgangen og evalueringa av L97, som skal skje om ikkje så svært lenge. Det betyr at formålsparagrafen gjeld alle fag, og den gjeld heile skuleslaget, slik at me må ha ein fullstendig gjennomgang av det. Det vil seie at me kan ikkje ta konsekvensen av det nå, som representanten Reikvam seier. Tida er faktisk ikkje inne til å ta ei revurdering av formålsparagrafen i dag. Formålsparagrafen har heller ikkje vore gjenstand for så mykje innspel, debatt og evaluering i dei dokumenta vi har til behandling. Når det gjeld Senterpartiets landsmøte og den endringa som har skjedd i Senterpartiet, skal ikkje eg kommentere det. Eg tar berre til etterretning at Senterpartiet nå har opna for i alle fall å diskutere ei endring av formålsparagrafen, og det lover positivt for den vidare debatten når me skal evaluere L97.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2001-05-31:
Det ønskjer representanten.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2001-05-31:
Eg blir ikkje lite forundra når eg høyrer kva slags definisjon representanten Dørum har av Arbeidarpartiets ståstad i denne saka. Eg har full aksept for at den korreksjonen eg har gjort tidlegare i dag, har skapt ei viss forvirring, men å påstå at vi dermed står for ei innsnevring av fritaket, er å misforstå fullstendig. Eg sa i mitt tidlegare innlegg at den fleirtalsmerknaden til Arbeidarpartiet og Framstegspartiet som inneheldt ordet «ikke», var inkonsekvent i forhold til det Arbeidarpartiet tidlegare meinte. Eg viser derfor til den merknaden der Arbeidarpartiet, Kristeleg Folkeparti og Senterpartiet seier følgjande: «Flertallet vil bemerke at meldingsskjemaet må legge til grunn en romslig definisjon av hva som med rimelighet kan regnes som tilslutning til eller utøvelse av annen religion. Mulighetene for fritak må således ikke innsnevres i forhold til det som departementet hittil har lagt til grunn når det gjelder fritak fra nærmere definerte religiøse eller religiøst pregede aktiviteter, i eller utenfor klasserommet.» Mitt spørsmål er: Korleis kan representanten Dørum påstå – og definere det som – at Arbeidarpartiet sitt syn betyr ei innsnevring i forhold til dagens fritaksmodell?
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2001-05-31:
Me går nå inn i den avsluttande fasen av denne debatten, og slik sett må eg seie at forundringa har vore stor, med tanke på det som har skapt forvirring for både representanten Lønning frå Høgre og representanten Dørum frå Venstre, og påstandar frå Kristeleg Folkepartis Elsa Skarbøvik om at Arbeidarpartiet strammar inn fritaksretten. Eg oppfattar det slik at det er det eine ordet «ikke» som har skapt denne forvirringa. La meg presisere at den første delen av den merknaden der ordet «ikke» står, i utgangspunktet er ein merknad som er levert inn frå Framstegspartiet. Den resterande delen av merknaden er levert inn frå Arbeidarpartiet. Men eg skal ta det ein gong til: Når det gjeld standardskjemaet, ønskjer Arbeidarpartiet eit automatisk fritak frå dei områda som har i seg religiøse eller religiøst prega aktivitetar. Og det er absolutt inga innsnevring – tvert imot: Skjemaet vil klargjere for skulen og foreldra kva slags rett elevane har til fritak frå deltaking på slike område. Så skal eg prøve å vere litt konkret. Kva betyr det, og kva ønskjer Arbeidarpartiet automatisk fritak frå? Jau, Arbeidarpartiet ønskjer fritak frå det som går på å lære bønner, truvedkjenning, religiøse tekster og bod, at ein kan søkje fritak frå å synge salmar eller sette seg inn i religiøse tekster. Me ønskjer at det skal vere automatikk i å få fritak frå å vere til stades i kyrkjer, moskear, synagoger eller andre religiøse forsamlingshus når det er utøving av eit religiøst ritual, og me ønskjer at det skal gis automatisk fritak frå å vere på ekskursjon til kyrkja eller andre religiøse forsamlingshus under utøving av eit religiøst ritual, og diverse andre ting – eg kunne ha halde fram med den lista. Men det er veldig viktig å ha det konkret. Så litt om spørsmålet omkring kommunens myndigheit til å utøve skjønn. Det gjeld jo aktivitetar som ligg der i gråsona, og skjønnsvurderinga er på mange måtar viktig. Statsråden har òg vore inne på det. Det er viktig at kommunen har dette. Da kan dei òg vurdere om opplæringa eventuelt kan justerast, slik at eleven likevel kan inkluderast i faget – med andre ord kan ein òg endre på innhaldet i faget.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2001-05-31:
Eg hadde ikkje tenkt å ta ordet fleire gonger i denne debatten, men eg synest det nå byrjar å grense til det vi på godt telemarksk kallar «flisespikkeri», frå representanten Lønning si side. Det er ikkje problematisk for Arbeidarpartiet å slutte seg til intensjonen i Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti sin merknad på side 6, den siste delen. Men det som er problemet for Arbeidarpartiet, er å slutte seg til den første delen, for der er det sjølvsagt litt motstrid. Når det gjeld den merknaden som har vore omtala i debatten i heile dag, Arbeidarpartiet og Framstegspartiet sin merknad, som er klargjord tidlegare, så kan det ikkje vere overraskande for representanten Inge Lønning at Arbeidarpartiet sine medlemmer i komiteen støttar Regjeringa si stortingsmelding. Det overraskar meg stort at Inge Lønning i det heile set spørsmålsteikn ved det.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2001-05-31:
Representantane Inge Lønning og Petter Løvik gjer i Dokument nr. 8:107 framlegg om at Regjeringa snarast mogleg iverkset tiltak for å betre læremiddelsituasjonen for blinde og svaksynte elevar. Dette sluttar eit stort fleirtal seg til, alle unntatt SV. Komitefleirtalet seier i tillegg at læremiddelsituasjonen må vere fullt ut tilfredsstillande allereie frå og med skulestart nå til hausten. SV har ein litt annan innfallsvinkel, og eg reknar med at representanten Reikvam vil gjere greie for SVs syn i saka. Denne saka er ikkje ny av dato. Fleire gonger er saka blitt tatt opp, og situasjonen for dei blinde og svaksynte elevane er blitt stadig betre, men ikkje god nok. Det står att enkelte utfordringar. Eg er kjend med at departementet satsar mykje på å få til viktige og gode tiltak. Det å utvikle eigna læremiddel for særskilde grupper er viktig, ikkje minst for å legge til rette for ein skule for alle. Det er derfor frå departementet si side, i samarbeid med Læringssenteret, avgjerande med eit målretta arbeid som gir rask framdrift og gode resultat. Vidare er eg glad for at statsråden i brevet til komiteen stadfestar at departementet vil følgje denne saka nøye i tida framover, og at det er ei prioritert sak, slik at situasjonen for dei blinde og svaksynte snarleg kan bli meir tilfredsstillande. Med dette tilrår eg innstillinga.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2001-05-31:
Takk for rosen. Det er ikke så ofte en får det når en er i Stortinget, så det gjør godt. Jeg synes det har vært interessant og fint å arbeide med denne innstillingen. Ikke minst i begynnelsen av prosessen tenkte jeg at dette skal bli veldig greit løp, for her er det jo ikke kommet noen innspill, så dette skal gå fort og fint. Nå viser det seg at det i løpet av prosessen har kommet flere innspill, og innstillingen har blitt atskillig tykkere enn utgangspunktet var. Men la nå det ligge. Det er riktig at det er stor enighet, og det er jeg veldig glad for, for vi er svært opptatt av å ha et fellesfag. I den offentlige enhetsskolen, som det er et stort flertall for å beholde, er det nettopp viktig å ha en slik arena for å drive kunnskapsformidling om de ulike religioner. Når det gjelder kristendommens plass, la jo representanten Oppebøen Hansen stor vekt på at jeg og flertallet ikke ville redusere dens innslag. Da må jeg nok minne om at vi forlot et kristendomsfag med 100 pst. kristendomsundervisning før L97, og der vi hadde livssynsorientering ved siden av. Jeg tror det hadde blitt enda større uro omkring faget om vi skulle gå ytterligere ned på fagmengden av kristendom. Jeg synes at når vi har en kulturnasjon som i tusen år har basert hele sin samfunnsoppbygging på kristendommen, må vi kunne akseptere at den har den dominerende plassen. Så bruker Oppebøen Hansen uttrykket «kvalitativt likt» – ja, hva er nå det – og at det er «lite inkluderande» når faget heter KRL. Det forstår jeg rett og slett ikke. Når det gjelder «kvalitativt likt», er det klart at skolen skal formidle reelle kunnskaper om de ulike deler av faget. Hvis det er det som ligger i uttrykket «kvalitativt likt», kan jeg ikke skjønne at det er noe galt med flertallets merknader. Så må jeg få komme tilbake igjen og svare på det med navnet, for det rakk jeg ikke.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2001-05-31:
Ja, evalueringsrapportene sier jo klart at det har vært for dårlig informasjon. Det har vært for dårlig informasjon, og det har vært for dårlig dialog mellom skole og hjem. Det er mange ting som kan være årsak til det. Jeg tror jeg skal gi replikanten rett i at det har ikke vært så greit, det har kanskje ikke vært tydelig nok hva en skulle informere om. Men det som er helt sikkert, er at faget kom i stand kanskje litt for fort. Og jeg har god samvittighet fra eget partis ståsted, at vi i sin tid kanskje skulle utsatt reformen noe, for det ble veldig knapp tid fra faget ble vedtatt til en skulle drive etterutdanning og informasjon. Vi har jo sett at resultatet er at lærere faktisk har vært så forsiktige at deler av stoffet har blitt utelatt. Når i tillegg viktige målgrupper, som foreldre fra minoritetsmiljøene, ikke har forstått informasjonen på grunn av språkvansker, er jo det ekstra ille. Lønning påpeker at kompromisset var grunnleggende uklart. Det er da Lønnings og Høyres oppfatning. Jeg for min del var veldig glad for at vi kom fram til et slikt kompromiss, fordi det var så viktig å få til et fellesfag. Men jeg ser også at det er et problem hvis en ikke kan gi fritaksretten noe større romslighet, og det er det vi har gått inn for i innstillingen, særlig for småskoletrinnet. Senterpartiet hører til det flertallet som ønsker et begrenset fritak fortsatt, fordi vi skal beholde fellesfaget. Om en todeling av faget, som Høyre sier i innstillingen, og går inn for, hadde vært en bedre utvikling for fellesfaget, er jeg ikke sikker på.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2001-05-31:
Fremskrittspartiet sier at de er svært opptatt av integrering. Slik jeg leser merknadene fra Fremskrittspartiet her, føler jeg at de er på god vei til å ønske en assimilering, ikke integrering, at man på en måte skal tvinge dem som har et annet livssyn eller religion, til vær så god å ta opp i seg kristendommen. Selv om dette ikke er et forkynnende fag eller et trosfag, men klart et kunnskapsfag, synes jeg merknaden fra Fremskrittspartiet om at man «ser ingen behov for en praksis med større grad av fritak», er ganske sterk. Det ble understreket fra representanten Knudsen at Fremskrittspartiet går inn for at man skal være restriktiv til fritak. Jeg synes man skal ta en titt ut på Eidsvolls plass, hvor vi ser at det er demonstrasjoner for religionsfriheten. Jeg føler en veldig respekt for det som foregår der ute. Mitt mål er at vi skal få til et fag som er så bra innrettet og som har så god fagformidling og oppdaterte lærere at alle foreldre trygt kan sende barna sine til en slik undervisning. Det er langt igjen før vi klarer det, men det er et overordnet mål. Så må jeg bruke ett sekund eller to på å svare på hvorfor vi fortsatt går inn for navnet KRL og ikke navnet Tro og livssyn. Med en gang jeg hørte navnet Tro og livssyn, og også når jeg leste det fra de ulike instanser som har uttalt seg, tenkte jeg at det er ingen trosopplæring. Signalet, slik det lyder i ørene på meg og andre, kan fort misoppfattes som om at nå skal vi drive trosopplæring. Det er hovedgrunnen til at jeg synes at vi ikke skal gå for det navnet nå. Hva det vil bli på sikt, kan ikke vi foreskrive, men for meg er det også svært viktig at vi har med ordet «kristendom» som et grunnleggende element i fagnavnet.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2001-05-31:
Som saksordfører vil jeg si at meldingen har mange gode svar og forslag til forbedringstiltak for KRL-faget. Det er positivt at meldingen gjengir høringsuttalelsene fra de største interessegruppene, til sammen 14 vedlegg. Og evalueringsrapportene er gjengitt på en fyldig måte. Dette har gjort det greit å sette seg inn i stoffet. Som det har framgått av mitt innlegg og replikksvarene, støtter Senterpartiet i hovedsak meldingen, med noen viktige unntak, som det med navnet og tolkningen av fritaksretten. Senterpartiets program for både inneværende og kommende periode påpeker fritaksrettens betydning, og dette avspeiler seg i de merknadene vi står bak. Jeg hadde et par spørsmål til statsråden som jeg synes delvis er besvart, men da skal jeg vri litt på dem. Det sies klart fra statsråden at fritaksretten skal praktiseres mer romslig. Det er punkt én. Men han svarte ikke på representanten Skarbøviks spørsmål hva gjelder det som står på side 52. Og jeg spør da: Hva slags føringer vil statsråden gi til kommunen og Statens utdanningskontor på dette området? Hvis det er tvilstilfeller, er det kommunen som skal avgjøre det. Kommunens skjønn skal altså være overordnet foreldrenes. Det harmonerer dårlig med den entusiasmen statsråden nå har vist for den fritaksromsligheten som han har understreket. Så et annet spørsmål: Flertallet har sagt at det er viktig med mye bedre etterutdanning av lærere. Vi har også sagt at dette ikke kan skje uten økte ressurser. Da spør jeg: Hvilke fagområder når det gjelder etterutdanning var det statsråden tenkte seg skulle nedprioriteres fra statlig hold for å få en bedret etterutdanning i KRL-faget?
Inge Lønning (Høyre), 2001-05-31:
La meg starte med å gi min tilslutning til første replikant på ett punkt, og det er når det gjelder anerkjennelsen av det arbeidet som saksordfører har gjort for å samle bredest mulig enighet. Det er ett punkt jeg gjerne vil sette fingeren på og stille spørsmål ved. Saksordfører sa, med rette, at en del av problemene rundt fritaksretten skyldes dårlig informasjon, det synes evalueringen å gi grunnlag for. Men mitt spørsmål er: Hva skyldes det når informasjon er dårlig? Det kan i utgangspunktet skyldes to ting, nemlig at det man skal informere om, ikke er klart nok, eller det kan skyldes at innsatsen for å informere ikke er god nok. Antakelig er det i dette tilfellet en kombinasjon, men for min del ville jeg vurdere det slik at det er den første årsaken som klart er den viktigste. Betingelsen for at man kan lykkes med informasjon, er jo at det budskapet det skal informeres om, er klart. Og problemet dette faget har slitt med, er at det kompromisset som ble inngått i 1997 omkring fritaksretten, var grunnleggende uklart. Og da kan ingen – jeg hadde nær sagt – teknisk informasjon løse problemet hvis budskapet i seg selv er uklart og kan oppfattes på forskjellige måter. Derfor er mitt spørsmål: Ser ikke saksordfører og Senterpartiet behov for å klargjøre hva som skal være grunnlaget for fritaksretten, på en tydeligere måte enn det som ligger i innstillingen? Mer konkret: Ser ikke saksordfører at et forsøk på en todeling av lærestoffet, slik som bl.a. Høyre har gått inn for i innstillingen, ville bidra til å løse denne informasjonsoppgaven?
Inge Lønning (Høyre), 2001-05-31:
En av de tingene der er full enighet om i komiteens innstilling, er at innsatsen for å styrke lærernes kompetanse må forsterkes. Det henger naturligvis sammen med at flertallet av de lærere som underviser i dagens skole i dette faget, har en lærerutdanning som var tilpasset et helt annet fag, og som bare dekker en del av det som dette faget skal omfatte. Mitt spørsmål er: Hvorfor har Arbeiderpartiet skilt lag med resten av komiteen og laget en særmerknad som fastslår at denne styrkede innsatsen kan løses uten at det medfører behov for økte ressurser på dette punkt? Jeg skulle gjerne vite hva den vurderingen bygger på. Så en liten kommentar til navnespørsmålet. Representanten Oppebøen Hansen har allerede to ganger påberopt seg Verdikommisjonen som autoritet, og det er jo gledelig at Arbeiderpartiet har funnet frem til at det er en probabel autoritet. Navnet «Tro og livssyn» er imidlertid etter mitt skjønn et navn som er enda mer livssynsspesifikt. Det er til og med livssynsspesifikt innenfor kristendomsskalaen, hvis man vurderer ulike kristne konfesjoner. Det er et typisk protestantisk-luthersk navn på faget, som de aller færreste ellers vil finne seg hjemme i. Derfor er jeg forbløffet over at man kan gå inn for akkurat dette navnet. Men til det viktigste spørsmålet. Jeg er ganske i villrede om hva Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet egentlig er enige om etter den oppklaringsrunden som nå er forsøkt gjort. Jeg vil gjerne be representanten Oppebøen Hansen om å klargjøre: Er man enig i sak eller er man det ikke? I replikkordskiftet ble det fra representanten Knudsen klargjort hva som er Fremskrittspartiets basis for denne fellesmerknaden. Jeg vil håpe at Arbeiderpartiet ikke deler den basisen.
Inge Lønning (Høyre), 2001-05-31:
Vi skal ikke ha et mindretallsdiktatur i dette landet, det er det formodentlig full enighet om, og jeg vil håpe at det også er full enighet om at vi heller ikke skal ha et flertallsdiktatur, men at demokrati innebærer at flertallet har en plikt til å vise hensyn og imøtekommenhet overfor minoritetenes rettigheter. Jeg oppfatter ikke at det er noen prinsipiell uenighet mellom representanten Skarbøvik og meg på dette punkt. Men jeg skulle gjerne ha presisert fra representanten Skarbøviks side at vi også er enige om at det er en grunnleggende forutsetning som må være på plass når vi skal komme til rette med fritaksproblematikken, og det er at vi her i landet ikke har en obligatorisk skole. Vi har opplæringsplikt, men vi har ikke skoleplikt. Det innebærer at det er en rettighet for livssynsminoriteter som ikke kan finne seg til rette med opplegget i den offentlige skolen, å etablere sine egne alternativ. Jeg vet jo at Kristelig Folkeparti prinsipielt er av den samme oppfatning, men jeg var litt forundret over at det ikke ble presisert i innlegget fra Skarbøviks side. Det ble vist til at evalueringen viser at det store flertall av foreldre er tilfreds, og at det er et lite mindretall som ønsker å gjøre bruk av fritaksretten. Det er etter mitt skjønn prinsipielt sett uinteressant hvorvidt mindretallet er på 5 pst., 10 pst. eller 1 promille, for dette er selvfølgelig ikke et kvantitativt, men et kvalitativt problem. Jeg tror ikke at Kristelig Folkeparti i innstillingen heller har klart å levere en tilfredsstillende løsning på fritaksproblematikken. Derfor er mitt spørsmål: Hvorfor vil ikke Kristelig Folkeparti gå inn på tankegangen om en todeling av faget, som Venstre og Høyre har pekt på i innstillingen?
Inge Lønning (Høyre), 2001-05-31:
Representanten Frøiland må ha hørt litt feil, tror jeg, når hun hørte at jeg vesentlig snakket om Arbeiderpartiet. Jeg snakket om flertallsmerknaden fra to partier, hvorav Frøiland bare nevnte det ene, nemlig hennes eget. Jeg satte fingeren på det bemerkelsesverdige i at nettopp Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet har slått seg sammen og utgjør et flertall på det springende punkt i denne innstillingen. Jeg tillot meg derfor å etterlyse en klargjøring av hvorvidt det også betyr at premissgrunnlaget er det samme når man går sammen om en slik flertallsmerknad. Og jeg håper at det vil bli oppklart fra begge partiers side i løpet av debatten, fordi det er ganske viktig når det gjelder den videre oppfølging av saken. Videre sa representanten Frøiland at det er enighet om at faget ikke skal være «opplæring i ei bestemt tru». Det kan jeg bekrefte – på det punktet er vi enige. Og det er nettopp derfor jeg har satt fingeren på at navneendringsforslaget for meg er gåtefullt, for om det er noe navn på faget som kunne forlede til den misforståelse at det skal være opplæring i «tru», så er det jo nettopp det navneforslaget som setter begrepet tro som det første og overordnede begrep i navnet. Til sist: Når det gjelder foreldreretten, tror jeg vi bruker det ordet på litt forskjellige måter. For meg utøves ikke foreldreretten gjennom flertallsavgjørelser eller gjennom gallupundersøkelser som denne evalueringen gjør. Foreldreretten er individuell, det er det enkelte foreldrepars rett til å reservere seg det dreier seg om. Og det er en helt annen problemstilling enn den som replikanten tok opp.
Inge Lønning (Høyre), 2001-05-31:
Vi kan sikkert bli enige om at det ikke finnes noe sesam, sesam fra noen kant når det gjelder å løse fritaksdilemmaet. Også flertallet forutsetter jo at det må skje et ganske grunnleggende revisjonsarbeid når det gjelder læreplan og oppbygging av faget, og det er først når den revisjonen er gjennomført, at man vil vite om den også yter noe godt bidrag til å løse problemet. Men jeg må få korrigere representanten Lyngstads fremstilling på ett punkt. Denne tanken om en todeling av stoffet i faget er ikke kommet opp i de aller siste år i det han kalte Oslo-miljøet. Høyre tok denne tanken opp allerede i 1997, da man behandlet planene for dette faget. Og det har vi pekt på i merknadene i innstillingen, på side 3, hvor det står: «Disse medlemmer minner om at Høyre våren 1997 gikk inn for en todeling av faget: en del som kan være obligatorisk og felles for alle elever hvor det legges vekt på etikk/filosofi og en orienterende presentasjon av kristendommen og andre religioner og livssyn, og en annen del som mer spesifikt omhandler kristendommen.» Jeg er fullt oppmerksom på at det å trekke opp denne linjen, er en krevende og vanskelig oppgave. Men jeg tror det har større utsikter til å løse et problem som jeg vil anta at særlig Kristelig Folkeparti vil være opptatt av å løse, nemlig faren for at læreren i praksis i dag løser dilemmaet ved å gjøre undervisningen mest mulig intetsigende. Det er klart at jo mer innholdsfattig undervisningen blir, desto færre vil bli støtt av den. Og det tror jeg faktisk er den største faren for dette faget, at det blir et tannløst og innholdsfattig fag. Det vil i så tilfelle ramme alle livssyn, ikke minst kristendommen.
Inge Lønning (Høyre), 2001-05-31:
Til første del av representanten Evjes innlegg må jeg bare få presisere at mitt poeng ved å trekke inn sondringen mellom skoleplikt og opplæringsplikt, var å peke på at vi har en lov om private skoler i dette land, og at den loven har sitt utgangspunkt i prinsipper i internasjonale konvensjoner som Norge har undertegnet, og som gjør oss forpliktet til å gi foreldre, på individuelt grunnlag, en mulighet til å velge andre løsninger for sine barn enn det den offentlige skolen tilbyr. Mitt poeng var bare å vise til at dette er viktig å ha in mente når vi fører den debatten vi i dag fører om fritaksrett. For hvis det ikke hadde vært slik, hvis det altså ikke hadde eksistert en slik rettighet for livssynsminoriteter, er det helt klart at både lagdommer Møse og andre ville ha konkludert annerledes i sine betenkninger enn det de faktisk har gjort. Det er viktig å holde klart for seg at dette er vilkåret for at man i den offentlige skolen i det hele tatt kan operere med et felles fag med en profil som nødvendigvis vil oppleves av enkelte som nærgående i forhold til deres religiøse overbevisning eller deres livssyn. Til det andre elementet, hvorfor vi kjører på denne todelingen, er svaret ganske enkelt: Vi mener at evalueringsrapporten langt på vei bekrefter det vi hevdet i 1997 da Stortinget behandlet innføringen av dette faget, nemlig at fritaksrettproblematikken er uløselig slik som faget nå er lagt opp. Vår tanke er at dette tilsier at man da bør endre på fagets opplegg for om mulig å finne en vei.
Inge Lønning (Høyre), 2001-05-31:
Jeg har to spørsmål. Det ene dreier seg om det avsnittet i innstillingen hvor et flertall i komiteen peker på at det ville være et bidrag til å lette presset på fritaksdiskusjonen dersom man gav støtte til religions- og livssynssamfunnenes egen opplæringsvirksomhet i forhold til de barn som sogner til vedkommende samfunn. På det punkt har Fremskrittspartiet uttalt seg nokså svevende, og sier at man vil komme tilbake til saken. Men jeg ville gjerne høre om det skyldes at man prinsipielt mener at dette er staten uvedkommende, og at det er derfor man er tvilende, eller om det er andre grunner til at man er tvilende? Etter mitt skjønn ville jo dette kunne tenkes å være et bidrag til, som jeg sa, å lette trykket på fritaksproblematikken. Men så tilbake til den fellesmerknaden mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet som en del av denne debatten av gode grunner har kommet til å dreie seg om, fordi det har oppstått ikke ubetydelig uklarhet om hva man egentlig er enig om, og hva man ikke er enig om. Arbeiderpartiet har altså sagt at man mener det motsatte av det som sies i den første setningen, og derfor vil jeg gjerne ha presisert om Fremskrittspartiet uttrykkelig mener det som står i setningen, nemlig at alle søknader om fritak skal være rent individuelt betinget, og at de skal være begrunnet skriftlig. Det er viktig å få oppklart om man virkelig står på det. Og det annet spørsmål, som er mer prinsipielt betont: Fremskrittspartiet pleier i sin alminnelighet å være ganske skeptisk til politikerstyring, men her ønsker man altså å legge det avgjørende ord til de kommunale instanser, altså det lokale politiske demokrati. Er det et særstandpunkt når det gjelder dette, eller gjelder det i sin alminnelighet at Fremskrittspartiet ønsker at politikere skal overstyre foreldre?
Inge Lønning (Høyre), 2001-05-31:
Jeg la merke til at representanten Reikvam brukte formuleringen at han beklaget at han måtte fremme forslag om fullt fritak. Jeg tror jeg forstår tankegangen bak det, men samtidig forekommer det meg at det forslaget på en måte er å kaste kortene, fordi det jo i realiteten vil innebære at man i utgangspunktet definerer faget som et valgfag, det vil si et fag som har en status som ingen andre fag i skolen har, og at det i utgangspunktet er opp til den enkelte hvorvidt man finner det bryet verdt å bruke tid på faget eller ønsker å bruke tiden til andre gjøremål isteden. Jeg er enig med representanten Reikvam i at det ville i hvert fall være en beklagelig vei ut av et problem. Når jeg bad om ordet, var det først og fremst for å kvittere ut det som SV i sine komitemerknader har sagt om skolens formålsparagraf. Jeg er helt enig i at tiden er inne til å drøfte igjennom alle de problemer som knytter seg til skolens formålsparagraf. Når vi fra Høyres side ikke har gått inn på det i denne innstillingen, er det for å forebygge den misforståelsen som har preget den offentlige debatt, at skolens formålsparagraf primært er til som en plattform for dette faget, og at det er en helt spesiell link mellom akkurat dette faget og skolens formålsparagraf som ikke gjelder skolens øvrige fag. L97 legger svært stor vekt på tverrfaglighet og integrasjon på tvers av skolens fag. Derfor er det etter mitt skjønn helt klart at debatten om hva som skal skje med skolens formålsparagraf, hører hjemme i forbindelse med den store evalueringen av hele L97. Den hører ikke hjemme i forbindelse med evalueringen av KRL-faget.
Inge Lønning (Høyre), 2001-05-31:
Statsråden sa at St.meld. nr. 32 er et svar på Stortingets bestilling – det er jeg enig i – og at svaret er gitt på de premissene og innenfor de rammene som Stortinget har bedt om. Statsråden sa videre at trosopplæring er tros- og livssynssamfunnenes eget ansvar. Det er jeg også helt enig i. Det er begrunnelsen for, fra Høyres side i hvert fall, at vi ikke er overbevist om klokskapen i det navneforslaget som statsråden selv har presentert, som nettopp inviterer til misforståelser på dette punkt. To ting vil jeg gjerne interpellere statsråden litt nærmere om. Det ene er den offensiv som komiteen er enig om er nødvendig når det gjelder å styrke lærernes kompetanse på dette felt, fordi det er et ganske betydelig etterslep og underskudd på fagkompetanse. Det viser også evalueringsrapporten. Mener statsråden, som Arbeiderpartiets medlemmer i komiteen, at dette lar seg gjøre innenfor de relativt trange rammer som eksisterer for videre- og etterutdanning for lærere? Hvis han ikke mener det, akter han da å gjøre noe med dette? Og så dette med fritaksretten, hvor jeg synes statsråden var overraskende kreativ i sitt svar på forrige replikk. Jeg må derfor få stille spørsmålet: Hvordan leser statsråden den flertallsmerknaden fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet som har vært gjenstand for atskillige forsøk på oppklaringsrunder i denne debatten? I 1997 gikk Arbeiderpartiet sammen med Senterpartiet og Kristelig Folkeparti og laget det kompromisset som den gang gjaldt. I komiteinnstillingen har Arbeiderpartiet slått seg sammen med Fremskrittspartiet isteden, og Kristelig Folkeparti og Senterpartiet har en særmerknad som klart markerer at de ønsker en mer liberal forståelse av fritaksretten. Leser statsråden flertallsmerknaden fra Fremskrittspartiet som Arbeiderpartiet har sluttet seg til, på en helt annen måte enn alle de andre, for denne flertallsmerknaden har som hovedhensikt at man ikke skal «utvanne grensene» for fritaksretten, og det må jo være et rimelig restriktivt standpunkt?
Inge Lønning (Høyre), 2001-05-31:
Jeg takker for den vennligsinnede visitten. I den utstrekning det var et oppgjør med Høyres skolepolitikk, må jeg ha vært bevisstløs i gjerningsøyeblikket. Det jeg forsøkte å gi uttrykk for, er nettopp Høyres kunnskapssyn, og jeg tror faktisk det var et rimelig dekkende uttrykk for det som har vært og er Høyres syn på det. La meg også presisere at for meg er det en vesentlig forskjell mellom intellektuell og intellektualistisk. Det er intet galt ved å være intellektuell. Det jeg kritiserer, som også evalueringsrapporten gjør, er at hvis man ensidig betoner den ene tilgangen til virkeligheten, så blir man ikke intellektuell, men intellektualistisk – og det er noe annet. Jeg ble i likhet med representanten Reikvam ganske overrasket over innlegget fra Shahbaz Tariq, nærmere bestemt den siste delen av innlegget. Representanten Tariq må jo være oppmerksom på at det som har skapt uroen og striden omkring faget, ikke minst fra livssynsminoritetenes side, er resultatet av et kompromiss som Arbeiderpartiet inngikk i 1997 med sentrumspartiene. Og han må etter dagens debatt videre være oppmerksom på at Arbeiderpartiet i denne innstillingen på en måte har skrevet seg ut av det kompromisset man i sin tid inngikk med sentrumspartiene, og i stedet skrevet seg inn i et kompromiss med Fremskrittspartiet. Man kan godt kalle det en inkurie, selvfølgelig, hvis man kommer i skade for å si det motsatte av hva man mener, det er jo en vennligsinnet måte å karakterisere det på. Men problemet som fremdeles er uoppklart etter innleggene fra Oppebøen Hansens side, er jo hva helheten i denne felles merknaden egentlig betyr. Jeg oppfatter statsrådens svar i sted slik at han sa seg enig med det Kristelig Folkeparti og Senterpartiet har sagt i sin merknad på side 6. Men er det da slik å forstå at statsråden har en annen oppfatning av fritaksretten enn det flertallet, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, har skrevet? Når Arbeiderpartiet har funnet det nødvendig å forlate sine tidligere forlikspartnere, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, og i stedet lage et forlik med Fremskrittspartiet, så må det jo være en mening bak det. Og fremdeles kan jeg ikke se at statsråden har gitt svar på hva han selv mener med det som er sitert fra meldingen, på side 6 i innstillingen: «Kommer kommunen likevel til at eleven ikke med rimelighet kan oppleve opplæringen som utøvelse av annen religion … kan søknaden avslås». I sted sa statsråden: «… ting som man selv opplever som problematiske, eller religiøse aktiviteter.» Men faktisk sier jo meldingen at kommunen skal overprøve denne opplevelsen, og hvis kommunen ikke er tilfreds med dokumentasjonen av opplevelsen, så skal kommunen avslå.
Inge Lønning (Høyre), 2001-05-31:
Jeg konstaterer etter statsrådens siste innlegg at han i sak er enig i Kristelig Folkeparti og Senterpartiets merknad på side 6, og det er en positiv avklaring. Det er ingen som har forventet at statsråden skal gjøre rede for det som har foregått i komiteen, og heller ikke at statsråden skal kunne forklare hvorfor Arbeiderpartiet har skrevet hele denne merknaden. Man har reservert seg på én setning, men man har ikke reservert seg på resten av merknaden. Gjennom debatten har Fremskrittspartiet tolket helheten i denne merknaden på en måte som etter mitt skjønn er tilforlatelig, og som samsvarer med ordlyden. Arbeiderpartiet har ikke tolket den i det hele tatt – hva det er de egentlig mener, utover den ene setningen med det ene fatale ordet. Til slutt: Når det gjelder den setningen som statsråden selv har skrevet inn i meldingen, om at «kommer kommunen likevel til at eleven ikke med rimelighet kan oppleve opplæringen som utøvelse av annen religion eller tilslutning til annet livssyn, kan søknaden avslås», skulle jeg ønske at han hadde innrømmet at det er en uheldig formulering, kanskje til og med en inkurie.
Inge Lønning (Høyre), 2001-05-31:
Jeg er glad for at saksordføreren presiserte at sentrumspartiene i forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett vil ta opp forslag om å løse dette problemet. Det burde gi gode muligheter for at det kan etableres et flertall for en slik løsning. Når Høyre har funnet det riktig å fastholde Dokument nr. 8-forslaget i innstillingen, så er det fordi vi mener at det er en liten vindskjevhet i komiteflertallets henvisning til Budsjett-innst. S. nr. 12 fra i høst. For den merknaden man der viser til, dreier seg om den generelle tilskuddssituasjonen i henhold til lov om privatskoler, og den dekker ikke den problemstillingen som dette Dokument nr. 8-forslaget tar opp, som ikke har med tilskuddet til skoler å gjøre, men som har å gjøre med tilskudd til enkeltelever til delvis dekning av skolepenger. Derfor mener vi at det ikke er et tilfredsstillende svar å vise til denne flertallsmerknaden fra budsjettinnstillingen, for den dreier seg egentlig om noe helt annet enn det denne saken dreier seg om. La meg så til sakens realitet bare få si at det er minst to grunner til at vi fra Høyres side mener at det er skapt en helt urimelig situasjon for de elevene – det gjelder også deres foreldre, selvfølgelig – som rammes av denne endringen. Den ene grunnen er at det er direkte på kollisjonskurs med alle de proklamerte målsettinger om internasjonalisering av det norske samfunn. Det er ubegripelig at Regjeringen, hvis man mener alvor med de sterke erklæringene om behovet for internasjonalisering, velger å spare noen millioner kroner på en ordning som er et av de viktigste bidragene til å sette norsk ungdom i stand til dette, og også et av de viktigste bidragene til å få kvalifisert arbeidskraft, med familie, til Norge. Det er jo slik at de aller fleste som bosetter seg i Norge for en viss tid, stiller som vilkår for det at det finnes skoletilbud som er brukbare på andre språk enn norsk. Det er den ene grunnen. Den andre grunnen er at for elever som er inne i et skoleløp, må det oppleves som dypt urimelig å få beskjed fra Lånekassen i mars måned om at den økonomiske støtten vil bli trukket tilbake, slik at de i neste skoleår i dette løpet ikke får denne støtten på rundt 40 000 kr. Det er en endring av spillereglene underveis som åpenbart er urimelig. Av disse grunner har vi fastholdt vårt forslag, fordi vi mener at det haster ganske sterkt for de elevene som er i denne situasjonen, å få et klart signal fra Stortinget om at denne urimeligheten vil bli rettet opp.
Inge Lønning (Høyre), 2001-05-31:
Det er riktig oppfattet.
Inge Lønning (Høyre), 2001-05-31:
Statsråden og jeg er enige på ett punkt, nemlig at det jeg har sagt i interpellasjonsteksten om de svenske forholdene, er basert på en misforståelse. Det gjorde jeg også uttrykkelig oppmerksom på. Jeg hadde fått en opplysning fra Sverige som var mistolket. Det som imidlertid er det avgjørende poeng, er for det første at dette i Sverige er lovfestet som en ubetinget regel. For det andre er den faktiske situasjon i Sverige at de som søker før 1. april, vanligvis får svar tidlig på høsten, slik at de har den nødvendige tid til å forberede den praktiske oppstart kommende skoleår. Det er altså kvalitativt sett en helt vesentlig forskjell mellom den svenske rettstilstand og den norske, og den består i at søkerne i Sverige har helt klinkende klare rettigheter. Det har ikke søkerne i Norge. Jeg har vanskelig for å forstå at det ikke er mulig å holde seg med en mer ambisiøs målsetting når det gjelder behandlingen av disse sakene, enn den formulering statsråden selv brukte, og som også hans forgjenger i statsrådstolen brukte, nemlig at det ikke skal gå «særleg lengre tid enn eitt år». Tre av de søknadene som nå ligger inne, har ventet i mer enn to år, og et betydelig antall av de søknadene som ligger inne, nærmer seg toårsgrensen. Det kan man til nød forstå i de tilfellene hvor det er helt nye søknader faglig, som man aldri tidligere har vurdert. Da kan man til nød forstå at det kreves en detaljert gjennomgang fra departementets side. Men for et betydelig antall av de skolene som har ventet i opptil halvannet år, dreier det seg om læreplaner som for lenge siden er godkjent, og hvor det ikke kan foreligge noe behov for å foreta den type evalueringer fra departementets side. Derfor vil jeg mene at når det gjelder den type skoler som følger standardopplegg som er godkjent fra før, f.eks. Montessori-skolene og Steinerskolene, må det vel i rimelighetens navn kunne forventes at saksbehandlingstiden kunne nærme seg den svenske. Jeg mente ikke å foreta noen jevnføring mellom ACE-skolene og Steiner-skolene annet enn på ett punkt, nemlig for å illustrere det poeng at sondringen mellom livssynskriteriet og kriteriet pedagogisk alternativ er en lite sakssvarende sondring, for å si det forsiktig. Når det gjelder de pedagogiske alternativ, vil det alltid være en livssynskomponent i bunnen, og i de skolene som arbeider ut fra livssynskriterier, vil det naturligvis også være pedagogiske konsekvenser. Mitt poeng er altså at lovteksten – vår norske lovtekst – på dette punkt er villedende.