Trine Skei Grande (Venstre), 2011-11-29:
Forrige taler brukte sentrumsinngangen med hensyn til demokrati og sentrums tradisjon når det gjaldt folkestyret. Da var konklusjonen litt underlig med tanke på den posisjonen som sentrum vanligvis har hatt i synet på folkevalgte. For å rydde opp helt i starten må jeg bare si: Da sivilombudsmannen har en helt egen posisjon i det norske rettssystem, norsk byråkrati og alle disse institusjonene, mener jeg dette er litt utenfor den debatten vi har i dag. Jeg mener at de som er ombud i et demokrati, er de som er valgt. Det er de som er satt til å være ombud. Jeg mener at ombudsrollen som begrep må hegnes om, og tas vare på. Nå er det sånn at det er ikke alle som har stemmerett i et samfunn. Derfor mener jeg også at barneombudet har en spesiell rolle, fordi barneombudet representerer barn, som ikke har stemmerett i det norske demokratiet – bare for å sette litt rammer rundt det. Det har skjedd gang på gang, at når det skjer et eller annet som utfordrer oss som politikere, er svaret å lage et ombud. For eksempel: For et års tid siden, da alles mailboks ble oversvømt av historier om Nav, skulle vi lage et Nav-ombud, slik at politikerne skulle slippe å få disse mailene som tok masse tid å svare på. Hvis vi skal takle noe som gjelder skole, mener vi at vi skal ha et elevombud. I tillegg skal vi ha et mobbeombud som skal ta seg av all mobbingen i skolen. Det er faktisk ikke det område der det ikke har foreligget et ombudsforslag, fra et eller annet parti i denne sal. Jeg mener ikke at ombudene alltid klarer å være den lille manns forsvarer. Jeg tror av og til at gode folkevalgte kan være mye bedre som den lille manns forsvarer. Det vet jeg av egen erfaring med å prøve å geleide folk gjennom de byråkratiene som ombudene lager rundt seg. For rettighetstankegangen – troen på at vi skal bygge opp et demokrati bare basert på enkeltpersoners rettigheter – viser seg å være mest urettferdig for de aller svakeste, fordi de ikke engang finner fram i de rettighetene de har. Når det gjelder vår rettighetstankegang, hadde maktutredningen som hovedinnvending mot denne sal at man gang på gang lager en rettighetstankegang der bare de med mest ressurser, er i stand til å cashe inn sine rettigheter. For å si det med et godt bilde: For noen år siden lagde Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon en rettighetstelefon der alle kunne ringe inn og spørre om sine rettigheter knyttet til alle mulige plager man hadde. Av dem som ringte inn, var nesten alle foreldre med funksjonshemmede barn. Ingen som hadde psykiske plager, ringte og lurte på rettighetene sine. Du må ha noen som brøyter fram – noen som kjører saken din. Jeg har personlig sjøl holdt folk i hånden inn til møtet med sivilombudsmannen for å få gjennom saken sin. Det undergraver vi ved stadig vekk å lage nye ombud, nye byråkratiske systemer, nye vanskelige systemer som gjør det vanskeligere og vanskeligere for den enkelte å komme gjennom. Min innvending handler ikke om at jeg er uenig i noe som ombudet har ment. Vi må huske på at likestillingsombudet var Venstres idé. Det første likestillingsombudet var Eva Kolstad – den forrige kvinnelige partilederen i Venstre – en dame jeg har dyp respekt for. Det er også en erkjennelse, at hvis du sammenlikner Norge med andre nordiske land, har vi en likestillingsdebatt som for å få den opp, nærmest må sparkes i gang med trillegrupper, mens det er levende likestillingsdebatter i andre nordiske land. Vi har en forbrukerpolitikk som egentlig ikke diskuteres i denne salen lenger, fordi det er masse ombud som forvalter debatten knyttet til forbrukerpolitikk. Så lager vi et enormt rot i begrepene. Vi har et likestillingsombud som skal ivareta den lille mann, den lille mann og kvinne som blir tråkket på, samtidig som de altså er satt til å forvalte et regelverk og skal dømme etter det regelverket. Her er det et enormt stort rot når det gjelder rollene. Jeg mener vi skal dyrke ombudsrollen, det er noe som politikere innehar, i tillegg til dem som forvalter den uten stemmerett, og sivilombudsmannen. Så må vi ha tilsyn som skal ivareta andre deler. Men politikere må fortsatt være politikere, og det er vår fordømte plikt å ivareta mannen i gata når han blir tråkket på av de store systemene.