Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2015-06-11:
Jeg vil også få lov til å takke saksordføreren og komiteen for et godt samarbeid i denne saken. Universitetene, høyskolene og forskningsinstituttene våre utgjør et stort og viktig samfunnsområde. Måten vi velger å forvalte vår humankapital på, har store konsekvenser for samfunnet og for kommende generasjoner. Mye fungerer godt i norsk universitets- og høyskolesektor, men sektoren som helhet er ikke organisert for å møte framtidas krav til kvalitet i utdanning og forskning. I forbindelse med framleggelsen av Produktivitetskommisjonens arbeid i vinter ga Jørn Rattsø, leder av kommisjonen, uttrykk for en sterk bekymring for flere sider ved norsk utdanningssektor. Han stilte spørsmål ved ambisjonene våre og spurte om det er godt nok å være midt på treet. Rattsø refererte til at vi internasjonalt sett har middels prestasjoner i utdanning, forskning, innovasjon og offentlig sektor. Er det godt nok? Nei, denne regjeringa mener vi ikke skal slå oss til tåls med det. I perioden 2000 til 2012 har internasjonale fagpaneler gjennomført hele 27 evalueringer av norske forskningsmiljøer i regi av Norges forskningsråd. Et av gjennomgangstemaene i flere av evalueringene er at mange fagmiljøer er for små til å forfølge viktige forskningsspørsmål, og for små til å hevde seg i den internasjonale konkurransen. I evalueringer av utdanningene gjennomført av NOKUT, Nasjonalt organ for kvalitet i utdanningen, har fagpanelene også uttrykt bekymring for de mange små utdanningsmiljøene. Vi har mange sårbare fagmiljøer med spredte, små utdanningstilbud. Flere opplever sviktende rekruttering. Noen av institusjonene har problemer med å tiltrekke seg fagfolk, andre studenter. Forsknings- og publiseringsinnsatsen varierer sterkt. Det samme gjør evnen til å hente inn ekstern finansiering og mulighetene til å delta i internasjonalt samarbeid. Dette er utfordringer vi kjenner igjen fra Stjernø-utvalgets rapport NOU 2008:3 Sett under ett – Ny struktur i høyere utdanning. Den gangen viste høringen at det var stor enighet om situasjonsbeskrivelsen, men liten støtte til oppfølging. En av grunnene til det er at dette er sentrale institusjoner i landets økonomiske, kulturelle, sosiale og regionale utvikling, og dermed sårbart for de ulike landsdelene. Men skal universitetene og høyskolene våre fylle sin rolle i framtida, må de tilby utdanning og forskning av høy kvalitet og ha et utstrakt samarbeid med samfunns- og næringslivet. Våre studenter fortjener utdanning av høy kvalitet på alle studiestedene landet over. De skal løse morgendagens utfordringer. Samtidig trenger vi forskere som kan hevde seg på den nasjonale og internasjonale arenaen. De trenger tunge og solide fagmiljøer å arbeide i. Dette er bakgrunnen for at vi i dag behandler en stortingsmelding som ikke bare får bred oppslutning om situasjonsbeskrivelsen, men også om målene og om tiltakssiden. Meldingen vi debatterer, må sees i en bred kontekst. Regjeringa gjennomfører nå en stor satsing på kunnskap for å styrke norsk konkurransekraft og ruste Norge for framtida. Vi har allerede vedtatt en langtidsplan for forskning og høyere utdanning som skal styrke Norges konkurransekraft og innovasjonsevne, løse store samfunnsutfordringer og utvikle fremragende fagmiljøer. Regjeringa har også utviklet en strategi for forsknings- og innovasjonssamarbeid med EU, der ambisjonene for norsk deltagelse i Horisont 2020 er fastsatt. I statsbudsjettene har kunnskapssatsingen vært fulgt opp innenfor både utdanning og forskning. Det er syretesten på hel ved. Ser vi til våre naboland i Europa, har flere andre land vært nødt til å konsentrere ressursene og modernisere og effektivisere universitets- og høyskolesektoren for å oppnå bedre kvalitet. Målene for denne strukturreformen er klare. Det dreier seg om å legge til rette for utdanning og forskning av høy kvalitet. Det dreier seg om å utvikle mer solide og robuste fagmiljøer. Det handler om å gi tilgang til utdanning og kompetanse over hele landet og bidra til regionalutvikling og effektiv ressursbruk. Ikke minst handler det om å legge til rette for å utvikle gode fagmiljøer som kan konkurrere internasjonalt i verdensklasse. Det er i dette perspektivet vi må se strukturmeldingen. Ekspertgruppen for finansering har vurdert hvordan finansieringssystemet for sektoren kan innrettes, og kunnskapsministeren har allerede varslet at det neste skrittet vil være en ny stortingsmelding om kvalitet i høyere utdanning. Her legges stein på stein. I forbindelse med produktivitetsanalysene sa Rattsø: «Oppmerksomheten i politikken må forskyves fra konkurranse om bevilgninger til evaluering av resultater og kostnader.» Vi har i dag godt belegg for at resultatene i sektoren varierer – ikke bare mellom de ulike institusjonene, men også innenfor en og samme institusjon. Det er store kvalitetsforskjeller mellom ulike fagmiljøer. Derfor er det etter mitt syn en styrke ved denne meldingen at den identifiserer ni klare kvalitetskriterier som skal gjelde for hele sektoren, uavhengig av institusjonenes art og størrelse. I debatten som har vært så langt etter framleggelsen av meldingen, er det særlig tre områder som har vært drøftet. Det er strukturelle endringer – fusjonsprosessene – det er finansieringen av sektoren, og det er spørsmålet om valgt versus ansatt ledelse av institusjonene. Når det gjelder fusjonsprosessene som er nevnt i meldingen, har det vært tett dialog mellom Kunnskapsdepartementet og de enkelte institusjonene. Vedtakene skal gjøres av Kongen i statsråd. Jeg er glad for at hele komiteen har sluttet seg til regjeringas mål for strukturreformen i fellesmerknadene i innstillingen. Det er verdt å merke seg at satsingen på verdensledende fagmiljøer skal knyttes opp til de områder hvor vi som nasjon har best forutsetninger for å lykkes. Arbeidet med å utvikle slike miljøer må omhandle både utdanning, forskning og innovasjon. Disse må sees i sammenheng. Det er et viktig signal i meldingen. En enstemmig komité peker på at det er viktig å fortsette satsingen på virkemidler som Sentre for forskningsdrevet innovasjon, SFI, Sentre for fremragende forskning, SFF, og ikke minst Sentre for fremragende utdanning, SFU. Dette vil etter mitt skjønn være et av suksesskriteriene for at reformen skal lykkes. Universitets- og høyskolesektoren er en stor samfunnssektor. En god finansiering er avgjørende for mulighetene til å lykkes med å øke kvaliteten. Jeg er glad for at det var en samlet komité som i innstillingen påpeker at det vil være en styrke for sektoren med mer åpenhet og transparens om grunnbevilgningen. Komiteen ber regjeringa komme tilbake til dette i forbindelse med endringene i finansieringssystemet i budsjettprosessen. Finansiering skal fremme kvalitet i hele bredden av sektoren, for disiplinfagene og for profesjonsstudiene. Samlet sett må vi innrette finansieringen slik at vi får mest mulig ut av ressursene. Komiteen har i fellesskap påpekt at universiteter og høyskoler historisk har hatt ulike rammebetingelser når det gjelder forskningstid og rekrutteringsstillinger. Dette gjenspeiles i forskjellig basisfinansiering for de såkalt gamle og de såkalt nye universitetene og høyskolene. En samlet komité ber regjeringa adressere denne problemstillingen og komme tilbake til Stortinget på en egnet måte. Det er bra. Avslutningsvis vil jeg gjerne kommentere ledelsesmodellene som er drøftet i meldingen. Våre universiteter og høyskoler forvalter store ressurser for fellesskapet. Det er krevende. Endringer i sektoren har ført til større konkurranse, også internasjonalt. I tillegg blir institusjonene større og mer komplekse. Dette krever god gjennomføringskraft, styring og ledelse. Selv om regjeringa nå i meldingen legger opp til en ny hovedmodell med ansatt rektor og ekstern styreleder, ligger det fast at det er institusjonene selv som tar valget for sitt universitet eller sin høyskole. Det er styret som er det øverste organet ved institusjonen, og som må ta stilling til hvordan de best kan sikre at de lederne som rekrutteres, er de best kvalifiserte til å ta oppgaven. Jeg støtter beslutningen om ny hovedmodell, men jeg er glad for at det understrekes så tydelig at det er styrene som tar den endelige beslutningen. Dette er viktig for å sikre institusjonenes autonomi. Gode målsettinger og strategier er viktig, men det er i gjennomføringen at resultater skapes. «The proof of the pudding is in the eating.» En god plan må nå implementeres med engasjement og forpliktelse.