Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2014-06-11:
Riksrevisjonen har undersøkt effektiviteten i konsesjonsbehandlinga av fornybar energi for perioden 2009–2013. Jeg vil først understreke at situasjonen bedret seg betydelig i 2012 gjennom økt saksbehandlingskapasitet, og at langt flere saker er behandlet, noe som er svært positivt. Det er også svært positivt at den forrige regjeringa la en offensiv plan for å øke produksjonen av fornybar energi gjennom vind og vann. Det må vi ikke glemme, det må ha stor honnør. Det som er et av hovedfunnene i den rapporten vi nå behandler, er behovet for å gjøre de overordnede styringssignalene tydeligere og å forbedre styringsverktøyene. For det vi står overfor, er en utbygging. Det er bruk av arealer til noe annet enn det de blir brukt til i dag eller har vært brukt til tidligere. Det innebærer altså potensielle konflikter. Konfliktene må avklares, og en må avveie konfliktene. Det er helt opplagt at det tar for lang tid når saksbehandlingstida er tre og et halvt år for småkraft, og det er mange klager på grunn av manglende kunnskapsgrunnlag. Som sagt: Bruk av natur er kjernen i den utviklinga vi må inn i for å sikre en grønn økonomi som er basert på en skånsom og langsiktig forvaltning av naturressursene. For å få til dette må en forstå økologien, en må forstå åssen samspillet er i naturen. En av de viktigste utfordringene som en står overfor ved utbygging av vannkraft eller vindkraft, er knyttet til det biologiske mangfold. Det biologiske mangfold er forankret i naturmangfoldloven av 2009. Der har vi sentrale begreper som «prioriterte arter» og «utvalgte naturområder». Dersom en finner at de prioriterte artene og utvalgte naturområdene er av tilstrekkelig kvalitet, kan storsamfunnet gå inn med rådighetsinnskrenkninger overfor den enkelte grunneier. En kan altså begrense innholdet i den private eiendomsretten ut fra samfunnsmessige hensyn. Det er et nødvendig og riktig prinsipp, som kompletterer vår private eiendomsrettstradisjon. Da må rådighetsinnskrenkningene være basert på kunnskap. Vi har også fra Norges side forpliktet oss internasjonalt, gjennom konvensjonen om biologisk mangfold, til å stanse tapet av biologisk mangfold innen 2020 – ja, innen 2020! Skal vi stanse tapet av biologisk mangfold innen 2020, har vi svær hast. Det er meget krevende, og det er svært viktig. Det jeg sikter meg inn mot, er nettopp kunnskapsgrunnlaget. For vi i Senterpartiet har merket oss at undersøkelsen viser at det mangler grunnleggende, systematisk innsamlet og verdinøytral kunnskap om bl.a. biologisk mangfold, kulturminner og reindrift. Senterpartiet mener at kunnskapsmangel på naturmangfoldsområdet er et vesentlig hinder for effektive tiltak i hvert enkelt tilfelle. Til tross for at det har vært utført naturtypekartlegging i Norge siden 1999, er fortsatt bare 25 pst. av lokalitetene for naturtyper som av Miljødirektoratet er ansett som potensielt verdifulle, kartlagt. Det er grunn til å anta at kartlegging av naturtyper og arter i og nær vann er mer mangelfull enn kartlegging på tørt land. På denne bakgrunnen finner Senterpartiet grunn til å anta at mangelen på et godt, sektoruavhengig og verdinøytralt kunnskapsgrunnlag om naturmangfoldet – sannsynligvis også om kulturminner – er en vesentlig årsak til redusert effektivitet og forlenget saksbehandlingstid. Dette understøttes av undersøkelsens påpekning av behovet for en bedre samordning av de ulike sektorenes utredningskrav og av at uenighet om kunnskapsgrunnlaget fører til klager og innsigelser i tillegg til forlenget saksbehandlingstid. Disse svakhetene ved kunnskapsgrunnlaget er en del av et generelt problemkompleks som er grundig beskrevet i Innst. 84 S for 2013–2014 Innstilling fra kontroll- og konstitusjonskomiteen om Riksrevisjonens undersøkelse av tilskudd til naturmangfold og friluftsliv. Det vi står overfor, gjør at ikke minst statsråden i Klima- og miljødepartementet bør prioritere en mer helhetlig, nasjonal kartlegging av naturressursene, noe som vil fremme forutsigbarhet og økt effektivitet i konsesjonsbehandlinga. Det vil kunne redusere konfliktnivået i enkeltsaker og bedre bevaringa av naturverdiene. Vi står altså overfor et saksbehandlingskompleks hvor statsrådene i både Klima- og miljødepartementet, Olje- og energidepartementet og Kunnskapsdepartementet må ta denne påpekningen om kunnskapsmangel på alvor. Vi må stille spørsmålene: Hvorfor går det så tregt? Hvorfor er det så mange innsigelser? Hvordan er det mulig å ha så ulike vurderinger av det som burde være et faglig faktum, som det vi opplever i en rekke av disse sakene, og som både skaper stor frustrasjon for dem det gjelder, og stor kostnad for det offentlige, som skal behandle det på en slik, svært byrdefull, måte? Det er betydelige effektiviseringsgevinster som kan oppnås ved samordning av ulike sektorers utredningskrav, og vi må be statsrådene se dette i sammenheng med behovet for et helhetlig og verdinøytralt kunnskapsgrunnlag. Jeg vil understreke det: et helhetlig og verdinøytralt kunnskapsgrunnlag. Artsdatabanken, som er en uavhengig kunnskapsleverandør plassert under Kunnskapsdepartementet, bør – som garantist for kunnskapsgrunnlagets verdinøytralitet – ha en sentral rolle i kunnskapsoppbygginga på naturmangfoldsområdet. En hovedmotivasjon for opprettelsen av Artsdatebanken var at kunnskapsproduksjonen og tilgjengeliggjøringa av kunnskap om naturmangfold skulle skilles fra forvaltningen. Et mer objektivt kunnskapsgrunnlag skulle skape ryddighet i prosessene fram mot forvaltningsmessige vedtak. Rød- og svartlistene som er utarbeidet av Artsdatabanken, kan tjene som et tydelig eksempel på de positive effektene av å trekke et prinsipielt skille mellom kunnskapsgrunnlaget, som bør være så verdinøytralt som mulig, og de ulike interessenes analyser basert på denne kunnskapen. Derfor er konklusjonen fra min side at hovedfunnet er at det kunnskapsbaserte systemet må forbedres. Vi må få et kunnskapsbasert forvaltningssystem for derigjennom å oppnå at alle parter vet hva de har å forholde seg til, og at det dermed blir større enighet om de forvaltningsmessige vedtakene som legges til grunn. Det er en stor jobb å gjøre. Ikke minst når vi har store ambisjoner om at vi skal stanse tap av biologisk mangfold innen 2020, har vi en stor jobb foran oss.