Michael Tetzschner (Høyre), 2015-06-10:
Dette innlegget vil falle i tre deler – først en kommentar til komitéinnstillingen, som tross en enstemmig oppslutning rundt merknadene også fortjener noe utdypning. Jeg kan slutte meg til den utfyllende redegjørelsen som vår faste saksordfører for EOS-utvalget hadde, og vil bare si at vi slutter oss til fra Høyres side at et helt sentralt punkt å bygge tillit på, er at det som foregår av overvåkning, er hjemlet, og at man holder seg innenfor de grensene som er satt av denne sal gjennom lovverket. Så vil jeg også slutte meg til det som ble sagt om saksbehandlingstid i klassifiseringssaker, og at man ellers i årsmeldingen har pekt på behov for endringer i kontrolloven og kontrollinstruksen. Da kan jeg også varsle at Høyre vil være positivt innstilt til å imøtekomme de forslagene som ligger fra EOS-utvalget. Vi oppfatter dem som saklig begrunnet og primært av teknisk karakter. Når det gjelder den internasjonale utviklingen, så hadde jeg i slutten av mai anledning til å delta på en interparlamentarisk konferanse i Brussel. Vanligvis er det jo EØS som bringer oss dit, men denne gangen var det altså EOS. Det var en erfaringsutveksling mellom europeiske parlamenter om hvordan man nå sikrer en fullgod demokratisk kontroll med noe som per definisjon er skjult. Vi gjenkjente hverandres arbeidsbetingelser og bestrebelser på å bringe tjenestene under demokratisk kontroll, men det var valgt veldig forskjellige organisatoriske former. Vi får vel også si at Norge var blant de få som hadde valgt denne ordningen, med et utvalg som rapporterer direkte til nasjonalforsamlingen. Det var noen som nok fant det tryggest at slike kontrollinstanser rapporterer best til regjeringer, som er flinkere til å holde på hemmeligheter enn nasjonalforsamlinger, men da er selvfølgelig et helt innlysende motargument at regjeringen er jo også veldig nært sammenvevet nettopp med den utøvende makt. Så det var en atskillig interesse for den norske modellen i denne sammenheng. Så var det jo selvfølgelig også innvendinger om at man kanskje ikke var så oppriktig overfor en nasjonalforsamling, at det var veldig generelle rapporteringer, som egentlig ikke kunne gi fullgod informasjon. Men det er der vi kan svare at EOS-utvalget, som består av mennesker med samfunnsmessig bakgrunn, innsikt og ikke minst integritet, som på vegne av de vanlige og offentlige kontrollmekanismene vi kjenner til, som innsynsrett, søkbarhet og en våken presse, i disse spørsmålene er gitt vår tillit til å kikke disse tjenestene i kortene og rapportere tilbake på en måte som ikke kompromitterer tjenestene, deres metoder eller ansatte. Man kan jo også si, etter mange års virksomhet med denne modellen, at Stortinget aldri har hatt grunn til å uttrykke skuffelse over den måten som EOS-utvalget har fungert på. Det er altså da en kompliment til de personene som har sittet opp gjennom årene i disse meget viktige posisjonene og gjort en viktig jobb for parlamentet – i vårt land Stortinget – og for demokratiet. Alle rettsstater står altså i samme dilemma: Hvordan skal vi bekjempe skjulte trusler mot staten ved bruk av virkemidler som ikke kan rapporteres løpende i sanntid – som det heter nå – uten å undergrave hensikten med arbeidet? Det tredje jeg ville ta opp i dette lille innlegget, er hva EOS-utvalgets kontrollfunksjon nærmere sett skal være. De skal oppfylle tre veldig viktige funksjoner: De skal slå ned på eventuelle mandatoverskridelser. For det andre skal de sørge for at alle de hemmelige tjenester har en betryggende terskel å passere for å igangsette inngripende tiltak overfor enkeltmennesker i Norge. Det tredje de skal sikre, er at det er en proporsjonalitet i virkemiddelbruken, dvs. at man også vurderer bakteppet av faremomenter, risiko og skadeevne opp mot de inngrepene som det enkelte menneske potensielt må finne seg i, og at man også vurderer alternative måter som kan være mindre inngripende, kanskje noe mer arbeidskrevende. Det ligger også i en proporsjonalitetsvurdering. Dette er vanskelige spørsmål å avveie, og derfor er det også ganske vesentlig at vi har klart for oss at EOS-utvalget ikke står alene. I tillegg til den kontrollen som EOS-utvalget utfører – som selvfølgelig må være basert på rapporter om det som har skjedd – har vi også et ganske godt domstolsystem, som vi sikkert kan diskutere om skal bli enda bedre. Men fordelen med domstolsystemet, er at det er velprøvd, at det er vant til å håndtere også hemmelig informasjon, og at det kan kobles inn på ethvert tidspunkt av saksbehandlingen – ved å ha mekanismer når man vurderer tiltak som skal iverksettes, og det kan være å sjekke om man har riktig hjemmel underveis. Og selvfølgelig kan også domstolen til slutt gjøre noe av det EOS-utvalget gjør, nemlig en etterkontroll. Det er derfor jeg også ved denne anledning, siden to av talerne var inne på en antydning om PST – og man kan selvfølgelig omtale PST i en EOS-debatt, det er helt i orden – vil si at det vi skal være forsiktige med, er nå å ha for sterke meninger om hva PST har hatt av grunner eller ikke grunner til å gå inn i den saken som har vært nevnt i mediene. Det kan ikke være modent å gjøre det nå; det kan tvert imot være ganske prematurt. Og det er fordi jeg også har sett av avisene at en representant gjerne vil ha landets justisminister – under parlamentarisk informasjonsansvar overfor Stortinget – til å redegjøre for hva grunnen kan være for et spesielt beslag. Slik kan et parlament ikke drive, men det er jo derfor vi har EOS-utvalget. De leser aviser, og de har i flere rapporter sagt at de holder seg orientert om mediebildet. Mer nedgravd er de ikke i offentlige dokumenter enn at de får med seg hele bildet og på vegne av offentligheten, på vegne av pressen, gjør den jobben. Så jeg vil sterkt advare mot at vi som enkeltrepresentanter går inn og nå gjør den jobben som vi har valgt EOS-utvalget til å gjøre. Det er ikke fordi vi skal fraskrive oss ansvaret, men vi er regelprodusenter, lovmakere, og vi kan ikke drive alternativ, sideløpende rettsanvendelse. Det tror jeg nok vi er enige om ved nærmere ettertanke.