Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1998-10-27:
Ja, nå skifter vi over til mykere verdier. «Gammelt håndverk i en ny tid» var temaet for kulturminnedagen den 13. september i år. «For en kulturnasjon bør det være like selvsagt å ta vare på og videreføre tradisjonelle håndverksferdigheter som å verne om de produktene håndverkerne har skapt»sies det i pressemeldingen om denne. Er det da slik at handverksferdighetene er i ferd med å forsvinne? Svaret er ja. Mens handverksferdigheter før i tiden gikk i arv fra far til sønn og fra mor til datter, er det i dag bare fliker igjen av denne kunnskapen i dagens fagplaner. Dette bekymrer mange, ikke minst fagmiljøene hos Riksantikvaren, museene og Fortidsminneforeningen. I Norge har vi mange gamle bygninger og andre kulturminner, ikke minst på bygdene. Dessverre har vi ikke vært like flinke til å ta vare på tilsvarende bygninger i byene. Det er tankevekkende at land med mye dårligere økonomi har klart å ta vare på sine særegne bygninger på en langt bedre måte enn det vi har klart. Vi må konstatere at en god del av kulturarven er blitt offer for den såkalte moderne utviklingen. Mitt hjemfylke Oppland har mange gamle bevaringsverdige og fredede bygninger. Samtidig opplever vi at det er dårlig rekruttering til fagutdanninger som skal sikre den basiskunnskap som er nødvendig for at restaureringsarbeidet kan bli ivaretatt på en forsvarlig måte. Det tynnes i rekkene av gamle handverkere. Storflommen i 1995, som særlig herjet i Hedmark, avdekket et betydelig kompetansebehov når reparasjonsarbeidene skulle iverksettes. Jeg har vært på befaring i Åmot nylig og ved selvsyn fått innblikk i de vanskelighetene som arbeidet bød på. Det gjaldt handverksferdigheter innen tømring, snekring, muring og maling. Flomprosjektet viste at det var veldig vanskelig å finne tilstrekkelig kompetent arbeidskraft til dette spesialarbeidet. Behovet for slik spesialkompetanse er uttalt også andre steder i landet. Likeså har museene stort behov for slike spesialarbeidere innenfor sitt ansvarsområde. Det har vært gledelig å oppleve den interessen som dagens interpellasjon har ført til. Jeg har hatt møter med representanter for Riksantikvaren, Fortidsminneforeningen og museumsfolk. Det har gitt meg mye nyttig informasjon og kunnskap. Fagplaner i byggfag innen videregående opplæring inneholder klart uttalte punkter om både praktiske og teoretiske kunnskaper i forhold til tradisjon og historisk utvikling innenfor de enkelte fag innen bygg/arkitektur generelt. Men det viser seg at dette feltet i realiteten blir mangelfullt ivaretatt fordi faglærerne ikke har den nødvendige bakgrunnsforståelse og kompetanse for å gi slik undervisning. Praktisk erfaring og ferdighet innenfor tradisjonell materialbruk og gamle byggeteknikker er en grunnleggende forutsetning for dybdeforståelse av de prosesser, teknikker og sammenhenger bygningskonstruksjonen består av. Utvikling i retning av miljø- og ressursvennlig byggeteknologi med gode kretsløps- og varighetseffekter er avhengig av sterk forskningsbasert kompetanse og ferdighet. I gamle dager visste handverkeren hva slags tømmer som var best egnet til vinduer, og valgte selv ut materialet rett fra skogen. Regional og lokal ressurstilgang og tradisjonskunnskaper om bruken av slike materialer og ressurser til bygninger er en viktig del av byggeskikken. Byggeskikken framstår av dette som en taus dialekt der bygningshandverkeren både «snakker» språket og utvikler det. Med basis i tradisjon kan det med andre ord være mulig å bygge et ultramoderne hus dersom handverkeren har forankring i og kompetanse innen de gamle material- og teknikktradisjoner. Tilsvarende åpner dette for forståelsesfullt hensyn til gamle hus som representanter for vår kulturarv. Fredede og bevaringsverdige bygninger og konstruksjoner er jo ikke bare estetisk vakre, de er enda mer et oppslagsverk, bilder og dokumenter som bærer på en kunnskap om ressurs-, teknikk-, material- og kretsløpskunnskap som det er vår plikt å ta vare på og videreføre. En dyktig og seriøs tradisjonshandverker vil utføre reparasjoner og vedlikehold av gamle bygninger på en måte som i seg selv er bygningsvern, og handverkeren representerer en basisressurs for å drive vern og vedlikehold av vår fredede og verneverdige bygningsmasse. Kan så ikke dette arbeidet utføres av dagens utøvere innen bygningsfag, som tømrere m. fl.? Fagekspertisen hos Riksantikvaren mener generelt nei. Middelalderprosjektet som omhandler laftede tømmerbygninger, avdekket et betydelig kompetansebehov. Det samme gjorde, som tidligere nevnt, Flomprosjektet. Lærere i tømrerfag sier det ikke er mulig innenfor dagens læreplaner å ivareta denne delen av faget. Jeg mener derfor det er overordentlig viktig å gjøre noe konkret på dette området nå. Dyktige handverkere i byggfag trenger nå den muligheten til inspirasjon og utfordring som en høgere utdanning i handverksfag kan gi. Det vil øke respekten for praktiske fag, gi de dyktigste en alternativ karrierevei og økt status. Vårt naboland Sverige har forstått dette. Der fins det en egen høgskole for gamle håndverksfag med navnet Da Capo, som gir til sammen 40 vekttall. Det er først og fremst ved praktisering av faget at ferdighet kan «fortelles» og overføres til interesserte arvtakere i neste generasjon uten retardering, stagnasjon og forflatning. De dyktigste utøverne innen gamle, tradisjonelle byggeteknikker og ditto materialbearbeiding har de siste årene brakt fram og levendegjort detaljkunnskaper om våre byggetradisjoner og bygningsarvens tilblivelse som var i ferd med gå tapt. Kulturminnevernet er helt avhengig av slik spisskompetanse for å kunne ivareta de verdier vi her snakker om. Derfor må vi pleie den rest av kompetanse som faktisk fins, og initiere videreutvikling ved pedagogiske tilbud og forskning som i seg selv er praktisk anlagt. De ulike byggfagene innen Reform 94 har ikke gitt tilstrekkelig rom for de gamle fagtradisjonene. Linjer som bl.a. lafting og vøling forsvant i den strømlinjeformede strukturen som reformen krevde. Dybdeforståelse i faget og bred oversikt og kompetanse er den beste kvalitetssikring i byggebransjen. Rasjonelle, industribaserte produkter og montasjeanvisninger kan ikke erstatte slik kunnskap, bare utfylle den. Det er tidligere fremmet forslag om høgere utdanning innen handverksfag. Det regionale høgskolestyret i Oppland sendte 23. desember 1993 en søknad til Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet om godkjenning av en studieplan for høgere utdanning i handverksfag. Svaret fra departementet var den gang negativt. Senere har det blitt gjort flere framstøt fra Dovre kommune om høgere utdanning av handverksfag ved Hjerleid vidaregående skole som har over hundreårige tradisjoner innen trearbeidsfag, med treskjæring som selve flaggskipet i fagtilbudet. Jeg er nettopp gjort kjent med at det i høst er startet opp et 10-vekttallsstudium i tømrerfag med hovedvekt på gamle teknikker ved Høgskolen i Sør-Trøndelag i regi av Statens lærerkurs. Det er bra. Videre er et høgskoletilbud innen tradisjonsmat, to ganger 5 vekttall, startet opp i Dovre og Lesja i regi av Høgskolen i Akershus, avdeling Stabekk. Vi vet at det er mulig å ta hovedfag f. eks. innenfor feltet gamle folkedrakter i Norge. Likeså er det praktisk-estetiske faget folkemusikk akseptert som høgskolefag. Dette viser at praktiskrettede fagområder som representerer norsk kulturarv, allerede har funnet sin plass innen forskningsbasert utdanning, men ikke når det gjelder byggfagene. Jeg finner det derfor helt rimelig at myndighetene finner plass for tilsvarende tilbud for disse fagområdene. Det ville være særdeles positivt og stimulerende for regionen Nord-Gudbrandsdalen om et høgskolestudium i gamle handverksfag kunne starte opp på Hjerleid i regi av f.eks. det nyopprettede studiesenteret på Otta, med tilknytning til en høgskole med relevant fagområde. Jeg tenker meg et desentralisert studietilbud som også kan tas som deltidsstudium. Dovre kommune har nedlagt mye arbeid for å få til et høgere utdanningstilbud ved den gamle og tradisjonsrike skolen på Hjerleid. Mitt mål er at handverkere med fag- og/eller mesterbrev skal kunne skaffe seg forskningsbasert kompetanse bygd på grundig historisk dokumentasjon slik at den unike kulturskatt som dette representerer, kan videreføres til yngre generasjoner, slik at vår kulturarv innenfor dette fagfeltet kan bevares for ettertiden.