Gudmund Restad (Senterpartiet), 1998-11-30:
Den 5. oktober la Regjeringen fram sitt forslag til statsbudsjett. Et hovedmål med budsjettet var å legge til rette for en normalisering av kronekursen og lavere rente. Det ble foreslått innstramminger både på budsjettets inntektsside og utgiftsside for å få til et tilstrekkelig stramt budsjett. Regjeringens forslag innebar en finanspolitisk innstramming på opp mot 1 pst. av BNP for Fastlands-Norge, eller om lag 9 milliarder kr. Med dette utgangspunktet inviterte Regjeringen partiene på Stortinget til et konstruktivt samarbeid om budsjettet. Det viste seg vanskelig å få etablert flertall for et helhetlig budsjett, men i forrige uke lyktes det å få til en avtale mellom regjeringspartiene og Høyre og Fremskrittspartiet. Selv om enigheten kom på overtid, er det både av økonomiske og politiske hensyn viktig at et flertall i Stortinget på denne måten viste ansvar og handlekraft. Det justerte budsjettforslaget som nå blir vedtatt, har beholdt en klar sentrumsprofil. I sitt opprinnelige opplegg prioriterte Regjeringen særlig helse- og omsorgssektoren, tiltak for distriktene og større valgfrihet for barnefamiliene. Disse hovedprioriteringene er opprettholdt i det justerte budsjettforslaget. Videre er kommuneøkonomien ivaretatt i samsvar med tidligere forutsetninger. I kommuneøkonomiproposisjonen ble det lagt til grunn en reell vekst i kommunesektorens inntekter på 1-1 ¼ pst. fra 1998 til 1999. Regjeringen fant rom for en reell inntektsvekst på 1 ¼ pst. i sitt opplegg. I det justerte budsjettforslaget reduseres kommunenes inntekter og kostnader om lag like mye. Dermed vil kommunesektoren få en reell inntektsvekst som forutsatt på om lag 1 ¼ pst. neste år. En vesentlig del av innstrammingen i Regjeringens budsjettforslag bestod av økte skatter og avgifter. Dette ble foreslått av fordelingspolitiske hensyn og for å trekke inn kjøpekraft i en situasjon hvor sterk vekst i det private forbruket er en vesentlig årsak til presset i norsk økonomi. Det viste seg imidlertid at det ikke er flertall i Stortinget for skatte- og avgiftsøkninger, idet både Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet har gitt uttrykk for at de er imot dette. De to sistnevnte partier går tvert imot inn for store skatte- og avgiftslettelser. Derfor har Regjeringen måttet akseptere en annen profil på innstrammingen, med betydelig lavere skatte- og avgiftsnivå enn foreslått i Gul bok, og ytterligere utgiftsreduksjoner. Det justerte budsjettforslaget reduserer innstrammingen med om lag 1,2 milliarder kr i forhold til Regjeringens opplegg. Den finanspolitiske innstrammingen blir dermed vel ¾ pst. av BNP for Fastlands-Norge. Den underliggende reelle veksten i statsbudsjettets utgifter fra anslag på regnskap for 1998 til 1999 anslås til om lag ¾ pst. Jeg vurderer dette som et forsvarlig budsjettopplegg, som bør legge til rette for reduserte renter. Norsk økonomi er solid, til tross for turbulens den siste tiden. Vi har høy sysselsetting, lav arbeidsledighet, høyt utdannelsesnivå, gode offentlige finanser og balanse i utenriksøkonomien. Det har imidlertid gradvis bygd seg opp ubalanser i norsk økonomi. Vi har opplevd mangel på arbeidskraft over hele landet. Mange bedrifter og offentlige etater har fortsatt problemer med å fylle ledige stillinger. Dette har bl.a. ført til en kraftig lønnsvekst. Det er viktig at lønns- og kostnadsveksten raskt kommer ned på samme nivå som hos våre handelspartnere. Hvis ikke, risikerer vi etter hvert å få økende arbeidsledighet og et svekket grunnlag for å løse viktige fellesoppgaver. Statsbudsjettet som nå blir vedtatt, gir et godt grunnlag for meget moderate inntektsoppgjør neste år. Det vil bidra til en nødvendig nedkjøling av økonomien og legge til rette for lavere rente. Videre vil avgiftsopplegget bidra til lavere prisstigning enn antatt i nasjonalbudsjettet. Men dette er ikke tilstrekkelig. Partene i arbeidslivet har her et betydelig ansvar. Den sterke økonomiske veksten vi har opplevd siden 1993, skyldes i stor grad økt yrkesdeltaking og redusert arbeidsledighet. Veksten i arbeidsstyrken vil imidlertid bli vesentlig lavere i årene framover. Potensialet for fortsatt økonomisk vekst er derfor også tilsvarende mindre. Lavere vekst er imidlertid ikke ensbetydende med avtakende pressproblemer. En nødvendig nedkjøling av norsk økonomi krever derfor at den økonomiske politikken bidrar til vesentlig redusert vekst i etterspørselen etter varer og tjenester neste år i forhold til det vi har opplevd de senere årene. En del ny informasjon om norsk og internasjonal økonomi har kommet til siden nasjonalbudsjettet ble framlagt. Blant annet kan følgende nevnes: Sysselsettingen fortsatte å øke fra andre til tredje kvartal. Den registrerte arbeidsledigheten har vært nokså stabil de siste to månedene, mens AKU-ledigheten har fortsatt å falle. Vareforbruket økte klart fra andre til tredje kvartal, selv om det var en nedgang i september. Utviklingen så langt i år samsvarer godt med anslaget i nasjonalbudsjettet, for veksten i det private forbruket fra 1997 til 1998 på i underkant av 4 pst. Eksporten av tradisjonelle varer fortsatte å øke i tredje kvartal. Samtidig var det en fortsatt sterk økning i importen. Konsumprisveksten siste tolv måneder var 2,5 pst. i september og 2,2 pst. i oktober. Dette samsvarer godt med tidligere anslag på 2,3 pst. gjennomsnittlig konsumprisvekst fra 1997 til 1998. I nasjonalbudsjettet ble konsumprisveksten i 1999 anslått til 3¼ pst. Med det avgiftsopplegget som inngår i det justerte budsjettforslaget, kan økningen neste år anslås til om lag 2 ¾ pst. De siste dagene har oljeprisen vært rundt 80 kr pr. fat. Den lave oljeprisen understreker hvor viktig det er at oljeavhengigheten ikke økes. Som understreket i nasjonalbudsjettet, er det betydelig usikkerhet knyttet til den økonomiske utviklingen. Det gjelder særlig følgende forhold: Den høye lønnsveksten kan feste seg. Det vil i så fall bidra til tap av konkurranseevne, sterkere prisstigning og fortsatte pressproblemer. De økonomiske problemene i Asia og Latin-Amerika og den politiske uroen i Russland kan føre til tilbakeslag i verdensøkonomien. Særlig ved vedvarende lav oljepris kan det ta tid før kronekursen bringes tilbake til utgangsleiet og rentenivået igjen kommer ned mot europeisk nivå. Vurderingene av de viktigste usikkerhetsfaktorene står i hovedsak ved lag. Faren for et alvorlig tilbakeslag i internasjonal økonomi kan imidlertid synes noe mindre nå enn da nasjonalbudsjettet ble lagt fram. Dette har bl.a. sammenheng med at renten er redusert i USA og i flere europeiske land, og at det nå gjennomføres omfattende tiltak for å styrke finansnæringen i Japan. I tillegg vil arbeidet med et støtteprogram for Brasil i regi av Det internasjonale pengefondet redusere faren for et større og omfattende tilbakeslag i Latin-Amerika. Den nye informasjonen som er kommet, tilsier ingen vesentlige endringer i vurderingene av norsk økonomi siden nasjonalbudsjettet. Regjeringen legger vekt på kontinuitet i pengepolitikken. Den la derfor i revidert nasjonalbudsjett i år til grunn at retningslinjen for pengepolitikken om stabilitet i kronens verdi mot europeiske valutaer, vil bli videreført også etter at ØMU er etablert. Det var bred oppslutning om dette i Stortinget. Det ble i revidert nasjonalbudsjett også vist til at Norges Bank i et brev til Finansdepartementet av 24. april i år skriver at euro vil kunne inngå som en viktig europeisk valuta på samme måte som ecu i dag er en sentral styringsparameter. Vårt nåværende valutakursregime gir ikke grunnlag for å søke gjensidig intervensjonssamarbeid med andre land. Spesielt kan vi ikke be andre land om kreditt eller samarbeid for å forsvare kursen når det ikke gjelder en erklært sentralkurs med definerte svingningsmarginer og tilhørende plikt til å intervenere for vår egen sentralbank. Hvis vi skulle ønske et nærmere samarbeid med EU, måtte vi i så fall etablere et fastkursregime med intervensjonsplikt for Norges Bank. Utformingen av det nåværende norske systemet basert på stabilitet i kronekurs må ses på bakgrunn av våre erfaringer fra 1992 og problemene i mange andre land med å opprettholde fastkursregimer over tid. Økte kapitalbevegelser gjør fastkursregimer mindre stabile enn tidligere. Det har derfor vært bred enighet om at det ikke har vært aktuelt å vende tilbake til regimet som vi hadde inntil 10. desember 1992. Denne vurderingen ligger fast. Det finnes ikke tilstrekkelig grunnlag i dag for å tro at Norge kan ha utsikter til å oppnå et sterkt og forpliktende valutasamarbeid med EU som kunne gjøre et nytt fastkursregime stabilt og motstandskraftig. For øvrig viser jeg til at jeg den 19. november redegjorde om Den økonomiske og monetære union og norsk pengepolitikk i Stortingets utvidede utenrikskomite. En mindretallsregjering må være villig til å inngå kompromisser med opposisjonen. Regjeringspartiene har strukket seg langt for å sikre flertall for et forsvarlig budsjett. Hovedprioriteringene i budsjettet er imidlertid bevart, og viktigst av alt: Det er tilslutning til et stramt statsbudsjett for neste år. Det vil bidra til en nødvendig nedkjøling av økonomien som vil gjøre det lettere å få rentenivået ned igjen. På denne måten legges det til rette for en rettferdig fordeling og et solidarisk velferdssamfunn i årene framover.