Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2010-06-14:
Jeg er av de heldige som får delta i Europarådsdelegasjonen. Når jeg sier heldig, er det fordi dette er noe av det mest meningsfylte en kan drive med ved siden av stortingsvervet. Europarådet er vår egen menneskerettsorganisasjon, stiftet i 1949, av ti land, deriblant Norge. Bakteppet var det mørke kapitlet i Europas historie, med omfattende brudd på menneskerettighetene. Dessverre er det fortsatt behov for Europarådet. Organisasjonen har i dag 47 medlemsland, alle Europas land, unntatt Hviterussland. Minstekravet for å bli medlem er et minimum av vilje til demokrati, med en avtalt forpliktelse til å endre konstitusjon, rettssystem, valglover, innføre presse- og organisasjonsfrihet, ta vare på minoriteters rettigheter. Dette er krevende prosesser i land uten demokratiske tradisjoner, men Europarådet bidrar med sin ekspertise, og gjennom et system for overvåking legges press på tempo i forandringene. Dessverre er ikke alle land like gode til å følge opp. Ukraina er ett eksempel. De er fortsatt ikke i mål, etter mer enn ti års medlemskap. En av de viktigste hindringene er at landet er gjennomsyret av korrupsjon. Et annet eksempel er Aserbajdsjan, som bruker mer energi på å bortforklare brudd på menneskerettighetene enn de bruker på å rydde opp. Men det innebærer likevel en viss prestisje for myndighetene å være medlem. Det må vi fortsette å bruke for å legge press på viljen til å levere. De fleste organisasjoner har en tendens til å ekspandere både i saksmengde og byråkrati. Det er lett å miste fokus. Europarådet er antakelig der i dag. Størst problemer har Menneskerettighetsdomstolen, et av de viktigste instrumentene vi har for demokrati og menneskerettigheter i Europa. Den oversvømmes av saker, ikke minst fra nye medlemsland i øst, men også fra de eldre demokratiene i vest, og er i ferd med å bli lammet. I det perspektivet er valget av Thorbjørn Jagland til ny generalsekretær særdeles viktig. Det er fint å få en nordmann i en internasjonal topposisjon, men det viktigste er at den nye generalsekretæren, som nyter stor respekt i medlemslandene, allerede er godt i gang med et reformprogram for å slanke og målrette organisasjonen. Endringer i organiseringen av Menneskerettighetsdomstolen er i gang, men vel så viktig er det å fokusere på tilfanget av saker. En stor del av saksmengden er såkalt repetitive saker, der en dom riktignok etterleves i det enkelte tilfellet, men uten å få konsekvenser i form av endringer i lovverket i det aktuelle medlemslandet. Dermed blir ikke resultatet en generell bedring av menneskerettighetene, men tvert imot en økning av lignende saker fra samme land. Italia er en av verstingene i så måte. Norge er heldigvis av de bedre. Men dette er en utfordring å gripe fatt i både i parlamentarikerforsamlingen og i ministerkomiteen. Her bør Norge kunne ta et initiativ. Europarådet trengs. Det viser de sakene vi får til behandling. Krigen mellom Russland og Georgia har vært en gjenganger. Det er første gang i Europarådets historie at to medlemsland har vært i krig med hverandre. Slikt burde ikke skje, men når det først har skjedd, er Europarådet en viktig arena for dialog. Jeg er overbevist om at Europarådet har bidratt til å holde den konflikten nede på et lavere nivå enn den ellers ville vært på. Et annet eksempel er sigøynernes rettigheter, som for n-te gang er på dagsordenen i kommende sesjon i denne måneden. Europarådet kaller det som ikke har skjedd når det gjelder sigøynernes tilgang til utdanning, arbeid, bolig, helsetjenester og sosial inkludering, for en skandale. Faren er at vi gjør våre vedtak, reiser hjem og glemmer det hele. Jeg savner derfor en litt mer forpliktende oppfølging av de vedtak som blir gjort, f.eks. at vi tar en ordentlig diskusjon etter hver sesjon om de vedtakene vi har vært med på, om hvordan Norge både på regjerings- og stortingsnivå kan ta større ansvar for å følge opp de vedtakene som blir gjort. Et godt sted å begynne, kan jo nettopp være sigøynernes rettigheter. Helt til slutt vil jeg likevel understreke at samarbeidet mellom delegasjonen og sekretariatet og mellom delegasjonen og regjeringen er veldig bra. Særlig Utenriksdepartementets politiske ledelse, men også ledelsen i andre departementer stiller alltid opp med råd og dåd når vi ber om det, men som på de fleste områder – det er alltid mulig å bli bedre. Menneskerettigheter er et område der det er særdeles ønskelig.