trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-10:
Jeg var innom dette i mitt forrige innlegg: Når vi har en viktig politisk sak, som vi ønsker å kjempe for og bruke tid på i en stortingsperiode, skriver vi det i partiprogrammet. Det gjør alle partier. Det har vi gjort over en lengre periode. Det er én årsak til at en viktig sak ikke kommer i et partiprogram, og det er at det er en selvfølge. Vi vet alle at likestilling ikke nettopp er en selvfølge for Fremskrittspartiet. Derfor hadde vi – hvis det var slik at det var en reell sak – forventet at det var en del av Fremskrittspartiets partiprogram. Fremskrittspartiet fremmer dette Dokument nr. 8-forslaget i Stortinget vel vitende om to ting: Det ene er at det er en komplisert sak, og nettopp derfor visste de at ingen partier ville stemme for forslaget, så da fremmet de det. Hvis det likevel var viktig, synes jeg de burde fått det inn i programmet sitt. Flere har merket seg dette. Sykepleierforbundet har merket seg dette. Jeg er sikker på at mange kvinner og kvinneorganisasjoner har registrert hva slags dobbelspill Fremskrittspartiet driver her. Fremskrittspartiet vet det meget godt. Hvis de ikke vet, må de få vite at det er ikke så enkelt. Det er et trepartssamarbeid som må bestå. Det er da vi kan gjøre likestillingsarbeid der ute. Arbeidstakerne, arbeidsgiverne og Regjeringen må være enige om hvordan vi skal løfte lønnsnivået til lavtlønte kvinner. Så er det neste punkt: Det er ikke bare å løfte lønnsnivået til lavtlønte kvinner opp, og så har vi avskaffet gapet. Det er det som også er poenget. Derfor blir det komplisert også. Det trengs ikke bare at de får et lønnsløft, men at det holdes en ramme rundt det hele, slik at alle som i dag får 15 pst. mindre lønn enn gutta, blir løftet opp på et anstendig lønnsnivå, og at avstanden mellom det gutter og jenter med lik utdanning og lik erfaring tjener, blir avskaffet. Det er slik at kvinnerettigheter, arbeidsrettigheter og arbeidsmiljø ikke er de fremste sakene for Fremskrittspartiet. Man ønsker å fjerne sentrale tariffavtaler. Hvem vil det gå ut over? Hvorfor går LO og alle andre arbeidstakerorganisasjoner imot det? Jo, de vet at dette vil føre til at de opparbeidede rettighetene som man har brukt 100 år på å oppnå, simpelthen vil bli fjernet.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-10:
Jeg stemte feil. Jeg skulle stemt for innstillingen.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-10:
Jeg skal love at det ikke skal bli en vane, men jeg har stemt feil.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-10:
Det som er situasjonen i forhold til Fremskrittspartiets forslag, er viktigere enn at man går fra 25 til 30, etter min mening. Det er et kraftig signal fra Fremskrittspartiet om at man fortsatt står på den siden hvor man alltid har stått når man har behandlet tomtefestespørsmål, på grunneierens side. Når det gjelder spørsmål om de statlige eiendommene, der det er mellom 8 000 og 9 000 festere, og disse festere, særlig gjennom Opplysningsvesenets fond, nå får en god mulighet til å innløse sine tomter er det blitt anført, bl.a. av Fremskrittspartiet, at det også er i strid med Grunnloven, og at man av den grunn bør trekke tilbake instruksen og endre loven for bl.a. Opplysningsvesenets fond. Derfor syns jeg faktisk at når man nå behandler denne saken såpass nær opptil et valg, bør Fremskrittspartiet klargjøre for Odelstinget og for alle hva slags standpunkt man faktisk har i forhold til de allerede etablerte rettigheter. Jeg vil derfor utfordre representanten Horne på nå å forklare Odelstinget: Hva vil komme av endringer om Fremskrittspartiet kommer i regjering etter valget? Er det slik at man da mener alvor, at instruksen i forhold til statlig eiendom vil bli trukket tilbake? Vil man da innføre full markedsprisregulering igjen og gå tilbake igjen i forhold til de viktige innløsningsmekanismene som man nå har fått gjennom de siste åtte årene? Jeg syns ikke bare Odelstinget fortjener et svar på det, men jeg syns også alle tomtefestere i Norge fortjener et svar på det. Så det er min utfordring – jeg ber om å få et svar fra representanten Horne på det. Sigvald Oppebøen Hansen hadde her teke over presidentplasen igjen.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-10:
Jeg går med mye rart oppi hodet mitt, men akkurat tallet på antall anmeldelser har jeg ikke. Men jeg skal love at det skal vi prøve å frambringe, for vi står til tjeneste for Stortinget. Samtidig har jeg lyst til å understreke at når det nå pågår rettssaker mot politimenn, viser det at det er en kontroll der som fungerer, og at man tar denne typen saker på alvor. Jeg har lyst til å si at det man nå har gjort – det har flere partier vært med på – i forhold til kontrollmekanismene overfor politiet og at Regjeringa har nedsatt et utvalg, Liv Finstads utvalg, som har avgitt innstilling, bidrar til at vi får diskusjoner om dette framover, for å sikre mest mulig effektiv kontroll. Jeg syns ikke det er hensiktsmessig å sammenlikne hvem som begår flest gale handlinger pr. ansatt, for å si det slik. Poenget er at dette er viktige tjenester for samfunnet. Begge virksomheter, politiet og vekterbransjen, har alt å tjene på at man slår ned på dem som går over streken.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-10:
Jeg har ikke tungt for det når det gjelder de fem stillingene. Det er veldig lett for meg å si – og det har jeg sagt i Stortinget en rekke ganger – at jeg mener det er et uhensiktsmessig mål i forhold til å drive kontroll. Det var åpenbart uhensiktsmessig også for de partiene som satt i den forrige regjeringa. Man hadde da fire år på å etablere de fem stillingene, men man gjorde det ikke. Jeg syns for så vidt også at tidligere justisminister Odd Einar Dørum iallfall antydningsvis har gitt en god forklaring på det. Så det må være spørreren som i så måte har tungt for det i forhold til å forstå hvorfor vi ikke gjør det. Når det gjelder spørsmålet om informasjon på avveier, mener jeg at det viktigste vi kan gjøre nå for å sikre at vi får en renhårig bransje, er å få effekt i kontrollen, særlig opp mot vandel. Jeg gleder meg over at det er flere og flere distrikter som nå «vasker» listene over ansatte mot strafferegisteret, og slik sett får den regelmessige kontrollen mellom kontrolltidspunktene. Det er det viktigste.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-10:
Svaret på det er nei. Vi kan ikke gi forsikringer om at oppslag ikke vil komme. Men det jeg kan forsikre representanten om, er at vi gjør hva vi kan for å gjøre denne kontrollen mest mulig effektiv. Jeg må si at det er med glede jeg ser at flere og flere distrikter tar i bruk de dataverktøy som man har lansert og bygd opp. Det er veldig viktig. Det er langt viktigere enn å lage seg fem symbolstillinger ved Kripos eller hvor det måtte være. Så er det også viktig nå at vi faktisk får opp bemanningen. Jeg syns representanten Ellingsen hadde en god gjennomgang i sitt spørsmål av hva Regjeringen har gjort. Det kommer altså 460 sivile stillinger inn denne våren. Det er klart at en del av de arbeidsoppgavene som sivile naturlig kan gjøre, er bl.a. å drive administrativt arbeid med å kontrollere lister, og å legge data inn i datamaskinene. Så hvis det er på ett tidspunkt at politiet skulle være i stand til å gjøre den oppgaven, så er det nå.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-10:
Med respekt å melde: Når man nå trekker inn ferieavviklingen i Politi-Norge som et argument for at dette ikke kommer til å gå bra, er jo det et tydelig tegn på at vi nærmer oss valg i Norge. Antall feriestengte kontorer er – etter det jeg har fått vite fra politidirektøren – mindre i år enn i fjor. Det er rart at ferieavvikling i politiet blir et så stort problem under denne regjeringen, i den forstand at nå er det å ta ut ferie og å måtte gjøre noen administrative omlegginger plutselig et stort problem – men var det ikke under den forrige regjeringen. Situasjonen var akkurat den samme da! Dette har ingenting med politiets muligheter til å kontrollere vektere å gjøre. Dette er virkelig å blande kortene. Men så til disse fem stillingene. Med all respekt vil jeg si at dette er altså fra 2001. Høyre satt i regjering i 2001, 2002, 2003, 2004 og 2005. Hvorfor gjorde man ikke dette da? Fem stillinger er plutselig akilleshælen i denne saken. Mitt svar er helt klart: Jeg mener det ikke er hensiktsmessig å sette fem personer på Kripos sentralt til å gjøre denne gjennomgangen, fordi vi bl.a. har fått et dataverktøy som skal gjøre det lettere å gjøre denne jobben lokalt, ute i distriktene. Jeg mener at mye av ansvaret for dette må ligge lokalt, fordi oppfølgingen av dette krever lokalkunnskap. Så mitt enkle svar er at vi ikke har tro på løsningen med fem stillinger på Kripos. Så får man være politisk uenig i det. Samtidig må jeg si at Høyre i sitt alternative statsbudsjett før jul forslo at man skulle bevilge inn 160 sivile stillinger for å bøte på de ressursproblemer man har ute i Politi-Norge. Og så kommer vi nå og bevilger 462! Jeg må igjen utfordre Høyre: Hva er det som gjør at man skulle stå i en så vanskelig situasjon nå, når man får 300 flere stillinger – personer som kan gå inn og gjøre denne typen oppgaver? Vi må begynne å se på hva som er realiteten i dette. Hvis det er slik at man argumenterer med at man ikke kan gjøre denne jobben på grunn av ressursmangel, ja, da har Høyre mye å svare for. I Høyres alternative budsjett lå det altså 160 stillinger – det var tilstrekkelig. Jeg er optimist fordi man nå får på plass klare regler for vaktvirksomhet, og fordi man begynner å få god teknologi for å sjekke bl.a. vandel. Vi ser at flere og flere politidistrikter gjør det, og at vi vil få langt bedre resultater på dette området enn det man var i nærheten av under den forrige regjeringen.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-10:
Alt det vi foreslår, alt det vi gjør på dette feltet, er motivert av de grufulle forbrytelser som skjer mot helt sakesløse unger. Vi må ikke stirre oss blinde på at strafferetten er det som gir oss det eneste svaret i forhold til en problematikk som dette. Samtidig må jeg si at er det et område hvor jeg mener barn fortjener at det blir tatt allmennpreventive hensyn ved at det kommer opp straffesaker, er det dette. Jeg har stor tro på at de enkelte straffesakene på dette feltet kan ha en avgjørende rolle å spille i det øvrige påvirkningsarbeidet som vi alle må drive for å snu kulturer. Det er bakgrunnen for at Regjeringa når det gjelder lovgivning, har prøvd å gjøre det vi kan for å gjøre det lettere å få opp saker, men også bidra til at reaksjonen blir markant, jf. den straffelovsbehandlingen vi hadde forleden. Med strafferett er det ofte slik at det blir vanskeligere å få opp saker desto strengere en blir. Jeg tror likevel at det man nå gjør i forhold til foreldelse er, helt nødvendig, først og fremst fordi at når de som er de mest sårbare ofrene og vitnene i denne type saker, faktisk blir i stand til og evner å fortelle om hva de har vært utsatt for – og kanskje også har en voksensetting rundt seg som gjør sitt til at man kan leve livet mer sjølstendig framfor å være avhengig av de personene som kanskje også står bak overgrepet – da er det særs viktig at vi kan åpne opp for muligheten for at de kan fortelle om det til politiet, med full rettsvirkning og med risiko for straffesak. Jeg har behov for å si at dette lovforslaget gjelder overtredelse av forbudet mot kjønnslemlestelse som begås etter at loven trer i kraft. Jeg er imidlertid opptatt av at forbudet gis en så vid anvendelse som mulig og foreslår at det også skal gjelde for overtredelser som allerede er begått, men ikke foreldet, ved lovens ikrafttredelse. I den grad noen problematiserer det, føler jeg for å si – jeg oppfatter også at det er Stortingets og alle partienes oppfatning – at dette er i samsvar med bestemmelsene i Grunnloven om lovers tilbakevirkende kraft. Det foreligger i dag flere politianmeldelser knyttet til kjønnslemlestelse. Det finnes også sannsynligvis ofre for kjønnslemlestelse i Norge som ennå ikke har erkjent at de har blitt utsatt for et straffbart overgrep. De nye foreldelsesreglene bør gjelde også disse tilfellene. Dette er bakgrunnen for at jeg i brev av 2. juni 2009 til justiskomiteen, anmodet om et tillegg i lovforslaget. Jeg er helt klar på at det at man åpner opp for at disse reglene også skal gjelde de sakene som i dag ikke er foreldet, ikke strider mot bestemmelsene – bl.a. i Grunnloven § 97 – om forbud mot lovers tilbakevirkende kraft, og at det i så måte ikke er til hinder for det. Men siden lovgivers og for så vidt lovforslagsstillers oppfatning av disse spørsmål tillegges vekt hvis det blir reist spørsmål, har jeg gitt uttrykk for det nå.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-10:
Bare for å svare representanten Ellingsen på det, slik at det ikke blir hengende i lufta: Jeg mener det er en veldig viktig lovsak Odelstinget nå behandler. I mange andre typer saker er det særs viktig at vi får denne typen mekanismer på plass som avløsning for det gamle Lugano-regelverket. Samtidig er det, når det gjelder de innspill som kommer fra Fremskrittspartiet, litt uklart for meg hva man egentlig ønsker å oppnå. Det har egentlig aldri vært aktuelt å tenke seg et spor i Luganokonvensjonen opp mot f.eks. familierett og barnebortføring, først og fremst fordi vi mener at der skoen trykker, og der vi også bør presse på mer, er gjennom det etablerte konvensjonsapparatet vi allerede har. Vi har noe i Europarådets regi, men vi har samtidig Haagkonvensjonen, som vi har vært inne på. Jeg er ikke sikker på om det vil være særlig effektfullt å få et nytt spor inn i Luganokonvensjonen som i større grad tar for seg barnebortføring, for jeg tror ikke det først og fremst er der vi har de store utfordringene, særlig i de land som er tilsluttet der, at det er der det hele presser på. Hvis vi ønsker at flere aktører, flere nasjoner skal bli lettere å ha med å gjøre i forbindelse med barnebortføring, mener jeg at da er Regjeringas strategi for å få flere stater til å slutte opp om Haagkonvensjonen helt avgjørende. Det er prosessporet i de sakene. Så lenge det er noe uklart for meg hva Fremskrittspartiet egentlig ønsker her, blir dette kanskje et svar i lufta. Men jeg har behov for å si at man kan ha flere internasjonale avtaler, hvis vi ser at det er mer hensiktsmessig å slåss for utvikling og dynamikk, politisk sett, i f.eks. Haagkonvensjonen når det gjelder barnebortføring.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2009-06-10:
Vi har to aksjelover i dag som skil mellom små og mellomstore bedrifter og store bedrifter. Det er ganske mange store bedrifter, vil eg påstå, som også høyrer til den første kategorien, den alminnelege aksjelova. Når det gjeld Næringslivets Hovedorganisasjon, er det riktig, som du seier, at vi har fått eit brev med ein korreksjon. Men på side 25 i proposisjonen står det som er tolka av departementet. Om det er feiltolka eller ikkje – vel, no har vi jo fått ein korreksjon på det.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2009-06-10:
Saksordføraren greidde ut om saka på ein utmerkt måte. Eg skal berre poengtera eit par punkt der vi er ueinige. Å verta fråstolen passet sitt er ei veldig uhyggeleg oppleving. Passet er, som saksordføraren sa, det einaste fullstendige formelle identitetsdokumentet vi har i Noreg i dag. Det er sensitiv informasjon som vert borte. Justiskomiteen har besøkt Interpol. Eit av tema dei tok opp, var at Noreg er sein med å melda inn forsvunne pass. Eg er einig i at vi må ha ei raskare innmelding, og at det er veldig viktig. Ved å innføra biometriske pass vil det vera vanskelegare å reisa med falskt pass – såkalla «look alike»-misbruk. I tillegg er det positivt for den einskilde passinnehavaren på grunn av redusert risiko for identitetstjuveri. Passkontrollen vil sannsynlegvis kunna gå raskare og vera mindre inngripande ved at det er ein automatisk kontrollprosess. For Arbeidarpartiet og SV er det viktig at det er slått fast at dette lovforslaget ligg innanfor ramma av EMK artikkel 8. Dei elektroniske fingeravtrykka vert lagra i passet og er sikra etter etablerte krav om kryptering og tilgang. Høgre og Framstegspartiet meiner at politiet på alle lensmannskontor skal få skriva ut pass. I Balestrand kommune – min fødekommune – i Sogn og Fjordane hadde dei totalt skrive ut 15 pass på eit par år. Balestrand er ei fantastisk bygd, men ein må ut av bygda for å få det mest nødvendige utanom mat – både klede og møblar. Vi reiser faktisk mange gonger i løpet av året til litt større tettstader. Innafor ein omkrets på ein time rekk ein fleire lensmannskontor. Når ein så veit at ein vaksen treng nytt pass kvart tiande år, vert det for meg galt å prioritera midlane til passautomatar i staden for til andre viktige politioppgåver. I motsetnad til den førre regjeringa har denne regjeringa faktisk redusert kostnadene til utferding av pass. Når Høgre og Framstegspartiet foreslår at ein gjer det til sjølvkost, og at alle kontor skal utferda pass – og det er ganske dyrt å installera utstyr for det – foreslår desse partia i realiteten ein auke i passgebyret. Dette bør den enkelte merka seg. I tillegg skal kundane betala for rekommandert sending eller møta opp sjølve.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2009-06-10:
Ot.prp. nr. 89 for 2008–2009, lov om endringar i tvistelova m.m. og om samtykke til ratifikasjon av Luganokonvensjonen 2007 om domsmyndigheit og om anerkjenning og fullbyrding av dommar i sivile og kommersielle saker, er det vi handsamar her i dag. Hovudformålet er å leggja til rette for å gjennomføra ein konvensjon mellom Noreg og EU, Danmark, Island og Sveits om domsmyndigheit og om anerkjenning og fullbyrding av dommar i sivile og kommersielle saker, Luganokonvensjonen 2007. Ein samla komité stør dei føreslegne endringane og ratifikasjon. Komiteen ser positivt på at EU går inn som part i staden for alle medlemslanda, og at konvensjonen dermed vert utvida til alle medlemsstatane i EU, som tek del i det indre justissamarbeidet. Også Storbritannia er tilslutta. Luganokonvensjonen speglar dessutan av EF-domstolen si stilling som øvste domstol til å tolka Brussel I og Luganokonvensjonen 2007. Konvensjonen er eit viktig supplement til dei materielle rettar og plikter som følgjer av EØS-avtalen. Luganokonvensjonen sitt uttalte siktemål er å sørgja for eit rettsleg rammeverk for EØS-samarbeidet og at konvensjonen byggjer på eit grunnprinsipp om dommars frie mobilitet. Komiteen stør dei naudsynte endringane i straffeprosesslova om ei naudsynt modifisering av plikta til å sletta analyseresultat etter ein DNA-analyse basert på samtykke. Dette pålegget er ikkje teknisk mogleg for Rettsmedisinsk Institutt, som må vera unnateke sletteplikta. Komiteen stør òg den føreslegne endringa i utleveringslova, som er retting av ein inkurie. Noko av det vondaste og vanskelegaste ei mor eller ein far kan oppleva, er at barnet vert bortført. Arbeidarpartiet og SV vil peika på at norske myndigheiter fører ein aktiv politikk for å hindra internasjonale barnebortføringar, og arbeider aktivt for å bidra til ei løysing av desse vanskelege sakene. Det skal alltid vera barnet sitt beste som skal vera hovudfokuset. Regjeringa har sett igang ei rekkje tiltak, men vi vil trekkja fram etableringa av nettportalen www.barnebortforing.no til hjelp for foreldre som fryktar eller opplever barnebortføring. Vi vil òg peika på iverksette tiltak for å betra kompetansen blant dommarar, politi og påtalemakt og advokatar. Det vert gjeve fri rettshjelp i barnebortføringssaker, og for å sikra likehandsaming og rask sakshandsaming vert alle sakene avgjorde av fylkesmannen i Oslo og Akershus. Det er også oppretta eit nordisk og eit nasjonalt samarbeidsforum for handtering av barnebortføringssaker. Arbeidarpartiet og SV vil òg visa til at Regjeringa jobbar med eit høyringsnotat, der det vert vurdert å innføra ei økonomisk ordning som gjev høve til å stanse offentlege ytingar, f.eks. barnebidrag, ved barnebortføring.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2009-06-10:
Jeg oppfatter at statsråden er opptatt av at vi skal ha ryddighet i bransjen. Det oppfatter jeg at Stortinget er helt enig med ham i. Samtidig er det også slik at vi har en annen utfordring som gjelder norsk politi, for norsk politi hevdes det også av og til at har problemer med å holde seg på rette siden av streken. Det pågår faktisk for øyeblikket en rettssak mot to politifolk om hva de eventuelt har gjort eller ikke har gjort. Mitt spørsmål blir: Kan statsråden si hvor mange anmeldelser som foreligger årlig mot vaktselskap kontra mot ansatte i norsk politi, for å synliggjøre om det er slik at norske vaktselskaper er så mye verre enn norsk politi, hvis man kan måle det ved anmeldelser.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2009-06-10:
Jeg skal ikke spørre om hvem som har mest tungt for det i denne salen, for jeg anser begge de to involverte herrer for å være forholdsvis lette. Men la det ligge. Utfordringen min til statsråden blir som følger: Betyr det som statsråden har sagt i sitt innlegg og i dette replikkordskiftet, at han ser for seg at ressurstilgangen ute er god nok, slik at vi ikke vil få oppslag i medier eller andre steder om at en politimester sier: Ja, vi skulle gjerne gjort det, men i den ressurssituasjonen vi står overfor, evner vi ikke å gjøre alle oppgavene vi gjerne skulle ha gjort. Statsråden har jo gjentatte ganger påberopt seg en styrking av politibudsjettet – med rette – opptak til Politihøgskolen, de 460 sivilt ansatte som kom etc. Så spørsmålet er ganske enkelt: Kan statsråden nå forsikre Stortinget om at det ikke vil komme flere oppslag der politimestrene sier: Vi har ikke ressurser til å gjøre den jobben Stortinget forventer?
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2009-06-10:
Det er mulig jeg tar feil – i så fall må det ikke oppfattes negativt – men jeg synes faktisk at jeg har hørt siste del av innlegget til saksordføreren før i dag, men en god ting kan vel ikke sies for ofte. Nok om det. Det er bra, som statsråden og andre har vært inne på før i dag – ikke minst i saken om barnebortføring – at man har gode, internasjonale avtaler som regulerer hvordan slike ting skal håndteres. Ufordringen, som vi har diskutert før i dag, er i hvor stor grad slike avtaler respekteres av de samme landene som underskriver dem. At man nå legger fram en endring i Luganokonvensjonen og plasserer den i det norske lovverket, synes jeg er bra. Men jeg hadde ønsket at statsråden og Regjeringen hadde tatt mer tak i de problemområdene som er relatert til det saksordføreren var inne på i slutten av sitt innlegg. Jeg skjønner selvfølgelig at det må være noen formaliteter når det gjelder hvordan man skal gjøre ting, men det bør jo også være en åpning for å diskutere problemområder. Statsråden har i et svarbrev til justiskomiteen, jeg tror det var av 26. mai, redegjort for seks spørsmål som komiteen hadde, hvor man påpekte underholdsplikt og en del andre forhold. Jeg hadde ventet at man da utfordret – eller iallfall tydeliggjorde overfor Odelstinget at man faktisk tok opp disse problemene. Jeg har problemer med å se at man faktisk har gjort det – tatt tak i en del av de problemene. Man forholder seg til formaljussen, og det er selvfølgelig viktig nok i enkelte tilfeller, men det er også slik at mange blir berørt av problemer som muligens kan synes små, selv om de er fantastisk store for dem som er berørt. Da synes jeg at det ville vært på sin plass at man også så på de tingene. Tidligere i dag diskuterte vi noe som enkelte opplever som urettmessig, som gjelder det å bli avkrevd underholdsplikt dersom man har fått et barn kidnappet fra omsorg man har etter domsslutning i norsk domstol. Jeg vil tro at den som etterpå får det midt i fleisen, vil føle det som dobbelt straff. Selv om det er en konsekvens av et internasjonalt avtaleverk, vil ikke det føre til at vedkommende synes det er mer rimelig. Det samme gjelder hvis man, etter å ha foretatt en barnebortføring, greier å holde seg flytende i sitt hjemland lenge. Da kan man gå til en ny domstol og få en ny domstolsbehandling. Som statsråden var inne på: Hvis det går ti år, er det vanskelig. Det har jeg full forståelse for. Statsråden sa også i sitt innlegg tidligere i dag at tiden er en vesentlig faktor i forhold til å redusere faren for barnebortføring. Da synes jeg at man kanskje skulle problematisert en del av de erfaringene man har i forhold til barnebortføring og en del andre ting. Det man gjør nå, er å vise til de formelle kravene, og så plasserer man Luganokonvensjonen inn i det norske lovverket. Det er nødvendig, men, som sagt, jeg hadde ønsket meg større aktivitet og større fokusering på problemområdene også. Det tror jeg ville ha tjent saken, og det ville ha tjent de som er ofre for problemene som en følge av det lovverket vi diskuterer i dag.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2009-06-10:
Det gjenstår å se. Jeg takker statsråden for svaret. Noe av poenget mitt med å reise denne debatten er nettopp de utfordringene vi har når det gjelder Haagkonvensjonen, som vi har diskutert før i dag. Statsråden sier at det er viktig at flest mulig land slutter seg til den. Det deler jeg fullt ut, men det forutsetter jo også at man respekterer forutsetningene som ligger i det å signere avtalen. Jeg har oppfattet det slik at Luganokonvensjonen sier noe om de sivilrettslige prosessene i de respektive landene, og hvordan man skal forholde seg til dem. Det var innfallsvinkelen fra min side til dette. Det kan godt hende at statsråden og Regjeringen gjør en fortreffelig jobb, men i så fall synes jeg faktisk at man er i overkant forsiktig med å dele informasjonen med Stortinget. Hvis det er slik at man gjør en god jobb, skulle jeg gjerne ha skrytt av Regjeringen. Men hvis man holder dette utenfor denne salen, blir det vanskelig for oss. Jeg regner med at statsråden ikke har noe imot å få skryt for en utmerket jobb, men da må han være snill og dele det med Stortinget, slik at vi får mulighet til å gi ham honnør for det han muligens gjør.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2009-06-10:
Dette er kanskje ikke en stor sak, men det er en viktig sak i disse ferietider. Sommeren er høysesong for utstedelse av pass. Selv om vi reiser en del ellers i året også, er det ingen tvil om at dette er den delen av året da det utstedes desidert flest pass. Med dette lovforslaget kommer det siste elementet av biometri, fingeravtrykket, på plass i de nye passene. Det har vi forpliktet oss til gjennom vårt medlemskap i Schengen. Det er viktig nå at Norge følger opp sine forpliktelser, slik at vi får et så sikkert og godt pass som overhodet mulig. En samlet komité støtter forslaget og mener det er svært positivt at innføringen av de nye biometriske passene gjør at vi får langt sikrere pass, og at vi dermed kan komme et betydelig misbruk av norske pass til livs. Jeg tror det var en aha-opplevelse for flere enn meg da komiteen tidlig i stortingsperioden besøkte Interpol og fikk høre at norske pass faktisk er blant de pass i verden som blir mest misbrukt, i hvert fall hvis vi tar i betraktning størrelsen på den norske befolkningen. Da er det i Norges interesse å unngå at våre pass kommer i hendene på kriminelle som forfalsker dem, og som bruker den falske norske identiteten bevisst til å begå kriminelle handlinger. De nye biometrikioskene representerer en betydelig investering for politietaten. Dessverre er det ikke nok passkiosker til alle dagens passkontorer. Sagt på en annen måte: Opplegget fra Regjeringen betyr at man halverer antall steder der innbyggerne kan henvende seg for å bestille pass. Det er god grunn til å advare mot en slik utvikling fordi sentralisering av oppgaver bort fra den lokale lensmannen betyr dårligere publikumsservice, og det kan i neste omgang undergrave hele ideen bak nærpolitiet. Jeg minner om at det faktisk utstedes ca. 600 000 pass årlig. Dette angår altså store deler av befolkningen hvert år, folk som på en eller annen måte har behov for å bruke passtjenester. Avstandsutfordringene i Norge er betydelige. Dette burde i seg selv ha lagt føringer for hvor langt det er akseptabelt at folk skal måtte reise for å få tak i pass. Slik passkioskene er plassert f.eks. i Finnmark, vil man i flere tilfeller måtte reise 16–18 mil tur/retur for å få pass. Mindretallet i komiteen fremmer derfor forslag om at utstedelse av biometriske pass fortsatt skal kunne foregå ved landets lensmannskontorer. ID-tyveri er et voksende problem og svært ubehagelig for den som utsettes for det. Offentlige myndigheter som forvalter personsensitiv informasjon, må ta sin del av ansvaret for å unngå at denne typen informasjon kommer i gale hender. Passet burde i langt større grad betraktes som et verdipapir, for det er det eneste fullstendige formelle identitetsdokument vi har. Det inneholder persondata som kan misbrukes dersom det kommer på avveier, med store konsekvenser for den som rammes. Mindretall i komiteen fremmer derfor forslag om at pass enten skal utleveres ved personlig oppmøte hos politi eller lensmann, alternativt at passet kan sendes rekommandert, slik at passinnehaveren må legitimere seg ved utlevering. Jeg tar med dette opp forslagene nr. 1 og 2, fra mindretallet.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2009-06-10:
Jeg skal være kort. Saken er grei sett fra Venstres side. Det er også de to forslagene fra Høyre og Fremskrittspartiet. Jeg oppfatter forslag nr. 1 helt klart som en markering av at man fortsatt vil ha en desentralisert tjeneste. Grunnen til at det er et poeng, er den debatten vi tidligere har hatt i denne salen om nærpoliti, f.eks. når det gjelder eksperimentet i Follo politidistrikt, som den sittende statsråd to ganger har satt på bremsen for – og vi vet at i deler av politiorganisasjonene er det et ønske om å sentralisere. Jeg oppfatter ikke dette som at det skal være passutstedelser overalt, men at det skal være en desentralisering. Og så er det slik at hvis man først snakker om kostnader, så koster det å reise til stedet hvor man får passet. Så det privatøkonomiske regnestykket får være slik som det er. Venstre støtter altså de to forslagene, som det ikke skal stemmes over i dag, men jeg synes det er riktig for protokollens skyld at det blir sagt her og nå. Jeg skal ikke bruke den frie taletid. Det kunne vært fristende, men ikke nå.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2009-06-10:
Venstre sitter ikke i komiteen, men vi støtter selvfølgelig det forslaget som er framlagt her i dag. Det er av dem som har hatt ordet tidligere, gitt en veldig god begrunnelse for hvorfor det er nødvendig. Jeg skal bare kort nøye meg med å understreke det som har blitt sagt: Ved å si at det ikke er noen foreldelse, øker sjansen for at disse sakene på ett eller annet tidspunkt kommer opp. Man bryter mye av den tausheten som råder rundt sakene. Dette er en del av det systematiske arbeidet som vi driver i det norske samfunnet for å komme dette ondet til livs. Dette har Venstres sterke og fulle støtte.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2009-06-10:
Jeg noterte meg at representanten Horne gjentok argumentasjonen fra merknaden til Fremskrittspartiet om at svært få kvinner i Norge føler seg undertrykte. Gitt at dette er en riktig beskrivelse – hvorfor er det slik? Jo, det er noen partier i dette landet som virkelig har tatt likestillingen på alvor, gått foran, gjennomført lover og gjennomført vedtak som gjør at Norge i dag er et av de mest likestilte landene i verden. Foreldrepermisjonen er et eksempel på det. Fremskrittspartiet er det eneste partiet som har stemt imot alle utvidelsene av foreldrepermisjonen. Det er noe å tenke på når vi vet at grunnen til at vi har så høy yrkesdeltakelse i Norge, også blant kvinner, antakeligvis i stor grad skyldes bl.a. foreldrepermisjon. Nå tror ikke jeg at Fremskrittspartiets beskrivelse er riktig. Vi vet at det fortsatt er store ulikheter mellom kjønnene i Norge. Representanten Horne var inne på spørsmålet om likelønn. Ja, da er det synd at Fremskrittspartiet ønsker å oppheve ordningen med sentrale oppgjør og heller vil ha lokale oppgjør. Det vet vi vil ha alvorlige konsekvenser for kvinners posisjon. Jeg har merket meg at Fremskrittspartiet har vært veldig opptatt av likestilling for minoritetskvinner. Da synes jeg det er veldig trist at Fremskrittspartiet går inn for å bevare den ordningen som kanskje er mest bevarende for den strukturen vi har i dag når det gjelder likestilling mellom kjønnene på dette området, nemlig kontantstøtten. De har gått imot å innføre gratis kjernetid i barnehagene – noe vi vet ville vært viktig for å få flere minoritetskvinner ut i yrkeslivet f.eks. Det er mulig at det å inkorporere kvinnediskrimineringskonvensjonen i menneskerettsloven nå, ikke vil ha så stor effekt. Men jeg er sikker på at hvis vi noen gang skulle i havne i en situasjon der Fremskrittspartiet fikk styre, med de konsekvensene det vil ha for likestillingsloven og Likestillingsombudet, da er det behov for å ha inkorporert kvinnediskrimineringskonvensjonen i menneskerettsloven. Så stiller representanten Horne spørsmål om hvorfor ikke andre land har gjort dette. Skulle Norge ventet på andre land når det gjaldt likestillingsspørsmålet, ville ikke Norge vært i den posisjonen vi er i i dag ved å være det mest likestilte landet i verden. Det er en konsekvens av at vi har gått foran igjen og igjen at vi innehar den posisjonen. Til slutt: Jeg så nettopp en måling der Fremskrittspartiet har mistet en av fem kvinnelige velgere siden landsmøtet sitt. Jeg tror at det er fordi norske kvinner har gjennomskuet Fremskrittspartiets ord om at de er opptatt av likestilling. Vi ser hver dag – dette er nok et eksempel på det – at Fremskrittspartiet ikke er opptatt av likestilling når det kommer til stykket.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2009-06-10:
Jeg har bare en kort orientering om denne saken. Ot.prp. nr. 65 for 2008–2009 gir endringer i brann- og eksplosjonsvernloven og el-tilsynsloven. Lovendringsforslaget består hovedsakelig av en presisering og tydeliggjøring av dagens rettstilstand. Lovendringsforslaget har også til formål å rette opp et par inkurier som oppstod under forrige lovredigering i 2002. I tillegg fremmes det noen nye forslag, herunder å utvide lovens virkeområde til også å omfatte «reaksjonsfarlig stoff», hjemmel for kommunene til å gi lokale forskrifter for oppskyting av fyrverkeri samt en ny bestemmelse om statlig tilsyn med kommunesektoren – brannvesen – tilpasset kommuneloven. Forslaget antas ikke å få store økonomiske eller administrative konsekvenser, verken for staten eller for private aktører. En samlet komité står bak den foreliggende innstillingen.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-10:
Statsråden har flere ganger brukt som et eksempel hvor kunstige virksomhetsgrensene er, for når man går fra å ha mange mindre virkesomheter til å ha én stor, ser statsråden for seg at det er helt naturlig å ha ett pasientjournalsystem istedenfor flere. Jeg nevnte tidligere et eksempel fra St. Olavs Hospital. Der gikk personalet imot en sammenslåing av journalene fra psykiatrisk avdeling og somatisk avdeling, fordi de mente at det var helt unødvendig at somatisk avdeling skulle ha tilgang til psykiatriopplysninger. Men her argumenterer statsråden – hvis jeg har forstått ham rett – som om det er uproblematisk, ikke bare at psykiatriopplysninger ved Ullevål sykehus blir tilgjengelig for hele sykehuset, men at hele pasientjournalsystemet ved Ullevål sykehus blir tilgjengelig ved Aker universitetssykehus og ved Rikshospitalet. Ser ikke statsråden at mange som har avgitt sterkt personsensitive opplysninger ved én enhet, i utgangspunktet ikke har hatt noen forestillinger om at de opplysningene skulle nå også andre, og at det faktisk bør underlegges en vurdering før man slår sammen den typen pasientjournalsystem?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-10:
En av de tingene som virkelig gjør inntrykk på meg i denne saken, er at argumenter ikke synes å gjøre inntrykk. Man hører representanter stå her og si at de ikke tror på det Datatilsynet sier, og de tror ikke på det Statens helsetilsyn sier. Jeg har registrert at flertallet har sagt at man trenger ikke å ha noen bekymringer fordi man har tilsynsmyndigheter som skal passe på. Men i neste omgang sier man så, overfor de samme tilsynsmyndighetene, at man legger ikke vekt på det tilsynsmyndighetene fastslår. Som Gunn Olsen sier her: Man mistenkeliggjør helsepersonell for å snoke i journaler. Det er ikke snakk om mistenkeliggjøring, det er snakk om data som Datatilsynet har gjennomgått. Datatilsynet skriver i sin rapport til komiteen i forbindelse med høringen: «Et middels stort sykehus i Region Helse Sør-Øst har for eksempel 1,4 millioner oppslag i sitt elektroniske pasientjournalsystem per måneden. Det store antall oppslag i journalene gjør det svært ressurskrevende, og tilnærmet umulig, å avdekke snoking på en systematisk og effektiv måte.» Alle her går jo inn for at det skal være mulig for pasienter å se hvem som har vært inne i journalen. På spørsmål fra Dagens Medisin har jeg svart ja. Det samme har Torunn Janbu, presidenten i Legeforeningen, gjort, og sier at de skal få gjennomgå journalen for å se hvor mange som har vært inne i deres journalsystemer bare for å sjekke det ut. Men det er klart at hvis en da har et tjuetalls, kanskje et hundretalls, treff, er det ikke praktisk mulig å følge opp hver enkelt sak som en rutine, det må være ved mistanke om brudd. Jeg synes noe av det mest interessante som Datatilsynet avdekker, er hvordan de ulike helseforetakene avgir rapporter som om det ikke forekommer noe brudd i det hele tatt. Helse Midt-Norge skriver i sin tilbakemelding at St. Olavs Hospital ikke har noen saker, Helse Nord-Møre og Romsdal har én sak, Helse Sunnmøre har én sak, og Helse Nord-Trøndelag har én sak. Så går Datatilsynet inn og finner haugevis av brudd. Det betyr at helseforetakene selv ikke er spesielt opptatt av problemstillingen, og gjør heller ikke spesielt mye for å avdekke den. Derfor synes jeg det også er et element av naivitet knyttet opp mot den høringen vi hadde, når man ser at direktører i helseforetakene ønsker en mye raskere utveksling av data, men er så lite opptatt av personvernet knyttet til de dataene. Det er ikke fordi Legeforeningen har et umoderne syn på elektronisk samhandling at de advarer mot det, men det er fordi de har helsepersonell som daglig i hverdagen ser hvordan personvernet undergraves på grunn av det. Her gir man uttrykk for det fordi man ønsker å ivareta pasientenes interesser. I mange andre sammenhenger, f.eks. når man snakker om avlønning, er det på langt nær like viktig å lytte til det. Her er det faktisk viktig å lytte til det – men aller viktigst er det å lytte til statens egne tilsynsmyndigheter.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-10:
Hensynet til personvernet må jo veldig ofte måles opp mot andre hensyn. Jeg merket meg at Gunn Olsen sa at en enkel svale ikke gjør noen forskjell. Men det som har vært viktig for meg, er jo å se på hvordan offentlige myndigheter over tid har forholdt seg til personvernet, og hvordan tilsynsmyndighetene har vurdert personvernet over tid. Da tenker jeg på både Datatilsynet og Statens helsetilsyn. Men det jeg også tenker på, er den offentlige utredningen som kom nå i år: Individ og integritet – Personvern i det digitale samfunnet. Jeg vil si at det som mindretallet gjennomgående har gjort, er jo å ta inn over seg de innsigelsene som et bredt sammensatt personvernutvalg har kommet med, og som vi har tatt inn i innstillingen. Det er jo ikke å være en enslig svale – det faktisk å ta inn over seg sterke signaler fra noen som er satt til å utrede det. Når Regjeringen prioriterer endring av denne loven, som jeg fortsatt oppfatter som en liberalisering av personvernet, er det en måte å prioritere andre tiltak enn personvernet på. Det Regjeringen kunne ha gjort, var jo å prioritere at denne offentlige utredningen kom raskere til behandling i Stortinget, nettopp for å styrke personvernet. Jeg synes at det er en smule billig retorikk å ta utgangspunkt i at dagens system ikke fungerer godt, og framstille det som om vi skulle være forsvarere av at dagens system skal fortsette med å fungere dårlig. Det er jo komplett ulogisk! Det som Personvernkommisjonen sier i sin innstilling, og som jeg også siterte tidligere, er jo at problemene forsterkes ved at man gjør data eksternt tilgjengelig når man på forhånd kan dokumentere at man heller ikke internt klarer å håndtere det med hensyn til personvern. Det Datatilsynet er inne på i sin rapport, er jo at det vil være det svakeste leddet i den kjeden som da avgjør hvor godt personvernet blir ivaretatt, for hvis man får tilgang på informasjon fra en annen virksomhet og man i den interne virksomhet ikke har gode rutiner, hjelper det ikke om dette håndteres godt i den virksomheten som har levert fra seg dataene. Det blir jo selvfølgelig spesielt betenkelig hvis den enheten som det hentes data ut fra, ikke selv, ut fra strenge kriterier, bestemmer hva som skal videresendes. I tillegg – og det har flere påpekt – er det et ekstremt ressurskrevende system man legger opp til. Jeg synes det er et godt forslag fra Venstre, nemlig at man kan ta i bruk et pasientkort og ha en kjernejournal, og det framstår som teknisk mye enklere. Det løser også problemet hvis de som kommer på sykehus, har et slikt pasientkort i lommeboken sin. Der har man kjerneopplysningene tilgjengelige med én gang, i stedet for at man må ta i bruk veldig kompliserte IT-løsninger – noe bransjen selvfølgelig er interessert i, fordi den kan tjene penger på det.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-10:
Jeg har lyst til å ta opp igjen det som jeg tok opp i spørsmålet til statsråden. Jeg synes jo ikke at statsråden gav noe godt svar, for han framstilte det som om mindretallet gjennom sin tilnærming tilrettelegger for at det skal kunne skje det som har skjedd innenfor Oslo universitetssykehus' område, nemlig at journaler som var tenkt til én virksomhet – og ganske begrenset – nå er gjort tilgjengelig for alle virksomheter som ikke har den typen begrensning. Jeg må si at da jeg hørte det, ble jeg svært overrasket. Hvis jeg prøver å tenke meg noe helt teoretisk og søkt, nemlig at jeg selv var statsråd, så ville jeg naturligvis aldri ha tillatt noe slikt. Det synliggjør også forskjellen i Bjarne Håkon Hanssens tilnærming med tanke på personvern og den tilnærmingen som jeg har. Jeg tenker at hvis jeg hadde vært innlagt ved et av de sykehusene, ved en av de avdelingene, og snakket med noen av det personellet, ville jeg i utgangspunktet hatt tanker om at de informasjonene blir der. Men det man har gjort nå, er jo å tilrettelegge for at denne informasjonen spres til alle sykehusene i Oslo-området, uten at jeg som pasient er blitt spurt, og uten at man har hatt noen politisk diskusjon omkring det. Det er ikke mitt ansvar. Det er jo statsrådens ansvar – også det å ta en så lettvint tilnærming som om opposisjonen ønsker den type utvikling. Jeg hadde jo ønsket velkommen et lovforslag fra statsråden som hadde hindret at det kunne skje – men i stedet har vedkommende latt det skje. Det er med det som utgangspunkt jeg spør meg: Hvor mye kan man ta for gitt at det man sier skal være forutsetningen i bunnen – med en lov som skal innføres raskt – kommer til å være på plass før man begynner med disse endringene? Datatilsynet hadde en overskrift på en artikkel: I 150 langs en krøttersti. Det er jo litt slik det argumenteres her, som om man skulle argumentere for å sette fartsgrensen til 150 på en motorvei fordi man er nødt til det, ellers vil ingen levere inn anbud på å bygge en slik vei. Alle vi som er i denne salen, vet at det ikke er korrekt. Det er den typen argumentasjon man kaller vikarierende argumentasjon. Det er fordi man ønsker denne tilretteleggingen, man ønsker å tilrettelegge for at det skal skje relativt raskt. Det har jo vært helt påfallende hvordan IT-selskapene med kommersielle interesser i dette har vært på oss, både på høring og etterpå, for å få dette tilrettelagt slik at det skal skje raskt. Det har også vært påfallende hvordan helseforetakene, med helseforetaksmodellen, har direktører som presser på for at man skal få dette til. Samtidig synes jeg det er påfallende hvordan de helt alminnelig ansatte i de samme virksomhetene, inkludert dem som er dataansvarlige, advarer mot akkurat det samme. Derfor er det lurt å lytte til de stemmene og fare langsomt når man nå skal videre framover.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-10:
Jeg må nok skuffe saksordføreren i denne saken, jeg kan dessverre ikke støtte opinionen. Det er gjennomført forsøk med sprøyterom i Norge, og da det skulle gjennomføres forsøk i sin tid, tvilte SV seg fram til et standpunkt som gikk for at vi støttet ordningen. I ettertid – jeg var nok en av dem som var mer betenkt enn en del andre i SV – synes jeg det har vært en nyttig erfaring å ta med seg. Jeg har også besøkt sprøyterommet ved to anledninger og snakket med en del brukere pluss ansatte. Sprøyterommet har etter hvert blitt flyttet fra Skippergata, eller området ved Skippergata, til Storgata. Det virker som om antall brukere økte, og at det etter hvert ble en mer positiv erfaring, når man fikk en ny plassering. Man ser jo også at en del andre land har tatt i bruk sprøyterom før Norge. Så det er åtte forskjellige land man har erfaringer fra. Jeg er enig med saksordføreren i at man ikke må glemme at det er nødvendig med andre tiltak også, og at en del tiltak bør ha rusfrihet som målsetting. Men for en del av de absolutt tyngste brukerne – hvis man kan bistå på en sånn måte at de også får medisinsk hjelp – kan det hende at dette kan være et supplement som vil kunne være nyttig. Nå sitter man med en type erfaringer som man kan nyttiggjøre seg, og kommuner som er motivert for å sette i gang med sprøyterom, vil ha muligheten til det med de lovendringene som foreslås fra Regjeringens side. SV støtter innstillingen som foreligger fra komiteens flertall, og går altså inn for at det skal være mulig på permanent basis for en kommune som ønsker det, å etablere sprøyterom, og at det da ikke bare er en forsøksordning.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2009-06-10:
Jeg har selvsagt også, som mange andre har gitt uttrykk for, respekt for begge syn i denne saken, både flertallets og mindretallets. Jeg har ikke hørt eller fått med meg at det er noen som har sagt her i dag at de ikke tror på høringsinstansene. Men man må jo selvfølgelig ha muligheten til å forbeholde seg retten til å støtte de høringsinstansene man er enig med, og la være og støtte de man ikke er enig med. Det er en selvfølge. Det er det alle har gjort, enten man legger Datatilsynets innspill til grunn, eller man tar utgangspunkt i de svarene vi får fra departementet, høringsuttalelsene fra pasientorganisasjoner eller de innspillene som har kommet fra helseregionene og andre. Til representanten Ludvigsen: Jeg er selvsagt heller ikke i tvil om at mindretallet har gjort en grundig jobb. Det betyr jo ikke at jeg er enig. Det er to forskjellige ting. Ludvigsen sa tidligere her, jeg tror det var i replikkordskiftet, at Regjeringen gir blankofullmakt til utveksling av opplysninger. Det er jo det vi ikke gjør. Vi stiller et samtykkekrav og innfører en samtykkebasert løsning. Hvis dét er blankofullmakt, vil det i så fall bety at ikke engang de som har informert samtykke, får muligheten til å utveksle de opplysningene de ønsker skal bli kommunisert. Så var det spørsmål om hvorvidt man er i tvil om at dette redder liv. Jeg tror ikke det er noen andre i mindretallet enn Gunvald Ludvigsen som har stilt spørsmål ved om god kommunikasjon av pasientopplysninger gir bedre pasientbehandling og redder liv, for hvis man virkelig mener at det ikke gjør det, så er det jo heller ingen grunn til å gå inn for et meldingssystem, som mindretallet gjør. Alle er jo enige om behovet for kommunikasjon av pasientopplysningene på en god og trygg måte, men så er det modellen man er uenig om. Men det blir ikke 20 sider, nettopp fordi man skal kunne strukturere det og få tilgang til det som er relevant. Det er derfor vi vil få på plass en kjernejournal. Jeg har lyst til å si jeg deler heller ikke den oppfatning at regjeringspartiene ikke er opptatt av å skape brede flertall for den type saker som berører personvernet. Jeg viser f.eks. til helseforskningsloven, som vi behandlet veldig grundig over en lengre periode i fjor vår, der komiteen til slutt endte opp enstemmig på nesten alle paragrafer. Det var et unntak på fire, tror jeg. Jeg antar at det i dag blir et flertall på mellom to tredjedeler og tre fjerdedeler, og det er et flertall som er større enn det man trenger for å vedta grunnlovsendringer, f.eks. Det er heller ikke slik at regjeringspartiene står alene om det vedtaket som blir gjort. Jeg mener at vi etter hvert har måttet anstrenge oss for å komme opposisjonen i møte.