Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2009-12-08:
Norge er på mange måter en suksesshistorie, et fattig land i utkanten av Europa som gjennom innsatsvilje, åpenhet og skaperkraft karret seg opp til å bli et av verdens beste land å bo i. Det er på mange måter noe smått arrogant ved politikere som vil ta all ære for det vi kaller den norske modellen, for det er faktisk ikke slik at politikerne kan vedta at et land skal bli rikt. Vi kan legge til rette, vi kan fordele, men verdiene skapes der ute av hardtarbeidende nordmenn som hver eneste dag bidrar til et litt bedre samfunn både for seg selv, for naboen og for oss andre. Det må være utgangspunktet når vi diskuterer politikk – ikke egen fortreffelighet, men verdien av andres innsats. De siste tiårene har vi nettopp takket være hardtarbeidende nordmenn og andre bidratt til at landet opplever økonomisk vekst, og at folk flest har det bedre enn noen gang tidligere. Samtidig er det flere og flere som faller utenfor. Noe av grunnen til det er at samfunnet har endret seg dramatisk de siste tiårene. For å ta et eksempel: For fire tiår siden var det slik at hvis en mann som gikk ut av skolen uten å kunne lese og skrive skikkelig, kom fra min hjemby, Porsgrunn, kunne han gå opp til fabrikkporten til Hydro og knakke på døren, og så var sjansen stor for at han kunne få seg en trygg arbeidsplass. I dag er den muligheten i stor grad borte. Ikke kan folk dra til sjøs lenger heller. Arbeidsplasser som stiller lave krav til kompetanse, flyttes ut av landet, og kunnskap er den nye kapitalen på arbeidsmarkedet. På mange måter ser vi at den norske modellens skyggeside vokser fram akkurat nå – et tre fjerdedels samfunn hvor stadig flere faller utenfor. Vi har hull i velferdssamfunnet vårt, og det finnes ingen enkle løsninger for å tette hullene. Men det betyr ikke at det ikke finnes løsninger. Det er en ond sirkel som fører flere unge over på sosialhjelp, som fører til flere uføre, og til at flere faller utenfor arbeidsmarkedet. Vi ser begynnelsen på den onde sirkelen i en skole hvor en av fem går ut uten å kunne lese og skrive skikkelig, en skole som reproduserer sosiale forskjeller istedenfor å løfte dem som trenger det mest. Den fortsetter den onde sirkelen med de skyhøye drop-out-tallene fra videregående skole, hvor særlig unge menn gir opp. Og så går den onde sirkelen videre gjennom et offentlig system som ofte tilbyr passiviserende støtteordninger istedenfor aktivitet og arbeid. Så blir ofte døren lukket for godt. I Norge, midt i den norske modellen, vokser det fram et samfunn hvor de som faller utenfor, forblir utenfor. Vi vet det er dyrt, det har vi hørt gjentatte ganger de siste månedene, bl.a. fra regjeringshold. Men enda viktigere: Det er uverdig. Det er uverdig når friske, unge mennesker får sosialhjelp istedenfor arbeid. Det er uverdig når nyankomne til Norge får permanent stønad istedenfor permanent jobb. Det er uverdig når arbeidstakere som blir syke, sluses inn i trygdesystemet istedenfor å få behandling eller rehabilitering. Det er uverdig når trygdemottakere opplever at de taper penger på å gå fra trygd til arbeid som en slags straffeskatt for innsats. Er du syk, skal du ha en anstendig støtte fra felleskassen. Kan du ikke jobbe, skal du heller ikke jobbe. Det er verken noe galt eller flaut i det å trenge hjelp. Men det er galt og det er flaut for oss som samfunn når stønad og trygd blir minste motstands vei, når det blir en måte å unngå å konfrontere de virkelige utfordringene på. I et samfunn med mye støy må man rope høyt for å bli hørt. Som en tidligere stortingspresident sa, er kampen om budsjettmidlene ofte «en kamp mellom dem som er godt organisert, dem som tilhører grupper som er sterke fra før og som derfor kan fakturere sine krav over statsbudsjettet. Men noen» – skrev han – «tilhører ikke en slik gruppe. De blir lett glemt og marginalisert». De blir også marginalisert fordi fattigdomsbildet har endret seg i Norge. På veien fra det fattige til det rike Norge var vår store oppgave å løfte hele grupper ut av fattigdom og inn i samfunnsfellesskapet. Den gangen var fattigdommen konsentrert, i dag er fattigdommen fragmentert. Den gang kunne man bekjempe fattigdommen gjennom bred økonomisk vekst og kollektive løsninger. Det fungerer ikke på samme måte lenger. I mange tilfeller er dårlige materielle forhold først og fremst et symptom på fattigdom, ikke selve årsaken. De bakenforliggende årsakene er kanskje viktigere, enten det dreier seg om rus, psykiske problemer, manglende tilpasning av arbeidslivet eller for høye barrierer for dem som vil inn, en skole som svikter, hjem i oppløsning, eller manglende selvrespekt og selvfølelse. Utenforskap og fattigdom i Norge handler ikke om at de store massene hele tiden lever på kanten av stupet, men om at noen få, men stadig flere faller gjennom hullene i velferdssystemene våre. Regjeringen, med Sosialistisk Venstreparti i spissen, gikk i forrige periode inn for å avskaffe fattigdom – fattigdom, ikke fattigdommen. Men for noen måneder siden hørtes det ut som om Kristin Halvorsen hadde resignert. Definisjonen, sa hun, er slik «at man bokstavelig talt ikke kan avskaffe fattigdom». Jeg var litt usikker på om jeg hørte riktig. Kan vi ikke avskaffe fattigdom? Hvorfor ikke? Det er jo ikke umulig å lage en politikk som avskaffer fattigdom, selv om vi har et relativt fattigdomsmål. Jeg tror personlig en slik politikk ville vært uklok, fordi vi hadde svekket oppmuntringen til å jobbe kraftig. Men det handler jo om politikk, ikke statistikk. Utfordringen for venstresiden har jo vært at de har vært mer opptatt av forskjeller enn av fattigdom – mer opptatt av hvem som har mer, enn av hvem som har mindre, mer opptatt av hvor mange rikinghytter som bygges, enn av hvor mange som ikke har bolig. Den politiske konsekvensen av å stirre seg blind på et forskjellsmål, er at man gjør litt for alle istedenfor å gjøre mye for dem som trenger det mest. En stor stat er ikke nødvendigvis en sterk stat. At staten gjør mye, betyr ikke nødvendigvis at den gjør det den skal. Vi har tre store utfordringer innenfor vårt felt: for det første eksplosjonen i antall uføre, inkludert uførerekrutteringen gjennom sykefraværet. For det andre at velferdssystemene våre inviterer folk inn til utenforskap. For stadig flere er den eneste veien ut å bli passive mottakere. For det tredje framveksten av en fragmentert, men tydelig nyfattigdom kombinert med sosial marginalisering. Årsakene er mange og kompliserte. I debatten om sykefravær har vi hittil sett en skyttergravskrig hvor alle har skutt på alle. Jeg tror kanskje også vi politikere skal forsøke å se litt på hva vi har gjort. Det er ikke den eneste forklaringen – kanskje heller ikke den viktigste – men deler av utenforskapet skyldes også en feilslått politikk og en feilslått ideologi. La meg ta noen eksempler. Vi har barrierer for dem som vil inn i arbeidslivet, som er høye, og som rammer dem som trenger en ny sjanse aller hardest. Mange risikerer å tape penger på å gå fra offentlige støtteordninger til arbeid. Vi har bygget barrierer, i verste fall fattigdomsfeller, som holder folk inne i trygdeordningene, men ute fra arbeidslivet. Privat allergi gjør at vi ikke utnytter potensialet i private organisasjoner, i privat arbeidsformidling eller private attføringsbedrifter. Vi glemmer ofte «gjør din plikt» og husker bare «krev din rett». Derfor gir vi heller ikke brukere av sosiale tjenester rett og plikt til aktivitet. Høyresiden har bestandig advart mot at for mye politikk kan være en økonomisk utfordring for konkurranseutsatt næringsliv, for nyskapning og for investering. Men engasjementet hviler ikke på bekymringen for makroøkonomien, hviler ikke på inflasjonsmål eller bare på tanken om hvor mange kroner og øre landet skal tjene. Det konservative utgangspunktet er en tro på mennesker. Vi må kjempe for at det beste i menneskenaturen tas vare på – nemlig den naturlige viljen til å gjøre noe godt for seg selv og andre, den naturlige viljen til å bygge en bedre framtid for familien sin, til å gi barna en god start og gode muligheter i livet og til å være et godt medmenneske. Dette er den personlige velferden, som representerer verdier vi skal ta vare på – verdier som frihet og ansvar, innsats og overskudd, omsorg og nestekjærlighet. Dette er den personlige velferden som er beskyttelsen mot klientsamfunnet. Personlig innsats og overskudd underminerer ikke samfunnet, det styrker samfunnet. Når enkeltmennesker holdes tilbake, holdes samfunnet tilbake. Vi kan bare bygge et selvstendig og ansvarsfullt samfunn med selvstendige og ansvarsfulle mennesker. Forskjellene i norsk politikk virker ikke alltid så store når man ser på hvert enkelt budsjettår, men det fins forskjeller. Høyres politikk bygger på andre ideer, andre verdier og andre prinsipper enn Regjeringens politikk. Over tid vil forskjellene merkes. Høyres alternative budsjett er et budsjett for nye muligheter, for tillit til enkeltmennesket, også på arbeidsområdet og sosialområdet. Til slutt vil jeg ta opp Høyres forslag og forslag som Høyre har fremmet sammen med andre partier.