trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
André N. Skjelstad (Venstre), 2007-06-14:
Jeg skal ikke bruke mye tid på de nye regnemåtene i Budsjettnemnda, som skulle utgjøre selve grunnlaget for jordbruksoppgjøret, det faste, nøytrale, faglig funderte utgangspunkt. Men jeg fikk med meg at Norsk Bonde- og Småbrukarlags leder, Anne Osland, gikk av på grunn av uenighet i Budsjettnemnda tidligere i år. Regjeringen og Norges Bondelag ønsket beregningsmåter som har én ting til felles: Bøndene skulle komme bedre ut på statistikken enn de ville ha gjort med den gamle regnemåten – og dagens regjering bedre ut politisk. Det ble skapt enorme forventninger til årets jordbruksoppgjør. Resultatet er nok ikke like entydig som de forventningene som ble skapt – for å sitere lederen av Nord-Trøndelag Bondelag: «Det er klart jeg er skuffet, men det var likevel riktig å skrive under avtalen.» Skuffelsen er begrunnet i Regjeringens signaler for oppgjøret om at den ville satse på landbruket. Han sier videre at han ikke synes at disse signalene er fulgt opp i årets avtale. Ut fra et annet ståsted får en tro at landbruket vil vurdere Regjeringen utelukkende etter hva den leverer i framtiden, og ikke etter hva de sier. Én ting er at en svekker politikernes troverdighet – at en lover og lover og ikke holder – men for næringens del er det en manglende grad av forutsigbarhet som er med på å svekke bondens motivasjon og framtidstro. Det er selvfølgelig gode elementer i dette oppgjøret. Et av de positive elementene er å etablere driftstilskudd for sau. Forhåpentligvis kan dette være med på å motvirke det store frafallet av driftsenheter innenfor saueholdet, men kanskje også være med på å stagge noe av den gjengroinga vi ser av tidligere beitemark. Landbruket produserer kulturlandskap. Vi kan ikke importere landskap, slik vi kan f.eks. med kjøtt. Reiselivsnæringen lever av vårt vakre landskap. Derfor er det viktig for flere at dette blir tatt godt vare på. En må kunne gi bonden valgfrihet. Men valgfriheten må ikke føre til at en ikke velger i det hele tatt – det blir det mest dramatiske valget. En kan ikke la det skure og gå over lang tid. Det er derfor viktig med gode og forutsigbare velferdsordninger. Dette har en klar sammenheng med å motivere og rekruttere nye brukere. Det er også viktig å ha en større grad av fleksibilitet bl.a. gjennom å åpne for muligheten for å leie melkekvoter. Dette vil åpne for at flere får en annen mulighet enn å tvinges til å selge melkekvoten. En burde også være villig til å se på de geografiske begrensningene og antall deltakere og deltakelse i samdriftene. Landbruket er en svært kapitalkrevende næring. Næringen står framfor store utbyggingskostnader i tiden som kommer. Et rigid lovverk er med på å vanskeliggjøre kapitaltilgangen for landbruket.
André N. Skjelstad (Venstre), 2007-06-14:
Trygdeoppgjøret er av stor betydning for nesten en fjerdedel av landets innbyggere, og dermed en av de viktigste forhandlingene om inntekt som er gjennomført i år. Venstre er glad for protokolltilførselen om at en foretar en gjennomgang av minstepensjonisters og unge uføres levekår. Pensjon er deres eneste inntekt, og de har svært begrenset mulighet til annen inntekt. Spesielt for unge uføre er det problematisk at de ikke kommer i inntektsgivende arbeid og får sjansen til å investere i bolig eller være med på den materielle velstandsutviklingen som tilfaller de fleste av oss. Man kan spørre seg om særlig de unge funksjonshemmede er født til fattigdom. Dette må vi som politikere finne en løsning på. Det er viktig å understreke at minstepensjonistene ikke er en homogen gruppe. En del minstepensjonister i distriktene har relativt sett gode levekår fordi de gjennom livet har skaffet seg materielle verdier gjennom bolig og på annen måte. Men for en del av minstepensjonistene, spesielt de som bor i bynære områder, er situasjonen en annen. Det er viktig å se nærmere på deres levekår og helsetilstand. Det er på det grunnlaget Venstre ønsker å øke minstepensjonen til to ganger grunnløpet. Derfor har vi i komiteens innstilling fremmet et eget forslag hvor vi ber Regjeringen legge fram en forpliktende opptrappingsplan for minstepensjonen, opp til to ganger grunnbeløpet. Vi fremmer det forslaget, for i Venstre mener vi at skal vi klare å løse fattigdomsproblemet, må vi ha tiltak som retter seg mot dem som trenger det mest. Vi ønsker å se på dette i løpet av denne stortingsperioden, for å få et løft for de eldre som i dag lever av minstepensjon. Avslutningsvis fremmer jeg Venstres forslag.
André N. Skjelstad (Venstre), 2007-06-14:
Flertallet, inkludert Venstre, viser til protokolltilførselen, som også statsråden har vært inne på tidligere. Jeg mener at bostøtte er mer målrettet. Men i forbindelse med den evalueringen som vil skje, kan det tenkes at et av virkemidlene kan være likt det som står i Venstres forslag om en opptrappingsplan. Når jeg og statsråden er enige om at minstepensjonister slett ikke er en homogen gruppe, som jeg tidligere har sagt, kan vel det også være et av virkemidlene. Ser statsråden det?
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2007-06-14:
Jeg ser av et leserinnlegg i Nationen 11. juni i år at landbruksministeren mener beitenekt skal være siste utveg for å hindre uforsvarlige lidelser eller fare for lidelser for dyr på utmarksbeite. Jeg er meget fornøyd med denne uttalelsen, for der rovviltproblemene er store, er beitenekt en ekstra belastning, både psykisk og økonomisk for dem det gjelder. Jeg sier det slik at disse bøndene har nok med å slåss mot firbeinte rovdyr om de ikke skal være nødt til å slåss mot tobeint mattilsyn. Sittende regjering har allerede satt i verk mange tiltak for å begrense tapene av husdyr på utmarksbeite. Vi er ikke i havn ennå, men endelig har en regjering skjønt at skal Mattilsynet kunne fatte beslutning om beitenekt, som må være siste utveg, så må det kompenseres, og dette skjer nå fra 2007. Jeg sitter i energi- og miljøkomiteen og er meget opptatt av våre verdensarvområder. Da er det gledelig å lese at næringskomiteen gjennom jordbruksoppgjøret har vedtatt å bevilge 3 mill. kr til en verdensarvssatsing over Landbrukets utviklingsfond. Av våre sju verdensarvsområder er det to som trenger et ekstra løft i forhold til kulturlandskap. Det er Vestnorsk Fjordlandskap og Vegaøyene. Begge disse områdene trenger forsterkede tiltak for å opprettholde kulturlandskapet, spesielt for å forhindre gjengroing og for å stimulere til større beitebruk. Med denne satsingen kan vi være på vei mot å oppfylle målsettingen i St.meld. nr. 16 for 2004-2005 Leve med kulturminner, der det heter at de norske verdensarvsstedene skal stå fram som eksempler på «beste praksis» i kulturminneforvaltningen. Den stortingsmeldingen ble lagt fram av Bondevik II-regjeringen, og det er da helt merkelig at Høyre nå ikke er med på merknaden i Innst. S. nr. 285, som virkelig kan gi et løft til de UNESCOs verdensarvsområder som har med landbruk og kulturlandskap å gjøre. Jeg mener det kan være av stor interesse om man kunne følge opp et større kulturlandskapsprosjekt, eksempelvis Vegaøyene – inkludert buffersonen. Dette vil kunne gi oss nyttig informasjon både om kostnadssiden og om næringsmessige positive resultater av en slik satsing i distriktet. Skal landbruket i framtiden «produsere» kulturlandskap, så må man styre mer målrettet mot bruk av beitedyr. Valg av areal vil bli en utfordring, og til det trenger vi kunnskap. Her mener jeg Miljøverndepartementet, Landbruksdepartementet og Kommunal- og regionaldepartementet må bidra til et informasjonsarbeid som også kan brukes generelt i samfunnet i kampen mot gjengroing.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2007-06-14:
Jeg er redd for at intensjonene med dagens reindriftsavtale ikke vil bli oppnådd. De tiltak man her går inn på, vil ikke klare å få til en bærekraftig næring som vil ivareta økonomiske, økologiske og kulturelle sider. Vi vet alle at det er langt mellom ord og handling når det dreier seg om det store problemet i Vest-Finnmark: altfor mange dyr. Reintallet i Vest-Finnmark er i dag så høyt at man regner med at det er ca. 30 000 dyr for mye. Det burde være rimelig enkelt å forstå for de fleste at næringen selv ikke er den rette instansen til å bestemme over antall dyr. Det kan nevnes at slaktevekten på en årskalv i Øst-Finnmark i mange tilfeller er like høy eller høyere enn en kalv på halvannet år i Vest-Finnmark. Dyretragedier skjer hver eneste dag, og økologien er meget langt unna å være i balanse. Det vi opplever, er at det er ingen av regjeringspartiene som tar dette på alvor. Jeg må stoppe opp og undre meg litt: Hvem er det som sitter med ansvaret for disse dyretragediene som har skjedd, og som vil komme til å skje? Er det Stortinget? Er det Sametinget? Er det Norske Reindriftsamers Landsforbund? Er det Reindriftsstyret? Eller er det fylkesmannen? En kan saktens undre seg, for her er ansvaret fullstendig pulverisert. Det man burde gjøre i Vest-Finnmark spesielt, er å gå over fra nomadisk reindrift til stasjonær reindrift. Når antall dyr er det største problemet for å få en balanse i økologien, er det slik at ved en stasjonær reindrift kan en familie overleve på under 1 000 dyr, mens ved nomadisk reindrift må en familie ha over 2 000 dyr. Når antall dyr er problemet, burde man forstå at de tiltak som er gjennomført både i Sverige og Finland vedrørende stasjonær drift, også må gjennomføres i Norge. Hvis ikke vil vi få en høyfjellsørken i Vest-Finnmark.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2007-06-14:
Enkelte hevdar at alle problem har ei enkel løysing. Det er feil. Enkle løysingar vil skape nye problem i landbruket dersom me skal halde fast på dei politiske målsetjingane som ligg der, i tillegg til sjølve matproduksjonen. Skal me sikre busetjing, kulturlandskap, produksjon og foredling over heile landet, og samtidig ha konkurransedyktige forbrukarprisar, finst det ingen enkle løsyingar. Når me så har å gjere med ei kjede av aktørar, med til dels motstridande interesser, er det snakk om ein vanskeleg balansegang. For oss som politikarar kan det vere ei enkel og dermed feil løysing å overlate næringa til seg sjølv og til marknadskreftene, slik Framstegspartiet hevdar gong på gong. Da kan me skyte ein kvit pinn etter eit livskraftig jordbruk og levande bygder over heile landet. Dermed seier eg ikkje at alt skal vere som før. Det vil vere å lure både seg sjølv og næringsutøvarane. Da vil me møte veggen ganske brutalt og få svenske og finske tilstandar i distrikta. Det ønskjer me sjølvsagt ikkje. Vår jordbrukspolitikk fram til i dag har vore basert på solidaritet internt i næringa. Eg vil påstå at me i denne næringa finn noko av det mest solidariske me har att. Det er nok å nemne at mjølka blir henta hos produsenten utan omsyn til kvar garden ligg, og betalinga er lik for lik kvalitet. Den såkalla kanaliseringspolitikken, eller arbeidsdelinga mellom sentrale område og distrikt, er òg eit døme på solidaritet. Eit avgjerande spørsmål blir derfor: Klarar me å bevare denne solidariske haldninga inn i ei ny tid, eller vil me også her oppleve ei utvikling mot at kvar og ein er si eiga lykkes smed? Det uroar meg at enkelte i næringa og enkelte politiske parti set spørjeteikn ved om solidariteten må takast alvorleg. Eg ser ingen grunn til å skjule kva eg sjølv meiner. Dersom dei solidariske løysingane forsvinn, vil me gå mot ei utvikling ingen med sikkerheit på førehand kan seie konsekvensen av. Ein ting er i alle fall sikkert, utfordringa for landbruket blir ikkje mindre. Norsk jordbruk må bli flinkare til å utnytte dei moglegheitene som marknaden gir. Landbruket må møte behova til forbrukarane, og nordmenns matvanar endrar seg radikalt. – Da har tida mi gått ut, ser eg.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2007-06-14:
Det er litt underlig å følge debatten. De rød-grønnes oppfatning av seg selv må være ganske annerledes enn den man har ute. Som representanten Oppebøen Hansen var inne på, har vi noen overordnede målsettinger i landbrukspolitikken. Nå burde man snart begynne å ta inn over seg at ingen av de målene nås. Jeg tror at den sjampanjeskålingen, som i og for seg har vært kommentert tidligere, kommer til å bli stående som litt av et symbol på hvordan man kan provosere næringen når det gjelder resultater. For etter to år med Soria Moria-forhandlinger i landbruket er egentlig frustrasjonen på topp. Da kan man spørre seg hvorfor. Representanten Kvalvik fra SV var inne på at man hadde fått en innretning etter deres smak. Min kommentar til det er jo at alle bindes til masta, og så senker man båten sakte, men sikkert. Ingen får egentlig muligheten til å følge egne strategier, og det er ganske kritisk. For som representanten Eldegard var inne på, så er det faktisk veldig mye kreativitet i landbruket. Bonden er flink, men hans omstillingsevne innrettes jo på en måte som gjør at han kjører seg enda lenger inn i en bakevje. Spørsmålet er når man skal begynne å ta inn over seg at situasjonen i landbruket i dag faktisk er helt annerledes enn den man hadde for 30–40 år siden. Man snakker her om det tradisjonelle familiebruket. Og representanten Kvalvik var også inne på at én jobbet ute og én jobbet hjemme. Det er en romantisering av hvordan situasjonen faktisk er. Familiebruket er en plass for isolasjon. Det er ganske mye forskning fra Landbrukshøgskolen som viser det. Det er samdrift som er framtiden, men der er tydeligvis ikke Regjeringen. Det som er realiteten, er at begge søker jobb ute i dag, og at man ønsker ordnede forhold, og både sosial og faglig utveksling innenfor landbruket. Så bosetting og drift i framtiden blir mer avhengig av om man finner sysselsetting andre steder. En satsing på jordbruket vil være avhengig av at man kan satse profesjonelt. Da må man ta inn over seg at et landbruk i framtiden krever også en helt ny angrepsvinkel. Det er tragisk at man i dag egentlig ser en reversering. Jordbruksoverføringene i dag er bare 0,5 pst. av BNP. På 1980-tallet var de 2 pst. Det illustrerer at landbruket er blitt marginalisert, og da tar jeg i og for seg også med meg skogbruket. På veldig mange områder er det også en viktig næring, og det er et viktig grunnlag for Distrikts-Norge. Det er viktig å få frigjort den egenkapitalen og de kapitalmulighetene som ligger der, og få frigjort kreativiteten. Da kan man kanskje også borge for optimisme framover. Den retningen det går i i dag, er den stikk motsatte.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2007-06-14:
Jeg må ta ordet når representanten Gullvåg kommer med påstander om at jeg vil avskrive jordbruket. Tvert om, jeg trodde jeg sa det motsatte. Jeg er forholdsvis optimistisk når det gjelder landbrukets og jordbrukets muligheter, men da må man faktisk gjenoppfinne den selvstendig næringsdrivende bonden som får utnyttet sin kreativitet og sin tilpasnings- og omstillingsevne til å skape det bruket han faktisk mener har mulighet til å overleve framover. Da er jeg optimist, og det trodde jeg faktisk jeg hadde gitt uttrykk for. Gullvåg snakker også om storstilt nedbygging. Hva er det vi har hatt? Vi har gått fra 150 000 til 50 000 bruk med den landbrukspolitikken man faktisk fortsatt står og priser opp i skyene. Det kaller jeg å trekke ned rullegardinen og glemme å se hvordan verden ser ut. Det har verken Distrikts-Norge eller landbruket særlig godt av. Så en liten kommentar til representanten Eng, som har tenkt å gjøre Mattilsynet til en vekstbransje i Norge. Da blir jeg nokså skremt. Vi trenger Mattilsynet, men vi trenger jo ikke et mattilsyn som har dobbelt så mange ansatte som tilsvarende tilsyn i f.eks. Sverige har. Da er det i hvert fall på tide å se hvor effektivt det fungerer. Jeg satte i og for seg mer pris på at representanten Eng tok opp dette med rovdyrproblematikken. Jeg registrerer at det nå er reaksjoner i helt andre områder enn i dem som rammes hardest. Jeg kommer selv fra et område som ligger innenfor ulvesonen, og der har man i praksis utradert husdyrbruket. Det er en landbrukspolitikk som også føres videre med dagens regjering. Jeg hadde satt pris på at Eng også hadde tatt opp det, slik at man fikk en reell diskusjon om hva den rovdyrpolitikken som nå føres, betyr for mange ute i Distrikts-Norge. Der synes jeg Eng hadde et veldig godt poeng.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2007-06-14:
Representanten Eng gjorde greie for denne saka på ein veldig god måte, og eg støttar synspunkta hennar hundre prosent. Eg vil fokusera lite grann på den dreiinga, i rett retning, dette oppgjeret har for akkurat min region, Sogn og Fjordane. Det er ikkje berre den totale pengepotten som tel, men også innretninga, som det vart sagt her. Dette oppgjeret har ein profil i rett retning for småbruka, som vi har rikeleg av på Vestlandet. Landbruket skal produsera rein og trygg mat, og eit aktivt distriktslandbruk er eit viktig verkemiddel for å halda oppe hovudtrekka i busetnadsmønsteret som vi har i Noreg. Når Noreg med «the Fjords» vert kåra til verdas beste reisemål – ja, så er kulturlandskapspleie eit stikkord her. Koplinga mellom aktive småbønder med dyr på beite og reiselivssatsinga er heilt openberr. Derfor er den stimulansen som er komen for nettopp å vareta beitinga, veldig viktig. Dyr på beite er faktisk det einaste som monner når vi skal halda krattskogen vekke. Eg vil òg peika på eit anna moment, og det er at no byrjar den vedtekne rovdyrpolitikken å verka. Det at vi i år har fått teke ut jerv som ikkje er i kjerneområde, er til stor hjelp for bøndene. Til slutt vil eg peika på at systemet med jordbruksforhandlingane verkar faktisk, der partane er aktive i utforminga av rammevilkåra for næringa, og det er viktig. Dette forpliktar både staten og næringane. Sogn og Fjordane er eit spennande fylke med mykje landbruk. Eg håpar verkeleg at årets landbruksoppgjer vil bidra til både å bremsa og stogga den negative utviklinga med at mange har lagt ned småbruka sine. Profilen i årets oppgjer er i alle fall i rett retning. Eg synest òg vi skal ta med oss det positive signalet at både Bondelaget og Småbrukarlaget har godkjent denne avtala.
Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2007-06-14:
Senterpartiet i regjering skaper håp om en landbrukspolitikk som gir framtidstro for bygdesamfunnet. Jeg er glad for vår troverdighet på disse områdene, selv om det, som i dag, er en yndet sport for andre partier å lete etter noe som kan være et uttrykk for at Senterpartiet tross alt ikke har fått alt helt som de vil. Det er riktig: Vi får ikke alt helt som vi vil i en samarbeidsregjering, men de resultater vi kan vise til, er markante. Dem er det ingen grunn til å overse, og de blir ikke oversett ute i bygdene. For å være mer konkret: Jeg tror ikke det er mange utøvende bønder – eller bygdefolk generelt – som opplever Venstres nyorienterte landbrukspolitikk som en framstrakt hånd med framtidsmuligheter i. Mange kunne nok ønsket seg mer fra Senterpartiet, men jeg har ikke sett særlig etterspørsel etter Venstres medisin, slik den er presentert i innstillingen og av representanten Kongshaug. Jeg merket meg også at representanten Kongshaug påstod at det nå er Kristelig Folkeparti og Venstre som står igjen som forsvarere av den landbrukspolitikken sentrum en gang stod for. Den påstanden var drøy. For det første: Hvor er det ideologisk uttrykt i de merknader vi skal lese, at Venstre og Kristelig Folkeparti nå har utmeislet en felles landbrukspolitikk som representerer sentrum? Merknadene viser jo rett og slett at Venstre og Kristelig Folkeparti skiller lag, at de ikke står sammen. For det andre var Kongshaugs negative omtale av familiebruket ganske oppsiktsvekkende, sett ut fra hva sentrumspartiene tradisjonelt har stått for: Jordbruket ses på som et bidrag til bosetting – det skal være lys i vinduene – og til småskalaproduksjon, og det har betydning for distriktspolitikken generelt. Angrepet på familiejordbruket, som Kongshaug – fra Venstre – og Høyre er representanter for, er vel et av de mest negative signaler til organisasjonene i landbruket, sett ut fra hva de har krevd fra Regjeringen i dette jordbruksoppgjøret. Jeg har faktisk mer forståelse for Kristelig Folkepartis tårer over at vi ikke fullt ut imøtekommer forventningene fra organisasjonene. Dette må forstås slik at de i hvert fall har forlatt for godt den plattformen de stod på i forrige regjering, og at de framover vil være pådrivere for en annen politikk – gjennom en regjering som de tross alt kan snakke med. Jeg er også litt overrasket over at Kristelig Folkeparti omtaler så negativt den inntektsutvikling som vil skje gjennom økte markedspriser i dette jordbruksoppgjøret. Den økningen i konsumprisen for mjølk som dette jordbruksoppgjøret kan føre til, vil vel være mindre – i hvert fall ikke mer – enn emballasjeavgiften som i fjor ble påført mjølkekartongene. De prisøkninger vi forhåpentligvis kan ta ut på kjøtt, gjelder et marked som etterspør norske produkter, og hvor vi i dag må importere. Det er altså rom for økt norsk produksjon. Jeg forstår ikke akkurat den biten av Kristelig Folkepartis angrep på jordbruksoppgjøret.
Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2007-06-14:
Trygdeoppgjøret er framforhandlet og anbefalt av partene innenfor de rammer som er lagt av Stortinget. En årslønnsvekst på 5,38 pst. er bra, men det er kronene vi lever av, og 7 000 kr i inntektsøkning for en enslig minstepensjonist er vesentlig mindre enn det som blir folk flest til del etter årets oppgjør. I Senterpartiet vil vi derfor si oss spesielt tilfreds med protokollen partene i trygdeoppgjøret har samlet seg om. I samarbeid med organisasjonene vil staten kartlegge utviklingen i levekår og inntekt og vurdere mulige tiltak for disse gruppene som grunnlag for Regjeringens ordinære budsjettbehandling. Det vil være et nyttig og nødvendig arbeid. Det er nå ti år siden Stortinget vedtok en opptrapping av minstepensjonistenes levekår gjennom en heving av særtillegget. For dem som ikke har mer å leve av enn minstepensjonen, er det trangt også nå. Årets oppgjør på 7 000 kr gir bedre prosentvis vekst enn for andre, som jeg nevnte, men er likevel 10 000 kr mindre enn den gjennomsnittlige lønnsvekst er beregnet til. Fremskrittspartiet fremmer forslag som representerer svært store tilleggsbevilgninger, og som også endrer fordelingsprofilen i trygdeoppgjøret. En økning av særtillegget for å sikre en merinntektsutvikling for minstepensjonistene er utvilsomt et grep som må vurderes. Jeg ser fram til det arbeidet som nå skal gjøres for å kartlegge utviklingen i levekår blant minstepensjonistene. Det er ikke sikkert vi når de vanskeligst stilte med de tiltakene Fremskrittspartiet foreslår, som å fjerne avkortningen mellom gifte og samboende pensjonister. Faktum er at det er enslige minstepensjonister som kommer dårligst ut, i hvert fall i de analyser vi har fått utarbeidet for Senterpartiets del. De viser at mens gifte minstepensjonister har økt sin inntekt fra 50 pst. av årslønnsinntekten for lønnsmottakere i 1990 til 63 pst. i 2004, har enslige minstepensjonister en langt svakere økning: De har fortsatt bare 35 pst. av årsinntekten for lønnstakere. Er det fattigdomsutvikling vi vil motvirke, kan det hende vi må gå inn med mer målrettede virkemidler enn det som ligger i mindretallsforslaget i dag. Så kan en ut fra andre vurderinger mene at dagens avkortingsregler er urimelige. For Senterpartiet er bedring av minstepensjonistenes levekår et høyt prioritert område. Vi imøteser derfor det arbeidet som nå settes i gang, vi er glad for at Regjeringen har stilt seg bak dette, og mener det er viktig at vi i budsjettarbeidet framover viser evne til å følge opp med forslag for å bedre minstepensjonistenes levekår.
Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2007-06-14:
Det jeg går ut fra vi er enige om, er at det blant minstepensjonistene er grupper som tilhører de fattigste i dette landet, som det er viktig å sette inn målrettede tiltak for dersom vi ønsker å oppnå våre mål om å avskaffe fattigdom. Og det ønsker vi. Så er spørsmålet om det er det Framskrittspartiet er ute etter i sitt forslag. De sier at det er de ute etter, på den ene siden. På den andre siden lager de en sjablongmessig økning som representerer 7 milliarder kr i kostnader, antakelig langt mer enn det som er nødvendig for med målrettede tiltak å heve de fattigstes mulighet for å komme opp på et inntektsnivå som er på nivå med i hvert fall EUs fattigdomsgrense. Man bestemmer seg ikke for hva man egentlig vil. Det er helt all right at Fremskrittspartiet mener det er å riktig å bruke 7 milliarder kr på overtid – for å si det slik – som det ikke er dekning for i noen av disse andre budsjetter, til å øke pensjonene, men de må ikke samtidig si at dette er det samme som at hver og en av dem er de som i dag lever under den fattigdomsgrensen de definerer. Det er rett og slett ikke tilfellet, og derfor er det bra at Regjeringen har fått organisasjonene med på en protokolltilførsel, hvor man går gjennom dette, får dokumentasjon på dette, og er villig til å sette inn målrettede tiltak for å oppnå det man vil. Det var mitt poeng, og det bør være sakens hovedsak.
Lars Sponheim (Venstre), 2007-06-14:
Det har ikke vært spesielt oppmuntrende å følge denne debatten fra sidelinjen periodevis i dag, gitt det som jeg mener er de store utfordringene framover. Jeg er helt sikker på at når det kommer en dag om fire–fem år da en skal iverksette en WTO-avtale, har den kraftige sentraliseringsbølgen som nå rir landet – den har aldri vært større enn det den er akkurat nå, under den rød-grønne regjeringen – satt sine spor, og en kan stille seg spørsmålet: Hva gjorde en for å ruste jordbruket, f.eks. i forbindelse med jordbruksavtalen i 2007, til å være i stand til å møte denne utfordringen? Jeg er ganske sikker på at en kommer til å riste litt på hodet over at en ikke gjorde de rette tingene. – Jeg ser det lyser her, president, men jeg går ut fra at jeg har 3 minutters taletid, og ikke 1 minutt. – Det er slik at det er et oppbrudd i en mer moderne retning rundt omkring i mange bygder. Når det gjelder livet der: Hvordan organiserer man arbeidet gårdsbruk imellom? Hvordan lever man? Utdanningsnivået øker. Alt dette gjør at folk tilpasser seg en framtid, og det er behov for at vi får en jordbrukspolitikk som går etter dette. Uansett blir det færre tradisjonelle bruk i drift, dette som blir kalt familiejordbruk i konservativ forstand, som statsråden snakker om osv., men det er en mulighet for mange flere til å bo og leve sitt liv med ulikt sammensatt næringsliv, med basis i gårdsbruk og gårdsbrukenes ressurser, på en helt annen måte. Det er det som kan skape liv i bygdene og kompensere for bortfallet av tradisjonelt jordbruk. I denne debatten har framtidsperspektivet vært fraværende – et slikt perspektiv er det eneste som kan sikre bygdene liv og modernitet. Jeg synes det er oppsiktsvekkende at ingen prøver å se det vi gjør i dag, i lys av det vi med all sannsynlighet vil stå overfor når det gjelder WTO-utfordringene framover. Mange av de virkemidlene vi kjenner, vil bli endret. Vi vet at denne regjeringen og den forrige regjeringen – som hadde de samme holdningene til dette – allerede har innrømmet at her blir det store endringer, f.eks. i målprissystemet, ved at de politisk bestemte priser må bort. Det vil bli betydelige endringer i hele landbrukspolitikken, og det er, etter mitt skjønn, helt avgjørende hvis norske bygder og landbruket skal komme ut av dette på en god måte, at vi kommer i gang i dag. Det er ikke veldig mye i det Stortinget behandler i dag, som peker i en slik retning, men jeg har lyst til å si til denne regjeringens ros at den heller ikke har reversert de viktige tingene fra den forrige regjeringen som drar i en moderne retning. De tunge, viktige strukturgrepene ligger der, og den avgjørende politikken ligger fast. Det er bare retorikken en bruker for å støye vekk denne politikken, som er problemet. Hvorfor går det ikke an å snakke ærlig om det som er den faktiske situasjonen for bygdene? Det er det eneste som kan bringe framtid.
Lars Sponheim (Venstre), 2007-06-14:
Jeg er glad vi har representanten Lundteigen i denne debatten, for da kommer også et sannhetens ord fram fra regjeringssiden, og det er nødvendig. Jeg synes Lundteigen rydder godt. For det første er familiejordbruk og familieeierskap en slags samlebetegnelse for det som ikke er statseierskap til norske gardsbruk. Det synes jeg er kjempebra, for vi lever alle i familier på ulike måter, enten vi deltar i en samdrift som ligger en kilometer lenger borte, går sammen med kona i fjøset hver dag, eller vi sammen med kona reiser på lønnsarbeid hver dag, men kommer tilbake og tar fjøset om kvelden, på fritiden. Slik er det heldigvis. Jeg synes det var en god rydding, og den satte også statsrådens syn på familiejordbruket i et spesielt lys. Venstre er for importvern. Vi er for å svekke importvernet – i den grad vi er det – akkurat så mye som det Regjeringen er. For å få en WTO-avtale som Norge trenger, og som den fattige verden trenger, er det nødvendig å gi innrømmelser. Vi har gitt støtte til Regjeringens innrømmelser, hva man er villig til å svekke importvernet med når det gjelder reduksjoner, i forbindelse med en framtidig WTO-avtale. Vi har pekt på at hvis vi kommer i gang nå på en del områder, kan møtet med den nye virkeligheten kanskje bli mykere enn det det ville blitt ellers. For eksempel når det gjelder den melken som i dag går til subsidiert Jarlsbergost sendt til USA, kan Tine få nødvendig arbeid med å finne annen anvendelse for den melken. Det er ikke avvikling av 3 000 gardsbruk, som representanten Gullvåg i sin kunnskapsløshet påstår her i dag, men det er altså melk som produseres fra et visst antall, 2 000–3 000, gardsbruk, som da må finne en annen anvendelse. Det gjelder det å komme i gang med og ikke vente. Så er jeg også enig i den historiske analysen av familiejordbruket, i den forstand at en familie lever av en enkelt produksjon, f.eks. 12, 15, 16 kyr, eller hva som skal stå i folkefjøset til statsråden. Det er en ganske ny oppfinnelse i norsk jordbruk. Det tradisjonelle har vært et mangesysleri, hvor en driver tradisjonelt gardsbruk, driver annen næringsdrift ved siden av og i sum lager ganske robuste gardsbruk. Jeg mener det er det vi må komme mer tilbake til. Jeg vil bare peke på at en undersøkelse for få år siden viste at det på norske gardbruk i dag, utenom tradisjonelt jordbruk, allerede utøves kanskje så mye som 20 000 årsverk. Det er et fargerikt fellesskap av næringsdrift på norske gardsbruk allerede i dag. Det har lurt seg fram, så å si, uten landbrukspolitikkens oppmerksomhet, ganske enkelt fordi folk tilpasser seg, folk skjønner hva framtiden er, og de satser på rett måte. Hvis vi hadde gjort dette til en politikk, i tillegg til og ved siden av den tradisjonelle satsing, kunne vi virkelig klart å få til en næringsutvikling og en framtid rundt omkring på norske gardsbruk som ville være betydelig. Senterpartiets talere i denne debatten i dag har marginalisert denne utradisjonelle satsingen. Det er noe man kan drive ved siden av, sa komiteens leder, bare vi har de tradisjonelle 12–15 kyrne og medlemskapet i Senterpartiet og grønn lue fra Felleskjøpet på hodet.
Lars Sponheim (Venstre), 2007-06-14:
Jeg vet ikke om det var det jeg registrerte, at representanten Lundteigen skammer seg over å være landbruksøkonom. Jeg gjør ikke det. Jeg synes det er all right å vite hva en snakker om, og kunne slå litt på kalkulatoren samtidig som man har et politisk perspektiv på det en gjør. Det er det private, personlige eierskapet, enten det er i rammen av en familie eller enkeltpersoner, som er det avgjørende for jordbruket, og det må være et mangfold av løsninger. I det mangfoldet ligger det å åpne opp også for aksjeselskaper, f.eks. som driftsselskaper, ikke til å eie eiendommer, men til å drive, for å få fram den moderne fleksibilitet, det mangesysleri, som mange av oss har slåss for. Så har jeg lyst til å understreke at uansett hvor mange ganger representanten Lundteigen eller andre fra regjeringspartiene måtte påstå det, er det ikke noen svekkelse av importvernet som ligger her fra Venstre. Tvert imot handler det om å ruste opp jordbruket til å tåle den svekkelse av importvernet som Regjeringen allerede har tilbudt WTO. Det kommer til å bli nødvendig å komme i gang med det arbeidet meget fort.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2007-06-14:
Jeg forundrer meg litt over den uttalelsen statsråden kom med i Dagbladet i dag. Han sier: «Det er svært mange minstepensjonister som ikke har dårlig råd. En minstepensjonist som er gift med en rik skipsmegler, og som aldri har jobbet en eneste dag, har det veldig godt med sin minstepensjon.» Med respekt å melde tror jeg faktisk at antallet minstepensjonister som ikke har råd til varm mat hver dag, som ikke har råd til å hente ut medisiner eller gå til frisør, og som gruer seg til neste strømregning, er langt større enn antallet minstepensjonister som er gift med en rik skipsmegler. Vi vet at 80 pst. av minstepensjonistene er enslige kvinner. Den eneste måten de kan klare å komme seg opp på en bedre inntekt på, er faktisk ved en økning i særtillegget, slik Fremskrittspartiet foreslår. Mener virkelig statsråden, i en tid da det ser ut som om nasjonen vil gå med et overskudd på 338 milliarder kr, at vi ikke har råd til å bruke 2,5 milliarder kr til å løfte alle disse menneskene ut av fattigdomsproblematikken?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2007-06-14:
Jeg blir litt forundret over de svarene som statsråden gir. Han sier han er opptatt av å bedre situasjonen for de minstepensjonistene som har dårligst råd. Som jeg prøvde å si i replikken, 80 pst. av dagens minstepensjonister er enslige kvinner som lever langt under fattigdomsgrensen til EU. Men det er tydelig at statsråden synes det er greit at vi skal ha så mange tusen mennesker som lever under fattigdomsgrensen som EU har satt. Det tillegget Regjeringen kommer med, og som blir vedtatt i Stortinget i dag, er 19 kr – 19 kr for en minstepensjonist som allerede ikke har råd til å gå og kjøpe varm mat hver dag. Det vil si det samme som at den minstepensjonisten ikke har råd til å gå på Rimi og kjøpe det billigste Fjordland-produktet, som er fiskesuppe, for de 19 kronene. Det er det tillegget som kommer fra Regjeringen, og som skal være med og begrense fattigdommen. Jeg synes dette på mange måter er veldig, veldig skuffende. Og så til Sundsbø, som sier i sitt innlegg at han også er opptatt av de minstepensjonistene som har det vanskelig. Men Fremskrittspartiet gjør ikke noe med det, sier han, og viser til at vi foreslår å fjerne avkortingen for gifte og samboende pensjonister. Ja, vi foreslår å fjerne avkortingen for gifte og samboende pensjonister, men så bør også Sundsbø lese innstillingen, for vi foreslår å øke særtillegget for alle minstepensjonister, som faktisk gjør at de minstepensjonistene som har det vanskeligst, blir løftet opp over fattigdomsgrensen og kan ha en langt mer verdig hverdag og en bedre økonomisk situasjon. De kan faktisk ha varm mat hver dag, de får råd til å gå til frisøren, og de får råd til å dra på gebursdag til sine barn og barnebarn. Men det er tydelig at flertallet i denne salen ikke unner den generasjonen som har bygd opp dette landet, å ha en slik hverdag. Med respekt å melde, jeg er svært skuffet over de holdningene. Jeg er ung i dag, jeg er en ungdom som kan gå rundt og meske meg i det velferdssamfunnet som den generasjonen har bygd opp. Men hva gir vi dem tilbake? Jo, vi gir dem, som jeg sa i mitt hovedinnlegg, et liv og en alderdom i fattigdom. Jeg synes dette er direkte umoralsk av stortingsflertallet, og jeg skulle så gjerne ha sett at flertallet i denne salen hadde støttet vårt forslag. Men i stedet ønsker man fortsatt å bruke særskilte ordninger og støtteordninger som gjør at pensjonistene også i framtiden må komme til staten med lua i hånda for å få til livsopphold.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2007-06-14:
Ofte i debatter i Stortinget gir medrepresentanter ros til saksordfører for ryddig arbeid og ryddig presentasjon. Det er dessverre ikke mulig å gjøre i denne saken, for saksordføreren, som vi nettopp hørte, pratet stort sett om noe helt annet enn det saken i dag dreier seg om. Folketrygden er et unikt system, et solidarisk system, der vi stiller opp for hverandre i ulike faser av livet. Men folketrygden har noen svakheter. Derfor ønsker stortingsflertallet å endre den. Vi ønsker å rydde opp i en del urimeligheter, særlig hva gjelder samordnings- og avkortingsregler. Fremskrittspartiet ønsker ikke å være med på denne oppryddinga, all den tid de har satt seg utenfor den nye pensjonsreformen. Når saksordføreren prater om så mye som ikke har med dagens sak å gjøre, måtte jeg også kommentere det innledningsvis. Så til det saken i dag dreier seg om, trygdeoppgjøret for 2007. Stortinget fastsatte i 2003 regler for regulering av trygder og pensjoner. Disse reglene er fulgt ved årets trygdeoppgjør. Årets trygdeoppgjør er rekordhøyt. Folketrygdens grunnbeløp øker med 6,23 pst. Minstepensjonen for enslige blir nå 119 820 kr i året, 9 985 kr i måneden. Med årets trygderegulering sikres trygdede og pensjonister en klar økning i kjøpekrafta. Stortingsflertallet er godt fornøyd med årets trygdeoppgjør.
Martin Engeset (Høyre), 2007-06-14:
At Fremskrittspartiet ønsker å benytte denne anledningen til å gjøre minstepensjonistene som gruppe og deres økonomiske kår til en hovedsak, var vel ikke akkurat noen bombe. Jeg tror det er viktig å legge vekt på det også representanten Skjelstad var inne på, at i denne typen saker skal man være forsiktig med å generalisere. Minstepensjonistene er ingen homogen gruppe. Det er store variasjoner blant dem, ikke minst i forhold til hvilke boligkostnader man har, og hvilket område av landet man bor i, for vi vet at det er betydelige forskjeller i levekostnadene, avhengig av hvordan man bor. Det har over tid vært fremmet en del påstander i den politiske debatten knyttet til dette temaet. I proposisjonen – og også i innstillingen – er det tatt inn en tabell som viser at for perioden 2001–2006 har minstepensjonistene hatt en økning i sin pensjon på 22,8 pst., mens lønnstakere har hatt en lønnsutvikling på 22,9 pst. Med årets oppgjør vil man altså for minstepensjonistenes del komme litt foran lønnsutviklingen. Sånn sett har man i hvert fall de siste syv–åtte årene hatt en regulering som er helt i tråd med det målet og den ambisjonen som Stortinget har satt for disse trygdeoppgjørene. I forbindelse med behandlingen av trygdeoppgjøret i fjor stilte vi på vegne av Høyres gruppe et spørsmål til statsråden, hvor vi bad om en beregning av kostnadene knyttet til de tilleggsforslag som Fremskrittspartiet da fremmet, og også en vurdering av utviklingen for minstepensjonister i forhold til yrkesaktive. Da fikk vi som svar – og det var basert på beregninger fra Statistisk sentralbyrå og Det tekniske beregningsutvalget, opplyste departementet – at gjennomsnittlønnen for et normalårsverk for en yrkesaktiv i 2005 var 14,3 ganger høyere enn i 1967, da folketrygden ble innført, mens minstepensjonens utvikling fra 1967 og fram til 2005 var 20 ganger så høy. Så det er mange måter å regne på, og jeg er den første til å erkjenne at det er mange minstepensjonister som har det trangt, men årsakene til det er sammensatte. Det henger bl.a. sammen med hvilken skattepolitikk som føres av flertallet i denne forsamling, og det henger også sammen med hvilken boligbeskatning man legger opp til, både i forhold til skattelover og i forhold til kommunestyrenes eiendomsskattevedtak. Der er det en del minstepensjonister som virkelig har fått svi. Hovedpoenget er vel hva man sitter tilbake med til å dekke sine levekostnader etter at skatter og avgifter er betalt.
Martin Engeset (Høyre), 2007-06-14:
Det har vært fremholdt i debatten at pensjonistene ikke lever av prosenter, men av kroner. Det tror jeg pensjonistene har til felles med de fleste. Med det som utgangspunkt var jeg litt nysgjerrig på Fremskrittspartiets forslag, for det er klart at intensjonen er den beste. Jeg var litt nysgjerrig på hvor mye dette faktisk kostet, og på hvilken måte de behandlet det budsjettmessig. I denne saken fremmes det forslag som fra 1. mai gir en økt kostnad på 4 132 000 000 kr. På årsvirkningen utgjør det nok, som statsråden sier, om lag 7 milliarder kr, eller litt i overkant. Da var jeg litt nysgjerrig på hvordan Fremskrittspartiet i sitt reviderte nasjonalbudsjett hadde behandlet dette spørsmålet, og der har jeg ikke funnet at de har lagt inn en eneste krone til økte pensjoner. Men hvordan forholdt det seg da med Fremskrittspartiets alternative budsjett for 2007? Jo, der hadde de riktignok lagt inn noe i økte pensjoner, til sammen ca. 2 milliarder kr – altså bare 2 milliarder kr av en økning som de nå foreslår på 7 milliarder kr. De dekker altså ikke med sine alternative forslag mer enn 30 pst. av kostnadene med sine egne forslag. 70 pst. av denne økningen er det da ikke budsjettmessig dekning for, ei heller forslag om bevilgninger til, og jeg synes det blir litt spesielt med det skuespillet vi ser her nå, hvor man forsøker å fremstille seg selv som minstepensjonistenes beste venn, når man ikke engang evner i sine egne statsbudsjettforslag å foreslå økninger som kunne finansiert dette. For minstepensjonistene kan heller ikke leve av demonstrasjonsforslag i Stortinget uten budsjettmessig dekning.
Martin Engeset (Høyre), 2007-06-14:
Det siste innlegget gjorde det nødvendig. Når det gjelder avkortningen for gruppen 67–70-åringer, har Høyre fremmet forslag en rekke ganger, og kommer til å ta opp saken også under morgendagens behandling av revidert nasjonalbudsjett. Men i motsetning til Fremskrittspartiet er vi faktisk ganske opptatt av at de lovendringer som det gjøres vedtak om, også skal ha en reell økonomisk dekning. Det forsøket representanten Hagen gjorde på å innbille folk at de hadde dekning for de milliardøkninger de har lagt inn i komiteens innstilling, var et veldig dårlig forsøk. For det finnes altså ikke én krone ekstra i Fremskrittspartiets reviderte nasjonalbudsjett til de milliardøkningene de nå foreslår i pensjoner. I sitt alternative statsbudsjett i desember 2006 har de lagt inn bare 2 milliarder kr i økte pensjoner, mens de her foreslår økte utgifter på 7 milliarder kr. Så pensjonistene hadde nok blitt fryktelig skuffet hvis de først hadde fått et vedtak som de etterpå oppdaget at det ikke var penger til. Så dette er å føre folk bak lyset.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2007-06-14:
De forslagene som Fremskrittspartiet fremmer i dagens innstilling, har ikke en prislapp på 2,5 milliarder kr. Den samlede årsvirkningen av de forslagene som Fremskrittspartiet fremmer i dag, er på over 7 milliarder kr. I min verden – jeg er klar over at det ikke er Robert Erikssons verden – er det sånn at det utenfor enhver budsjettsammenheng å fremme forslag som har et samlet proveny på over 7 milliarder kr på årsbasis, det krever en annen behandlingsform enn det som Fremskrittspartiet legger opp til. Det gjør det.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2007-06-14:
Sånn som jeg har forstått statsministerens uttalelser, ønsker han med det å gi uttrykk for at man fra 1. januar 2010 skal fjerne avkortingen. Men så mener jeg veldig bestemt at jeg har sagt klart i denne sal at vi har det spørsmålet også til vurdering opp mot de budsjettene vi skal lage fram til 1. januar 2010. Jeg kan verken love eller utelukke at Regjeringen vil komme til å fremme dette forslaget som en del av budsjettet før 1. januar 2010. Men fra 1. januar 2010 vil systemet legges om slik at vi ikke får noen avkorting mellom arbeidsinntekt og pensjonsinntekt.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2007-06-14:
Jeg har ikke noe behov for nå å starte utelukkingen av tiltak. Vi tar protokolltilførselen i trygdeavtalen veldig på alvor, fordi jeg, som jeg sa i hovedinnlegget mitt, erkjenner at det er utfordringer på dette feltet. Derfor trenger vi en meny av forslag som vi kan vurdere effekten av og kostnadene ved, både i budsjettarbeidet nå i høst og også senere. Vi skal gjøre denne jobben på en ordentlig og grundig måte i samarbeid med organisasjonene. Og det er på mange måter det nye her: Vi har så langt fått noen innspill, men vi har ikke sittet i et forum der vi har samarbeidet om å kartlegge mulige virkemidler overfor de gruppene som vi er opptatt av å hjelpe.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2007-06-14:
Minstepensjonister, som alle andre, lever av kroner. Derfor er det veldig gledelig at Stortinget i dag vedtar et trygdeoppgjør som gir en klar reallønnsforbedring for pensjonistene, også for minstepensjonistene. Etter dette vil minstepensjonistene få flere kroner i pungen til å betale regninger med, og de får større vekst i antall kroner enn i størrelsen på regningene. Så dette er et godt oppgjør som styrker reallønnen også til minstepensjonistene. Det finnes andre måter å tilføre kroner på i pengeboka til minstepensjonister enn å øke særtillegget, f.eks. å heve bostøtten. Det står ikke merkelapp på disse pengene, så om pengene kommer i form av økt bostøtte, vil det gi samme positive effekt i pengeboka til en minstepensjonist som om man eventuelt får dem via særtillegget i pensjonen.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2007-06-14:
I min verden – og jeg er litt i tvil om det er Carl I. Hagens verden – har vi en ramme å forholde oss til. Og hvis jeg ønsker å styrke situasjonen til de minstepensjonistene som har dårligst råd, vil det være en fordel å bruke begrensede ressurser mer målrettet enn bare å heve særtillegget for alle, for da vil vi også bruke en betydelig pengesum på pensjonister, minstepensjonister, som ikke har dårlig råd. Så hvis bekymringen er pensjonistene med dårligst råd, vil en få mer igjen for pengene ved å bruke dem mer målrettet enn ved å heve særtillegget. Det er det sporet vi nå følger, etter avtale med pensjonistorganisasjonene.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2007-06-14:
Kristelig Folkeparti støtter trygdeoppgjøret, men vi er også opptatt av å legge bedre til rette for å kombinere pensjon og arbeid, sånn som hovedmålene i pensjonsreformen, velferdsmeldingen og seniormeldingen la til rette for. Kristelig Folkeparti har forståelse for at det kan være vanskelig å gjennomføre dette for dem som er over 67 år i dag, parallelt med implementeringen av pensjonsreform og andre store velferdsreformer, og har derfor akseptert at avkortingen først fjernes fra 2010. Nå har imidlertid statsministeren uttalt til Pensjonistforbundet at avkorting er en uting, den skal bort så fort som mulig. Jeg vil derfor spørre statsråden om det er sånn at Stortinget er blitt forledet til å tro at det ikke fins kapasitet til å fjerne avkortingen allerede fra neste år. Eller er det kanskje Pensjonistforbundet som er forledet?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2007-06-14:
Senterpartiets Dagfinn Sundsbø sa meget korrekt og klokt at pensjonister lever ikke av prosenter, men av kroner. Det er mye av prosentregningen som er slik at selv om man har en bra prosentøkning, blir kroneantallet for minstepensjonistene mye, mye mindre, som også Sundsbø påpekte, enn det gjør for dem som er i inntektsgivende arbeid, som har langt høyere inntekter. Jeg lurer på om statsråden er enig i at det er kroner minstepensjonistene må betale regningene sine med. De kan heller ikke betale regningene med protokolltilførsler, som man skulle tro hr. Sundsbø mente da han viste til protokolltilførselen i trygdeoppgjøret. Er det noen andre måter å styrke økonomien til minstepensjonistene på enn faktisk å øke minstepensjonen? Og er det noen andre måter å øke minstepensjonen på enn å øke særtillegget?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2007-06-14:
Det er helt riktig som statsråden sier, men hvis man ønsker å bedre minstepensjonene til alle minstepensjonister, kan man ikke bruke bostøtten, for jeg er fullt klar over at det ikke er alle som har bostøtte, av ulike årsaker. Statsråden husker vel også at i trygdeoppgjøret anmodet faktisk organisasjonene om en ekstrapott på 0,25 pst., som man skulle bruke til å øke særtillegget. Det er akkurat nøyaktig det samme som Fremskrittspartiet i dag foreslår, vi foreslår altså opp til 2 G, og vi bevilger midlene. Vi har også foreslått en annen ting som organisasjonene var opptatt av. Kan statsråden gå lenger når det gjelder å love minstepensjonistene og organisasjonene at de to kravene som gjelder unge uføre, og som gjelder minstepensjonen, vil bli oppfylt i statsbudsjettforslaget for 2008?