Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2010-01-14:
Legemiddelområdet er stort og komplekst, og det er mange aktører med ulike interesser. Vi har legemiddelindustri, leverandører, myndigheter, apotek, ulike helsefagorganisasjoner, pasientorganisasjoner og den behandlende lege og hans pasient. Da legemiddelmeldingen ble lagt fram for Stortinget i 2005, ble det lagt vekt på at den skulle bidra til en mer langsiktig og forutsigbar legemiddelpolitikk. En slik politikk var blitt etterlyst flere ganger, både av legemiddelindustrien og av Stortinget. Har vi da fått riktigere legemiddelbruk? Har refusjonsordningene blitt enklere og mer pasientvennlige? Har legemiddelpolitikken blitt mer langsiktig og forutsigbar? Og ikke minst: Har Stortingets føringer blitt fulgt opp av Regjeringen og legemiddelmyndighetene? Jeg mener svarene i stor grad er nei. Feil legemiddelbruk på sykehjem har vært tema i flere tilsynsrapporter fra Helsetilsynet i 2009. Vi har flere hjemmeboende eldre som bruker flere legemidler enn tidligere, noe som er en økende utfordring. I november hadde vi en interpellasjonsdebatt hvor bl.a. feilmedisinering og overforbruk var et tema. Her har det vært behov for å ta vesentlige grep, noe som kom klart fram i debatten i 2005. Lite har skjedd etterpå, og det er påfallende passivt av Regjeringen hele tiden å vise til Samhandlingsreformen, som om den skal være et sesam sesam som retter opp alt som er galt i det norske helsevesenet. Et tema som har vært lite belyst, er underforbruk. Legemiddelindustrien har kartlagt flere terapiområder hvor det kan se ut som om det brukes for lite medisinering. Når det er snakk om riktig legemiddelbruk, er det viktig at vi ser på både overforbruk, underforbruk og tilgjengelighet for pasientene. Jeg kan ikke se at meldingen om Samhandlingsreformen er konkret nok for å kunne oppnå dette. Stortinget ba også Regjeringen prioritere arbeidet med å overføre legemidler fra individuell refusjon til forhåndsgodkjent refusjon. Komiteen ba om at ordningen med individuell refusjon i størst mulig grad skulle forbeholdes legemidler til små pasientgrupper. Hva har skjedd etterpå? Det virker faktisk som om det motsatte har skjedd, siden flere legemidler nå har blitt overført fra § 9 til § 10a. Bagatellgrensen medfører at norske pasienter får vesentlig forsinket tilgang til nye legemidler i påvente av at Helse- og omsorgsdepartementet finner å ville ta legemidlene opp på blå resept i forbindelse med statsbudsjettet. Så langt har bagatellgrensen stoppet viktige nye legemidler til behandling av bl.a. kols, hjerte- og karsykdom, schizofreni, manisk depressiv lidelse, hjertesvikt, brystkreft og diabetes. De fleste av disse legemidlene har fått refusjon etter flere års behandling i byråkratiet og det politiske system. I mellomtiden har norske pasienter kun fått tilgang til disse gjennom ordningen med individuell refusjon. Vi vet at ordningen med individuell refusjon er administrativt krevende, og den tilgodeser de mest ressurssterke pasientene som klarer å ta seg fram i systemet. Stoltenberg II-regjeringen har hatt tre helsestatsråder fra Arbeiderpartiet, men ingen av dem har klart å gjøre det grepet som et enstemmig storting faktisk har bedt om, nemlig å heve bagatellgrensen. Fremskrittspartiet har sagt at den bør heves fra 5 mill. til 50 mill. De andre partiene har ikke tallfestet økningen, men sagt at det må være en vesentlig økning. Vi har fått høre at det ligger ni legemidler til vurdering i departementet, og vi vet at det er legemidler som vil være til stor nytte for pasientgrupper Stortinget har sagt det skal satses spesielt på. Vi har fått høre at det finnes en medisin til kols-pasienter hvor kostnaden er stipulert til 7 mill. kr, altså 2 mill. kr over bagatellgrensen. Her er det imidlertid ikke tatt hensyn til reduksjon av annen medisin, og det er ikke tatt hensyn til reduserte sykehuskostnader, noe som skulle tilsi at det av samfunnsøkonomiske og helseøkonomiske grunner ville være fornuftig å få denne medisinen på blå resept umiddelbart. Men på grunn av at Regjeringen ikke har gjort det Stortinget har bedt om, er det trolig kun ressurssterke pasienter som får denne medisinen finansiert av det offentlige. Dette er etter Fremskrittspartiets oppfatning ikke akseptabelt. Når det gjelder multidose, vet vi at det er samfunnsøkonomisk lønnsomt. I tillegg kommer de ikke prissatte gevinstene som bedret helse og velvære for pasientene som følge av bedre medisinbruk. Fremskrittspartiet er også kjent med at det nå finnes elektroniske dosetter som faktisk varsler hvis pasienten ikke har tatt sine forskrevne medisiner, noe vi mener det absolutt bør være grunn til å se nærmere på. Maskinell legemiddelpakking frigjør sykepleierårsverk som kan benyttes på andre oppgaver i pleie- og omsorgstjenesten. Det kan være en måte å møte noe av den bemanningsutfordringen vi har på. Stortinget ønsker å få tatt i bruk multidose i langt større grad, og ba også om at det skulle sikres finansiering av merutgifter forbundet med dette tiltaket. Det er derfor forstemmende å se at det eneste Regjeringen har kommet opp med, er noen få multidoseprosjekter. Det virker ikke som om Regjeringen tar Stortinget på tilstrekkelig alvor, og norske pasienter er igjen den tapende part.