Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-12-20:
Det later til at det vi gjorde da jeg var ung, nemlig å lage hjerter i barken på trær og skrive «Den + Den = Sant», også er gjeldende når det gjelder dimensjoneringspolitikk for høyere utdanning. For her er det tydelig at næringspolitikk og utdanningspolitikk ikke bare er sant, men det er distriktspolitikk. Fornuftig dimensjonering – ja, er det mulig? Har ikke erfaringer vist gjennom alle de årene man har drevet med det, at denne båten er vanskelig å få til å flyte på vannet på en skikkelig måte? Forskning utført i Tromsø har påvist en «laksen-effekt», at et større antall studenter fra et område som studerer ved f.eks. Tromsø, søker jobb i dette distriktet senere, altså at man har et større lokalt utbytte av denne utdanningen. Det er i seg selv et interessant fenomen, men forsvarer etter min oppfatning ikke flertallets ønske om å bygge sterke regionale utdannings- og forskningssentre utover de etablerte universitetsmiljøene. Etter Fremskrittspartiets mening er høyere utdanning og forskning som et distriktspolitisk virkemiddel et svært lite formålstjenlig skritt. Det betyr at man vil tvinge en lang rekke mennesker til å studere der de ikke ønsker det. Gjør de ikke som dette hus og departementet bestemmer, får de heller ingen utdanning. Dette er etter vår mening en direkte feilpolitikk. Dimensjoneringspolitikken, som vi egentlig diskuterer, er – og særlig sammen med Norgesnettrådet – et så vidt sterkt politisk styringsverktøy at det å bruke slike midler i tide og utide etter Fremskrittspartiets mening vil føre oss inn i en håpløs labyrint av byråkrati, økende administrasjon og – som en følge av dette – mindre god kvalitativ høyere utdanning for dem som trenger det. Norge er en liten nasjon. Vi er bare 4,5 millioner innbyggere. Vi har i dag seks universiteter, vi har nesten 30 statlige høyskoler, vi har vitenskapelige høyskoler, høyskoler for kultur, musikk, teater, ballett, design – you name it, vi har det! Vi har i tillegg til dette flere private utdanningsinstitusjoner, og alle disse lærestedene er spredt utover det ganske land etter et prinsipp om sikring av bosetting og sikring av interessante arbeidsplasser. Færre institusjoner av høy kvalitet og et utstrakt selvstyre, mulighet til å gi tilbud om utdanning der dagens behov finnes og studentenes valg blir prioritert, er en for oss vesentlig bedre politikk. Etter- og videreutdanning står sterkt i dette bildet, og er et tilbud som kan gis desentralisert. Men det betinger sterke og levedyktige institusjoner, det betinger at de har muligheter for å sende lærerkrefter ut i distriktene når behovet er der osv. Det som er viktig, er finansieringen av disse tiltakene. Fremskrittspartiet har hevdet over tid at pengene til utdanning bør følge eleven eller studenten. Prinsippet vil kanskje bety at noen læresteder blir borte, men det vil igjen bety kvalitetsheving andre steder. Konkurranse har ofte den effekten at kvalitet stimuleres. Fremskrittspartiet er videre opptatt av at det å utdanne seg i utlandet er positivt i seg selv og gir landet rask tilgang på forskning og ny teknologi. Å målrette gebyr- og tilleggsstipend for å stimulere eller straffe studenter som søker utdannelse i utlandet, er etter vår mening en uting. Gammelt tankegods som har spilt fallitt, må legges til side. Å løpe etter sin egen hale er energikrevende, og ikke spesielt fremtidsrettet. Fremskrittspartiet ønsker å stimulere til studier i utlandet, og fremmer forslag om en bedring av gebyrstipendet til 80 pst. Vi vil videre si at det kan gjennomføres en endring av finansieringsmodellen, og at hver institusjon har et ansvarlig driftsstyre og blir kontrollert av f.eks. vekttallsproduksjon. Dette gjør at man ikke behøver å telle hoder. Jeg vil med dette ta opp de forslagene Fremskrittspartiet har fremmet alene og sammen med andre.