trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-12-07:
Selv om det kanskje skulle være interessant, er det ikke noe radikalt nytt i det jeg sa om Høyres syn på statlig eierskap. Gradvisheten ved dette har alltid ligget i Høyres syn, og det er bare ekstreme liberalister som tror at man over natten kan gå fra det ene til det annet – liksom avvikle noe som lenge har vært en norsk tradisjon. Vi har som oljenasjon mye kapitaloppbygging på statens hender, men vi må bruke dette på en måte som skaper et bedre marked på sikt. Veldig mange etterlyser flere og større norske kapitalister – hvorfor er det ikke nok private eiere i Norge til å stå opp og eie det vi ønsker å eie, og gjerne det vi kan se i fremtiden? Svaret på det er at man selv har laget betingelser som ikke gjør det mulig, og staten er en så dominerende eier at den må være med, men i stadig mindre grad bør være med. Høyre har ikke uttalt noe ønske om en DnB-Storebrand-fusjon i strid med eiernes ønsker. Det var pussig å skulle bli beskyldt for å være for lite ydmyk i forhold til markedet av representanten Frøiland, men man skal vel i og for seg høre meget i denne debatten, så vi får bare være forberedt. Jeg tror til og med jeg har sagt det i en av dagens aviser, at det de som sitter i styrende organer i disse finansinstitusjonene nå selvfølgelig bør gjøre, er jo å ta et initiativ selv – ikke sitte og vente på hr. Hopland, eller norske offentlige utredninger, eller nye politiske hestehandler, men ta et initiativ og prøve å være kreative og skape forretningsmessig interessante ideer for samarbeid, for fusjoner på tvers av grenser, på tvers av prestisje, men ideer som betyr at banker og finansinstitusjoner blir bedre og kan tilby kundene noe bedre, ikke bare ta markedsandeler fra hverandre, men skape noe som er fremtidsrettet både på kapitalforvaltning og på distribusjonssiden, altså i forhold til nye tekniske løsninger, Internett, korttilbud osv. til det brede og store marked. Der kan norske banker bli bedre på begge områdene, der er det gevinster ved stordrift enten gjennom samarbeid eller fusjoner. Det var ett spørsmål jeg ikke svarte på, men det skal jeg komme tilbake til.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-12-07:
Først til representanten Frøilands spørsmål i forrige replikk, som jeg ikke fikk svart på, om hva slags konsesjonsbehandling Høyre legger opp til når vi sier at staten kan selge sine aksjer i Kreditkassen nå. Nei, det har overhodet ingenting med konsesjonsbehandling å gjøre. Det må gå sin gang på vanlig måte. Det skriver vi i innstillingen, og det er et signal om at staten skal kunne selge seg ned, og fortest mulig ned, i Kreditkassen. Det er altså det samme signalet som flertallet gir, men de sier vent litt. Og så har man en masse underlige formuleringer om at det skal skje på litt lang tid, litt kort tid, ikke altfor lang tid, men vi sier altså nå at det skal skje, det er ingen grunn til å vente. Det bringer meg også over til svaret på representanten Sørfonns spørsmål, nemlig hvordan en naturlig strukturutvikling er hindret ved det statlige eierskapet. Det har man jo et prakteksempel på nå. Kreditkassen har altså ønsket å gå inn, og har lenge utredet sin egen struktur sammen med de ansatte i banken og sammen med sine eiere, og er blitt enige om en prioritering av ønskede løsninger. Den ønskede løsning er nå så langt hindret som følge av at staten ikke har kunnet svare verken ja eller nei til å selge. Det er et eksempel. Jeg sier ikke at det budet som lå der, representerte det optimale, kanskje var det ikke det som ble valgt til slutt heller, men banken har valgt å gå nordisk for å styrke seg i konkurransen med sine største konkurrenter, sparebankene og den største norske forretningsbanken. Men den løsningen er så langt hindret som følge av det statlige eierskapet og beslutningsvegring i det politiske systemet. Noe sånt finner du knapt nok i noe annet land, og det er også mange som undrer seg på hvor politisk styrt store deler av det norske aksjemarkedet er blitt, og man snakker om at det bør legges en politisk premie, og det er ikke en premie som gir eierne større avkastning, snarere tvert imot, det gir eierne mindre verdier, deriblant også staten, samfunnet, som eier. Og her bør man betenke seg. Det er ikke noe nytt at Høyre snakker om at staten fortsatt må sitte inne som stor eier enkelte steder. Vi har snakket om f.eks. en delprivatisering av Statoil, og i det ligger det at staten må sitte der en god stund.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-12-07:
Dette ble nå veldig hypotetisk, da. Men jeg ser det iallfall slik, og jeg vil gjerne sitere min gode rådgiver ved flere anledninger, professor Victor D. Norman, som skrev i Dagens Næringsliv forleden: «Gitt at staten er den eneste norske storkapitalisten, vil nok norskeide finansinstitusjoner ha problemer med å hevde seg i internasjonal konkurranse hvis de ikke har tilgang til statlig risikokapital.» Det tror jeg er en nøktern observasjon, som jeg er enig i, med det forbehold at det går an å gjøre noe med rammebetingelsene. Men det gjør man ikke over natten, heller ikke det. Staten er en storkapitalist og vil måtte spille en rolle. Men problemet er at markedet ikke vet hva staten vil. Så hvis staten nå bestemmer seg for at den vil sitte inne i en institusjon, er i hvert fall det et signal som kanskje kan ha en viss grad av permanens, selv om jeg ikke har den ambisjon som representanten Thorbjørn Jagland gav uttrykk for til pressen etter at Arbeiderpartiets sentralstyre hadde lagt frem sitt dokument, nemlig at vi nå skal legge en struktur som ligger fast. Det er en ambisjon jeg tror er i overkant, hvis man med det mener utover denne stortingsperioden. Her vil det skje store forandringer. Min begrunnelse for å si at staten også må kunne gis tilførsel av kapital, er faktisk at de norske banker, den norske finansinstitusjon, som får staten på sin side, bør benytte dette til å kunne ekspandere på forretningsmessig interessante områder, også utenfor landets grenser. Det er den ambisjonen vi legger i dette, og som jeg håper kanskje også flere legger i det, for det vi har sett, er at danske banker gjør det, finske banker gjør det – det har vi omtalt ved flere anledninger – og svenske banker går inn i Europa for fullt. Skal en norsk storbank overleve med eurosonen, må kontakten med euroområdet være der.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-12-07:
Som svar på replikk fra representanten Hill-Marta Solberg sier finansministeren at han ikke har uttalt at han intet behov så for å endre retningslinjene. Jeg vil anbefale finansministeren å gå tilbake og se sine egne uttalelser. De falt slik, og de ble oppfattet slik, at Regjeringen ikke ville ta noe initiativ for å endre retningslinjene. Hvis det imidlertid var slik at Regjeringen hele tiden hadde tenkt å ta et initiativ for å endre retningslinjene, uansett hva stortingsflertallet hadde uttalt gjennom presse og media, så er det interessant å få vite nå, for det må i så fall ha vært en godt bevart og hemmelig plan som ikke er kommet til uttrykk på noe tidspunkt. Så har jeg lyst til å stille finansministeren et spørsmål. Når det i kredittmeldingen står at man ut fra dagens markedssituasjon ikke så det som aktuelt å gi tillatelse til en sammenslåing av DnB og Kreditkassen, var jo det et standpunkt. Og det er et standpunkt jeg synes det er mye fornuftig i faktisk, ut fra konkurransehensyn, forbrukerhensyn, bedriftshensyn og flere. Men når finansministeren ca. en måned senere sier at han i grunnen er åpen for alt, også det han ikke så det som aktuelt å gi tillatelse til en måned tidligere, da stiller jeg følgende spørsmål: Hva har forandret seg i markedet på denne tiden? Det hadde vært mye mer realt å si som finansministeren sa på det første spørsmålet, om direkte oppnevnte statlige styrerepresentanter, at der led man nederlag, man blir formodentlig nedstemt av Stortingets flertall. Det er en ærlig sak. Men å forsøke å bruke markedssituasjonens forandringer i løpet av én måned som begrunnelse for å forandre syn på et så avgjørende strukturspørsmål som en fusjon mellom de to største gjenværende norske forretningsbanker, synes jeg er i overkant av hva jeg trodde en finansminister fra Senterpartiet ville tillegge markedet av betydning.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-12-07:
Uten unødig å forlenge debatten vil jeg bare si at man gjennom debatten vel ikke akkurat har kommet til større klarhet i hva enigheten mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene betyr, bortsett fra det jeg sa, som er positivt, at man nå konsentrerer eierskapet om én institusjon og ikke tviholder på to. Det har jeg hele tiden uttalt, og det har også vært Høyres holdning, og det er positivt. Regjeringen har lidd nederlag der, og det er bra for sakens del. Men så til årsaken til at jeg tok ordet: Representanten Jagland holdt et innlegg som åpenbart var skrevet et annet sted enn her i salen. For å si det slik: Når man betegner mitt innlegg som et uttrykk for statsskrekk, er vel ikke det helt dekkende for det jeg sa, faktisk heller ikke for det som står i innstillingen. Hvis representanten Jagland leser innstillingen, ser han at Høyre uttaler at man kan tenke seg at staten bør sitte inne med DnB-aksjene en stund til, med det siktemål å sikre en stabil eierstruktur og hovedkontorfunksjoner i Norge. Om det er statsskrekk, er begrepet gitt et nytt innhold, for det var da vitterlig under arbeiderpartiregjeringer noen år tilbake, før bankkrisen, aldri på tale å etablere statlig bankeierskap direkte. Hva det da skulle være, kan man jo bare tenke seg. Da er statsskrekk et mildt ord. Det er vel og bra med gode slagord, men de må justeres litt etter terrenget og debattens form. Det er dessuten saklig galt når representanten Jagland sier at Høyre sa ja til budet. Sa ja til budet? Vi har aldri sagt ja til noe bud. Vi har uttalt at det er en interessant konstruksjon å etablere en nordisk bank, men budet, prisen, om man skal veksle i penger, i aksjer eller i kombinasjoner og til hvilken pris, har vi aldri uttalt oss om. Det er gjentatt i denne debatten – to ganger – mens representanten Jagland var i salen. Representanten Jagland sa til slutt at høyrepartiene – jeg forstår Høyre er en del av dem – skal selge, koste hva det koste vil. Hvor i all verden har han det fra? For det første har vi ikke uttalt oss om kostnader ved salg i det hele tatt. Men jeg antar han her sikter til gevinsten ved et salg. Hva skulle da tilsi at nøling med salg – og venting – bare skulle øke prisen eller fortjenesten? Det er i alle fall ingenting hittil som tyder på det. Men hvis Jagland har et hemmelig tidspunkt for når prisen vil være optimal, sett med et gevinst- og profittøye, ville det være et interessant bidrag. Mange markedsanalytikere ville sikker vente i spenning på det. Jeg har altså ikke uttalt meg om prisen i det hele tatt, men har faktisk overlatt det til dem som skal håndtere dette. Men vi har i alle fall gitt den klare retningslinjen at det ikke er noen grunn til å vente på utredninger og nøle med faktisk å etterkomme det ønsket som er kommet fra styrende organer i Kreditkassen – deriblant fra medlemmer, så vidt jeg forstår, foreslått av statens representanter i representantskapet, av en samlet ledelse og av de ansattes fagforeninger – om adgang til at staten sammen med flere eiere nå også selger seg ut av Kreditkassen.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 1999-12-07:
Eg registrerer at mange land – blant dei òg dei nordiske – er veldig opptekne av å sikra hovudkontorfunksjonar og nasjonal eigarskap for sine finansinstitusjonar. I Kristeleg Folkeparti er me òg opptekne av å sikra at vårt land skal ha ei sterk finansnæring, som både kan hevda seg internasjonalt og tena innanlandske interesser og behov. Og me trur at dette best kan sikrast ved ein viss statleg eigarskap. No har eg lese og lytta til det som kjem fram frå Høgre si side, og eg føler eit visst behov for ei avklaring når det gjeld dette med statleg eigarskap. Representanten Foss sa noko slikt som at statleg eigarskap hindrar ei naturleg strukturutvikling. Og vidare går det fram av ein komitemerknad frå Høgre i innstillinga at dei ønskjer sterke norske eigarmiljø, men det vert best sikra ved konkurransedyktige rammevilkår og ikkje ved statleg eigarskap. Det kunne ha vore interessant å få fram litt av dei nyansane som ligg i dette. Høgre ønskjer altså sterke norske eigarmiljø, men ikkje statleg eigarskap. Eg vil då spørja om kor langt dette går, og kor prinsipielt det er, for eg oppfattar òg representanten Foss slik at han opnar for ein viss statleg eigarskap. Dersom ikkje hovudkontorfunksjonar i Noreg kan sikrast og ein nasjonal eigarskap kan oppretthaldast utan ein statleg eigarskap, er det vel ikkje slik at Høgre synest at ein heller kan mista både hovudkontorfunksjonen og ein statleg eigarskap? Er det slik at Høgre ser statleg eigarskap som ein nyttig reiskap i enkelte situasjoner? Er det mogleg å få fram litt av desse nyansane?
Terje Johansen (Venstre), 1999-12-07:
Terje Johansens reservasjon uttrykkes fra denne talerstol, og jeg gjentar det jeg sa i mitt innlegg, at en fusjon mellom DnB og Kreditkassen strider mot alle de politiske mål vi var sammen om i merknadene. Jeg skal gjerne gjenta dem, slik at det står helt lynende klart hvorfor: For det første ønsker vi ikke en slik maktkonsentrasjon.For det andre ønsker vi ikke dette av distriktshensyn.For det tredje ønsker vi det ikke av konkurransehensyn, dvs. både av hensyn til forbrukerne og av hensyn til næringslivskundene.For det fjerde ønsker vi det ikke av hensyn til de ansatte, fordi det er helt klart at dette betyr en storstilt rasjonalisering av arbeidsplasser. Det er Venstres syn i denne saken. Og så er jeg da rakrygget nok – det bør jo alle forstå i den situasjon jeg befinner meg i – til å innrømme at denne inkurie skyldes mitt fravær.
Terje Johansen (Venstre), 1999-12-07:
La meg si det på denne måten: Det statlig styring og eierskap i denne sammenheng innebærer, er en inngjerding av den teigen som private markedsinteresser skal få lov til å bevege seg fritt innenfor, og vi har da slått ned noen gjerdestolper som skal holde DnB og Kreditkassen fra hverandre, i Venstre. Venstres standpunkt behøver ikke å være det store problemet for denne sal. Snarere tvert om, vi har – om ikke som de eneste – i hvert fall gitt klart uttrykk for hva vi mener. Det jeg mener er problemet for denne sal, er: Hva vil egentlig Arbeiderpartiet? Frøiland forstår ikke Venstre. Jeg har store problemer med å forstå i hvilken retning Arbeiderpartiet vil gå. Det er det største problemet for denne sal, tror jeg.
Terje Johansen (Venstre), 1999-12-07:
Merknadene fra flertallet inneholder en rekke politiske mål samtidig med en understreking av at en fusjon eller sammenslåing av DnB og Kreditkassen som bare tar sikte på rasjonaliseringsgevinster, ikke er ønsket eller aktuell. Jeg kan vanskelig forstå at det som er problemet her, er Venstres mening. Jeg har ikke bare gjort klart fra denne talerstol hva Venstre mener, jeg har også henvist til hva Venstres landsstyre har sagt om den samme saken. Vi er vel det eneste partiet som har behandlet denne saken såpass grundig. Jeg gjentar at det som jo er problemet for Det norske storting, er å vite hva Arbeiderpartiet ønsker seg. Det er mye snakk om statlig eierskap, mye snakk om statlig styring, men man utelukker absolutt ingenting. Venstre ønsker ikke at alle gjerder skal rives ned, og vi har satt opp ett gjerde. Jeg regner med at Regjeringen, dersom de vil noe annet enn det de skrev opprinnelig, tar det opp i Regjeringen.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-12-07:
Det stemmer ikke med virkeligheten, det Hill-Marta Solberg innledet med, at jeg dagen etter at MeritaNordbanken kom med sitt bud på Kreditkassen, skulle ha gitt uttrykk for at det ikke var noe behov for å vurdere retningslinjene. Derimot var jeg ute allerede samme dag, faktisk kun en times tid etter at budet forelå, og sa fra om at dette blir meget problematisk, for dette budet er i strid med Stortingets retningslinjer. Det er ingen norsk bank til salgs – jeg brukte ikke de ordene – men det var ingen bank til salgs ifølge de retningslinjer som Stortinget har fastsatt. Så mener Hill-Marta Solberg at når Regjeringen først kom med sine synspunkter og skisserte de framtidige retningslinjene i kredittmeldingen, var det status quo. Det var det jo ikke. Riktignok er det slik at det skjer mye, og det skjer raskt på denne sektoren. Likevel skjer det jo ikke så mye og så raskt at alt det Stortinget gav sin tilslutning til for et år siden, var helt avlegs og ubrukbart. Så det vi pekte på, var at mye av det som var retningslinjer trukket opp for et år siden, fortsatt var gjeldende og godt brukbart for også den framtidige strukturen. Men Regjeringen åpnet for nye muligheter. Vi la store åpninger for både nasjonale større enheter, og for internasjonale enheter. Vi tok opp et forslag fra Banklovkommisjonen om å legge til rette for strategiske samarbeidsavtaler, og å kunne åpne for et avvik, et unntak, fra den generelle 10 pst. eierbegrensningsregelen og åpne for inntil 25 pst. eierandeler i slike tilfeller. Så jeg synes ikke det er rimelig å beskylde Regjeringen for at man bare la fram et status quo i kredittmeldingen.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-12-07:
Jeg vil først få lov til å berømme stortingsflertallet for at de har gjort det som er Stortingets jobb, nemlig å trekke opp retningslinjene og ikke tegne kartet for hvordan den fremtidige strukturen skal være, slik som andre partier har falt for fristelsen til å gjøre. Jeg er helt enig i, som det også er understreket av stortingsflertallet, at det er Stortingets jobb, og det har Stortinget gjort. Derfor er det prisverdig nok ikke utelukket noen mulig løsning, heller ikke det som Regjeringen for så vidt ikke gav signaler om – muligheten for en sammenslutning, fusjon, mellom de to forretningsbankene. Så spør Siv Jensen om hvordan jeg nå vil angripe eller følge opp denne marsjordren som jeg har fått fra stortingsflertallet. Det gjorde jeg rede for i mitt innlegg. Jeg vil nå i løpet av denne uken – forhåpentligvis ikke helt i slutten av uken – gi et utredningsoppdrag til Bankinvesteringsfondet, som jo er de som forvalter statens eierskap i de to forretningsbankene. Så vil jeg ikke sende med noen politiske signaler om hva jeg ønsker tilbake som svar. Jeg vil at de på faglig grunnlag skal gi oss sin vurdering av hvordan man på best mulig måte kan oppfylle de retningslinjer som stortingsflertallet har trukket opp, nemlig å samle statens eierinteresser i én, institusjon – en slagkraftig institusjon. Så er det spørsmål om harmonisering av regelverket. Vi har etter ønske fra Stortinget satt ned et utvalg, det såkalte Konkurranseflateutvalget, som nå foretar sin vurdering. Det skulle, etter den frist det fikk, avgitt sin innstilling den 1. februar. Ting tyder på at utvalget kanskje må ha noe mer tid. Men når den tiden er omme, og vi får en innstilling, vil den selvfølgelig bli fulgt opp og forelagt Stortinget på vanlig måte.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-12-07:
Jeg holder fast på at jeg ikke gav noen signal, verken den samme dagen eller dagen etter at MeritaNordbanken la inn bud, om at det ikke var behov for å endre retningslinjene. Men jeg registrerte at flere partier i Stortinget gav klare signaler om at de hadde forlatt det standpunkt de hadde for et år siden, nemlig at vi hadde ingen bank til salgs. De hoppet øyeblikkelig på det budet som kom. Og da var det åpenbart at Regjeringen måtte undersøke: Hva mener egentlig stortingsflertallet? Så ble dette presentert i kredittmeldingen, og med Regjeringens syn på hvordan man mente at strukturpolitikken skulle se ut. Så er det viktig at man har klart for seg hvordan denne angivelige endringen i syn fra finansministerens side oppstod. Det var ikke slik at finansministeren oppsøkte media for å si fra om at nå er det en helt annen situasjon. Men situasjonen var den at jeg fikk en henvendelse fra en journalist her ute i vandrehallen som hadde registrert at stortingsflertallet ikke ville være enig i at i hvert fall retningslinjene skulle stenge for en fusjon mellom de to største bankene, og at dette, konstaterte han, jo måtte være i strid med det som Regjeringen hadde presentert i kredittmeldingen. Det er jo riktig, for i kredittmeldingen sa Regjeringen at med dagens markedssituasjon synes det ikke å være aktuelt å tillate at de to største forretningsbankene blir slått sammen. Så spurte journalisten om dette var et varig, nær sagt evigvarende, standpunkt, og da tillot jeg meg å peke på at det skjer jo så mye og så raskt på denne sektoren, og jeg sa: Se bare hva som har skjedd i løpet av det siste året. Da har Den danske Bank kjøpt Fokus, Gjensidige og Sparebanken NOR har dannet finanskonsern, Storebrand har kjøpt Finansbanken, DnB og Postbanken har fusjonert, og Handelsbanken har kjøpt Bergensbanken. Så sa jeg at hvis man så vender seg andre veien og ser et år fram i tid, hvem er i stand til å si hvordan f.eks. konkurransesituasjonen vil være da? Dessuten var det ikke nærliggende for finansministeren å opponere mot det som faktisk stortingsflertallet sa, at man skulle heller ikke utelukke den nevnte muligheten, en fusjon mellom DnB og Kreditkassen.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-12-07:
Ja, i løpet av mine tolv år i Stortinget og deretter to år i regjering har det vært en frustrasjon at retningslinjene for strukturpolitikken på finansmarkedet stadig har blitt endret etter at aktørene mer eller mindre har sett bort fra de retningslinjer som faktisk er trukket opp. Senest skjedde jo det ved at MeritaNordbanken vel vitende – vil jeg gå ut fra – om hva retningslinjene var, la inn et bud på en bank som ikke var til salgs. Det er selvfølgelig bekymringsfullt hvis det skulle vise seg etter hvert at bare aktørene er hissige nok og pågående nok, så gir politikerne etter. Derfor er det mitt sterke ønske at når politikerne denne gangen har lagt retningslinjer, så vil det være for lang tid fremover, at man ikke kan risikere om et år eller to å måtte ta opp spørsmålet om det ikke engang skal være én sterk finansinstitusjon med hovedkontor i Norge. Jeg håper at det gis så klare signaler om at nå er nok nok, at man ikke akter å gå lenger på denne galeien. Så synes jeg kanskje det er litt tidlig nå å forskuttere hva som blir resultatet av den utredningen som Bankinvesteringsfondet skal foreta. Jeg akter i hvert fall ikke å gjette noe om hva som blir den endelige løsningen, for det kan bli oppfattet som et signal, og jeg ønsker ikke å legge inn et sånt signal, fordi Bankinvesteringsfondet nå på rent faglig grunnlag må få lov til å gjøre sin utredning og gi sin tilråding av hva de mener på best mulig måte kan ivareta stortingsflertallets retningslinjer.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Da MeritaNordbanken – det var vel den 20. september – la inn sitt bud på alle aksjene i Kreditkassen, gav finansministeren like etter, nærmere bestemt dagen etter, uttrykk for at han ikke så noe behov for å vurdere de retningslinjene som ligger til grunn for norsk finansnæring. Slik ble han oppfattet i uttalelser i september i Dagens Næringsliv. Da det ble klart for finansministeren at et flertall på Stortinget så annerledes på det, bebudet finansministeren å komme til Stortinget med vurderinger i kredittmeldingen. De vurderingene som kom i kredittmeldingen, representerte etter vår oppfatning først og fremst status quo, med unntak kanskje spesielt av en unntaksbestemmelse i eierbegrensningsregelen, som er det nye tiltaket. Når innstillingen nå foreligger fra finanskomiteen, og det er et faktum at Arbeiderpartiet har fått gjennomslag for vår oppfatning i denne saken og får endringer av retningslinjer, sier finansministeren at det har skjedd mye i det siste. Det har skjedd mye i det siste som gjør det nødvendig å gå inn for slike endringer. Nå skal finansministeren gjerne berømmes for sin fleksibilitet i denne saken, men det kan jo være interessant også for Stortinget å høre hva det konkret er som finansministeren mener har endret seg i løpet av de siste to og en halv måned, som også har fått finansministeren til å se annerledes på behovet for å endre retningslinjer.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
I denne debatten har en del ord gått igjen. Ett ord som har vært brukt i hvert fall alle ganger representanten Siv Jensen – og også de fleste gangene noen fra Høyre – har vært på denne talerstolen, har vært å karakterisere flertallsinnstillingen som uklar. Problemet for Fremskrittspartiet og Høyre i denne debatten er at det ikke er uklarhet som er til stede, men uenighet. Problemet for høyrepartiene er at de ikke inngår i noe flertall, fordi de har et annet syn på hvordan staten skal opptre som eier i finansnæringen. Det faktum ligger fast. Det er faktisk også fra begge partiene – både fra Høyre og Fremskrittspartiet – gjort rede for i innstillingen at det er et langsiktig mål at staten skal avvikle sitt eierskap i finansnæringen. Det må ikke overraske Fremskrittspartiet at det ikke faller naturlig for Arbeiderpartiet å lete etter flertallsløsninger sammen med et parti som har motsatt oppfatning av hva staten faktisk skal med sitt eierskap på lang sikt. Jeg gjentar det som jeg sa på slutten av mitt innlegg, at det er åpenbart at det går et klart skille her i Stortinget, og det kommer til uttrykk i denne saken. Det er Arbeiderpartiet og sentrumspartiene som har mest sammenfallende syn på hvorfor vi trenger statlig eierskap i finansnæringen, og målet med det er å sikre et nasjonalt eierskap. Høyres og Fremskrittspartiets oppskrift for å sikre et nasjonalt eierskap baserer seg på at bare man får gode nok rammebetingelser, sikrer man et nasjonalt eierskap. Dessverre har ikke vi den samme tro på at det er noen sikkerhet for at ikke etter hvert også alle norske banker havner i utlandet, dvs. at hovedkontorene selges ut. At vi skal sikre det bare gjennom gode nok rammebetingelser, er et syn som Arbeiderpartiet ikke deler, verken med Høyre eller Fremskrittspartiet.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-12-07:
President! Jeg rakk ikke å stemme. Kan vi ta det en gang til?
Jørgen Holte (Senterpartiet), 1999-01-21:
På vegner av representantane Lars Gunnar Lie, Terje Johansen og meg sjølv vil eg fremme forslag om mellombels å gjeninnføre ordninga med frakttilskot av drivstoff over statsbudsjettet frå 1. februar 1999 til og med 30. juni 1999.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 1999-11-16:
Som jeg gav uttrykk for, ser jeg, i likhet med tidligere talere, på dette som en samfunnspolitisk reform til glede for både arbeidstakere, virksomheter, næringslivet og yrkeslivet. Mye tyder på at investering i grunnskole og videregående skole er det som gir størst avkastning på investeringskapitalen. Dette må være grunnlaget for og grunnpilaren i reformen. Når vi har brukt begrepet yrkesrelevans, er det nettopp fordi dette skal være en reform både for den enkelte arbeidstaker og for den virksomhet som vedkommende arbeider i. Derfor finner vi det rimelig å bruke begrepet yrkesrelevans, slik at dette ikke blir en generell alternativ måte å skaffe seg utdanning og karriere på.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 1999-11-16:
Jeg vil gjerne på Kristelig Folkepartis vegne få presisere at vi står for det komiteen har sagt, og komiteen sier til slutt i instillingen at den er kjent med at Sosial- og helsedepartementet har dette spørsmålet til vurdering. Dermed har vi altså ikke tatt noen stilling, så vi får ta debatten og gjøre det når Sosial- og helsedepartementets vurderinger ligger på bordet. Så er vi selvfølgelig kjent med at det er visse praktiske forhold, og det er det pekt på i setningen foran. Så debatten om «smalhet » og «bredhet » her er noe som vi ser fram til i Kristelig Folkeparti. Den tar vi ikke nå.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-16:
Komiteen er enig i alt det vesentlige. Det er bare på ett punkt komiteen er uenig. Det er i synet på hva slags utdanning det kan gis permisjon til, altså begrepet yrkesrelevans kontra arbeidsmarkeds- eller arbeidslivsrelevans. Og jeg registrerer at flertallet i komiteen er uenig i det en enstemmig kirke-, utdannings- og forskningskomite uttalte da de behandlet denne saken i fjor, for da sa komiteen i sin innstilling: «Komiteen støtter Regjeringen i at reformen må ha en dimensjon utover det å sikre næringslivets behov for kompetent arbeidskraft. Vel så viktig er det å realisere det potensiale som ligger i det enkelte mennesket. Følelsen av mestring og muligheten til utvikling og utfoldelse er viktig for menneskets trivsel. I denne sammenheng er det viktig å legge til grunn et utvidet kompetansebegrep der den enkeltes interesser og evner lar seg realisere gjennom reformen. Dette vil etter komiteens syn gi rom for kreativitet og utvikling til gagn for den enkelte og samfunnet for øvrig. » Jeg kunne ha lyst til å høre Kristelig Folkeparti, som representant for regjeringspartiene, begrunne hvorfor de har valgt å snevre inn kompetansebegrepet, kunnskapsbegrepet, i permisjonsreglene i forhold til det som var intensjonen fra en enstemmig kirke-, utdannings- og forsk ningskomite da de behandlet saken i Stortinget. Jeg synes at de den gangen tok et grep rundt saken og gav en definisjon av kunnskapsbegrepet som jeg tror hadde vært langt mer framtidsrettet og mer til gagn for både bedriftene og det enkelte mennesket på en helt annen måte enn det komiteen har endt opp med nå. Jeg er redd for at komiteen har endt opp med et begrep som kan virke begrensende. Jeg kunne også tenke meg å spørre om det kan være aktuelt hvis det viser seg at det virker slik, å se på nytt på lovtekstens bestemmelser og bruk av begrepet yrkesrelevans.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-16:
Dette er en av de viktige reformene når det gjelder kompetanseheving i bedriftene og i næringslivet, en av de reformene som skal sette norsk næringsliv i stand til å møte framtida. Det er med litt forundring jeg registrerer at Høyre inntar en såpass passiv og problematiserende holdning til saken. Et av de områdene som man fra Høyres side nå sier at man gjerne skulle ha sett hadde vært på plass for at dette skulle ha gått greiere, er den økonomiske biten. Det går an å være enig i det. Men da må det være betimelig å spørre Høyre om det ikke er slik at Høyre ser at denne reformen lettere vil kunne komme på plass, og også fungere for de små bedriftene som Høyre er bekymret for ikke skal kunne klare denne reformen, hvis vi får til en finansieringsordning der også det offentlige er med på å dra en del av lasset, slik at dette kan bli lettere for alle bedriftene. Så kunne jeg ha behov for å få Høyre til å presisere sin forståelse av punkt 2 i loven, der det står : «Utdanningspermisjon kan likevel ikke kreves når det vil være til hinder for arbeidsgivers forsvarlige planlegging av drift og personaldisponeringer. » Slik jeg leser denne setningen, er den ganske sterkt formulert. Det er også en veldig åpen formulering som gjør at bedriftene kanskje har et sterkt virkemiddel for at de kan utsette utdanningspermisjoner på litt ubestemt tid når de av praktiske grunner ikke lar seg gjennomføre. Grunnen til at jeg stusser litt ved dette, er at man stresser problemene som kan oppstå, fordi noen kan kreve permisjon på et tidspunkt som ikke passer, slik at en bedrift kan få problemer med det. Slik jeg tolker det, er dette en streng bestemmelse. Har Høyre en juridisk fortolkning her som ikke er åpenbar for meg, vil jeg gjerne ha den forklart.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-16:
Det er riktig at saken har vært i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen, og det jeg heller har etterlyst, er en begrunnelse for hvorfor partiene har skiftet standpunkt i mellomtida til denne saken, og hva det er som er grunnen til at man har valgt å snevre det inn. For jeg forstår jo at det har vært en partibehandling på dette, og at man har kommet fram til et annet standpunkt. Det er grunngivingen for det forandrede standpunktet som jeg har vært opptatt av, og ikke klarer å finne noen rimelig forklaring på i de innleggene som har vært holdt, eller i det skriftlige materialet som vi har utarbeidet i komiteen. Jeg oppfatter at også Lodve Solholms innlegg nå bekrefter at det har skjedd en forandring her siden kirke-, utdannings- og forskningskomiteens innstilling, at den begrenser – innsnevrer – kunnskapsbegrepet. SV er uenig i det, og vi vil komme tilbake til det. Det kunne i hvert fall være interessant å få høre om partiene – når man får erfaring med dette og ser at dette kanskje kan bli for snevert – kunne være interessert i å se på dette begrepet, slik at vi oppnår det som er intensjonen i reformen, nemlig at den skal «gi rom for kreativitet og utvikling til gavn for den enkelte og samfunnet for øvrig », som det stod i innstillingen fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-16:
Noe som det ikke er gjort noen forandringer på i innstillingen, men som det kanskje er grunn til å se på framover, er tidsfristene i loven. Tidsfristen, slik som den har blitt nå, er ganske lang, og det er her en sammenblanding av om vilkåret for utdanningspermisjon er til stede og om muligheten for utdanningspermisjon er til stede. SV var under behandlingen av saken inne på å lage en todelt ordning, der man kunne få en kortere tidsfrist for å finne ut om vilkåret var til stede, for det ville kanskje ikke være så vanskelig å finne ut om en arbeidstaker faktisk hadde rett til en slik permisjon. At man kunne trenge lengre tid for å tilrettelegge den praktiske gjennomføringen, er en annen sak. Vi valgte å ikke fremme denne saken nå igjen, fordi man var opptatt av den brede enigheten som var rundt saken, og det var tydelig at det var viktig å ikke komme med noen overraskende momenter. Men jeg har lyst til å spørre statsråden om han mener at det i framtida kan være grunnlag for å se på en slik todeling av tidsfrister, slik at arbeidsgiver kan få en kortere tidsfrist, f.eks. én måned, for å finne ut eller klargjøre om vilkåret for permisjon er til stede, og at fristen for tilrettelegging f.eks. kan være seks måneder, slik som i dag. Det at man får en klargjøring av om vilkåret er til stede, tror jeg vil rydde en del stridsspørsmål til side og vil kunne gjøre det klart at når de praktiske forutsetningene for å kunne gjennomføre en permisjon endrer seg, kan man mye raskere få gjennomført en utdanning. For det er tidsfrister ved utdanningsinstitusjoner, og det er ikke alltid så lett å vente i seks måneder på å skulle begynne på et utdanningsløp.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-16:
Jeg har behov for å si til det siste som saksordføreren framførte, at komiteen har vært enstemmig på dette punktet. Men det er viktig for SV å presisere at det – som det står – i så fall er i «gitte tilfeller » dette skal skje. Vi syns det er viktig at retten til permisjon skal kunne tas ut av både far og mor. En for vid åpning på dette området vet vi godt hvor vil ende opp, nemlig at mor må ta ut all permisjonen, og at en del arbeidsplasser vil bruke dette som en brekkstang for å kunne overføre alle slike plikter til mor. Jeg vet at det er andre tilfeller som man her har rettet søkelyset mot, f.eks. folk som kan ha fravær fra hjemmet over lengre tid, slik som sjøfolk, og at det er viktig å sikre at deres barn får den samme rettigheten til å ha en av de voksne hjemme når de er sjuke. SVs forståelse av denne merknaden er ikke en vid åpning, men en smal mulighet i de situasjoner hvor det ikke fins noen annen mulighet for at en voksen kan være sammen med barnet når det er sjukt, enn å overføre permisjonsrettigheten. Fra SVs side er dette en smal unntaksbestemmelse.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-16:
Etter saksordførers siste innlegg er det klart at intensjonen med det som komiteen har skrevet her, er ulik. Poenget fra vår side er at barnet også har rett til at far skal være hjemme. Vi har vedtatt et lovverk som skal dele dette ansvaret mellom foreldrene, fordi vi mener at dette også er en rettighet som barnet har. SV har før fremmet dette forslaget, uten at det da har fått flertall, for noen skal kunne være sammen med barna når de er sjuke. Men jeg syns nok at saksordfører har et forholdsvis enkelt syn på hvordan en slik åpen hjemmel ville bli praktisert. Jeg registrerer at hun har et helt annet syn enn SV på hva slags samfunnsutvikling og familieansvar som man bør ha, og hvordan samfunnet bør legge til rette for det. Fra vår side har vi vært villige til å gi denne åpningen for overføring fordi vi ser at i noen tilfeller er det praktisk rett og slett umulig uten. Men i de tilfellene der det er mulig, mener vi at lovverket skal være slik at det ivaretar barnets rett til å ha en av foreldrene hjemme, og hjemlingen av retten skal være slik at foreldrene skal ha hver sine rettigheter. Vi syns det er viktig både i de vanlige, tradisjonelle familiene og i de andre familiene at man får et arbeidsliv som legger til rette for at mor kan ha en jobb, og ikke slik som det har vært til nå, at når man skal praktisere noen av disse bestemmelsene, er det mor som må ta ut alle permisjonene og derved kommer i en dårligere stilling i forhold til arbeidsgiver enn far. Dette er det lang erfaring med, og det er en av grunnene til at vi har ønsket en slik deling, og at vi mener at det prinsippet bør følges videre.
Erna Solberg (Høyre), 1999-11-16:
Når det gjelder spørsmålet om den offentlige finansieringen, er utgangspunktet vårt at det hadde vært lettere å vurdere konsekvensene av det vedtaket vi gjør i dag, hvis vi samtidig hadde sett hvordan finansieringen var tenkt løst på dette området. Det er ulike elementer i denne etter- og videreutdanningsreformen: Det er spørsmål om nye sjanser, og det er spørsmål om tradisjonell etter- og videreutdanning. Det dreier seg om et bredt spekter av fag. Det kan godt tenkes at det vil være naturlig med en offentlig finansiering i noen tilfeller, spesielt gjelder det for dem som ikke har fått tatt en grunnutdanning. Men vårt utgangspunkt er at det offentlige skal følge de rollene som det har i forhold til tilrettelegging av utdanningstilbud gjennom utdanningsinstitusjonene og sitt ansvar som arbeidsgiver, og selvfølgelig å gi lån gjennom Lånekassen på normal måte som ved finansiering av studiepermisjoner. Vi ønsker ikke at staten skal få en rolle hvor den skal finansiere store deler av denne reformen. I så fall blir det forferdelig lett for partene å forhandle seg frem til en grei løsning hvis de kan komme med regningen til Stortinget. Når det gjelder spørsmålet om fortolkningen av loven, kan jeg lese den paragrafen strengt og se at den stort sett dekker alle de behov jeg nevnte i mitt innlegg. Det vi forsøker å gjøre, er å få presisert at den skal dekke de behovene, for den er åpen. Det vil alltid være et spørsmål om hvor sterke driftsproblemer man må ha for at man f.eks. kan nekte en permisjon. Man må også diskutere i hvor lang tid man f.eks. kan utsette en permisjon. Vi mener også at man skal kunne suspendere for ganske lang tid, f.eks. når det gjelder de eksemplene vi har gitt i innstillingen angående arbeidsmarkedet.
Erna Solberg (Høyre), 1999-11-16:
Man sier at Høyre «kommer diltende etter » fordi vi har en annen oppfatning, som går på at det faktisk foregår utrolig mye etter- og videreutdanning og er en voldsom interesse spesielt fra arbeidsgivere mange steder for å få sine ansatte til å ta både etter- og videreutdanning og kompetansehevende kurs. Vår forståelse er at det skjer mye, og det er en naturlig dynamikk som vil medføre at etter- og videreutdanning kommer på dagsordenen rundt omkring i bedriftene og i seg selv kanskje vil gjøre det ganske overflødig å gjennomføre en stor reform knyttet til dette. Jeg sa «kanskje ». Når vi har gått inn for det, er det fordi vi mener at vi kanskje får en større bredde på det ved å gå inn for en lovfesting. Men i utgangspunktet har vi større tiltro til arbeidslivets parter ute i bedriftene enn at vi nødvendigvis er nødt til å lov regulere alt. Når vi har valgt å gjøre det, er det for å sikre oss mot at noen henger etter, og at det blir en stor lag deling mellom dem som gjennomfører det, og dem som ikke gjennomfører det. Når det gjelder spørsmålet om det inntektspolitiske samarbeidet, er min oppfatning at det inntektspolitiske samarbeidet er et demokratiproblem i Norge. Det flytter makt fra denne sal, budsjettansvar og bevilgninger fra denne sal – prioriteringer fra denne sal og fra folket og ut til partene i arbeidslivet. Det har vi gjentatte eksempler på at er gjort. Et eksempel på det er AFP-reformen, som en del av arbeidstakerne i Norge i dag ikke får ta del i, fordi de ikke er innenfor de partene som har forhandlet denne frem. Men samtidig betales regningen i for stor grad av det offentlige. Og for Stortinget var ikke det den prioriterte velferdsreformen. Den prioriterte velferdsreformen på det tidspunktet på Stortinget gikk på helt andre ting, knyttet til småbarnsforeldre. Likevel ble den gjennomført. Jeg oppfatter slike ting som et lite demokratiproblem. Men det er kanskje ikke slik Arbeiderpartiet oppfatter det.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-11-16:
Jeg var ikke overrasket da jeg hørte Erna Solbergs innlegg. Høyre kommer på mange måter diltende etter i denne reformen, som i så mange andre reformer. Jeg oppfattet den måten hun uttrykte seg på, som om det var veldig mange tankekors knyttet til det Høyre i realiteten har blitt med på. Det gjelder særlig ett område, nemlig finansieringen, der representanten Solberg forventer at det offentlige skal være en svært liten deltaker. I hvert fall måtte det oppfattes slik etter innlegget hennes og replikksvaret til Karin Andersen. Men jeg tror at også Erna Solberg må ta innover seg at det er et inntektspolitisk samarbeid som har lagt grunnlaget for hele etter- og videreutdanningsreformen, og at det også er lagt føringer framover når det gjelder finansieringen av denne reformen. Nå i høst har statsråd Lilletun kommet til Stortinget med sitt budsjett, hvor Regjeringen bl.a. varsler lovfestet rett til videregående opplæring for alle voksne. Jeg er overbevist om at når man legger slike føringer fra Regjeringens side, som med all sannsynlighet vil få flertallstilslutning her i Stortinget, er det kostnader som vil tilligge det offentlige og også være en del av det inntektspolitiske samarbeidet, dersom det blir resultater av det av den karakter vi har sett tidligere. Og da er spørsmålet: Forventer Høyre at det inntektspolitiske samarbeidet, hvis det skulle bli det til våren, ikke skal være en del av finansieringsbiten, slik det var da man lanserte etter- og videreutdanningsreformen i full bredde med tre parter og det offentlige gikk betydelig inn? Det er det spørsmålet også dreier seg om i framtida knyttet til utdanningspermisjon.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-11-16:
No har representanten Karin Andersen ved fleire høve vist til den samla merknaden frå kyrkje-, utdannings- og forskingskomiteen, og ho meiner at det som kommunalkomiteen no gjer, ikkje held mål i forhold til det kyrkje-, utdannings- og forskingskomiteen la til grunn i si innstilling til vedtak i fjor. Men korleis vil då representanten Karin Andersen tolke det som kyrkje-, utdannings- og forskingskomiteen seier? Denne innstillinga har altså vore hjå kyrkje-, utdannings- og forskingskomiteen. Dei har ingen merknader, og dei har då tolka sitt eige vedtak. Eg trudde at det var kyrkje-, utdannings- og forskingskomiteen som var den rette til å tolke sine eigne vedtak, slik at eg ser ikkje heilt poenget i å gjenta til det nesten blir trøyttande at dette som komiteen no har gjort, ikkje er i tråd med det kyrkje-, utdannings- og forskingskomiteen la til grunn. Eg tolkar merknaden frå den komiteen til vår innstilling slik at dei godtar vår tolking, og at den dermed også er i tråd med den tolkinga kyrkje-, utdannings- og forskingskomiteen sjølv la til grunn i si innstilling til vedtak, som var frå ein samrøystes komite.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-11-16:
Bestemmelsen i punkt 2 om at utdanningspermisjonen likevel ikke kan kreves når det vil være til hinder for arbeidsgivers vanlige planlegging av drifts- og personaldisponeringer, menes selvsagt å være reell, slik at det på et tidspunkt hvor det medfører problemer for virksomheten at det tas ut utdanningspermisjon, skal man ta hensyn til det, og partene skal ta hensyn til det. Så dette er i aller høyeste grad en bestemmelse som etter min oppfatning burde dekke de formål som komiteen og flertallet i komiteen har vært opptatt av i debatten i dag. Etter min oppfatning er hensikten at en også må ta hensyn til bedriftens daglige drift, og det er imøtekommet gjennom punkt 2 i lovforslaget.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-11-16:
Min oppfatning er, som det også står i proposisjonen, at lovens hovedregel skal være at arbeidsgiver skal gi svar så snart som mulig. Den fristen som er satt på et halvt år, er en maksimumsfrist som ikke skal overskrides. Det er jo slik at jo kortere maksimumsfrist man setter og jo snarere svar skal gis, jo større er risikoen for at svaret, ut fra hensynet til daglig drift, planlegging og slike ting, kan komme til å bli nei. Så dette er en avveining som etter min oppfatning går begge veier. Svar på om utdanningspermisjon kan imøtekommes, skal gis så snart som mulig og innenfor en maksimumsfrist på seks måneder, med mindre det gjelder kortere permisjoner hvor det er en mindre romslig frist. Jeg ser selvsagt at det kunne være mulig å dele dette, slik at spørsmålet om vilkår kunne være avklart på et tidligere tidspunkt, som representanten Andersen var inne på. Men sammenhengen mellom vilkår og mulighetene for praktisk å ta ut permisjon er likevel i aller høyeste grad til stede, også i forhold til å søke utdanningsinstitusjoner, på en slik måte at jeg har funnet det rett å legge til rette for at man skal kunne gi et svar på om utdanningspermisjonen gis. Det skal gis så raskt som mulig. Det er lovens hovedregel, og maksimumsgrensen er seks måneder.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-11-16:
I likhet med det som bl.a. representanten Karin Andersen sa i sitt innlegg, tror jeg faktisk at dette også i offentlig sektor er en av de virkelig store utfordringene vi står overfor. Også i offentlig sektor vil behovet for økt kunnskap, økt kompetanse, ny kompetanse og omstilling komme til å være kontinuerlig til stede i årene framover. Det er like viktig at yrkesgrupper innenfor denne sektoren reelt får brukt retten til etter- og videreutdanning, som andre yrkesgrupper gjør det. Vi vet at vi allerede i dag innenfor enkelte sektorer har knapphet på arbeidskraft. Det er helt opplagt, som representanten Djupedal peker på, at det blir en utfordring å løse dette på en måte som gir en reell mulighet til å benytte seg av retten til etter- og videreutdanning. Det er av forståelige grunner vanskelig for meg i dagens debatt nøyaktig å gå inn på hvordan dette skal løses, men dette er vi i aller høyste grad opptatt av, for denne retten skal bli reell. Så valgte jeg også å ta med meg lovteksten opp denne gangen, for det står faktisk ganske mye nyttig lesning i denne teksten. Og jeg har, spesielt siden representanter fra SV har vært opptatt av avgrensningen mellom yrkesrelatert og arbeidslivsrelatert utdanning, til slutt lyst til å si at det fra Regjeringens side er lagt opp til at dette begrepet, som jeg også sa i mitt hovedinnlegg, ikke skal avgrenses for mye. Og i denne teksten står det: «Yrkesrelatert utdanning omfatter alle typer arbeidsmarkedsrelevant etter- og videreutdanning. » Det er ikke påkrevd at utdanningen vil ha betydning for den stilling eller arbeidsplass arbeidstakeren innehar. Bakgrunnen er at kompetansereformen er begrunnet i behovet for høy kompetanse og økt omstillingsevne i hele arbeidslivet, og ikke først og fremst i heving av kompetansen i den enkelte bedrift eller virksomhet. Så etter min oppfatning snevrer representantene fra SV inn reformen i forhold til det som Regjeringen har lagt til rette for. Det syns jeg er uheldig, for vårt utgangspunkt er at den skal være så vid som mulig. Det er det også lagt til rette for i lovteksten, som jeg av og til med fordel finner at man kan lese fra.