Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-05-02:
La meg med en gang understreke at jeg ikke har noen grunn til å tro at offentlige sykehus «saboterer» ordningen med pasientbehandling i utlandet. Jeg er imidlertid enig med representanten Alvheim i at ordningen ennå ikke har fått det omfang som det kan synes behov for, hvis man f.eks. tar utgangspunkt i det antall pasienter som står på ventelister ved norske sykehus. Jeg skal derfor benytte anledningen til å si litt om hvordan ordningen er lagt opp, og hva som gjøres for at den skal virke etter forutsetningene. Umiddelbart etter Stortingets vedtak den 14. november 2000 bad jeg Rikstrygdeverket etablere en prosjektorganisasjon for den praktiske administrering av ordningen. Denne var operativ den 15. januar 2001. Allerede før årsskiftet ble imidlertid alle fylkeskommuner tilskrevet fra departementet om ordningen og bedt om å henvise pasienter som kunne være aktuelle, for behandling i utlandet. Dette er senere fulgt opp med nærmere informasjon og retningslinjer fra Rikstrygdeverket. Det er min vurdering at dette opplegget fra Rikstrygdeverkets og departementets side har være tilfredsstillende. Det sier seg selv at vi i stor grad er avhengig av sykehusene, bl.a. for å sikre at nødvendige pasientdata og øvrig informasjon foreligger før pasienten kan henvises til riktig behandling i utlandet. Responsen fra fylkeskommunene og sykehusene var i den første tiden varierende og nokså avventende. Jeg vil imidlertid legge til at en nok måtte regne med en forsiktig igangkjøring av en ordning som var ny, som var innført uten noen forutgående informasjon, og som til dels også var noe omstridt innenfor de fagmedisinske miljøer. I denne forbindelse er det også grunn til å minne om at behandling i utlandet er et frivillig tilbud til pasientene. I arbeidet med ordningen har jeg selv møtt pasienter som har takket for tilbudet, men sagt at de foretrekker å vente noe lenger mot å få behandling ved norske sykehus. Det må vi ha respekt for. Og det betyr ikke at ordningen av den grunn er uten verdi for pasienten som likevel takker nei. Bare det å vite at det finnes et alternativ, er i seg selv verdifullt. At pasienter likevel foretrekker å vente, bør kanskje gi grunn til noe nyansering av vurderinger og omtale av ventelistene ved norske sykehus. Erfaringene med behandling i utlandet er så langt meget gode. Det har forekommet eksempler på utilfredsstillende oppfølging av pasienter ved hjemkomst til Norge, men også dette vil jeg tro dreier seg om innkjøringsproblemer. Rikstrygdeverket har etter hvert hatt møter med representanter for sykehus og helseadministrasjon i de fleste av landets fylkeskommuner for å orientere nærmere om ordningen og erfaringene. Dette har ført til flere henvisninger, og Rikstrygdeverket forventer en betydelig økning fremover. Det er så langt inngått avtaler om behandling av 4 500 pasienter ved sykehus i Skandinavia og Tyskland, og det pågår forhandlinger om avtaler som vil innebære at i alt 10 000 pasienter kan få behandling i løpet av dette året. Valg av sykehus skjer i et nært samarbeid med norske spesialister. Jeg mener forholdene er lagt vel til rette for at den ordning Stortinget vedtok i november 2000, skal virke etter hensikt og forutsetninger. Det er viktig at vi har en slik ordning, og vi skal arbeide for at den utvikles videre ut fra de erfaringer som høstes, til beste for pasientene. Jeg minner samtidig om mine tidligere uttalelser om at vi bør ha realistiske forventninger til omfanget av pasientbehandling i utlandet. Tilbudet er svært viktig, men det viktigste må likevel være å sørge for at norske pasienter får den behandling de trenger, når de trenger den, ved sykehus i Norge.