trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-23:
Den siste replikkvekslingen som her foregikk, var uhyre interessant. For det er helt åpenbart at hvis man skal klare å løfte de fattigste landene ut av fattigdommen, så er frihandel for dem som kalles MUL-land, noe av det viktigste. Det er riktig at Botswana og Namibia ikke er en del av det som Jakobsen tok opp, men samtidig har vi en betydelig import av storfekjøtt fra disse to landene, der det i dag fins en sikkerhetsmekanisme som slår inn etter et visst antall tonn. Det kunne vært interessant å høre om Marit Nybakk og Arbeiderpartiet mener at det er på tide at den kvoten øker, slik at også Namibia og Botswana – der storfekjøtteksport er en av de betydeligste eksportinntektene til landet – gis anledning til en større grad av tollfri import av kjøtt til Norge og også til andre land. For øvrig er det ikke vanskelig å være enig i store deler av det Nybakk sier i sitt innlegg, og en grunn til det er at Marit Nybakk i veldig liten grad problematiserer det som er problematisk i WTO. Man kan få inntrykk av at dette nærmest skal gå på skinner, og at Norge har den samme interessen som alle andre land, og det er ikke riktig. La meg bare ta ett felt for å være konkret, slik at Marit Nybakk skal få anledning til å svare, og det er spørsmålet om investering. Det er ingen som er i tvil om, eller som vil være uenig i, at mange land har bruk for investeringer. Det er altså ikke investeringer i seg selv som er problemet. Det at den vestlige verden investerer mer penger, ikke minst i de aller fattigste land, vil for dem helt uten tvil framstå som positivt. Det som var problematisk i den forrige avtalen, som ikke gikk gjennom i OECD-regi, var jo nettopp den tvisteløsningsmekanismen som lå der – at man hadde et sikkerhetsnett for investor, men ikke for det land eller de landene man investerte i. Det var også problematisk at investeringsbegrepet var så veldig vidt, at det også gjaldt offentlig sektor, natur, kultur og hva det ellers måtte være. Da hadde det vært interessant å høre Marit Nybakks syn på følgende: Investering er én ting, men mener Marit Nybakk at den skissen som lå i MAI-avtalen, som tidligere ble forkastet, fortsatt skal være forkastet, og at vi nå snakker om en investeringsavtale av en helt annen karakter, som gir en balanse mellom nasjonalstat og investor?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-23:
Man skal ikke ha åpnet mange nummer av avisen Nationen for å se at det er en betydelig spenning i Regjeringen knyttet til mange av de spørsmål som i dag debatteres. Det er klart at Johan J. Jakobsen sier at man står bak Regjeringens mandat – alt annet ville jo vært oppsiktsvekkende – men hvis man ser Nationen på en vanlig ukedag, er den fylt opp av innlegg om det som med den beste vilje må oppfattes som meget skarp kritikk av Regjeringens posisjon og selvfølgelig hva som eventuelt kan skje i WTO. Jeg skal ikke raljere over det, for det er helt legitimt å ha ulike syn på det, og mye av den skepsisen som deler av Senterpartiet har til deler av det som foregår i WTO, deler vi i SV. For det som nå skjer, er at man feier mange av de mest kontroversielle spørsmål under teppet, og sier at man eventuelt vil komme tilbake til det, og snakker i store overskrifter. Og sånn vil gjerne slike debatter være. Det som jeg kunne ha tenkt meg å utfordre representanten Jakobsen på, siden han så trygt står bak Regjeringens forhandlingsmandat, er at WTO jo forutsetter enstemmighet. Det betyr at man har muligheten på et tidspunkt når man mener et eller annet blir for ille, til å sette ned foten – si hit, men ikke lenger. Hvis man ser på det som kanskje blir det mest kontroversielle i WTO, så kan det grupperes i to hovedgrupper. Det ene er det som vi har legitim nasjonal interesse av, og det andre er interesser som i all hovedsak vil berøre andre land enn vårt eget. Landbruk, som Johan J. Jakobsen brukte mye tid på, er den type spørsmål som en har en legitim nasjonal interesse av å beskytte, samtidig som man har en legitim interesse av at fisk skal ha mest mulig markedsadgang på alle andre markeder. Det fins også andre spørsmål som ikke i så stor grad berører oss. Det kan f.eks. gjelde spørsmål om offentlige innkjøp, der EØS-avtalen allerede gjør at vi ikke i samme grad berøres som mange u-land som hvis man fikk en hel liberalisering av offentlige innkjøp, ikke lenger ville ha muligheten til den samme beskyttelse som vi selv har nytt godt av i alle år, fram til EØS-avtalen var en realitet. Derfor er mitt spørsmål til representanten Jakobsen: På hvilke områder er det Jakobsen ser for seg at Regjeringen eventuelt sier hit, men ikke lenger, dette er for oss og for nasjonen så viktig, eller dette er for u-land så viktig, at vi ikke vil gå videre?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-23:
Det er vanskelig å være uenig i utenriksministerens synspunkt, og det er kanskje godt, for jeg tviler ikke et øyeblikk på at vi har en utenriksminister og en regjering som ønsker det beste. Men når det gjelder arbeidsstandarder, som også er diskutert, er det et pro et contra-spørsmål. Det er helt åpenbart i vår interesse at vi får arbeidsstandarder i internasjonal handel. På den annen side er det like åpenbart at det vil bli oppfattet som proteksjonisme fra dem som skal pålegges standarder som er milevis unna det som ellers måtte finnes. Jeg håper at det skal være mulig å komme lenger i en sånn retning som utenriksministeren antydet. Jeg tror det er viktig. Men det som nok er aller viktigst, er å sørge for at man i hvert fall ikke får avtaler i WTO som undergraver andre avtaler som er inngått, ikke minst ILOs konvensjoner. Mitt spørsmål til utenriksministeren er av en litt mer overordnet karakter. Det har vært kritikk mot WTO som har gått på manglende åpenhet, på at de mange ulike grasrotorganisasjonene ikke har hatt innsyn og heller ikke mulighet til å delta overhodet i de beslutningsprosessene som har foregått. Det har altså vært et lukket system, der veldig lite har kommet ut. Det har også vært et ønske fra svært mange, ikke minst mange u-land, om at de prosessene som har foregått i WTO, kontinuerlig må evalueres, sånn at man får se hvordan effekten rent faktisk har vært. Det er også et ønske fra mange folkelige organisasjoner i Norge at vi på nasjonal basis skal evaluere de forrige rundene, i det som den gangen het GATT. Mitt spørsmål til utenriksministeren er da følgende: Han har selvfølgelig med seg i kofferten, vil jeg tro, en norsk tradisjonell posisjon om større grad av åpenhet, men hvordan vil Utenriksdepartementet og utenriksministeren selv sørge for at det blir større grad av åpenhet, at de folkelige organisasjonene får større grad av innblikk? Og ikke minst, og kanskje det viktigste: Vil han ta initiativ til at tidligere forhandlingsrunder blir evaluert fra norsk side, og også at det evalueres bredere i Seattle?
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-11-23:
Faren er jo at vi opptrer som en slags læremester overfor disse u-landene. Vi har økonomisk overskudd til å tenke på miljø, vi tenker på barn, og vi tenker på forskjellige slags hensyn, forbrukerhensyn og den slags, som vi legger stor vekt på. Representanten kom inn på dette med faglige rettigheter til og med. Det er vi opptatt av i vår lille problemverden, og nå skal vi også være læremestrer når det gjelder u-land, som er opptatt av mer eksistensielle problemer. Det var den konflikten jeg pekte på, og at det er veldig lett å bruke disse argumentene som vikarierende argumenter når man i virkeligheten ønsker beskyttelse og proteksjonisme. Det å komme til bunns i dette når det står sterke pressgrupper med millioner av kroner til disposisjon for å markedsføre sin vranglære og sin dobbeltkommunikasjon, er det som er problemet. Man har så veldig lett for å lulle seg inn i denne selvgodheten – at sånn er det virkelig. Men dette gjennomskues selvfølgelig av u-landene, som skjønner at i mange tilfeller er dette et skalkeskjul for at vi vil beskytte oss selv, vil ha det bra, vil ikke arbeide overtid osv. Så her ligger problemet. Jeg vil heller si at det som ble antydet av hr. Steensnæs om at man skulle stille mindre krav til u-land på en rekke områder enn til oss selv, synes jeg er svært bra.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-11-23:
Jeg synes det fører litt for langt å føre en diskusjon om i hvilken utstrekning konkurranse i den enkelte nasjonale stat fører til økonomisk vekst og velferd. Jeg vil bare si at Syd-Korea og asiatiske land ellers som har stor økonomisk fremgang, aldri ville ha hatt en slik fremgang uten en sterk liberalisering av verdenshandelen. Hvis de ikke hadde fått solgt sine biler til Europa og Amerika, hvis de altså hadde blitt blokkert av en proteksjonistisk politikk i verdenshandelen, ville de aldri ha kunnet utvikle seg. Når det gjelder akkurat hvilken politikk man skal føre på det nasjonale plan, synes jeg det er litt vanskelig å komme inn på i en replikkveksling, men jeg tror nok de fleste lands erfaringer, iallfall slik som de kommer til uttrykk i Det internasjonale pengefondet og OECD, er at en liberalistisk økonomi med rammebetingelser og kjøreregler som i størst mulig grad er forutsigbare og ufravikelige, er en økonomisk fordel.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-11-23:
Ja, replikanten brukte et veldig vakkert ord, han sa «bistå». Vi skal altså bistå arbeiderne i de fattige land med å utarbeide faglige rettigheter etter mønster fra Vest-Europa og i noen grad USA, selv om de har en annen religion, og selv om det ikke er en del av deres kultur. Og de har altså ikke funnet ut dette selv. Det er greit at vi bistår, vi har jo alltid sendt misjonærer ned til disse landene, men at det skal stilles som vilkår for at de skal få eksportert sine varer, er noe annet. Det er tvang, det er en kulturimperialisme som bidrar til å holde dem nede i fattigdommen.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-11-23:
Jeg oppfatter siste taler som en representant for de såkalte primærnæringene – det var visst en som var aktiv, og en annen var passiv. Jeg synes han gikk veldig lett over at det er et motsetningsforhold forhandlingsmessig mellom disse to næringer. Det er ganske åpenbart, som jeg nevnte i mitt innlegg, at i fremtiden er de største næringene for Norge fisk og skalldyr, og disse kan foredles til store verdier, hvilket råvarene jo ikke har. Det er derfor vesentlig for oss å få i stand handelsregler som gjør det mulig for oss å dra full nytte av råvarene, slik at ikke ferdigvarene blir stengt ute ved hjelp av høy toll. På den annen side ønsker vi å beskytte vårt landbruk med høyest mulig toll med den påstand at landbruk er så spesielt, mens fisk ikke er så spesielt. Det er ikke så lett å begrunne det. Johan J. Jakobsen forsøkte å begrunne det ved å henvise til noen skandaler som har vært i Europa når det gjaldt landbruksvarer. Men jeg synes det må være et problem i forhandlingene her og ellers i argumentasjonen å argumentere for at landbruk er noe spesielt, så der må vi beskytte oss mest mulig, mens når det gjelder fisk, vil vi ha tollfri eksport av ferdigvarer. Jeg synes det må være vanskelig å kombinere disse synspunktene hvis man setter det minste krav til konsekvens.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-11-23:
Det er alltid interessant å lytte til liberalisten Fridtjof Frank Gundersen, og særlig lytter jeg med interesse når han også fremstår på talerstolen som de fattige lands varmeste beskytter. Han peker på et reelt problem, nemlig at de fattige land, som strever for å få orden på sin økonomi – hvor handel er en viktig del av disse bestrebelsene – ikke er i stand til uten videre å få implementert regelverk som går på miljø, som går på arbeidsstandarder eller et krav om å avvikle barnearbeid. Samtidig ser vi at den globaliserte verdenshandelen med en sterk liberalisering, en verdenshandel som har økt i volum mange ganger i løpet av kort tid, ikke vil være bærekraftig dersom en ikke supplerer vanlige handelsregler og det som går på økonomiske forhold, med betingelser som tar hensyn til miljø, hensyn til arbeidsstandarder og viktige forhold som gjelder barns rettigheter. Her er vi oppe i et dilemma som Fridtjof Frank Gundersen i sitt innlegg hoppet elegant over. Jeg vil gjerne utfordre ham med følgende spørsmål: Er det slik å forstå at Fremskrittspartiet, eller representanten Fridtjof Frank Gundersen – for å holde meg til ham, for det er det tryggeste har jeg observert noen ganger –er positivt innstilt til å implementere både miljøregelverk og hensynet til arbeidsstandarder i det generelle regelverket innenfor WTO, men ønsker et unntak for de landene han nå talte så varmt for?
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-23:
Det er alltid en glede å lytte til Fridtjof Frank Gundersen, og en av årsakene til det er at han normalt presenterer den rene lære – frittenkende og ubesudlet, men prinsipiell. Nå hender det jo også at man opplever at partier og grupper som står meg atskillig nærmere enn Fridtjof Frank Gundersen, presenterer den ubesudlede teori. Så kommer alltid det ubehagelige spørsmålet når man så skal ta denne teorien ned og anvende den på virkeligheten: Stemmer den fremdeles? For Gundersen har åpenbart rett i at markedsøkonomi har vist seg å være en betingelse for vesentlig utvikling, det er i land med markedsøkonomi man ser en vesentlig økonomisk framgang i dag. Han har også rett i at en friere verdenshandel er gunstig sett fra den tredje verdens synsvinkel. Men så er det han tar det ene skrittet hvor det går over i ren teori som ikke lar seg anvende på virkeligheten, og det er når han av det trekker den slutningen at en slags ubegrenset liberalisme er gunstig. Da må vi jo anvende denne teorien på de land som virkelig har hatt en økonomisk framgang de senere år. Og da kan det ikke være tvil om at det er den østasiatiske utviklingsmodellen som har vist seg å være den suverent beste av de utviklingsmodeller som i dag eksisterer i verden når det gjelder å bringe land ut av fattigdommen. Sør-Korea var like rik som Ghana for 30-40 år siden. I dag er Sør-Korea 13 ganger rikere enn Ghana pr. innbygger. Det Sør-Korea gjorde, var å bruke statens ressurser til å bygge opp en skipsbyggingsindustri som i dag er konkurransedyktig på verdensmarkedet, men som aldri kunne vært det i startfasen, og det var å beskytte sitt eget hjemmemarked for å bygge opp en bilindustri, som så etter hvert er blitt konkurransedyktig på verdensmarkedet, men som aldri kunne ha vært det uten statens hjelp. Da blir mitt spørsmål til Fridtjof Frank Gundersen: Skal vi nå frata afrikanske og alle andre land, eller for den del Taiwan, muligheten til å gjøre det samme som Sør-Korea? Taiwan er jo det landet som hele Fremskrittspartiets stortingsgruppe reiser på pilegrimstur til omtrent årlig, etter katalogen over hvor stortingsrepresentanter reiser, å dømme. Taiwan har gjort det samme som Sør-Korea: brukt staten som virkemiddel for å bli konkurransedyktig i en internasjonal økonomi. Hvorfor skal vi nekte alle andre å gjøre dette som har vist seg så vellykket?
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-23:
Jeg vil takke Siri Frost Sterri, for hvis jeg kan gi den meldingen til SV at jeg ydmykt påtar meg alle de pålegg som partiet legger på mine skuldre, vil det vekke stor begeistring i rekkene. Hvis jeg da i tillegg kan få bekreftet fra Siri Frost Sterri at det er slik at når partiet pålegger meg noe, gjør jeg det alltid, så er jeg takknemlig for det. Øystein Djupedal er jo den som har engasjert seg mest i dette fra SVs side, og vi sier åpent at det som nå foreligger, er langt bedre enn MAI-avtalen. Det er det ingen som helst tvil om på en rekke punkter, men det er ikke det samme som at vi mener at investeringer nå bør gå inn i dette. Og grunnen til det er den store skjevheten når det gjelder makt, som ligger i mange av de spørsmålene som er knyttet til akkurat dette. Man lager spilleregler som tilsynelatende er nøytrale, men som i realiteten gir stor makt til den ene og ikke til den andre parten. Det dreier seg bl.a. om muligheten for sanksjoner. Hvis de to partene er på den ene siden en nasjonalstat som ønsker kontroll og styrer investeringene i sitt land i en riktig retning, og på den annen side f.eks. et flernasjonalt selskap som ønsker å investere der, så vil de sanksjonsregimene som opparbeides, bare gi muligheter til den ene parten, ikke til den andre. Det er den viktigste skepsisen vi hele tiden må ha in mente når det gjelder WTO, nemlig at ja, det er veldig viktig å få et internasjonalt regelverk, for et internasjonalt regelverk beskytter de svake mer enn anarki. Men nei, i WTO er det heller ingen balanse når det gjelder makt. Guinea-Bissaus makt er ikke den samme som USAs, for å ta det helt banale. Antakelig er selv ikke summen av hele Afrikas makt den samme som USAs makt. Og det er å ta hensyn til dette, å gå inn og forsøke å bidra litt fra norsk side til å utligne den veldige maktforskjellen, som er et av våre hovedanliggender.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-23:
Det er av og til en tendens til når vi diskuterer i Norge, at vi diskuterer som om vi styrer hele prosessen, f.eks. i WTO. Med all respekt for utenriksministeren og det norske forhandlingsteamet, det er vel ikke hele sannheten om det som kommer til å foregå framover. Men jeg er veldig glad for det positive signal som nå ble gitt om at alt vil bli gjort for å være så åpne som overhodet mulig. Det gjelder ikke bare på norsk side overfor norske frivillige organisasjoner, det gjelder også at Norge gjør hva man kan for at internasjonale frivillige organisasjoner får den rollen i forhold til WTO som de har i mange andre forhandlingsprosesser. Så langt har det vært en kolossal forskjell mellom f.eks. hvordan de frivillige organisasjonene har blitt involvert når det gjelder Rio-prosessen, Kyoto-avtalen og de ulike miljøprosessene, og hva som har vært forholdet når det gjelder WTO. Så hvis utenriksministeren kan forsikre at Norge også vil bidra til en slik internasjonal åpenhet og slåss for det, tror jeg det er noe av det viktige Norge kan gjøre. Det er aldeles umulig for Stortinget å vedta noe slags detaljert forhandlingsmandat for Regjeringen, men Regjeringen vil jo måtte komme tilbake til Stortinget hyppig, enten det blir til den utvidede utenrikskomite eller på annen måte, når man kommer til forskjellige situasjoner i forhandlingene. Hvis jeg til slutt skal utfordre utenriksministeren på det som jeg tror er det aller vanskeligste, så er det dette: Hva prioriterer Norge? Hva er det vi syns er det aller viktigste? For vel kan Norge slutte seg til forskjellige lands posisjoner i mange spørsmål som kommer opp, men etter hvert vil det bli spørsmål om hva vi anser for så viktig at vi bruker vår tid, våre ressurser, vår lobbykapasitet, vår diplomatiske kløkt på faktisk å få det igjennom. Og et land med fire millioner innbyggere som sprer seg over alle de spørsmål som har vært nevnt her i dag, kommer til å få veldig liten innflytelse. Så spørsmålet om hva vi anser for det aller viktigste og hva vi vil bruke mest tid og krefter på, vil melde seg, og da føler jeg at Stortinget i dag har gitt et signal om at det ikke bare skal være norske egeninteresser, men i svært stor grad å stille seg bak grunnleggende såkalte u-landskrav.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-23:
Jeg vil få takke utenriksministeren for responsen på våre forslag, som jo i all hovedsak er positiv. Vi er litt i tvil når det gjelder forslag nr. 2, som handler om MUL, men gitt at vi jo kommer til å ha rik anledning til å komme tilbake til alle disse sakene gjennom forhandlingsprosessen, vil jeg be om at forslagene i denne omgang gjøres om til oversendelsesforslag.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Fridtjof Frank Gundersen er usedvanlig klar – eller hans budskap er i hvert fall klart. WTOs rolle og funksjon er vi enige om, og den ser vi innholdet i og betydningen av, men de faglige rettighetene tar Gundersen i denne sammenheng litt avstand fra. Gundersen er jo et glødende menneske for den frie konkurranse og den balanserte konkurranse, og de faglige rettighetene er en del av dette på verdensbasis. Sosial dumping vil være en konkurranseforskyvning som heller ikke Gundersen kan synes er hensiktsmessig eller god, verken på kort eller lang sikt. Så er det riktig at i de fattigste land har ikke arbeiderne tradisjon og kultur for å snakke med sine arbeidsgivere om arbeidsforholdene. De har ingen kultur for å snakke med arbeidsgiverne i det hele tatt. Dette vil ta tid, og vi står ikke overfor noe som skal skje som en revolusjon; det vil ikke skje over natten. Men det er et spørsmål om ikke også representanten Gundersen ser det fornuftige i at de faglige rettighetene er en del av det totale arbeidet for verdenshandel og verdensproduksjon, og at dette må inn i WTOs mandat for i et normalt tempo og på sikt å få det som en del av det hele. Selv om folk i de fattigste land i dag ikke står på barrikadene for sine faglige rettigheter – naturligvis gjør de ikke det, de har andre problemer de må løse først – vil det være rimelig og fornuftig at den del av verden som har overskudd og erfaring, bistår i dette arbeidet. Og her tror jeg at investorene og produsentene selv burde ta et tak. Jeg tror det ville være gunstig, og jeg tror det ville være fornuftig.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Næringsministeren hadde en grei gjennomgang av WTOs rolle og de utfordringer man står overfor nå. Næringsministeren sa at konkurransevridningen skal man naturligvis forsøke å svekke i de forhandlingene som kommer og den utviklingen som skal skje framover, og han var inne på miljøspørsmålene. Han var i det hele tatt innom en lang rekke av de sentrale og viktige spørsmålene. I løpet av ti minutter kan selv ikke en statsråd rekke alt, men jeg går ut fra at det ikke var noen dypere mening i at statsråden ikke nevnte dette med de faglige rettighetene. Jeg fikk iallfall ikke forståelsen av at det ble tillagt noe særlig vekt i statsrådens innlegg. Det er jo slik at den internasjonale handelen og alt som følger med den, påvirker det meste av et samfunns liv, nasjonalt og internasjonalt. Det har en betydning og innvirkning på svært, svært mange områder. Dette med de faglige rettighetene, de ansattes liv og hvilket tilbud de skal ha, hvilke rettigheter de skal ha i sin produksjon, vil være av betydning, også for konkurransen naturligvis. Men jeg vil spørre næringsministeren om hvilken betydning han og Regjeringen tillegger denne delen av de forhandlinger man står framfor.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Arbeiderpartiet støtter fullt ut Regjeringens forhandlingsopplegg og posisjoner. Gjør Senterpartiet det?
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-11-23:
Representanten Nybakk og jeg er helt enige i sak, og jeg tror for så vidt også vi er enige i metode. Problemet er bare at vi ikke har fått den positive tilbakemeldingen på den metoden som representanten Nybakk og jeg har prøvd å forfølge. Jeg er enig med representanten Nybakk i at det er vanskelig at vi knyttes så nært opp til USA. Grunnen til alliansen med USA er selvsagt at vi var prinsipielt enige med USA, men fordi at vi har følt at den alliansen var litt vanskelig, har vi drøftet disse spørsmålene med Canada, og vi har drøftet dem med en rekke EU-land, for å finne frem til kompromisser eller ståsteder som vi kan arbeide videre ut fra. Vi har også hatt kontakt med en rekke utviklingsland. Dette er ikke noe vi begynner med nå, vi har holdt på i lang tid. Representanten Nybakk vil være kjent med at denne saken har vært drøftet i denne sal flere ganger, og den har også vært drøftet utenfor denne sal. Så dette er noe vi har arbeidet med i lang tid. India og Sør-Afrika har vært to land som vi har prøvd å arbeide sammen med, men hittil har ingen utviklingsland – må jeg dessverre innrømme – støttet opp om vårt forsøk på en bedre dialog om arbeidsstandarder i WTO, og en rekke industrialiserte land er også imot dette. Det er derfor vi vel kanskje ser at EUs kompromissforslag om en arbeidsgruppe mellom ILO og WTO kan være en mulig vei å gå. Vi vil fortsette å arbeide med dette innenfor ILO, hvor det jo er en sak og man er enig om dette, men vi har ment, som representanten Nybakk mener, at også WTO bør engasjere seg i dette. Det er mulig at det forslaget som nå ligger fra EUs side, kan være et kompromiss, selv om det også er usikkert foreløpig.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-11-23:
Representanten Solheim refererte tidligere til diplomatlosjen og alle byråkratene der, og med for så vidt ikke så få deltakere i presselosjen heller, skal jeg være forsiktig med hva jeg sier om media. Med all respekt for de herværende medierepresentanter: Jeg går ut fra at representanten Frost Sterri ikke bare holder seg til media når hun skal gjøre seg kjent med det som Norge gjør i forhandlinger internasjonalt. Vi praktiserer noe som heter meroffentlighet, og jeg skal med glede overlevere representanten Frost Sterri kopier fra våre arkiver av de instrukser som delegasjonen i Genève har fått, og de rapporter vi har fått om delegasjonens aktivitet. Jeg tror at det med den tiden jeg har til rådighet, blir vanskelig å gå igjennom alle de innspill vi har kommet med, men jeg kan forsikre representanten om at det skjer på en rekke områder hvor vi har offensive interesser, i tillegg til at vi selvsagt ivaretar våre defensive interesser. Det er ikke riktig som representanten Frost Sterri sier, at vi er mer isolerte enn tidligere. Jeg kan forsikre om at vi senest i går la frem forslag til tekster sammen med Sveits, Korea og Japan. Også EU har vi arbeidet nært sammen med hele tiden på disse områdene, spesielt de defensive. I tillegg har vi lagt frem tekster som går på fisk og fiskeprodukter, og vi har også deltatt når det gjelder investeringer. I utgangspunktet har ikke investeringer vært en sak som har vært drøftet, fordi USA har vært tilbakeholdent, sammen med en del andre land, og vi har hatt såpass mange andre saker å drøfte. Men når nå investeringene er kommet på dagsordenen, har vi drøftet dette ut fra de holdninger til kvalitative aspekter som vi har understreket, samtidig som vi selvsagt har vist til f.eks. utviklingslandenes behov også på dette området.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-11-23:
Representanten Grete Knudsen og jeg har hatt flere drøftelser i denne salen om arbeidsstandarder. Og som jeg har vist til tidligere: Da representanten Grete Knudsen hadde ansvaret for dette i sin tid, hadde hun også problemer med å få gjennomslag for norske synspunkter. Vi vet fra ministerkonferansen i Singapore at man kom mye kortere enn det man fra norsk side ønsket, selv om man da selvsagt hadde – som jeg går ut fra – denne strategien og også kontaktene med likesinnede land eller også land man kunne drøfte dette med. Man sa da at WTOs medlemmer forplikter seg til å respektere grunnleggende arbeidsstandarder, og lenger kom man ikke. Det vi håper, er selvsagt at vi denne gangen skal komme lenger, og derfor har vi drøftet dette, som jeg sa, med en rekke, for ikke å si de aller fleste av utviklingslandene. Dette er også noe vi har tatt opp i forbindelse med vår generelle utviklingshjelp, fordi – som representanten Grete Knudsen var inne på, og for så vidt også andre – arbeidsstandarder kan være et problem for utviklingslandene. Så til spørsmålet om investeringer. Det har vært viktig for oss å arbeide for at investeringsdebatten nå blir annerledes enn i forbindelse med MAI-avtalen. Vi har sett at det er viktig at man begrenser dette til direkte investeringer, det er det som det også eventuelt er mulig å få bredest støtte for. Det er også viktig å understreke at man i dag står overfor forslag – som vi også støtter – der det er snakk om stat til stat-avtaler og ikke at man går inn for tvisteløsningsordninger mellom en investor på den ene siden og en stat på den andre siden. Etter vårt syn vil denne type forslag som nå ligger på bordet, kunne ivareta de andre medlemslandenes interesser.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-11-23:
Her er det snakk om åpenhet på minst to felter. Når det gjelder norsk åpenhet, har vi etter min mening gjort hva vi kan for å trekke inn organisasjoner og være åpne. Det vil vi fortsette med. Vi har frivillige organisasjoner med i delegasjonen til Seattle, vi vil ha møter med dem under konferansen i Seattle, i tillegg til at jeg skal ha et orienteringsmøte førstkommende fredag hvor vi vil gjennomgå norske synspunkter. Jeg må få lov til å minne om at foreløpig er vi jo bare i forberedelsesfasen. Vi arbeider med og håper å få et mandat for forhandlingene. Vi er kommet veldig kort i norske posisjoner så langt. Når det gjelder evalueringen, har jeg lyst til å nevne at OECD, UNCTAD, Verdensbanken og en del andre organisasjoner har foretatt og foretar nyttig analysearbeid når det gjelder virkningene av internasjonal handel og handelsregelverket. I forberedelsene til Seattle drøfter man nå i WTO gjennomføringen av WTO-avtalen og virkningen overfor utviklingslandene. Det vi ønsker å gjøre, er å oppmuntre til at OECD, UNCTAD og Verdensbanken fortsetter sitt arbeid og foretar ytterligere evalueringer og analyser. Jeg tror det er veldig viktig. I en mer verdensomspennende sammenheng vil det også være naturlig for oss å se på konsekvensene for Norge, men det vil vel aller mest være av interesse når vi nå kommer i forhandlinger og skal se på hvilke posisjoner som vi må holde fast ved, og hvilke som vi kan oppgi.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-11-23:
Jeg er glad for at representanten Solheim er klar over at Norge ikke styrer WTO, og det håper jeg også de andre representantene er klar over. Når det gjelder de frivillige organisasjonenes rolle i Seattle – meg bekjent vil det være ca. 1 200 organisasjoner tilstede – vil vi fra norsk side, som jeg sa, arbeide for at våre organisasjoner inkluderes i størst mulig grad, og vi vil selvsagt også gi uttrykk for at vi mener at frivillige organisasjoner på generell basis skal kunne inkluderes i størst mulig grad. Når det gjelder spørsmålet om hva Norge prioriterer, håper jeg at representanten Erik Solheim er enig med meg i at Regjeringen har lagt frem noen generelle synspunkter på hva som er prioritert. Jeg er også enig i at vi har fått klare signaler tilbake, som så langt jeg kan bedømme i stor grad er i overensstemmelse med det Regjeringen har gitt uttrykk for. Men vi er jo ikke kommet så langt at dette virkelig er blitt vanskelige spørsmål for Norge ennå. Det som har vært viktig for oss nå, og som jeg har redegjort for, er at vi får en bred forhandlingsrunde. Vi har vært opptatt av at vi skal få med flest mulig av de ulike elementene som vi har drøftet her i dag, ikke fordi Norge skal spre seg, men nettopp fordi dette skal være et verdensomspennende handelsregime, og vi må ivareta de ulike landenes interesser, ikke minst utviklingslandenes, som kanskje trenger støtte fra oss i å legge et visst grunnlag når det gjelder omfanget av mandatet. Så skal vi, som representanten Solheim også var inne på, komme tilbake til Stortinget når vi etter hvert skal definere norske posisjoner når vi begynner å forhandle på hvert enkelt område. Men så langt er vi jo på ingen måte kommet. Det vi håper, er at vi får et mandat.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Jeg vil gå tilbake til det problemområde som representanten Marit Nybakk tok opp i sitt innlegg – det samme gjorde Erik Solheim – og som hun også tok opp i replikkvekslingen, nemlig dette med å jobbe systematisk med en strategi vis-à-vis ikke likesinnede land når det gjelder arbeidsstandarder. Vi vet selvfølgelig at dette er vanskelig; det er vanskelig å ta opp forhold med India og Bangladesh og andre. Men samtidig er de jo klar over sine store problemer med barnearbeid, og de er klar over at de har arbeidsfolk som er i en vanskelig situasjon med hensyn til faglige rettigheter. Her er det jo nettopp et område der Norge, i og med at en er uavhengig av blokkene, kunne gå aktivt inn og få en dialog med ikke likesinnede land på deres egne premisser. Jeg er enig med utenriksministeren i at selvsagt er det positivt at USA har en politikk på området og også EU har det, og at det kan ende opp med et kompromiss, som kan være litt av det ene og litt av det andre med hensyn til ILO og WTO. Men samtidig burde Norge ha en systematisk strategi overfor ikke-likesinnede u-land for det videre systematiske arbeidet på dette området. Og helt til slutt vil jeg spørre om han kan konkretisere hva som er gjort fra Norges side når det gjelder investeringer, slik at vi ikke ender opp med at den sterkestes rett fortsatt gjelder.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-11-23:
Aller først vil jeg si at jeg er glad for representanten Hanssens bekreftelse på støtte til strategien og opplegget fra Regjeringens side når det gjelder landbruket i forhold til forhandlingene. Jeg vil gjerne understreke forståelsen av artikkel 20, som sier at den langsiktige målsetting er å oppnå betydelige, gradvise reduksjoner i støtte- og vernetiltak. Det er en gradvis reduksjon på sikt. Det er litt usikkert hvor en havner i denne forhandlingsrunden, og det vil være en del av den prosessen som en må forholde seg til i Regjeringen etter hvert som forhandlingene skrider fram. Når det gjelder det å bygge opp et landbruk som er robust nok til å møte nettopp denne situasjonen, som er utfordrende, tar Regjeringen sikte på å komme tilbake til det i forbindelse med den meldingen som vi vil fremme for Stortinget før jul. Dette kan skje på flere områder: I forhold til det med tilpasning av pris, men samtidig innenfor de mål som Stortinget har satt om at vi skal ha et landbruk i hele landet, og det vi har sagt om at en skal ha en inntekt som gjør at en kan skaffe rekruttering. Jeg tror at enhver er klar over de utfordringene som et samlet storting står overfor med hensyn til å nå målene for norsk landbruk innenfor det handlingsrom som vi vil ha internasjonalt, men også innenfor det handlingsrommet som vi måtte ha nasjonalt.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-11-23:
Først vil jeg presisere at Regjeringens oppgave er å ivareta norske interesser, og deriblant norske landbruksinteresser. Men vi har også en nasjonal interesse i å kunne opprettholde et landbruk med en landbruksproduksjon av mat og fellesinteressene i tillegg. Så vises det til at Norge er spesielt med hensyn til å ha både defensive og offensive interesser, og da kan vi ikke avvise at Japan er et land vi kan sammenligne oss med, for er det et land vi kan sammenligne oss med, så må det være Japan som også har eksportinteresser i relativt stor grad, og som er en økonomisk stormakt i verdenssammenheng. Jeg vil tro at de aller fleste landene nå vil være opptatt av å ivareta sine samlede interesser i inngangsfasen til forhandlingene. Jeg ville finne det, tror jeg, ganske urimelig om en regjering i dag skulle si at Norge er villig til å oppgi sine interesser, og defensive interesser på landbrukssiden, for eventuelt å prioritere andre områder. Det er mulig at Høyre allerede i dag er villig til å gi det signalet. Det ville jo være interessant. Fra Regjeringens side har vi sagt at her er det mulig både å ivareta sine offensive interesser og sine defensive interesser. Jeg synes derfor det er urimelig å sette fram en slik påstand i forhold til Regjeringens opplegg på dette området. Vi er innstilt på å kjempe for fiskeriinteressene, og vi er også innstilt på å kjempe for landbruksinteressene i denne sammenheng.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Arbeiderpartiet har gitt, og gir også i dag, Regjeringen tilslutning til den forhandlingsstrategien som man har valgt i forhold til landbruket og de kommende WTO-forhandlingene. Det innebærer bl.a. fokus på dette med produksjon av kollektive goder. Samtidig er det også veldig viktig at vi er klar over og presise på at artikkel 20 gir en klar retningsbeskrivelse, nemlig at vi står overfor betydelige, gradvise reduksjoner i støtte- og vernetiltak også overfor landbruket. Og som utenriksministeren oppsummerte i sin redegjørelse: partene må i forhandlingene forventes å gå lenger enn de eksisterende forpliktelsene. Jo tidligere vi tar dette innover oss, desto mindre er faren for at landbruksnæringen plutselig en dag står overfor brå endringer og store, kraftige omstillinger. Og næringen er selv veldig opptatt av dette når de etterlyser langsiktige, forutsigbare rammebetingelser. Mitt spørsmål til landbruksministeren blir ut fra det: Ser landbruksministeren, med det han nå vet, behov for at vi allerede nå starter en omlegging av deler av norsk landbrukspolitikk, som følge av det vi med rette kan forvente vil bli et resultat av den kommende WTO-runden?
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-11-23:
Statsråd Gjønnes holdt et kraftfullt innlegg på vegne av norsk landbruksnæring for å ivareta det norske landbruks interesser i disse WTO-forhandlingene. Han viste interessant nok til sin reise i Det fjerne østen – til Japan og Korea – og hadde helt rett i at vi godt kan sammenligne oss med disse landene når det gjelder det forhold at de er store nettoimportører av landbruksprodukter. Men det er også den eneste sammenligning som hører hjemme i denne debatten. Det landbruksministeren suverent glemte å minne om, hvis man sammenligner Norge og disse to nasjonene, er at styrkeforholdet er et helt annet; Norge er verdens største eksportør av sjømat. Og det er det utgangspunktet som man glemmer i denne debatten. Landbruksministerens innlegg anskueliggjør etter min oppfatning at det blir mindre og mindre tydelig hva som er Regjeringens mål og utgangspunkt for disse forhandlingene som vi er inne i. Jeg er nødt til å stille følgende spørsmål: Ser ikke landbruksministeren at konflikten mellom de norske krav til unntak for landbrukssektoren kan gå på bekostning av fiskerinæringens eksportinteresser? Og ser ikke landbruksministeren at vi med åpne øyne bidrar til å redusere norsk fiskerinærings mulighet til å få de samme rammevilkår som andre eksportnæringer?
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Eg må fyrst få rosa næringsministeren for at han fekk utruleg mange punkt med i sitt ti minuttars innlegg. Der var han stort sett innom alle dei ulike omsyna som ein må vega mot kvarandre i forhandlingane, og det er heilt tydeleg at desse forhandlingane kjem til å ta forferdeleg lang tid dersom me skal koma i mål med alt. Det som kanskje manglar, er eit signal om kva som på ein måte vil telja mest dersom det skulle begynna å røyna på. Det er ikkje sikkert at alle dei gode ynska som me har, gir full utteljing for oss. I den samanhengen vil eg litt tilbake til fiskerinæringa, som eg er glad for at næringsministeren var opptatt av i sitt innlegg. Han snakka om at Noreg er særleg avhengig av internasjonale spelereglar, og han snakka om at me treng same konkurransevilkår som andre land. Då er mitt spørsmål heilt konkret: I kva rekkjefylgje vil næringsministeren plassera fiskerinæringa dersom det skulle begynna å røyna på?
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-23:
Jeg vil først gi min tilslutning til replikantens oppfatning av at det er kompliserte sammenhenger. Det gjør at det ikke er så lett å ha forenklede innganger i en så vanskelig og sammensatt forhandlingsrunde som den vi skal gå inn i nå. Derfor har vi fra Regjeringens side lagt så avgjørende vekt på de fordeler som er knyttet til at vi har en bred forhandlingsrunde, fordi det gir et atskillig større og bredere register å spille på der hvor ulike interesser kan veies mot hverandre. Det har vært en tendens i debatten i dag til å gjøre et poeng av å sette Norges defensive landbruksinteresser opp mot våre offensive fiskeriinteresser. Det kan iallfall ikke være i norsk interesse å gjøre dette til et utgangspunkt, hvor vi har et helt register av interesser og ulike saksfelt å spille mot. For det må være i vår åpenbare interesse at vi klarer både å ta vare på det som så mange slutter seg til, nødvendigheten av å gi rammebetingelser som gjør det mulig å ha en norsk landbrukspolitikk, som er en forutsetning for å ha et norsk landbruk, samtidig som vi klarer å oppnå nye muligheter for fiskerinæringene våre. Det har også vært gjort til et poeng at fiskeriministeren ikke er til stede i denne debatten. Det ville selvsagt fiskeriministeren vært hvis han ikke nå hadde vært i Brussel for å koordinere våre holdninger med EU nettopp foran WTO-forhandlingene. Så det har en god begrunnelse, som jeg tror er veldig bra for norske fiskeriinteresser, og som gjør at vi også skal klare få gode resultater for en fiskerinæring som vi vet vi skal leve mer og mer av i framtiden, når olje- og gassinntektene vil avta.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-23:
Det er i og for seg et spørsmål som utenriksministeren på en utmerket måte har vært inne på tidligere i dag. Det er ingen tvil om at når Norge deltar i kompliserte forhandlinger som dette, tar vi med oss norske verdier og norske interesser over et bredt spekter. Dette med å ta vare på faglige og sosiale rettigheter er helt avgjørende i en slik sammenheng, og det vil selvsagt også Norge bringe fram i ulike sammenhenger når forhandlingene skrider fram. Det tror jeg representanten skal føle seg trygg på. Det er jo også slik at det er knyttet næringspolitiske interesser til at disse hensynene kommer inn i et internasjonalt handelsregime som dette, fordi norske bedrifter ikke vil være interessert i å bidra til å få konkurrenter spredt rundt omkring i verden som ved hjelp av uakseptable arbeidsvilkår gjør at det ikke er mulig å frambringe produkter til verdensmarkedet som har i seg kostnader som representerer akseptable faglige og sosiale vilkår. Dette er synspunkter og grunnverdier som Regjeringen selvsagt vil ta med seg i forhandlingene.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 1999-11-23:
Utanriksministeren har på ein oversiktleg og grei måte oppsummert utgangspunktet til WTO-forhandlingane som startar i Seattle. Eg vil bruka litt tid på å peika på dei utfordringane som er knytte til matproduksjon, og den tryggleiken det også etter denne runden vil vera i Noreg for at vi kan produsera og omsetja trygge landbruksrelaterte matvarer. Ei av dei store utfordringane, der m.a. EU og Noreg har felles interesser, er på området genmat. Debatten som no m.a. går i USA om verknadene på lang sikt på menneske og dyr, er i ferd med å verta den amerikanske bondens mareritt. Helse- og miljøorganisasjonar er svært skeptiske til langtidsverknadene av tukling med genmaterialet på soya og mais m.a. Ein artikkel i Aftenposten av 7. oktober i år syner at 35 pst. av mais og 50 pst. av soya som vert produsert i USA, er såkalla genmanipulert. Så det naturlege spørsmålet blir da: Kor lenge vil vi ha valet å kjøpa naturleg framstilt korn og fôrkorn? Målet med dei forhandlingsrundane vi no går inn i, må vera at WTO tek innover seg det ansvaret det er at det er trygge matvarer og fôremne som vert formidla over landegrensene. Føre var-prinsippet står sterkt i Noreg. Skal ein prøva å vera konsekvent på dette området, kjem ein ikkje utanom husdyrsjukdommar som kan smitta menneske. Eg tenkjer då på kugalskap. Igjen tilbake til Aftenposten, denne gongen frå 30. august: Storbritannia har sidan 1985 hatt til saman 176 000 tilfelle av denne skumle sjukdommen. Kraftige tiltak som nedslakting har ført til at epidemien på dei britiske øyene no er på retur. Men det motsette er tilfellet på fastlandet i Europa. Etter den avisa som eg nemnde, er det konstatert 1 000 tilfelle i år, fordelt på fleire land i EU. Dette gjev fleire utslag, framleis etter Aftenposten. I USA og Canada er det innført forbod mot å gje blod for folk som har opphalde seg over ein lengre periode på dei britiske øyane. Til saman utgjer dette 550 000 blodgjevarar som er svartelista. Liknande forbod vert vurderte i Japan og i Australia. Slike faktiske opplysningar må eg seia gjer inntrykk. Derfor er eg heilt einig i det statsråd Vollebæk seier om at det er mykje som står på spel framfor desse forhandlingane. Mitt håp er at land som Sør-Korea, Japan, Sveits og Noreg kan få innverknad på dagsordenen. Det vil gje eit utgangspunkt som tek i vare det vi er bekymra for på dette området: trygg mat, miljø og distriktsomsyn.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-12-16:
Jeg har gleden av å overrekke et forslag om tillegg til lov om sosiale tjenester § 6, slik at behandling av spilleavhengige blir hjemlet i lovverket.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-12-16:
Det er ikke nødvendig å si mange ord omkring dette tema i dag. Vi vil fra komiteens side bare understreke at vi er tilfreds med at vi får behandle årsmeldingen fra Datatilsynet det påfølgende år. Det har en tid vært slik at det har gått ytterligere tid før vi har fått behandlet den. Vi er i disse tider hvor dette med samarbeid mellom mennesker er et aktuelt tema, glad for å kunne registrere det som står i årsmeldingen, at «samarbeidet med det nye styret har vært godt», slik Datatilsynets direktør selv uttrykker det. Stortinget er klar over at vi vil bli nødt til å ta stilling til en framtidig ordning, men vi er glad for at det på nåværende tidspunkt er et godt samarbeid mellom aktørene. Vi er også glad for at Datatilsynet ganske tydelig signaliserer viktigheten av å kommentere dagsaktuelle problemstillinger, slik det har gjort i forbindelse med søppelanalysesaken og drosjevideosaken. Det som er et problem i øyeblikket, er spørsmål knyttet opp til det såkalte Åndssvakeregisteret. Vi har ikke tatt noen stilling til det. Vi registrerer arbeidet som skjer i forhold til det, og vi ser også de innvendinger som er kommet mot at man eventuelt skal slette dette. Det er også en problemstilling knyttet opp mot forenklede forelegg ved at folk kan få den oppfatning at en sak er opp og avgjort, og den likevel kanskje kan følge med og få innflytelse på om en person kan få et arbeid eller komme inn på en skole i framtiden. Komiteen er opptatt av at man her får en klargjøring, slik at man ikke fører folk bak lyset. Vi vil ellers gjerne uttrykke glede for den kompetanse – den nødvendige kompetanse – som Datatilsynet besitter. Det er en viktig aktør i samfunnet vårt. Med det vil jeg anbefale det forslag til vedtak som komiteen enstemmig går inn for.