Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2013-04-23:
La meg bare begynne med en historisk bemerkning. I går fikk statsråd, stortingsrepresentant og advokat Johan Castberg sitt eget oljefelt i nord. Han er bl.a. konsesjonslovenes far, og de ble innført, som kjent, for omtrent 100 år siden i denne sal. Det var ikke etter hurrarop og klappsalver fra høyresiden, og har heller ikke vært det siden. Det går en lang konfliktlinje i norsk politikk som dreier seg om hvem det er som skal ha eierskapet til vannkraften, hvilke verdier den representerer, og hvilke verdier den skal skape, og Kristelig Folkeparti er, for å si det slik, nå i ferd med å velge en alliansepartner som alltid har stått på feil side av den streken. Regjeringen er opptatt av gode rammevilkår for kraftintensiv industri i Norge. Et godt kraftmarked og sikker krafttilgang er, som vi alle vet, et helt avgjørende element i den sammenheng. I mitt brev til komiteen av 15. februar i år underrettet jeg om at departementet var i gang med å vurdere mulighetene for endringer i lovverket for å ivareta industriens behov. Disse vurderingene ble igangsatt uavhengig av representantforslaget som nå er til behandling. Jeg legger til grunn at hovedprinsippet for forvaltning av landets vannkraftressurser fortsatt skal være et sterkt offentlig eierskap på statlig, fylkeskommunalt og kommunalt nivå. Jeg merker meg derfor med stor tilfredshet at forslagsstillerne uttrykker støtte til dagens ordning, basert på konsolideringsmodellen for offentlig eierskap til vannkraftressursene. Ut fra enkelte av opposisjonens utspill i fjor høst framstår ikke dette som noen selvfølge. I det videre arbeidet tar jeg med meg denne brede politiske enigheten om konsolideringsmodellen som et grunnlag for framtidig forvaltning av norske vannkraftressurser. Regjeringen har tatt mange grep for å sikre industrien krafttilgang og krafttilgang på gode vilkår. Dette er gjort samtidig som det er tatt hensyn til offentlig eierskap til vannkraften. For å nevne noen tiltak: Industriselskaper som eier vannkraftverk med hjemfallsvilkår, kan fritt selge kraftverkene til offentlige eiere før hjemfall finner sted. Industrien kan beholde inntil ⅓ av eierskapet til kraften for å sikre grunnlag for fortsatt virksomhet. Etter de nåværende reglene må et slikt privat deleierskap organiseres innenfor et aksjeselskap. Regjeringen fulgte opp Stortingets lovvedtak om utleie og vedtok utfyllende forskrifter senest sommeren 2010. Rammevilkårene for kraftintensiv industri er noe regjeringen til enhver tid vil være opptatt av og rette oppmerksomhet mot. Debatt og ordskifte rundt det ønsker jeg derfor velkommen. Så må vi samtidig erkjenne at tiden er forbi for å etablere særordninger om privat eierskap for norske bedrifter, eller øremerking av kraft til industriformål. Slike regler kan fort vise seg å være i strid med våre internasjonale forpliktelser, med de alvorlige konsekvensene det kan få. Forhastede forslag som reelt sett innebærer gjeninnføring av privat eierskap, med tilhørende forskjellsbehandling, setter i verste fall prinsippet om offentlig eierskap til landets vannkraftressurser på spill. Dette må vi for enhver pris unngå. Etter at Norge tapte hjemfallssaken i 2007, tok regjeringen nødvendige grep ved å vedta en provisorisk anordning i august. Dermed hadde vi sikret det offentlige eierskapet til vannkraften. Stortinget fulgte opp i 2008 og senere i 2009. Etter lovendringene har EFTAs overvåkingsorgan meldt tilbake at gjeldende lovverk for offentlig eierskap til vannkraftressursene anses å være i overensstemmelse med EØS-avtalen. Det er en stor seier. Det regjeringen oppnådde i etterkant av hjemfallssaken for EFTA-domstolen, er det med andre ord god grunn til å være stolt av. Helt kort om de forslagene vi her behandler: Det meste av vannkraftproduksjonen er organisert i aksjeselskaper. Vi vurderer nå det, som varslet. Det er noen hensyn som må ivaretas, bl.a. at grunnrentebeskatningen blir ivaretatt. Ordningen for utleie av vannkraft er utformet slik at både offentlige og private, innenlandske og utenlandske selskaper, har mulighet for å inngå leiekontrakter inntil 15 år. Vi vurderer også om det skal være mulig å forlenge perioden. Hvis vi kommer fram til at det skal det være mulighet til, vil vi komme tilbake til Stortinget med en ordinær lovsak om det, på vanlig vis.