Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-11-17:
Det fine med disse debattene er at det gir grunnlag, som representanten Tetzschner sa, for en reflekterende samtale. Jeg gjorde noen refleksjoner da han innledet sitt innlegg. Jeg fikk nesten en opplevelse av at dette var en debatt vi kanskje ikke skulle ha, fordi velgerne har rett også til å sitte hjemme. Og det har de – det er helt opplagt. Men demokratiet er jo den eneste styringsform som har det i seg at det kan avskaffe seg selv på demokratisk vis. Det tror jeg ikke vi ville like å sitte og se på. Så hvis det blir for få som deltar, bør vi gjøre noe med det. For dette husets oppgave kan aldri bli bare å summere alle ønsker og så gi folk det de ønsker. Det er ikke slik demokratiet kan fungere i dagens situasjon, selv ikke på vår grønne eng her oppe. Demokratiet hviler på flere pilarer enn å gjøre som flertallet ønsker. Det hviler også på den pilar at det skal tas behørig hensyn til mindretallet, altså en avveining av ulike – ofte motstridende – hensyn. Det bringer meg til et tema som flere har vært innom, men som jeg vil gå litt dypere inn i, nemlig samfunnsdebattens betydning for valgdeltakelse og engasjement. Statsråden advarte mot personifiseringen; hun ville ha en debatt om sakene. Det er en betimelig påpekning. Jeg vil si at vi har to hovedtrender når det gjelder samfunnsdebatten, som har utviklet seg over en viss tid, og som bidrar til at skillene mellom partiene viskes ut, slik også undersøkelser viser at folk oppfatter det. Den ene trenden er at vi alle lover å ta godt vare på våre velgere fra vugge til kanten av graven. Nå er gravferdsstøtten avskaffet, så derfra og ut må man i grunnen hjelpe seg selv. Det nye er at staten skal betale. Dermed blir debatten mer en debatt om veien til målet enn om målsettingen. Debatten om offentlig sektors ansvar og størrelse, som er en viktig historisk skillelinje mellom høyre og venstre side av aksen, er visket ut. Den andre trenden er det jeg vil kalle individualiseringen av manglene i vårt velferdssamfunn. Media – for så vidt også folk selv – vil alltid kunne finne eksempler på den eldre som ikke får den sykehjemsplassen som han eller hun skulle hatt så fort som ønskelig, eller en operasjon som er blitt utsatt, til tross for at man politisk har lovet at dette området skal løftes fram og prioriteres, eller et svømmebasseng som ble fylt med grus i stedet for med vann. Slike mangler hører også hjemme i samfunnsdebatten, jeg mener ikke noe annet, men spesielt vi som politikere burde kanskje påta oss et ansvar for å få fram det bredere bildet, dilemmaene, de motstridende hensynene som må avveies. Der tror jeg vi alle og enhver har mye å gå på. Kort sagt: få fram kompleksiteten i det moderne velferdssamfunnet, få fram alle de dilemmaene vi må avveie, på område etter område. Gir vi folk inntrykk av at det finnes en «quick fix», selv på det mest komplekse forhold, vil vi måtte møte skuffede velgere. Det ble ikke slik vi sa, så fort som de mener vi har lovet det. Dermed yter vi et bidrag til at folk får opplevelsen av at politikk ikke nytter, og da er det også liten vits i å bruke stemmeretten. Statsråden viste til at man skal se på om det kan finnes noen felles faktorer mellom kommuner med høy og kommuner med lav valgdeltakelse. Det blir interessant å se om man finner slike felles faktorer, og også å se om de kommunene som ligger mellom disse ytterpunktene, kan ha noe å lære av det. Men vi vet at én ting er et sikkert virkemiddel for å få opp engasjementet, og det er saker som engasjerer, enten nasjonalt eller lokalt. Vi kan gjøre mye, og vi skal gjøre mye – jeg mener ikke at vi skal la være å gjøre alle de mange ulike tingene som både har vært forsøkt og bør forsøkes om igjen – men det viktigste er å bidra til at det blir en debatt om de politiske sakene, om det politiske innholdet, og ikke så mye om hvordan vi sminker hverandre, positivt eller negativt, i den politiske debatten.