Inge Lønning (Høyre), 2008-10-14:
I tilknytning til denne interpellasjonen er det viktig å understreke at dimensjonering av helsetjenestene er noe vesentlig mer enn dimensjonering av sykehusene. Og for hver ny omdreining vi har hatt både i mediene og i Stortinget om sykehusøkonomi og sykehuskrise og alle de stikkordene som hele tiden dukker opp, er jeg blitt mer og mer overbevist om at løsningen på disse problemene ikke ligger i sykehussengene, den ligger utenfor sykehusene. Statsråden nevnte tallet 150 000 liggedøgn for pasienter som egentlig ikke skal gjennomgå noen behandling som nødvendiggjør sykehusopphold. Hvis mine matematikkunnskaper holder, tilsier det at det hver dag befinner seg over 400 pasienter i norske sykehus som egentlig ikke skulle være der. Selvfølgelig har statsråden rett i at dette er et økonomisk problem, fordi det belaster sykehusøkonomien på en uhensiktsmessig måte. Men det som er enda viktigere, er at det gjør at pasientene får et for dårlig tilbud. En sykehusseng er det verste stedet man kan oppholde seg i denne verden, for å sette det på spissen, hvis det ikke er nødvendig å oppholde seg der fordi man skal gjennomgå en behandling som gjør det nødvendig at man befinner seg i sykehus. Derfor er det primært en kvalitetsreform vi snakker om. Det er ikke primært en sparereform, men det er spørsmål om kvaliteten på det tilbudet vi gir pasientene. Med den demografiske utvikling vi kan se for oss, kommer dette til å bli tydeligere og tydeligere, fordi en stadig større andel av de pasientene helsetjenesten har til behandling, er eldre mennesker med sammensatte lidelser og ofte vanskelig diagnostiserbare lidelser. Det er altså all grunn til å gå løs på strukturen, og jeg har absolutt ingenting imot at man gjør det under stikkordet «samhandling». Problemet med den type stikkord er bare at de er umulig å være uenig i, for ingen kan være imot samhandling. Man kan vel også si: Det kan aldri bli nok av samhandling. Spørsmålet er jo først interessant når man tar skrittet videre: Hvordan får man det til? Og hva er det som i dagens system gjør at det blir for lite samhandling, og at pasientene stadig vekk faller mellom sengene, hvis det går an å bruke et sånt uttrykk? Det er i tillegg til de 150 000 liggedøgnene verdt å understreke et annet problem som er minst like stort, nemlig svingdørspasientsyndromet, at så mange av disse pasientene fraktes inn og ut av sykehus med korte mellomrom. Det er i seg selv en helsebelastning, fordi rutinene i forbindelse med sykehusinnleggelser i seg selv er en belastning, særlig for eldre, svakelige pasienter. Derfor er det all mulig grunn til å sette trykk bak. Jeg skal ikke gå inn på selve samhandlingsreformen, for den er det vanskelig å diskutere så lenge vi ikke har sett den, dvs. så lenge vi ikke har sett de konkrete grepene som statsråden har annonsert at han vil komme med. Først da er det mulig å diskutere det. Men det som det må være mulig å gripe tak i, er de tingene som skaper den uheldige pasientflyten inn og ut av sykehus, og da vil jeg tillate meg å påstå at den viktigste faktoren her er hvordan vi bruker legeressursene. For så lenge den legefaglige kapasitet nesten utelukkende er tilgjengelig i sykehus, kommer vi ikke til å komme videre. Hvis vi ikke er i stand til å tilrettelegge for at sykehusleger kan bevege seg utenfor sykehusmurene og følge opp pasienter utenfor sykehus, så lenge vi ikke er i stand til å finne de riktige virkemidlene for å få sykehusleger til å søke seg til sykehjemssektoren – det har bl.a. med lønnsforhold å gjøre – ja, så kommer vi ikke til å få noe grep om dette. Jeg tror altså statsråden må ta inn over seg at den største utfordring i dette bildet heter Den norske legeforening.