André Oktay Dahl (Høyre), 2010-03-11:
I anmodningsvedtak nr. 101 for 2002–2003 vedtok Stortinget at man skulle ha en full gjennomgang av loven og praktiseringen av denne. Det har skjedd – nesten – gjennom de siste syv årene. Noen mener at det ikke har vært en full gjennomgang, det kan vi diskutere, men veldig mye har blitt gjort. Siden 2003 har loven blitt endret ganske omfattende to ganger. Vi er nå inne på et felt der jeg nok en gang har lyst til å rose den sittende statsråd. Det er jo en grunn til at man utga boken «Bjørnen sover», hvor det var veldig mange viktige og verdifulle bidrag til en viktig debatt. Hvis ikke statsråden har fått det med seg: Han har i hvert fall full støtte fra Høyre og hele Stortinget i den jobben han gjør med å ha fokus på et område som ikke har hatt det fokus det fortjener. Det fortjener statsråden og regjeringspartiene ros for. Noe av det viktigste som har blitt endret, og som jeg vil ha enda mer trykk på, gjelder barn og det å bli utsatt for eller være vitne til vold i nære relasjoner. Man har sammenlignet hvordan det er for et barn å oppleve krig versus vold i nære relasjoner. Og det man ser, er at krig – det er fælt å si det – oppfattes nesten som mindre alvorlig, for da sitter man sammen i et bomberom og snakker om hva som har skjedd, mens hvis et barn har opplevd og vært vitne til vold i nære relasjoner, er barn så lojale at de kanskje ikke forteller om det. De sitter med det inne i seg selv. Det sier noe om det perspektivet vi må ha i forhold til barn som enten opplever overgrep eller vold eller er vitne til det, at de også er eksperter på å fortrenge det i veldig mange år. Derfor er Høyre veldig glad for at statsråden vil se ytterligere på foreldelsesreglene, for der får vi fortsatt veldig mange henvendelser. Det er viktig at vi i debatten ikke begynner å diskutere om det er 50 000, 100 000, 200 000 eller 250 000 kr som avgjør om man verdsetter mennesker eller ikke – akkurat på samme måte som ved rettferdsvederlagsordningen. Det dette i bunn og grunn handler om, er å bli sett og hørt og tatt på alvor. Veldig mange av de frustrasjonene som kommer, skyldes ikke nødvendigvis om man fikk 30 000 kr mer eller mindre, men det er følelsen av at hjelpeapparatet tar deg på alvor. Jeg er veldig glad for at statsråden, i likhet med interpellanten, legger an en veldig bred innfallsvinkel til dette, for vi har fortsatt store utfordringer i forhold til hvordan f.eks. Nav håndterer folk som av ulike grunner sliter med psyken sin i etterkant. Er det fordommer ute og går overfor folk som har vært utsatt for overgrep og vold – måten de håndterer hverdagen på? Er saksbehandlere i Nav i stand til å sette seg inn i den situasjonen man er i, med tanke på om man kanskje vurderer uførepensjon? Er Nav i stand til å ta denne type ting på alvor? Og arbeidsgivere: For dem som har opplevd den type ting, er ikke det noe som blir borte med en voldsoffererstatning, det er noe man drar med seg hele livet, og da er spørsmålet om arbeidsgiver har en slik åpenhet overfor arbeidstakerne sine at vedkommende greier å inkludere folk på arbeidsplassen. Og i skolen: Hvordan er rutinene på skolen for å inkludere folk som har vært utsatt for vold og sett det? Er det mobbing? Er det åpenhet om det, slik at klassekamerater blir medspillere i stedet for motspillere? Barnevernet er ikke eksperter på vold, dessverre. Hadde det vært slik at barnevernet hadde fungert som det skulle, hadde vi antageligvis ikke hatt så mange søknader i etterkant om voldsoffererstatning som det man har. Dette er et veldig bredt bilde, men jeg oppfatter at statsråden og alle sammen på Stortinget er opptatt av at dette må vi gjøre noe med. Det er jo et godt utgangspunkt at vi ikke bruker dette unødvendig partipolitisk, men faktisk diskuterer bredden i det. Jeg har tenkt å ta opp et par punkter som ikke er blitt berørt om vold. Det ene er en veldig dagsaktuell sak. Det er ikke en sak som statsråden har konstitusjonelt ansvar for, men det er i nærheten av porteføljen, og det gjelder landets krisesentre. Det er veldig mange kommuner og krisesentre som er bekymret for den nye krisesenterloven og håndhevingen av den når man skal overføre ansvaret til kommunene. Krisesentre skal også legge til rette for å ta imot barn og voksne med en annen etnisk bakgrunn. Det er store utfordringer i forhold til økonomi, kompetanse og den problematikken. Så om ikke statsråden kommenterer det, håper jeg han tar med seg den bekymringen som nå kommer fra veldig mange kommuner, organisasjoner og krisesentre for at den overgangstiden man har, er bekymringsfull liten. Det har Høyre advart mot. Så til barnehusene. Det har vi diskutert mange ganger. Det er – skal vi si – et «ektefødt barn». Det er veldig mange fedre og mødre. I alle fall er det veldig mange som har bidratt på ulike måter – det er en storfamilie som har bidratt til barnehusene. Men statsråden må fortsette å holde dem som er ansvarlige for gjennomføringen av dette, i ørene. For selv om statsråden er veldig fornøyd med at det har blitt opprettet flere barnehus enn lovet i Soria Moria-erklæringen, så er det betydelige praktiske utfordringer ved en del av barnehusene som man fortsatt må gjøre noe med.