Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2002-12-10:
Som utenrikskomiteens leder tidligere i dag var inne på, er det bred enighet om de store linjene i norsk utenrikspolitikk. Det er i seg selv en viktig verdi for et lite land. Arbeiderpartiet hadde et budsjettopplegg i finansinnstillingen som ville gitt en noe høyere ramme på Utenriksdepartementets budsjett enn det som nå blir vedtatt. Særlig mener vi det er bekymringsfullt at det nå blir mindre å rutte med til det viktige prosjektsamarbeidet Norge har i våre nærområder. Først vil jeg vektlegge at vi i Arbeiderpartiet er svært glad for at Høyre er med på en økning av bistandsbudsjettet. Det betyr at det er etablert et enda bredere flertall bak et høyt nivå på Norges innsats internasjonalt for å bidra til å redusere fattigdommen i verden. Arbeiderpartiet slutter seg også i all hovedsak til Regjeringens prioriteringer i bistandsbudsjettet. Bistand er en av komponentene som må inngå i en helhetlig utviklingspolitikk. Rammebetingelser for gjeld, handel, næringsutvikling og landenes egen utviklingspolitikk er andre viktige faktorer. Bistand alene kan ikke løse fattigdomsproblemene. Landene må settes i stand til å klare seg selv. For å oppnå utvikling i verdens fattigste land må landene få delta i verdens handelssystem. De må sikres reell markedsadgang for sine produkter. Under toppmøtet om bærekraftig utvikling i Johannesburg gjorde Norge en stor innsats for å forhindre at WTO-regelverket ble overordnet viktige miljøavtaler. Det er bra. Samtidig må det ikke bli slik at det utvikles nye handelshindringer. I Johannesburg var landbruks- og handelspolitikken et viktig tema, uten at jeg kan se at dette er fanget særlig godt opp av norske media. Utviklingslandenes tålmodighet med de rike lands proteksjonistiske politikk er brukt opp. Det er svært bekymringsfullt når deler av landbruket i Afrika er i ferd med å bli slått ut på grunn av de rike lands subsidier til eget næringsliv og dumping av matvarer på u-landenes markeder. Ett av elementene i erklæringen fra WTOs ministermøte i Doha i november i fjor var å integrere bedre de fattigste landene i handelssystemet og verdenshandelen. Jeg er glad for at Regjeringen vil følge opp dette. For at disse landene faktisk skal ha varer å selge, må også den rike delen av verden bistå de fattige landene med å utvikle landbruket. Dette ble sterkt understreket under toppmøtet i Johannesburg. De frivillige organisasjoner og det sivile samfunn spiller en viktig rolle i norsk utviklingspolitikk. Ikke minst er de frivillige organisasjonene viktige for å skape økt engasjement i Norge om bistandspolitikken. For mange mennesker representerer fadderordningen et tilbud om å bidra mer, samtidig som en får nærhet til problemene. Mange i Norge har både økonomi og vilje til å bidra positivt. I innstillingen viser komiteen spesielt til bistandsorganisasjonen Plan Norge. Dette er en organisasjon som har bred støtte og stor aktivitet. Plan Norge har 80 000 faddere i Norge og er en del av det større Plan International, som er representert i 60 land. Organisasjonen skal nå i forhandlinger om en eventuell rammeavtale, og komiteen mener dette er positivt med sikte på at organisasjonen får mer forutsigbarhet i sitt arbeid. Når det gjelder den såkalte ikke-ODA-godkjente delen av bistandsbudsjettet, er Arbeiderpartiet betenkt over reduksjonen i budsjettet på 49 mill. kr til prosjektsamarbeid med våre nærområder. Det er helt klart i Norges interesse å utvikle et nært forhold til Russland. Nordvest-Russland er rikt på ressurser og kan bli et enda viktigere område for Norge på sikt. All virksomhet som styrker samarbeid, kunnskaper og relasjoner over grensene er av det gode. Atomsikkerhetssamarbeidet er åpenbart et område som har direkte betydning for oss. Radioaktiv forurensning kan være grenseoverskridende, enten direkte eller i form av forurensning av Barentshavet og fisken som finnes der. Norges pionerinnsats på dette feltet er internasjonalt anerkjent. Det er håp om at større internasjonale finansieringsmekanismer trer i funksjon i forhold til miljøsamarbeidet i området, som f.eks. EUs og G8-gruppens programmer. Det er selvsagt positivt at flere kan bidra til å løse de enorme miljøproblemene i Nordvest-Russland. Samtidig er det uheldig at vi reduserer norsk innsats i denne perioden, fordi dette kan svekke Norges unike posisjon og våre muligheter til å fremme særlige norske interesser. Arbeiderpartiet hadde som kjent i sitt alternative budsjettforslag en økning på denne posten på 19 mill. kr. Vi mener det også er svært gode grunner til at helse- og sosialsektoren må prioriteres. Gjennom mange år har Norge og Russland utviklet et omfattende helsesamarbeid. Vi ser svært bekymringsfulle trekk ved folkehelsen i Nordvest-Russland. Vi har vært vitne til en oppblomstring av smittsomme sykdommer som tuberkulose, hiv/aids og andre seksuelt overførbare sykdommer, men også store problemer knyttet til misbruk av alkohol og narkotika. De friville organisasjonene utviser et sterkt engasjement for et utvidet samarbeid med Russland. Det er svært viktig at dette arbeidet får fortsette og kan videreutvikles. Jeg vil særlig trekke fram nettverket for Nordvest-Russland, hvor 15 organisasjoner står for en rekke prosjekter som bidrar til forbedring av helse og sosiale tjenester både i det offentlige og i det sivile samfunn i Nordvest-Russland. Forskjellen i levestandard mellom Norge og Russland er stor og representerer en utfordring i seg selv. Vi har lang tradisjon i Norge for å samarbeide med våre naboland. Det er også hjelp til selvhjelp. Vi er avhengig av hverandre. Derfor er det veldig betenkelig når Regjeringen i dagens situasjon sender ut signaler om å trappe ned innsatsen for befolkningen i Russland. Norske myndigheter burde i stedet støtte opp om de store organisasjonenes planlagte innsats i dette viktige området for Norge.