Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2008-06-10:
Klokken 09.05 den 4. oktober 1944 gikk luftvernsirenene på Laksevåg, og et massivt bombeangrep på den tyske ubåtbunkeren var i gang. 152 allierte bombefly droppet sin dødbringende last - 1 432 bomber - fra stor høyde, og på få minutter ble Laksevåg omskapt til et inferno av eksplosjoner, ild og røyk. Da angrepet var over, kunne man konstatere at ubåtbunkeren var praktisk talt uskadd, mens samfunnet rundt var hardt rammet av de alliertes bomber. På Holen skole døde 61 barn, 2 lærere, vaktmesteren og 16 hjelpere fra det sivile luftvern. Totalt mistet 193 mennesker livet den dagen, på skolen, på arbeidsplasser og i sine hjem. For oss som er oppvokst i fredens Norge, er det umulig å forestille seg hvilke redselsscener som utspilte seg på Laksevåg denne dagen. 193 mennesker mistet livet, mange overlevde med store og små fysiske skader som ble behandlet. I tiden etterpå måtte folk klare seg som best de kunne. Livet gikk videre, hus og hjem skulle gjenoppbygges, og det var ikke tiden til å gruble over det vonde som hadde skjedd. Etter et halvt år kom freden, og med freden kom takknemligheten overfor våre allierte som knuste Hitlers tredje rike og befridde Europa fra nazismen. For det offisielle Norge var ikke dette tiden for å snakke om skadene og smerten som var blitt påført Laksevågs beboere av de alliertes bomberegn. Man ville glemme, komme videre i livet. I en kronikk i Bergens Tidende 14. oktober 2007 påviser Trygve Gulbrandsen, pensjonert lektor og offer for bombingen, at det allierte angrepet ble fortiet i de store verkene som omhandler krigen i Norge, og at denne fortielsen holdt seg svært lenge. I dag vet vi at glemsel ikke er en god strategi for å håndtere dramatiske hendelser. Mange av barna på Laksevåg har gjennom hele sitt liv etter bombingen slitt med ettervirkningene. Mange har slitt uten å knytte sine problemer til hendelsene den 4. oktober 1944. Tausheten rundt disse tingene har vært en ekstra belastning, fordi den enkelte har vært overlatt til seg selv. Sjelden kan man vel si at uttrykket «å føye skam til skade» har passet bedre. Etter hvert var det en del av de overlevende skolebarna som i godt voksen alder begynte å søke krigspensjon. Svært mange av disse opplevde å få avslag på sine søknader, fordi Rikstrygdeverket mente at det ikke var sammenheng mellom de problemer de i dag har, og opplevelsene under krigen. Krigspensjoneringslovene har sin opprinnelse tilbake til 1946. Varig men eller nedsatt arbeidsevne på grunn av krigsskade gir rett til pensjon. Det såkalte Eitinger-utvalget gikk i sin tid gjennom søknader om pensjon på grunn av psykiske plager, og praksis siden 1990 er basert på utvalgets forslag om presumpsjon for årsakssammenheng. Det vil si at grupper av krigsdeltakere med psykiske plager får pensjon uten individuell behandling. Barn som ble begravd i ruinene over en viss tid etter bombeangrep, ble omfattet av en presumpsjonsordning. For Holen-barna har praktiseringen av denne regelen ikke vært tilfredsstillende. Det har etter hvert blitt satt store spørsmålstegn ved det grunnlaget Rikstrygdeverket har hatt for å avslå søknader om krigspensjon. Det har særlig blitt framholdt at man i de senere år har fått mye kunnskap om hva krigshandlinger gjør med barn, hvordan krig oppleves, hvilke traumer barna påføres og hvordan dette påvirker deres liv. Minneforeningen av 4. oktober 1944 har gjort en kjempejobb for å få fram denne saken for myndigheter, politikere og media. Gjennom sterke vitnesbyrd om hva som skjedde den 4. oktober 1944, og hva som har skjedd gjennom etterkrigstiden med de overlevende, har de skapt et stort engasjement for saken. I oktober 2006 bad Arbeids- og inkluderingsdepartementet NAV om en redegjørelse for praktiseringen av bestemmelsene om krigspensjon for huleboerne i Finnmark og for Holen-barna. I juli i fjor kom en foreløpig rapport hvor NAV bad om en oppdatert ekspertutredning om senvirkningene av krigspåkjenninger hos barn. Rapporten forelå i mars i år, og den konkluderer med en anbefaling om at presumpsjonsprinsippet kan innføres for dem som ble direkte rammet av bombingen, og som i voksen alder har fått påvist psykisk skade som er forenlig med posttraumatisk stress. Den 14. mai kunne statsråd Bjarne Håkon Hanssen annonsere at anbefalingen fra ekspertutvalget vil bli fulgt, og at alle Holen-barna som har fått avslag, vil få sin sak gjennomgått på ny i lys av denne nye praksisen. Dette er en seier for dem som har kjempet trassig og utålmodig i en årrekke. Jeg tør påstå at uten Minneforeningen av 4. oktober 1944 ville vi ikke ha kommet dit vi er i dag på dette området. Det er derfor all grunn til å berømme representantene for denne foreningen. De har fremmet sin egen og sine barndomsvenners sak på en måte som avtvinger stor respekt. Jeg vil også benytte anledningen til å gi statsråd Bjarne Håkon Hanssen en stor honnør for hans engasjement i denne saken. Det har vært tett kontakt med minneforeningen gjennom det siste året, og det er min oppfatning at dette har blitt satt stor pris på av en gruppe som ikke har fått for mye oppmerksomhet om sin sak i årene etter 1944.