Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2004-06-09:
Dessverre er virkeligheten slik at det foregår en god del vold i hjemmet. Det meste av volden utøves av menn mot kvinner, men det foregår også vold mot barn. Hvor store de samfunnsøkonomiske kostnadene er, vet vi ikke, men vi vet at dette er et stort samfunnsproblem, og at det foregår på tvers av sosiale lag, økonomiske skillelinjer og kulturell bakgrunn. Dette er grunnen til at Arbeiderpartiet lenge har ment at samfunnet må ta større ansvar for at kvinner og barn får den nødvendige hjelp og trygghet som de har krav på når de opplever voldshandlinger i hjemmet. Da er de 50 krisesentrene i landet det lavterskeltilbudet som kvinner og barn føler de kan gå til når deres livssituasjon er truet. Men også voldsutøverne trenger hjelp. Med en finansiering med 50 pst. tilskudd fra kommunene og 50 pst. fra staten vet vi at dette ikke er forutsigbart nok for krisesentrene. Med en bunnskrapet kommunekasse er det dessverre ikke alle kommuner som bidrar til finansieringen, fordi dette ikke er en lovpålagt oppgave. Det er ingen i dag som ønsker at dette tilbudet skal legges ned, og de fleste ønsker fortsatt et kommunalt ansvar. Spørsmålet er hvordan vi opprettholder et kommunalt ansvar og en forutsigbar finansiering. Forslagsstillerne legger vekt på lovpålegging og større statlig finansiering. Jeg skulle ønske at hele komiteen kunne støtte både forslagsstillerne og Kvinnevoldsutvalget, som enstemmig konkluderer med at krisesentrene bør bli en lovpålagt oppgave. Domprost Tor B. Jørgensen i Bodø var medlem av Kvinnevoldsutvalget, og mener at uten lovpålegging er krisesentrene prisgitt den enkelte kommunes vilje og evne til å prioritere penger til driften av sentrene. Lovpålegging ville gitt et mer likeverdig tilbud over hele landet. Arbeiderpartiet mener at skal vi lovfeste tilbudet, må det også følge penger med til kommunene. Vi har før foreslått en statlig finansiering med 80 pst. fra staten og 20 pst. fra kommunene. Dette er vi tidligere blitt nedstemt på. Gledelig er det da å kunne stå her og vite at 80-20 pst. blir vedtatt i dag og skal tre i kraft fra budsjettåret 2005. Mer skuffende er historien om hvordan Regjeringen har taklet denne saken. Stortinget har lydig ventet på Kvinnevoldsutvalgets utredning, og komiteen utsatte behandlingen av Dokument nr. 8:17 for 2003-2004 fra representantene fra Arbeiderpartiet etter at komiteen mottok et brev fra barne- og familieministeren hvor hun uttalte at hun ville legge inn flere modeller til løsninger for krisesentrene i kommuneproposisjonen for 2005. Vi hadde store forventninger. Kommuneproposisjonen ble framlagt 11. mai, og det var ingen gladnyhet. Ingen flere penger, og ingen lovpålegging. Statsråden sier i kommuneproposisjonen at en økning av det øremerkede statstilskuddet til 80 pst. av driftsbudsjettene vil redusere kommunenes økonomiske ansvar, og at dette kan svekke interessen for gode og kostnadseffektive løsninger og interkommunalt forpliktende samarbeid. Dette forundrer meg litt. Kommunene samarbeider som aldri før, og interessen og ansvaret for egne innbyggere og deres problemer faller ikke bort, heller motsatt, med mer penger til rådighet. Statsråden sier også i kommuneproposisjonen at en lovfesting ville være i strid med Regjeringens prinsipper for styring av kommunesektoren. I saken om krisesentrene burde hensynet til kvinner og ikke minst barn som opplever vold og overgrep i eget hjem, vært satt høgere enn prinsippene i partiprogrammet til Kristelig Folkeparti spesielt. Heldigvis er det politiske partier som ikke bare rir prinsipper, men som har skjønt problemene som landets krisesentre er i, og den verdien disse krisesentrene har for kvinner og barn, og spesielt for innvandrerkvinner. Arbeiderpartiet er meget glad for at et flertall for en 80-20-finansiering nå er i havn, og heldigvis er det også flertall for fortsatt øremerking. Jeg forventer at dette følges opp i statsbudsjettet for 2005. Til slutt vil jeg på vegne av Arbeiderpartiet og SV ta opp mindretallsforslaget.