Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-11-14:
Jeg er glad for at det er alminnelig enighet i salen om at det er en utålelig situasjon for Norge å bli kritisert av anerkjente organisasjoner som Amnesty International og torturkommisjonen. Derfor har Høyre ved flere anledninger foreslått konkrete tiltak for å få ned varetektstiden, bl.a. den ikke helt uvesentlige side ved den saken, nemlig å gi større bevilgninger. Men i den sammenheng er det stort sett, som vanlig i slike spørsmål, blitt med ord fra flertallet i Stortinget. Jeg må bare fastslå at representanten Bondevik ikke svarte på mitt spørsmål i en replikk til ham, hvorfor regjeringen Bondevik ikke sørget for å få fortgang i disse sakene i den tid han satt med regjering, med andre ord hvorfor vi opplevde en unnfallenhet fra to statsråder og i den meldingen som vi nå behandler. Det blir påtakelig at fire ukers tålmodighet ikke er mulig å tåle for de tidligere regjeringspartiene. Men som sagt, dette kommer vi tilbake til i en grundig behandling i justiskomiteen. Når Bondevik også brukte ordene at det ikke var noe «avgjørende problem» at saken ble behandlet også i justiskomiteen, er jo det en grei måte å uttrykke det på. Hvis utenrikskomiteen ønsker å bedrive justispolitikk, og vi ser på arbeids- og saksmengden komiteene imellom, så vil det neppe møte stor motstand i justiskomiteen hvis det settes i system. Jeg er glad for at de tidligere regjeringspartiene nå har funnet å kunne slutte seg til ønsket om å inkorporere bl.a. Barnekonvensjonen i norsk lov. Det er også på tide. Ellers har jeg lyst til å dvele litt ved at vi fortsatt synes å være noe selektive når vi kritiserer menneskerettighetene i enkelte land. Det er en i og for seg god luthersk tradisjon å tukte den som står en nærmest, og i den sammenheng er det bra at man også setter, som nesten alltid, USA og Tyrkia på dagsordenen. Men jeg må få lov til å minne om at dette er land som i betydelig grad bidrar til Norges sikkerhet. USA er det vel unødvendig å fortelle om betydningen av, men at Tyrkia er helt avgjørende i sikringen av NATOs sørflanke, er det kanskje ikke alle som tenker på. Og når det da kommer forslag om at man skal bruke bidrag til norske organisasjoner, norske NGO-ere, for å ta aktivt del i arbeidet mot dødsstraff i USA, så gledet det meg da utenriksministeren nettopp sa at han er imot dødsstraff i alle land. Og da blir min oppfordring til utenriksministeren – det er ikke et konkret bevilgningsforslag, men en oppfordring i flertallsinnstillingen om å bruke penger – at man da ser på pengebruken også overfor land som ikke garanterer Norges sikkerhet, men som tvert imot får store bidrag fra Norge. I denne sammenheng kunne det kanskje være særlig naturlig å peke på menneskerettssituasjonen i de palestinske selvstyreområdene, som får store midler fra Norge, hvor menneskerettssituasjonen, inklusive bruk av dødsstraff, er så alvorlig at man sannelig kunne trenge penger, hvis man føler at man har for mye av det, til å drive påvirkning – også overfor dem som mottar store beløp fra den norske stat. Oppfordringen blir da at vi virkelig setter menneskerettighetsdimensjonen på dagsordenen i vårt utviklingsarbeid. Jeg hadde gleden av, hvis det er ordet for det, å være til stede på en stor konferanse i regi av OSSE om bekjempelse av internasjonal kriminalitet. Det kom frem på konferansen at kanskje en av de aller viktigste årsakene til brudd på menneskerettigheter – og fattigdommen i verden, som ofte er en konsekvens av det samme – er brudd på internasjonal lov og orden. Jeg er glad for de internasjonale organisasjonene vi har sluttet oss til, bl.a. Schengensamarbeidet, og at vi nå etter hvert går inn i Europol, men vi må også aktivt bruke påvirkning overfor de landene som vi bidrar med betydelige midler til for å hjelpe.