Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2012-11-23:
Jeg vil, som teksten i interpellasjonen indikerer, fokusere på spørsmålet om flytting av barn under barnevernets omsorg. Denne utfordringen kan ikke løses uten å ses i sammenheng med barnevernets øvrige utfordringer, og resonnementet leder derfor til utfordringer av mer grunnleggende karakter for barnevernet, som jeg kommer tilbake til. Det går ingen fakkeltog for barnevernet. Derfor bør barnevernsbarna påkalle spesiell oppmerksomhet fra oss politikere, og her har vi åpenbart mer å gå på. Barnevernet er av oss, som lovgivende myndighet og samfunn, gitt kraftige maktmidler. Dette gir barnevernet et stort ansvar for å forvalte den myndigheten på en verdig og kompetent måte, og det gir oss som politikere et meget stort ansvar for å legge til rette for at dette kan forvaltes på en god måte. Men ikke minst, det gir oss et overveldende ansvar for å forsikre oss om at barna som er under barnevernets – eller la meg heller si samfunnets – omsorg har det godt. Et av de mest fundamentale spørsmålene vi som politikere må stille om barnevernet er derfor følgende: Får barnevernsbarna god omsorg? I SSBs statistikk over barnevernet framgår det at 2 600 barnevernsbarn flyttet i fjor. 19 pst. – dvs. om lag 500 barn – flyttet mer enn én gang. Det er alvorlige tall, men det som er mer alvorlig, er at tallene sannsynligvis ikke er riktige. Både KS og Fosterhjemsforeningen gir klar beskjed om at de mener at de tallene er svært usikre. Det som står igjen, er derfor følgende: Vi vet ikke hvor mye barnevernsbarna flytter. Vi vet ikke om de opplever stabilitet og trygghet. Vi opplever alle å høre og lese historier om barnevernsbarn som flytter og flytter. Vi vet ikke om det er regelen eller unntaket. Det kan i parentes bemerkes at det under komiteens nylige møte med barnevernet i Stavanger kommune ble orientert om et barn som hadde flyttet sju ganger det siste halve året. Svaret på et av de mest fundamentale spørsmålene vi må stille om barnevernet – om barnevernsbarna får god omsorg – er følgende: Vi vet ikke. Jeg ser gjerne at statsråden kan korrigere min oppfatning om dette, men inntil det skjer, vil jeg beskrive dette som en svært urovekkende situasjon. Regjeringen har nå over flere år foretatt en gjennomgang av organiseringen av barnevernet. Gjennomgangen har hatt karakter av en evaluering av barnevernsreformen fra 2004. Regjeringen har som målsetting å fremme saken for Stortinget neste år. Det ser jeg fram til, men jeg tillater meg å spørre: Hvordan kan Stortinget behandle og fatte beslutninger om organiseringen av framtidas barnevern, hvis vi ikke kan svare på om barnevernet gir barna god omsorg? Det må være flere relevante kriterier i en slik vurdering, og ikke alle er objektivt målbare. Det er likevel klart at stabilitet er fundamentalt for barns videre utvikling når man har opplevd omsorgssvikt. Det er enda et forhold som gjør det nødvendig å få et godt svar på spørsmålet om flytting. En sentral del av beslutningsgrunnlaget for Stortingets behandling av framtidas barnevern antar jeg vil være Raundalen-utvalgets rapport – en svært interessant og god utredning. En av konklusjonene er et nytt prinsipp som skal legges til grunn for barnevernets vurdering ved omsorgsovertakelse. Det nye prinsippet skal være «utviklingsfremmende tilknytning». Det er et interessant og godt begrep. Men kontrollspørsmålet før vi kan ta stilling til det er følgende: Tilbyr barnevernet tilknytning? Med mindre vi kan svare et klart ja på det, vil det være umulig å ta stilling til forslaget fra Raundalen-utvalget. Og med mindre vi vet hva som er status for omfanget av flytting av barn i barnevernets omsorg, må svaret fortsatt bli: Vi vet ikke om barnevernet tilbyr tilknytning. Jeg er redd for at denne mangelen på basisinformasjon er betegnende for en manglende politisk vilje til å stille sentrale spørsmål om barnevernet. Jeg vil understreke at jeg ikke sier dette først og fremst for å kritisere regjeringen. Jeg sier det fordi jeg tror vi over tid har latt det utvikle seg noen – la meg kalle det – politikktomme rom i barnevernet. Jeg tror det er flere av dem, men dette er ett av dem. Det synes likevel klart at en av de store utfordringene barnevernet står overfor, er at barnevernsbarna flytter for mye. Det synes å være behov for en stabilitetsreform i barnevernet. Jeg skal ikke her gjøre rede for alle elementene i en slik reform, men jeg vil nevne noen elementer som må være sentrale. For det første: bedre oppfølging av fosterhjem, for å forebygge brudd. For det andre: mer bruk av institusjoner for barna med mest krevende behov, som bl.a. barnevernspanelet har pekt på. For det tredje: Institusjoner og fosterhjem må knyttes tettere sammen, på den måten som bl.a. en del ideelle institusjoner jobber. For det fjerde: mer bruk av familieråd, storfamilie som fosterhjem. For det femte: endring av kriteriene som brukes ved flytting fra fosterhjem. Man må spørre om man i for stor grad jakter på det faglig sett ideelle tilbudet, på bekostning av stabilitet. Det er bedre med et halvveis fungerende fosterhjem enn å flyttes rundt til man ikke har holdepunkter noen steder. Det sjette punktet vil være at man må vurdere om ankemulighetene for biologiske foreldre har blitt for sterke og at det skaper ustabilitet for barna. Dette viser vel i grunnen at man må se på flytteproblemet i sammenheng med utfordringene i barnevernet for øvrig. I tillegg til flytteutfordringene har barnevernet en fundamental utfordring til: en enorm vekst i antallet saker. Fra 2007 til 2011 har antallet barn med tiltak vokst med 22 pst. Jeg tror ikke jeg trenger å utdype hva det betyr av utfordringer, men man kan ikke planlegge framtidas barnevern uten å ta høyde for at den veksten fortsetter. I tillegg til disse to utfordringene, flytteproblemet og vekstproblemet, har vi allerede i dag et barnevern som er betydelig underdimensjonert i så godt som alle ledd. Et ærlig svar på dette er at summen ikke er håndterbar. Vi kan ikke møte disse utfordringene uten å stille noen grunnleggende spørsmål, og det vil jeg belyse litt til slutt. Kristelig Folkeparti har foreslått full barnevernsdekning som ny standard for barnevernspolitikken. Det er fortsatt et godt forslag. Samtidig viser veksten et behov for en bredere diskusjon før denne ambisjonen kan bli en realitet. I oppsummeringsrapporten i departementets evalueringsprosjekt skriver Rambøll følgende: «I en situasjon med kontinuerlig aktivitets- og kostnadsutvikling, med et statlig tiltaksapparat som ikke dekker behovene, og med et vanskelig samarbeid mellom kommunalt og statlig barnevern, vurderer Rambøll at det er behov for en bred prinsipiell debatt om barnevernet. Debatten må adressere hvilke målsettinger, målgrupper og strategier som skal prioriteres, slik at en både imøtekommer og forebygger behov for tiltak i og utenfor hjemmet, og må legge premisser for hvordan barnevernet bør organiseres og finansieres.» Jeg tror at vi ikke bare må gå gjennom organiseringen av barnevernet. Skal vi møte denne utviklingen, må vi se hele tiltaksapparatet under ett, på tvers av sektorer. Det handler bl.a. om hvordan ulike profesjoner og fagmiljøer kan utfordre og gi impulser til hverandre når det gjelder verdier og menneskesyn. Det andre spørsmålet vi må stille, er: Hva er det ved vårt samfunn som gjør at disse behovene er så store, og at de vokser? Hvordan kan vi bygge sterke familier og gode oppvekstmiljø framfor bare å reparere? I tillegg må vi bli flinkere til å hjelpe barnet i kontekst og ikke bare se barnet isolert fra familien for øvrig. Det vil alltid være sånn at unger må og skal flyttes ut av hjemmet, og det er ikke sikkert at det i framtiden blir færre enn i dag. Vi må likevel se på pengestrømmene i barnevernet og spørre hvorfor det er sånn at det ofte er vanskelig å få ut store ressurser til hjelp i hjemmet hvis det trengs, mens millionene plutselig kan rulle når barnet tas ut av hjemmet. Det er flere i barnevernet som stiller de spørsmålene. Kanskje må vi også spørre om det er hensiktsmessig at det forebyggende arbeidet og hjelpetiltak i hjemmet som drives av barnevernet, organiseres i samme tjeneste som den delen som driver omsorgstiltakene. De utfordringene vi ser i barnevernet, kaller på mange store spørsmål. For å vende tilbake til utgangspunktet: Et av de viktigste spørsmålene vi kan stille om barnevernet, er: Får barnevernsbarna god omsorg? Før vi kan svare på alle de andre store spørsmålene, trenger vi å vite mer om det.