Emilie Mehl (Senterpartiet), 2021-03-22:
«All makt i denne sal» er et uttrykk som betyr mye for nordmenn. Det handler om selve kjernen i folkestyret, som er at det norske folk skal bestemme i Norge. Men i realiteten beredes grunnen for mange beslutninger, lover og regler langt utenfor Stortingets sal, ofte på en slik måte at byråkratiet, eller personer som ikke er folkevalgt, har stor innflytelse på den endelige beslutningen eller loven som vedtas av Stortinget. Et trygt og solid embetsverk er en naturlig og nødvendig del av ethvert demokrati, også det norske. Men det går en grense der embetsverket blir for mektig og for frakoblet folkestyret. Senterpartiet mener dette er et av hovedproblemene i EU i dag, noe som rammer både EUs egne innbyggere og det norske folk gjennom vår tilknytning til EU. Et eksempel på dette er traktatgodkjenningsprosedyren i Grunnloven § 26. Denne bestemmelsen innebærer at den utøvende makt, altså regjeringen, ikke på egen hånd kan slutte Norge til traktater av særlig viktighet, og den setter grenser for hvilke tilslutninger som kan gis i medhold av EØS-avtalen uten Stortingets samtykke. Ofte blir samtykke gitt av Stortinget gjennom at EØS-bestemmelser inntas i lovs form og legges fram for Stortinget til behandling. Men i realiteten har ikke Stortinget særlig mye de skulle ha sagt når en traktat eller lov blir forelagt denne salen i medhold av § 26. Ofte er det to handlingsalternativer: enten å godkjenne eller å forkaste traktaten eller lovforslaget i sin helhet, som allerede er ferdig forhandlet eller ferdig forberedt før Stortinget får saken. For det første: Gjelder det en tilslutning til en traktat eller en annen avtale, er forhandlingene om innholdet allerede gjennomført av representanter for regjeringen, uten at Stortinget har hatt anledning til å si sin mening. For det andre: Hvis det er snakk om nye regelverk fra EU som skal innlemmes i EØS-avtalen, er disse i praksis ofte ferdig utarbeidet og omforent fra EUs side, og det er lite Norge kan gjøre for å endre innholdet. Norge kan benytte seg av reservasjonsretten som følger av EØS-avtalen, men denne mekanismen er i praksis nær ubrukt. Dette illustrerer en av de vanligste innvendingene mot EØS-avtalen: Den er udemokratisk. De fleste i det politiske landskapet synes å være enige om at EØS-avtalen i dag ikke er en god løsning for Norges tilknytning til EU, mye på grunn av det demokratiske underskuddet i avtalen. Forskjellen går gjerne mellom tilhengerne av å utrede en alternativ handelsavtale som ikke gjør at Norge må avstå suverenitet og sentralisere makt til EUs organer, slik Senterpartiet mener, og på den andre siden de som mener at det beste alternativet er å sikre seg innflytelse gjennom et fullverdig EU-medlemskap. Norge er i dag underlagt en rekke lover og regler fra EU som vi ikke har hatt innflytelse over. Problemet, som er kjernen i denne interpellasjonen, er imidlertid at dette ikke bare skyldes Norges tilknytningsform til EU. Senterpartiet mener et hovedproblem, som er dypt problematisk, er at de regelskapende og lovgivende prosessene internt i EU er fundamentalt udemokratiske, og at selv ikke innbyggerne i EUs egne medlemsland har mulighet til å påvirke eller følge med på de prosessene på en betryggende måte. Over mange år har EU fått kritikk for sine egne lovgivningsprosesser. EUs medlemsland har pekt på de alvorlige demokratiproblemene i unionen. EUs ombudsperson har gjentatte ganger brukt sin stemme til å kaste lys over EUs lovgivende prosesser og hvordan de preges av hemmelighold, byråkrati, skjulte maktstrukturer og manglende innsyn for offentligheten. Kritikken rettes spesielt mot EU-kommisjonen og Rådet. I Klassekampen 18. desember, via Investigate Europe, uttaler EUs ombud bl.a. at det er «så å si umulig for borgere å finne ut hvordan en europeisk lov ble til». Europaparlamentet er EUs eneste demokratiske alibi, med folkevalgte fra alle medlemslandene, men i praksis ligger makten i stor grad hos EU-kommisjonen, som ikke består av folkevalgte. Den 10. februar 2021 vedtok Europaparlamentet selv en resolusjon med kritikk av manglende åpenhet i lovgivende prosesser i EU, spesielt rettet mot EU-kommisjonen og Rådet. EU-parlamentet retter også kritikk mot seg selv for manglende åpenhet. Gjennomgående er offentlighetens manglende tilgang til og for streng klassifisering av dokumenter, innsynsbegjæringer som avslås for ofte og uten tilstrekkelig begrunnelse, og møter som holdes bak lukkede dører. Både EU-parlamentet og EUs ombud har kritisert disse forholdene i lang tid – over mange år. Europaparlamentet kom også med helt tydelige signaler i 2018, da de behandlet en rapport og en resolusjon om gjennomsiktighet i lovgivende prosesser i EUs organer. Også da ble det pekt på store svakheter i lovgivningsprosessene, og EU-parlamentet ga uttrykk for dyp bekymring for demokratimangelen. EU-domstolen har også berørt hemmeligholdet og tolket EU-traktaten og EUs innsynsforordning i favør av mer åpenhet, f.eks. i Access Info Europe v. Council of the European Union. Men deler av kritikken fra Europaparlamentet 10. februar gikk på at Rådet omgår EU-domstolens avgjørelser i den praktiske utøvelsen. I desember 2017 sto det nederlandske parlamentet bak et initiativ som samlet 26 parlamenter om et felles brev til Rådet og Eurogruppen med bekymringer og konkrete forslag for å øke åpenheten i EU og spesielt i Ministerrådet. Dessverre er denne kritikken i liten grad fulgt opp over tre år senere. Når de lovgivende prosessene i EU er gjenstand for så sterk og langvarig kritikk, betyr det i praksis at denne kritikken er rettet mot prosessene som ligger bak lover vi til syvende og sist implementerer og vedtar her i stortingssalen. Dette bekymrer Senterpartiet, og det bør også bekymre regjeringen. I det norske demokratiet er offentlighet et helt sentralt prinsipp. Samfunnsdebatten skal være opplyst. Lovbehandlingsprosedyren i Grunnloven § 75 er av prinsipp offentlig. Folk skal kunne delta i diskusjonen om regelverk og lovgivning som blir innført i Norge. Og aller viktigst: Folket skal styre landet. Makten skal ligge hos dem som er valgt til Stortinget i medhold av Grunnloven § 67. Prinsippet om offentlighet er nedfelt mange steder i det konstitusjonelle lovverket, bl.a. i Grunnloven § 84, som slår fast: «Stortinget holdes for åpne dører, og dets forhandlinger kunngjøres ved trykken, unntatt i de tilfeller hvor det motsatte bestemmes ved stemmeflertall.» Et åpent demokrati er nettopp et fundamentalt hensyn bak denne og andre bestemmelser. Bare i helt særlige tilfeller stenger vi skottene for folk. Hvis Stortingets forhandlinger eller dokumenter skal holdes skjult for offentligheten, må det ligge tungtveiende hensyn til grunn, som f.eks. rikets sikkerhet. Til tross for at Norge hviler mye av sin stolthet på å være et fritt og åpent demokrati, aksepteres det at vi importerer tusenvis av lover og regler fra EU som ikke hadde nådd opp til vår egen standard for demokrati og prosess hvis de hadde foregått her og blitt til her i Norge. EUs udemokratiske konstruksjon bidrar til å forsterke det demokratiske underskuddet ved Norges tilknytning til EU i dag. Den alvorlige konsekvensen av å akseptere denne situasjonen er at folk over tid får svekket tillit til demokratiet og styresmaktene, både her i Norge og på europeisk nivå. Hva mener regjeringen om at Norge er bundet av en mengde EU-regler som har blitt til i udemokratiske lovprosesser uten åpenhet og gjennomsiktighet?