Børge Brende (Høyre), 2016-01-19:
Først en liten refleksjon rundt viktigheten av handel: Hvis vi tar utgangspunkt i 1990, så har verdensøkonomien doblet seg på 25 år. Det produseres og skapes verdier i verden som er doblet i løpet av 25 år. I de samme årene har den globale handelen økt med firegangen. Jeg mener det er en klar sammenheng mellom den økte verdenshandelen – med firegangen – og at man har prestert å doble den globale verdiskapingen. Handel fremmer verdiskaping. I den samme perioden, fra 1990 til 2015, har man redusert antall mennesker som lever i ekstrem fattigdom i verden fra 40 pst. til 20 pst. I tillegg har det kommet til to milliarder mennesker – flere enn som bodde på jordkloden i år 1900. Den historiske, enestående reduksjonen i fattigdom og fremgangen for menneskeheten vi har sett de 25 siste årene, er ikke minst basert på at vi handler mer med hverandre, at de ulike landene kan utnytte sine komparative fortrinn, og at vi åpner opp markedene for mange fremvoksende økonomier, hvor milliarder har levd i fattigdom, men nå er integrert i den globale økonomien. Og vi ser at velferden øker. Dette har vært ledd i en vinn-vinn-tenking: Hvis det går bra for et annet land, går det bra for oss, og vice versa. Vi har dessverre sett at det i de siste to årene har sneket seg inn en litt sånn nullsum-tenking, der proteksjonisme følges av nasjonalisme og noe populisme. Hvis det vinner frem, kan det være slutten på den enestående epoken vi har vært gjennom med verdiskaping og jobbskaping. Det er ikke det at de siste 25 årene ikke også har inneholdt utfordringer og problemer, men det er utrolig mye som står på spill nå for å sikre at vi har den samme vekst og utvikling – inkluderende vekst og jobbskapende vekst – fremover, og helst enda mer inkluderende vekst og jobbskapende vekst, for å si det slik. For Norge er det slik at Verdens handelsorganisasjon, WTO, er et enestående rammeverk for handel. Det er et multilateralt system som sikrer at det ikke er den sterkestes rett som gjelder, det er et regelverk som alle land som er medlemmer av WTO, er omfattet av, og det gir også muligheter til å få etterprøvd om man etterlever det regelverket man har blitt enig om. Jeg reiste sammen med en stortingsdelegasjon til WTOs ministermøte i Nairobi før jul, og jeg må si at jeg var veldig bekymret for om vi skulle få på plass en ministererklæring. Det gjorde vi. Det er et WTO som fortsatt er i stand til å videreutvikle politikk, og som også er i stand til å ha en forhandlingsarm. Det vi nå ønsker fremover, er å være ambisiøse på vegne av WTO, og fortsatt utvikle Verdens handelsorganisasjon som det virkelige verktøy og rammeverk for global handel. De megaregionale avtalene som er nevnt, TPP, TTIP og andre, kommer også som et resultat av at det ikke har vært fremgang i WTO, men når de nå utvikles, setter det også økt press på WTO for å lykkes med nye avtaler, slik at vi ikke ender opp med bare megaregionale avtaler. Megaregionale avtaler kan være bedre enn ingenting, men det aller beste er om vi greier å beholde WTO som det sentrale verktøy. Det er også slik at det innenfor tjenestemarkedet er veldig viktige forhandlinger på gang, og Norge har mange offensive interesser innenfor dette området. Det er mange norske arbeidsplasser som er knyttet til tjenestesektoren, og som flere representanter var inne på: Vi har få defensive interesser her, for vi har gjennom GATT og EØS-avtalen, og andre, åpnet opp vårt tjenestemarked, mens andre nå må åpne opp slik at vårt næringsliv også får muligheten til å slippe til.