Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2004-09-30:
Vi kan se for oss en syvåring vi kjenner, på vei hjem fra skolen. Når barnet kommer hjem, gråter barnet og forteller om det vi vanligvis kaller mobbing, om noen som har ropt skjellsord – jeg kan velge «brilleslange», i håp om at det er innenfor presidentens grenser for parlamentarisk språkbruk, men det kan være hva som helst – som for dette barnet oppleves dypt krenkende, så krenkende at dette barnet ikke lenger tør å følge samme veien til skolen, hvis det er slik det skal være. Hvor mange spør: Var det noen som sa de ville slå deg? Hvor mange spør: Hvor mange var de? Utgangspunktet kan ikke bare være at hvis det ikke var flere enn så og så mange, må det vel være greit, eller hvis ikke de kom med noen direkte trusler om vold, må det da være greit. Det er faktisk slik at det finnes steder der man skal ha rett til å føle seg trygg mot ytringer som i for sterk grad krenker den enkeltes verdighet. Representanten Lilletun og representanten Engebretsen hadde et interessant ordskifte tidligere i dag, der Lilletun sa noe om å få svineriet vekk, og Engebretsen sa noe om sin tro på å imøtegå ytringer i det offentlige rom. Jeg er til en viss grad tilbøyelig til å være enig med Engebretsen. Jeg tror at det å imøtegå ytringer i det offentlige rom langt på vei er like viktig og like effektivt som strategi mot f.eks. rasisme. Men dette er altså også et spørsmål om menneskerettigheter. Representanten Hagen nevnte Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen. Norge har mottatt konkret kritikk fra ECRI i forhold til ivaretakelse av enkeltindividets rett til beskyttelse mot diskriminering. Her er det altså et reelt dilemma: To menneskerettigheter står opp mot hverandre. Vårt svar er at da kan vi ikke bare si at ytringsfriheten er absolutt, fordi staten skal beskytte hvert enkelt individs menneskerettigheter. På samme måte som vårt svar til det barnet aldri vil være: Ja vel, men du får gå den samme veien alene, og vi vil ikke ta noe stilling til om det er greit, uansett hva de kaller deg. På samme måte som vårt svar til barnet vil være det motsatte, nemlig: Selvfølgelig, det skal være like mye din rett til å gå der som det skal være deres rett til å komme med skjellsord. Selvfølgelig er det ingen som har rett til å kalle deg hva som helst! Det betyr ikke at vi tror at lovgivning er den fremste strategien for å bekjempe rasisme. Jeg må være så ærlig at jeg innrømmer at når det gjelder de eksemplene som har vært tvilstilfeller i rettssalene, tror jeg for min del at ytringer sagt i denne sal og sagt på «Holmgang» av respekterte politikere har vært langt farligere i forhold til å frambringe rasisme enn det Terje Sjøli f.eks. har sagt, uten at jeg ville finne på å forby de ytringene. Jeg tror altså ikke at det vi sier her, først og fremst dreier seg om hva som fungerer, men det dreier seg om at vi tar stilling for den enkeltes menneskerettigheter. Det kan ikke være så enkelt som at vi som er ressurssterke, i denne sal skal kunne si at en minoritet – enten det er barnet som er én mot ti, eller det f.eks. er en med en annen hudfarge, eller f.eks. en med en annen seksuell orientering – automatisk skal tåle så inderlig vel de ytringer som ikke rammer oss, men som rammer dem. Jeg slutter meg altså til Storbergets eksempel på at lovgivning ikke er nok, men det betyr ikke at ikke vi som lovgivere skal ta på alvor de menneskerettighetsforpliktelsene vi har. Så enkelt og så vanskelig er det når vi stilles overfor reelle dilemmaer der det er slik at den enkeltes rettigheter ikke kan gjelde uinnskrenket, hvis den andres rettigheter også skal gjelde. Da må den enes frihet slutte der den enes frihet blir den andres ufrihet. Det kan aldri være slik at retten til å eie en kniv automatisk skal innebære retten til å kjøre den i ryggen på en annen.