Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2003-12-17:
Utenriksministerens og forsvarsministerens redegjørelse om norsk innsats i Afghanistan og Irak i 2004 vitner i stor grad om etterpåklokskap. I helgen ble Saddam Hussein pågrepet, en diktator og massemorder som har tyrannisert sitt folk over mange år – stadig nye massegraver blir oppdaget i Irak. Ifølge Kofi Annan kan opptil 300 000 mennesker ha blitt drept under Saddams regime. Tortur, voldtekt, steining, og drap på kvinner, barn og menn var vanlig. Ved hjelp av landets penger kjøpte han sine tilhengere, som nå naturlig nok er uten inntekt. Dette fører til at veien fram mot demokrati, lov og rett kan trekke ut i tid. Selv om Saddam nå er tatt til fange, vil det nok ikke bety at terrorismen er slutt fra nå av. Utenriksministeren uttrykte i sin redegjørelse glede over at koalisjonsstyrkene nå har pågrepet Iraks tidligere diktator, og at Saddam nå kan stilles til ansvar for de alvorlige overgrepene han står bak. Men Norge var ikke villig til å hjelpe til med å fjerne tyrannen – man pekte på folkeretten og lukket øynene for de tusener på tusener som ble drept på en bestialsk måte uten å kunne påberope seg folkeretten. Med andre ord: Man stakk hodet i sanden og håpte at det gikk over. Det beste var å lukke øynene. Heldigvis var det noen som kunne si at nok er nok, og som gikk til aksjon da det viste seg at FNs sikkerhetsråd ikke kunne bli enig om å få slutt på folkets lidelser. Men Sikkerhetsrådet har nå enstemmig vedtatt resolusjon 1483, som krever at tidligere medlemmer av det irakiske regime blir stilt til ansvar for sine forbrytelser og grusomheter. Noe sent, spør du meg. Nå har heldigvis Norge også våknet, og tilbudt seg å bidra til at landet kommer på fote igjen. Vi får håpe at et fungerende irakisk selvstyre snart er en realitet. Men det krever at USA og Storbritannia, som gjorde grovarbeidet, og de andre landene, deriblant Norge, som nå har kommet på bedre tanker, blir i landet til situasjonen blir normalisert. Det betyr at med de styrker som Norge nå har i diverse land, deriblant Afghanistan og Kosovo, er det nødvendig med streng prioritering ved bruk av våre militære styrker. Dersom vi ikke klarer å skape en sikkerhetssituasjon som gjør at FN eller hjelpeorganisasjoner kan drive sin virksomhet til beste for den irakiske befolkningen, har vi mislyktes. Derfor bør Norge bli i Irak til situasjonen er under kontroll, før vi ser oss om etter nye land som trenger hjelp. Vi har ikke nok mannskap eller kapasitet til å være overalt der militær tilstedeværelse er ønsket, og med den nedbygging av det norske forsvaret som nå foregår, bør man kanskje tenke på å ha et forsvar av Norge også. Forsvarsministeren sier i sin redegjørelse: «Norske militære enheter skal i prinsippet kunne reagere like raskt hjemme som ute, og det norske forsvaret består derfor i hovedsak av innsatsstyrker.» Ja, det håper jeg da virkelig. Et land med 4,5 millioner innbyggere må kunne forventes å ha et så troverdig forsvar her hjemme at vi ved en konflikt kan få hjelp fra våre allierte, først og fremst USA og NATO. Et eget EU-forsvar er etter min mening en avsporing av debatten. Det vitner den beslutningsvegring som foregår innenfor de nåværende 15 land, om. Bedre blir det nok ikke med ytterligere ti land neste år.