Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2011-12-05:
Herøya Industripark i Porsgrunn kan for så vidt stå som et bilde på Norge – et Norge i miniatyr. Litt enkelt sagt: For 30 år siden var Herøya Industripark og Porsgrunn kommune så å si det samme. På Herøya kunne du komme hvis du hadde stå-på-vilje og sto opp om morgenen. Da var sjansen veldig stor for at du kunne få deg en trygg arbeidsplass for resten av livet – ihvert fall fram til for noen år siden. Hvis man drar til Herøya Industripark i dag, ser man at det er andre bedrifter der enn før – gamle Hydro har knapt noen ansatte igjen. Man ser at de har høyere produktivitet enn tidligere, de produserer mer i verdier, men samtidig jobber det færre mennesker der. De som jobber der, er annerledes – de har annen kompetanse enn det de hadde for bare noen får tiår siden. Det er høyt utdannede folk med fagkompetanse eller folk som har lang erfaring, og på den måten kunnskap om den arbeidsplassen og den arbeidsprosessen de holder på med. Herøya Industripark viser på mange måter suksesshistorien Norge, nemlig at vi gjennom omstilling, samarbeid mellom arbeidstakere og arbeidsgivere og gjennom å produsere ting bedre enn våre konkurrenter har klart å opprettholde industri og arbeidsplasser i Norge. Samtidig kan Herøya Industripark også illustrere noe av dilemmaet vårt – eller skyggesiden, om man vil – ved den norske modellen. Spørsmålet er kanskje hva som i dag skjer med den 18-åringen som tropper opp ved fabrikkporten, knakker på døra og spør om å få seg en arbeidsplass. For 30 år siden kunne du, hvis du var helt håpløs, dra til sjøs. Gjennom møte med arbeidskamerater kunne du vokse som person, komme inn i arbeidslivet. I dag er det ikke nødvendigvis slik at arbeidslivet har plass til 18-åringen som først har gått ut av skolen uten å ha lært seg å lese og skrive godt nok, så har droppet ut av videregående utdanning og så kommet inn i det offentlige systemet eller forsøker seg ute i arbeidslivet. Samtidig er Herøya Industripark og arbeidsplassene der under press også på andre områder. Jeg synes av og til at det virker som om ikke alle – heller ikke alle i norsk politikk – har tatt inn over seg hvilke voldsomme utfordringer vi står overfor. Forutsetningen for den norske modellen er jo at velstanden vår ikke er vedtatt av et politisk parti, men skapes hver eneste dag av dem som går på jobb og bidrar til det norske fellesskapet – det være seg gründere, sykepleiere, industriarbeidere eller ingeniører. Derfor er det et problem når konkurranseevnen vår svekkes, sammenlignet med våre konkurrenter. Vi har en kjempeutfordring når vi nå står foran en situasjon med økonomisk uro i Europa og USA. Det er en utfordring på sikt at tyngdepunktet i verdensøkonomien flytter seg mot Østen. Kina vokser, India vokser, og de kommer ikke til å være fornøyd på sikt med bare å produsere varer for oss. Etter hvert vil de også ha de interessante og spennende arbeidsplassene som vi har i dag. Det er et problem at Norge står på stedet hvil når det gjelder konkurransekraft, noe som i praksis betyr at vi sakker akterut sammenlignet med våre konkurrenter. Det er et problem at vi investerer for lite i forskning og utdanning, og det er et problem at vi ikke har brukt de gode årene vi hadde – og fortsatt har – til å reformere og endre. Av og til virker det som om den politiske debatten ikke har tatt inn over seg disse enorme utfordringene. Isteden blir det en debatt om småbeløp og økte overføringer til mer eller mindre gode formål. Man glemmer det helt grunnleggende prinsippet bak vår samfunnsmodell, nemlig at den norske modellen og velferden hviler på arbeidsinnsatsen vår. Det er også et problem at vi ikke har grepet tak i en av de aller største sosiale utfordringene vi har, nemlig at flere faller ut av arbeidslivet. Hvis vi ser på tallene fra 1980 og til i dag, er det en helt klar trend. I vanskelige tider faller flere ut av arbeidslivet. Én ting er at flere blir ledige, men vår store utfordring er at flere også faller ut av arbeidslivet permanent. Hvis vi går videre og ser på unge uføre, ser vi at det har vært nesten en dobling av unge uføre mellom 18 og 24 år fra 1995 til i dag. Siden 2008 har antallet unge sosialklienter også økt, og økningen fortsatte etter at den forrige finanskrisen hadde lagt seg. I år øker andelen til helserelaterte ytelser kraftig – om ikke kraftig, så i hvert fall sterkt – og den øker mer enn det befolkningsutviklingen skulle tilsi. Det betyr at samtidig som norsk økonomi fortsatt går ganske bra, øker utenforskapet. Høyres alternativ i år er som tidligere tuftet på arbeidslinjen. Arbeidslinjen har Høyre og Arbeiderpartiet stått sammen om i norsk politikk, og det er viktig. Arbeidslinjen er forutsetningen for den norske modellen, som vi har snakket om. Arbeid gir verdighet og mulighet til deltakelse, og arbeid er den sikreste måten å bekjempe fattigdom på. Noen tror at fattigdom best bekjempes ved å gi mer til alle, men de grunnleggende årsakene til fattigdom adresseres ikke gjennom å se på økonomiske ytelser alene. Det handler om rus, psykiatri, manglende integrering, manglende utdannelse og manglende tilknytning til arbeidslivet. Høyres budsjett i år er en storsatsing på nettopp arbeidslinjen. Vi ønsker mer aktivitet og arbeidstrening i selve arbeidslivet, og vi styrker dette feltet med en halv milliard kroner – sammenlignet med regjeringen: 400 millioner ferske kroner. Eller sagt på en annen måte: Sammenlignet med Høyres budsjett kutter regjeringen 400 mill. kr til arbeidstrening for dem som trenger det aller mest. Store deler av innsatsen vår på dette feltet i dag, brukes på tiltak som først skal vurdere og så trene mennesker, såkalt «train and place». Vi har lyst til å se på en helt annen fremgangsmåte og dyrke den i mye større grad. Det er mye som tyder på at sjansen for å få noen tilbake til arbeid øker dersom vi isteden plasserer folk raskt ut i arbeidslivet og så trener og følger dem opp. Det innebærer en veldig viktig endring. Samtidig er det viktig å understreke at dette ikke innebærer at behovet for oppfølging blir mindre, snarere tvert imot. Høyre bruker også 50 mill. kr ekstra på et nytt system for belønning og videreformidling til arbeidslivet som både skal belønne arbeidstakerne og de arbeidsgiverne som gir folk en ny sjanse. En annen viktig del av Høyres satsing i år er også en vridning fra passive ordninger og over til arbeidstrening. Det er i det perspektivet man er nødt til å se omleggingen av overgangsstønaden fra dagens tre år til ett år, samtidig som Høyre skjermer støtten til barnepass og utdanningstrening. Hvis man ser på den tidligere omleggingen av overgangsstønaden, viser det seg nettopp at man har oppnådd det Høyre ønsker å oppnå. Gjennom å følge brukerne tett – det holder ikke her bare å legge om ordningen, man må ha tett oppfølging og arbeidstrening – viser det seg også at flere kommer ut i arbeid. Vi vet at det å være i arbeid er noe av det viktigste vi kan gjøre for å forebygge fattigdom på sikt. At SV er imot denne omleggingen, er ikke overraskende, for SV har vært imot alle omlegginger av overgangsstønaden fra 1996 og til i dag. Og de har advart med de samme argumentene hver eneste gang. Så har det kommet forskningsrapporter, bl.a. fra Rikstrygdeverkets utredningsavdeling, som viser at flere kommer over i arbeid og dermed får en større sjanse til å komme ut av fattigdommen. Høyre satser på en forsterket innsats for unge sosialklienter. Vi vil at prinsippet «Snu i døra» skal gjelde, ikke fordi vi skal vise folk bort uten å gi dem oppfølging, men rett og slett for at oppfølgingen ikke kan vente i to uker, i to måneder eller i et halvt år. I det øyeblikk man oppsøker et Nav-kontor som ung, skal man få rett og plikt til aktivitet fra aller første dag. Høyre satser også sterkt og tydelig på tilrettelegging for flere med tilretteleggingsbehov i arbeidslivet. Det kommer komitékollega Sylvi Graham til å redegjøre nærmere for senere i debatten. I mange av disse spørsmålene tror jeg Arbeiderpartiet og Høyre kunne stått sammen, nettopp med utgangspunkt i arbeidslinjen, nettopp med utgangspunkt i en arbeidslinje som er inkluderende, som stiller krav, men som samtidig sier at folk også har plikter, ikke bare rettigheter. Men det er kanskje regjeringens problem det som Abraham Lincoln sa en gang, nemlig: «a house divided against itself cannot stand.» En regjering som er delt i de helt grunnleggende spørsmålene om arbeidslinjen, blir ikke en offensiv regjering. En regjering som er delt i helt grunnleggende både prinsipielle og praktiske spørsmål rundt hvordan forholdet mellom plikt og rett skal være i et samfunn, blir også en regjering som somler, som ikke klarer å få gjennomført god nok politikk, og som i praksis gjennom år sakte men sikkert kan risikere å være med på å undergrave arbeidslinjen.