trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Iselin Nybø (Venstre), 2016-02-11:
Som jeg sa i mitt innlegg, er en av de tingene som har vært viktig for Venstre, å inkludere alle og at vi har et spesielt fokus på de gruppene som har en tendens til å falle utenfor tilbud som leirskole eller andre overnattingsbesøk. Grunnen til det er at vi tenker oss at det er minst like viktig – om ikke viktigere – at de elevene dette gjelder, får ta del i disse tilbudene. Nå har statsråden fått en utfordring fra Stortinget om å legge fram noen tiltak for hvordan man kan få minoritetsspråklige elever med på disse tilbudene. Jeg ville bare høre med statsråden om han har noen tanker som han vil dele med Stortinget allerede nå, om hvordan vi kan inkludere denne gruppen elever.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-02-11:
Høyre nevnte i sitt innlegg i debatten lærernes rolle i kampen mot mobbing, og den rollen lærerne har for å oppdage barn og ungdom som sliter. Jeg tenker at lærertetthet i ungdomsskolen må være et veldig relevant spørsmål for denne saken – jeg vil da tilbake igjen til dagens nyhet om den beskjeden som noen av disse forsøksskolene har fått fra Utdanningsdirektoratet – for hvis det er sånn at statsråden ikke har tatt en beslutning om videreføring eller ikke, er det jo veldig rart at direktoratet sender ut beskjed om at skolene må forberede seg på at dette tar slutt. Da er mitt spørsmål: Vil kunnskapsministeren gjøre noe for å gjøre skolene oppmerksom på at det ikke er tilfellet, og når har han tenkt å ta en beslutning om videreføring eller ikke?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-02-11:
Jeg ønsker bare å knytte en kort kommentar til replikkordskiftet mellom representanten Andersen og statsråden. Komiteen legger i merknadene samlet vekt på at utfordringer innenfor dysleksi og dyskalkuli må få en sentral plass i arbeidet med den nye femårige grunnskolelærerutdanningen. Derfor er jeg litt overrasket over at statsråden framhever den valgfriheten som er på dette området i dag, og understreker behovet for at kunnskap og innsikt i problemstillingene rundt dysleksi og dyskalkuli ikke skal være valgfritt i framtidens lærerutdanning, men noe som alle som skal lære barn å lese og skrive, må kjenne godt til. Noe annet ville jo være veldig rart når alle partier er så opptatt av tidlig innsats, som alle sier at de er, og regjeringen selv igjen og igjen vektlegger at det er kompetansen innenfor grunnleggende ferdigheter som teller aller mest for denne regjeringen. Da må vi ut av en situasjon der noe så grunnleggende for lese- og skriveopplæringen er valgfritt tema i lærerutdanningen.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-02-11:
Jeg hadde leirskoleopphold på Dyrkolbotn Leirskole i Nordhordland i 6. klasse, og jeg husker både kanotur og møter med andre unger fra andre skoler, og alt det vi gjorde der, står spikret som et ganske viktig minne fra min skolegang, til tross for at det bare var én uke. Sånn tror jeg det er for mange, og motivasjonen bak det forslaget vi behandler, er et ønske om at alle elever i norsk skole skal få en sånn mulighet. Jeg tenker at foreldreinnsatsen som i dag i stor grad holder leirskoletilbudet gående, viser at dette er noe som det settes enormt stor pris på blant elevene og foreldrene rundt om i landet. Så er det sånn som Senterpartiet og SV – og for så vidt også resten av komiteen – har påpekt i merknadene, at måten dette praktiseres på i dag, utfordrer gratisskoleprinsippet og er en slags gråsone i regelverket, der skolene formelt sett gjør seg avhengig av gaver, mens de i realiteten skaper en situasjon der det er sånn at enten må foreldrene finansiere dette selv, eller så blir det ikke noe tilbud til barnet. I dette er det også en sosial dimensjon som handler om like muligheter for barn, uavhengig av hvor de bor, uavhengig av inntekten til foreldrene i det området og uavhengig av sammensetningen av foreldregruppen. Dagens praksis vil særlig gå ut over barn i områder der det er få foreldre som kan eller vil finansiere et sånt leirskoletilbud. Det er utgangspunktet for at SV og Senterpartiet står sammen om et forslag om lovfesting. Jeg vil i hvert fall advare mot å avvise det på et formelt grunnlag, altså at rettighetsfesting vanligvis handler om juridisk rettsvern, som det ble sagt her, og som det står i merknadene. Det er ikke uvanlig at vi bruker rettighetsfesting for å sikre like rettigheter og like muligheter når Stortinget ser at måten et regelverk praktiseres på, kan slå sosialt eller geografisk skjevt ut, f.eks. Derfor mener jeg at det er vanskelig å se noe annet forslag enn en lovfesting som reelt vil sikre like muligheter for alle barn. Da er spørsmålet egentlig: Vil Stortinget sikre like muligheter for alle barn, eller vil Stortinget ikke det? Det er fremmet et forslag om å utarbeide tiltak for å øke minoritetselevers deltagelse på leirskoler eller leirskolelignende tilbud. Om dette vil jeg si at det er nettopp det vårt forslag om lovfesting handler om – at alle skal få en lik mulighet til å være med. Det er vanskelig å se for seg en mer effektiv måte å nå elever med minoritetsbakgrunn eller barn som bor i områder med en stor minoritetsbefolkning på, enn nettopp en lovfesting, som sørger for en lik praksis og en lik rettighet i hele landet. Jeg vil likevel si at det er positivt om det kommer et arbeid ut av denne saken, for å se på hvordan man innenfor dagens regelverk kan forbedre situasjonen, eventuelt gjøre andre forsøk på å endre praksis uten vårt lovfestingsforslag. Derfor vil SVs gruppe selvfølgelig stemme for det forslaget som vi står bak i innstillingen, men vi vil også sekundært stemme for I og II i innstillingen.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
Nå tror jeg ikke det er uvanlig i Stortinget at forslag som det er relativt bred enighet om intensjonen bak, blir vedlagt protokollen, er det vel det heter, istedenfor at man vedtar forslagene. Den første årsaken er at det å vedta forslag som regjeringen allerede jobber med, og som stortingsflertallet har prioritert høyt, kan kanskje virke som smør på flesk. Den andre – og kanskje viktigste årsaken – er at når man skal diskutere psykisk helse og psykisk helses plass i skolen, mener jeg det må gjøres i en helhet. Derfor er det naturlig å ta denne diskusjonen i sin fulle bredde når regjeringen kommer tilbake til Stortinget med oppfølging av Ludvigsen-utvalgets innstilling. Da vil man få en sjanse til ikke bare å snakke om intensjonene, men også å se mer konkret på hvor dette passer inn, og ha betraktninger om hvor stor plass det skal ha, og hvilke fag det kan være relevant i.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
Svaret på det er ja. Det å rydde i læreplanene betyr jo ikke at alt skal ut, men det betyr flere ting. For det første betyr det at en del fag som har veldig mange kompetansemål, kanskje særlig norsk og matematikk, trenger man å rydde i for å komme til kjernen av faget. I andre fag som har mange kompetansemål, som f.eks. naturfag, med få timer i grunnskolen, må vi gi flere timer. Det har regjeringen bestemt seg for å gjøre, og det kommer fra og med høsten. Det tredje er å vurdere om vi kan ha noen overordnede temaer som passer inn i flere fag. Å kalle det psykisk helse er kanskje litt snevert, men hvis man kaller det livsmestring, som noen har gjort, eller folkehelseutfordringer, mener jeg at det er en tematikk som hører naturlig hjemme i flere fag, men selvfølgelig på fagenes egne premisser.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
De seks budene til Per Fugelli kommer ikke til å stå i den generelle delen av læreplanen, det kan jeg forsikre om. Jeg forstår hva Per Fugelli forsøker å si, og for en del mennesker kan det nok være slik at det er viktig å kunne nøye seg med å være fornøyd med at man har gjort sitt beste. Samtidig er det viktig at skolen inspirerer elevene til ytterligere innsats. Skolen skal forvente mye av elevene, og skolen skal støtte opp, slik at alle elever kan føle mestring. Når det gjelder generell del og oppfølgingen av både Djupedal-utvalget og Ludvigsen-utvalget, har jeg sagt at vi tar sikte på å sende ut konkrete høringsforslag når det gjelder Djupedal-utvalget, i løpet av dette halvåret. Vi tar også sikte på å komme tilbake med en oppfølging av deler av Ludvigsen-utvalget – både generell del og eventuell læreplanreform – i løpet av dette året. Det tar vi sikte på, og generell del er inkludert i det.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
Etter Nav-reformen har jeg fått mer begrenset tro på at ved å flytte klosser og tegne om organisasjonskart vil man automatisk klare å forbedre tilbud til dem som trenger det aller mest. Men det som er avgjørende, er at de forskjellige delene av det offentlige snakker sammen. De beste kommunene klarer f.eks. å lage faste fagteam rundt de barna, de ungdommene eller de voksne som trenger det aller mest, hvor man er mindre opptatt av de formelle grensene mellom forskjellige deler av det offentlige systemet, og mer opptatt av å skreddersy et tilbud rundt den enkelte. Vi har også et prosjekt som Kunnskapsdepartementet leder, og hvor flere andre departementer er involvert, som vi kaller 0–24-samarbeidet. Der er ett av målene at vi skal starte den koordineringen også nasjonalt, bl.a. gjennom at direktoratene er klarere på hva de kan gjøre felles, og at det også skal dras ned, slik at kommunene skal få bistand, hjelp og råd om hvordan de kan bli bedre til å koordinere seg.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
Disse pengene ble bevilget av den rød-grønne regjeringen, som etter å ha snakket mye om lærertetthet vel endte med dette som et av de aller viktigste forslagene: lærerstillinger i en forsøksperiode på fire år. Da er det helt naturlig at man gir beskjed om at nå er forsøksperioden over. Disse pengene ligger i budsjettet, det er en budsjettbeslutning hvordan de skal brukes videre, og den beslutningen vil jo komme i forbindelse med statsbudsjettet i 2017. Da vil man få svar på hva man politisk velger å gjøre med disse midlene, så det er det ikke mulig å gi et svar på nå. Jeg mener jo at disse midlene kunne ha vært brukt bedre hvis man ikke bare var opptatt av å bevilge pengene, men også var opptatt av å rigge skikkelige forskningsprosjekt. Hvis man skal drive god følgeforskning, kan man ikke gjøre det to eller tre år ut i et prosjekt, da må man fra første øyeblikk rigge følgeforskningen, slik at man kan dokumentere eventuelle positive effekter av det. Det ble ikke gjort. Da var det heller ikke mulig å gjøre noe med det i etterkant. Når det nye flertallet på Stortinget har bevilget penger til lærerstillinger – mange prioritert 1.–4. klasse – har også mange av de pengene blitt rigget slik at det brukes 490 mill. kr på å ansette flere lærere, og så startes det opp følgeforskningsprosjekter fra første stund. Det blir tidenes største forskningsprosjekt om effekten av flere lærerstillinger, kanskje innenfor utdanningssektoren i det hele tatt.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
Det var et vanskelig spørsmål, men det er klart at høye forventninger i noen tilfeller også kan slå galt ut, særlig hvis det er forventninger som ikke støttes opp av reell hjelp til å nå sine mål. Vi må skille veldig tydelig mellom det faglige på skolen og det som gjelder den enkelte person. En skole tok nylig etter en australsk skole og sendte ut et følgebrev sammen med karakterene, hvor det sto noe om at karakterene sier noe om hva du kan i fagene, det sier ikke noe om deg som menneske – hvor god du er som bror eller søster, eller hvor flink du er til å sitte barnevakt, eller hvor flink du er til å danse. Jeg syntes det var veldig, veldig flott. Og det er faktisk også et veldig viktig prinsipielt poeng at karakteren ikke skal vurdere hele eleven. Skolen skal også bygge opp under hele mennesket. Skolen har et dobbelt oppdrag, både utdannelse og dannelse. Men karakteren skal si noe om elevens faglige nivå.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
Nå gis det også penger – det er riktignok søknadsbasert, men det gis penger – til Dysleksi Norge med jevne mellomrom, bl.a. for å utføre dette viktige arbeidet. Så er det her som i andre saker hvor man er enige om målsettingen, enige om intensjonene, at spørsmålet er hvordan man best følger opp. Vi mener at den beste måten å følge opp på er gjennom de strategiene vi har. Så deler vi et mål om at flere skoler også skal kunne sertifiseres i den konkrete ordningen som er her nå, men vi mener at den viktigste politiske oppfølgingen fra stortingsflertallet og fra departementets side nettopp er å jobbe med den typen fagsatsinger og kompetansehevingssatsinger som vi bl.a. har gjennom språksatsingen og realfagssatsingen. I sitt innlegg nevnte representanten Aasen lydbøker og streaming. Det syntes jeg var et veldig godt poeng, og jeg har også tenkt å sjekke det. Hvis representanten f.eks. stiller et skriftlig spørsmål, kan hun også få et klarere svar på det.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
Det er flere videreutdanningstilbud som spisser seg inn mot målrettet lese-, skrive- og regneopplæring særlig for de yngste barna. Så kan jeg ikke på stående fot si hvor stor andel av de videreutdanningstilbudene som dreier seg om barn som sliter med dysleksi eller dyskalkuli. Men det er helt naturlig at når man ønsker å videreutdanne for å lære barn å knekke regnekoden og lesekoden, er man ekstra oppmerksom på de barna som trenger ekstra hjelp.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
Kartleggingsprøvene er annerledes enn de nasjonale prøvene. Ved de nasjonale prøvene blir resultatene publisert. Det gjør vi ikke ved kartleggingsprøvene. De er i utgangspunktet et verktøy for at skolen, som representanten sier, skal finne – som en tommelfingerregel – de 20 pst. av elevene som sliter ekstra. Det er ikke slik at man skal øve på kartleggingsprøver. Utdanningsdirektoratet har laget noen øvingsoppgaver som gjør at elevene kan bli kjent med prøveformen. Det er jo ikke det at man er uvant med prøveformen som gjør at man får de resultatene man får, men hva elevene kan, ferdighetsnivået. Det er et klart signal. Det er ikke et mål med kartleggingsprøvene at man skal få færre som kommer inn under kategorien «trenger ekstra hjelp», hvis det ikke er et resultat av at skolen jobber veldig bra. Det er et klart signal om at det å be elever om å holde seg borte ikke er greit.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
Også på dette området mener jeg at vi nok kunne trengt klarere mål. Jeg mener at når det gjelder de overordnede målene for utdanningssektoren i Norge, burde det av prinsipp være mulig å si noe om det går bedre eller dårligere. Da må de være kvantifiserbare. Men spørsmålet i dette konkrete representantforslaget er jo knyttet til ett prosjekt som Dysleksi Norge har, som er veldig bra, og som jeg støtter fullt ut. Jeg synes det er viktig at flere skoler også har som ambisjon å bli sertifisert. Og da er mitt svar at det er de andre virkemidlene vi har, som jeg mener er aller viktigst. La meg bare nevne ett eksempel: Vi jobber nå mye, riktignok i en annen komité enn utdanningskomiteen, dessverre, med bedre og mer systematisk kartlegging i barnehagene. Det er kontroversielt hos mange. Hvem er det som er blant de sterkeste tilhengerne av det? Det er nettopp Dysleksi Norge. Nå mener nok ikke de at alle barn automatisk skal kartlegges på et bestemt tidspunkt, men de er opptatt av at det skal bedre kartlegging og mer kunnskap inn i barnehagen for å oppdage disse barna tidlig.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
Alle lærere som går ut i den norske skolen, må også ha med seg verktøy for å kunne forstå hva både dysleksi og dyskalkuli er, for å kunne identifisere det og for å kunne vite hvordan man skal følge det opp. Men det betyr ikke at alle kan være eksperter på det. Det er der jeg mener at det er viktig både gjennom lærerutdanningen og videreutdanningssystemet at vi også sier at noen lærere kan ekstra mye om dette, f.eks. ved at de har tatt begynnerkurs i lese- og skriveopplæring for de aller yngste. Men at alle lærere i skolen må ha kunnskap om kjennetegn ved elever som har dysleksi og dyskalkuli, mener jeg er åpenbart, ja.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
Det er et veldig stort spørsmål å svare på på 1 minutt. For det første må det ikke og skal det ikke være stigmatiserende å få en type diagnose. Jeg tror nettopp den åpenheten som har vært rundt det, gjør at vi ikke lenger i dag tror eller mener eller folk hevder, i hvert fall ikke oppegående, vanlige folk, at de som har dyskalkuli eller dysleksi på en eller annen måte står tilbake for de andre hva gjelder ferdigheter eller intelligens eller noe sånt. Det er veldig viktig. Så er det helt riktig at ja, skolesystemet vårt er også lagt opp sånn at det ofte er en diagnose som utløser bestemte rettigheter. Det er klart at man kunne tenke seg en situasjon hvor man ikke fikk diagnosen, men så fungerte allikevel skolen så godt at man fikk den oppfølgingen man trengte, og så gikk alt bra. Erfaringen fra tidligere har jo vært at nettopp det at man ikke har klart systematisk å kartlegge, at man ikke har klart å oppdage og sette et navn på det og sette inn tiltak, har gjort at folk har gått med disse problemene i mange år i norsk skole uten at de har blitt oppdaget, nesten.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
Jeg må først bruke to ord på en debatt som kom i tilknytning til en debatt tidligere, om de 600 stillingene på ungdomsskolen. Det handlet riktignok ikke direkte om saken, men der kommenterte jeg det basert på dårlig hukommelse fra min side. For det var ikke riktig at det ikke var knyttet følgeforskning til det i utgangspunktet, men det er riktig at det ikke ble fulgt opp med følgeforskning. Rett skal være rett, også i opphetede debatter. Det er mange som har sagt at leirskoleopphold eller lignende turer er verdifullt, og jeg tror vel de fleste av oss har hatt gode opphold på leirskoler. Det er også riktig at dagens regelverk ikke gir kommunen noen plikt til å tilby leirskoleopphold, turer med Hvite busser eller lignende. Jeg er også enig i komiteens vurdering om at rettighetsfesting gjennom lov er et sterkt virkemiddel som først og fremst skal gi juridisk rettsvern, og at det derfor ikke er det riktige virkemiddelet i denne saken. Det er viktig at leirskolene har gode pedagogiske tilbud, og at flest mulig elever får muligheten til å delta. Tall fra GSI viser at de fleste elever får delta på leirskole, og tallene har vært relativt stabile over tid. Det er bra. For å bidra til at så mange elever som mulig får tilbud om leirskoleopphold, har regjeringen en egen tilskuddsordning som har som formål å dekke utgifter kommuner har til leirskoleopplæring ved leirskoleopphold. Stortinget bevilger 48,2 mill. kr til det formålet. Det har også blitt kommentert av andre – og jeg slutter meg til det – at gratisprinsippet i skolen også gjelder for leirskoleopphold. Det betyr bl.a. at skolene ikke kan pålegge at elever og foresatte dekker kostnader ved leirskoleopphold eller andre skoleturer. Frivillig betaling og andre pengetilskudd til skoleturer som kommer alle elevene til gode, er imidlertid lovlig. Elever og foresatte kan derfor gå sammen om å finansiere skoleturer ved reelt frivillige gaver og dugnader, så lenge det ikke stilles motytelser for disse bidragene, og forutsatt at det kommer hele elevgruppen til gode. Komiteen foreslår at regjeringen skal utrede hvordan læreplanene kan bidra til å ivareta at alle elever får tilbud om en overnattingstur av flere døgns varighet og med et pedagogisk opplegg i tråd med kompetansemål i skolens læreplaner, f.eks. gjennom leirskole, studieturer eller andre løsninger i regi av skolen. Komiteen foreslår videre at regjeringen skal utarbeide tiltak for å hjelpe skolene med å sikre minoritetselevers deltagelse på overnattingsturer i skolens regi. Jeg kommer til å vurdere endringer i læreplanene og se på mulighetene for å utarbeide tiltak for å sikre minoritetselevers deltagelse på overnattingsturer i skolens regi.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
Jeg mener i utgangspunktet at dagens ordning er tilstrekkelig. Det har vel også – så vidt jeg husker – vært forslag om å innlemme det som er nasjonalt tilskudd, i kommunerammen. Men det fikk ikke flertall på Stortinget, og det er basert på at kommunene i det store og hele er de beste til å ta det overordnede ansvaret for skolene – også for om leirskole er en naturlig del av opplæringen eller ikke. Det mener jeg er i tråd med en ganske sunn måte å styre det på, at man ikke har for mye detaljstyring fra nasjonalt hold, men at man har forventninger og krav til skolene og gir midler for at de skal følge det opp. Så viser tallene også at det er et relativt stabilt antall elever som drar på leirskole, og det er bra. Men vi har ingen planer nå om å foreslå endringer i tilskuddet, og vi kommer, som jeg sa i innlegget mitt, til å følge opp det som Stortingets flertall har vedtatt.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
Da min skoleklasse på barneskolen var på leirskole, var det en elev som ikke var med om kvelden, hun var læstadianer. Jeg tror ikke dette bare gjelder elever med minoritetsbakgrunn, men det er det Stortinget har spurt spesifikt om. Det er vanskelig å tvinge elever til å delta på et leirskoleopphold hvis foreldrene av en eller annen grunn mener at det ikke er riktig å være med. Det kan f.eks. være at de mener at det at gutter og jenter overnatter samme sted, er problematisk. Jeg mener det er en veldig gammeldags holdning, jeg støtter ikke den holdningen, men det har noen problematiske sider ved seg. Det må vi i så fall diskutere grundig. Generelt tror jeg informasjon om hva som faktisk foregår på leirskole, hvorfor det er en viktig del av undervisningstilbudet, det å ha tett kontakt med foreldrene på forhånd og dra dem med på den dugnaden som en tur eller et leirskoleopphold ofte er, kan ta oss et godt stykke på vei.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
Som jeg sa, gjelder gratisprinsippet også for den type aktiviteter i regi av skolen. Det som ikke er greit, er å kreve f.eks. en avgift fra alle som skal delta på leirskole. Det som er greit, er at man har dugnader, klasseinnsamlinger, kakebaking etc., og altså samler pengene i en pott, slik at hele klassen får nyte godt av det. Det er det enighet om er greit. Finansieringssystemet fungerer slik at én del av finansieringen kommer til kommunene gjennom frie rammeoverføringer, som tilskudd til elevenes reise til og opphold – kost og losji – på leirskolen. Den andre delen kommer under den posten som ligger i statsbudsjettet, ca. 48 mill. kr, som er tilskudd til leirskoleopplæring – som går til undervisning på leirskolen – og som tildeles av Fylkesmannen etter søknad fra besøkskommunen når leirskoleoppholdet er gjennomført og dokumentert.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-11:
Jeg tror det er veldig forskjellig fra kommune til kommune hvordan dette fungerer i praksis. Som sagt har man ikke anledning til å kreve en avgift per elev for at eleven skal delta på leirskole. Det Stortinget ber om, er om leirskolen som – hva skal man si – pedagogisk virkemiddel kan komme inn i skolens rammeplaner. Når vi skal gå igjennom dette, vil det også være naturlig å komme tilbake til Stortinget med en vurdering om hvorvidt dette utløser noe finansieringsbehov hos kommunene fordi det kan oppfattes som en større oppgave enn det kommunene har i dag, eller om den finanseringen og finanseringsmetoden som er i dag, er i tråd med en eventuell læreplanendring, som Stortinget ber oss om å se på. Man kan ikke sende en faktura til elevene eller til elevenes foreldre for oppholdet på leirskole, men man kan ha dugnad for å samle inn penger som alle elevene nyter godt av som klasse.
Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2016-02-11:
Bare noen få refleksjoner fra meg: Jeg har vært med i norsk politikk lenge nok til å vite at når regjeringen jobber med noe, er det vanskelig å stemme for forslag i Stortinget uten videre. Samtidig synes jeg det er litt pussig å oppleve en slik diskusjon om noe som det egentlig er stor grad av enighet om – når vi har en regjering som sier at de er helt enig i alle intensjonene som forslagsstillerne har. Forslagsstillerne er selvfølgelig veldig opptatt av dette. Regjeringen sier at de jobber med noe som kanskje likner. Kunne vi ikke da kommet ett skritt videre i saken og kanskje forsterket vedtaket noe? I stedet blir vi som fremmer forslaget, møtt med f.eks. angrep om at vi fjernet prosjektet Psykisk helse i skolen. Det hadde vært interessant å høre om statsråd Røe Isaksen kunne redegjøre for hva begrunnelsen var for at daværende regjering tok vekk dette prosjektet. Etter anbefaling fra forskningsresultater fra SINTEF i 2010 og Folkehelseinstituttet i 2011 konkluderte man med at denne typen arbeid er for viktig til at det kan organiseres som prosjekt. For prosjekter er avgrensede, og prosjekter gir ikke varige resultater. Jeg tror at her er vi kanskje ved kjernen i problemstillingen vi diskuterer. Skal vi lykkes i folkehelsearbeidet, mener Arbeiderpartiet – og hele sentrum–venstre av norsk politikk, vil jeg si – at man må ha brede tiltak som treffer alle, ikke bare noen få gjennom f.eks. et prosjekt. Man kan ikke bare rette seg inn mot folk som allerede har fått problemer, som sliter og basker, dette må være noe som treffer oss alle. Da lykkes du i folkehelsearbeidet. Det som er saken her, er at ja, livet er komplisert, og vi er veldig ulike, men forskerne forteller oss at vi etter hvert vet ganske mye om hva som er faktorene som, hvis vi vet om dem, beskytter oss mot å oppleve dårlig psykisk helse. Og vi vet en del om hva som er risikofaktorene. Det å få til en samtale i skolen om hva vi vet om dette, systematisk og på en ubyråkratisk måte, og å få barn til tidlig å oppleve at dette kan de faktisk forberede seg på sammen med de som er rundt dem, synes jeg hadde vært et fantastisk folkehelsetiltak som vi burde samle oss om. Jeg er helt enig i at dette selvfølgelig kunne vært foreslått før. Vi styrte da landet i åtte år, kunne vi ikke foreslått det den gang? Men verden går framover. Vi har ører, vi lytter, og vi utvikler politikk. Når vi tross alt alle egentlig er enige om forslaget, synes jeg det er litt pussig at vi ikke kunne gått et steg videre.
Trine Skei Grande (Venstre), 2016-02-11:
Forrige taler snakket om hva det er som virker. Jeg kan da fortelle at i helgen har jeg hatt besøk av mitt psykiske kriseteam. Det er ikke helsesøsteren fra barneskolen, det er ikke en psykolog, det er ikke en psykiater – det var en bonde, en lærer og to sykepleiere, også kjent som mine barndomsvenninner. Gode venner og et trygt ungdomsmiljø å vokse opp i er den beste forebygging for psykisk helse. Vi har en Oslo-helg hvert år. Jeg gleder meg som da jeg var ti år, og vi har det akkurat like artig. Livet går opp og ned for alle mennesker. Alle opplever oppturer og nedturer psykisk. Det det handler om, er hvordan en lærer seg å takle det, hvordan en lærer å takle de utfordringene en møter. Da er det klart at gode helsesøstre – som f.eks. i Asker, som har kurs for ungene i psykisk helse – gjør en god jobb for å få til dette. Men det er ingen tvil om at antimobbearbeid, gode, kloke voksne og en normal oppvekst der man får en normal vennegjeng, er den beste forebygging for resten av livet for ens psykiske helse. Det betyr at vi ikke må fagliggjøre dette, ikke tro at dette er noe bare fagfolk kan fikse. Nei, dette er det faktisk bare gode oppvekstmiljøer som kan fikse. Jeg var barn på 1980-tallet. Da hadde vi en rekke ungdomsmeldinger. Det har ikke det norske politiske systemet sett siden helt på slutten av 1980-tallet og begynnelsen av 1990-tallet, der man diskuterte ungdomspolitikk generelt. Men for barns psykiske helse er det ikke bare helsesøster som er viktig. Det er også kulturtilbud, hvilke fritidsaktiviteter man har, hvilke muligheter man har til å utvikle seg som menneske, hvilke muligheter man har til å få venner på tvers av det skolemiljøet man vokser opp i. Derfor, hvis man skal se på psykisk helse og på hvordan man skal bekjempe psykisk «uhelse», må man se hele ungdomsmiljøet og ungdoms oppvekst i en helhet. Så kanskje skulle vi nå hatt en ny ungdomsmelding som snakket om barne- og ungdomskultur, men også om hvordan vi lager barne- og ungdomspolitikk i en mye bredere forstand. For en av de store utfordringene med «Generasjon perfekt» er jo at vi skal lage en arbeidsstokk som skal ta de store utfordringene framover med å omstille Norge, og det skal vi gjøre med ungdom som er så snille mot systemet at de ikke gjør opprør mot det. Vi vet at vi trenger en ungdomsgenerasjon som gjør opprør, og som stiller de kritiske spørsmålene, nettopp for å få gjort de endringene i samfunnet som vi vet at vi trenger. Det mener jeg er et perspektiv som ikke har vært med i denne debatten, men som er ganske viktig for Norges utvikling framover.
Trine Skei Grande (Venstre), 2016-02-11:
Man skal måles og veies, og det er meninga at det skal endre veldig mye. Jeg har lyst til å spørre statsråden om et perspektiv som jeg har grublet på, på grunn av mine egne lesevansker. Jeg var så heldig at jeg aldri fikk en merkelapp på det i min barneskolekarriere, og jeg gikk ikke rundt og trodde noe annet enn at Trine hadde litt problemer med å se forskjellen på b og d i begynnelsen av lesinga og litt andre enkeltproblemer. Men det hadde ikke en karakteristikk eller en diagnose. Jeg tror det har hjulpet mange i min generasjon at man slapp å få en diagnose, at man slapp å få en merkelapp på at man var annerledes enn andre. Man hadde bare et problem, og det problemet skulle løses. Da må man sjølsagt ha gode lærere som ser problemet og har en strategi på hvordan det skal løses. Men lager ikke vi en skole nå som jager veldig på å sette merkelapper og diagnoser på barn, som av og til kan være like stigmatiserende som det kan være problemløsende?
Trine Skei Grande (Venstre), 2016-02-11:
Takk for et grundig svar fra statsråden. Jeg er enig i det siste. Hun sa også at det fortsatt er en lang vei å gå. Eierskapsmeldinga har et stort fokus på sjølve toppledelsen. Men skal man klare å ha en toppledelse med både kvinner og menn som er både gode forbilder og gode sjefer, må man ha denne underskogen. Statsråden ramset opp tiltak, bl.a. det å ha 50 pst. kvinner og 50 pst. menn i talentutviklings- eller trainee-program. Vi ser at flere gjør det, f.eks. DNB – jeg tror de velger flere jenter enn gutter inn i sine talentprogram, nettopp for å ha den underskogen å kunne velge blant om noen år. De tiltakene tror jeg er de mest virkningsfulle tiltakene som næringsministeren kan gjøre i en eierdialog med sine bedrifter. Vi trenger ikke bare noen som bryter glasstaket og som blir de store sjefene, skal vi klare å snu kulturer, skal vi klare å sette andre kulturer i den typen bedrifter, må det gjøres gjennom den underskogen av mellomledere som man dyrker fram. Og alle vet det, om det er et bilmekanikerfirma, om det er et sykehjem eller om det er en stor internasjonal bedrift: Kulturer påvirkes av om vi har miks av kjønn, og de påvirkes alltid positivt hvis det er det. Rene kvinnearbeidsplasser og rene mannsarbeidsplasser har klare svakheter. Det er når vi får til den miksen at vi klarer å få mest ut av folk i de bedriftene og på de arbeidsplassene som vi snakker om. Så mitt råd til statsråden er å ha fokus på det å skape den underskogen, men det er også viktig å ha symboler, som toppledere også er. Næringsministerens engasjement må komme inn i det likestillingsministeren og de andre ministrene holder på med – familiepolitikk og alt det andre som gjør det mulig for folk å få den erfaringa som man trenger for å kunne ha en topposisjon i næringslivet. Den erfaringa må fordeles likt mellom kvinner og menn for at man skal kunne få velge fritt mellom kvinner og menn.
Trine Skei Grande (Venstre), 2016-02-11:
Da har vi i hvert fall fått klarlagt at det er bra backing i salen på at dette bør gjøres. Og så har vi også fått klarlagt at Fremskrittspartiet er imot alle gullstoler, også dem som gis til Ansgar Gabrielsen. Det er to momenter jeg har lyst til å stresse for statsråden i avslutninga. Det ene er at vi ikke kan glemme at framveksten og underskogen av mellomledere er en viktig del av det å lykkes. Det andre, som representanten fra Høyre tok opp, som jeg også syns er viktig, er at i Sverige, som egentlig har en mye mer levende likestillingsdebatt enn vi har i Norge, der det står mye høyere opp på dagsordenen, diskuterer man mye bruken av innovasjon og gründerskap innenfor offentlig sektor, både for å løfte statusen til tradisjonelle kvinneyrker og for å gi kvinner ledelseserfaring som er mer relevant også innenfor privat sektor. Vi ser i dag at ikke bare har vi et veldig kjønnsdelt arbeidsmarked, men vi har også veldig liten overgang fra offentlig til privat sektor. Ledelseserfaringa er lite kompatibel – når man har mye ledelseserfaring fra en sektor, bruker man den veldig sjelden i den andre. Det tror jeg skyldes måten vi organiserer offentlig sektor på. Så det å tenke muligheten for større innovasjon, muligheten for å løfte kvinneyrkenes status, men også å løfte kvinneyrkene lønnsmessig ved å se på måten vi gir muligheten for gründerskap og utvikling av offentlig sektor på, vil også kunne gi oss et større tilfang av kvinnelige ledere i privat sektor, fordi man vil få en mye mer lik erfaring, som er lettere å overføre. Dette har vært en del av likestillingsdebatten i Sverige, men ikke vært en del av likestillingsdebatten i Norge, som jeg har savnet litt. Jeg mener det er et stort potensial for å gjøre noe for å løfte kvinner både statusmessig og ved rekruttering til ledere, men også lønnsmessig ved å tenke mye mer sånn også innenfor offentlig sektor. Dette var en litt større tilnærming enn bare eierskapsmeldinga, men det var eierskapsmeldinga som provoserte fram en bekymring hos meg for om vi har de riktige virkemidlene når vi ser hvilke resultater det får i noen av de bedriftene der det er stort statlig eierskap.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2016-02-11:
Det er sagt mye fornuftig i denne debatten. I forrige innlegg pekte Venstres leder på at barn og unges oppvekstvilkår, det generelle samfunnsbildet, selvfølgelig også påvirker barn og unges psykiske helse. Arbeiderpartiet er helt enig i at et samfunn med små forskjeller gir bedre oppvekstvilkår for ungene og dermed også bedre psykisk helse. Det er derfor vi er sterkt imot en politikk som fører til større forskjeller og dårligere vilkår for de fattigste. At foreldrene har arbeid, bidrar til at familien er stabil, og at det er gode oppvekstvilkår. Det er derfor det er dypt bekymringsfullt at vi i 2016 sannsynligvis har det høyeste antall arbeidsløse Norge noensinne har hatt. Et godt kulturtilbud, frivillig aktivitet, idrettslag, korps, ulike aktiviteter, er viktig. Derfor har vi gjennomført et stort kulturløft som bl.a. bidro til 1 mrd. kr i momsrefusjon for frivillig sektor. Så jeg er helt enig i at dette er viktige ting. Men så er det sånn, dessverre, at selv om dette er det overordnede og det forebyggende, det gode samfunnet, vil en del barn og unge oppleve at de har utrygge forhold, at de får psykiske utfordringer, at de får psykiske lidelser eller psykiske plager som innebærer at de har problemer med den daglige funksjonen. Da tilsier all erfaring at jo tidligere man kan gi hjelp, jo tidligere man kan gi støtte, jo tidligere man kan gi ungene en forståelse av deres egen situasjon – evne til å reflektere over ulike utfordringer – jo bedre kan man hjelpe. Jeg er helt overbevist om at de forholdsvis små kronene – det er vel et par dagers skattekutt – vi kunne brukt på å sørge for at barn og unge fikk denne kompetansen, denne hjelpen og denne støtten i skolen, der alle går, ville vi spart inn mange ganger i form av at færre ble uføretrygdet, færre falt ut av arbeidslivet, færre fikk langvarige psykiske lidelser og flere fikk et godt liv. Det er da det er så merkelig, som også Torgeir Micaelsen var inne på, når alle partiene sier at de er enig i dette, hvorfor de da ikke bare gjør det. Det som særlig trigget meg litt, var at Venstre, som var veldig ivrig på dette i forrige periode, som fremmet Dokument 8-forslag og sto på, nå plutselig heller vil gå i hælene på Høyre og Fremskrittspartiet. Kunne vi ikke skapt et flertall for dette, forpliktet regjeringen til å gjennomføre, sørget for at folk fikk gode oppvekstvilkår og den hjelpen de trenger når ikke rammevilkårene er der? Bonusen ville være mer læring, styrket gjennomføring av videregående skole, styrket kompetanse for framtidens arbeidsliv, men først og fremst bedre livskvalitet for en hel generasjon.
Kent Gudmundsen (Høyre), 2016-02-11:
Jeg vil takke for en god debatt så langt i saken. Jeg legger merke til at flere av representantene, og spesielt representanten Karin Andersen, har vært utålmodig, og jeg kan forsikre om at det er også regjeringspartiene, Venstre og Kristelig Folkeparti i denne saken, og det er kanskje nettopp derfor vi nå har veldig høyt press og satsing på «Kompetanse for kvalitet». Som flere representanter har vært oppe her på talerstolen og pekt på, så er nettopp en av de målsettingene vi må ha hvis vi skal skape en god skole som virkelig ser, tar tak i og kan adressere elever som har lese- og skrivevansker, og kanskje spesielt dysleksi og dyskalkuli, å ha lærere med høy kompetanse. Da er det forstemmende at de som er ute etter å ha tidsplaner, kanskje ikke er de som er de sterkeste pådriverne for å sikre at vi har en skole med lærere som har fordypning i sine fag. Det går f.eks. fram av SSBs kartlegging fra 2014 at det var ikke sånn at én av syv lærere hadde få studiepoeng innenfor norsk. Nei, de hadde ingen studiepoeng innenfor norsk. Det samme med matematikk: én av fem lærere manglet fullstendig studiepoeng i matematikk og underviste likevel i mattefaget. Man kan selvfølgelig fundere på om det medfører at man får en god oppfølging av de elevene som måtte ha utfordringer på barnetrinnet, spesielt innenfor dysleksi og dyskalkuli. Så jeg er ganske trygg på at oppfølgingen fra regjeringen nå – systematisk gjennom ulike planer sånn som den varslede nasjonale strategien for språk, lesing og skriving, sammen med for øvrig den jeg ikke nevnte, strategien «Tett på realfag», hvor målet er å mobilisere, bevisstgjøre og forplikte dem som er tettest på barn og unge, altså skoleeiere, lærere og ledere og andre ansatte i barnehager og skoler – bidrar til tidligst mulig å identifisere elever som strever også i matematikk, sånn at de kan bli fulgt opp med effektive tiltak. Representanten Aasen pekte også på EdTech-læring. Det vil jeg også dra fram, fordi jeg er helt enig i at ny teknologi og nye hjelpemidler både i barnehagen og i skolen kan bidra til å avhjelpe nettopp denne problemstillingen, og det er ikke uten grunn at regjeringen gjeninnførte støtte til datautstyr for elever med lese- og skrivevansker høsten 2014, etter at den var blitt fjernet av den rød-grønne regjeringen. Sammen med videreutdanningen, sammen med strategier og sammen med EdTech-læring og andre som bidrar positivt innen sektoren, er jeg ganske sikker på at vi er med på å styrke hele bredden av verktøykassen i det arbeidet som skal sikre elevene gode, grunnleggende ferdigheter og en bestått grunnutdanning.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2016-02-11:
Jeg tar opp forslaget fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2016-02-11:
Som statsråd Røe Isaksen nevnte i sitt innlegg, foregår det også veldig mye bra rundt omkring. Statped har jo virkemidler tilgjengelig, og mange elever som har disse lærevanskene, får god hjelp. Det vi snakker om nå, er hvordan vi skal sikre at alle får god hjelp. Det som Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV nå foreslår, er at vi skal ha en tidsplan og en gjennomføringsplan for hvordan vi skal få til at alle skoler er tilrettelagt for folk med lærevansker. Jeg lurer rett og slett på hvorfor Høyre og samarbeidspartiene deres er imot det.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2016-02-11:
Jeg tror dessverre det er slik at vi ikke kommer til å nå disse målene hvis vi ikke setter en tidsplan. Jeg har jobbet og snakket mye om dette i i hvert fall de 20–30 siste åra med stort engasjement, uten at det har blitt noe stort gjennombrudd. Derfor mener vi at vi trenger en tidsplan for å få dette gjort. Jeg synes ikke statsråden svarer særlig godt på hvorfor man ikke på dette området trenger en tidsplan for å kunne ha noe å måle mot. Ellers liker denne regjeringen å måle en del ting, men her skal man ikke måle. Da tror jeg rett og slett man aldri kommer i mål og aldri vil kunne dokumentere hva det er som skal til for å ha den kvaliteten som må være der for at man skal velge generelle metoder, men også gi spesifikk hjelp til de elevene som trenger det.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2016-02-11:
Det er jeg også enig i. Jeg har jobbet i barnehage i 18 år, og vi fikk det til – alle lærte å lese og skrive der, og man kan tidlig se hvem som trenger denne hjelpen. Så det er ikke noe problem. Problemet her er at man ikke jobber systematisk nok. Jeg merket meg også at statsråden når han nå nevnte kravene i den nye lærerutdanningen, ordla seg slik: Man kan velge faglig fordypning på dette i masteroppgaven sin. Det er nettopp vårt poeng at dette ikke kan være valgfag. Kan statsråden nå forsikre at den helt grunnleggende kunnskapen som må til hvis vi skal løse dette, er til stede hos alle dem som skal møte barna når de kommer på skolen? Det må være helt klart.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2016-02-11:
Leirskuleopphald for ungar i grunnskulen er viktigare enn mange kanskje tenkjer over. Dette er ikkje snakk om ein slags alternativ ferie, men om tilrettelagde opplegg i trygge omgjevnader, med klare pedagogiske føremål. Det er såleis snakk om ei alternativ skuleform i ein svært avgrensa periode, men ungane og ungdomane får mykje att for dei dagane dei er på leirskule. Nye venskap og ny kunnskap er verdifullt, men også det at elevane opplever nye måtar å vere saman på og få kunnskap på. Gjennom åra i grunnskulen skal ungane lære mykje, og det blir etter kvart ganske mykje press knytt til alt ein skal lære. Eit leirskuleopphald vil innebere noko heilt anna enn det ungane er vane med i skuledagen elles, og vere gjevande. For kommunane er derimot leirskulane ein utgiftspost, og dette er ein utgiftspost som dei kan velje bort. I og med at det ikkje er ein lovfesta rett til leirskuleopphald i løpet av grunnskulen, får dessverre stadig færre elevar reise på leirskule. I det som blir kalla verstingfylket i denne samanhengen – Vestfold – får halvparten av elevane aldri gleda av å vere på leirskule. På landsbasis er det truleg 15–20 pst. av elevane som ikkje får det. Viss ein meiner at dette er synd, blir spørsmålet tydeleg: Kva kan gjerast for at alle elevar i grunnskulen skal få minst eitt leirskuleopphald? Vi i Senterpartiet har saman med SV lagt fram forslag om å lovfeste retten til eit leirskuleopphald, fordi vi meiner at dette er eit rett og viktig grep for å sikre at alle skal få det. Vi tykkjer det er synd at vi ikkje får fleirtal for dette i Stortinget i dag. I praksis er det synd for alle dei elevane som dei neste åra ikkje får nytte og glede av å delta på leirskule. Mange kommunar vel dessverre å prioritere bort leirskule for elevane fordi kommuneøkonomien er trong, og fordi det sjølvsagt er lettast å spare ved å kutte ut tilbod som ikkje er lovfesta. Vi i Senterpartiet har, i tillegg til å ville gje meir enn regjeringa til kommunane generelt, målretta 100 mill. kr i vårt alternative statsbudsjett for 2016 til nettopp leirskuleopphald for grunnskuleelevar. Norsk Leirskoleforening har nemleg innhenta opplysningar om at kommunane i svært ulik grad bidrar til finansiering av opphaldet, slik det har kome fram i debatten elles òg. Mange skuleklassar er flinke til å samle inn pengar, og mange foreldre påtek seg ansvar, men dette inneber i praksis at finansieringa av leirskule i dag kjem på kant med gratisprinsippet. Senterpartiet meiner leirskuleopphald både er og framleis skal vere ein viktig del av grunnskuleopplæringa. Det betyr at kostnadane må takast av det offentlege, og retten til leirskule i løpet av grunnskulen må vere lovfesta. Dette handlar òg om at det må vere føreseieleg for leirskulane. Avmeldingar og påmeldingar på kort varsel, alt etter økonomien i kommunane, er vanskeleg å innrette seg etter når ein skal ha kvalifiserte folk i arbeid og gje eit godt tilbod.
Monica Mæland (Høyre), 2016-02-11:
Det er et godt råd, og det er faktisk også måten vi jobber på. Det er slik at eierskapsmeldingen er veldig tydelig på at vi skiller ikke mellom forventninger til likestilling og mangfold i ledelsen i selskapet for øvrig. Vi er veldig tydelige på at det skal være strategier for selskapene – «i virksomheten» er begrepet som er brukt – og det sier seg selv at en da må inkludere hele virksomheten, en må altså ha en bevissthet rundt rekruttering, og da må en ha noen å rekruttere fra. Så dette må gå fra topp til bunn. Det styrelederne på møtet i fjor var tydelige på, var at de selskapene som har et styre og en ledelse der dette er en bevisst del av jobben, er også de som lykkes best. Så man kan ikke bare gjøre det ene eller det andre. Det jeg er opptatt av, er at det er styrenes ansvar. Styrene skal gjøre denne jobben, og så skal vi måle styrene på hvilken jobb de gjør når vi vurderer og peker ut styremedlemmer. Jeg er også veldig enig i representantens poeng om familiepolitikk. Det er klart at dette henger nøye sammen. Det er også kanskje en av de overraskelsene vi har fått, at 40 pst. kvinner i ASA-styrer ikke ga smitteeffekt til ledelsen i de samme selskapene. Vi har også noen av de beste velferdsordningene knyttet til det å være foreldre. Likevel ligger vi langt etter land som har dårligere ordninger. Vi må altså lete mer for å finne gode svar på dette. Så var representanten inne på forslaget til ny likestillingsmelding, som barne- og likestillingsministeren har sendt på høring. Den høringen er nå avsluttet. Jeg vet at det nå jobbes med høringssvarene, og dem går man nøye igjennom. Når det gjelder redegjørelsesplikten, har den blitt kritisert for å være for byråkratisk, for ressurskrevende og med liten dokumenterbar effekt. Men det gjøres, som sagt, nå en vurdering av hvilken anbefaling statsråden skal gjøre overfor regjeringen. Aktivitetsplikten har man også ønsket å tydeliggjøre gjennom en arbeidsmetode, slik at virksomheten skal vite hvilke plikter man har, og hvordan man jobber systematisk med dette. Men det hører altså inn under et annet departement.