Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Innsats for sikkerhet, stabilitet og vekst i Afghanistan er en langsiktig oppgave. Landet står overfor store utfordringer i forhold til å forbedre styresett, fremme menneskerettigheter og få til en sosial og økonomisk utvikling. Vi har en ganske god debatt her i dag, og debatten vitner om at vi har en ganske bred felles politisk plattform for norsk Afghanistan-politikk. Det mener jeg er en styrke for Norge. Skal vi sikre innbyggerne i Afghanistan en trygg og god framtid, skal vi hindre grobunn for terror, er det helt avgjørende at man lykkes med en sosial og politisk nasjonsbygging. Norges nærvær har som hensikt å bidra til sosial og økonomisk utvikling i landet og til stabilitet i regionen. Mange afghanere opplever at denne utviklingen går for sakte. Men vi ser noen positive trekk, som utenriksministeren la vekt på i sin redegjørelse. Over halvparten av afghanske barn går på skole. Det utgjør 7 millioner barn, sammenlignet med 2 millioner for noen år siden. 95 pst. av alle barn under fem år er vaksinert, og flere kvinner får nå assistanse av helsepersonell ved fødsler. Til tross for dette har Afghanistan fortsatt svært høy mødredødelighet og er nest dårligst i verden på FNs indikator for forskjellen mellom menn og kvinners utvikling. Barnedødeligheten, som også representanten Woldseth var inne på, er fortsatt altfor høy. Om lag 70 pst. av befolkningen er under 25 år, så tilgjengelig arbeidsstyrke er veldig lav, og kvinnene deltar i liten grad i lønnet arbeid. Analfabetismen er av den høyeste i verden – 71 pst. i snitt og 86 pst. for kvinnene. Andelen ungdommer som kan lese og skrive i Afghanistan, er langt lavere enn i Afrika sør for Sahara. Det er enorme utfordringer i utdanningssektoren, selv om vi har oppnådd en del ting. Det er etablert mer enn 1 000 nye utdanningsinstitusjoner siden 2001, og det er en bevisst satsing på å legge til rette for at flere jenter tar utdanning. Antallet lærere øker, ti universiteter er etablert rundt om i landet, mens knapt ett fungerte under Taliban-regimet. Med dette som bakgrunnsteppe er jeg stolt av at Norge har en kvinneprofil i sin Afghanistan-politikk. Vi vet alle at økonomisk og sosial utvikling ikke kommer av seg selv. Norge satser på kvinner og på likestillingstiltak, vi satser på utdanning og på godt styresett. Målet for Norges samarbeid med Afghanistan og Pakistan gjennom regionbevilgninger er å bidra til fattigdomsbekjempelse og utvikling av godt styresett. Skal Afghanistan løftes ut av fattigdom og krig, er det avgjørende at kvinners innflytelse og makt i samfunnet styrkes. All sammenhengende forskning viser dette. Sammen med andre nordiske land er Norge og vil Norge være en pådriver for at kvinner kan bidra til å skape den nødvendige stabilitet og økonomiske utvikling i landet. Vi vet at krig rammer kvinner og menn ulikt. Det perspektivet blir ivaretatt av Norge gjennom handlingsplanen for FN-resolusjon 1325 og gjennom egne rådgivere. I Afghanistan alene satser Norge ca. 20 mill. kr på kvinner og likestillingsformål. I praksis går dette til ulike typer prosjekter i regi av FN, UNIFEM, og ambassaden i Kabul. Stikkordene er utdanning, helsetiltak, sikkerhets- og rettighetsarbeid og bekjempelse av vold mot kvinner. Å satse på kvinnene i Afghanistan er viktig. Vi vet at likestilling ikke kommer over natten, og vi kan aldri forvente at ting er som i Norge. Til det har man en historie som er veldig annerledes enn den vi har. Men vi er i gang, og det Norge og andre land gjør, kan faktisk utgjøre en forskjell, det kan bidra til en positiv utvikling i regionen, og det kan bidra til at kvinners situasjon i Afghanistan blir forbedret. Hvis vi lykkes med det, skal vi være veldig stolte.