Torkil Åmland (Fremskrittspartiet), 2010-06-11:
Jeg synes det er interessant å høre på at regjeringspartiene forsøker å finne en rasjonell begrunnelse for det man foreslår i dag. Det bærer jo veldig preg av at man har hatt en politisk hestehandel i regjeringen. Man har bestemt seg – og så gjelder det, i ettertid, å forsøke å finne en eller annen begrunnelse for hvorfor man har gjort dette. Dette er nok en sak hvor man innskrenker trossamfunnenes frihet, man innskrenker trosfriheten. Det bærer preg av – vi har jo hatt flere av disse debattene tidligere i vår også – veldig mye 17. mai-retorikk fra regjeringens side, om religionsfrihet, trossamfunnets frihet osv. Når det kommer til de konkrete sakene, gjør man det stikk motsatte av det man ellers snakker om. Og det blir litt spesielt når både statsråden, og Helga Pedersen til slutt her, sier at man skal styrke båndene mellom folk og kirke, og svekke båndene mellom stat og kirke. Det er ikke så fryktelig vanskelig å se at man faktisk gjør det stikk motsatte i denne saken. I kirkeforliket var alle parter enige om målet: kirkelig selvstyre og demokrati. Så kommer denne saken, der plasseringen av presesembetet blir et stort tema. Kirken har hatt en grundig og demokratisk prosess og kommet fram til en klar konklusjon: Preses bør lokaliseres til Oslo. Man skulle tro at det var en enkel sak for statsråden og kirkeministeren å følge dette opp. Det var det dessverre ikke. Senterpartiet fikk et innfall om at preses skulle lokaliseres til Trondheim, og dermed var det politiske sirkuset i gang. Arbeiderpartiet og statsråden ga etter hvert etter for Senterpartiet. SV var i utgangspunktet krystallklare på at dette måtte Kirken selv velge. Til Vårt land sier parlamentarisk leder Bård Vegar Solhjell den 8. april i år: «For oss er dette til de grader en sak et trossamfunn må få bestemme selv. Etter stat/kirkeforliket forberedes nå framtiden for kirken. Derfor er det opplagt at regjeringen bør følge kirkens eget råd, de må få avgjøre lokaliseringen selv.» Dette sa altså SVs parlamentariske leder i april. Nå har vi kommet til juni. Nå har det fått en helt annen lyd, nå er man på en måte plassert sammen med de andre regjeringspartiene, etter en såkalt «samlet vurdering». Og det tragiske er jo at i denne sal er det faktisk flertall for å la Kirken få bestemme dette selv. Så skal da regjeringen forsøke å finne en eller annen fornuftig begrunnelse for dette. Og det man har funnet på, er at det er på grunnlag av historie, tradisjon og symboler at man nå skal legge presesembetet til Trondheim. Vel, vi har hatt den evangelisk-lutherske kirke siden 1537. Trondheim har aldri vært hovedsete for denne kirken. Skulle man bruke denne type begrunnelse for lokaliseringer, ville jeg hatt et sterkt argument for å flytte hovedstaden tilbake til Bergen. Det er jo der vi har historie og tradisjon for å styre landet, i alle fall om man går langt nok tilbake i tid. Vi har også lokale stående klar – Håkonshallen kan være et flott lokale for nasjonalforsamlingen. Hva er det man så vil symbolisere med dette? Den eneste symbolikken jeg klarer å finne, er at det var i Trondheim Kirken ble fratatt sin selvstendighet og lagt under kongemakten, i 1537, da Olav Engelbrektsson ble kjeppjaget fra byen. Kanskje er det på den måten regjeringen vil symbolisere det som skjer i dag. Så forsøker man å finne en eller annen begrunnelse i Kirkens egen behandling av saken. Først sier man at biskopen i Nidaros går inn for Trondheim, som den eneste biskopen i bispekollegiet. At Nidaros-biskopen er lokalpatriot, er forståelig, men hva med de ti andre biskopenes syn? De teller absolutt ingenting her. For det andre henviser man til mindretallet i Kirkemøtet – og ser helt bort fra flertallet. Her legger man for dagen en helt særegen form for demokratiforståelse, som man vel ikke finner paralleller til i moderne tid. Det er altså mindretallet som styrer i demokratiet. Da blir man fristet til å foreslå at man innfører et lignende prinsipp her i Stortinget, i alle fall ut denne perioden. Det skulle vært interessant å forsøke. Jeg vil påstå at denne regjeringen totalt mangler en kirkepolitikk. Den driver for vær og vind, uten retning eller visjon. Kirken blir styrt etter innfallsmetoden, ikke etter en langsiktig plan for demokrati og selvstendighet, slik kirkeforliket forutsatte. Den har en kirkepolitikk så full av paradokser og manglende sammenheng at man i alle fall må utføre de reneste retoriske C-momenter for å forsøke å dekke over hva dette faktisk handler om, nemlig politisk hestehandel i regjeringen selv. Én ting er at dette er dårlig ledelse av Kirken fra regjeringens side, men det er også respektløst overfor Kirken, respektløst overfor Kirkens medlemmer, Kirkemøtet og bispekollegiet. Det er også respektløst overfor det kirkeforliket som er inngått her i dette storting. Derfor er dette en trist dag for Kirken, det er en trist dag for kirkelig demokrati og selvstyre og et stort tilbakeskritt når det gjelder de positive prosesser som har vært satt i gang fra denne salen tidligere. Det gledelige er at vi har en samlet borgerlig opposisjon mot regjeringens politikk i denne salen. Da kan vi bare håpe at vi etter 2013 får et annet flertall, slik at kirkepolitikken kan komme inn på et helt annet spor enn vi opplever nå.