Geir Sigbjørn Toskedal (Kristelig Folkeparti), 2013-12-04:
I Norge lever vi i en beskyttet verden – beskyttet fra flukt, nød, krig og katastrofer i en verden der stadig flere mennesker ellers må flytte over landegrenser, mens vi kan klage på klestørk og motvind. Det er nå over 45 millioner mennesker på flukt i verden. Stadig nye områder rammes av klimautfordringer, krig og konflikter. Norge har et stort ansvar for å være en trygg havn for mennesker på flukt. Det er en av de mange pliktene som følger med det å være et av verdens rikeste og beste land å bo i. Rettferdighet, forutsigbarhet og humanitet må være bærebjelker i innvandrings- og integreringspolitikken vår. Det er viktig at de som har gyldig grunn til å søke asyl, får innvilget sine søknader raskt og får komme seg i gang i samfunnet. Det er minst like viktig at de som ikke har krav på beskyttelse, f.eks. kriminelle, må raskere ut, de må returneres. Dette krever økt kapasitet både til saksbehandling, til mottak, til kommunale boliger og til utreise og uttransport. Det er kommunene som får det meste av ansvaret for integrerings- og flyktningarbeidet. De siste årene har det vært et gap mellom behovet for bosetting i kommunene og antall plasser som er stilt til disposisjon. Noe av dette kan skyldes at kommunene har opplevd at det ikke har vært samsvar mellom utgifter og den statlige kompensasjonen, noe som har gjort det økonomisk krevende å bosette og lage gode integreringsopplegg. Gjentatte ganger har Kristelig Folkeparti tatt til orde for økt integreringstilskudd og investeringstilskudd til kommunale boliger. Jeg er derfor glad for at både Stoltenberg II-regjeringen og Solberg-regjeringen har sett behovet nettopp for å styrke disse ordningene. Det vil ha en god effekt på kommunenes vilje til å bosette. Jeg er likevel bekymret for de flyktningene som ikke blir bosatt, og det er uakseptabelt at et flertall av flyktninger med innvilget oppholdstillatelse ikke blir bosatt innen fristen. Rask bosetting etter at oppholdstillatelse er innvilget er av stor betydning for den enkeltes tilpasning til og deltakelse i det norske samfunn. Men integreringspolitikken må ha et videre mål enn bosetting. Den må òg gjelde sysselsetting. Vi må legge til rette for at enda flere kan identifisere seg som norske uavhengig av botid eller opprinnelse. Vi må sikre at flere får lære seg å beherske norsk og får grunnleggende samfunnsforståelse. For det er nøkkelen inn til det norske samfunnet – nøkkelen inn til arbeid. Det må legges til rette for at alle første- og andregenerasjons nordmenn i størst mulig grad deltar på alle samfunnsarenaer. Det gjelder innen arbeid, utdanning, kultur, politikk, idrett eller frivillig arbeid. De må være med å dele ansvar og plikter i dette samfunnet. For vi trenger et samfunn som bryter ned murene og ikke bygger dem opp. Vi må skape et samfunn der alle blir sett på som likeverdige uavhengig av hudfarge, opprinnelse, språk eller bakgrunn. Dersom vi ikke klarer å sikre en sterkere felles identitet, skaper vi et delt samfunn der forskjellene øker, konfliktnivået stiger og flere melder seg ut av samfunnet for å opponere. En slik utvikling er ingen tjent med. Det er avgjørende med flere fellesarenaer, mer brobygging og økt tverrkulturell forståelse. For store deler av den kulturelle bagasjen til et menneske er en del av identiteten. Ved å respektere andres kulturer skaper vi også rom og respekt for vår egen. For noe av det viktigste vi har, er jo tilhørighet, fellesskap og samhold. Dette gjelder også for en annen gruppe, som ikke er tema i dag, nemlig folk som kommer hit via EØS-avtale på arbeidsinnvandring. Til slutt vil jeg ta opp en utfordring som til stadighet kommer i lyset. Det har flere ganger skjedd at asylsøkere, bl.a. fra Iran, konverterer i den perioden de bor i Norge, og med det risikerer de forfølgelse og trusler på livet hvis de velger å utøve sin religion i hjemlandet. Jeg kan ikke annet enn å forutsette at norske utlendingsmyndigheter har forståelse for og kompetanse om hva religiøs tro og overbevisning betyr for enkeltmennesker – særlig for konvertitter som skifter tro. Det er et grunnleggende prinsipp at ingen skal sendes tilbake med utgangpunkt i at de må skjule sin tro. Derfor er jeg glad for at samarbeidsavtalen så ettertrykkelig slår fast praktisering via FN og UNHCRs retningslinjer og statusdirektiv. Jeg forventer at regjeringen følger det opp, og at praksisen, der konvertitter og homofile sendes ut med beskjed om å skjule sin religion eller legning, ikke lenger videreføres.