Michael Tetzschner (Høyre), 2018-05-29:
Takk, president – forresten fra den ene president til den annen. Vi er så heldige at vi kan smykke oss med vakre titler også i Nordisk råd. For tiden er jeg president i Nordisk råd, parlamentarikerdelen, og representanten Kolberg er min utmerkede kollega og tjener som visepresident. Det er flotte benevnelser vi har. Det går på rotasjon, så man skal ikke legge for mye i det. Allikevel er det et viktig prinsipp at alle deltar, enten det er i disse tillitsvervene eller i delegasjonen som bærer det praktiske arbeidet, enten vi har formannskapet i Ministerrådet, som vi hadde i fjor, eller, som tilfellet er i år, at vi har presidentskapet. På slutten av debatten i en enstemmig innstilling må man ha som ambisjon å kunne si noe nytt. Da vil jeg for det første si at medrepresentanter ikke bør la seg lure av at det er en enstemmig innstilling, for det er mye politikk som diskuteres i Nordisk råd. Men det som er en begrensning i ønsket om å komme videre i fellesbeslutningene i Nordisk råd, er at vi er basert på et konsensusprinsipp – som er der. Det er et statlig, fremforhandlet rammeverk som gjør at vi ikke tilfører disse organene en overnasjonalitet som gjør at vi får til beslutninger som ikke det enkelte land treffer i sine nasjonalforsamlinger. Da må vi jo også se oss selv litt kritisk utenfra. Jeg er helt enig i det som er sagt av saksordføreren og min gode kollega i presidiet når det gjelder det nordiske samarbeidet, men når vi stiller opp visjoner om å bringe samarbeidet videre uten å tilføre det mer overnasjonalitet, vil vi konstatere at det er andre arenaer i Europa som er viktigere for utviklingen av en felles regelhorisont enn Nordisk råd. Det er EU- og EØS-området, som utvikler regler, og hvor vi avgir noe formell suverenitet i våre nasjonalforsamlinger for til gjengjeld å få den suvereniteten tilbake i form av kraftfulle virkemidler for å angripe og løse problemer som overskrider landegrensene. Det andre er den konvensjonen vi har om menneskerettighetene. Der har domstolen, også gjennom en dynamisk fortolkning, tilført det europeiske området en rettsdannelse som vi skal være glad for, men jeg konstaterer igjen at når det gjelder de andre rettsdannende og rettsavklarende institusjonene i Europa, har dessverre Nordisk råd ikke noen plass. Hvis vi skal komme videre, har jeg kommet til at da må vi også diskutere om den gamle Helsingfors-avtalen på disse punktene kunne vært forsterket, slik at man kunne tilføre Nordisk råds organer noe mer overnasjonalitet. Man kan si det ligger litt overnasjonalitet i at ved bidrag fra de fem statene har man en budsjettramme på ca. 1 mrd. kr. Det ligger jo litt overnasjonalitet i å kunne bevilge til de nordiske institusjonene og de nordiske prosjektene. Men jeg vil samtidig si at det er en stor oppgave også for oss som deltar på den folkevalgte siden og i tillegg har oppgaver å skjøtte i våre egne nasjonalforsamlinger, å passe på både at den måten vi arbeider på i Nordisk råd, er effektiv – at vi ikke bruker for mye tid, for da kan man fort finne ut at et år går utrolig raskt, og så har man ikke kommet særlig mye lenger – og at vi samtidig må holde trykket oppe og evaluere våre prosjekter. Gir de de gevinster som vi innbilte oss da de kom inn på budsjettet? La dem få litt tid, selvfølgelig. Det er viktig. Men kan de forsvare sin plass etter fem, etter ti, etter femten år? Det må vi også stille kritiske spørsmål til. I det hele tatt, samtidig med at vi hyller fellesskapet og samværet med de andre parlamentarikerne og hyller det gode samarbeidet mellom regjeringene, må vi også se kritisk på hvordan vi bruker tiden, hvordan vi bruker ressursene, og hvordan vi hele tiden sikrer at det er nordisk fellesnytte som kommer ut av samarbeidet. Jeg hadde tenkt jeg også skulle gjøre Stortinget oppmerksom på en del viktige diskusjoner som foregår utover den rapporteringsperioden som ligger på bordet her, for representantene. Det er nemlig slik at vi har merket oss at Færøyene, Grønland og i og for seg også Åland, som er landskapsområder innenfor sine stater og gjør seg gjeldende i sine nasjonale delegasjoner, i større og større utstrekning markerer behov eller ønske om å bli anerkjent som direkte deltagere i det interstatlige samarbeidet i Norden. Det er noe jeg ikke skal anvise noen løsning på her, men det er en problemstilling som både Stortinget og Stortingets delegasjon vil måtte forholde seg til i tiden som kommer. Det andre som vi arbeider med – og den som har hjulpet oss med det, er Inge Lorange Backer, som har laget en rapport bestilt av Ministerrådet – er det enkle ønsket om å se om vi kan samordne mer av lovgivningsarbeidet i de nordiske lovgivende forsamlingene på en måte som gjør at vi ikke skaper nye grensehindringer. I dag har vi et grensehinderråd som gjør oss oppmerksom på – skal vi si mer reaktivt – effekten av forskjellig regelutvikling i de fem land, og så prøver vi å file av kantene og knastene i ettertid. Men det er også en stor oppgave å samarbeide om regelutviklingen slik at vi ikke bevisst går inn i en ny ulikhet som kan gjøre det nordiske samkvemmet vanskeligere. Da må vi bare innrømme at det er EU som i større grad enn det vi selv makter, er den store regelintegrator, særlig når de kommer med forordninger, for da blir jo reglene innført ord for ord i fem nordiske land samtidig. Men det hadde også vært kjekt hvis vi av eget tiltak kunne utvikle en større grad av regellikhet. Det neste punktet jeg vil gjøre Stortinget oppmerksom på, er et tiltagende problem med at det til slutt bare er de skandinaviske deltagerne som benytter skandinavisk når vi snakker. Det kan stille forsamlingen overfor det ikke ønskverdige valget at man enten må mangedoble tolkeutgiftene eller vurdere å gå over til engelsk som et subsidiært arbeidsspråk. Jeg bare nevner det her at dette kan bli en problemstilling. Vi har gledeligvis i løpet av det nordiske samarbeidets levetid oppdaget at vi har fått nye naboer som er selvstendige land. Jeg tenker på de tre baltiske land, som tidligere var sovjetrepublikker, og som var tjoret fast i en sentralmakt som ikke tillot spillerom. Vi har gledeligvis siden murens fall sett fremveksten nå i 25 år av selvstendige demokratiske land som har kommet utrolig langt. Jeg mener også at Nordisk råd i tiden som kommer, må utvikle mer systematiske samarbeidsordninger med de nye demokratiske land, slik at Norden-begrepet kanskje også kan, med fordel, utvides til å gjelde alle Østersjø-stater som gledeligvis har gått gjennom en demokratisk utvikling, og som ikke preges av de tilbakeslagene som enkelte andre land nedover i den tidligere sovjetiske innflytelsessfære dessverre kan gi av eksempler. Jeg vil også nevne NORDEFCO, som ikke er et operativt forsvarssamarbeid, men kan samarbeide om både planlegging, øvelsesstruktur og anskaffelser. Det kan også være spørsmål om man på et tidspunkt bør reise spørsmål om de baltiske lands medvirkning her. Det siste i denne sammenheng – for ikke å la det føre for langt her – er om vi i Norden også kan integrere våre energiløsninger på en måte som er med på å skape større grad av energiuavhengighet i vår del av verden. Det er store spørsmål, og det er det som nettopp gjør det givende å treffe kolleger fra andre land. Vi er organisert partivis, så de konservative og moderate kreftene er sammen i sin gruppe, og de sosialdemokratiske er sammen i sin gruppe, og midten er i en gruppe, og andre – så vi utvikler også et tverrstatlig politisk samarbeid som er givende, ikke minst når man knytter kontakter på det personlige plan. Dermed vil jeg også avslutte dette innlegget med å takke mine kolleger i den norske delegasjonen, som jeg har hatt gleden av å lede i 2017 og nå inn i 2018. Jeg synes de gjør et fremragende arbeid for Norge og for Stortinget i de komiteene de er satt inn i, i Nordisk råd.