Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2014-11-05:
Jeg vil takke statsministeren for redegjørelsen om norske bidrag til Irak og Afghanistan. Det er bra at vi får denne gjennomgangen i åpen sal. Regjeringen har, med støtte fra et flertall i Stortinget, besluttet at Norge skal bidra med militært personell i internasjonale operasjoner – en videreføring av en ny fase i vår deltakelse i Afghanistan og deltakelse i et nytt engasjement i Irak. En slik beslutning er, som statsministeren nå sa, blant de alvorligste vi tar i politikken. Vi gjør det mot et bakteppe av en alvorlig situasjon i regionen som Irak er en del av, og i Afghanistan, der vi har lengre erfaring. De politiske, sosiale og humanitære utfordringene er enorme, årsakene er sammensatte og kompliserte, og løsningene, om de finnes, må utvikles av folk og stater selv i regionen. Vi har sett og erfart at det i kjernen ikke finnes noe endelig militært svar på disse utfordringene. Svarene må være politiske, og det internasjonale engasjementet, også det militære, må ha dette for øye og dette som mål. Har så Norge noe medansvar, og har vi bidrag som kan gjøre en forskjell? Arbeiderpartiet mener at svaret er ja på begge spørsmålene. Også vår sikkerhet er utfordret, og vi kan gjøre en forskjell. Vi har erfaringer, muligheter og fortrinn på det humanitære området. Det må videreføres gjennom høy innsats med særlig omtanke for de nabolandene som tar imot millioner av flyktninger, og støtte til de erfarne organisasjonene, norske og internasjonale, som kan nå de utsatte i Syria, Irak og andre utsatte områder. Det er i norsk interesse at det mobiliseres mot den opprivende og ødeleggende krigføringen som vokser ut av kaos og sammenbrudd i Syria og Irak. Fremrykkingen til terroristorganisasjonen ISIL er en trussel mot stabiliteten og statssikkerheten i Irak, og i videre forstand i den store Midtøsten-regionen og utenfor regionen. De humanitære lidelsene er nesten uten sidestykke. Vi opprøres av overgrep og lidelser som påføres sivilbefolkningen. Vi følger med medfølelse den kampen bl.a. kurderne fører mot overgrep og forbrytelser. FN har anmodet det internasjonale samfunn om å øke støtten til Iraks regjering i bestrebelsene på å bekjempe ISIL og tilsluttede organisasjoner. De politiske motsetningene i Irak er uoversiktlige og dype – de strekker seg dessuten langt utover landets grenser. Denne usikkerheten og ustabiliteten er i seg selv en betydelig utfordring. Det står om integriteten til den irakiske staten. Det kan likevel ikke være noen tvil om at Irak nå kjemper en kamp for legitimt selvforsvar, og folkeretten åpner for at andre stater kan støtte en slik innsats. Vi forutsetter at regjeringen, sammen med andre allierte, følger situasjonen løpende, vurderer den politiske og militære situasjonen, at dette er på plass og innenfor rammer vi kan forstå, og følger opp at Norge bidrar. Dette kan nemlig endre seg på kort tid. Vårt bidrag må handle om å sette irakere i stand til å forsvare Irak, ikke inngå i offensive operasjoner der en med en slik deltakelse tvert imot risikerer at situasjonen tilspisses og virker mot sin hensikt. Derfor er et avgrenset trenings- og opplæringsoppdrag sammen med allierte en fornuftig innretning. I over ti år har vi bistått valgte myndigheter i Afghanistan. Det er en innsats vi er enige om å evaluere for å lære av. Vårt mål sammen med NATO-allierte og partnere, og med et klart FN-mandat, var å hindre at landet skulle bli brukt som base for internasjonal terror, å bidra til overføring av sikkerhetsansvaret til afghanske sikkerhetsstyrker og å bistå Afghanistan gjennom et langsiktig utviklingsarbeid. Nå har afghanerne holdt valg og gjennomført et skifte – ikke uten vanskeligheter, men det har skjedd demokratisk og relativt fredelig. Det er historisk. Afghanistan og afghanere må nå selv være i førersetet for Afghanistans videre utvikling. NATOs store ISAF-operasjon er under avvikling. Fortsatt trenger landet støtte, og vi bør være med blant mange land som gir dem det – til utvikling, fortsatt statsbygging og opplæring av egne sikkerhetsstyrker. Her har vi sterk og ettertraktet erfaring. Slik hjelp må være klart forankret i oppdaterte avtaler i tråd med etablert folkerett. Vi støtter videreføringen av treningsoppdraget for det afghanske spesialpolitiet i Kabul – en viktig del av det internasjonale samfunns bidrag til afghanernes egen innsats for å ivareta egen sikkerhet. Jeg synes det er riktig at vi uttrykker dyp anerkjennelse og respekt for de kvinner og menn som nå skal påta seg disse krevende oppdragene, samtidig som vi minnes dem som har betalt den høyeste prisen for Norge i internasjonale operasjoner.