Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-09:
Interpellasjonen tar utgangspunkt i en artikkel som stod i Aftenposten den 1. november 2002. Her presenteres tall som professor Dag Bratlid ved NTNU i Trondheim har kommet fram til. Han har foretatt beregninger som fører til at noe av bildet av et ressursfattig helsevesen rives ned. Bratlid sier til Aftenposten den 1. november 2002: «Økende ineffektivitet, konstant eller til og med fallende tilgang på nye pasienter og gjenbruk av gamle pasienter er en bedre diagnose av dagens sykehusvesen.» Han sier også: «Man kan snu på helsedebatten og si at medisinsk sett er det kanskje riktigere at aktivitetsnivået skal ned. Politikerne er opptatt av å videreføre et høyt aktivitetsnivå. Hvis det innebærer at man skal kontrollere pasientene enda flere ganger enn nå, så spørs det om dette er fornuftig bruk av helseressursene.» Bratlid har i sine rapporter gått bak de nasjonale tallene for sykehusene og sett særlig på hver enkelt avdeling ved St. Olavs Hospital i Trondheim. Tallene var presentert i Økonomisk forum nr. 8 2002, og de har også vært presentert i to artikler i Tidsskrift for Den norske lægeforening. Her beskrives det at antall sykehuskontakter pr. pasient økte fra 2 i 1999 til 2,5 i 2001. Den økte kapasiteten ved sykehuset ble altså benyttet til å behandle de samme pasientene flere ganger. Oppsummert kan man si at sykehusene preges av en ineffektivitet der stadig flere helsearbeidere behandler stadig færre pasienter til en stadig økende kostnad. I den rapporten jeg har beskrevet, uttrykkes det at manglende samarbeid mellom sykehusene og legene utenfor sykehusene, på legekontorene der folk bor, er en vesentlig årsak til den store økningen i kontroller ved sykehusene. Det tas også til orde for at antall kontroller i forhold til antall førstegangsundersøkelser ikke er noe som kan overlates til det enkelte helsepersonell, men at det i stedet må lages overordnede retningslinjer for om kontrollene skal skje på sykehus eller hos lege der folk bor. Videre trekkes det fram at systemet for å finansiere sykehusene har en viktig del av skylden for den beskrevne situasjonen. Det tas til orde for at midlene som bevilges til sykehusene, i sterkere grad må knyttes opp til det antall pasienter som faktisk behandles, og ikke til hvor mange ganger hver enkelt behandles. De tallene som framkommer i undersøkelsen, viser at mens det ved St. Olavs Hospital, altså det daværende Regionsykehuset i Trondheim, var ansatt 373 leger i 1995, var antallet økt til 509 i 2001, noe som innebærer en økning på 36,7 pst. Tilsvarende hadde antall pleiere i samme periode økt fra 1 596 til 2 067, noe som er en økning på knappe 30 pst. I samme periode var det en nedgang i antall nybehandlede pasienter ved innleggelse fra knappe 8 700 i 1996 til knappe 3 900 i 2001, altså en nedgang på hele 55,5 pst. Poliklinisk viste tallene ingen dramatisk endring, med 75 500 nybehandlede pasienter i 1996 og 74 400 i 2001. Men det at det ikke var noen dramatisk endring av de tallene samtidig som det har vært en dramatisk endring i antall ansatte, er jo i seg selv betenkelig. Det tilkom altså ingen økning her heller, på tross av betydelig økning i ressurstilgangen. Også i andre forskningsmiljøer har det vært påvist at ressursbruken, særlig inn mot sykehussektoren, ikke er optimal. Professor Kjell Haug ved Seksjon for sosialmedisin, Institutt for samfunnsmedisinske fag ved Universitetet i Bergen, er redaktør for en bok som ble utgitt i forbindelse med en nasjonal konferanse i helseøkonomi i mai 2001 i Bergen. I et intervju med Aftenposten den 7. mai 2001 uttalte Haug at dersom det tilføres mer penger til behandlingssystemet nå, vil det antakelig komme allerede prioriterte områder til gode. Haug påpeker i intervjuet at lange ventelister, helsekøer og overfylte korridorer handler om prioriteringer og organisering. Mer penger, sier Haug, er ikke løsningen. Han uttrykker også at allmennpraktiserende leger sitter i en nøkkelposisjon i helsevesenet. Økt tilgjengelighet hos allmennpraktikere og bedre kontinuitet i lege-pasientforholdet vil ifølge Haug føre til at flere problemer kan løses hos primærlegen. Det vil i sin tur løse behovet for spesialistbehandling. Det jeg vil tilføye her, er at man har fått en fastlegeordning som ble innført omtrent på det tidspunktet da Haug uttalte dette, og som i enda bedre grad i dag setter oss i stand til å la pasientene behandles på primærnivået, fordi dekningsgraden er blitt større når det gjelder primærhelsetjenesten. Vi vet alle at de ulike helseforetakene sliter med anstrengt økonomi. Det jeg her har sagt, kan dermed framstå som paradoksalt, siden det blir en argumentasjon for å bruke midlene annerledes og ikke nødvendigvis i form av økte bevilgninger til sykehusene. Jeg er selvfølgelig klar over at det vil være kortsiktige problemer som sykehusene må få løst, som også handler om penger. Men i et mer langsiktig perspektiv mener jeg at det jeg her har trukket fram, er viktig å ha med seg, og det er viktig å innrette helsevesenet på en slik måte at man kommer ut av det uføret man på mange måter har havnet i, og som synliggjøres gjennom de to rapportene jeg har nevnt. Jeg opplever at et sentralt spørsmål knyttet til sykehusøkonomien blir: Hvordan kan det skapes økonomiske virkemidler for en bedre ressursutnyttelse enn i dag, slik at de grupper som bør prioriteres, også blir det? Sentralt i den diskusjonen vil stå hvordan den framtidige finansieringsordningen for sykehusene skal være. Som kjent har Regjeringen nedsatt et utvalg som er i ferd med å se på finansieringen av sykehusene. Utvalget er ledet av professor Terje Hagen. Jeg regner med at helseministeren i sitt svar vil vise til utvalgets arbeid. Med bakgrunn i den veldige kostnad som sykehusene utgjør, er det imidlertid nødvendig at så vel storting som regjering har et dynamisk forhold til utviklingen innenfor sykehussektoren, siden ringvirkningene av dårlig økonomistyring vil bli store. Et annet sentralt spørsmål er: I hvilken grad kan utviklingen av helsetjenestetilbudene skje frikoblet fra politisk styring uten at retningslinjene er bestemt verken av storting eller regjering? I statsbudsjettet har vi sett en rekke mulige strukturelle endringer av sykehusene i regi av helseforetakene og beskrivelser av det. Det er åpenbart at en del av de endringene skjer helt i tråd både med det som Stortinget har vedtatt, og det Regjeringen har lagt opp til. Men vi ser også utviklingstrekk hvor man, i hvert fall som stortingspolitiker, i ubehagelig grad får en fornemmelse av å være tilskuer til det som skjer, mer enn premissleverandør. Vi ser at det skal være mulige og ganske betydelige endringer av nødmeldetjenesten. Vi hadde en diskusjon i Stortinget om endringer når det gjelder nyfødtomsorgen, der man i utgangspunktet så for seg en utvikling som kunne gå på de endringene, for så vidt uten at Stortinget var trukket med på et overordnet nivå. Nå vil jo Stortinget bli det, i og med at Regjeringen legger fram en melding om nyfødtomsorgen og vi får en diskusjon i tilknytning til det. Vi har sett en endring av selve innholdet i sykehusfunksjonene. Det kan dreie seg om akuttberedskap, hvilke spesialistfunksjoner som skal dekkes ved det enkelte sykehus, og i det hele tatt hvor desentralisert eller sentralisert ulike spesialisttjenester skal være. Det vi også ser, er en veldig stor forskjell i tilbudene knyttet til spesialistdekningen, og man kan dokumentere at i enkelte regioner har man kanskje en bruk av spesialister på det mangedobbelte av det andre regioner har. I hvert fall kan forskjellene mellom enkeltkommuner være veldig store og i veldig stor grad avhengig av hvor langt pasientene bor fra sykehusene. Dette er jo en utvikling som har skjedd ikke gjennom en politisk styring, men på mange måter gjennom et mye mer markedstilpasset helsevesen der brukerne får tilgang avhengig av hvor nært tjenestene er, og hvor lett tilgjengelig de er. Signaler om endringer i det desentraliserte tilbudet som sykestueplasser, ambuleringsordninger for spesialister eller dialysebehandling og cellegiftbehandling er også kommet som en konsekvens av dårlig økonomi, hvor tiltakene på mange måter kunne ha vært egnet til å dempe utgiftsveksten, fordi de skjer nær pasientene. Man reduserer reisekostnadene, og på den måten kan man totalt sett utnytte samfunnsøkonomien bedre. Dette er ting som kan skje for så vidt uten at Stortinget har ment at det skulle skje, men fordi helseforetakene ser seg nødt til eller tjent med det. Det mest dramatiske er imidlertid etter mitt og SVs syn de stadige meldinger vi får innenfor psykiatrien. Sist i går fikk jeg melding fra Østfold om reduksjon i tilbudet ved noen av de distriktspsykiatriske sentra med helgelukking. Det er, så vidt jeg vet, fem distriktspsykiatriske senter i Østfold, og det var snakk om at de ikke skulle være åpne i helgene, og at pasientene eventuelt skal flyttes til andre institusjoner, noe som kan være relativt dramatisk for den pasientgruppen vi snakker om. Dette skjer parallelt med en opptrappingsplan for psykiatrien. Jeg vil si avslutningsvis at det er to sentrale svar på de spørsmålene jeg har tatt opp. Det ene er at man må se på et nytt finansieringssystem med en annen innretning, der det må stimuleres til riktig ressursbruk på riktig nivå. En eller annen form for rammefinansiering må ligge i bunnen med krav til resultater med hensyn til behandlingskapasitet. Det andre er at man bør ha en overordnet nasjonal helseplan som legger føringer for helseforetakene og medfører forpliktelser når det gjelder oppfølging, både for helseforetakene, og i sin tur også for regjering og storting.