Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2016-04-26:
Det er enighet på viktige punkter i denne innstillingen om globale sikkerhetsutfordringer i utenrikspolitikken. Det er bra, vårt land er tjent med det. Jeg vil særlig trekke fram den enigheten som nå kommer om målet for atomnedrustning, det er positivt. Vi lever i en brytningstid, og det krever at vi klarer å holde fast ved trygge ankerfester, som innsats i FN og solidaritet med våre allierte i NATO og våre naturlige partnere, samtidig som vi evner å tenke og handle nytt. Globale sikkerhetsutfordringer utfordrer utviklingspolitikken. Det er med god grunn, ettersom millioner av mennesker rammes av krig, terror og vanstyre, titalls millioner drives på flukt, og ødeleggelsene av moderne krigføring er katastrofale. Medmennesker og samfunn rammes for generasjoner. Vi må tenke nytt om forebygging av konflikter og sammenbrudd av stater, vi må tenke nytt om innsatser og strategier som kan føre til utvikling, og vi må i sum tenke nytt om utviklingspolitikk. Derfor bør vi få en egen stortingsmelding om hovedspor i utviklingspolitikken, slik at vi kan få en grundig vurdering her i Stortinget. Meldingen understreker at utvikling må ses i sammenheng med andre utenriks- og sikkerhetspolitiske spørsmål. Det er en klok observasjon, men det trengs en klarere norsk profil sett i lys av det ansvar og lederskap vi bør vise, og det tilsier at Norge igjen bør få en egen statsråd med ansvar for utviklingspolitikk. Noen ønsker et skarpt skille mellom å være en humanitær stormakt og vår deltagelse i internasjonale militære operasjoner. Jeg vil advare mot et slikt skarpt skille. Vi skal holde fast ved et sterkt humanitært engasjement som strekker seg fra freds- og forsoningsarbeid via utviklingsinnsats like til nødhjelp. Det er et kjennetegn ved Norge. Vi har kunnskap, erfaring og bred folkelig forankring for dette. Men heller ikke vi kan avskrive militær innsats når det behøves. Kampen mot terror må f.eks. bekjempes med hele spekteret av virkemidler, fra forebygging i våre egne lokalsamfunn via politi, etterretning, internasjonalt samarbeid like til militær innsats. Å avvise kapasitet til militær deltagelse er å overlate både internasjonalt og nasjonalt sikkerhetsansvar til andre. Det kan ikke være Norges vei. Det må tilhøre fortiden at engasjement for å bekjempe overgrep mot sivilbefolkningen i et land kan avfeies som å være innblanding i et lands indre anliggender, særlig når vi ser at terrornettverk etablerer seg i kjølvannet av politisk oppløsning og kaos og utgjør en trussel ikke bare mot landets egen befolkning, men også mot mennesker langt utenfor landets grenser. Vi erfarte det med al-Qaida fra deres base i Afghanistan i 2001, og vi erfarer det i dag med ISIL fra deres tilhold i Syria og Irak. Begge deler er av FNs sikkerhetsråd definert som en trussel mot global fred og sikkerhet. Samtidig har de siste 15 årene lært oss – ofte smertefullt – hvor vanskelig det er å bistå stater og folk som vil bekjempe terror og kriminelle nettverk innenfor egne grenser. Vi har sett og erfart hvordan militært engasjement utenfra og inn i kompliserte lokale og regionale konflikter er heftet med store utfordringer. Samtidig kan ikke verden vende ryggen til de lidelsene vi ser. Vi ser tegn til nytenkning. President Obama vektla i forrige uke at USA vil prioritere å trene og lære opp lokale styrker i både Irak og Syria som bekjemper ISIL. NATOs generalsekretær understreket nylig betydningen av at alliansen utvikler evne til kapasitetsbygging og trening i kampen mot ISIL, og at dette vil være en kapasitet som vil behøves i mange år framover for at folk som lever under vold og terror, kan settes i stand til å kjempe for egen frihet og mot trusler som ikke bare rammer deres eget liv og utvikling, men også vår. Det varsler tilbakeholdenhet med hensyn til å gripe inn militært i komplekse situasjoner, men samtidig vilje til å gi bidrag, opplæring og kapasitetsbygging som kan bekjempe terror og forhindre sammenbrudd av stater under angrep. Dette må Norge forholde seg til. Vi kan ikke kjempe andre menneskers kriger. Vi har begrensede erfaringer og forutsetninger for militær aktivitet i land langt unna vårt, men i tråd med folkeretten kan og bør vi bidra til trening og opplæring, dersom vi har erfaring og kapasitet til det. Der det er naturlig og mulig, bør slike bidrag utvikles sammen med våre allierte i NATO.