Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2009-11-12:
Som de andre vil jeg også takke hjerteligst for interpellasjonen, som kan gi grunnlag for en overordnet diskusjon om hva som er viktigst å bruke landets arbeidskraft, naturressurser og finanskapital til. For Senterpartiet er det viktig å diskutere hva det er viktigst å få gjort noe med. Hva vil vi med Norge, nasjonalt og internasjonalt? Og det er en viktig debatt for å få overhøyde over situasjonen, slik at vi kan kraftsamle våre økonomiske ressurser for å gjøre framtidige nødvendige, upopulære og kloke vedtak. Denne og kommende debatter kan medvirke til en noe mer felles virkelighetsforståelse – eller en mer realistisk, en kanskje mer tydelig utmeislet virkelighetsforståelse – for framtida hos oss som stortingspartier. Senterpartiet er enig i at det er store utfordringer i den økonomiske politikken framover. Vi må unngå enda mer «hollandsk sjuke», poengtert ved uansvarlig lønns- og inntektsnivå i Norge, jf. konkurrentlandene, f.eks. gjennom pensjons-/ventelønnsytelser, for dem av oss som har god inntekt. Og jeg vil understreke det som finansministeren sa om inntektspolitikken, det er svært krevende – det er svært krevende i forhold til privat sektor. Det er klart at bortfallet av den ekstraordinære arbeidsgiveravgifta for de arbeidsgivere som betalte over 1 mill. kr til sine ansatte, medvirket til å øke inntektene i privat sektor. Og det faktum at vi har om lag 30 fagforeninger i sjukehusene, medvirker til at den som er arbeidsgiver for sjukehusene, har en svært vanskelig situasjon, og det medvirker til en galopperende kostnadsøkning. Representanten Sanner var også inne på behovet for rasjonalisering av kommunesektoren. Med Senterpartiets ord betyr det hverdagsrasjonalisering, en satsing på Kvalitetskommuneprosjektet og sikre at vi får en kontinuerlig forbedring av de ressursene som brukes i kommunesektoren. Jeg har lyst til å understreke at 85 pst. av kommunesektorens utgifter er utgifter knyttet til de store befolkningsmessige kommunene. Det er der det er mest å hente. Det som altså er utfordringa, er å dempe denne «hollandsk sjuke»-politikken, samtidig som vi må kraftsamle om større bevilgninger til investeringer og krympe avstandskostnadene. Ny teknologi, f.eks. fiber fram til alle husstander, vil redusere avstandskostnadene og være en glimrende investering med tanke på det som trengs for å redusere en rekke av de kostnader vi nå sliter med. Vi må investere mer i offentlig stimulans for å omstille næringslivet fra olje og gass til grønn industri, og vi må systematisk styrke utdanning – teoretisk og praktisk – for all vår ungdom. Her må det investeres mer, ikke mindre. Enkelte områder må dempes – «hollandsk sjuke» – og det må investeres mer på andre områder. Dette krever en skikkelig diskusjon. Men så konkret til statsbudsjettets oppbygging. Det er viktig å diskutere og drøfte regnskapsprinsippene i statsbudsjettet, for etter min vurdering er det en systemfeil i forhold til utfordringene vi står overfor. Konkret: Kontantprinsippet gjelder i statsbudsjettet på investeringer. Det betyr at f.eks. Lysaker stasjon, hvor det investeres 1,2 milliarder kr fordelt over tre år, blir utgiftsført over de tre åra, mens verdien av investeringa gjelder over 30 år. Det tar i stor grad av handlingsrommet, i så stor grad at det gir lite handlingsrom til andre nødvendige investeringer, som det er brei oppslutning om å satse videre på. Når det samtidig gjelder velferdsforbedringene, er det bare årets kostnad som kommer inn i budsjettet. Vanligvis er det slik, nesten, at det ikke er årets kostnad, det er et halvårs kostnad – eller det er kanskje to måneders kostnad – og så kommer hele årets kostnad på neste års budsjett, bare det ene årets kostnad, ikke hele kostnaden. Systemfeilen er slik at velferdsforbedringer for dem som har sterke maktinteresser i systemet, vinner, mens investeringer taper systematisk. Det er en viktig diskusjon, som vi er nødt til å gå inn i. Statsbudsjettets regnskapsprinsipper må derfor drøftes, og vi må sikre oss dette, fordi utfordringene i løpet av de kommende fem–ti år er enorme i tida etter oljeepoken. Høyres svar på dette, å ta statlig virksomhet ut av statsbudsjettet, er ingen løsning. Det en gjorde ved å etablere Entra, var positivt i forhold til handlingsregelen, men det endret ikke realitetene. Nå er forslaget å ta ut Vegvesenet og Jernbaneverket, så det ikke inngår i handlingsregelen. Men det er bare en utsettelse, en omgåelse, av den nødvendige grundige diskusjonen som vi må ha: Hva skal vi ha mer av – investeringer, omstillinger, utdanning? Hva skal vi ha mindre av – velferdsgoder for dem som har mye fra før?