Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Jeg vil besvare spørsmålet på vegne av barne- og familieministeren. Jeg vil understreke at jeg ser adopsjon som en god og likeverdig måte å danne familie på. Jeg er glad for å kunne konstatere at Norge er et av de landene som i forhold til innbyggertallet mottar flest utenlandsadopterte barn. Antallet gjennomførte adopsjoner i årene etter 1980 har holdt seg forholdsvis stabilt på ca. 550 pr. år. De siste årene har vi likevel kunnet registrere en viss økning, til ca. 600 adopsjoner pr. år. Det er i dag kommet om lag 15 000 barn til Norge fra utlandet. På denne bakgrunn er jeg derfor svært opptatt av å legge forholdene til rette for forsvarlige ordninger, slik at adopsjonene kan skje i betryggende former med respekt for barnet, dets opprinnelsesland og ikke minst adoptivsøkerne. I de siste årene har myndighetene brukt mye tid og ressurser på å sikre en forsvarlig adopsjonsprosess. De overordnede rammene for arbeidet med utenlandsadopsjonene er lagt gjennom Norges ratifisering av Haagkonvensjonen for vern av barn og samarbeid ved internasjonale adopsjoner. Norge ratifiserte konvensjonen i 1997. Konvensjonen viderefører og utdyper prinsippet i FNs barnekonvensjon om at internasjonal adopsjon kan være et godt alternativ for barn som ikke på noen egnet måte kan få tilfredsstillende omsorg i sitt hjemland. Konvensjonen har til formål å motvirke kjøp og salg av barn og oppstiller en rekke prosedyrer som landene må følge når barn skal adopteres over landegrensene. Videre har lov- og regelverk som gjelder for behandling av søknad om adopsjon, nylig blitt tydeliggjort og presisert. Dette gjelder også myndighetenes krav til organisasjonene, som har viktige oppgaver når det gjelder å bistå søkerne gjennom hele adopsjonsprosessen. Jeg er innforstått med at adopsjon av barn fra utlandet medfører store kostnader for familien. For at adopsjon i størst mulig grad skal kunne skje uten hinder av inntekten til den enkelte, ble det i 1992 innført en ordning der det ytes engangsstøtte til adoptivforeldrene ved adopsjon av barn fra utlandet. Hensikten var å hindre at foreldrenes økonomi i for stor grad skulle avgjøre muligheten for å adoptere. For neste års statsbudsjett har Regjeringen dessverre måttet foreslå å redusere denne bevilgningen, som innebærer at støtten reduseres fra 20 000 kr pr. adopsjon til 15 000 kr. Kuttet i bevilgningen må ikke forstås som en nedprioritering av adopsjonsfeltet, men som et resultat av en krevende og komplisert budsjettbehandling, der vanskelige avveininger gjøres. I denne sammenheng er det viktig å minne om at staten årlig utbetaler driftsstøtte til adopsjonsorganisasjoner for bl.a. å redusere kostnadene for de enkelte adoptivsøkere. Organisasjonene er også i de siste årene blitt gitt økonomisk støtte til informasjonsvirksomhet, som bl.a. retter seg mot adoptivsøkere. Representanten Kvassheim peker på at det å adoptere barn fra utlandet er en langvarig og tung prosess. Siden adopsjonsmyndighetene har et særlig ansvar ved adopsjoner over landegrensene, må en etter min mening akseptere og regne med at denne type saker tar noe tid. Jeg er likevel enig i at saksbehandlingstiden for å få avgjort en søknad om forhåndssamtykke til adopsjon de siste årene har vært for lang. Statens ungdoms- og adopsjonskontor har brukt mye tid og ressurser på å nå målet om redusert saksbehandlingstid. Det er derfor svært gledelig at kontoret nå har nådd målet om tre måneders gjennomsnittlig saksbehandlingstid. Jeg vil for øvrig også føye til at Statens ungdoms- og adopsjonskontor i samarbeid med departementet vil fortsette den helhetlige gjennomgangen av adopsjonsprosessen med sikte på å forenkle og effektivisere innenlands- og utenlandsadopsjonene.