André Oktay Dahl (Høyre), 2012-12-18:
Den 5. desember avholdt nettverksorganisasjonen Skeiv Verden sammen med Høyres stortingsgruppe en konferanse her på Stortinget hvor de utfordringene mennesker med LHBT-bakgrunn og samtidig bakgrunn som etnisk eller religiøs minoritet i Norge har, ble diskutert. På dette seminaret ble boken «Lenket for livet?» – en erfaringsrapport om lesbiske, homofile, bifile og transpersoner med minoritetsbakgrunn – fremlagt. I denne boken forteller noen av dem som har opplevd virkeligheten på kroppen, sine historier. Navnene er selvfølgelig anonymisert. «Kristian» flyktet fra et arabisk land for å kunne leve trygt som homofil. Ironisk nok var det i Trondheim livet hans ble alvorlig truet for første gang. Han overlevde, men livet ble ikke lenger det samme. Nå ser han seg over skulderen hver gang han er ute. Mannen som gjorde det mot ham, har sonet ferdig og går fritt i gatene. Det var ikke slik Kristian hadde sett for seg livet i et nytt land. Han tenker tilbake og husker at han hadde det godt til han ble ferdig på universitetet som 23-åring i hjemlandet sitt. Da hadde han utfordret toleransen for homofili der så mye at han ikke torde bli lenger. Dessuten nærmet tiden for ekteskap seg, syntes hans familie. Så lenge han studerte, kunne han skylde på studier, men etter hvert ble det forventet at han skulle gifte seg. I hans hjemland er det vanlig at politiet utgir seg for å være homofile for å avsløre folk, og det var nettopp det som skjedde med ham. Han ble banket opp av politiet og truet med pistol for å innrømme at han var homofil. Etter den episoden flyktet han til Norge og ble her utsatt for et angrep som var enda verre, av mennesker av en annen etnisk tilhørighet enn flertallet. Etter dette ble situasjonen for ham verre på mottaket, hvor menn som Kristian risikerer å bli utsatt for grov vold og voldtekt. Mannen som angrep ham, er, som sagt, ute, og Kristian frykter at bekjente av ham, med samme etniske bakgrunn, vil fullføre angrepet på ham hvis de får se ham på gaten. Kristian er altså ikke trygg noe sted, verken i hjemlandet sitt eller her. Det er en skjebne han deler med flere, f.eks. somaliske «Kent», som nå lever et krevende dobbeltliv for ikke å miste familien. Arrene på ryggen hans forteller om sist de fikk mistanke om at han hadde en annen legning enn de ønsket at han skulle ha. Eller asiatiske «Karl», som er her på studentvisum, og som lever helt isolert og skal hjem for å bli tvangsgiftet neste høst. Eller muslimske «Karen», som mistet familien sin i Norge fordi de mener hun har ødelagt familiens ære ved å være glad i en annen kvinne. Eller «Kurt», som med jevne mellomrom blir innlagt på psykiatrisk avdeling fordi han frykter at familien vil ta livet av ham når han skal ut av det lukkede mottaket han er på. «Kine» har tidligere blitt tvangsgiftet med sin fetter. Hun fikk valget mellom det eller å bli drept. Hun holdt ut i to år med ektemannen og ble mishandlet før hun til slutt fikk kontakt med organisasjonen Skeiv Verden. Eller Kaltham, som jeg kjenner fra Skeiv Verdens styre, som spilte gal for å slippe unna familien sin etter at foreldrene hans sørget for at han ble dopet ned med masse medisiner for å gjøre ham såkalt frisk hos en lege, som for øvrig ellers driver med elektrosjokk for å helbrede folk på grunn av deres uheldige kjærlighetsliv. Å leve i det man kan kalle en kollektivistisk kulturbakgrunn, bidrar til noen hverdagsproblemer som de færreste av oss kan forestille oss i Norge i 2012. Her har vi lover som sidestiller LHBT-mennesker med heterofile, og som beskytter dem spesielt mot diskriminering og trakassering. Men mange med minoritetsbakgrunn opplever ikke å ta del i de fremskrittene som vi andre tar del i. Så er det et krav om synlighet og åpenhet, noe som ikke er lett å håndtere for mange av dem, og mye av mediedebatten handler ikke om deres liv i det hele tatt. Det lille som finnes av forskning om levekår og livskvalitet blant homofile, er NOVA-rapporter, som ikke undersøker omfanget eller konsekvensene av tvangsekteskap for LHBT-personer med minoritetsbakgrunn. Og som vi alle vet: I kollektivistiske kulturer er ekteskapet mer enn et forhold mellom to personer som vil dele livet med hverandre. Det er like mye et religiøst anliggende og en familieaffære. Mens det kan ta flere år for en person med majoritetsbakgrunn i Norge å komme ut av skapet, har det blitt mer og mer vanlig å komme ut tidlig. Det samme gjelder ikke for homofile med innvandrerbakgrunn og med en kollektivistisk kulturbakgrunn. Dette er krevende å forstå, ikke minst for f.eks. barnevernet, som har et ansvar i flere av disse sakene. Og ikke minst er det krevende at de som har LHBT-bakgrunn, forteller at hjelpeapparatet ikke spør dem om forhold knyttet til legning, fordi mange i hjelpeapparatet enten ikke tør eller ikke vil. Jeg er, som sagt, styremedlem i Skeiv Verden, og dette er tredje gang jeg nå forsøker å løfte dette temaet i Stortinget – ikke fordi det er det eneste jeg er opptatt av, men fordi det er et viktig tema som sjelden diskuteres. Skeiv Verden gjør en kjempejobb, men det kan ikke være slik at en organisasjon med én heltidsansatt generalsekretær og en del frivillige i realiteten skal være nesten det eneste tilbudet som finnes. Erfaringene vi gjør oss i Skeiv Verden, er at resten av hjelpeapparatet ikke nødvendigvis alltid tar det ansvaret de har, fordi de ikke tør eller ikke orker å gå inn i den ukulturen som gjør at ungdommer i f.eks. Oslo lever et helt forferdelig liv i kryssilden mellom legning, kjønn, familie, ære og en holdning hvor menneskerettigheter er underordnet familiens fasadebygging og den etniske fasadebyggingen. Mangelen på kunnskap og – vil jeg også si – «guts» i deler av det offentlige hjelpeapparatet, det kommunale og det statlige, gjør at disse ikke får hjelp utover det nettverkstilbudet som en liten organisasjon som Skeiv Verden kan gi dem. Jeg vil våge den påstand at Norge og storsamfunnet svikter disse av egne bekvemmelighetshensyn og lar dem ta hele støyten selv. Det er flott at det er bevilget penger til et så viktig tiltak som Skeiv Verden er, men denne miniorganisasjonen har ikke som oppgave å gjøre alle andres jobb. Alle som jobber på innvandringsfeltet, må få klarere krav på seg knyttet til dette, og det må også etterspørres resultater av arbeidet de gjør. Som Hillary Clinton sa: LHBT-rettigheter er menneskerettigheter, og menneskerettigheter er LHBT-rettigheter. For å nå dit må vi som Abid Raja har sagt, ta et sverd og kappe huet av den ukulturen man ser i en rekke innvandrermiljøer. Vi kan ikke akseptere den daglige voldtekten det er at kvinner eller menn tvinges inn i ekteskap og får barn med noen de ikke vil ha barn med. De mest aktivistiske og tøffe er faktisk ofte de som kommer alene hit som asylsøkere. I motsetning til andre- og tredjegenerasjons innvandrere mangler de familie og venner som de kan påføre såkalt skam. Samtidig kan det å være åpen for dem også være farlig og medføre fare for vold, trusler og tvangsgifte når det blir synlig, kanskje i et digitalt forum eller via media. Men uten at folk står frem, er det vanskelig for norske myndigheter å forebygge tvangsgiftemål. Kampen mot tvangsekteskap må føres på bred front og forene hele det politiske Norge. LHBT-befolkningen er i den offentlige debatt og i myndighetenes arbeid en gruppe som fortsatt i stor grad blir utelatt – det er derfor jeg for tredje gang prøver å løfte denne problemstillingen, eller deler av den – og som trenger større grad av støtte og hjelp. LHBT-perspektivet må i større grad enn i dag inkluderes i det offentliges arbeid og i den offentlige debatt. Alle former for tvangsekteskap er uakseptabelt, uansett hvilken seksuell legning eller kjønn offeret har, men de jeg snakker om, er mennesker som nesten aldri blir husket på i den offentlige debatt. Offentlige saksbehandlere og folk som jobber i det offentlige Norge, velger enten ikke å se eller ikke å lære seg eller erkjenne at dette er stort problem for dem det gjelder, selv om kanskje antallet ikke er så stort antallet av som dem man er mest opptatt av. Spørsmålet mitt er om statsråden kan redegjøre for myndighetenes arbeid og visjoner fremover for hvordan man skal bekjempe vold, trusler og tvangsekteskap når det gjelder denne lille gruppen. Tvangsekteskap er som sagt alvorlig, uansett hvem det rammer, men denne gruppen står så godt som alene, hadde det ikke vært for at det er én organisasjon som jobber for dem. Det er en situasjon som jeg ikke tror statsråden eller noen i denne salen synes er ønskelig.