Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-08:
De områder som komiteen har vært enig om, har saksordføreren berørt, så jeg finner verken tid eller anledning til å gå inn på dem nå, men vil konsentrere meg om de tre områdene som kanskje kan oppfattes som de mest kontroversielle, og hvor det også er en viss uenighet mellom komiteens medlemmer. Når det gjelder xenotransplantasjon, altså transplantasjon av biologisk materiale fra dyr til mennesker, står komiteen samlet, men Fremskrittspartiet har en særmerknad som knytter seg til at man, dersom muligheten skulle foreligge og man har ny teknologi tilgjengelig, vil være åpen for at det eventuelt kan gjøres før 2003. Selv om forskningen går raskt på en del områder, ser man, som flere har vært inne på, at dette er et område det har vært større forventninger til enn man har klart å innfri. Det er ingen grunn til å tro at man i et så kort tidsperspektiv vil ha en ny teknologi eller nye aspekter knyttet til xenotransplantasjon som gjør at man skulle skape en slik åpning. Det er to viktige aspekter i forhold til transplantasjon fra dyr til mennesker som aktualiseres nå. Det ene er smittevernaspektet. Vi har sett smitte med Creutzfeldt-Jakobs sykdom både hos mennesker og hos dyr, og man ser nye smitteveier man tidligere ikke var klar over. Det samme har man sett ved munn- og klovsyke. Det gjør at det skal utvises særlig forsiktighet her, også om man får nye forskningsresultater knyttet til transplantasjonsmuligheter. Et annet aspekt er det rent etiske aspektet ved bruk av genteknologi der man modifiserer organer fra dyr i retning av å kunne bruke dem hos mennesker. Det er klart at det også vil utløse følelsesmessige reaksjoner hos personer der det kan være aktuelt å foreta transplantasjon, som krever en inngående og forutgående etisk debatt. Så har flere vært inne på bruken av fostervev fra aborterte fostre. Det er et spørsmål som SV syns er vanskelig. Det er vanskelig å vite hva som vil være et riktig standpunkt, og man kan gjøre avveininger som for SVs del gir åpninger for begge standpunkt. Det skaper et skille når det gjelder spontanaborter og bruken av fostervev fra aborterte fostre, som man må tenke gjennom om er logisk begrunnet, og som er såpass sterkt at restriksjon bør foreligge. Ett aspekt kunne nettopp være det som Are Næss trakk fram, men heller ikke SV tror, når samtykke først skal foreligge etter at aborten er gjennomført, at det vil påvirke abortfrekvensen. Det er ikke uproblematisk å tenke seg at man gjennom å nyttiggjøre seg abortert fostervev til andre formål, får en type kobling mellom de to aspektene. Derfor har avveiningen vært vanskelig for SV. Vi har også søkt å synliggjøre gjennom de merknadene vi har vært med på, at det er en vanskelig avveining. Men en ting som har vært avgjørende for oss, er det som flertallet så sterkt understreker, nemlig at «bruk av fostervev til behandling bare skal være tillatt i de tilfellene hvor det foreligger alvorlig sykdom eller skade og andre behandlingsformer har begrenset effekt. Bruk av fostervev til medisinsk forskning, diagnostikk og fremstilling av vaksine skal bare være tillatt dersom det ikke fins andre likeverdige alternativer».De aspektene må man ta med seg videre. Vi er enig med dem som har sagt – og er også med i en merknad der det sies – at man skal legge vekt på forskning på bruk av stamceller fra voksne fremfor bruken av celler fra aborterte fostre. Når det gjelder obduksjon, har vi sett flere oppslag i VG mens komiteen hadde saken til behandling, der det var diskusjon om det burde foreligge samtykke eller ikke. Det er klart at det er fullt mulig å håndtere det spørsmålet gjennom et forhåndssamtykke, og forslaget innebærer at Regjeringen nettopp skal se på ulike tilnærmingsmåter. Når det gjelder fastlege, er jeg helt uenig med Alvheim. Det ville være en veldig hensiktsmessig tilnærming, fordi spørsmålet kan reises i ulike sammenhenger, og man kan til og med standardisere en prosedyre knyttet til det, der man får klargjort om det er gitt forhåndsgodkjenning eller ikke. Fastlegen vil kjenne vedkommende, så det vil man kunne gjøre i en sammenheng som virker rimelig. Men nettopp der man ikke har den typen forhåndsgodkjenning, må man unngå de situasjoner som har vært beskrevet i flere VG-artikler, nemlig at pårørende opplever det sjokk det er å få vite at vedkommende har vært obdu-sert – man har ikke visst noe på forhånd, og man har til og med ikke hatt noe som helst ønske om det. Der det ikke foreligger en rettslig obduksjon, bør det etter SVs syn foreligge samtykke i en av de to formene som jeg her har nevnt. Jeg tar opp det forslaget som SV har fremmet i innstillingen.