Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2011-03-15:
Jeg vil gjerne takke interpellanten for å ha tatt opp dette temaet. Man vet jo at rangeringer innen denne sektoren er noe som regelmessig skaper debatt. Noen mener at rangeringer ikke sier noen ting om studiestedenes kvalitet, at de er for tilfeldige, for preget av endimensjonale vurderinger. Andre mener at rangeringer, selv om de ikke sier alt, likevel sier noe ganske vesentlig om essensen ved institusjonene. Jeg er av den oppfatning at begge deler er riktig. Rangeringene sier noe, men ikke alt. De er ikke gode nok som rettesnor, men de gir samtidig noe å strekke seg etter. Fra et studentperspektiv er det ikke til å unngå å se at rangeringer kan spille en rolle, ikke minst for studenter som vurderer å studere i utlandet. I et internasjonalt, uoversiktlig landskap av store og små høyere utdanningsinstitusjoner vil et godt omdømme kunne ha mye å si for at én institusjon blir valgt framfor en annen. Rangeringer er selvsagt ikke den eneste ingrediensen for omdømme. Vel så viktig er hva tidligere studenter kan fortelle om institusjonen, eller hvem som er forelesere der. For studenten er utenlandsstudiet ikke bare en opplevelses- eller dannelsesreise, men også en investering for framtiden. Da er det ikke så rart om man vil forsikre seg om at man har valgt en institusjon som ikke bare er spennende, men som også andre kjenner og anerkjenner. Det betyr at norske studenter kikker på slike rangeringer før de bestemmer seg, noe som betyr at også studenter som vil til Norge, gjør det samme. Norske institusjoner vil av mange grunner fortsette å være attraktive for utenlandske studenter, også fordi vi er et av svært få land som ikke tar skolepenger, og som har generelt høy levestandard. Men også våre institusjoner må forholde seg til og avfinne seg med å bli målt og veid – og noen ganger funnet for lett og noen ganger akkurat tung nok. Rangeringene er et uttrykk for økt globalisering. Behovet for å sammenligne institusjonene blir større. Det gjelder også for forskere, for vitenskapelig ansatte, som søker seg til gode eller anerkjente fagmiljøer. I januar besøkte komiteen OECDs kontor i Paris. Der ble vi oppdatert på arbeidet med å starte opp en stor undersøkelse som skal måle læringsutbyttet i høyere utdanning. Det er en slags PISA-undersøkelse for denne sektoren. Formålet er å sammenligne på tvers av institusjoner, å gi studenter og vitenskapelig ansatte et bredt grunnlag for sine valg, å sikre en informert nasjonal politikkutvikling samt å være et redskap for de høyere utdanningsinstitusjonenes strategiske arbeid. Selv om denne undersøkelsen også vil ha sine metodiske svakheter, kan den – sammen med andre undersøkelser – være med på å gi et bredere grunnlag for å gjøre denne typen vurderinger. Det ønsker jeg velkommen. Jeg håper samtidig at både den kommende OECD-undersøkelsen og de rangeringene som vi allerede har, benyttes med vett. Det betyr å ikke se seg blind på dem, samtidig som man bevarer ambisjonen om stadig å bli bedre og å sikte mot internasjonal kvalitet på utdanning, forskning og formidling ved den enkelte institusjon. For norske institusjoner betyr dette dessuten mer diskusjon om hva vi vil være de beste på. Vi er et forholdsvis lite land. Vi kan åpenbart ikke være best på alle områder, men med våre gode ressurser og mange gode hoder kan vi markere oss på enkelte områder hvis vi arbeider langsiktig og systematisk. Dette er en viktig felles, strategisk diskusjon, som jeg gjerne inviterer fagmiljøene og institusjonene selv til å delta mer i enn det de gjør i dag.