Tone Liljeroth (Fremskrittspartiet), 2010-11-18:
Tidligere denne uken fulgte jeg utenriksministerens redegjørelse med stor interesse. Særlig interessant var det å høre utenriksministerens tilnærming til direktivforslaget om pasientrettigheter ved grensekryssende helsetjenester, et forslag han sa regjeringen vil følge nøye fremover, fordi det vil kunne få betydning for de enkelte lands behov for kostnadskontroll og planlegging. Det er ikke vanskelig å være enig i at Norge har behov for kostnadskontroll og planlegging, men jeg vil driste meg til å si at jeg oppfatter regjeringens tilnærming til dette for å være litt defensiv. Det mangler etter vårt syn en mer aktiv holdning fra Norge – et klart mål om å sikre alle pasienter en rask og god behandling. Norge burde være en pådriver for å få innlemmet spesialisthelsetjenesten i dette. Fremskrittspartiet har lenge ønsket grensekryssende helsetjenester og fremmet derfor under Stortingets behandling av denne saken i juni 2009 forslag som gikk lenger enn regjeringen. Medisinsk samarbeid på tvers av landegrenser er etter vårt syn et gode, ikke bare fordi det vil sikre utveksling og bygging av kompetanse, men ikke minst fordi det vil kunne styrke innsatsen mot komplekse og sjeldne sykdommer. Ventelistene til norske sykehus er i dag på om lag 260 000 mennesker. Ved å få innlemmet spesialisthelsetjenesten i ordningen vil mange av disse trolig kunne komme raskere ut av ventelisten og tilbake i aktivitet. All kapasitet og kompetanse – i Norge så vel som i EU – kan da tas i bruk. Det er bra for pasienten selv og for arbeidsgiveren, som får sin medarbeider raskere tilbake, men også ved at man får redusert sykelønnsutbetalingene. Det er ikke bare kostnadskontroll, men en verdig pasientbehandling. Det er store forskjeller mellom landene innen medisinsk forskning. Forskjellene gjør at medisinsk behandling som i Norge er betraktet som «eksperimentell», kan være anerkjent som behandlingsmetode i andre land. TV 2 fortalte for ca. en uke siden om Martin på fem år. Han har fått tilbud om operasjon i utlandet som i Norge anses for å være eksperimentell. Behandlingen koster 430 000 kr, men kan gi Martin mulighet til å leve et liv uten rullestol. Operasjonen blir ikke refundert av norsk helsevesen. Det paradoksale er imidlertid at det ikke er gjort noe overslag over hva det vil koste ikke å behandle Martin. Ikke bare kan denne gutten måtte sitte resten av sitt liv i rullestol, men han vil trolig få et stort omsorgsbehov om han ikke får gjennomført denne operasjonen. Det bør også med i regjeringens vurdering når de snakker om kostnadskontroll og god pasientbehandling. Vi er tilfreds med at direktivforslaget er kommet, og ser frem til resultatene av debatten i EU. Forslaget er et skritt i riktig retning, men vi skulle gjerne sett at innholdet omfattet flere tjenester, og at Norge står på for å få det til. Uansett endelig innhold er det avgjørende at det blir enklest mulig for pasientene gjennom god informasjon. Det er også svært viktig å sikre en refusjonsordning som gjør at den enkelte pasient slipper å legge ut for den behandlingen de får. For mange vil utlegg av slike kostnader være uoverkommelig store og i realiteten bety at de avstår fra behandling. Det kan vi ikke være bekjent av. Tilbudet til den enkelte pasient er det viktigste, og det bør det også være for regjeringen.