trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Ein kan jo lure på om dagens debatt har ført oss vidare i dei utdanningspolitiske spørsmåla og utfordringane som me står framfor. Eg synest at høgrepartia har kjente svar på slike typar spørsmål, og det har vel ikkje vore så mange overraskingar frå den sida. Derimot synest eg det er meir spenstig det som har kome frå sentrumspartia, der me altså i dag har høyrt at me skal sleppe lærarane fri – ikkje berre fordi det er vår. Me har høyrt at meir mynde og makt skal leggast til kommunane. Som andre også har vore inne på, skulle endringane altså kome nedanfrå, og kanskje me skal få ei differensiering av løna til lærarane. Og dersom eg ikkje høyrde feil, ønskte Kristeleg Folkeparti å vurdere å innføre minstestandardar. Det ein kan konstatere, er at det er fleirtal for å auke vaksentettleiken i ungdomsskulen, og eg ser da fram til at statsråden vil omtale det i budsjettet til hausten. Det som er litt uavklart, er korleis Senterpartiet som parti står i desse spørsmåla, dei som faktisk mest har sitert utsegner frå Kristeleg Folkeparti og Venstre. Ei anna problemstilling er dei tilstandsrapportane som blir utarbeidde i kvart enkelt fylke. Det fører med seg eit veldig byråkrati, det som me heile tida snakkar om å prøve å redusere. Eg har konstatert at statsråden har kommentert den situasjonen og sagt at rapportering er viktig, men at rapporteringa skal målrettast meir. Det synest eg er veldig positivt, og eg håpar at statsråden vil følgje det opp ganske snart. Utdanningspolitikk er å legge forholda til rette for at alle som ønskjer å ta utdanning, skal få det. I slike spørsmål høyrer også sjølvsagt skulebøker inn. Eg har da registrert at Inge Lønning ikkje har snakka om si store sak, altså skulebøker som skal finansierast gjennom reklame, men derimot har sagt at det var ei «perifer» sak. Og eg synest representanten Løvik faktisk gjorde eit tappert forsøk på å forklare kva det eigentleg var, men eg synest det er enda meir uklart nå. Framstegspartiet er vel det partiet som gjorde det klart i sin argumentasjon. Heilt til slutt har eg eit spørsmål til statsråden, og det gjeld mellombels inntakskrav til teknisk fagskule. Der kan eg eigentleg referere til eit rundskriv frå departementet som tilseier at det også må takast inn søkjarar som har fagbrev, til fagskulen. Og det er vitterleg det som eigentleg skal skje, ein skal ha fagbrev for å kome inn på fagskulen. Kan statsråden seie noko nærare omkring inntaksforskriftene?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-11:
Eg er ganske tilfreds med at det er så stor semje om analysen og om ein del tiltak som er viktige, bl.a. i forhold til å snu pyramiden. Samstundes lever eg med at representanten Knudsen og Arbeidarpartiet seier at det manglar pengar og strategi. Eg skal nok med stort frimod ta fram dei utgreiingane som er gjorde av arbeidarpartistatsrådar tidlegare, og påvise at når det gjeld pengar, skal ein nok leite godt. Grunnen til det er jo at utgreiinga ikkje var eit budsjett. Pengane ligg i budsjettet. Så får ein diskutere det. I forhold til det som er sagt, at budsjetta har vore så og så dårlege, er det slik at når det gjeld primærbudsjetta til alle i år, var det Høgre som hadde mest til skule, så kom sentrumsregjeringa, og Arbeidarpartiet kom 100 mill. kr bak det. Så vart det eit forlik som var slik – som sagt – at det vart ein del mindre, fordi ein skulle gjere ei totalfordeling. Men altså: Det er ikkje slik at Arbeidarpartiet satsa så veldig her. Tvert om hadde dei 100 mill. kr mindre enn sentrum, og Høgre hadde klårt mest. Så i forhold til spørsmåla: Vi har sagt at vi har pengar til ein del forsøk på ungdomstrinnet, òg når det gjeld auka tettleik av vaksne. Det er eg innstilt på å gjennomføre, og eg håpar Stortinget gjev sin tilslutnad. Det vil vi setje i gang fort. Det er faktisk fyrste gongen at det konkret vert gjort noko på det feltet. Eg skal òg vere ærleg og seie: Eg skulle ynskje eg kunne gjere meir, men det har eg altså ikkje pengar til. Men dei forsøka som er beskrivne, trur eg vert spanande. Når det gjeld PC-er og IT-satsing, er det heilt rett som Jagland sa, at det er ein del gode eksempel. Dei prøver vi å bringe ut. Vi kjem med ein oppdatert IT-plan, ein handlingsplan, og då vil vi få høve til å drøfte det. Den kjem i tilknyting til budsjettet.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-11:
Eg skal ta meg ad notam at eg ikkje skal forvente å sjå ljoset heile tida. Men når det gjeld det som vart sagt om ein botferdig syndar, er det heilt rett. Representanten Lønning har sagt ein gong tidlegare her i salen at han forventar at eg kjenner Skrifta nesten like godt som han, og det er i grunnen ei god framstilling, trur eg. Men det står at ein treng ei dagleg omvending, og det gjeld nok både representanten Lønning og meg. Eg sa at eg hadde endra meining i høve til ein del spørsmål, for det har eg etter kvart som vi har fått evalueringar, har fått analysar – ein flyttar seg faktisk i forhold til det terrenget som finst, og ikkje motsett – og eg saknar ei erkjenning frå representanten Lønning av at kanskje han òg av og til har behov for ei dagleg omvending – iallfall stundom. Når det gjeld hans spørsmål om Norgesnettrådet, er eg heilt samd med han i at det er ikkje dei som skal utøve dette. Men Norgesnettrådet fungerer faktisk veldig godt for departementet som eit rådgjevande organ i høve til organisatoriske spørsmål. Dei gir meg råd, og så fylgjer eg dei opp i forhold til det vanlege systemet, og sjølvsagt skal både høgskuleråd og universitetsråd inn. Forskningsrådet har på dette feltet hatt eit veldig interessant prosjekt, leia av professor Føllesdal, og erfaringane derifrå tek vi med oss i arbeidet i forhold til korleis dette skal utviklast. Men eg kan roe representanten Lønning med at Norgesnettrådet ikkje skal verte eit forvaltingsorgan som skal stå for dette, men det å få organisatoriske råd og praktiske råd synest eg er interessant.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-11:
Dei dagane eg hugsar på dei rette brillene, har eg dyre briller frå ein godkjend fagoptikar. Men eg må nok erkjenne at enkelte dagar vert dei liggjande att heime, og då er det godt å ha eit par 50-kronersbriller liggjande på kontoret. Om det får konsekvensar for konklusjonane, skal eg ikkje ha sagt noko om, men slik er verkelegheita. Eg er heilt samd med representanten Evje i at vi ikkje må framstille det slik at teknologi no er viktigare enn menneske. Sjølvsagt vil læraren framleis vere den viktigaste. Det er heller ikkje grunn til å leggje skjul på at det er urovekkjande med desse forskjellane, men vi håper at dei gode eksempla og den tiltaksplanen som vi vil kome med, skal medverke til at denne kløfta minkar. Snart vil det òg vere framforhandla nye tiltak i regi av Læremiddelsenteret og ein del leverandørar, for vi vil ikkje at ein skal standardisere på ein måte som favoriserer ein leverandør, og at alle kommunar skal bruke likt. Det ville vere ei feil ordning, men vi må forhandle fram avtalar som gjer at det er mogleg å få mange system til ein anstendig pris, og det prøver Læremiddelsenteret å få til. Men det er klart at statistikken i dag, spesielt for grunnskulen, absolutt er for dårleg. Den er betre i den vidaregåande skulen når det gjeld maskinelt utstyr, men der har vi ein stor jobb å gjere med å setje lærarane i stand til å bruke utstyret og utvikle pedagogikken på ein god måte.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-11:
Då eg nemnde det representanten Reikvam sa om karakterar i innlegget sitt, var det for å eksemplifisere at det er gode skuleslag som har lukkast med det, og at det derfor vil vere interessant å sjå på det òg. Men det er berre ein av mange ting som vi treng å prøve ut. Når det gjeld lærebøkene, har vi faktisk der òg ein prosess. Det er heilt rett det representanten Reikvam seier, at måten vi gjer det på i dag, har sider ved seg, og i forhold til det har vi òg eit arbeid gåande. Så til helse, miljø og tryggleik. Eg må fyrst seie meg lei for at eg ikkje klarar å halde det eg sa i fjor, at dokumentet kjem i vår. Eg ventar framleis på at ei tverrdepartemental gruppe skal verte ferdig. Det er mitt ansvar, saman med andre statsrådar, at den ikkje er det – eg skuldar ikkje på nokon andre. Men det som er realiteten, er at vi for det fyrste treng å sjå på korleis forskrifta for helse, miljø og tryggleik har fungert, kor mykje som er implementert, og kva slags tiltak ein eventuelt må setje i gang for å påverke kommunane i den grad dei ikkje er det. Det er det eine vi fyrst må ha oversikt over og kome tilbake med. Det andre er: Kva er det som manglar i tillegg til rapporten, for vi må ikkje ha noko som går oppå kvarandre? Der trengst det òg at ein gjer eit politisk arbeid i departementet. Eg ventar at eg får denne rapporten i løpet av mai. Eg hadde fyrst tenkt å leggje dette fram i statsbudsjettet, der ein ofte tek opp saker ein skal kvittere ut, men samstundes har enkelte sagt til meg at det kanskje ikkje er det mest eigna dokumentet. Så tidsperspektivet er hausten, og så får vi sjå om vi skal lage eit eige dokument eller ha det saman med eit anna. Men då vil det kome. Når det gjeld ungdomstrinnet, er det ein del forsøksmidlar i Reform 97 som vi tenkjer å dreie mot ungdomsskulen.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-11:
Når det gjeld det fyrste, har eg alt lagt fram for Stortinget eit forslag om eit forsøk i 15 kommunar med ein metode for auka vaksenpedagogtettleik, og der det òg står om andre måtar å gjere det på. Eg vil sjå på den innstillinga og den debatten som kjem når det gjeld dei meldingane. Det ser eg fram til. Eg trur vi treng å utvikle systema, som eg veit kan fungere i forhold til det. Så til forhandlingane. For tida kjem det svært mange brev til departementet frå kommunar, fylkeskommunar og frå ein del partilag som gjeld dette spørsmålet. Sist vi vurderte det, sa Regjeringa at vi i denne tariffperioden ville behalde systemet slik det er, men at vi skulle ha ein grundig gjennomgang framfor neste hovudtarifforhandling. I og med at så mange faktisk har kome med innspel, og det er aktuelt i løpet av året, tykte eg at det var naturleg å seie at ei slik vurdering pågår. Det heng òg logisk saman med det eg har sagt om større lokalt sjølvstyre. Det kan absolutt vere logikk i den konklusjonen. Men samstundes er einheitlege, sentrale rammer eit argument i andre retninga. Derfor har eg slett ikkje konkludert. Men eg må nok innrømme, når det seiest her at det kan verke som om det er forskjellig syn i regjeringspartia – det er det heilt sikkert – at den som går hardast på meg for å få meg til å gjere noko med dette, er ein arbeidarpartimann, nemleg leiaren i KS, Halvdan Skard.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-11:
Fyrst vil eg stadfeste til representanten Dørum at vi i statsbudsjettet skal ha ein analyse av utviklinga innafor skulefritidsordninga. Eg gav dei fyrste meldingane allereie i utgreiinga, men vi skal utdjupe det i statsbudsjettet. Så langt er det ingen dramatiske forskjellar, men det er berre tal, så vi skal gå djupare inn i det, og vi skal melde tilbake. Så seier representanten Grete Knudsen at det ville vere trist om vi går inn i eit nytt tusenår utan reformer. Det eg har hatt behov for å signalisere til lærarar, foreldre og elevar, er at vi ikkje skal ha fleire så raskt gjennomførde svære reformer som vi har hatt dei siste åra, men vi skal ikkje ha utviklingspause. Stillstand har det derfor ikkje vore snakka om frå denne regjeringa, og eg trur heller ikkje frå nokon i salen, men det er snakk om på ein måte å løfte av ei viss reformbør, som faktisk har lege på svært mange i skuleverket. Det er ei erkjenning ut frå evalueringane som vi har på gang, det er ikkje fyrst og fremst kritikk. Det er ei erkjenning, og så tek vi konsekvensen av den. Elles deler eg mykje av dei refleksjonane som representanten Knudsen hadde no på slutten. Eg kunne nok føre ei lang rekkje med argument her om kven som sa ting fyrst og gjorde ting fyrst og kvifor osv. Realiteten er at dreiinga av fokus, snuinga av pyramiden har fått stor oppslutning, og så vert det ein felles jobb både i samband med dei fem meldingane som no er lagde fram i vår og i statsbudsjettet, å utmeisle ein politikk som gjer norsk skule til ein av verdas beste skular. Det vil sjølvsagt stå på ressursar. Det vil stå på evne, men eg trur òg det vil stå på evne til samarbeid. Eg trur kanskje at vi skal verte noko flinkare til å lyde til kvarandre. Det er faktisk det eg har prøvd å seie i dag, at ein kan hente klok politikk og klok tenking frå dei fleste grupperingane, for eg trur at borna står oss så nær at ein er oppteken av at dei skal ha det best mogleg. Sjølvsagt skal usemje kome til overflata, sjølvsagt skal det setjast namn på, sjølvsagt skal statsråden tåle kritikk, men eg håpar at det er saka som er overordna og ikkje taktikk i forhold til politisk posisjonering. Eg synest det har vore spanande å vere her – eg er ikkje sikker på at dei som ventar på neste debatt, synest det same.
Kari Lise Holmberg (Høyre), 1999-05-11:
Regjeringen har som visjon å skape større kvalitetsbevissthet i alle ledd i utdanningspolitikken, og statsråd Lilletun er opptatt av å styrke skolen. Vi har et godt utgangspunkt for den videre utviklingen inn i et nytt årtusen, sies det i redegjørelsen. Visjoner henger høyt. Dem skal man strekke seg mot. Men uansett gode intensjoner – uten brukbare rammebetingelser vil målene være vanskelige å nå. Da blir det med fagre ord. Det påpekes i redegjørelsen at tøff prioritering i kommunebudsjettene ofte truer skolestrukturen. Rett nok, men jeg tillater meg å hevde at det kan være vel så ille at tøff prioritering i kommunebudsjettene senker den generelle standarden i skolen og utarmer innholdet. Skolen er i en type tidsklemme, og jeg vil nevne to viktige faktorer. For det første: Den stadige økningen av øremerkede tilskudd reduserer den kommunale handlefriheten. Øremerking og egenandeler binder i for stor grad kommunenes midler, og barn og unges oppvekstvilkår kan bli den tapende part. For det andre: Kommunenes inntektsgrunnlag er forskjellig. Vi har «fattige» kommuner, og vi har «rike» kommuner. Den enkelte kommunes innsats retter seg ikke nødvendigvis mot skoleverket. Barn og unges oppvekstvilkår kan bli den tapende part i kampen om de kommunale kronene. Min referanseramme er en mellomstor industriby på Østlandet – en lavinntektskommune som har gått glipp av statlige midler fordi den ikke har tatt seg råd til å finansiere egenandelene, en kommune som de siste årene har kommet svært dårlig ut på GSI-statistikken. Skolens innhold har tapt i kampen om de kommunale kronene. Mitt poeng er at det må ikke bli for stor avstand mellom mål og midler i utdanningspolitikken. Statsrådens redegjørelse skisserer både visjoner og mål inn i et nytt årtusen, og det er vel og bra. Men veien for å nå disse målene sies det for lite om. Nøkkelordet er ressurser, både menneskelige og materielle. Kampen om kronene er kommunesektorens store utfordring, og det er ingen selvfølge at skoleverket vinner den kampen – kampen om kommunenes frie midler. Så jeg er slett ikke sikker på at skolen har et godt nok utgangspunkt for den videre utviklingen inn i et nytt årtusen.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Vi har fått presentert en redegjørelse som er lite konkret, men som har mange ord, som det har blitt sagt av flere her i dag. Slik sett er statsråd Lilletun representativ for den regjering han har lagt fram redegjørelsen på vegne av. Statsråd Lilletun henviste til sin regjeringssjef Bondevik og hans kvalitetskrav til framtidssamfunnet i redegjørelsen – krav om «eit nyskapande, eit solidarisk og eit tryggare Noreg». Når det gjelder det nyskapende, er det jo ikke det som har preget statsråden og hans parti. Tvert imot, når Arbeiderpartiet har gått inn for Reform 94, Reform 96 og ikke minst nå når vi i den siste tiden virkelig har stridd for å få til videre- og etterutdanningsreformen, har Regjeringen og statsrådens parti vært bremseklosser. De har jo nå også gjort det til en dyd å være bremsekloss og ta reformpause. Når det gjelder det solidariske, har det siste året vist oss at kommuneøkonomien gir et veldig dårlig utgangspunkt for å drive en god solidarisk skolepolitikk. Vi har det dårligste kommunebudsjettet siden 1980-tallet, sier kommunene. Og det viser også tallene. Vi har mer øremerking enn vi noen gang har hatt, selv om Regjeringen sier at vi skal ha mindre. Når Regjeringen valgte Høyre og Fremskrittspartiet som samarbeidspartnere, valgte de bort muligheten til å ha et bedre kommuneopplegg som også kunne gitt rom for mer satsing på skolen. I konkurranse med de øremerkede midlene ville de frie midlene gitt mulighet for det. Når det gjelder trygghet, tror jeg ikke at de som følger utviklingen i barnehageutbyggingen, føler at de har fått mer trygghet. Jeg tror heller ikke de som har blitt rammet av kuttene i skolefritidsordningen, føler at Regjeringen har tilbudt dem mer trygghet. Og jeg tror heller ikke at de som leser forslaget til kommuneøkonomiproposisjonen for år 2000, vil finne signaler om noen ny kurs – tvert imot. Det er signaler om å følge den samme kursen videre. Etter min oppfatning er ikke denne Regjeringen nyskapende. Denne Regjeringen er heller ikke solidarisk, og den skaper ikke trygghet i skolepolitikken. Når statsråd Lilletun bruker de fine ordene i sin innledning, må det basere seg på det for så vidt dårlige pedagogiske prinsipp – som mange foreldre har prøvd seg på overfor sine unger – at vi skal gjøre som Lilletun sier, men absolutt ikke som Lilletun gjør.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 1999-05-11:
Skolen er en viktig arena for dialog og fellesskap. Det er derfor fint at utdanningsministeren tar opp verdiperspektivet i opplæringen som et av de viktigste punktene i redegjørelsen. Her er det nye KRL-faget en viktig ingrediens. Som stortingsflertallet sa i 1994, legger også enhetsskolen vekt på felles tradisjoner og verdier, kunnskaper og referanserammer for ferdigheter og holdninger. Utfordringen har da vært å ta hensyn til minoritetene på den ene siden og samtidig beholde den tusenårige nasjonal-kulturelle identitet på den andre siden. Før dette faget ble innført i 1997, hadde 94 pst. av barn i grunnskolen kristendomskunnskap. Nå skal alle elevene i grunnskolen ha et fellesfag, der elever med tilhørighet til ulike religioner og livssyn skal møte andre og få kunnskap om hverandres tradisjoner og livsanskuelser. Faget fungerer stort sett bra utover landet, viser meldinger. Men en del lærere føler seg usikre på hva de kan si og gjøre i timene. Derfor er det viktig med mer etterutdanning av lærere nettopp i dette faget, og jeg forventer at departementet følger opp dette. Noen foreldre har som kjent også prøvd dette faget for retten. Men etter en samlet vurdering kom byretten til at undervisningen i KRL-faget ikke krenker internasjonale konvensjoner om menneskerettigheter, og staten ble frifunnet i søksmålet. Dette er riktignok nå anket. Men i dommen står det at retten har fått inntrykk av at skolen og lærerne i stor grad har lyktes med å komme fram til fritaksordninger som praktisk lar seg gjennomføre. Videre står det: «Når man vurderer KRL-faget og menneskerettighetene, må det legges vekt på at faget tar sikte på at forskjellige grupper skal komme i dialog, på tross av religiøse og livssynsmessige skillelinjer. Frukten av dialogen skal være økt forståelse og økt toleranse. Dette er i samsvar med ånden bak Verdenserklæringen om menneskerettigheter, vedtatt av FNs Generalforsamling 10. desember 1948. For Verdenserklæringen sikter mot «frihet, rettferdighet og fred i verden».» «Livssynsnøytral undervisning er verken mulig eller ønskelig», sier amanuensis Signe Sandsmark i sin doktoravhandling i pedagogikk. For Kristelig Folkeparti er det viktig at skolen er en tydelig verdiformidler, og at lærerne sammen med foreldrene utvikler sosiale og etiske holdninger og evner. Det er når barn blir kjent med voksne som er tydelige på sine valg, at de selv blir utfordret til å velge. Foreldre kan lett bli usynlige i skolesammenheng. Skole-hjem-samarbeid er derfor svært sentralt også i ungdomsskolen. Her burde det satses enda bedre for å få til gode planer om dette. Jeg er enig i at vi ikke trenger flere reformer, men at hovedutfordringen nå er å kunne få gjennomføre de gode intensjoner i det som allerede er, og jeg er glad for at utdanningsministeren nå vil gripe tak i spesielt ungdomstrinnet, hvordan få til større lærerdekning og mindre papirarbeid bl.a.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Statsråden sa innledningsvis i redegjørelsen at vi er i ferd med å forlate et tiår der vi har reformert norsk utdanningssystem fra kjeller til loft. Det er helt riktig, men det er med respekt å melde likevel ingen unnskyldning for å være så lite forpliktende, så uten retning og perspektiv og så lite offensiv som det sentrumsregjeringa er i utdanningspolitikken. Vi ser det på område etter område, og jeg skal nevne to, for jeg har bare tre minutter. For det første: skolebøker. Da Stortinget behandlet et Dokument nr. 8-forslag om skolebøker i januar i fjor, pekte sentrumspartiene på at de mente skolebokstipend var en bedre ordning enn skolebokutlån. Men i spørretimen sist onsdag sa Lilletun rett ut at verken skolebokutlån eller skolebokstipend er noe prioritert område for denne regjeringa. Men det som statsråden, ifølge svaret i spørretimen, likevel vil vurdere, er om man kan finansiere skolebøker ved hjelp av reklame. Jeg klarer ikke å se at det å overlate noe som bør være en samfunnsoppgave – nemlig å sørge for lærebøker i den videregående skole – til bedrifter som kun har ett formål, nemlig å selge mer av det de produserer, overhodet kan samsvare med de fine ordene om at verdier og mindre forbruk og materialisme skal sterkere i fokus. For det andre: I redegjørelsen heter det så fint at statsråden vil skape mer elevmedvirkning, og han sier: «Det er nemleg all grunn til å ta på alvor forsking som viser at større elevmedverknad gjev auka trivsel og motivasjon.» Helt enig, men hva sier det samme departementet i stortingsmeldinga som evaluerer Reform 94 og som komiteen nå behandler? Jo, på side 96 heter det: «Det kan stilles spørsmål ved om elevene» – og her snakker vi om videregående skole med folk som også har stemmerett – «er modne nok til å la seg motivere til å være aktive i denne typen planlegging.» Da snakker man altså om å delta i planlegginga av undervisninga – og meldinga konkluderer med at ambisjonsnivået nok må senkes litt. Én ting er å gå tilbake på løfter man har gitt i valgkampen, men når man sier i en redegjørelse at man vil ha mer elevmedvirkning og den samme statsråden i en melding som han la fram like før, sier det motsatte, da kan man lure på hvem som er moden og hvem som ikke er moden. Jeg syns det er utrolig defensivt. Det er etter min mening reaksjonært, og jeg kan ikke tro annet enn at dette er en holdning som statsråden står alene om i denne salen.
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Statsråden og representanter fra regjeringspartiene har kommet med mange store ord i denne debatten. Man snakker om at man skal slippe lærerne fri, la de tusen blomster blomstre, om at endringene må komme nedenfra, og man skal snu pyramiden. Men realiteten i politikken er at de kutter i tilbudet i skolen. Grovest kutter de i skolefritidsordningen, og heller ikke i revidert ser vi at de prioriterer skolefritidsordningen. Det er tydelig at unger av yrkesaktive foreldre overhodet ikke har prioritet hos denne regjeringen, sannsynligvis på grunn av at de ikke passer inn i Kristelig Folkepartis drømmebilde av hvordan en familie skal se ut. Det var en smule debatt mellom statsråden og representanten Jagland tidligere i debatten om satsing på private skoler eller ikke, da statsråden vil at det skal være alternativer for folk og muligheter til å velge. Bare for å understreke det: Det som er Arbeiderpartiets poeng, er at det er et alvorlig problem når midlene blir prioritert bort fra fellesløsningene, bort fra de løsningene som vi alle skal kunne bruke, fra de ordninger som måtte gjelde for oss alle sammen, og over til mer private ordninger og mer eller mindre sekteriske tilbud for noen få. Det er et alvorlig problem, og hvis ikke Regjeringen forstår det, bør de strengt tatt gå i seg selv og tenke en gang til. Så sies det at den nye kursen, den nye utdanningspolitikken er at nå skal alt komme nedenfra. Hvis det betyr at man skal ha samarbeid med partene og at man skal ha lokal tilpasning i undervisningen, er vi helt enige, men i så fall er det overhodet ikke noe nytt. Hvis det derimot er et angrep på enhetsskolen og innføring av forskjellsskolen rundt om i landet, og hvis det betyr at nå skal man sementere skolen i påvente av at den skal endre seg selv, er det en farlig utvikling. Hvis man eksempelvis – det var snakk om å endre ungdomsskolen – skal sette seg ned og vente på at endringene skal komme rekende på ei fjøl og skje av seg selv, tror jeg at veldig lite vil skje. Vi er nødt til å ha en utdanningspolitikk som er i utvikling, og vi må hele tiden tilpasse skolen til de endrede behov som finnes i samfunnet. Det krever at vi har aktive og gode organisasjoner for lærere og elever, og det har vi, men det krever også at vi har politikere og – ikke minst – en statsråd som tør å ta ansvar, som tør å skjære igjennom, og som tør å ta standpunkt til hvordan vi skal få en bedre skole. Det er jeg ikke like sikker på at vi har.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-05-11:
Det har vært en interessant debatt i dag, og den har spent over mange deler av utdanningssektoren. Jeg har lyst til å kommentere noen få konkrete saker. Representanten Konglevoll var i en replikk tidligere i dag inne på behovet for å få ned prisene på lærebøker. Jeg forstod det dit hen at hun ikke var spesielt positiv til vårt forslag om å fjerne bokbransjeavtalen, selv om dette vil gi lavere priser på lærebøker. Det er mitt håp at hun da vil vurdere andre forslag som kan bidra til å få ned prisene. Vi konstaterer at man ikke har råd til subsidiering eller bokstipend. Slik vi ser det, er det da ett alternativ som kan brukes til å delfinansiere bøker, nemlig reklame. Konglevoll var jo inne på dette i sitt innlegg tidligere, og jeg vil be henne kanskje å vurdere det synet, og ikke ha et fullt så fundamentalistisk syn som det hun skisserte i sitt innlegg. Jeg tror at reklamefinansiering kan gjøres på en utmerket måte som ikke virker støtende verken på lærere eller elever. Det kan også nevnes at såkalte skoledagbøker har vært reklamefinansiert over lengre tid uten at det ser ut til å ha sjenert noen. For øvrig merket jeg meg replikkordskiftet tidligere i dag mellom representantene Lønning og Oppebøen Hansen, hvor representanten Lønning mente at reklamefinansierte bøker var for «perifert» til å kommenteres, delvis ble det rettet opp av representanten Løvik nå nylig. Men priser på skolebøker er ikke perifert for Fremskrittspartiet. Det er faktisk så viktig at vi har lagt fram et Dokument nr. 8-forslag om bokbransjeavtalen på området. Apropos Høyre og replikkordskifter. I et replikkordskifte mellom Høyre og Kristelig Folkeparti hvor hr. Løvik var engasjert, var han inne på at partiet Høyre er et visjonært parti som staker ut kursen for en ny skolepolitikk. Jeg kunne tenke meg å sitere landets tyngste Høyre-avis, Aftenposten, som nylig skrev: «Mange av de løsningene Fr.p. foreslår i f.eks. helse og skolepolitikken, kopieres nå av Høyre i en nesten identisk form, …». Som et praktisk eksempel kan jeg nevne Høyres nye idé om å gi gode lærere bedre lønn. Dette ble lansert av Fremskrittspartiet allerede i desember 1987 i denne sal. For øvrig har vi hatt en interessant debatt om forhandlingsrett i dag. Det kom riktignok en tid etter at Stortinget behandlet Dokument nr. 8-forslaget om dette temaet fra Fremskrittspartiet. Jeg hilser imidlertid regjeringspartienes evne til nytenkning på dette området velkommen, og håper at man får vurdert saken videre. Et lite hjertesukk: Hadde det vært lokalpolitikere fra de samme partiene som hadde diskutert denne saken, tror jeg vi hadde hatt flertall for endringer allerede.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-05-11:
Det er litt interessant å merke seg korleis Arbeidarpartiet i debatten svingar seg opp i skyene for å skryte av kor makelause dei er når det gjeld skulepolitikk. Og så kom representanten Anneliese Dørum fram no nyleg og sa at det i grunnen ikkje er så stor skilnad på sentrumsregjeringas og Arbeidarpartiets politikk. Forstå det den som kan. Jagland var òg oppe og heldt eit innlegg, der han særleg peika på at ungdomstrinnet i grunnskulen var svikta. Ja, det er eg samd i. Men like fullt var det Jagland og Arbeidarpartiet som fekk innført Reform 97. Det var faktisk nokre av oss som arbeidde i skulen og nokre som har arbeidd i ein del politiske parti, som åtvara og sa at ein la for lita vekt på ungdomstrinnet i Reform 97. Men vi blei ikkje høyrde. Den gongen skulle ein ha alt nedanfrå. Eg var så heldig – eller uheldig, for å seie det slik – at eg som oppvekstsjef i ein kommune fekk vere med på å administrere dette på kommunesida, der vi skulle innføre Reform 97. Det var ikkje nok pengar. Det var ikkje nok satsing frå Arbeidarpartiet si side for at dette skulle bli eit godt resultat. Reform 97 har etter mitt skjønn kome minst eitt år for tidleg. Reform 94 har òg utelukka ein del ungdomar, nemleg dei som er over 19 år, frå å få ei mogelegheit til utdanning. Representanten Anneliese Dørum fortalde historia om ein rektor som underviste i matematikk, og som hadde hatt klassa frå 7. klasse til og med 9. klasse. Elevane hadde ikkje lært noko som helst. Dei kunne like lite i 9. klasse som dei kunne i 7. Dette skulle då vere eit såkalla sanningsvitne for at det var noko gale med skulen. Min påstand er at det måtte vere noko gale med læraren. Hadde eg etter tre års matematikkundervisning i ungdomsskulen oppdaga at elevane mine ikkje kunne meir i 9. klasse enn då eg overtok dei i 7., hadde eg søkt avskjed – om ikkje i nåde, så iallfall avskjed – og funne meg ein annan jobb. Eg er ikkje usamd med representanten Dørum i at vi skal gjere mange grep i skuleverket, nye pedagogiske tiltak osb. Men vi må òg ha lov til å stille krav til lærarane, og det bør vel vere slik at lærarar som ikkje klarar å lære klassa si noko matematikk på tre år, kanskje burde finne seg noko anna å gjere.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg har bl.a. med interesse merket meg statsrådens påpeking av den problemstilling som fulgte av at mange prosjekter ble iverksatt mot slutten av forrige stortingsperiode. Jeg registrerer at daværende stortingsrepresentant Fjærvoll var delaktig i det flertall som i stor grad presset fram en bredde i prosjektene, og tar det som en erkjennelse at statsråden nå tar med seg erfaringene fra det. Jeg er glad for at statsråden understreker så sterkt at prioriteringen av prosjektene i all hovedsak skal skje i Nasjonal transportplan. Jeg tror det er viktig å understreke at vi alle må se til at Nasjonal transportplan blir den sentrale arena for prioritering og samordning i samferdselssektoren, slik det har vært forutsatt. Jeg registrerer også at statsråden understreker at statens bidrag til bompengeprosjekter må ses i sammenheng med de ordinære vegbevilgningene, og selvfølgelig innenfor de prioriteringene som gjelder i forhold til de aktuelle fylker og strekninger. Da er det grunn til igjen å spørre hva statsråden mener med sin uttalelse til Sunnmørsposten om at «de som ønsker rask realisering av et samferdselsprosjekt, utenom ordinærplanene, må bruke bompenger». Det leder tanken hen på at man har muligheten for det statsråden selv kalte en ekstraordinær finansiering, som jo vitterlig ikke er til stede. Statsråden var ikke inne på den forventning som denne regjeringen har skapt gjennom å inspirere til en tenkning om at man kan løse flere vegprosjekter gjennom såkalt «spleis og dugnad». Hvordan vil statsråden møte den forventning som er hos dem som har tatt initiativet til de om lag 70 ulike prosjekter som han nå stiller seg bak, og som har en forventning om at initiativet møtes av en regjering som har invitert til denne dugnaden? Vil statsråden fortsatt mene at det er mulig å bidra med statlig finansiering til et så stort antall prosjekter, eller vil statsråden allerede i dag foreta en vurdering av om responsen på initiativet kanskje har vært noe større enn det Regjeringen har mulighet for å levere? Jeg vil også få lov til å vise til at i det samme intervjuet i Sunnmørsposten viser statsråden til uttalelser fra statsministeren, som tyder på at dagens investeringsnivå vil videreføres, og at det blir lagt opp til en samlet bevilgning til veginvesteringer i denne perioden som er lavere enn det som er forutsatt i vegplanen. Er det Regjeringens mening? Hvordan vil Regjeringen i så fall forholde seg til Stortinget ved at man må utsette prosjekter som ligger i vegplanen, og hvordan vil Regjeringen forholde seg til at Stortinget også skal forholde seg til de omprioriteringene som eventuelt vil måtte følge av det?
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Jeg er glad for at det har vært så bred enighet i debatten om at samordningen og prioriteringen innenfor veisektoren og samferdselssektoren i all hovedsak skal skje i Nasjonal transportplan. Det er viktig for å underbygge betydningen av transportplanen. Det er imidlertid tre spørsmål som jeg vil be statsråden avklare ved avslutningen av denne debatten. For det første vil jeg igjen vise til at statsråden vitterlig i Sunnmørsposten ble sitert for å ha sagt: Beskjeden fra meg er derfor at folk må innstille seg på at vi blir liggende på det lave nivået vi er på i dag. Med mindre statsråden vil påpeke at han er feilsitert, blir det sentrale spørsmålet: Hvordan vil Regjeringen legge fram for Stortinget de omprioriteringer som i så fall er nødvendige i forhold til gjeldende veiplan. For det andre – til statsrådens utsagn om at de som ønsker en rask realisering utenom ordinærplanene, må bruke bompenger: Kan jeg forstå statsråden i hans tidligere innlegg slik at bompengefinansieringen må skje innenfor de ordinære rammene? Og når statsråden i det samme intervjuet antyder bompengeandeler på 50 – 80 pst., er det slik å forstå at det kommer til å være den normale bompengeandelen, slik statsråden ser det? Og det tredje og i denne sammenheng siste spørsmål til statsråden: Det er overmåte viktig at bompengeselskapene kan ha tillit til at de avtalene som inngås med staten, blir oppfylt fra statens side. Kan bompengeselskapene føle seg trygge på at staten i denne stortingsperioden vil overholde de forpliktelsene som framgår av de avtalene som er inngått? Og hvordan vil statsråden i så fall innrette seg med sikte på å få det til i en situasjon hvor man ligger så vidt langt etter de planrammene som har vært lagt til grunn i veiplanen? Jeg vurderer det slik at det har vært en nyttig debatt for å avklare forhold som er av stor betydning for den videre behandling av viktige spørsmål innenfor veisektoren og innenfor samferdselssektoren. Det er utvilsomt riktig, som komiteens leder i sitt innlegg pekte på, at man i en situasjon hvor man allerede har et presset budsjett, fra Regjeringens side har skapt forventninger om at staten skal bidra til atskillig flere prosjekter hvis bare det lokale initiativ er til stede. Desto større utfordringer blir det for Regjeringen å møte de forventninger den selv har skapt, med de økonomiske rammer som den nå synes å legge til grunn. Igjen, jeg er redd for at man ikke har tatt lærdom av de problemstillinger som oppstod etter de løftene som ble gitt foran forrige valg.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-05-11:
La meg først si at når det gjelder konkrete budsjettvurderinger og budsjetttall, må vi komme tilbake til dette i forbindelse med de ordinære budsjettbehandlingene, eventuelt i revidert budsjettsammenheng. Nå skal man i forbindelse med avisoppslag av og til prøve å lese mellom linjene, særlig når man opplever at store oppslag i Dagbladet i en viss periode gav inntrykk av å være bygd på intervjuer med samferdselsministeren, noe som ikke var tilfellet som man forstod, hvis man leste artiklene videre. Når det gjelder den siterte artikkel fra Sunnmørsposten, kan det nok også leses litt mellom linjene. For når en statsråd får følgende spørsmål: Har statsministeren lovet en samferdselsminister fra distriktene økte rammer? Og den nye samferdselsministeren svarer at han verken har lovet økte rammer eller reduserte rammer, så velger man selv hva man vil skrive. Når det gjelder prosjektene, er det slik at alle prosjekter må vurderes enkeltvis. Jeg har sagt i spøk noen ganger at jeg har hatt stor sympati for og glede av julenissen. Jeg har hatt sympati for ham og de pakkene han har brakt med seg. Men så kommer en periode da man skal pakke opp pakkene og se hva som er inne i dem, og den fasen er jeg i nå. Jeg pakker opp en del pakker, ser hva som er inne i pakkene, hva som kreves av – som jeg har nevnt før i dag – statlige midler. Det er nok en del av dem som er bygd på spleis og dugnad-uttalelsen i den forstand at man lokalt har trodd at her var det overveiende staten som skulle bidra, og så skulle man fra lokalt plan bidra med minimalt. Det er en misforståelse. Spleis og dugnad, dugnadsånd og bompenger betyr at man velger en finansieringsform som totalt tilfører vegbudsjettene økte midler, og gjør oss i stand til å utføre flere oppgaver enn vi ellers ville være i stand til. Det betyr at enkelte prosjekter må ses på. Vi har så vidt vært inne på Oslopakken i kveld. Det er en ressurskrevende utbygging. Det er viktig å huske på at Oslopakke 1, altså hovedutbyggingen, skal fullføres i tillegg til denne planen. Jeg har spurt mine folk om hvor mye som vil stå igjen av behov når perioden for Oslopakke 1 er ute. Foreløpig har jeg fått til svar at det er ca. 5 milliarder kr i behov. Det betyr at jeg er nødt til å legge det i bunnen og ta det med i planleggingen når jeg går videre med Oslopakke 2 og de øvrige pakkene. Det foreligger også tidligere vedtak i Stortinget om å bygge ut Ringeriksbanen og tunnel gjennom Gamlebyen. Det er også planer for vegutbygging i Bjørvika. I sum fører dette til et stort behov for samordning og faglig og politisk innsats. Det er det samferdselsministeren har behov for å signalisere også i denne debatten.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-05-11:
Ja, debatten har vært nyttig, og jeg har knyttet såpass mye til denne debatten at jeg har gitt signaler om at jeg etter at debatten var gjennomført i dag, ville vurdere hvordan vi skulle gå videre med både Oslopakke 2 og Østfoldpakken. Men jeg ønsket å høre signalene rundt interpellasjonen før strategien videre ble trukket. La meg prøve å svare på noen av de konkrete spørsmålene som er stilt fra interpellantens side. Skal man i planleggingssammenheng innstille seg på dagens bevilgningsnivå? Mitt råd til de enkelte fylker vil være å bruke dette som utgangspunkt. Det betyr jo ikke at ikke bevilgningsnivået både kan økes og endres underveis, men i planleggingssammenheng bør man bruke det man har fått signaler om, også i forbindelse med dokumentene som er sendt ut ved behandlingen av Nasjonal transportplan. Bompengefinansiering – skal det tas innenfor de ordinære rammer? I utgangspunktet ja, for etter mitt språk og min vurdering er ekstraordinære midler noe som må tas fra ordinære midler, eller fra et annet sted. Det betyr med andre ord at når vi løser prosjekter ved å øke bompengefinansieringen via bompengeandelen – 50-80 pst. er nevnt, jeg vil ikke gå nøyaktig inn på tall for hvor det skal ligge hen – så løser man prosjekter som står nært i køen og kanskje kan komme fram i køen, og dermed kan andre rykke ytterligere fram. Man løser egentlig problemer ikke bare for seg selv, men også for andre. De bompengeselskaper som inngår avtale med staten kan være trygge – da med mindre forskyvninger enkelte år – de avtalene som inngås, vil bli fulgt opp. Det forutsetter jeg også at Stortinget tar høyde for når man godkjenner bompengeprosjektene – for de skal jo hit. Stortinget vil altså være part i denne sammenheng. La meg understreke for dem som har vært i tvil om statsråden vet hva han snakker om, at jeg har selv vært med og nedbetalt fire bompengeprosjekter. Bommene er borte. Vi har løst oppgavene. La oss huske at bompenger er nesten den eneste avgiften igjen i Norge som er målrettet. Og så lenge vi har denne avgiften, som går til å løse konkrete oppgaver som bileiere, transportører og kollektivbrukere ser resultater av, så oppfordrer jeg egentlig til å bruke den. Skaug etterlyste Østfoldpakken, og sa at jeg overhodet ikke hadde nevnt den i mitt innlegg. Det er fordi jeg nettopp har svart på dette i en spørretime. La meg minne om en viktig ting: Oslopakke 2 kom til Samferdselsdepartementet tre uker før statsrådskiftet. Østfoldpakken er ennå ikke kommet til Samferdselsdepartementet. Husk på at prosessen via Vegdirektoratet må man ta med når man trekker linjen. Og til slutt: Det er en ting jeg ikke er stolt av fra forrige periode, og det er at vi startet opp en rekke prosjekter med en lav startbevilgning og ikke tok høyde for oppfølgingsbevilgning.
Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Alle burde i alle fall være enige om at godt utbygde samferdselsnett med god standard er en forutsetning ikke bare for bosetting og gode levekår, men også for et velfungerende næringsliv i alle deler av landet vårt. Transport- og kommunikasjonssektoren er preget av raske teknologiske og også markedsmessige endringer. Det vil selvfølgelig stille store krav til både omstilling og effektiv ressursbruk i samferdselssektoren. Det er et høyst betimelig spørsmål som interpellanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen har reist. Vi må aldri tape av syne at vi må ha en helhetlig samferdselsplanlegging og bedre samordning mellom de ulike transportmidlene. Derfor må vi også tilstrebe en samlet og helhetlig plan for veg og vegtrafikk, luftfart, bane og havner. De mange vegprosjektene som forutsetter bompengefinansiering, vil selvsagt gripe sterkt inn i arbeidet med helhetlige løsninger, hvor en også må legge vekt på fordelingsmessige virkninger mellom ulike deler av landet. Derfor er det nødvendig at det legges klare forutsetninger til grunn for brukerfinansiering, altså bompenger, av vegprosjekter. Disse må avveies og prioriteres i forhold til andre samferdselsprosjekter. Normalt bør dette skje i forbindelse med behandlingen av Nasjonal transportplan, men det er prosjekter, som interpellanten har nevnt, og som statsråden så vidt har vært inne på, som ikke kan vente til Stortinget har behandlet den bebudede transportplan. Det gjelder Oslopakke 2, Østfoldpakken, transportplan for Nord-Jæren og utvidelse av bomringen i Bergen – alle meget viktige prosjekter som vi må finne en løsning på så raskt det lar seg gjøre. Det jeg vil bruke mine tilmålte minutter til, er så innstendig jeg kan, å be statsråden medvirke til at proposisjonen om Østfoldpakken, som statsråden overhodet ikke nevnte i sitt innlegg, blir presentert for Stortinget så raskt som mulig. Den planprosess som er gjennomført så langt i Østfold, under ledelse av Statens vegvesen i Østfold, har fått bred tilslutning i fylket, og nå senest i fylkestinget. Det innebærer at E6 gjennom Østfold utbygges til firefelts motorvei, at E18 gjennom Østfold utbygges som tofelts motorveg, og at utbyggingen er ferdig i 2007. Disse to hovedportene for Norge mot Europa har i dag 80 pst. av landbasert godstransport. Vi har en høyst uakseptabel ulykkessituasjon på disse to stamvegene, hvor over 10 000 mennesker enten er drept eller skadd i perioden fra 1980 og fram til i dag. Derfor haster det med utbyggingen av E6 og E18 med bompengefinansiering, slik det er bred lokalpolitisk tilslutning til.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 1999-05-11:
Bomveier er ekstraskatt. Det er skremmende at statsråd Fjærvoll ser for seg fremtidige veier bygd for bompenger. Det er skremmende når vi vet at staten tar inn nærmere 40 000 mill. kr på bil og bilbruk pr. år, mens bare litt over 9 500 mill. kr kommer tilbake i form av bedre veier og trafikksikkerhetstiltak. For differansen mellom det som betales inn, og det som man får tilbake, kunne alle veibommer i Norge blitt fjernet, og i tillegg kunne man ha finansiert nødvendig veivedlikehold og nye veier. Det er derfor umoralsk og forkastelig at bilister påføres en ekstraskatt i form av bomveier. Fremskrittspartiet har hele tiden vært imot bygging av bomveier, og har hevdet at der bomvei blir bygd, skal det være omkjøringsmulighet. Det viser seg at halvparten av inntektene i mange bomveiselskaper forsvinner i administrasjon og er penger som ikke gir mer vei. Dette er noe som man også må ha i minne når nye bomprosjekter planlegges. Det er skremmende at toleransegrensen hos bilistene er så stor etter at de har vært ei melkeku for staten i årevis. Jeg savner større engasjement hos bilorganisasjonene, som har vært meget passive når flere byrder blir påført bilistene. Jeg vil bli meget forbauset om bomringene fjernes som forutsatt når innkrevingsperiodene er over. Det er allerede krefter i gang hos andre partier for å kalle bomringene for miljøbommer etter at veiene er ferdig nedbetalt. Det betyr at bilister som må passere bommer morgen og kveld, må betale ekstra. Det er bekymringsfullt at man snart ikke kan skifte til tredje gir før man møter neste veibom. Det er også bekymringsfullt at alle disse bomveiprosjektene binder opp fylkenes og statens muligheter til å prioritere nye prosjekter innenfor Nasjonal transportplan.
Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 1999-05-11:
Interpellanten tar opp et viktig tema. Vi er alle opptatt av at vi neste år skal få en overordnet, sammenhengende og reell gjennomgang av helheten i transportplanleggingen og transportstrategien for framtiden. Nasjonal transportplan skal være et overordnet styringsdokument, og Stortingets behandling av denne skal gi grunnlag for strategier og planlegging i årene framover for alle transportformer samlet. Derfor er det viktig at de sakene vi behandler i Stortinget i forkant av transportplanen, ikke legger for store føringer og binder opp for store midler på forhånd. Den neste saken vi skal behandle i dag, Nord-Jæren-pakken, er et godt eksempel på hvordan dette kan gjøres. Vi gir vår tilslutning til at en kan starte innkreving av bompenger, og til hovedtrekkene i de lokale planene. Men samtidig forutsetter komiteen at en må komme tilbake til omfanget av utbyggingsplanene og de enkelte delene av pakken i forbindelse med behandlingen av Nasjonal transportplan. Vi forutsetter også at elementene i pakken skal finansieres innenfor den rammen Rogaland får tildelt ved behandlingen av Nasjonal transportplan, og at jernbaneutbyggingen finansieres innenfor den totale investeringsrammen i NTP. Det at vi om ett år skal behandle Nasjonal transportplan, fører imidlertid ikke til at samferdselskomiteen kan ta det rolig i et helt år. Det ville vel skape en noe vanskelig situasjon om absolutt alle saker som behandlingsmessig var klare til framlegging for Stortinget, skulle utsettes til neste vår i påvente av NTP. Det kom da også i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett i går en del mindre saker, som komiteen forhåpentligvis vil gi sin tilslutning til i vår. Det kan også senere denne sesjonen og til høsten komme saker som komiteen kan behandle i høstsesjonen. Interpellasjonen peker også på en annen viktig problemstilling: Har vi nok statlige midler til å oppfylle de statlige forpliktelsene i alle de prosjektene som planlegges? Dersom prosjektene skal være så omfattende som en ønsker lokalt, dersom den statlige andelen skal være så stor som det forutsettes fra lokale myndigheter, og dersom alle prosjektene skal startes opp når det ønskes lokalt, er svaret enkelt: Nei, vi har ikke nok penger til den statlige andelen i alle prosjektene. Men ingen har sagt at alle skal få alt det de ønsker seg. «Spleis og dugnad» handler om hvordan en kan få mer ut av begrensede midler, om hvordan en kan få en begrenset sum til å strekke til litt lenger, ikke om hvordan en ved å gjøre en innsats selv kan sikre seg mer midler. Jeg kan ikke love mer midler til noen av dem som stiller opp med bompenger. Men jeg kan love at jo flere som selv tar en større del av kostnadene, jo mer kan vi få gjort med den begrensede pott vi har til rådighet.