Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2013-01-15:
Grunnet helse- og omsorgskomiteens arbeid med rusmeldingen, har det vært mye fokus rundt bl.a. alkohol den siste tiden. I rusmeldingen, i stor grad i komiteens budsjett før jul og også i tidligere budsjetter er veldig mange opptatt av at alkoholpolitikken må ligge fast. Når en politikk skal ligge fast, vil vel de fleste tro at dette betyr at alkoholpolitikken virker som ønsket. Faktumet er at alkoholforbruket har økt med nesten 50 pst. siden 1990-tallet. At antallet personer som røyker fast i Norge, stadig går nedover, er veldig gledelig. Dette viser at kunnskap, holdninger og trender spiller en rolle, og det viser oss at det ikke finnes noen «quick fix». Ting tar tid, men det er mulig å få til endringer, og kunnskap gjør sterk. Noen ønsker naturlig nok å legge innstramminger i røykeloven som forklaring. Selv tror jeg det er adskillig mer sammensatt. Hadde det vært ett svar på disse spørsmålene, hadde vi hatt en adskillig enklere hverdag med å løse helseskadene både når det gjelder nikotin, alkohol, narkotika og overvekt. Når jeg tenker tilbake til ungdomstiden min, blir jeg minnet på at selv om vi var en veldig stor vennegjeng som gjorde det meste sammen, tok vi forskjellige valg. Godt over halvparten røkte. Ingen hadde selvfølgelig noen planer om å bli avhengige, men de aller fleste ble det. Hvorfor valgte noen å la være? Selv husker jeg ikke engang hvorfor jeg valgte å røke. Jeg begynte så vidt allerede som 13-åring, men selv om jeg mange ganger opp gjennom årene har angret på det, ønsket jeg egentlig ikke å slutte. Men mange rundt meg mente veldig mye om at jeg røkte. Jeg hører til den gruppe mennesker som provoseres av at andre prøver å styre meg. Jeg var derfor avhengig av å ønske en endring selv. Å endre livsstil for å tekkes andre gir sjelden gode resultater. Som foreldre ble både jeg og min mann fortalt at all forskning viste at våre barn ville begynne å røke dersom de vokste opp med røkende foreldre. Slik ble det heldigvis ikke. Våre barn begynte aldri å røke. Det får meg over på et annet poeng: En familie jeg kjente, hadde tre barn, født tett i tett. Begge foreldrene var i overkant tørste – ikke på en slik måte at barnevernet noen gang var inne i bildet, men nok til at deres oppvekstvilkår klart var svekket. To av barna utviklet selv store rusproblemer, mens den tredje har et helt naturlig forhold til alkohol og ruset seg aldri på andre ting. Poenget mitt er at det er så vanvittig mange grunner til at folk tar de valgene de gjør – noen fordi de praktisk talt lærer det av sine foreldre, noen fordi deres venner drikker, andre igjen fordi de føler at det gir dem styrke, avslapping eller en pause fra noe som gjør vondt. De fleste som får alvorlige alkoholproblemer, kan fortelle at de begynte å drikke veldig tidlig, mange allerede i tolv–trettenårsalderen. Disse barna har ikke vært utsatt for reklame. Penger til å kjøpe har de strengt tatt ikke hatt, og tilgjengeligheten skal egentlig være lik null. Alle de virkemidlene flertallet fokuserer på, virker altså ikke på dem som får de største problemene. For meg handler dette til syvende og sist om kunnskap og et samfunn som bryr seg, et samfunn som ser barna og gjør noe mens de ennå er barn og før misbruk og avhengighet er et faktum. Allerede da jeg var i min vennegjeng, hadde jeg tanker om hvem av mine venner som ville greie seg, og hvem som ville få problemer. Jeg fikk rett i forhold til de aller fleste. Tegnene var egentlig veldig tydelige, til tross for at de hadde hver sin grunn til å ty til rus. Så hvorfor fokuserer vi ikke mer på dette? Alkohol er en lovlig vare som de fleste har et greit forhold til. Vi vet at uvettig bruk eller misbruk gjør stor skade for den enkelte og mange andre rundt vedkommende. Symbolpolitikk som at man ikke skal kunne kjøpe øl siste time av butikkens åpningstid, er ikke svaret. Men jeg støtter viktigheten av å snakke om passiv drikking. De som går gjennom forskjellige programmer og får hjelp til å slutte å drikke, har det til felles at de bærer på en stor sorg og føler skam for alt de har påført sine nærmeste. Å kommunisere dette på en bedre måte, både før stort forbruk blir en realitet og mens man drikker på det meste, kan for enkelte gjøre en forskjell. Å si at du ikke bare skader deg selv, men faktisk veldig mange andre, er viktig å kommunisere. Rusmeldingen fokuserer en del på passiv drikking, og det er bra. Svaret ligger uansett i å se enkeltmennesket, komme tidlig på banen, fange opp dem som faller utenfor skole og arbeid, tørre å stille krav til en kollega om at han eller hun må ta tak i sitt alkoholproblem, at fastlegen har som fast rutine å kartlegge og følge opp, og at folk blir gitt kunnskap om farene og skadene ved sitt forbruk.