Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-03-02:
Debatten her i dag viser flere viktige ting. Noe av det aller viktigste er at hele Stortinget intenst ønsker at Nav-reformen skal lykkes. Samtidig er det et betydelig alvor over behandlingen av kontroll- og konstitusjonskomiteens innstilling. Nav har fått stryk på en veldig viktig oppgave, nemlig å holde orden på sin økonomi. Det er sagt vektige ting om det, som jeg ikke skal gjenta, og innstillingen er meget klar i sin bedømmelse av dette. Riksrevisjonens rapport setter også søkelyset på hvordan Nav har fulgt opp de målsettinger som Stortinget har satt for reformen. Det ene målet er som kjent at Nav skal bidra til at flere kommer i arbeid og aktivitet, og at færre kommer på stønad. I denne sammenheng er Nav, som selve motoren i vårt velferdssystem, en helt avgjørende faktor. Men Nav er ikke den eneste faktoren for å lykkes med å nå det målet. Derfor kan ikke en manglende måloppnåelse på det punktet alene tilskrives Nav. Både storting og regjering må ta sin del av ansvaret for at vi i en periode som vi nå har bak oss, med rekordhøy etterspørsel etter arbeidskraft, ikke har klart å inkludere flere i arbeidsmarkedet enn det vi faktisk har. Det er et stort tankekors, for ikke å si det sterkere. Når det gjelder den andre hovedmålsettingen med denne reformen, nemlig å skape bedre brukerservice, er det Nav – og Nav alene – som har ansvaret for det. Jo, Stortinget har ansvaret for å gi de rettigheter som skal ligge i bunnen, og som Nav skal forvalte og dele ut til enkeltpersoner. Men når det gjelder organisering av arbeidet ut fra målet om å sikre brukerne deres rett og en god service, ligger ansvaret hos statsråden og hos Nav. Derfor er dette punktet i Riksrevisjonens kritikk etter mitt syn det mest alvorlige. Da vil jeg altså ikke undervurdere alvoret i at man ikke får godkjent sitt regnskap. Det står i innstillingen fra komiteen, og flere har vist til det her i dag, at «etableringen av forvaltningsenheter har medført konsekvenser for kompetansefordelingen i etaten i 2008, og Riksrevisjonen ser alvorlig på konsekvensen av dette. Komiteen» – dette er en samlet komité – «mener dette har gitt ulemper for brukerne og har ført til unødig lang saksbehandlingstid i ytelsesforvaltningen ved at saker sendes fra lokalkontorene til de såkalte forvaltningsenhetene for saksbehandling». Komiteen viser til at dette var et tema under høringen, og forutsetter at departementet vurderer endringer i grensesnittet. Etter min oppfatning har opprettelsen av spesialenheter for saksbehandlingen i Nav fått et langt større omfang enn det som noen gang var tilsiktet fra oss som arbeidet med denne planen i utgangspunktet. Det har ført til at kompetanse, myndighet og ansvar har forsvunnet fra førstelinjen og skapt nye kasteballproblemer, økt byråkrati, store frustrasjoner for brukere og ansatte og trolig en betydelig ineffektivitet. Jeg utfordrer statsråden som nå prisverdig har tatt tak i dette, og på en vil jeg si offensiv og ganske modig måte har latt det eksterne blikk få lov til å vurdere dette ved å ta brukerekspertisen med i vurderingen av dette, for det er brukererfaringene som egentlig er de avgjørende vurderingene for hvordan dette fungerer for dem som systemet er til for. Jeg ser at diverse professorer er tatt inn i ekspertutvalget, mens brukerekspertene må nøye seg med referanseplass. Det synes jeg ikke er klokt, statsråd. Så må jeg også få si at når det gjelder brukererfaring, handler det om å sette seg i brukerens sted og bedømme hvordan ting fungerer. Det er vel og bra at vi alle har hatt til hensikt å skille helsetjenester, syketransport og andre slike oppgaver ut av Nav og rendyrke disse oppgavene andre steder, men Stortinget har et ansvar for å se på hvordan det fungerer sett fra brukerens synsvinkel. Det er flott, som Laila Gustavsen sier, at vi frigjør arbeid ved at man får IKT-løsninger osv. Men hva med den store gruppen brukere som ikke nærmer seg en PC, og som får fullstendig fnatt – unnskyld uttrykket, president, det står muligens på presidentens liste, men da ber jeg om unnskyldning i forkant – av i det hele tatt å nærme seg, hva skal jeg si, et tastafondiktatur, hvor man ikke får snakke med mennesker og få hjelp til forholdsvis enkle og banale ting, men faktisk ganske grunnleggende ting i hverdagen? Jeg minner om at en stor del av brukerne er i en alder hvor IKT er gresk. Så må jeg også si at i forhold til brukerperspektivet kan man alltid skylde på ressurser, man kan alltid skylde på regelverk, men det er ingen unnskyldning for dårlig oppførsel. Jeg sier dette vel vitende om, og jeg er helt enig i det som er sagt om dem, at heltene i Nav-systemet gjør denne jobben hver eneste dag på en glimrende måte, de aller fleste er fornøyd. Men det er mange mennesker – det er litt for mange mennesker – som går ut av et Nav-kontor og føler seg litt mindre enn da de kom inn. Slik skal det ikke være, for de som jobber på Nav-kontoret, er brukernes tjenere, de er folkets tjenere, og de har å oppføre seg med vanlig folkeskikk. Egentlig skulle det være slik at du følte deg som et litt større menneske når du gikk ut av et Nav-kontor enn når du kom inn. Dette sier jeg i dyp respekt for kompleksiteten i den jobben som skal gjøres der – jeg vet ganske mye om det. Men det må være slik at god menneskebehandling er et hovedkrav til de som skal behandle mennesker på vegne av storting og regjering og det offentlige. Til slutt: Mye av det som er sagt her, handler jo om noe annet enn selve saken Stortinget behandler, nemlig hvordan reformen skal følges opp videre. Jeg vil gi min tilslutning til det initiativet statsråden har tatt, og gjenta rosen for det, og samtidig vil jeg gi statsråden en forsikring om at dersom hun skulle komme til at gjennomføring av denne reformen krever økte ressurser i forhold til den nødvendige fornyelsen av IKT-systemene, som er i gang, men som selvfølgelig kan kreve mer enn det man har planlagt, må hun for all del komme til Stortinget, og hun skal få Kristelig Folkepartis støtte til økte ressurser i så måte. Vi må ikke komme i den situasjonen som man nå har kommet i i politiet, hvor IKT blir en årsak til at politikammer etter politikammer må skjære ned på stillinger, mens Stortinget har vedtatt budsjettet i den tro at her var det økte ressurser – ja det var tidenes satsing på politiet. Vi må heller ikke komme i den situasjonen som man nå kommer i i deler av sykehusvesenet, hvor Stortinget er invitert til å gi sin tilslutning til betydelige organisatoriske endringer, og så viser det seg at disse organisatoriske endringer krever langt mer penger enn det noen har forutsatt, og så går dette ut over pasientene. 500 stillinger skal det nå skjæres ned på på Oslo universitetssykehus. Hvis denne type situasjon oppstår i Nav, må alarmen gå før det kommer så langt som det har gjort ved Oslo universitetssykehus og ved flere av landets politikamre. Helt til slutt: I dette arbeidet må man heller ikke undervurdere behovet for ressurser til den kultur- og kompetansereform som Nav-reformen også representerer. Det å gjennomføre en så kompleks reform av noe som på mange måter er hjertet i samfunnet vårt, krever betydelig omhu også i forhold til det som ikke er den harde kjerne, altså organisasjonsstruktur og IT, men det som har med mennesker å gjøre, kompetansen og kulturen i organisasjonen. Jeg er bekymret for at man for tidlig har trappet ned på ressursbruken i forhold til det, og vil gi det klare råd at den siden av saken ikke må undervurderes hvis man skal lykkes. Med den entydige holdningen i Stortinget om at vi inderlig ønsker å lykkes, og lykkes sammen, er vi egentlig dømt til å lykkes.