Martin Engeset (Høyre), 2009-05-15:
Vi er nå omsider kommet til sluttbehandlingen av St.prp. nr. 51 om situasjonen i arbeids- og velferdsforvaltningen – som like gjerne kunne vært kalt Regjeringens forslag til krisepakke for Nav. For det kan neppe herske tvil om at Nav er en organisasjon i krise. Ikke slik å forstå at alt er galt. Nei, mye går bra, men på mange viktige områder rammes brukerne av stadig lengre ventetid, og køene vokser. En enstemmig komité understreker da også det kritisk viktige i at den samlede Arbeids- og velferdsetaten fungerer tilfredsstillende og innfrir de forventninger og krav Stortinget har stilt. Hvorfor er dette så kritisk viktig? Jo, nettopp fordi Arbeids- og velferdsetaten representerer kjernen i det norske velferdssamfunnet, og hvor mange hundre tusen menneskers hverdag er avhengig av at denne etaten fungerer og leverer tjenester i tråd med vedtatte lover og rettigheter. At navnet på den nye etaten i sin tid ble Nav, var det sikkert mange grunner til. La meg illustrere et poeng med navnet Nav ved å bruke et bilde: Navs rolle i det norske velferdssamfunnet kan sammenlignes med navet på et sykkelhjul. Dersom dette bryter sammen, stopper sykkelen umiddelbart opp. På samme måte forholder det seg med Arbeids- og velferdsetaten Nav. Dersom Nav bryter sammen, stopper velferdssamfunnet umiddelbart opp. Det er en samlet komité som er bekymret for situasjonen i Nav, selv om regjeringspartiene og opposisjonspartiene naturlig nok velger ulik ordlyd og valør for å beskrive sin bekymring. Når det er sagt, er det grunn til å understreke at det er et tverrpolitisk sterkt ønske om at Nav-reformen skal lykkes. Men situasjonen i Arbeids- og velferdsetaten er kritisk. Gjennom hele 2008 og frem til i dag er vi gjort kjent med stadig nye tilfeller av mennesker som ikke får den hjelp de trenger, og til det tidspunkt de burde fått hjelp. Bakgrunnen for denne saken er nettopp dette, og formålet er å belyse utfordringene i etaten og søke å finne løsninger som kan avhjelpe etaten og sørge for gode og effektive velferdstjenester til befolkningen. Det var et enstemmig storting som i 2005 vedtok Nav-reformen. Gjennom lang tid hadde et stadig økende antall mennesker i Norge blitt avhengig av stønad og trygd, noe som verken ville være økonomisk bærekraftig på lang sikt for samfunnet eller – viktigere – sosialt bærekraftig for et land som ønsker å fremstå som et velferdssamfunn. Målsettingene for Nav-reformen var derfor: flere i arbeid – færre på trygd enklere for brukerne og tilpasset brukernes behov en helhetlig og effektiv arbeids- og velferdsforvaltning Snart fire år etter Nav-reformen sliter etaten med gjennomføring i mange ledd. I Norge i dag er mer enn 750 000 mennesker i arbeidsfør alder utenfor arbeidslivet. Vi vet at sykefraværet er på samme nivå som i 2005, og stigende, til tross for store ambisjoner og kostbar satsing i IA-arbeidet. Antallet uføretrygdede har kommet opp i 340 000. Et stort antall mennesker med nedsatt funksjonsevne kommer ikke inn i ordinært arbeid og blir ufrivillige mottagere av uføretrygd. Antallet yrkeshemmede er mer eller mindre på samme nivå i 2009 som i 2005 og har holdt seg stabilt gjennom hele perioden. Listen kunne vært lenger. Når jeg velger å innlede slik, er det for å vise at de utfordringene som Nav står overfor i dag, ikke skyldes økt arbeidsledighet. I tre år har Regjeringen hatt ansvar for å innfase reformen, og i tre år har Stortinget i all hovedsak sluttet seg til de forslag til bevilgninger og lovendringer som Regjeringen har ment var nødvendige – med et bredt politisk flertall. Like fullt står vi i dag i en situasjon hvor stadig flere mennesker opplever å møte en etat som ikke leverer de tjenestene som er forventet, og som i altfor mange tilfeller overskrider de tidsfrister etaten selv har satt. Det er her nok å vise til den tabellen som fremgår av innstillingens side 15. Noe av hovedpoenget med Nav-reformen var at brukerne skulle ha én dør inn til velferden. I dag er det opprettet Nav-kontor i en stor del av landets kommuner – med én dør. Men det hjelper lite med én dør dersom døren enten er stengt eller vanskelig å få opp, eller hvor etaten på innsiden opererer med uklare ansvarsoppgaver. I proposisjonen legger Regjeringen frem beskrivelse og forslag som ikke er oppløftende. Det er et kapitalt nederlag at vi nå, for å komme gjennom en vanskelig fase i reformen, må utsette viktige sosialfaglige endringer som retten til individuell arbeidsevnevurdering. Mange brukerorganisasjoner er skuffet over dette, og jeg deler skuffelsen. At utsettelsen nå er nødvendig, skyldes kort og godt at man ikke har gjort et tilstrekkelig godt arbeid tidligere. Tidsaspektet for Nav-reformen blir trukket frem fra Regjeringens side som forklaring på utfordringene etaten nå møter. Jeg slutter meg til dette. Reformen innebærer omfattende endringer. Å slå sammen to så store etater som den gamle arbeidsmarkedsetaten og trygdeetaten til én etat er forståelig nok krevende. Men dette er forhold som Stortinget også var klar over da Nav-reformen ble vedtatt. Da Stortinget i forrige periode bestemte seg for å sende tilbake den første velferdsmeldingen fra regjeringen Bondevik II, var Stortinget klar over faremomentene. I Innst. S. nr. 198 for 2004–2005 slo en enstemmig sosialkomité fast at «komiteen forventer en organisering som ikke er til hinder for rask omstillingsevne, og at Stortinget og Regjeringen på den måten vil fortsette å ha et godt arbeidsmarkedspolitisk verktøy». Med tanke på den beskrivelse organiseringen av forvaltningsenheter i Nav har i proposisjonen, og de ineffektive følger dette har for velferdstjenesten utad, er det grunn til å hevde at Regjeringen ikke har fulgt opp det et enstemmig storting vedtok for fire år siden. Videre heter det i nevnte innstilling: «Å skulle slå sammen to statlige etater med til dels ulik kultur, målsetting og styringsverktøy stiller derfor store krav både til planlegging og gjennomføring. Det må derfor fra første dag settes inn betydelige ressurser på felles kompetanseheving og felles kulturbygging for å sikre at de to statlige etatene faktisk blir én ny etat. Komiteen vil særlig peke på behovet for å opparbeide en brei og sammensatt kompetanse i den felles førstelinjen.» Dette er hva jeg kaller en klar forventning fra Stortinget til hvordan Regjeringen skulle lede reformen videre, og hvordan Stortinget forventet å bli fortløpende oppdatert om hvordan arbeidet gikk. Sånn sett mener jeg den situasjonen vi opplever i dag, også kommer som en konsekvens av det oversalg som Regjeringen har gjort når det gjelder Nav. For å beskrive den forventningskrise som Nav nå opplever, er det nok å vise til utallige uttalelser fra vekslende statsråder i den rød-grønne regjeringen som har vist til Nav-reformen som svar på alle ønsker og utfordringer i velferdsutviklingen. Problemet er bare at de samme statsrådene også viser til Nav-reformen som forklaring på hvorfor ikke alt fungerer som det burde. Ansvaret for situasjonen i dag ligger på Regjeringen og Regjeringen alene. Dessverre er det brukerne og de ansatte i Nav som må bære hovedbelastningen når festtalene ikke lar seg realisere. På tross av at opposisjonen i Stortinget ved en rekke anledninger har tatt opp spørsmål vedrørende Nav, fra 2006 av og utover, virker det som om det først var sommeren 2008 at Regjeringen innså at noe måtte gjøres. Stortinget vedtok derfor en ekstrabevilgning, slik at de raskt økende restansene i etaten kunne møtes av et robust velferdsapparat. Men så kom den stigende arbeidsledigheten, med påfølgende spørsmål fra opposisjonen. Og da det i januar 2009 viste seg at restansesituasjonen var ute av kontroll, virket det som om de advarsler som ble gitt i forkant av reformen, ikke er registrert. For eksempel sa stortingsrepresentant Eva Kristin Hansen følgende til NRK den 16. februar: «Jeg kjenner meg ikke igjen i det bildet som blir tegnet av situasjonen, jeg kan ikke huske at noen advarte oss.(…) Stortinget forholdt seg til den informasjonen som Regjeringen la frem.» (…) I den situasjonen Nav-reformen nå står oppe i, med stadig lengre køer og ventelister, burde det i langt større grad vært trukket veksler på de seriøse private bemanningsselskapene og attføringsbedriftene. De har både ledig kapasitet og kompetanse og kunne avlaste Nav i en kritisk fase. Her har Høyre fremmet et eget representantforslag, som også foreligger til behandling i dag. Basert på alle de enkelthenvendelser jeg får som stortingsrepresentant, på telefon, e-post og ved besøk på kontoret, fra fortvilte enkeltmennesker som ikke når frem i Nav-systemet, kunne jeg faktisk som stortingsrepresentant ha arbeidet på heltid bare med dette. Det er en samlet opposisjon som mener at rettssikkerheten til brukerne ikke ivaretas på en god nok måte, og derfor foreslår vi at det bør opprettes et eget Nav-ombud. Helt til slutt vil jeg ta opp de forslag hvor Høyre er medforslagsstiller, og som er inntatt i Innst.S. nr. 220 på side 29.