Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-05:
Jeg er enig i at det foregår mye godt barnevernsarbeid rundt omkring. Mye av dette utføres av heltene i vårt samfunn, vil jeg si. Men denne rapporten viser også at det er så store svikt at det må vi ta på alvor, og det gjør også komiteen når den ber om at statsråden kommer tilbake og orienterer om hvordan man har rettet opp dette. Så må vi altså ikke miste av syne at det vi egentlig snakker om, er enkeltmennesker, barn og unge, som samfunnet har overtatt omsorgen for, og familier, mødre og fedre, som frivillig eller med tvang har overlatt omsorgen for barna sine til samfunnet. Så er det veldig lett å si: Nå har vi jo omorganisert, nå skal alt bli så mye bedre. Det kan bli en sovepute. Det er innholdet i denne organisasjonsendringen og fokuset på et bedre barnevern for barn som må være hovedformålet med at staten har overtatt oppgavene. Etter Riksrevisjonens rapport må det være lov til å si at det aller minste Stortinget kan forlange, er at statsråden pålegger sine fylkesmenn, og også setter dem i stand til, å gjennomføre alle, absolutt alle, lovpålagte tilsyn i barnevernsinstitusjonene. Det er ingen grunner som er gode nok til å forsvare at vi ikke fører kontroll med barn og unge som er plassert i barnevernsinstitusjonene, og ikke bare fører kontroll med dem, men også med hva slags forhold de lever under. Vi har fått vite at fylkesmennene ikke har tilstrekkelige ressurser til å gjennomføre den lovpålagte kontrollen. Dette har også Stortinget et medansvar for. Stortinget har gjennom flere år kuttet i midlene til fylkesmennene, og Stortinget er blitt orientert om at fylkesmennene ikke har hatt ressurser til å ivareta disse oppgavene. Så her er det flere som må ta et ansvar og se til at det blir rettet opp. Jeg har lyst til å minne denne salen om at SV i mange år har gått inn for en godkjenningsordning for barnevernsinstitusjoner. Vi har lenge sagt at det er lettere å åpne en barnevernsinstitusjon enn en pølsebod, og det har vært sant. Vi har blitt møtt med frykt for at en slik godkjenningsordning kan føre til at man risikerer å miste mangfoldet i institusjonene. Det er sjølsagt ikke riktig. Mangfoldet kan sikres gjennom godkjenningsforskriftene som utformes. Jeg er sjølsagt glad for at Stortinget nå har vedtatt en godkjenningsordning. SV forventer at statsråden griper fatt overfor kommunene og pålegger fylkesmennene å arbeide for at absolutt alle barn og unge som er under omsorg, har tiltaksplaner. Siden det er så stor variasjon mellom kommunene, bør statsråden vurdere å justere forskriftene og sette helt klare og entydige krav til at det skal utarbeides tiltaksplan for alle barn som har tiltak i regi av barnevernet, og at disse tiltakene revideres etter hvert som barnet og den unge utvikler seg. Jeg vil peke på at SV og Arbeiderpartiet ved behandlingen av St.meld. nr. 40 for 2001-2002, Om barne- og ungdomsvernet, fremmet forslag om å gi fylkesmannen instruksjonsmyndighet overfor det kommunale barnevernet. Intensjonen var ikke å redusere det kommunale sjølstyret, men å styrke tilsynet med barnevernet for å sikre rettssikkerheten i barnevernssaker. Her må faktisk hensynet til det enkelte barn gå foran stoltheten til den enkelte kommune, som jeg også vil understreke har for lite ressurser til å ivareta disse oppgavene, sjøl om disse må gå først. Et spørsmål som diskuteres i sammenheng med dette med tilsynsfører – som er blitt omtalt i rapporten, og som også flere andre her har vært inne på – er om tilsynsføreren bør være ansatt i barnevernet som sådan, fordi det kan også være barnevernet i seg sjøl som ikke fungerer til beste for barnet. Kanskje taler det for at tilsynsførerne bør ha et nært samarbeid med, men likevel være uavhengige av, barnevernet i sitt arbeidsforhold i kommunen. Det er nesten så jeg har lyst til å grine når jeg leser at fem fylkeskommuner ikke har hatt planer for nåværende og framtidig behov for institusjonsplasser i barnevernet. Enda verre blir det når departementet svarer at de ikke ønsker å gi bemerkninger til fylkeskommunenes planer, og at de ikke har mottatt signaler om at dimensjonering av tilbudet har vært for dårlig. De begrunner det med at de ikke ønsker å detaljstyre fylkeskommunenes institusjonstilbud. Det er vanskelig for meg å forstå at det kan kalles en detaljstyring dersom staten ved departementet etterspør planer for institusjonsplasser i barnevernet som faktisk er hjemlet i barnevernsloven. Jeg vet ikke hvilke aviser folk i departementet leser, men jeg har i hvert fall til stadighet kunnet lese historier, særlig om vanskelige ungdommer som fylkeskommunen ikke har hatt institusjonsplasser for, og som har vært plassert i mer eller mindre tilfeldige og ofte også inkompetente private småinstitusjoner utenfor fylket, som også saksordføreren var inne på. Jeg vil gjerne peke på at om en kommune gjennomfører en omsorgsovertakelse eller et frivillig hjelpetiltak, så er ikke det målet, men starten på den hjelpen barnet trenger. Det er ikke nok å fjerne barnet fra et potensielt skadelig hjemmemiljø, det må også med sikkerhet etableres et nytt, godt og trygt oppvekstmiljø, med gode omsorgspersoner. Sjøl da er ikke jobben gjort for barnevernet. Da er det behov for å kontrollere og følge opp at disse barna har det godt, og at de får den omsorgen og de hjelpetiltakene de trenger. Ofte vil de som har tatt på seg oppgaven som fosterforeldre, også ha behov for denne oppfølginga. Oppfølginga må ikke bare være en kontroll, men en reell kontakt med barnet og fosterforeldrene. I mange tilfeller kan fosterforeldrene ha behov for tiltak for at de kan makte oppgavene. Det kan f.eks. være avlastning, støttekontakt til barnet eller andre hjelpetiltak for å hindre at fosterhjem oppløses. Det har vi da også hørt en del historier om. Jeg har hyllet dem som gjør en god jobb i barnevernet, men vi må også sørge for at de får den oppfølgingen som gjør at de kan holde ut i disse tøffe jobbene. Debatten er på mange måter et nederlag for velferdssamfunnet vårt. Vi diskuterer egentlig hvordan samfunnet vårt svikter de aller svakeste blant de minste av oss. Det er barn og unge som er tatt fra foreldrene sine, fordi de ikke er gitt den omsorgen de trenger. Mange av disse barna har opplevd grov omsorgssvikt, og flere av dem har levd under meget vanskelige oppvekstforhold før samfunnet grep inn. Og her er jeg enig med representanten Martin Engeset, jeg tror at barnevernet griper inn for sjelden, og ikke for ofte. Men når samfunnet gjør et slikt alvorlig inngrep i et lite menneskes liv, når samfunnet stempler foreldrene som udyktige omsorgspersoner for sine barn – ja, da må vi forvente at samfunnet har omsorg og trygge forhold å tilby barnet eller ungdommen. Når samfunnet griper til tvang, må vi forvente at samfunnet stiller ressurser til disposisjon som gir en god oppvekst og trygge omgivelser. Jeg vil som avslutning ta Inger Hagerups ord og gjøre dem om til mine: Vær utålmodig, statsråd. Ikke vent på Riksrevisjonens rapporter! Jeg ber om at hun holder seg orientert om forholdene i barnevernet, følger opp hver eneste sak hun hører om, setter seg inn i sakene, slik at hun får et overblikk over manglene – om det er ressurser som ikke strekker til, om det er mer vi må forstå, eller om vi må endre regelverket. Jeg vet vi har en statsråd som tar barnevernet på alvor, men la også Stortinget få vite når det trengs å gjøre noen endringer, for barna i barnevernets omsorg er de barna som trenger vår oppmerksomhet og omsorg aller mest.