Torfinn Opheim (Arbeiderpartiet), 2005-12-14:
Min holdning til spørsmål og politiske utfordringer er at jeg skal være ydmyk og lyttende, og jeg vil være mest mulig inkluderende når avgjørelser skal fattes. Jeg har bedt om ordet i dag for å knytte noen kommentarer til den delen av budsjettet som omhandler Kirken. I en budsjettdebatt er det en selvfølge at mye dreier seg om penger og tall, men jeg ønsker å ha et øye for hva som ligger bak tallene og forsøke å se helheten. Derfor blir jeg litt forundret når flertallsregjeringen karakteriseres som intolerant, og som at den straffer dem en ikke liker, med bakgrunn i de forslagene som i dag blir vedtatt. Dette er sterke ord som jeg ville ha vært svært forsiktig med å bruke, og der effekten fort kan bli som når man kaster stein i glasshus. Jeg kjenner meg faktisk ikke igjen. La meg slå fast følgende: En særdeles viktig faktor også for Kirken er hvordan økonomien er i kommunene rundt omkring i landet. Jeg har merket meg at Kirkemøtet i forbindelse med statsbudsjettet har understreket behovet for økte ressurser til Den norske kirke og til lokalkirkene spesielt. Det er vel rimelig kjent at kommuneøkonomien ikke har vært særlig sprek de siste årene, men vi kan ikke ta vekk den lokale forankring og det lokale ansvar kommunene har også for spørsmål og prioriteringer til Kirken. Da vil sikkert mange replisere at noen prøver å skjule seg bak dette, og at det er grenser for hva kommunene kan klare. Det er riktig. Derfor merker vi nå alle sammen at det er et betydelig løft som må gjøres for å få økonomien til å stemme overens med de velferdsoppgaver kommunene forventes å produsere. Jeg er glad for at vi nå bevilger svært mye mer penger til kommunene, penger som gjør at lokalpolitikere kan prioritere annerledes enn det de har vært i stand til tidligere. Det er jo slik at den generelle utviklingen i kommuneøkonomien naturlig blir reflektert i kirkeøkonomien. Kongen uttalte i forbindelse med innsettelsen av den nye biskopen i Borg at bispetjenesten har mange felles trekk med fotball. Stikkordet er å legge til rette for samspill og samhandling og gjøre hverandre gode. Dette kan også overføres til kommunenes rolle overfor Kirken. I tillegg ligger det nå en melding om Kirkens økonomi, St.meld. nr. 41 for 2004–2005, på bordet til behandling. Denne gir etter måten en grei beskrivelse av både lokalkirkenes økonomi, kirkebyggenes beskaffenhet og hvordan en kan forvalte Opplysningsvesenets fond. En av de viktige oppgavene som Kirken har, og som Stortinget har samlet seg bak, er trosopplæringen. Her er vi i startfasen av en forsøks- og utviklingsbase der det er satt av betydelige midler. Prosjektet handler om å pusse støv av hva det vil si å være kirke. Det gjelder å dele erfaringer med hverandre og hjelpe hverandre til å bli gode sammen, som andre har sagt før meg. Dette følger selvsagt flertallsregjeringen opp på en betryggende måte. Jeg merker meg at det stilles forventninger til hva Stat – kirke-utvalget, eller Gjønnes-utvalget, vil komme med etter nyttår. Jeg har hittil ikke flagget noe synspunkt i denne saken av respekt for det arbeidet som gjøres, og av respekt for de prosesser som bør settes i gang i forkant av en endelig beslutning. Men det er vel ingen tvil om at denne saken i seg selv ikke er enkel, i den forstand at vi ikke bare utfordres til å ta stilling til et skille mellom kirke og stat. Det er vel heller ingen tvil om at denne saken også kan virke splittende i forskjellige miljøer. Derfor er jeg, i likhet med kirkeministeren, opptatt av å få forankret en debatt i befolkningen som gjør at beslutningsgrunnlaget blir best mulig. I bunnen ligger det fast at Den norske kirke fortsatt skal være en åpen og inkluderende folkekirke med plass for ulike religiøse behov og ulike teologiske retninger. Kirken skal invitere folk til tro og fellesskap og være en verdibærer som bidrar til å styrke lokalsamfunn, menneskeverd og internasjonal solidaritet. Hvordan dette skal sikres på den beste måten, ligger framfor oss å bestemme.