Ivar Kristiansen (Høyre), 2008-09-22:
Jeg velger å starte denne såkalt historiske dagen med et sitat. Det lyder: «Når hovedreglene i industrikonsesjonsloven har stått urørt i nærmere hundre år, er det først og fremst fordi det i hele perioden har vært stabil og bred politisk enighet om at dette er en hensiktsmessig og samfunnsnyttig måte å regulere eierskapet til vannkraften på, på tvers av skiftende regjeringer og politisk utvikling. Reglene om eierskapet til vannkraften har vært en felles grunnpilar i utviklingen av norsk samfunn og økonomi.» Dette er ikke et sitat fra Høyres program - det kunne det ha vært. Det er faktisk et sitat fra Ot.prp. nr. 61 for 2007-2008, som vi behandler i dag. Når man slår fast dette flotte faktum, er det forunderlig at man konkluderer så stikk motsatt. Her har vi hundre år bak oss, som perfekt beskrevet har vært grunnlaget for norsk økonomisk utvikling og velstandsutbygging, og så konkluderer man i dag med at nå er det på tide - på denne historiske dagen - å avvikle hele ordningen. Sannelig merkes det at SV har fått en stor plass i denne regjeringen. Jeg tror at om ikke folk har merket seg dette i dag, så blir det - du verden - noen runder for å gjøre det norske folk oppmerksom på at dagens vedtak har bred støtte også i Arbeiderpartiet og Senterpartiet. For ordens skyld skal jeg også klargjøre hva som er Høyres primære standpunkt i denne saken, siden det sekundære har fått veldig stor oppmerksomhet. Vi vil at dagens tidsbegrensede konsesjoner skal gjøres evigvarende, og at eksisterende konsesjonsvilkår ligger fast som de har gjort og gjør i dag. Det betyr at den kraft som industrien har til disposisjon, går til industriformål. Vi vil at nye konsesjoner gis til private og offentlige utbyggere på like vilkår. Vi vil at staten skal gis forkjøpsrett - og jeg gjentar forkjøpsrett - ved alle transaksjoner av eierandeler i vannkraftproduksjon. Og så mener vi at skattesystemet skal sørge for at grunnrenten fra denne verdifulle, evigvarende ressurs skal tilfalle fellesskapet. Så har vi fått en stor diskusjon om vårt sekundære standpunkt, som er en løsning basert på Regjeringens modell som de fire opposisjonspartiene har gått sammen om, med en overgangsperiode på 60 år til offentlig eierskap faller på plass fullt ut. Det er ikke den store forskjellen på vårt sekundære forslag og det som Regjeringen foreslår, men det er jo uomtvistelig slått fast i dag at regjeringspartienes representanter i Stortinget, de rød-grønne partiene, i det hele tatt ikke har vært interessert i å lukte på den modellen som vi foreslår. Jeg synes det er ganske oppsiktsvekkende å registrere den tilnærming denne debatten har fått, hvordan man så durabelig slår fast at man nå ser grunn til å avvikle den modell som vi har hatt, og som har vært meget vellykket i hundre år. Det er ikke godt nok at man har et offentlig eierskap i dag på 88 pst., og at industrien ikke disponerer mer enn 6 pst., man må på død og liv sørge for å frata industrien den kraft som i dag går til industriformål. Attpåtil er de store av disse selskapene statlig kontrollert. Når man bruker begrepet historieløst, er det min påstand at det er et historieløst vedtak vi får på plass i dag. Man har glemt hvorfor norsk vannkraft i sin tid ble bygget ut, og hvordan de distriktene som i dag har norsk industri, og som har hatt norsk industri, i løpet av en periode frem til hjemfallsinstituttets utløp nå blir fratatt disponeringen av denne kraften. Det er en gigantisk sentralisering som finner sted, og man velger å kaste vrak på den industrien som i dag slår fast at dette kan vi ikke forholde oss til i fremtiden, vi er nødt til å navigere annerledes. Man kaster vrak på det faktum at det i hundre år i Norge har vært en nær kobling mellom direkte eierskap i kraft og investeringer i norsk industri. Dette finnes det kilometervis med dokumentasjon på. Det er tydelig at det i dag er greit for de rød-grønne partiene at norsk industri gjerne må investere i utlandet istedenfor i Norge, hvis det er slik at vilkårene er bedre der enn i hjemlandet. Man kan slå seg på brystet og si at vi har nasjonalisert kraften, og at det er et mål som går foran alt annet. Det er for så vidt ryddig nok, men i Høyre er vi sterke motstandere av denne formen for tilnærming. Den er med på å svekke den totale økonomi i landet, den svekker dynamikken, den svekker konkurransen, og den gir ikke de impulsene vi har hatt hundre års erfaring med å få på plass i form av vekst og utvikling. Dette er en sak som er fullstappet av paradokser. Jeg bare registrerer at man har en klokkertro på at bare den gjenværende lille delen av kraften havner i offentlige hender, først og fremst via Statkraft, er dette tilfredsstillende på de fleste områder. Hvis man i de rød-grønne partiene nå tar seg bryderiet med å snakke med norsk industri om hva slags dialog de har med offentlig sektor på tilbudssiden, tror jeg man får et svar som bør overraske dem. Det er ikke i løpet av denne regjeringsperioden, som nå snart passerer tre år, inngått én eneste industrikontrakt mellom norsk industri og Statkraft. Det er faktisk i løpet av denne perioden kun kommet på plass én eneste industrikontrakt fra start og til kontrakt er skrevet, og det er svenske Vattenfall som har fått den på plass - et utenlandsk eid selskap, som i utgangspunktet ikke er spesielt ønsket som aktør i Norge. Når man i industrien prøver å gjøre som i andre land, eksempelvis Frankrike og Finland, og ser om det kan finnes en mulighet når Regjeringen ikke har gjort noe fra sitt Soria Moria-løfte om å få på plass et industrikraftregime som man vant valget på i 2005, med å love norske industrisamfunn billigere kraft enn de hadde tidligere, så ser man nå at man ikke skaper noen nye aktører på tilbudssiden innenfor dette området som er så vesentlig for norsk industri. Dette blir en merkelig situasjon. Vi snakker om en bitte liten prosentandel av den kraften som har gitt dokumenterte resultater, vekst og utvikling. I Norge har vi en miljøstandard innenfor aluminiumsindustrien og metallurgisk industri som ingen andre land kan konkurrere med. Dette legger de rød-grønne partiene ikke i det hele tatt som verdi i vektskålen. Jeg er ganske sikker på at de industrisamfunn som hittil ikke er blitt kjent med hva dette vil bety, nok vil merke seg det. Jeg tviler ikke et sekund på at finansdirektørene i Elkem eller Hydro synes det er en grei mulighet å kunne avhende til en aller annen offentlig instans det man disponerer i dag, før verdien blir lik null, for dette kan koste inn ganske mange milliarder. Men det er ikke sikkert at de ansatte i industribedriftene i Elkem eller Hydro synes dette er en like kjekk løsning. Så helt til slutt: Det er jo forunderlig at man nå ser all grunn til å reparere noe av det som har fungert best i det norske samfunnet. Når de rød-grønne har så mange andre områder å ta fatt på, burde man ha spart fellesskapet for dette. Og maken til dom som saksordføreren i dag har kommet med over landets fremste juridiske EØS-eksperter, har vi heldigvis sjelden sett maken til! Jeg synes også det er en ganske sterk dom som jeg tror må kunne gi grunn til ettertanke både i LO og i norsk industri, når man slår fast at dette er et bestillingsverk som opposisjonen skulle gå på. Vi gjør som regjeringspartiene: Når vi får gode forslag og råd utenfra, tar vi disse inn over oss. Det skulle sannelig bare mangle at ikke norsk industri og LO skulle kjempe for sine interesser, for sine arbeidsplasser, for fremtiden for seg selv og for sine døtre og sønner. Jeg tar opp de forslag som Høyre har fremmet i innstillingen.