Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2004-05-13:
Stortinget behandler i dag St.meld. nr. 15 om rovvilt i norsk natur. Meldingen er en oppfølging av vedtak fattet av forrige storting om at det skulle legges fram en ny stortingsmelding om rovvilt innen utgangen av 2003. Debatten om norsk rovviltpolitikk engasjerer og berører mange. Saken har i seg mange motsetninger og interessekonflikter som kan virke uforsonlige og uforenlige. Konfliktene er mange og store i forholdet mellom verneinteresser, lokalsamfunn, distriktsnæringer og den offentlige forvaltning. Rovviltpolitikken må derfor ha som overordnet mål å søke tiltak som kan bidra til å dempe konfliktnivået, slik Regjeringen også legger opp til i meldingen. I tillegg opplever vi at det er rivninger de politiske partiene imellom og også innad i enkelte partier. I sum er konfliktlinjene mange, og løse tråder har preget debatten fra komiteen påbegynte sin behandling og nesten til målstreken. Det viser at rovviltpolitikken er en typisk sak for kompromisser, hvor vilje til flertallsløsninger er et nøkkelord. På denne bakgrunn har komiteen brukt lengre tid enn vanlig i sitt arbeid med meldingen. Det har vært foretatt reiser, og det har vært avholdt en rekke møter og seminarer i tillegg til åpne høringer. På den måten har komiteen skaffet seg et godt overblikk over problemer og utfordringer knyttet til rovvilt og forvaltningen av rovvilt. Det er min oppfatning at alle som på en eller annen måte er i berøring med rovdyr i sine nærområder, eller som av ulike årsaker har interesse av selve saken, har kommet til orde. Å komme til orde betyr imidlertid ikke nødvendigvis at alle ens primærønsker gjenspeiles i de konklusjoner Stortinget trekker. Innstillingen viser likevel at mange synspunkter er imøtekommet fra flertallets side. Noen av disse vil jeg redegjøre for i mitt innlegg. Flertallet slår fast at Norge har et selvstendig ansvar for opprettholdelse av egne familiegrupper av de fire store rovdyrartene ulv, bjørn, gaupe og jerv. Spørsmålet har derfor ikke vært om vi skal ha rovdyr, men hvor mange vi skal ha, hvor de skal ha sine leveområder, og hvordan de best kan forvaltes. Det har imidlertid vært reist tvil om våre forpliktelser i forhold til ulven og Bern-konvensjonen. Flertallet legger til grunn de mange juridiske vurderinger som er foretatt forut for framleggelsen av meldingen, og som konkluderer med at Norge har et selvstendig ansvar også i forhold til ulven. Regjeringen foreslår i meldingen å begrense leveområdene for ulv ut fra behovet for mest mulig skille mellom ulv og bufe på utmarksbeite. Dette vil, etter Regjeringens mening, bidra til å redusere tap av sau i beitesesongen og samtidig redusere de negative konsekvensene ulv kan ha i forhold til både tamrein og villrein. Flertallet går i innstillingen inn for et begrenset ulveareal, men større enn det som er foreslått i meldingen. På den måten har flertallet vært lydhøre i forhold til ønsket om en noe større ulvesone, noe som har framkommet under behandlingsprosessen. Videre har det vært behov for en konkretisering av det antall ulv Norge skal ta ansvar for. Også det tar flertallet konsekvensen av ved å tallfeste antall ynglinger til tre. I forlengelsen av disse forhold ønsker flertallet å overføre forvaltningsansvaret for ulv til de berørte regionale rovviltnemndene som Regjeringen foreslår opprettet, slik at ulveforvaltningen bringes mer på linje med forvaltningen av de andre store rovdyrartene. Frykt og livskvalitet har stått sentralt i debatten om rovdyr, spesielt fokusert mot ulv. En samlet komite erkjenner dette problemet og tar det på alvor. Frykt kan ikke vedtas bort, men må møtes med avbøtende tiltak så langt det er mulig. Derfor anbefales det at tiltak mot frykt videreføres og forsterkes. Videre pekes det i innstillingen på de problemer spesielt ulven representerer i tilfeller hvor den beveger seg eller oppholder seg regelmessig tett på bebyggelse og befolkning. Det legges derfor til rette for at disse individene skal kunne avlives dersom ikke andre effektive tiltak kan iverksettes. Et viktig mål for Regjeringen har vært i større grad å legge til rette for lokal og regional forvaltning av rovdyrene. Det er viktig å trekke på den lokale erfaring og kunnskap når det gjelder bestandsregistrering, overvåking og forvaltning. Et mest mulig felles virkelighetsbilde er en forutsetning også for at konfliktnivået kan dempes. Meldingen og komiteens konklusjoner er derfor å etablere et lokalt og regionalt eierskap til rovviltpolitikken. Dette vil også være et viktig bidrag til et nødvendig tillitsforhold mellom brukerne av utmarka på den ene side og de offentlige forvaltningsorganene på den annen side. Videre legges det nå til rette for nye regionale rovdyrnemnder som skal være politisk valgte. Det vil derfor være naturlig at Miljøverndepartementet overtar ankeansvaret, mens Direktoratet for naturforvaltning skal kunne uttale seg før anken blir endelig avgjort. Forvaltningsmessig er det riktig at kun et høyere politisk nivå kan overprøve et lavere folkevalgt organ. Det er videre viktig at nemndene i sitt arbeid involverer næringsorganisasjoner og andre aktuelle organisasjoner, slik at også deres interesser blir ivaretatt i beslutningsprosessene. Rovdyr oppfattes av mange som et idyllisk bidrag til det biologiske mangfoldet. Det kan det selvsagt være. Vi må imidlertid ikke glemme at for mange er det mer alvor enn idyll. Tap av dyr på utmarksbeite oppleves av mange som sterkt belastende, både økonomisk og menneskelig. Dette må vi selvsagt ta hensyn til, noe jeg mener også innstillingen bærer preg av. Den todelte målsettingen om at forvaltningen av rovdyr skal ta hensyn til ønsket om levende bygder og en aktiv næringsvirksomhet, fastslås derfor som et overordnet mål. Det innebærer bl.a. at summen av tiltak knyttet til forebygging, erstatning og eventuelt omstillinger i landbruket som følge av rovdyr, ikke må ha negativ innvirkning på næringens eksistensgrunnlag. Det er derfor også viktig å sikre raskt uttak av skadedyr som et nødvendig og effektivt forebyggende tiltak som vil redusere tap av bufe. Forebygging er et sentralt begrep i Regjeringens melding. Innstillingen understreker da også behovet for økt fokusering på dette for å redusere tapstallet. Flertallet foreslår derfor at det i tillegg til tiltak over Miljøverndepartementets budsjett avsettes en egen pott med midler som regionnemndene skal forvalte. Disse midlene skal etter søknad stilles til kommunenes disposisjon for egne utvalgte forebyggende tiltak i nærmiljøet. På den måten trekkes også lokalsamfunnet enda mer med i arbeidet for et lokalt forankret eierskap til rovviltpolitikken. Regionnemndene vil også få adgang til å bestemme hvor innenfor sin region rovdyrene skal ha sine leveområder, omtalt i meldingen som differensiert forvaltning. Videre vil nemndene innenfor de nasjonale måltallene for hver enkelt rovviltart få den nødvendige fullmakt ved uttak av dyr i form av kvotejakt eller lisensjakt. De nasjonale bestandsmålene settes av Stortinget, mens Miljøverndepartementet i samarbeid med aktuelle organ fastsetter målene for den enkelte region, men legger vekt på at det skal tas hensyn til graden av rovviltbelastninger innenfor de ulike regioner. Flertallet har blitt enige om følgende nasjonale bestandsmål: Tre ynglende ulv, 65 årlige gaupeynglinger, 39 jerveynglinger, 15 bjørneynglinger og 850–1 200 hekkende par kongeørn. Tap av hunder til rovdyr er betydelig. Likeledes blir det hevdet at rovdyr kan representere reduserte jaktverdier for en rekke grunneiere som har jakt som en viktig biinntekt. Flertallet støtter derfor Regjeringens forslag om en utredning av om tap av ikke bare jakthunder, men hunder generelt, skal inngå i erstatningsordningen. Flertallet ønsker samtidig at prøveordningen med kompensasjon for tapte jaktinntekter som følge av rovdyr, videreføres og evalueres. Forslaget til ny erstatningsordning har møtt mye motstand, begrunnet bl.a. i frykten for at denne ville skape urettferdighet dyreeiere imellom og uro for manglende reell erstatning ved tap av dyr på utmarksbeite. Regjeringens intensjon med en mer intensivbasert erstatningsordning er at det vil medføre økt satsing på forebyggende tiltak. Gjennom en forskuddsvis risikobasert utbetaling er det Regjeringens oppfatning at over noe tid vil en slik ordning falle økonomisk fordelaktig ut for den enkelte dyreeier. Imidlertid har motstanden vært så stor at flertallet, i forståelse med Miljøverndepartementet, har valgt å be Regjeringen komme tilbake til Stortinget med en egen sak om dette i forbindelse med statsbudsjettet for 2006. Flertallet legger imidlertid til grunn noen forutsetninger i tråd med Regjeringens forslag, samtidig som en ny ordning skal fange opp i seg den bekymring som har kommet til uttrykk. Flertallet slår videre fast at inntil Stortinget har behandlet saken på ny, videreføres dagens erstatningsordning basert på en lovmessig rett til full erstatning for reelle tap, slik det framkommer av viltloven. La meg avslutningsvis si at det har vært et mål å sikre en bredest mulig politisk enighet om hovedlinjene i rovdyrpolitikken. Det er viktig bl.a. av hensyn til nødvendig forutsigbarhet for næringer og distrikter. Jeg er glad for den velvilje og det konstruktive samarbeid som Arbeiderpartiet og SV har bidratt med for å sikre denne brede politiske plattformen. La meg også få si at mitt innlegg viser med tydelighet at komiteen faktisk har lyttet, at det ikke har vært umulig å nå fram til oss. På svært mange punkter har politikken blitt justert som følge av innspill utenfra, mens Regjeringen på sin side har fått gjennomslag for mye av sin politikk, men samtidig har uttrykt vilje til nødvendige justeringer og endringer for å sikre solide og forutsigbare beslutninger om rovdyr i norsk natur. La meg også få lov til å presisere i forhold til den del av innstillingen hvor komiteen omtaler Miljøverndepartementet som ankeinstans framfor Direktoratet for naturforvaltning. Der er det min oppfatning at Senterpartiet har falt ut av flertallet, og jeg poengterer at det ikke har vært intensjonen. Med dette anbefaler jeg komiteens innstilling, og tar opp det forslaget som ligger på representantenes plasser, og som er uttrykk for et ønske om en ytterligere presisering av et område i rovviltpolitikken og -forvaltningen som det er skapt usikkerhet om gjennom innstillingen.