Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2013-06-18:
Først til dagsordenen: Vi er allierte i opposisjonen, så vi begår også de samme feilene. En av de feilene er at vi i komiteen ikke har fått fremmet det som skulle være vår alternative innstilling, nemlig at saken skulle vedlegges protokollen. Jeg har forstått det slik at det er mulig å fremme et forslag om det selv nå, og at Stortinget tar stilling til hvorvidt det forslaget skal behandles eller ikke. Hvis det er mulig, fremmer jeg et forslag – på Høyres vegne i hvert fall – om at det skal vedlegges protokollen, og at det blir stilt opp imot den innstillingen som ligger der nå. Hvis ikke ønsker også vi å stemme imot den innstillingen som foreligger. Det er ofte noe interessant over arbeidslivsdebatten i Norge, for av en eller annen grunn blir det slik at når opposisjonspartiene – i hvert fall de nåværende opposisjonspartiene – fremmer forslag om oppmykninger, tilpasninger og forsiktige liberaliseringer, blir det umiddelbart stemplet som et slags angrep på den norske modellen. Nå er det verdt å huske at det ikke er så fryktelig mange år siden det satt en regjering som hadde navnet Stoltenberg I. I den regjeringen forsto man nettopp det samme som opposisjonen har forstått i dag, nemlig at i et arbeidsliv som stadig er i endring, trenger man et dynamisk lovverk. Da nytter det ikke å si som tidligere helseminister Anne-Grete Strøm-Erichsen at for Arbeiderpartiet er arbeidsmiljøloven hellig – rett og slett fordi hellige skrifter tukler man ikke med, mens lover er til for å være tilpasset samfunnet slik det faktisk er. Da Stoltenberg I-regjeringen satt, så man nettopp behovet for en litt mer fleksibel arbeidsmiljølovgivning. Daværende statsråd Jørgen Kosmo tok bl.a. til orde for at man skulle ha mer fleksible regler som gjorde at man kunne jobbe mer i noen perioder, for så å ta det ut i fritid i andre perioder – nettopp et slikt forslag som hele opposisjonen nå stiller seg bak. Han tok til orde for at man skulle ha økt lokal kontroll – altså at man både med den enkelte arbeidstaker og med tillitsvalgte lokalt skulle kunne forhandle seg frem til mer fleksible arbeidstidsordninger enn i dag – nettopp den type forslag som opposisjonen nå har samlet seg om. Da er det verdt å huske på at dette ikke er trusler mot den norske modellen. Det at man har et fleksibelt og trygt arbeidsliv, er jo selve grunnlaget for den norske modellen. Det som derimot kan være en trussel, er hvis virkeligheten og arbeidslivet endrer seg uten at lovverket følger etter. Da får man en situasjon hvor lovens bokstav kanskje kan være streng, men hvor den reelle beskyttelsen for arbeidstakerne der ute blir ganske liten fordi loven i praksis oppfattes som veiledende eller ikke er mulig å etterleve på mange arbeidsplasser og bedrifter. Derfor tror jeg helseminister Jonas Gahr Støre hadde et ganske godt innspill på det sosiale mediet Twitter da han ble konfrontert med at sykehuset Ahus hadde 9 099 brudd på arbeidsmiljøloven i årets fire første måneder. Da twitret Jonas Gahr Støre, jeg siterer fritt etter hukommelsen: Ikke bra. Et problem, ikke bare med praksis, men også med loven? Den typen åpen holdning skulle jeg ønske at de nåværende regjeringspartier også kunne samle seg bak, for da kunne vi faktisk hatt en konstruktiv dialog – som også involverte partene i arbeidslivet – om hvordan vi kan få et bedre og mer fleksibelt arbeidsliv som fortsatt gir trygghet for arbeidstakerne. Det er mange gode forslag blant de Venstre fremmer i dag. Veldig mange er Høyre enig i. Retningen er hele opposisjonen enig i. Vi viser derfor til arbeidet med arbeidslivsmeldingen, hvor Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti samlet seg om en rekke betraktninger rundt norsk arbeidsliv, herunder behovet for å sikre den grunnleggende tryggheten, samtidig som man hadde noen oppmykninger og liberaliseringer. Det er også et par forslag som Høyre er uenig i, som gjør det vanskelig for oss å stemme over forslagene som helhet, altså forslagene som en pakke. La meg bare kort nevne to. Vi er skeptiske til hvorvidt det vil bli bedre for midlertidig ansatte om man kutter grensen for når de skal få fast ansettelse, fra fire til to år, rett og slett fordi det veldig raskt kan bety at flere skyves raskere ut, istedenfor at de får en fast stilling. Vi er også veldig skeptiske til at man skal frata partene i arbeidslivet muligheten til å fravike arbeidstidsbestemmelsene, altså få fagforeninger med innstillingsrett, fordi vi i verste fall vil risikere å lamme store deler av f.eks. norsk oljeindustri.