Per Arne Olsen (Fremskrittspartiet), 2011-03-22:
Behovet for mer personell i helse- og omsorgsarbeidet er stort, og dette vil bare øke i årene som kommer. I en slik situasjon er det viktig å legge til rette for et godt opplegg rundt helsefaglig utdanning, og ikke minst et dynamisk arbeidsliv i helsesektoren som kan ta imot alle de nyutdannede. Situasjonen i utdanningssektoren er imidlertid en helt annen. Det er et markert fall i antallet studenter til f.eks. sykepleierutdanningen i 2010. Det var en liten opptur og oppgang i 2009, men den nedadgående trenden er dessverre noe som har vart over flere år. Det er også slik at man har et betydelig frafall underveis i sykepleierutdanningen – noe tallene fra 2009 forteller oss. Her viser tallene at tre av ti studenter som ble tatt opp til sykepleierutdanningen, ikke fullførte utdanningen på normert tid. Det kan være flere grunner til denne situasjonen, men i tillegg til selve utdanningsløpet er det sikkert at også forholdene rundt mulighetene i arbeidslivet og innholdet i den jobben man skal få etter endt utdanning, spiller inn. Forhold som lite fleksibilitet med hensyn til arbeidstidsorganisering og svakere lønnsutvikling enn i mange andre sektorer er selvfølgelig viktige momenter. Lite konkurranse på arbeidsgiversiden er et særmerke for helsesektoren. Dette gjør dessverre at man ikke finner den dynamikken og den konkurransen mellom arbeidsgivere om å levere de beste arbeidsvilkårene som man finner i sektorer med et større mangfold blant arbeidsgivere. Det er også selvfølgelig forskjeller innenfor offentlig helsevesen når det kommer til attraktivitet. Mange foretrekker å jobbe i den statlige sykehussektoren fremfor i den kommunale pleie- og omsorgsdelen. Det er liten tvil om at både fleksibilitet med hensyn til arbeidstid samt lønns- og faglige utviklingsmuligheter spiller inn her. Vi får dessverre stadig tilbakemeldinger om at også i utdanningsløpet får man klare signaler om hva man burde velge, og der står ikke den kommunale pleie- og omsorgsdelen nødvendigvis like høyt bestandig. Jeg har foreløpig sett liten vilje fra regjeringen til å gjøre noe med disse utfordringene, annet enn å holde fast ved de etablerte strukturene innen deler av omsorgssektoren. I den senere tid har vi hatt den såkalte Adecco-saken, som har satt fokus ikke bare på konkurranseutsetting og supplement av private tilbydere, men også på ansattes rettigheter og ikke minst på fleksibilitet og turnusordninger. La det være helt klart at ingen forsvarer juks og fanteri, og Adecco har fått som fortjent – det tror jeg alle partier i denne sal mener. Men i kjølvannet av Adecco-saken er det også dessverre avdekket en utstrakt kultur for forskjellige brudd også i offentlig sektor. På nyhetene i forrige uke fikk vi jo høre om 50 000 brudd bare i Helse Sør-Øst, og dessverre er det så mange, mange flere. Fremskrittspartiet og jeg formoder resten av denne salen er opptatt av begge deler, og aksepterer ikke at norsk helse- og omsorgspolitikk skal ha det på den måten, dette både av hensyn til de ansatte og ikke minst av hensyn til dem vi alle er til for, nemlig pasienter, beboere i institusjoner osv. Så når vi i dag diskuterer rekrutteringen til disse yrkene, må vi nok erkjenne at omdømmet, uansett hvor man jobber, i offentlig sektor eller privat, ikke har bidratt til et godt renommé og derved en stor tilstrømning til yrket. Når man kan få et inntrykk av mange brudd på arbeidstidsbestemmelser, mye press på jobben, liten mulighet for heltid osv., kan det også bidra til manglende ønske om å starte i sektoren. Nettopp derfor bør tiden være inne for også å diskutere fleksibiliteten i denne sektoren. I den anledning har jeg bl.a. sett på det prosjektet som går i statsrådens egen by, Bergen, hvor man benytter lokale muligheter for fleksible arbeidstidsbestemmelser, der de viser til veldig gode resultater. Jeg har lyst til å sitere fra den saken som Bergen bystyre behandlet – jeg tror det var på tampen av fjoråret – hvor det sto i innstillingen: «Byrådet er svært tilfreds med erfaringene som framkommer i enheter med alternative arbeidstidsordninger. Spesielt gledelig er det å se de positive konsekvensene disse ordningene har hatt på kvalitet i tjenestene og for arbeidsmiljøet. Rekruttering til fagstillinger er meget god og antallet hele stillinger er økt vesentlig. Vi» – det er da Bergen – «vil derfor framover, i samarbeid med arbeidstakerorganisasjonene, arbeide for å utvide ordningen til flere bofellesskap». Resultatene fra Bergen er altså gode, men i saken påpekes det også at mulighetene er begrenset av at det kun gis årlige dispensasjoner. Mangelen på forutsigbarhet vanskeliggjør en del, og langsiktigheten blir borte, samt at dette da selvfølgelig etter dagens regime bare er mulig å få til med noen parter i arbeidslivet. Her er det altså noen som faktisk har en form for vetorett. Jeg tror at vi skal ta med oss f.eks. erfaringene fra Bergen, fra andre bransjer og se på mulighetene for et mer fleksibelt arbeidsliv også innen disse fag, og det synes jeg vi skal gjøre med et åpent sinn. I tillegg til mangelen på fleksibilitet er det et generelt problem at helse- og omsorgssektoren har sakket akterut når det gjelder lønnsbetingelser. Dette er imidlertid noe regjeringen på kort varsel kan gjøre noe med, siden det stort sett er offentlige arbeidsplasser vi snakker om. Det offentlige er arbeidsgiver for de aller fleste innen de såkalte kvinnedominerte lavlønnsyrkene, da de ofte finnes nettopp i offentlig sektor. I mange år har den til enhver tid sittende regjering argumentert med at det er partenes ansvar å fremforhandle lønns- og arbeidsbetingelser. Imidlertid er det slik at i 2000 og 2001 gjennomførte regjeringen Stoltenberg I betydelige endringer i lærernes arbeidstidsbestemmelser. I tilknytning til dette og utenfor de ordinære oppgjørene ble det altså gitt kraftige lønnshopp for lærerne. Fremskrittspartiet har jo også i dag i salen vært med på å fremme et forslag i så henseende. Skal vi få gjort noe med arbeidsbetingelsene innenfor store deler av pleie- og omsorgssektoren, er det regjeringen som må ta grep i forhold til lønnsutviklingen. Som tidligere omtalt har den senere tids utvikling også vist at det er et stort behov for å bedre fleksibiliteten med hensyn til arbeidstid. Det er et behov for å bringe rammebetingelsene her i tråd med tiden og ikke minst andre samfunnssektorer. I tillegg til hva det offentlige selv kan gjøre som arbeidsgiver og regulator for å bedre rammebetingelsene for ansatte i pleie- og omsorgssektoren, og dermed gjøre dette til en mer attraktiv utdanningsvei, er det viktig å legge til rette også for konkurranse om arbeidskraften. Når arbeidsgivere må kjempe om å få arbeidskraft, er ofte konsekvensen at det bidrar til bedre betingelser for bransjen og faget spesielt. Ved å slippe til flere aktører i dagens tilnærmede omsorgsmonopol vil man bringe dynamikken og konkurransen om de beste arbeidsbetingelsene også til pleie- og omsorgssektoren. Konkurranse er bra og vil sørge for at vi får best mulig kvalitet i omsorgstilbudet til de pleietrengende. Dette vil også bidra til en konkurranse om å tilby gode arbeids- og lønnsbetingelser for de ansatte, som vi finner i andre sektorer og på andre områder. Mer bruk av konkurranse og et mangfold av arbeidsgivere vil gi et solid bidrag til bedre lønns- og utviklingsmuligheter i pleie- og omsorgssektoren. Dette vil i sin tur skape et bedre grunnlag for rekruttering til yrkene. Så det skal bli spennende å høre hva statsråden vil ta av initiativ for å bedre lønnsbetingelsene samt modernisere arbeidsvilkårene for pleie- og omsorgssektoren, og derigjennom bidra til bedre rekruttering, bedre omdømme og attraktivitet for disse for oss alle viktige yrkesgruppene.