Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-02-24:
Innledningsvis synes jeg det er all mulig grunn til å rose saksordfører Børge Brende for den måten arbeidet med denne saken er blitt løst på i finanskomiteen. Det har vært en veldig tung og teknisk vanskelig sak. Vi har brukt mye tid på det, men etter min vurdering fått til rimelig gode løsninger i forhold til det utgangspunktet mange av oss mente vi fikk i hendene. Jeg synes i og for seg også at saksordføreren redegjorde rimelig godt for de endringene som både flertallet har gjort i forhold til Regjeringens opprinnelige forslag, og en del av mindretallsforslagene som foreligger. Det er nå engang slik at Regjeringen har valgt, på tross av stortingsflertallets tidligere anbefalinger, å se lov om foretakspensjon isolert fra lov om innskuddsbaserte pensjonsordninger. Det er uheldig, fordi disse lovene er begge innenfor skatteloven, og de har en del fellestrekk. Når hovedmålet er at man ønsker at flere skattytere eller arbeidstakere skal få pensjonsordninger, burde man behandlet sakene sammen for å se hvordan man kunne finne smidige overgangsløsninger mellom disse typer pensjonsordninger. Men det har altså Regjeringen valgt ikke å gjøre. Jeg tror at en av konsekvensene av det nettopp kan bli at den loven vi nå vedtar, ender opp med å bli revidert før den trer i kraft. Det er i og for seg litt spesielt. Når vi nå har brukt flere måneder på å behandle en svært tung og viktig sak, så risikerer vi altså å måtte ta opp store elementer til revidering igjen allerede før loven har fått lov å virke. Fra Fremskrittspartiets side har vi i tilnærming til denne saken vært opptatt av å legge til grunn behovet for fleksibilitet for å ivareta både arbeidstakernes og arbeidsgivernes interesser på en best mulig måte. Det er litt overraskende at man på norsk side velger en løsning med betydelig grad av detaljregulering og betydelig grad av kompleksitet i lovutformingen, når man i en rekke andre land, f.eks. Sverige, har valgt å gå i stikk motsatt retning og ikke detaljstyre bedriftenes utforming av tjenestepensjonsordninger i samme grad. Det har i og for seg også preget behandlingen i komiteen: Hvordan skal vi klare å fjerne en del av de svært rigide forslagene som Regjeringen i utgangspunktet la opp til? Det rare synes jeg kanskje var forarbeidet til loven. Man hadde dette offentlige utvalget som Selvig ledet, som skulle forberede Regjeringens arbeid med dette. Så klarer man å sette ned et utvalg som verken er representert ved arbeidstakersiden, arbeidsgiversiden eller forsikringsnæringens side. Det er tre parter som har betydeli- ge interesser knyttet til den fremtidige utformingen av tjenestepensjonsordningen, og så skal de altså ikke sitte i et slikt utvalg og komme med sine synspunkter. Det synes jeg er veldig spesielt, og jeg håper ikke at det vil bli en praksis i utvalgssammensetning fremover. Men det er en del ting som gjenstår også etter at komiteen har lagt sin hånd på verket. Dette dreier seg om frivillige ordninger innenfor skatteloven. Da må hovedmålet hele veien være hvordan vi skal innrette loven slik at flere arbeidsgivere ønsker å tilby gode pensjonsordninger til sine ansatte. Blir da regelverket for kostnadskrevende og byråkratisk, blir også resultatet at færre vil tilby ordninger, og da ender man altså opp med det stikk motsatte resultatet av det man har som mål: at man får færre arbeidstakere inn i gode ordninger. I en slik sammenheng har det iallfall fra Fremskrittspartiets side vært overordnet å diskutere spørsmål om adgang til parallelle ordninger, altså at bedriftene kan tilby sine ansatte både innskuddsbasert og ytelsesbasert ordning. Jeg har konstatert at man i komiteen har valgt ikke å ville ta stilling til dette nå; man vil komme tilbake til det i forbindelse med lov om innskuddsbasert ordning. Det er i og for seg greit. Men dette er viktig. Jeg har i diskusjonene gjennom denne saken merket meg at man egentlig ikke helt forstår hva parallelle ordninger dreier seg om. For realiteten er jo at hvis du som arbeidstaker går fra en bedrift hvor du i utgangspunktet har vært tilbudt en ytelsesbasert ordning, og skifter arbeidsplass, får du altså ikke uten videre anledning til å ta med deg den ordningen du har, hvis den bedriften du flytter over til, kun har innskuddsbasert ordning. Det svekker arbeidstakernes rettigheter, og jeg synes også det svekker bedriftenes muligheter til å ha fleksible ordninger for sine ansatte, særlig i en tid hvor vi vet at arbeidskraften blir mer og mer mobil, og ikke minst at arbeidskraften setter større og større krav til sine arbeidsgivere. Når det toppes med knapphet på arbeidskraft, vil nettopp forhandlingskortene til arbeidsgiverne være å kunne tilby gode ordninger i tillegg til lønn. Og da vil bl.a. dette med pensjon være sentralt, like mye som opsjonsspørsmålet, som vi diskuterer i andre sammenhenger, er sentralt. Da skjønner ikke jeg hvorfor man er så opptatt av å hindre den fleksibiliteten i å gjennomsyre lovverket, hvis det vil være til fordel for både arbeidstakere og arbeidsgivere. Men vi har også vært opptatt av å ha adgang til å lukke eksisterende ordninger. Det har det altså ikke vært mulig å få gehør for i komiteen, noe jeg synes er veldig synd, for veldig mye av det vi gjør gjennom denne lovbehandlingen, er å påføre bedriftene betydelige ekstrakostnader knyttet til en ytelsesbasert pensjonsordning. Så den subsidiære enigheten som ligger i å etablere syv års overgangsregler, er, sett med våre øyne, en løsning som i hvert fall er bedre enn utgangspunktet, og man skaper større muligheter for bedriftene til å spre kostnadene og å tilpasse seg ny ordning over noen flere år. Det er ikke nødvendig etter saksordførers gjennomgang å gå detaljert inn i alle punkter i denne innstillingen. Men det er særlig ett forhold jeg føler behov for å presisere, og det gjelder lovfestingen av fradragsrett for offentlig tjenestepensjon. Da er det viktig å unngå at det blir for store tolkningsmuligheter. Og jeg har lyst til å presisere noe fra innstillingen, for i innstillingen ligger det implisitt at dette skal gjelde alle – at alle virksomheter med offentlig tjenestepensjon skal få fradrag for sine pensjonsutgifter. Det betyr at virksomheter som etter tariffavtale eller etablert praksis har statlig eller kommunal tjenestepensjon, skal få fradrag. Men det betyr igjen at Regjeringens begrensning gjennom overgangsordninger ved at bare virksomheter som er minst 98 pst. kommunalt eid, skal få fradrag, er blitt avvist av komiteen. Jeg synes det er sentralt å fokusere på det, fordi hele hensikten med å gjøre dette grepet, i hvert fall fra vår side, er at man ikke skal legge ytterligere hinder i veien for at kommunene skal ha anledning til å selge ut deler av sin kommunale virksomhet. Hvis man setter begrensningen til 98 pst., sier det seg selv i og for seg hvor stor privat eierandel man kan slippe inn i de kommunale virksomhetene, og det synes jeg ikke er fornuftig. Så jeg tror det er en viktig presisering, og jeg antar at den presiseringen også gjelder for Arbeiderpartiet, som i og for seg på dette området har vært delaktig i prosessen sammen med oss. Til slutt: Jeg ser også fram til loven om innskuddsbasert pensjon, fordi det vil være et veldig viktig supplement til den ytelsesbaserte ordningen, og særlig fordi veldig mange arbeidstakere innen tjenesteytende næring som i dag ikke har noen ordninger i det hele tatt, vil få et tilbud som deres arbeidsgivere har mulighet til å betjene økonomisk. Og det er veldig gledelig. Da vil jeg også få lov å ta opp våre mindretallsforslag.