Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2001-12-06:
Det budsjettet som Samarbeidsregjeringen har lagt frem, innebærer viktige skritt for å bedre grunnlaget for verdiskaping i Norge. Den debatten vi har hatt hittil i dag, kan høres ut som en næringspolitisk dommedagsprofeti, som jeg tror er som de fleste andre dommedagsprofetier – det er sjelden det blir slik. Budsjettet inneholder skatte- og avgiftsletter som vil øke tilgangen på risikovillig kapital, forbedre vilkårene for kunnskapsbasert næringsliv og styrke det private eierskapet. Vi har prioritert å disponere den økte bruken av oljeinntekter som det nå er åpnet for, til først og fremst å bedre grunnlaget for den fremtidige vekst og verdiskaping i samfunnet vårt. For meg er det en fundamental erkjennelse at verdiene som skapes i næringslivet, er grunnlaget for velferd og sysselsetting. Gode arbeidsvilkår for bedriftene er derfor helt nødvendig for å trygge fremtidens velferd og bosetting. Økt satsing på infrastruktur er viktig for å redusere avstandsulemper og legge til rette for næringsutvikling, særlig i distriktene. Den debatten vi har hatt i dag, har stort sett dreid seg om SND, og en skulle tro at verden ramler sammen og norsk næringsliv mister all konkurransekraft i det øyeblikk vi ikke har nøyaktig de bevilgningene som Stoltenberg-regjeringen foreskrev. Heldigvis er virkeligheten veldig langt derfra. Samarbeidsregjeringens budsjett innebærer en næringspolitisk kursendring med større fokus på de generelle rammebetingelsene og skatte- og avgiftslettelser, slik at næringslivet blir konkurransedyktig. Dette står i sterk kontrast til arbeiderpartiregjeringens politikk, som på rekordtid gjennomførte kraftige skatte- og avgiftsøkninger for næringslivet. Det er ingen tvil om at den delen av næringslivet som har størst gevinst av at vi får konkurransedyktige vilkår, er eksportindustrien. Hvor er eksportindustrien plassert i dette landet? Ligger den innenfor Ring 3 i Oslo, eller ligger den kysten rundt? Det er distriktspolitikk av beste varemerke å sørge for at den delen av næringslivet får vilkår som gjør at man er konkurransedyktig internasjonalt. Det har vært snakket en del om virkemiddelapparatet. Jeg mener tiden definitivt er inne for å legge alle de virkemidlene vi har, opp på bordet og stille det grunnleggende spørsmålet: Er vi optimalt organisert for å nå de målene vi har, med de midlene vi har til disposisjon? Da synes det for meg som om de 12–15 virkemidlene vi har, som er organisert på forskjellige måter, med egne styrer og egne administrasjoner, ikke er en optimal måte å gjøre disse tingene på. Derfor ønsker jeg å ha en total gjennomgang av virkemiddelapparatet. Når det gjelder statlig eierskap, har Regjeringen som mål å redusere det direkte statlige eierskapet i norsk næringsliv. Offentlig eide selskaper har over tid som regel dårligere avkastning på investert kapital og skaper færre verdier enn tilsvarende private selskaper. Den beste indikasjonen på det er å se på årlig avkastning av aksjeverdien av de selskapene vi til enhver tid har hatt. Da vil en få se tall som kanskje vil gjøre at noen vil revurdere sine synspunkter. Samtidig er det mange prinsipielle problemer knyttet til den rolleblandingen direkte statlig eierskap har og har hatt. Når det er sagt, er det viktig å forvalte statens eierskap mest mulig profesjonelt. Et ledd i dette er å samle forvaltningen av statens eierskap i ett departement. Staten kommer til å være en markert og stor eier i norsk næringsliv i – jeg holdt på å si – nesten uoverskuelig fremtid, på grunn av de størrelsene vi her snakker om. Så lenge vi som sitter i denne salen er politikere, er det ganske åpenbart at staten kommer til å være en stor eier. Det staten ikke har hatt siden krigen – eller noen gang – er en politikk for utøvelse av dette eierskapet. Ja, det er faktisk slik at flere av de store aksjepostene som tidligere industriministre og næringsministre har sittet og forvaltet, er bedrifter de aldri har vært innom. Når det er 54 år siden vi etablerte Olivin, og det p.t. er slik at eieren aldri har vært på besøk i bedriften, kan det tyde på at Fellesforbundet har rett i, da jeg i går kveld traff dem, at dette landet aldri har hatt en politikk for utøvelse av det statlige eierskapet. Det ønsker vi å ta fatt i. Så kan vi diskutere den ene eller den andre løsningen – i hvert fall skal vi prøve å lage en politikk for dette. Tiden går fort. Når det gjelder refusjonsordninger for maritime næringer, er jeg glad for den endringen som nå blir gjort. Jeg synes det er viktig å ta vare på den maritime clusteren. Jeg har invitert partene i maritim næring til møte 2. januar kl. 10, for å sette i gang en prosess, slik at vi ikke skal komme i den situasjonen i fremtiden som vi har vært i på hele 1990-tallet, nemlig en jo-jo-politikk på dette området.