Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2003-05-26:
Det foreligger to forslag til endring av Grunnlovens bestemmelser når det gjelder valgordningen. Det ene, Dokument nr. 12:7 for 1999-2000, er et omfattende forslag som går inn på alle de vesentligste paragrafene som omhandler valgordningen, mens det andre, Dokument nr. 12:10 for 1999–2000, innbærer en endring kun i en av paragrafene, nemlig § 59. I dag skal vi behandle de store linjene når det gjelder valgordningen, altså endringene i Grunnloven, mens vi vil få anledning til å komme tilbake til detaljene når Stortinget senere i vår skal behandle valgloven. Likevel vil det sikkert være slik at flere av talerne i denne saken vil måtte gå inn på enkeltdetaljer for å underbygge sine standpunkter når det gjelder disse grunnlovsforslagene. Forslagene til lovendringer bygger i det alt vesentligste på de anbefalinger som foreligger fra Valglovutvalget, og som har som mål å skape en valgordning som lettere enn i dag skal kunne tilpasses skiftningene i samfunnet, gi en mer rettferdig fordeling av mandatene mellom valgdistriktene og kanskje også bidra til et økt engasjement fra folket og til økt valgdeltakelse. Det foreslås at antallet representanter skal økes fra i dag 165 til 169. Det betyr at vi må gjøre plass til fire nye representanter her i salen. Av disse 169 representantene skal 150 være rene distriktsmandater, mens de øvrige 19 vil være faste utjevningsmandater, i den forstand at de skal være fordelt på de 19 valgdistriktene. Det vil være samme krav til velgeroppslutning på landsbasis for det enkelte parti som i dag for å kunne bli tildelt utjevningsmandat. Hvilket parti i hvilket distrikt som skal få utjevningsmandater, vil som i dag bli en konsekvens av matematikken. Det vil være riksvalgsstyret som står for denne beregningen. Endringene innebærer også at bestemmelsene om hvor mange mandater det enkelte valgdistrikt skal ha, flyttes ut av Grunnloven og legges inn i alminnelig lov, i valgloven. Kriteriene for fordelingen av mandatene skal imidlertid ligge i Grunnloven. Det foreslås to sett av kriterier. Det ene er innbyggertallet i valgdistriktet, og det andre er størrelsen på valgdistriktet – arealet. Hver innbygger er foreslått vektet med tallet 1,0 og hver km2 med 1,8. Ut fra den summen som da fremkommer, vil de 150 distriktsmandatene bli fordelt. En av de mer grunnleggende debattene i forkant av denne innstillingen har vært nettopp arealfaktoren. Det er et flertall for at arealet skal telle med, og at hver km2 skal vektes med 1,8, mens et betydelig mindretall ikke ønsker en slik ordning. Mindretallet – som betydelig bedre enn meg kan redegjøre for sitt syn – har som grunnholdning, så langt jeg kan forstå, at hver stemme skal telle likt, uansett hvor man befinner seg i landet. Flertallet mener for sin del at det vil være nødvendig å sikre deler av Distrikts-Norge en rimelig representasjon i Stortinget, og har funnet at å se på arealet er den mest hensiktsmessige måten å gjøre dette på. Det kan sies mye morsomt om arealfaktoren, og det vil det ganske sikkert bli gjort i denne debatten, men det er vanskelig å finne fram til bedre metoder enn nettopp å regne inn arealet dersom man ønsker en hensiktsmessig fordeling av mandatene over hele landet. Så vel Valglovutvalget som komiteens flertall har kommet fram til dette. Også Regjeringen sier i sin innstilling at arealet bør telle med, men har ikke ment noe om hvilken vekt denne faktoren skal gis. Vi kan også finne arealet som grunn-lagsfaktor for mandatfordeling mellom distriktene i en rekke land. Selv lille Danmark har en flik av dette i sin valgordning. Nå kan de som ikke ser hensiktsmessigheten av at areal skal telle med, henvise til Sverige, et land som vi på de fleste områder gjerne sammenlikner oss med. Sverige har ingen arealfaktor i sin valgordning. Men Sverige har heller ikke en distriktspolitikk som kan sammenliknes med vår. Vi ønsker, og vi har behov for, en befolkning i hele Norge. Det er ikke noe pittoresk eller noe eksotisk over dette. Næringslivet, kulturlivet og landets økonomi er avhengig av en befolking i dalstrøkene og langs vår lange kyst. Vi må ta konsekvensene av dette på en lang rekke områder, og etter vår mening også når det gjelder den politiske representasjon i Stortinget. Når jeg snakker om flertall og mindretall i forhold til denne saken, er det korrekt ut fra de faktiske tall, men det er ikke et kvalifisert flertall, slik endringen av Grunnloven krever. En forutsetning for å kunne endre Grunnloven slik det fremkommer av innstilling i dag, er at et tilstrekkelig antall av mindretallet velger en subsidiær stemmegivning. Etter min mening vil det være betydelig logikk i dette ettersom samtlige partier ønsker en endring av den nåværende valgordning. Det vil være et steg i rett retning for alle om flertallsinnstillingen blir vedtatt, men det vil ikke være et så langt steg som mindretallet ønsker seg. Endringen vil føre til at de valgdistriktene som i dag er underrepresentert, vil få en viss styrking på bekostning av de valgdistriktene som er betydelig overrepresentert. Det vil også bli foretatt justeringer av mandatfordelingen i forkant av hvert annet valg dersom det har vært slike endringer i bosettingsmønstret at det gir utslag på mandatfordelingen. La meg også få lov til å berøre et annet spørsmål i denne saken, som gjelder valgbarhet til Stortinget. Etter dagens bestemmelser kan ikke ansatte i departementene eller hoffets ansatte og pensjonister etter tjeneste ved hoffet velges til Stortinget. Et flertall i komiteen, men som i dette tilfellet blir et mindretall i salen, ser ikke rimeligheten av at ikke hoffets betjenter, dets pensjonister og tjenestemenn ved departementene skal kunne velges, og foreslår derfor grunnlovsforslag H alternativ 1 i innstillingen. Dersom dette punktet i innstillingen skulle falle, vil jeg anbefale Arbeiderpartiets stortingsgruppe å stemme for mindretallets forslag om at forslag H alternativ 4 skal bifalles. Til slutt noen kommentarer til forslaget som fremkommer i Dokument nr. 12:10 for 1999-2000, som inviterer til å bifalle at det skal innføres en sperregrense også for distriktsmandatene. Denne grensen foreslås satt til 4 pst. på landsbasis – det er altså den samme grensen som gjelder for utjevningsmandater. Forslagsstillerens motiv er ganske åpenbart å styrke Stortingets styringsevne gjennom å gjøre det vanskelig for små partier eller lister å komme inn på Stortinget. Det er ganske sikkert riktig at jo færre partier som er representert i et parlament, jo sterkere vil dets evne til effektivitet være. Et parlament med bare to partier vil være i den situasjonen at det ene eller det andre av dem til enhver tid har flertall i salen, og styringsevnen vil være meget stor. Når et samfunn har utviklet et demokrati, så har nok drivkraften bak dette vært å oppnå deltakelse og medinnflytelse for alle. Og selv om en av demokratiets hjørnesteiner er at flertallet skal avgjøre, så ligger det også i en slik styreform at meninger ikke skal undertrykkes, og at ulike mindretall skal kunne øve innflytelse. Et parlament skal ivareta hele landet og alle sider av samfunnslivet gjennom sine beslutninger. Dette betinger at parlamentet har en sammensetning som er i stand til en slik helhetlig tilnærming. Det er ikke uten grunn at landet er delt inn i valgdistrikter. Forslaget om en sperregrense på 4 pst. på landsbasis for distriktsmandatene vil kunne føre til at en kandidat som f.eks. får over 40 pst. av stemmene i sitt valgdistrikt, allikevel ikke får plass på Stortinget. Komiteen er samstemt i at dette ikke er en ønskelig utvikling, og innstiller på at forslaget ikke skal bifalles. Det har vært en komplisert prosess å komme fram til et endelig dokument når det gjelder disse forslagene, og jeg vil takke komiteens medlemmer for et meget konstruktivt samarbeid til tross for at det på enkelte punkter var relativt stor avstand mellom oss i de primære standpunktene.