Bjørn Hernæs (Høyre), 2002-04-11:
Jeg vil i likhet med representanten Marit Nybakk i hovedsak henvise til saksordførers redegjørelse som dekket alle de vesentlige punktene. Jeg vil heller bruke tiden til å gi uttrykk for noen litt personlige reaksjoner i forhold til de forferdelige terroranslagene som vi opplevde i USA den 11. september. De viste, som saksordføreren så utmerket beskrev det, sårbarheten i et moderne samfunn og de grusomme effekter man kan få av denne type aksjoner. Selv opplevde jeg det som i utgangspunktet var ment å skulle være en udelt glede, nemlig å tilbringe fire uker i FN fra midten av oktober, og det vil si at jeg kom til USA nokså umiddelbart etter disse anslagene. Noe av det som var særlig iøynefallende, var den innbitte besluttsomheten i det amerikanske samfunn: Dette har vi ikke tenkt å la oss knekke av. Det var en beslutningsprosess og en holdning som jeg tror har måttet gjøre inntrykk på alle som har vært i USA etter 11. september, og som nasjonen har meget stor grunn til å være stolt av. Så må jeg få lov til å si at den moderne teknologiske utvikling har gjort at samtidig med at man er i New York, har man også daglig innsyn til norsk presse. Forskjellen mellom holdningen i USA og holdningen i deler av det norske miljøet var så stor at man skulle tro man befant seg på to vidt forskjellige kloder. Jeg vil ikke engang legge skjul på at særlig reaksjonene fra deler av det norske bispekollegiet i disse dramatiske ukene gjorde et veldig sterkt inntrykk mens vi var i USA og så hvordan det amerikanske samfunn tok seg av den situasjonen som var oppstått. Det var ille å se hvordan det var mulig for samfunnsbevisste mennesker i Norge gang på gang på gang på gang å ta feil i alt det de sa og alt det de gjorde. Er det mulig å finne noe positivt i en så dramatisk hendelse som den vi hadde i Washington og New York 11. september? Ja, det positive er jo å se hvordan internasjonal solidaritet ter seg i praksis, og i særdeleshet hvordan den allerede 12. september viste seg i praksis innenfor NATO-alliansen. NATO-alliansen har vært en hjørnesten i norsk sikkerhetspolitikk i alle år etter krigen. Knapt noen av oss hadde vel i vår villeste fantasi forestilt oss at det var et anslag mot USA som for første gang skulle utløse artikkel 5 i Atlanterhavspakten, som vi har bygd vår fred og uavhengighet på. Det var godt at vi kunne gi noe tilbake, at vi har kunnet delta i en operasjon som gir litt tilbake for det vi har å takke USA for. Til slutt har jeg lyst til å gi uttrykk for min uforbeholdne støtte til de norske soldatene som nå deltar i operasjonen. Igjen har vi sett noen merkelige holdninger i deler av Norge, om at dette nærmest skulle fortone seg som en litt utvidet speidertur, hvor man skulle ha fullt innsyn i alt og alle ting. Det er med stor glede jeg registrerer at både Forsvaret og vår politiske ledelse holder fast ved at vi skal ha den åpenhet i Norge som det norske samfunn er stolt over, men samtidig skal vi ikke ha en misforstått åpenhet som setter sikkerheten til de norske styrkene i fare på noen måte. Vi er et lite land. Vi har små enheter. Det er lett å identifisere personer og deres familier i Norge hvis vi ikke tar de hensyn som alvoret i denne saken tilsier. Det gjør vi, og det tjener Forsvaret til ære, og det tjener Forsvarets politiske ledelse og det norske folk til ære.