trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-02-02:
Hvis jeg trodde at et rundskriv ville hjelpe, ville jeg selvfølgelig ha sendt ut et rundskriv. Men jeg har lyst til å vise til det nyhetsbrevet som Helsedirektoratet sender ut – så vidt jeg vet – flere ganger i året. I hvert fall er det kommet ett for januar 2010 som omtaler ME, og som dreier seg om denne sykdommen alene. Det omtaler både forskning på og tilbud om behandling for denne sykdommen. Jeg tror vi må ha noe forståelse for at det tar tid å bygge opp et behandlingstilbud. Det er frustrerende for dem som er syke. Selvfølgelig er det det, særlig fordi dette er en pasientgruppe som ikke nødvendigvis – som interpellanten veldig sterkt understreket – profiterer på å være på sykehus, nettopp fordi de ikke kan være der. De er så syke at de ikke klarer det. Da må man finne bedre måter å behandle dem på, i kombinasjon med at kommunene tar et større ansvar, selvfølgelig under veiledning av ambulante team, som f.eks. det som er ved Ullevål. Jeg vil egentlig avvise at vi har et inkompetent helsevesen. Jeg oppfatter det ikke slik. Jeg oppfatter det slik at både Helsedirektoratet, departementet og de regionale helseforetakene har tatt denne situasjonen veldig alvorlig. Det mener jeg de skal få respekt for. Så skal de selvfølgelig også få støtte til kunnskapsoppbygging. Det betyr at vi må støtte når det gjelder forskning og alle andre tiltak. Så har jeg nettopp understreket – i mitt første innlegg – at jeg, når alt det som er gjort, er samlet, når det arbeidet som er gjort hittil, er evaluert, vil foreta en vurdering videre. Et rundskriv alene er ikke nok. Det kan hende at en handlingsplan kommer til å være det rette, men vi må handle lenge før planen foreligger.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-02-02:
Representanten Per Arne Olsen var inne på noe av det krevende her: Det er ikke samlet god nok kunnskap om hva som hjelper og hva som ikke hjelper når det gjelder behandlingen av ME-pasienter. Derfor ble det også understreket fra ham og fra flere andre at forskning er viktig, og det å samle kunnskap er viktig. Det er jo nettopp det vi også gjør. Det ble spurt etter et nasjonalt kompetansesenter. Vel, det er etablert et nasjonalt kompetansenettverk. I det langstrakte landet vårt, hvor helsetjenestene er så desentralisert, mener jeg faktisk at et kompetansenettverk er særdeles viktig for denne pasientgruppen, nettopp for å kunne utveksle både forskningsdata og informasjon om behandlingsmetoder ut fra erfaring som det enkelte sykehus eller helseforetak, eller også kommune, måtte ha. Dette kompetansenettverket er administrert av Helsedirektoratet, så det er sentralt forankret med solid kunnskap, så mye som man faktisk har. Når jeg viser til den informasjonen som ble sendt ut, er ikke det å nedvurdere denne informasjonen, for det er faktisk meget god og omfattende informasjon som blir sendt ut. Det vil være viktig for familiene og for det helsepersonell som jobber med pasienter som har denne sykdommen. Det ble også sagt at pasientene har vanskelig for å bli trodd. Det er klart at det er forferdelig vanskelig når folk opplever at de er syke, å ikke bli trodd. Det er viktig å understreke at helsetjenesten her har et særdeles stort ansvar. Så er det sånn at ME-pasienter, som alle andre, har rett til å få utarbeidet en individuell plan. Den skal ikke være knyttet til diagnosen, men nettopp se på behandlingen, altså det å få rett til behandling og rett til oppfølging. Jeg er kjent med at Rissa kommune skal utvikle et rehabiliteringstilbud for ME-pasienter, og det vil, etter planen i hvert fall, åpne i løpet av året. Det kan være til noe hjelp. Så er det slik at når det opprettes bare to sengeplasser, er det nettopp fordi – som interpellanten selv sa – disse sykeste pasientene ikke har utbytte av å være på sykehus. De klarer faktisk ikke å være der. Da hjelper det jo ikke å opprette ti sengeplasser. Da må man heller sette støtet inn på å behandle pasientene der de er. Når det gjelder detaljer om sonder, kan jeg ikke nå gjøre noe annet enn å henvise til ME-telefonen og den veiledningen og støtten som pårørende kan få gjennom den.
Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2010-02-02:
Det å bringe et barn inn i verden er for de fleste av oss noe av det aller største vi opplever. Men det er sjølsagt også knyttet bekymring og spenning til en fødsel. Helt sentrale nøkkelord i svangerskaps- og fødselsomsorgen må være, og er, trygghet og kvalitet. Svangerskap og fødsel har alltid vært forbundet med en viss risiko, og elementet av risiko kan dessverre aldri fjernes helt. Men i Norge har vi klart å sette en høy standard og har høy kvalitet når det gjelder svangerskaps- og fødselsomsorgen. Vi har svært lav forekomst av komplikasjoner og dødsfall sammenlignet med andre land. Men vi kan alltid bli bedre, også her. Det var det som lå til grunn for at Regjeringa i fjor la fram St.meld. nr. 12 for 2008–2009, En gledelig begivenhet, som jeg synes meldingen så fint heter. Når det dessverre går galt, må vi til bunns i årsaksforholdene. Det ser vi nå at man forsøker å gjøre i Kongsberg, der det åpenbart har skjedd ting som ikke skulle skje. Jeg er enig med statsråden i at det som har skjedd der, er svært beklagelig – og jeg vil legge til: dypt tragisk. Vi har ikke råd til å miste et eneste barn om det overhodet kan unngås. Dette handler om den grunnleggende tilliten til helsevesenet. God omsorg og gode tilbud står og faller med god faglig kompetanse hos jordmødre og barnepleiere, og også hos sykepleiere og leger. Og tilstrekkelig bemanning er sjølsagt svært viktig, slik interpellanten har understreket. Gravide, fødende og familier skal oppleve en helhetlig og sammenhengende svangerskaps-, fødsels- og barselomsorg. Også på dette området vil den framlagte Samhandlingsreformen, som helse- og omsorgskomiteen nå jobber med, være viktig. Jeg mener statsråden legger opp til aktiv oppfølging av stortingsmeldingen fra i fjor og komitéinnstillingen i den sammenheng. Det er betryggende at statsråden forsikrer oss om at det verken nå eller – og jeg understreker – i framtida skal gjøres økonomisk motiverte omstillinger som svekker fødetilbudet. Ved siden av statsråden er vi mange som vil være med på å være vaktbikkjer i så måte. La meg også nevne at de regionale helseforetakene fra 1. januar i år har fått ansvar for følgetjenesten til sykehus. Også dette handler om å sikre større trygghet og kvalitet – et viktig grep. Jeg synes også det er riktig at fødselsinstitusjonene nå vurderes ut fra kvalitet, ikke ut fra antall fødsler i året. Jeg mener at vi er på rett veg, sjøl om vi den siste tida er blitt oppmerksom på svært uheldige hendelser. De fleste opplever et godt tilbud og at fødselen blir den gledelige begivenheten som den skal være. Fødeinstitusjonene skal drives forsvarlig – sjølsagt. Og flere tiltak vil nå bidra til at det skal skje overalt. Hele tida må vi følge utviklingen nøye for å sikre den kvaliteten alle skal forvente at fødselsomsorgen vår har.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-02-02:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er veldig glad for alle de tiltakene som Regjeringen har satt i gang. Jeg føler også at statsråden vil følge dette tett opp videre. Det er utrolig bra at mange pasienter får hjelp og støtte gjennom de tiltakene. Det tar selvfølgelig tid å legge til rette for at alle kan få hjelp, men noe av svaret opplever jeg som at statsråden kanskje ikke snakker om akkurat de sykeste syke. Det er ikke alle som kan gå til lærings- og mestringssentrene. Det at St. Olavs hospital har fått et tilbud, eller at man har tilbud i alle de regionale helseforetakene, betyr ikke at de sykeste får hjelp. Det som er mest alarmerende, er at svært mange av de sykeste har ett, to eller tre sykehusopphold bak seg, og de har blitt sykere av å være på et sykehus hvor man ikke blir tatt hensyn til hva gjelder dette: Man tåler ikke lys. Man tåler ikke lyd. Man tåler kanskje ikke å bli snudd – herjet med, som noen har kalt det. Det er en inkompetanse ute og går også i de regionale helseforetakene. Hvorfor får jeg nesten hver uke e-mailer inn fra pasienter og pårørende, som er så utslitte og fortvilte? Når jeg nå har spurt tre statsråder om å lage enkle rundskriv ut til kommunene og til Nav-kontorene om at de må ta pasientene på alvor, er det veldig leit å få svar tilbake om at alle pasienter har krav på utredning, behandling og oppfølging preget av respekt, uavhengig av helsetjeneste, og forståelse av deres sykdom. Klart de har det, men hva hjelper det, når de ikke får det? Det er det som er mitt poeng i dag. De har rett til det, ja. Man har pasientrettighetsloven, ja, men det hjelper jo ikke hvis man møter et inkompetent – unnskyld at jeg sier det – helsevesen en god del steder. Vi skriver 2010. Det er flott med alle tiltakene. Det er fantastisk med pasienter som ikke er så syke at de klarer å dra nytte av det tilbudet som er. Men jeg snakker om dem som ligger i sengene sine. Noen har ligget i mange, mange år. Jeg var på en konferanse i Stavanger for to uker siden. Det var KrF Kvinner som arrangerte den. Vi ble sjokkerte over alle som kom, over alle historiene. Det var skremmende. Hva skal de gjøre? Hvorfor i all verden kan man ikke lage en handlingsplan eller et rundskriv nå – i dag, i morgen – som gjør at også disse blir forstått og får hjelp? De kan ikke vente. De er livstruende syke.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-02-02:
Jeg vil takke alle som har deltatt i debatten, også statsråden. Jeg er veldig glad for at det er satt i gang en rekke tiltak, og ikke minst er jeg glad for at statsråden også varsler at hun kan tenke seg å vurdere en handlingsplan, selv om den kanskje ikke akkurat kommer rundt neste hjørne. Jeg skulle ønske at den kom i morgen. Jeg må også få lov til å presisere at i min interpellasjon, slik jeg har fremmet den her i dag, har jeg prøvd å fokusere på de sykeste. Noen – kanskje de aller fleste – av de tiltakene som er satt i gang, og som mange har vist til her, vil ikke komme de sykeste til gode. De er for syke. De kan ikke komme på en dagpost, de kan ikke gå på et lærings- og mestringssenter, de kan heller ikke ta en telefon. Så til det rundskrivet som jeg har bedt om, faktisk fra tre forskjellige helseministre de siste årene. Jeg tror ikke et informasjonsskriv fra Helsedirektoratet har samme status som et eventuelt rundskriv der man legitimerer at ME er en sykdom og viser til WHO-kriteriene, at man faktisk har krav på og rett til omsorgstilbud i hjemmet når man verken kan legges inn på sykehus eller klarer å stelle seg selv. Mange av disse pasientene får ikke hjelp i dag. Det er det jeg har prøvd å si. «Inkompetent helsevesen» – jeg skulle nok sagt det på en litt annen måte. Vi har selvfølgelig ikke et inkompetent helsevesen, det vet statsråden at jeg ikke mener. Men vi har faktisk et helsevesen som i stor grad mangler kompetanse på ME – det mener jeg oppriktig. Så er det jo statsråden som har ansvaret for sykehusene våre. Det er statsråden som har ansvar for det innkjøpskontoret, eller det leveringskontoret som leverer sonder og sprøyter, som bl.a. den familien som jeg har tatt opp i spørsmålet, må betale selv. De må koke engangsutstyr. De aner ikke hva de skal gjøre hvis sonden går tett. Kan ikke statsråden – det er rart at jeg skal måtte stå her og be om det, det er litt spesielt – sørge for at man iallfall leverer ut utstyret selv om ikke pasienten er innlagt i sykehus for å få nedlagt sonden? Jeg skjønner ikke at dette ikke går an, at man skal være så negativ til dette. Så skal det komme to senger. For tre år siden ba jeg om at alle de regionale helseforetakene måtte få noen skjermede sengeplasser, og det skulle komme ti. Nå skal det komme to, sentralt i Oslo. Jeg forstår det ikke. Når det gjelder de sykeste syke, er det jo nettopp dette de trenger. Helt til slutt skal jeg si følgende, til Asker og Bærum-saken: Pasienter har ikke blitt tatt inn til behandling i henhold til sine rettigheter: Full alarm. De sykeste ME-pasientene får ikke behandling hjemme. Ingen alternativer finnes når det gjelder de sykeste: Ingen alarm går.
Ingjerd Schou (Høyre), 2010-03-24:
På vegne av representantene Erna Solberg, Per-Kristian Foss, Jan Tore Sanner og meg selv har jeg den ære å fremme et representantforslag om å innføre kumulering ved stortingsvalg.
Erna Solberg (Høyre), 2010-03-24:
På vegne av stortingsrepresentantene Bent Høie, Sonja Irene Sjøli og meg selv har jeg den ære å fremsette forslag om forsterket innsats mot kreft.
Erna Solberg (Høyre), 2010-03-24:
Jeg har den ære å stille følgende spørsmål til arbeidsministeren på vegne av helse- og omsorgsministeren: «Kvinner som har fjernet brystet som følge av kreft eller faren for kreft, og som ønsker rekonstruksjon med eget vev, opplever ventetider på opp til fire år. Som følge av dette er det nå opprettet et privat tilbud om rekonstruksjon av bryster ved hjelp av eget vev. Dette skaper et klart klasseskille i kreftbehandlingen. Hva vil statsråden konkret gjøre for at kvinner som venter på denne type operasjoner, raskt kan få et tilbud?»
Erna Solberg (Høyre), 2010-03-24:
Jeg tror de fleste kvinner med innlevelse kan skjønne at det for en som må operere vekk et bryst, særlig i ung alder, og som så må vente i opptil fire år på rekonstruksjon, som er eksemplet jeg har fra Helse Sør-Øst, er utrolig lenge å vente. I tillegg vet man ifølge en del nyere medisinsk dokumentasjon at man med enkelte gener har så stor sannsynlighet for kreft at man blir anbefalt å fjerne både eggstokker og bryster. Dilemmaet for en del er om man skal fjerne brystene og oppleve en alvorlig, vanskeligere situasjon før man har fått kreft, eller vente og håpe at man ikke får det. Det gjør at dette dilemmaet blir personlig og individuelt, og det bidrar altså de økte helsekøene til. Jeg synes Regjeringen burde tenke igjennom om det ikke ville vært et poeng å bruke de private klinikkene som nå har kapasitet til å gjøre det mulig for folk å få brystrekonstruksjon på et tidligere tidspunkt.
Erna Solberg (Høyre), 2010-03-24:
Jeg skjønner at når det er en annen statsråd som er til stede, kan det være litt vanskeligere å svare på alle spørsmålene. Men jeg har lyst til å si at det er ikke bare slik at man kan henvise alt til andre råd og utvalg, eller nedover i systemet. Av og til må også statsråder ta standpunkt til saker og stille seg selv spørsmålet: Er det riktig at f.eks. dette er et område hvor man ikke gir valgfrihet til å kunne bruke de private tilbudene som eksisterer, slik at man kan få rekonstruert brystene sine raskere? Brystkreft er en av de store dødsårsakene for kvinner under pensjonsalderen i Norge. Det er viktig at man har fokus på forebygging, men i noen tilfeller er forebygging faktisk å fjerne brystene før kreften forekommer. Det valget disse kvinnene står oppe i, er et enormt vanskelig dilemma hvis de vet at det er fire år å vente. Jeg håper at statsråden kan ta med seg dette, at for den typen pasienter burde det være adgang til å gjøre denne rekonstruksjonen andre steder.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2010-03-24:
På vegne av Per Arne Olsen, Jon Jæger Gåsvatn, Harald T. Nesvik, Robert Eriksson og meg selv har jeg gleden av å framsette et forslag om en egen ombudsordning for mennesker med utviklingshemning.
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2010-03-24:
Jeg ønsker å stille spørsmål til statsråd Brekk. Det er snart påske, og nordmenn drar i hopetall over grensen til Sverige for å kjøpe rimelig mat. Dagligvarehandelen i Sverige jubler over norske matpriser, og samtlige svenske kjøpmenn varsler om lavere matpriser i løpet av året. Innen ulike kjøttprodukter er det opp mot 50 pst. billigere å handle i Sverige enn i norske butikker. På toppen av det hele har de nesten 20 pst. billigere krone i forhold til vår, som gjør det ytterligere billigere å handle i Sverige. Grensehandelen har nå passert 10 milliarder kr. Det vil si at det er 10 000 norske arbeidsplasser som går tapt på grunn av grensehandelen. Svenske butikker på Svinesund regner med en historisk økning under årets svenskehandel. De uttaler: Vi gjør oss klare til norsk invasjon i Sverige. Statistisk sentralbyrå har regnet ut at en norsk familie på fire sparer over 30 000 – over 30 000 – norske kroner hvert år på å handle i Sverige kontra i Norge. Det er jo engang sånn at statsråd Brekk og andre har rimelig god lønn og har råd til å gå i butikkene og velge fra øverste hylle. De kan velge om de vil ha biff, eller om de vil ha indrefilet. Men hva med minstepensjonisten Kari? Hva med barneforeldre rundt i det norske land som ikke kan gjøre det? Hva gjør vi med dem? Hvorfor kan ikke de få gå og lete på den øverste hylle etter den maten de vil, istedenfor å gå og sjekke på Euro Shop – eller hva det nå er – for å ha råd å fylle kjøleskapene? Flere senterpartitopper har stått på denne talerstolen og i debatter og sagt: Vi har ikke gått til valg på billigere mat, vi har gått til valg på dyrere mat. Så mitt spørsmål blir: Når har regjeringen Stoltenberg tenkt å gi det norske folk matpriser som står i stil med våre nordiske nabolands, og å gi småbarnsforeldre og minstepensjonister mulighet til også å velge en biffmiddag?
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2010-03-24:
Med all respekt, jeg tror ikke minstepensjonister eller barneforeldre får det noe lettere om man sikter til Finland, Polen eller Tyskland. Når vi går inn på Landbruks- og matdepartementets egne nettsider, registrerer vi at de fra 1. april ønsker å sette opp omsetningsavgiften på egg. Man ønsker altså å øke eggprisen med 40 øre, og det ønsker man å gjøre av den grunn at man har 2 100 tonn på lager – dermed skal man altså sette opp prisen. Samme regjering øker prisen når man skal stoppe grensehandelen med bl.a. alkohol og tobakk. Her er det tydeligvis langt mellom liv og lære for Regjeringen. Mitt spørsmål til statsråden er: Når har statsråden tenkt å gi det norske folk billigere egg? Siden det er på skjærtorsdag man skal innføre dette – 1. april – er det en aprilsnarr, eller er det ikke?
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-03-24:
Grensehandel er et fenomen som finnes på alle grenser mellom land der forskjeller i lønns- og prisnivå gjør det lønnsomt å handle de varene som er billigere på den andre siden av grensen. Det er slik at nordmenn grensehandler i Sverige, svensker i Danmark, dansker i Tyskland, tyskere i Polen, finner i Estland, osv. Vi ser det alle steder der det er kostnadsforskjeller. Jeg har lyst til å understreke at det er ikke slik at vi kan ha et norsk lønnsnivå, et norsk kostnadsnivå og et bulgarsk prisnivå på mat. Det henger ikke i hop, hvis vi skal se det på det viset. Eurostat, EUs statistikkbyrå, dokumenterer at Norge har vesentlig høyere prisnivå på de fleste varer og tjenester enn EU. Det henger entydig sammen med lønns- og kostnadsnivå. Ifølge Det tekniske beregningsutvalget er f.eks. lønnsnivået i Norge over 30 pst. høyere enn i Sverige, inklusiv indirekte personalkostnader. For de mest typiske grensehandelsvarene skyldes grensehandelen delvis politiske vedtak. Det kan skyldes avgifter, og det kan skyldes landbrukspolitiske vedtak. Politikken vi fører, må løpende avveie kryssendes hensyn. De siste tolv månedene har matprisene i nasjonal valuta økt med ½ pst. i Norge og 1,1 pst. i Sverige, mens de er redusert med 2,1 pst. i Danmark. Siden starten på den internasjonale matkrisen har prisveksten vært omtrent lik i de tre landene Norge, Danmark og Sverige, mens veksten har vært en halv gang større i Sverige. Norge har 7,6 pst., Sverige 11,7 pst, og Danmark 7,9 pst. Jeg tror at om vi ønsker det, er det umulig å unngå grensehandel. Det vil foreligge så lenge det finnes ulikheter i lønns- og kostnadsnivå.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-03-24:
For å understreke et faktum: Det er faktisk slik at vi i Norge har høyere avgifter på alkohol og tobakk, varer som vi har valgt å avgiftsbelegge fordi det også har en helsemessig effekt. Det fører selvsagt også til endringer i prisnivået på grensen. Jeg vil ikke gå bort fra at vi skal kunne bruke slike virkemidler i Norge for å påvirke helsesituasjonen. Jeg tror det er uriktig å redusere avgiftene på tobakk og alkohol for på det viset å møte utfordringene fra grensehandelen. Når det gjelder minstepensjonister: De gangene jeg har vært på grensen, har jeg sett en stor andel også av minstepensjonister, så jeg tror nok ønsket om å få nytte av de lave prisene på grensen er relativt likt fordelt. Når det gjelder omsetningsavgiften på egg, har dette sin bakgrunn i endringer i struktur, endringer i investeringsnivå og regelverk i forhold til EU.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-03-24:
Med utgangspunkt i grensehandelsutfordringen er det spørsmålet som kom her, litt videre. Jeg har bare lyst til å understreke at den norske landbrukspolitikken er en motstrømspolitikk. Vi ivaretar mulighetene for å drive landbruk i hele landet. Vi har sett en nedgang i antall gårdsbruk i drift, som også ble understreket av representanten Bredvold, på ca. 4 400 gårdsbruk de siste fire årene. Det er betydelig lavere enn det var i perioden før. Jeg tror ikke det går an å sette noen glassklokke over norsk landbruk. Vi vil se endringer i landbruket også framover. I det betyr det også at vi vil se endringer i antall bruk i drift. Vi er opptatt av å ha en landbrukspolitikk som ivaretar de behov norske forbrukere har, og det norske samfunnet har. Dette gjennomføres bl.a. gjennom de årlige jordbruksavtalene som vi nå også står foran i mai.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-03-24:
Et sentralt element i norsk landbruks- og matpolitikk er importvernet. Importvernet er der for å sikre mulighetene for et landbruk i hele landet, for å sikre norsk matproduksjon. Det er selvsagt slik at innenfor rammen av importvernet bruker vi de mulighetene det norske markedet gir, for å sikre inntekter til den norske bonden. Det gjøres enten gjennom økte prisuttak – som er tatt i bruk til en viss grad de siste årene, i likhet med tidligere. Det kan være gjennom budsjettpolitiske vedtak – det har vi også brukt – og vi har også brukt skattemessige vedtak. Det er de årlige jordbruksavtalene som er grunnlaget for de vedtak som her fattes. At vi har et høyere prisnivå på mat og andre produkter i Norge, er en konsekvens av både de jordbrukspolitiske vedtakene vi har fattet, og selvsagt også av at vi har et særnorsk lønns- og prisnivå. Jeg må bare understreke igjen at det er ikke mulig å ha et eget lavt prisnivå i Norge og samtidig betale lønninger som er mye høyere enn i andre land.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2010-03-24:
Det er et viktig tema og en viktig sak Fremskrittspartiet tar opp her. Det ene kjøpesenteret etter det andre opprettes på svensk side. Det siste jeg vet om nå, ligger 50 meter fra grensen i Trysil kommune. Det er en grunn til dette, selvfølgelig. Da hjelper det lite at det, f.eks. i desember i fjor, ble varslet at biffkjøttet i Norge skulle gå ned med 2 kr kiloen. Det blir ikke mindre grensehandel av dette. Dette er jo et utslag av det som har skjedd de siste fire årene med en sosialistisk regjering og med en statsråd fra Senterpartiet. Altså, minus 4 419 gårdsbruk, minus 141 000 mål dyrket mark. Det står 36 000 tomme gårdsbruk, samtidig som det er 400 000 som kan tenke seg å kjøpe et. Det er skatter, avgifter og offentlige inngrep. Det er rovdyrpolitikk, og det er en masse andre ting, som prisreguleringer etc., som gjør at lysten til å drive gårdsbruk i Norge blir borte, dårlig lønnsomhet, det skjer en forgubbing – en feilslått politikk. Da er mitt enkle spørsmål: Når skal Regjeringen og statsråden skifte landbrukspolitikk?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2010-03-24:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «I avisen Østlendingen av 16. mars 2010 kan vi lese om stor frustrasjon fra næringsdrivende over manglende avkjørsler og skilting på Braskereidfoss i Hedmark. Dette gjelder for mange ute i distriktene. Kan statsråden bistå med en løsning som kan gagne både trafikksikkerheten, samt muligheter for å drive næring ute i distriktene, blant annet på nevnte sted?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2010-03-24:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg tolker det som et positivt svar i og med at det nå skal tas kontakt. Jeg håper at det er litt på grunn av dette spørsmålet og de avisartiklene som har vært. For det er klart at det skaper stor frustrasjon hvis man ligger på «feil» side av en vei og folk ikke har mulighet til å komme dit. Det er klart at en bensinstasjon er viktig for trafikantene. Dette handler ikke bare om samferdsel. Det handler om næringspolitikk, at de som driver en næring, skal ha mulighet til å drive den, selv om man ligger på feil side av veien. Det handler om distriktspolitikk – at folk kan leve og bo ute i distriktene – og det handler selvfølgelig om samferdselspolitikk. Ikke minst handler det om sikkerhet. Så de løsninger man finner, må være gode. Det forbauser meg litt at det er først nå Vegvesenet har hørt om dette, for ifølge de opplysningene jeg sitter inne med, har denne saken pågått i flere tiår. Men jeg skal ikke klandre noen for at det har tatt så lang tid, hvis det skjer noe nå. Og slik jeg forstår det statsråden nå sier, vil det skje noe.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2010-03-24:
Jeg skal ikke stille flere spørsmål, men bare si at jeg er veldig fornøyd med svaret til statsråden. Det er ikke alltid jeg er det, men denne gangen er jeg det. Jeg håper det blir en rask løsning til gagn for alle. Tusen takk.
Svein Flåtten (Høyre), 2010-03-24:
Økningen i grensehandelen kan skyldes også landbrukspolitiske vedtak, sier statsråden. Det er helt riktig. Ved hvert eneste jordbruksoppgjør siden 2005 har råvarepriser og prisene til forbrukerne økt, og dermed også grensehandelen. Regningen blir sendt til norske skattebetalere på dobbelt vis, både gjennom prisene og gjennom subsidiene. Når vil statsråden begynne å tenke på andre virkemidler i denne sammenhengen – mer frihet for bonden, økt råderett over egen eiendom, økt frihet fra reguleringer, slik at også de virkemidlene kan prøves ut? Når tidligere bondelagsleder Bjarne Undheim melder seg ut av samvirket i protest mot reguleringer som ikke er tilpasset virksomheten, ringer det ikke da noen klokker hos statsråden?
Svein Flåtten (Høyre), 2010-03-24:
Statsråden har ikke bare startet et slikt arbeid. Hun har jo også fått en rapport fra UiO og Frischsenteret, som viser at det er betydelige beløp å spare ved effektivisering i offentlig sektor. Man kan spare tusenvis av årsverk i politiet og ved høyskoler og universiteter, og det er milliarder å spare i sykehusvesenet. En skulle tro at dette var gefundenes fressen for en regjering som er på desperat jakt etter økte inntekter til sine kommende budsjetter. Men etter at denne rapporten kom, har det blitt merkverdig stille. Etter alle disse henstillingene som er kommet til statsråden også i dag om å gjøre noe: Kan hun si noe om hvor raskt dette arbeidet vil komme i gang, for rådene er utvetydig klare?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2010-03-24:
Mitt spørsmål går til utenriksministeren. Miljøverndepartementet presenterte nylig sine prioriteringer for EØS-påvirkningsarbeidet i 2010. Der skriver departementet bl.a.: «En forutsetning for å kunne delta og påvirke utformingen av EUs regelverk er at vi avklarer EØS-relevans og utvikler nasjonale posisjoner i tide. Vi må imidlertid erkjenne at på områder der det er stor uenighet med andre departementer(som klima og energi, samt havmiljøpolitikk) har det vært vanskelig å føre en aktiv påvirkningspolitikk.(…) Denne utviklingen bidrar til å svekke de etablerte kanalene for påvirkning som deltakelse i kommisjonens ekspertgrupper og skriftelig innspill av nasjonale posisjoner i beslutningsprosessen.» (som klima og energi, samt havmiljøpolitikk) (…) En slik åpen innrømmelse av uenighet internt i Regjeringa og de skadevirkningene denne uenigheten får, er veldig sjelden kost på departementale hjemmesider. Det bekrefter bare inntrykket som vi er mange som har, av Regjeringas såkalte aktive europapolitikk. Som ansvarlig for koordinering av EØS-arbeidet i Regjeringa, hva mener utenriksministeren kan gjøres for å hindre at langsomme beslutningsprosesser og intern uenighet i Regjeringa svekker vår påvirkning mot EØS?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2010-03-24:
Mange andre land har jo samordninga av sin EØS- og EU-politikk helt andre steder enn i utenriksdepartementet. Svenskene har f.eks. en egen europaminister, som er tilknyttet regjeringskanselliet, altså tilsvarende norske Statsministerens kontor, SMK. Når man ser hvor misfornøyd dagens regjeringspartnere åpenbart er med koordineringa internt, kunne det da være en idé, siden Regjeringa holder seg med en egen samordningsminister på SMK, å la nettopp denne samordningsministeren også få samordne EU- og EØS-politikken?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2010-03-24:
Fra Høyres side registrerer vi at bidraget i Tsjad avsluttes i mai i henhold til det som har vært forutsetningen og planen hele tida. Men utenriksministeren sier sjøl i sitt svar at noe av det som nå kan skje, er en planlegging for ytterligere FN-operasjoner. Vi har jo diskutert dette før; senest diskuterte utenriksministeren og jeg det på Politisk kvarter i går morges. Spørsmålet er i hva slags konkrete operasjoner det nå er aktuelt å delta med norske bidrag.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-24:
For det første tror jeg at Norge står seg ganske godt i forhold til andre land når det gjelder interne koordineringsprosesser, avklaringer av hva som er nasjonale posisjoner. Jeg har ikke data på det, men jeg vil anta, med erfaring fra andre områder, at vår evne til å se ting i sammenheng mellom departementer og fagområder er rimelig god, og det gjør at vi har avklarte posisjoner. For eksempel er det slik at vi har blant de høyeste implementeringsgradene av direktiver fra EU, som sier noe om den evnen. Det er ikke oppsiktsvekkende at et land har ulike faglige vurderinger rundt f.eks. gjennomføring av miljøtiltak. Miljø- og klimaarbeid treffer alle sektorer og skal avklares. Den erkjennelsen som står på Miljøverndepartementets hjemmeside, synes jeg er en normal refleks – ikke først og fremst av politisk uenighet internt i Regjeringen, men fordi avveiningen av holdninger til direktiver som berører miljø, energi og klima, berører hele økonomien. Det er klart at fra et påvirkningsperspektiv er det å ha en fullstendig avklart posisjon tidlig, viktig. Kan man ha det dag én, er det optimalt. Men også på norsk side, som i EU-landene, tar det tid å avklare hva som er felles posisjon, om hvor vi kan forene interesser som er knyttet til miljø, klima, arbeid, velferd osv. Det er ikke unaturlig at det også skjer i Norge. Så skal vi ha det med at vi i tillegg i påvirkningsarbeidet vårt skal gjøre det fra en posisjon hvor vi ikke deltar i organene. Det stiller helt egne krav til de kanalene vi bruker, og måten vi jobber inn mot dem. Jeg mener at vi på miljøområdet har mange gode eksempler på at vi har lyktes med det, fordi vi har hatt omforente posisjoner, og fordi vi faktisk blir lyttet til på det området i EU.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-24:
I forlengelsen av det kunne dette spørsmålet gått til den virkelige samordningsministeren, statsministeren, for hvordan han organiserer Regjeringens arbeid, er statsministerens ansvar. Jeg har – og jeg har gode ører – ikke merket meg kritikk fra andre regjeringsmedlemmer når det gjelder UDs samordningsrolle. Jeg tror den fungerer godt både på embetsnivå og på politisk nivå. Når det gjelder hvordan andre land organiserer seg, tror jeg det er en vesensforskjell, som jeg vet representanten Eriksen Søreide har fått med seg, nemlig om man er EU-medlem eller ikke. Hvis Norge var EU-medlem, tror jeg det ville reise seg et helt nytt spørsmål om hvordan vi skulle samordne våre posisjoner, fordi vi var med i et beslutningssystem som er ganske annerledes enn det vi har i Norge. Vår tradisjon med at Utenriksdepartementet leder koordineringsutvalget for EU-saker, mener jeg har fungert godt. Som sagt, jeg har ikke plukket opp at det er noen kritikk fra andre departementer mot UD om hvordan den rollen løses. Jeg mener at gjennomgående kommer vi til gode og avklarte posisjoner om hva som er Norges holdninger, både i de formelle og i de uformelle prosessene vi deltar i.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-24:
Jeg går ut fra at «spøkelser ved høylys dag» er et parlamentarisk begrep, hvis jeg kan få bruke det. Jeg mener det er det representanten her ser. «Slåss mot hverandre» – det er altså slik i en regjering at vi har fagdepartementer som skal ivareta faglige hensyn på ulike sider. Alle vet at klima og miljø berører alle samfunnssektorer. Det må en koordineringsprosess til. Det vil være energiministeren, finansministeren og utenriksministerens jobb i en slik sammenheng, uansett regjering, å bidra med sine perspektiver på vei mot en avklaring. Når det gjelder fornybar energi, har vi avklart at det er EØS-relevant. Men jeg er den første til å si at det er vesentlige sider å vurdere hvordan Norge skal tilpasse seg det, Norge som det land i Europa med høyest fornybarandel i økonomien, over 65 pst. er fra fornybar kraft. Hvordan vi gjør det på riktig måte, som er kostnadseffektiv og målrettet, er ikke en slåsskamp. Det er en faglig og politisk diskusjon som bør finne sted for at en regjering kan ta ansvarlig beslutning
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-24:
Voksenopplæring er en nyttig øvelse, og den tror jeg vi alle er i når vi driver regjeringsarbeid. Det skal man gjøre med åpent og positivt blikk. Når det gjelder Afghanistan, mener jeg at det bildet representanten tegner, er feil. Det bildet som avtegner seg utad om norsk Afghanistan-politikk, er at vi er blant de troppebidragsytende land som har bredest avklart politisk enighet om det nærværet. Debatten i Stortinget for en tid tilbake avklarte bred enighet om hovedlinjene i den politikken. Jeg var i Afghanistan like etter og kunne også ved selvsyn se – i diskusjon med andre NATO-partnere, i møte med afghanske myndigheter – at Norge i den sammenheng egentlig skiller seg ut ved en veldig, veldig bred enighet. Vi kan her vise til Nederland som nå skal ha valg på grunn av at en samlingsregjering har falt sammen på grunn av Afghanistan-politikken. Da mener jeg også at vi i et så vanskelig og krevende spørsmål skal leve med at det kommer stemmer som stiller spørsmål ved strategi og retning. Det det ikke kan være noen tvil om, er Regjeringens posisjon. Den er forankret i et bredt flertall i Stortinget. Det vet afghanere, og det vet også de allierte.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-24:
Nå skal Kristelig Folkepartis leder ikke få svar på VGs førsteside når det gjelder viktig politikk. Jeg skal ta det her, direkte: Nei, utenriksministeren er ikke urolig for det. Men utenriksministeren takket presidenten for invitasjonen, og man skulle diskutere rammer og premisser for et slikt nærvær i Brussel. Det var en positiv invitasjon, fordi stortingspresidenten, slik jeg oppfattet det, så, sammen med Presidentskapet, at dette måtte gjøres på riktig måte for ikke å reise spørsmål om et grunnleggende forhold i vår statsrett, at Regjeringen har et prerogativ i utenrikspolitikken som selvfølgelig må være forankret i Stortinget. Det var et godt møte. Det var et avklarende møte. Jeg ønsker den representanten fra Stortingets sekretariat som skal representere og legge til rette, lykke til med oppholdet i Brussel. Jeg mener det var en veldig nyttig øvelse med Presidentskapet at vi gikk igjennom de spørsmålene, de grenseoppgangene, og alle som deltok på det møtet, mener jeg også så det på det viset. Det vil selvfølgelig være veldig fjernt for meg å ha noe som helst syn på hvordan Stortinget organiserer sitt arbeid. Men jeg synes presidenten tok et godt initiativ, hvor vi avklarte en del av disse spørsmålene, og hvor jeg svarte på de spørsmålene som jeg fikk i det møtet, direkte.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-24:
Først vil jeg si at jeg er glad for at Kristelig Folkeparti støtter at denne regjeringen har ført en aktiv politikk for å komme inn i FN, i motsetning til den dalende trenden som var tidligere. Vi har siden 2006 vært til stede med MTB-er i Libanon. Vi planla den store operasjonen i Sudan, brukte mye penger og trente folk, men som ikke gikk på grunn av diktatoren der. Vi deltar med et femtitalls stabsoffiserer rundt forbi, og vi har hatt militærsykehuset stående. Det er et komplekst spørsmål fordi situasjonen i Tsjad er kompleks. Akkurat nå pågår det forhandlinger om mandatet i det hele tatt skal forlenges i mai. Dette er noe som FN jobber med i disse dager. Men kortversjonen er dette: I høst var de første sonderingene om spørsmålet om forlengelse. Da lå det i kortene at Russland skulle overta ansvaret for et feltsykehus. Etter en vurdering fra norsk side kom vi til at det var en logisk sekvens. Norge meldte seg på med et feltsykehus for ett år og vannboring. Dette er folk vi har rekruttert fra norsk helsevesen, trent og sendt dit etter planen. Når det gjelder rekrutteringen, er det Forsvarsdepartementets ansvarsområde. Men slik jeg får dette fremstilt, har henvendelsen fra FNs generalsekretær på statsministerens instruks avstedkommet en grundig vurdering om det er mulig å følge det opp. Forsvarssjefen har som etatssjef vært veldig tydelig tilbake på at han fraråder det på dette tidspunkt, og at vi er kommet så langt i forhold til mai at det stilles spørsmål ved muligheten til å få rekruttert nok folk kvalifisert og trente til dette. De som trekker paralleller til Afghanistan, tar feil på ett punkt. For det vi snakker om her, rekruttering, er altså folk i det sivile helsevesen på kontrakter, og som blir trenet. Det har vært forsvarsministerens vurdering, som jeg har støttet, at vi med de klare anbefalingene fra forsvarssjefen, som jeg har all grunn til å tro har studert dette med et inngående ønske om å se om det er mulig å få gjort noe, har kommet til at vi står ved den opprinnelige planen for når vi avslutter oppdraget. Det er også viktig med tanke på kommende regntid, og med tanke på det utstyret som vi har stående i Tsjad.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-24:
Jeg kan ikke på stående fot her gå god for den påstanden som kom fra representanten Høybråten, at hele operasjonen står i fare på grunn av dette sykehuset. Det må han eventuelt dokumentere grundigere før jeg kan forholde meg til det. Vi skal gjøre alt vi kan for å bistå FN. Statssekretær Barth Eide har vært i Tsjad og kommer hjem nå. Han har vurdert situasjonen som er der. Det vi kan gjøre for å lette overganger, tilpasninger, vet FN at vi alltid vil gjøre. Men det blir skapt et feil inntrykk av at Norge på noen måter ikke følger opp FN her. Vi har stilt opp med et veldig krevende engasjement i Tsjad, basert på rekruttert personell, trenet personell, og vi har strukket ressursene så langt det er forsvarlig. Og når etatssjefen, forsvarssjefen, kommer med en så klar tilråding, har jeg forståelse for at forsvarsministeren har sluttet seg til den. Vi har et vedvarende engasjement for FN. Vi kommer til å ha det også i tilknytning til Tsjad, hvor som sagt hele operasjonens fremtid er til diskusjon. Når Tsjad-operasjonen er over, handler det om å planlegge for den neste operasjonen for FN, som kommer til å trenge støtte i Afrika også i mange andre områder enn i Tsjad.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-24:
Tror representanten Ropstad at Regjeringen ønsker å svikte FN, svikte Tsjad og svikte Afrika? Det er grove påstander. Jeg vil si, som representanten Høybråten sa, at vi har underrettet Stortinget tidligere om at denne operasjonen etter planen går mot en avslutning. Det har Stortinget nikket til. Diskusjonene i høst om mulig forlengelse var ett kapittel. Vi har nikket til det. FN har arbeidet videre med andre alternativer for sykehuset. Den vurderingen som Forsvarets sanitet og forsvarssjefen har gjort på spørsmålet om det var mulig å tilråde en forlengelse, har konkludert fra disse etatsledernes side med at de ikke tilrår det. Da har jeg, som sagt, forståelse for at forsvarsministeren har trukket den konklusjonen at hun følger det rådet. Jeg vil meget sterkt avvise den underliggende påstanden her om at det fra Regjeringens side nærmest er trukket en konklusjon om at man svikter Afrika, svikter Tsjad og svikter FN. Tvert imot har denne regjeringen vist evne og vilje til å gjøre det motsatte, og det kommer vi til å fortsette med.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-24:
Først: Jeg er glad for at Fremskrittspartiet nå uttrykker seg positivt om FN i Afrika. Jeg husker ikke hvor eksplisitt støtten til sykehuset i Tsjad i sin tid var, men det er veldig positivt at det nå gjøres klart. Det er sider ved det spørsmålet som jeg nesten må overlate til forsvarsministeren og forsvarssjefen å svare på. Det er slik at regntiden står for døren. Det legger ganske tunge føringer for hvordan man ivaretar utstyr, hvordan man ivaretar planlegging med hensyn til folk. Men som sagt har forsvarssjefens tilbakemelding til oss vært at når det gjelder det å forlenge oppdraget med dette sykehuset, ha det oppe på det nivået det må være for å ivareta sin rolle – FN har brent seg på det i kritiske tilfeller tidligere, hvor man har vært underbemannet i forhold til det som er et oppdrag – og ha stilt krav til hva som skal til for å drive sykehus etter norsk standard, har han kommet til at han veldig klart har frarådet å gjøre det. Da legger jeg til grunn at han også har vurdert mellomalternativer osv. Vi kommer til å ta dialogen videre med FN. Som sagt har statssekretæren nå vært i Tsjad for å skaffe seg et inntrykk, og vi vil gjøre det vi kan for å bistå innenfor de muligheter vi har.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-24:
Jeg kan ikke gå i detalj på det. Det er ingen umiddelbare planer. Nå må vi jo ta tilbake og få rehabilitert det prosjektet vi har vært i. Det som det er grunn til uro for, er at FNs operasjoner i Afrika er utsatt – ikke på grunn av manglende mannskaper, men på grunn av den politiske situasjonen i landene der de er. Det er ikke ukjent at presidenten i Tsjad vil ha FN-styrkene ut. Det er uro for FN-styrkenes status i Sudan, det har vi erfart direkte da vi forsøkte å bidra. Det er også kommet illevarslende signaler om at president Kabila i Kongo ønsker FN ut. Dette er ting vi kommer til å engasjere oss i politisk i New York. Vi kommer til å engasjere oss i trening av FN-soldater, få dem oppgradert, slik at vi kan ha god rekruttering, men også et faglig nivå for å kunne delta i operasjoner. Jeg tror at det nå står en stor, politisk utfordring foran oss for å sikre FNs legitimitet og nærvær, fra sikkerhetsrådsresolusjoner og til oppfølging i felten i Afrika. Så får vi vurdere hvilke operasjoner det er passende for Norge å gå inn i.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-24:
Norge har alltid fremført at kinesiske myndigheter må løse spørsmål knyttet til kinesiske minoriteters stilling på en fredelig måte og gjennom dialog. Når det gjelder situasjonen i Tibet, er det flere spørsmål som partene – kinesiske myndigheter og Dalai Lama – gjennom lang tid ikke har lyktes i å finne akseptable løsninger på. Dessverre er det fortsatt stor avstand og helt avgjørende problemstillinger som gjenstår å avklare, som hva reell autonomi for tibetanerne egentlig innebærer. Norske myndigheter ser positivt på at dialogen mellom kinesiske myndigheter og Dalai Lamas representanter nå er gjenopptatt. Vi håper partene kan oppnå fremgang rundt kjernespørsmålene og grunnleggende temaer som beskyttelse av tibetansk religion, kultur og egenart, samt avklaring av Dalai Lamas rolle. For Norges del handler det om å bidra både på kort og lang sikt til kontakt, samtaler og økt forståelse mellom partene. Spørsmål knyttet til Tibet er noe vi løpende tar opp i våre samtaler med kinesiske myndigheter. Vi følger situasjonen i Tibet nøye, og vårt hovedbudskap er at den norske regjeringen er opptatt av minoriteters rettigheter generelt og Tibets situasjon spesielt. Vi tar også opp konkrete hendelser og enkeltsaker når dette er aktuelt, enten alene eller sammen med andre land. Blant annet fulgte vi situasjonen både under og etter de voldelige opptøyene i Lhasa i mars 2008. Vi har ved flere anledninger overfor kinesiske myndigheter tatt avstand fra at rettsoppgjøret etter urolighetene resulterte i dødsdommer og henrettelser. I tillegg foretar den norske ambassaden i Beijing regelmessige tjenestereiser til Tibet, og besøkte Lhasa senest i desember i fjor for å få et førstehånds inntrykk av situasjonen i området. Som representanten nevner, har vi den årlige menneskerettighetsdialogen med Kina, som også gir en anledning til å ta opp spørsmål knyttet til situasjonen i Tibet. Den anledningen bruker vi. En av de fire arbeidsgruppene under dialogen, som bringer sammen kinesiske og norske eksperter, dekker minoriteters rettigheter spesielt. I tillegg tas spørsmål knyttet til minoriteters rettigheter og Tibet opp i egne møter mellom norske og kinesiske myndigheter, som finner sted under dialogen. En annen kilde til informasjonsutveksling om Tibet og minoriteters rettigheter er de feltbesøkene som arrangeres i tilknytning til dialogen. I 2008 ledet daværende statssekretær Raymond Johansen en norsk delegasjon til Tibet i forkant av møtene i Beijing. Dette ga oss mulighet til direkte dialog med lokale myndigheter i Tibet. Delegasjonen tok bl.a. opp spørsmål om religionsfrihet. Også ved kinesiske besøk til Norge innen rammen av menneskerettighetsdialogen tar vi opp relevante problemstillinger. I tilknytning til fjorårets dialog inviterte vi den kinesiske delegasjonen til Finnmark for å se på vår autonomimodell i samiske områder. Dette ga gruppen relevant informasjon om bl.a. språklige rettigheter og minoritetsrettigheter.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-24:
Jeg tror jeg vil si ganske ærlig at vi ikke i ett og alt fester lit til kinesiske myndigheters fortellinger om minoriteters forehavende. Vi har sett for ofte at det ikke stemmer, og vi har behov for å ha et kritisk eksternt blikk på det. Forslaget til representanten Raja får jeg tenke litt nærmere på, men la meg si at det vi gjør gjennom våre delegasjonsbesøk, er jo å innhente førstehåndsinntrykk. Jeg innser at også det har mangler, fordi programmet der kan være tilrettelagt av kinesiske myndigheter, i samarbeid med dem, som begrenser noe av den frie og uavhengige informasjonsinnhenting som er naturlig i en slik situasjon. Vår prinsipielle holdning er at det bør være tilgang til internasjonale besøk til Tibet, dvs. normal reisefrihet. Jeg tror at gjennom en sum av slike reiser, og også gjennom det tibetanske miljøer viderebringer, har vi faktisk ganske god informasjon og dekning når det gjelder minoriteters rettigheter, formelt og uformelt, til å kunne ta det opp med kinesiske myndigheter både i direkte politiske prosesser og i andre prosesser.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-24:
Vårt prinsipielle syn er at universelle menneskerettigheter skal respekteres; det er et universelt anliggende. Vi har utviklet en robust dialog med Kina som gjør at jeg står veldig støtt på å si at vi er åpne, direkte og konfronterende på de områdene hvor vi er kritiske til kinesiske myndigheters etterlevelse av universelle menneskerettigheter. Så har vi funnet at den rette strategien er å etablere vårt forhold til Kina på flere ben, slik at vi har et bredt bilateralt forhold å støtte oss på når vi fremfører den type kritikk. I en debatt her i salen for noen uker siden hadde vi en grundig debatt om menneskerettighetsdialogens effekt, og jeg tror det da var bred enighet om at menneskerettighetsdialogene gir oss et påskudd til å ta opp den type spørsmål. La meg også si at Norge vil ikke ha den holdning at vi blir skremt av land – om aldri så store – fra å ha klare meninger om universelle menneskerettigheter.