Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2010-11-23:
På min vei til Stortinget leser jeg Henrik Ibsen hver dag. Han har en tekst, eller tre ord, som står på fortauet her borte: Hva er rett, spør han. Jeg tror det er et viktig spørsmål å stille seg i en vanskelig debatt om hvordan en skal ivareta barn som er under omsorg av barnevernet, på en best mulig måte. Jeg tror det aller farligste vi kan gjøre, er å komme fram til et fasitsvar med to streker under. For sånn er ikke verden, og sånn er heller ikke barna. Jeg synes det er veldig bra at statsråden har løftet denne problemstillingen til en åpen debatt og inviterer til god dialog. Dessverre opplever jeg at mye av debatten er knyttet til rammer og strukturer, køer, penger, personer, kunnskap og utdanning. Barn skal være barn, og de bor ikke i barnevernstjenesten. De bor i det sivile samfunnet. De er klassekameratene til mine barnebarn. Foreldrene bor i min gate. Jeg kjenner noen som har hatt hjelp av barnevernet. Det som bekymrer meg – og det er det liten plass til i en melding – er hvordan vi konstituerer virkeligheten for disse barna i det offentlige rom. Hva er det vi forteller? Jo, vi forteller to ting. Det ene er at barna er ofre; de er hjelpeløse ofre. Det andre er at barna er følelseskalde skurker. Det er de to identitetsmerkene vi som samfunn plasserer disse barna i, i en stor del av denne debatten. De er ikke det. De er verken bare ofre eller bare skurker. De lever et liv med en hverdag som i liten grad er knyttet til barnevernstjenesten. De er andre steder. De er på skolen, de er på fritidsaktiviteter, de er på kulturelle tilbud. Det er viktig for oss ikke å glemme at det er der tiltakene skal virke. Det bekymrer meg litt at vi kanskje lar det i debatten som vi alle er enige om – at rammene er for små, det er for lange køer, det er problemer knyttet til struktur, det er problemer knyttet til kunnskap hos ansatte – bli en sovepute for oss, at vi kan lene oss tilbake og si at vi kan ikke gjøre noe for vi har ikke flere ressurser, vi kan ikke gjøre noe for vi har ikke flere kompetente folk, vi kan ikke gjøre noe for vi er ikke profesjonelle nok. Barna trenger profesjonalitet på de områdene der de trenger profesjonalitet. De trenger ikke profesjonalitet i sine liv. Der trenger de å være sammen med voksne. Jeg er veldig glad for at den regjeringen vi har, har et langsiktig perspektiv på hvordan en skal skape et samfunn som gir større rom for barn også i den sivile verden, ikke bare innenfor tjenestestolpene. Det dreier seg om satsing mot «drop-out», om barnevern, Samhandlingsreformen. Det gjelder satsing på rusfeltet, på barnehus og på Den kulturelle skolesekken – tilbud til alle som også kommer barn som har spesielle problemer, til gode. Så vil jeg ikke la være å nevne det aller viktigste. Det er barnehagedekningen. For meg er det sånn at ingen annen regjering enn en regjering utgått fra venstresiden hadde fått på plass full barnehagedekning i et samfunn. Det er også lagt stor vekt på tiltak innenfor frivillig sektor i dette budsjettet. Jeg leste Fædrelandsvennen i dag, der var det intervju med en ildsjel – NRK skal gi pris til årets ildsjel – som sier at hvis han hadde fått penger for jobben sin, ville han ikke hatt den. Jeg synes det er bekymringsfullt at vi tenker veldig mye penger, at vi tenker lønn i så stor grad som jeg synes vi ofte gjør når vi snakker om dette. Vi må også ha plass til frivillig engasjement og til at vi som sivilsamfunn og enkeltpersoner tar et ansvar for å møte disse barna der vi er til enhver tid, uten å tenke samfunnstjeneste.