Olemic Thommessen (Høyre), 2017-04-25:
Jeg har med interesse lyttet til denne debatten. Jeg synes det på mange måter er en viktig debatt, for den berører noen grunnleggende spørsmål knyttet også til demokratiske perspektiver. Det er en stor styrke i vårt demokrati og i vårt system at vi har en høy grad av tillit mellom aktørene. Jeg tenker i denne sammenheng på regjering og storting. Det er en stor styrke at vi ubesværet kan ha kommunikasjon mellom f.eks. kontrollkomiteen, Riksrevisjonen og departementets avdelinger og regjeringsmedlemmer, og at vi føler en trygghet i systemet for at vi klarer å behandle gradert materiale på en god måte. Presidentskapets flertall, som har blitt tillagt noen motivasjoner under denne debatten, tror jeg i stor grad har hatt det som utgangspunkt. Stortinget er et suverent organ i vårt land. Vi kan vedta – om ikke riktig hva vi vil, så i hvert fall langt på vei – hva vi vil. Vi kan vedta å gjøre en avgradering, men i den muligheten ligger det også et stort ansvar for å håndtere en slik makt. Flertallet har nok opplevd at mindretallets forslag utfordrer noen grunnleggende spilleregler i denne saken som ikke er i vårt demokratis interesse. Det er rett og slett fordi hvis man gjør graderingsspørsmålet – eller rikets sikkerhet, om man vil – til en del av den løpende politiske debatt og den dynamikken som skal være i dette huset, vil man fortløpende utfordre hele det problemkomplekset som knytter seg til gradering, som knytter seg til vår felles interesse og vårt felles behov for at noe faktisk også skal være hemmelig. For det er jo egentlig det denne debatten til syvende og sist handler om: Er denne saken så viktig at man vil sette spillereglene til side og utfordre det tillitsforholdet som er mellom Stortinget og regjeringen og regjeringens apparat? Presidentskapets flertall mener at svaret på det er nei. Jeg har lyttet til debatten og tar til etterretning at et mindretall mener at svaret på det er ja, men jeg har nok kanskje savnet en større oppmerksomhet rundt prinsipielle spørsmål knyttet til spillereglene enn til diskusjonen om hva vi synes i denne konkrete saken. Jeg har også lest den rapporten fra Riksrevisjonen det er snakk om, og jeg synes også det er vanskelig å skjønne at den i vesentlig grad utfordrer rikets sikkerhet. Men jeg er da heller ikke skodd for å gjøre en slik vurdering. Det er riktig som komiteens leder sa innledningsvis, at presidentskapet har ønsket å gå noen runder på om det virkelig var nødvendig at dette skulle være hemmeligstemplet, og vi har henvendt oss til regjeringen for å reise det spørsmålet på nytt. Men det interessante er ikke hva vi synes, det interessante er: Hvem er det som i henhold til våre spilleregler har det siste ordet i denne saken? Hvem i vårt system er det som har det som i min bransje ville blitt kalt «final cut» – som til syvende og sist må ta stilling til hva som tjener rikets sikkerhet når det gjelder hva som kan offentliggjøres, og hva som ikke kan det? Flertallet i presidentskapet har altså ment at for første gang å skulle vedta en nedgradering av et dokument av denne art ville sette en praksis i dette hus – vi er alle kjent med betydningen av den typen beslutninger – som ville sette dette i spill, som ville sette graderingsspørsmålet og hele den tillitssfæren det er omgitt av, i spill. Det mener vi denne saken ikke var egnet til, eller tilstrekkelig omfattende og viktig til. Så vil jeg gjerne understreke at – nei, flertallet i presidentskapet er ikke regjeringens utsendte lange armer i Stortinget. Vi har et selvstendig ansvar for å ivareta det som er Stortingets arbeid, og det mener jeg vi gjør etter beste skjønn. Med det tar jeg denne debatten til etterretning. Jeg synes den har vært interessant fordi den belyser sider ved et spørsmål som er grunnleggende for hvordan vi skal jobbe, og hvordan vårt demokrati skal utvikle seg videre, og her er det sikkert rom for å ta med seg erfaringer fra flere kanter.