Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-06-05:
Jeg vil først få takke utenriksministeren for en god og dekkende redegjørelse som ble holdt her i Stortinget 29. mai. Fra Høyres side ønsket vi å få denne redegjørelsen nå – disse Afghanistan-redegjørelsene har jo vært holdt i Stortinget med litt ujevne mellomrom. Grunnen til at vi ønsket å ha det nå, var rett og slett at vi er inne i en ganske kritisk fase hvor det er svært viktig at oppmerksomheten og fokuset holdes inn i sluttfasen. Den tida vi nå går inn i – med et svært krevende nedtrekk og etter hvert et uttrekk kombinert med nasjonale, politiske prosesser i Afghanistan – kommer faktisk til å kreve økt oppmerksomhet og økt engasjement fra ISAF-landene. Vi vet at flere toneangivende land av ulike årsaker allerede har rettet blikket bort fra Afghanistan og over til andre områder og andre konflikter. Vi står på terskelen til en periode der mange ting kan gå galt, hvis det slurves. Det gjelder både militært og politisk. ISAF-landene må lage en troverdig og gjennomførbar plan som handler om mer enn bare å skulle dra. Norge skal ha hoveddelen av norske styrker ut av Afghanistan allerede i oktober i år, og det kan potensielt representere større utfordringer enn det gir løsninger, fordi nedtrekket er en meget komplisert logistisk operasjon med betydelig risiko. Det kommer jeg litt tilbake til. Perioden etter 2014 kommer også til å bli veldig krevende for alle som skal ha et sivilt og et militært nærvær i Afghanistan av en eller annen karakter. Det er avgjørende for NATOs troverdighet og legitimitet at Afghanistan etter 2014 ikke faller i kaos. Det må ikke bli en frihavn for terrorisme igjen, og det må heller ikke være slik at myndighetene kan fortsette å bidra til og til dels akseptere brudd på menneskerettigheter. Utenriksministeren vektla tre definerende prosesser i sitt innlegg: det militære engasjementet, det sivile utviklingssamarbeidet og arbeidet med å finne en politisk løsning mellom alle afghanske grupper. Jeg vil knytte noen betraktninger og vurderinger til disse prosessene, bl.a. basert på utenriks- og forsvarskomiteens reise til Kabul, Meymaneh og Mazar-e-Sharif i midten av mars. Vi hadde veldig substansielle samtaler i hele spekteret, med norske og internasjonale militære styrker og ledelse, NGO-er, UNAMA, framtredende afghanske ministere og parlamentarikere, provinsguvernøren i Faryab – som mange her i rommet kjenner godt etter hvert – og ikke minst viktige menneskerettighetsforkjempere som Sima Samar. Denne reisen, sammen med en tilsvarende reise komiteen gjorde for to år siden, gir en god bakgrunn for å se utviklingen over noe tid, samtidig som man ser utfordringene i dag og framover. Komiteen understreket tydelig overfor afghanske myndigheter at Norge har et langsiktig engasjement i landet. Det startet før 2001, og det strekker seg utover 2014. Grunnen til at vi gikk inn sammen med våre allierte, under et klart FN-mandat og på invitasjon fra afghanske myndigheter, var å hindre at landet igjen blir en frihavn for internasjonal terrorisme. Å bidra til byggingen av et mer stabilt afghansk samfunn er en viktig faktor i å sikre dette, men det er ikke årsaken til at vi er i Afghanistan. Høyre har hele tida vært klar på det og samtidig vært klar på at det er vanskelig å legge vårt vestlige demokrati til grunn som en målestokk for utviklingen i Afghanistan. Det betyr likevel ikke at vi ikke skal ha forventninger, at vi ikke skal stille krav – tvert imot – men nå handler mye om å gjøre situasjonen håndterbar på en slik måte at afghanske myndigheter igjen kan ta ansvar for sikkerhet og utvikling. Det er mange positive tegn i Afghanistan: Flere barn går på skole, og mange av dem er jenter. Flere kvinner tar høyere utdanning, og det har vært en betydelig nedgang i mødre- og barnedødeligheten de siste årene. Utfordringen er imidlertid å få afghanske myndigheter til å rapportere om det som går bra, og som er positivt. Deres oppfatning og frykt er at dersom man rapporterer om en utvikling som går i riktig retning, vil giverlandene slutte å gi penger fordi behovene da har endret seg. Vestlige givere ser det jo helt motsatt: Vi er avhengige av å kunne melde tilbake om ting som gir resultater, for å kunne rettferdiggjøre en stor bistandsinnsats. Koranbrenningen i mars i år ga betydelige utfordringer for det internasjonale nærværet, først og fremst for amerikanerne. Drapet på 16 sivile i Kandahar like etter forsterket det ytterligere, og mange observatører mener at disse to hendelsene sammen utgjorde en svært farlig potensiell situasjon. Det drives nå utstrakt politisk posisjonering i forkant av presidentvalget i 2014, med mange aktører og mange agendaer, og som vanlig i Afghanistan er alliansene veldig skiftende. Fortsatt er det knyttet en viss spenning til om Karzai holder løftet om å gå av som president etter 2014. Midt i all denne interne posisjoneringen og maktspillet er det viktig å erkjenne at Afghanistan er et land der også mange av nabolandene kjemper om innflytelse. Hvilken retning landene i regionen tar, er derfor av stor betydning. Å arbeide med regionale partnere er veldig viktig, og en betydelig utfordring er grensen – eller man kan vel heller si den manglende grensen – mellom Pakistan og Afghanistan og rivaliseringen mellom India og Pakistan om innflytelse i Afghanistan. Sammenfallet i tid mellom avslutningen av transisjonen, uttrekk av ISAF-styrkene og valg på ny president er i beste fall krevende. Jeg syns å spore noe større realisme nå enn for to år siden, og det er tydelig at det for alvor har gått opp for afghanerne at det er nå det skjer med tanke på transisjonen. Dette tidspunktet måtte jo komme en eller annen gang. Om den starter nå eller hadde startet om to år, er jeg ikke sikker på om afghanerne ville vært så mye mer eller mindre klare enn det de er nå. Transisjonen beskrives av enkelte som i overkant fokusert på det militære og kanskje noe lite på det sivile. Flere politikere og menneskerettighetsaktivister er nøye med å understreke at vestlige givere og vestlige land som skal være engasjert i Afghanistan, må fokusere på institusjonene og ikke på personene. Hovedfokuset i Afghanistan har for mange land nå også vært å få til strategiske samarbeidsavtaler etter 2014. Både Tyskland og USA har etter hvert undertegnet avtaler, og Norge har også framforhandlet en avtale. Det er stor bekymring for at menneskerettigheter, og spesielt kvinners rettigheter, er et forhandlingskort i samtalene og forhandlingene med Taliban. De relativt skjøre lovene og endringene som har skjedd, kommer fort i spill igjen. Som vi understreket da vi hadde møter i Afghanistan: Kvinners rettigheter er menneskerettigheter. Ulema Shura, rådet av religiøse ledere som møttes da vi var der, ga på det møtet uttrykk for svært urovekkende holdninger til kvinners rettigheter og svært urovekkende holdninger til det generelle kvinnesynet. Dagsrevyens reportasje på søndag, der en av rådets ledere ble intervjuet, bekrefter det bildet. Det er uhyre viktig at menneskerettigheter, sivilsamfunn og godt styresett ikke fjernes fra agenden på Tokyo-møtet i juli – det skal være et stort givermøte der. Det er også en viss bekymring for at begrepet «afghansk godt nok» får feste seg og bidra til at lista senkes når det gjelder demokrati, godt styresett, kvinners rettigheter og menneskerettigheter. Norske organisasjoner og sivile koordinatorer i Afghanistan gjør en meget god innsats og har gjort det i flere tiår. Det vil alltid være store utfordringer både for land og for organisasjoner, og en av de store utfordringene i Afghanistan er mangel på tilstrekkelig sivil koordinering. Samtidig er det sjølsagt et dilemma i et land som Afghanistan at vårt nærvær på mange måter bygger strukturer som forsvinner den dagen organisasjonene trekker seg ut, eller i noen sammenhenger etablerer parallelle strukturer til afghanske kapasiteter. En svært stor andel av afghansk økonomi er bistandsdrevet. Utfordringene vil bli til dels store når vi nå går over i en ny fase. Dessuten er det en ytterligere utfordring at enkelte toneangivende land har knyttet sin økonomiske innsats til der de er til stede militært. Dels vil pengene forsvinne med nedtrekket av militære styrker, og dels er ikke pengene nødvendigvis fordelt og kanalisert til de områdene der behovet for utvikling er størst. Høyre støtter utenriksministeren i at norsk bistandsinnsats fortsatt skal være betydelig, og at den vil bli gitt under klare betingelser. Blant annet sa utenriksministeren tydelig at det må kunne justeres dersom utviklingen innenfor menneskerettigheter, styresett og likestilling går feil vei. Det har framkommet til dels betydelig kritikk av FNs arbeid og rolle i Afghanistan. Reelt sett er FN den eneste med styrke og legitimitet nok til faktisk å foreta en koordinering av utviklingsarbeidet. Kritikken har også kommet til organisasjoner Norge kanaliserer mye gjennom, som UNDP. Menneskerettighetsaktivister melder nå om en betydelig reduksjon i FNs engasjement. Vi møtte FNs stedlige sjef i Mazar-e-Sharif, og jeg kan vel si at inntrykket var at vedkommende ikke var spesielt aktiv, men som han sa: FN inntar nå en aktivt observerende rolle. UNAMAs mandat ble fornyet av Sikkerhetsrådet nå i mars. Det nye er at FN skal ta en tydeligere rolle i forbindelse med valget i 2014 og også fokusere på en afghanskledet prosess og afghansk eierskap. Verdensbanken er krystallklar på at korrupsjon er et stort problem. Men en minst like stor utfordring med å skulle følge afghanske prioriteringer og bruke afghanske kanaler er også mangel på kapasitet til å absorbere pengene. Mer penger inn i systemet nå vil ikke nødvendigvis kunne brukes på veier, sykehus og skoler, som man skulle ønske. I dag er det betydelige utfordringer med kapasiteten, og det vil det komme til å være også framover. Flere organisasjoner og politikere ber om at vestlige givere fokuserer på de langsiktige prosjektene innenfor godt styresett og menneskerettigheter og ikke bare løper etter de kortsiktige prosjektene. På samme måte understrekes behovet for en reell myndiggjøring av kvinner og ikke bare prosjekter som lærer kvinner å jobbe i frisørsalonger og andre ting, som er relativt kortsiktig. Provinsguvernør Abdul Haq Shafaq i Faryab understreket at det fins også måter å gjøre det på som ikke er så omfattende. Det kan dreie seg om stipender til utdanning for kvinner i utlandet. Det kan dreie seg om å bygge studentboliger, studenthjem – ting som er praktiske, men som kan gjøre en stor forskjell. Det er positivt at vi ser klare tendenser til økt påtrykk fra grasrota når det gjelder menneskerettighetsutviklingen og kvinners rettigheter. Nå snakker folk om det. Man står fram i mediene. Flere snakker om både voldtekter og overgrep. Trakassering rapporteres oftere, og det er stor aktivitet på sosiale medier – særlig fra unge menn, interessant nok. Det er mange artikler i mediene, og det er jo også positivt at det er stadig flere medier å trykke de artiklene i. Ulema Shura, det religiøse rådet, utfordres og debatteres. Det er et lovende tegn. Stadig flere kvinneorganisasjoner dukker opp. Det er ikke bare enkeltmedlemmer, men vi ser en stadig tydeligere organisering av arbeidet. Utenriksministeren vektla korrupsjonsproblematikken. Korrupsjon er i Afghanistan forbundet med veldig liten politisk risiko, og det er få eller ingen som holdes ansvarlig. Finansministeren har gjort forsøk på å rydde opp, men det har selvfølgelig ført til at han har blitt en nokså upopulær mann langt inn i regjeringa. Det er få reaksjoner på at makthavere og krigsherrer tar ut flere titalls millioner dollar gjennom bl.a. flyplassen i Kabul. Nye regler kommer, men det er få som tror på noen særlig implementering av de reglene. Verdensbanken vurderer det dit hen at det i 2025 vil være et gap på minst 25 pst. mellom inntekter og utgifter i det afghanske statsbudsjettet. Det har kommet innspill fra flere opposisjonspolitikere om at vestlige lands bistandspenger brukes til å støtte opp under «feil» mennesker og bidrar til å opprettholde et gjennomkorrupt regime. Dette vil være en problemstilling i veldig mange land der Norge er til stede. Men det er nå engang sånn at alle givere må forholde seg til de valgene et land har foretatt. Det er jo her dilemmaet ofte ligger. De snakker om demokrati, men vi er ikke alltid like begeistret for resultatene av det demokratiet. Et av utenriksministerens viktige poeng – som jeg også støtter – er at fortsatt norsk sivilt engasjement og tilstedeværelse må adressere korrupsjonsutfordringen. Jeg ser fram til den evalueringen som skal komme litt senere, og mener det er viktig at resultatene av den får konsekvenser for størrelsen og innretningen på vårt langvarige sivile bistandsengasjement. Samtidig er det viktig å huske at når vi som giverland stiller krav om korrupsjonsbekjempelse, og korrupsjonsbekjempelsen faktisk skjer, og myndigheten i Afghanistan går etter pengetildelinger i den hensikt å avsløre korrupsjon, kan ikke vårt eneste svar være at bidragene våre uteblir. Det må etableres mekanismer for å belønne korrupsjonsjakt, samtidig som åpenbar korrupsjon må få konsekvenser. Det er svært viktig å anerkjenne norske styrkers innsats i Afghanistan gjennom veldig mange år. Jeg syns kanskje utenriksministeren var litt tidlig ute da han takket dem som hadde tjenestegjort, fordi det fortsatt skal tjenestegjøres lenge i Afghanistan. Vi skal ha et engasjement der fortsatt. De som har tjenestegjort, de som tjenestegjør, og de som skal gjøre det, har vår fulle støtte og respekt, og ikke minst: Deres bidrag verdsettes også sterkt både hos afghanere og våre allierte. Det er også i disse sammenhengene viktig å minne om dem som ga det ytterste offer for at Afghanistan ikke igjen skal bli frihavn for internasjonal terrorisme. Tilstanden i den afghanske hæren er bedre enn mange kan få inntrykk av. For eksempel var det ANA som ledet aksjonen for å stagge opprøret mot demonstranter som tok seg inn i PRT-leiren etter koranbrenningen i mars. Norske styrker fikk også ros for ikke å ha løsnet skudd. Så vi har kommet langt, men det er fortsatt to store utfordringer igjen. Det ene er den langsiktige finansieringen, det andre er størrelsen på den afghanske hæren. Her nevnte også utenriksministeren i sitt innlegg poenget med å redusere størrelsen for å kunne finansiere og opprettholde en bærekraftig hær. I RC Nord – hvor Norge er til stede – er man også bekymret for betydelige negative konsekvenser av nedtrekket og restruktureringen av styrkene fordi det fortsatt er betydelig opprørsaktivitet i området. Særlig er dette knyttet til at de fleste nasjoner har operative og geografiske begrensninger som gjør det vanskelig å være fleksibel når styrken blir mindre. Det gjør selvfølgelig igjen alliansesolidariteten mer krevende, og det å stille opp for hverandre når noe skjer, blir vanskeligere. Uten fjerning av disse begrensningene kommer mesteparten av innsatsen i nord til å bli konsentrert i Faryab og Kunduz. Det norske bidraget i tida framover må være fleksibelt både når det gjelder hva vi skal gjøre, og hvor vi skal gjøre det. Bidraget må kunne brukes i hele området. Det er vanskelig å spå hva som vil skje etter 2014, men det må bygges fleksibilitet inn i nedtrekket fra ISAF-landenes side. Sagt på en annen måte: Prosessen rundt transisjonen må ikke frakobles realitetene på bakken. Vi og andre land må være forberedt på ulike scenarioer og ikke være for rigide. Det var lenge en frykt for at ISAFs uttrekk fra Afghanistan skulle være mer kalenderdrevet enn basert på realiteter på bakken. Jeg tror man nå har oppnådd en bedre balanse, men det forutsetter nettopp denne fleksibiliteten og erkjennelsen av at transisjon og uttrekk er krevende. Jeg er derfor glad for at utenriksministeren så klart signaliserer at dersom situasjonen endrer seg, må ISAF være forberedt på å videreføre kampoperasjoner også ut 2014. Security Force Assistance, som skal ta over oppgavene etter PRT og OMLT, er en konstruksjon som mange har uttrykt seg noe undrende til, rett og slett fordi det i en fase hvor man skal ut av et land, opprettes en størrelse som i realiteten krever at man må være til stede i hele spekteret av de kapasitetene man har, alt fra styrkebeskyttelse til medisinsk evakuering. Derfor har det også vært skepsis blant mange av landene til å ta på seg det ansvaret. Det er generelt en stor bekymring for i hvilken rekkefølge og hvordan vårt militære nærvær skal reduseres. Poenget er å unngå – i så stor grad som mulig – risiko for våre styrker. Det å sørge for en rekkefølge på nedtrekket og etter hvert uttrekket som bidrar til å redusere risikoen mest mulig, blir en hovedoppgave i månedene framover. Jeg legger til grunn at den planleggingen allerede er godt i gang. En av de farligste fasene i en militær operasjon er paradoksalt nok når du skal hjem. Når man skal trekke seg ut, er sårbarheten stor, og det er derfor helt essensielt at alt skjer i riktig rekkefølge. Forsvarets spesialkommando deployerte til Crisis Response Unit 1. april, og deres bidrag har allerede vært meget substansielt. Norske spesialstyrker bidro sterkt til at afghanske spesialstyrker kunne håndtere det store angrepet i Kabul i april. Høyre støtter forlengelsen av bidraget ut 2013. Fra oktober kommer vi også til å ha en Hercules-maskin i Tactical Air Detachment som skal være til stede og inngå i ISAFs styrkestruktur, som altså også skal kunne brukes av andre ISAF-land. Det er positivt. La meg til slutt kort kommentere det forslaget Venstre har lagt fram. Vi støtter fullt ut intensjonen i at man må ha en fullstendig gjennomgang også av denne operasjonen, men vi mener det er for tidlig nå. Nettopp fordi utfordringen nå er å holde fokus på de oppgavene vi skal gjennomføre hele veien inn, blir det vanskelig, for ikke å si umulig, samtidig å skulle begynne på en stor evaluering. Samtidig mener jeg at det er et galt signal å gi nå, fordi det særlig overfor de menn og kvinner som tjenestegjør og skal fortsette å tjenestegjøre, overfor alle de hjelpearbeiderne som er der og fortsatt skal være der, vil være ganske krevende å signalisere at vi egentlig er på vei et annet sted og har oppmerksomheten et annet sted. Vi kan ikke gå i gang med etterarbeid og oppsummering før arbeidsdagen er over.