Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2015-10-13:
La meg først få takke statsministeren for redegjørelsen, for flere tiltak som SV kan støtte, og for måten statsministeren avsluttet redegjørelsen på. Den tonen og det perspektivet tror jeg blir viktig framover. Samtidig, etter en kommentarrunde med mye enighet, tenker jeg det også er viktig å understreke at en del av den dugnaden statsministeren inviterer til, må være ærlig debatt om det vi er uenige om, hvis vi skal komme videre. Det har vært mye uenighet gjennom det halvannet året som Stortinget har diskutert flyktningkrisen, til nå. Vi har sett situasjonen i fjor høst, da SV og andre opposisjonspartier foreslo styrking av innsatsen i Middelhavet og en ny ansvarsdeling innenfor Dublin-avtalen, og ble avvist, i vår, da vi sa at Syria-avtalen var utilstrekkelig, og ble avvist når det gjaldt det, tidligere i høst, da flere opposisjonspartier krevde at Norge skulle ta en del av det europeiske ansvaret for relokalisering, som regjeringen nå åpner for, og ha en annen løsning for registrering av flyktninger enn kø på Tøyen – også da ble vi avvist. Grunnen til at jeg nevner dette, er at beredskap er evne til å se og vilje til handling før virkeligheten tvinger oss til det. Det mener jeg ved flere viktige korsveier er en prøve denne regjeringen ikke har bestått. Den har ikke rustet mottaksapparatet – tvert imot kuttet i det inntil for ikke lang tid siden – tviholdt på måltall for retur til tross for at tillitsvalgte i politiet understreker at det har gått ut over vår evne både til å ta imot folk på en god måte og til å sende ut tungt kriminelle. Og det har vært manglende initiativ overfor frivillig sektor, som jo var en av de tingene Syria-avtalen skulle føre til. Når kostnader nå er og vil bli et tema i budsjettdebattene utover høsten, tror jeg det er viktig at vi minner oss selv om at vi alle hele tiden har vært klar over at solidaritet koster. Det finnes ingen solidaritet som ikke koster oss selv noe. Kostnadene vil på lang sikt – som statsministeren understreker – være avhengig av hvor godt vi lykkes i integreringen. Men jeg synes det er viktig å minne oss selv om at vi aldri har sagt at vi skal ta imot flyktninger fordi vi har en forventning om at hvert enkelt menneske skal lønne seg – vi gjør det fordi vi ønsker å være et anstendig land. Regjeringen har som oppgave også å stå vakt om den anstendigheten. Da mener jeg det er på sin plass å påpeke at vi har bak oss en valgkamp der det ene regjeringspartiet har drevet valgkamp nettopp på å argumentere for et motsetningsforhold mellom nordmenns velferd og innsats for flyktningene, og at finansministeren så sent som i forrige uke sa nei til å komme til Stortinget for å svare på spørsmål om hvorvidt hun står ved den oppfordringen hun i valgkampen kom med til kommunene, om ikke å bosette. Dette er relevant, fordi Fremskrittspartiets opptreden utgjør et problem for regjeringens troverdighet i en alvorlig situasjon. Jeg vil støtte statsministeren i at vi er nødt til å si ja til en del midlertidige tiltak, en del løsninger vi vanligvis kanskje ikke ville gått inn for, for å håndtere flyktningkrisen. Men jeg vil også understreke at dette må være kompromisser som gjelder andre grupper enn barn. Det er ekstremt viktig at vi nå ser behovet for ikke å ruste ned, men ruste opp kvaliteten i mottakene for de enslige mindreårige asylsøkerne. Vi vet at det er for få voksne, for få med barnefaglig kompetanse, i mottakene i dag. Det må være en hovedoppgave, mener jeg, for regjeringen å ruste opp disse mottakene framover. SV kommer utover høsten til å fortsette å fremme forslag om at Norge skal ta et større ansvar internasjonalt, slutte med Dublin-returer til land som Italia. Vi ønsker en ny båt til Middelhavet, vi ønsker økt humanitær innsats i nærområdene. Så mener vi at vi må ta det statsministeren sier, på alvor når det gjelder bosettingsutfordringen. Men da må også Stortinget tørre å tenke nytt, tørre å diskutere en ny bosettingsmodell etter dansk og svensk mønster, som SV har foreslått i Stortinget, som er en modell som ville virke. Stortingsflertallet må også tørre å ta kontroversielle beslutninger, hvis vi skal lykkes i den dugnaden vi nå er invitert til å delta i.