Inge Lønning (Høyre), 2007-02-06:
Det er et samfunnsmessig faresignal når et betydelig antall unge mennesker i den fasen av livet da man normalt vil tenke at man er mest opptatt av forventninger til fremtiden og har mest appetitt på livet, blir grepet av en så grunnleggende fortvilelse at de ikke finner noen annen utvei enn utgangsdøren. Det bør bekymre oss alle. Det tilsier også at det er viktig å intensivere forskning på dette området for å forsøke å finne ut av hvilke faktorer det er som driver unge mennesker inn i slike situasjoner. Man sier jo veldig ofte at barn og unge aldri har hatt det så godt før, og det er alltid et tegn på at den som sier det, nærmer seg støvets år. Det man glemmer å føye til, er at det gjelder så menn også alle andre generasjoner i dagens samfunn at vi aldri har hatt det så godt før – nemlig når det gjelder de goder som kan telles og måles og veies og takseres i kroner og øre. Samtidig er vel sannheten at det aldri har vært vanskeligere å bli voksen enn det er i dagens samfunn, fordi man bruker så vanvittig mye lengre tid på det enn man gjorde før. I det gamle samfunn var overgangen mellom barndom og voksen alder veldig enkel, klar og oversiktlig. For å sette det litt på spissen: Det tok nøyaktig én time, fra man gikk inn til konfirmasjonsgudstjenesten og til man kom ut. Når man gikk inn, var man definert som barn, når man kom ut, var man voksen. Og begge rollene var klart definert sosialt. De forventningene som ble stilt fra omgivelsenes side, var like klart definert når man var barn, som de var klart definert når man var voksen. I dag bruker man 15 år på å tilbakelegge den strekningen, og i den perioden av livet er man verken barn eller voksen, men av omgivelsene blir man i det ene øyeblikk behandlet som barn og i det neste øyeblikk som voksen. Det skaper en ganske usikker identitet. Samtidig investerer vi mer i barn og unge enn vi noensinne har gjort, men det er hele tiden i deres tenkte fremtid vi investerer. Vi holder dem i utdanningssystemet mye lenger enn noensinne før, og vi gjør det i god mening, i den tro at det skal gi dem en bedre voksentilværelse. Men ingen kan ha sin identitet plassert i en tenkt fremtid hvis man ikke har en identitet her og nå – like lite som man som pensjonist kan ha sin identitet plassert i fortiden og være forhenværende. Som mennesker er vi konstruert for å leve i vår egen nåtid hele veien. Poenget med barn og unge mennesker er jo ikke primært at de er potensielle voksne. Det er de også, men poenget er at de er barn, og at barndommen har sin egen verdi helt uavhengig av hva vedkommende måtte bli til senere i livet. Vi som er foreldre og besteforeldre, trenger å investere veldig mye mer i å tenke gjennom på hvilken måte vi sender feil signaler, og hvordan vi kan bidra til å sende de riktige signalene som gir barn og unge en opplevelse av å være betydningsfulle her og nå og ikke bare en gang i fremtiden. Mennesker som har et selvbilde preget av respekt, vil også ha respekt for andre mennesker, for det er to sider av samme sak. Trygghet i forhold til andre mennesker forutsetter at man er trygg på seg selv, og at man har et selvbilde som man kan leve med daglig. Det representerer i vår type samfunn en kolossal utfordring. Derfor håper jeg at statsråden vil fortsette å arbeide videre langs de linjene hun pekte på i sitt svar. Men jeg tror også det er riktig til sist å understreke at vi må få til et bedre tilbud til de barn og unge som havner i kritiske helsemessige situasjoner mentalt. Vi er nødt til å investere i å lage et system hvor folk ikke risikerer å bli stående månedsvis på en venteliste for i det hele tatt å slippe inn til den sakkyndige hjelp.