Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2003-01-13:
Som mange har slått fast før i dag, er boligpolitikken et av de viktigste redskapene vi har for å nå generelle mål om menneskelig frihet, likeverd og rettferdig fordeling. Hvis vi ser på boligpolitikken i bredden, ligger Norge svært godt an i internasjonal målestokk. Boligstandarden er jevnt over høy. Et flertall eier sin egen bolig. Men forskjellene er store, både mellom generasjoner og mellom by og land. I de største byene, særlig i Oslo og omland, er nå inngangsbilletten til boligmarkedet så dyr at unge mennesker i etableringsfasen risikerer å bli livsvarige gjeldsslaver. For enslig ungdom i begynnelsen av 20-årene betyr boligmangelen og de vanvittige prisene både når det gjelder kjøp og leie, at mange ikke ser seg i stand til å flytte hjemmefra i den perioden av livet hvor dette både er naturlig og riktig. Kanskje er den største strukturendringen på boligmarkedet at gjennomsnittsalderen for unge boligkjøpere er steget med over fem år. Nå er de fleste i trettiårene før de etablerer seg på boligmarkedet. Så lenge det er selgers og utleiers marked, slår dette ut i groteske forhold. To eksempler fra Oslo: En nedslitt ettroms leilighet med en liten kjøkkenkrok i indre Oslo legges ut for salg – prisantydning 800 000 kr. Rett rundt hjørnet for der jeg selv bor, leies 15 rom ut, i samme gård. Utleier tar 4 000 kr i måneden pr. person. De 15, de fleste studenter og innvandrere, deler ett kjøkken og fire toaletter. I gården ved siden av legges en ordinær treroms leilighet ut for salg til mellom 3 og 4 mill. kr. Dette er et prisnivå som ligger utenfor det mulige for svært mange. Det aller viktigste med dagens forslag er å støtte kommunene i en offensiv boligpolitikk. Arbeiderpartiet mener at god politikk fordrer en aktiv kommune og en aktiv stat som tar i bruk kraftige nok virkemidler til å sikre boligforsyningen og boligtilbudet, også til unge og økonomisk vanskeligstilte. Behandlingen av dette forslaget viser at det borgerlige flertallet både i Stortinget og i Oslo kommune ennå ikke har fjernet skylappene, men tror at markedet alene kan styre boligpolitikken, til beste for folk flest. Forslaget om å innføre nye låneordninger, som tomtekjøpslån for kommunene, er et viktig forslag for Oslo. Tomtesituasjonen i byen her, der tilgangen er begrenset og prisene svært høye, gjør at en strategisk tomtepolitikk er helt nødvendig for å sikre byutviklingen. Det samme gjelder forslaget om at statlige tomter kan selges under markedspris til boligreising. Dette er spesielt viktig for Oslo, både fordi byen har mange statlige eiendommer, og fordi tomtesituasjonen er anstrengt. Behovet for boliger er stort, og produksjonen er for lav i forhold til befolkningsutviklingen. Staten som eiendomsbesitter og boligpolitisk utøver må koble sine interesser. Dette gjelder ikke minst i Oslo, der det borgerlige flertallet langt på vei har solgt fra seg muligheten til å se kommunale eiendommer og tomter som et boligpolitisk virkemiddel. Som kjent vil Husbanken fra og med 1. januar i år ikke lenger gi tilskudd til bygging av allmenne utleieboliger. Beregninger Arbeiderpartiet har foretatt, viser at Oslo kommune kan spare halvparten av det de bruker på hospits i dag, om kommunen heller bygger egne leiligheter til hospitsbrukere. Og det er igjen med undring jeg konstaterer at det ikke er flertall for det. Disse pengene – som Oslo beregner til 40 mill. kr – kan brukes til forebygging og rehabilitering. I et større regnestykke vil også penger som i dag brukes til rusarbeid, bli bedre anvendt, fordi tett oppfølging og et eget hjem er forutsetninger for at folk på sikt kan klare seg selv. Det er derfor sterkt beklagelig at forslag om å fjerne hospits blir nedstemt av det borgerlige flertallet i denne salen, med Fremskrittspartiets stemmer – det samme flertallet som i Oslo bystyre hindrer at barn på hospits kunne vært en saga blott. Det viser skillelinjene i politikken.