Svein Flåtten (Høyre), 2010-03-22:
Det siste året og særlig den siste tiden har det vært betydelig støy i den offentlige debatten – villaksinteressenter og turistnæring på den ene siden og oppdrettsinteressenter på den andre. Støyen har dreiet seg om mange forhold, men i hovedsak er dette en debatt om hvorvidt oppdrettsnæringens utvikling i Norge er bærekraftig miljømessig i forhold til det forvalteransvar vi har for den nordatlantiske villaksstammen. Argumentene er sterke, noen ganger ensidige, av og til kanskje lite objektive fra begge sider. Uttalelser og synspunkter fra forskjellige deler av forvaltning og myndigheter går i sprikende retninger og det er grunnen til at denne interpellasjonen ble sendt til statsministeren. Det er nemlig vanskelig å få øye på hvem som er den ledende, sterke politiske hånd i denne konflikten. Det synes som om det kan være nødvendig med en fastere politisk oppfatning eller styring. Vi må ikke få som resultat en omdømmesvikt for en av våre viktigste og mest økende eksportnæringer, og heller ikke må vi misskjøtte vårt forvaltningsansvar for laksen. Til å ta avgjørelser som er riktige for fremtiden trenger vi faktabasert informasjon – ikke for mye interessefarget informasjon, enten den kommer fra aktørene selv eller fra myndighetene. Fra myndighetenes side kommer det sterke utsagn, bl.a. i et foredrag jeg var på i Trondheim for en stund tilbake, hvor representanter fra Direktoratet for naturforvaltning sa at flertallet av alle laksebestander i Norge enten er utryddet, truet, sårbare eller svake, og at årsaken bl.a. er lakselusen og rømt oppdrettslaks. Om rømming sa de at dette er langt over grensen for bærekraft, og om lus at villfiskens lakselusproblemer ikke er under kontroll, og at norsk oppdrettsnæring i dag ikke er bærekraftig i et villfiskperspektiv. De sa også at innslaget av rømt fisk i gytebestandene er langt over skadelig nivå, og at det er alarmerende med tanke på lus. De sa også at vi ikke vil kunne ta vare på vår ansvarsart om ikke oppdrettsnæringen får miljøpåvirkningene sine under kontroll. Dette er sterke uttalelser, særlig når vi vet at Norge har en tredjedel av verdens gjenværende bestand av nordatlantisk villaks. Men så vet vi også – vi som er opptatt av verdiskaping – at oppdrettsnæringen bidrar til økonomisk vekst og sysselsetting langs kysten med en eksportverdi på langt over 20 milliarder kr. Satt inn i en ernæringssammenheng produserer norsk oppdrettsnæring kanskje nær tre ganger så mye laksekjøtt som det er kjøttproduksjon i landbruket. Vi vet også at oppdrett, i motsetning til landbruket, er en næring som ikke er subsidiert, som vokser sterkt og faktisk er lønnsom, i hvert fall i perioder. Befolkningsvekst og økt behov for protein i verden kommer til å gi rask vekst i behovet for oppdrettsfisk, fordi villfisken globalt er begrenset ved at stammene ofte er sterkt beskattet eller overbeskattet. Fiskehelse er imidlertid et stort problem ved oppdrettsnæringen. Veterinærinstituttet uttalte senest i fjor sommer at utviklingen av parasitter, svinn og sykdomsutbrudd ikke er tilfredsstillende, og at ny vekst ikke bør tillates før en helhetlig plan for bekjempelse er på plass. Ett av tiltakene som Veterinærinstituttet har vært positiv til, er forslag fra næringen om brakklegging mellom produksjonssykluser og lukket transport av fisken på grunn av smitte langs kysten. Problemet med slike tiltak er at de er dyre, kanskje ikke gjennomførbare for alle oppdrettere og at organisasjonene ofte ikke står nok samlet om dem. Det er utvilsomt at oppdrett av laks kan ha negativ påvirkning på villaks, men det er opplagt omstridt hvor stor påvirkningen er, og om den er varig eller temporær. Påvirkningen består som nevnt av sykdommer, rømninger og lus. Det eneste som er sikkert i denne debatten, er at det er en meget sterkt polarisert debatt. Det finnes oppdrettere som mener at oppdrettsnæringen er en ren industriell produksjon som kanskje ikke påvirker miljøet i det hele tatt. På den andre siden finnes det naturvernorganisasjoner som mener at oppdretterne stort sett fyller fjordene med gift, og er uten kontroll med noe som helst. En slik polarisering skaper – i hvert fall kan det skape – en betydelig omdømmeproblematikk for oppdrettsnæringen, men også for reiselivsnæringen og næringer tilknyttet villaksfiske. Heller ikke opplevelsesnæringene kan selge hvis folk ikke tror de får ekte vare. Rømt laks kan ha negativ påvirkning på villaks gjennom endringer i gener, og at villaksen blir vannet ut og får genetisk liten overlevelsesevne over tid. Men heller ikke på et slikt område er man enige og fagmiljøene gir forskjellige signaler. Det er f.eks. undersøkelser som viser at rømt laks har liten overlevelsesevne og dør fort i sjøen, mens andre undersøkelser viser at det er høy prosent andel rømt laks i elvene og at de har god overlevelsesevne. Offisiell statistikk viser at rømmingen går ned, men det er heller ikke der mulig å forene de forskjellige syn på hvorvidt statistikken er riktig, og ofte setter myndighetene selv spørsmålstegn ved dette. Næringen har nulltoleranse for rømming, men det forhindrer ikke at den foregår, dels på grunn av utstyrssvakheter og også på grunn av menneskelige feil. Det er liten tvil om at rømmingen må bringes til opphør ved å stille krav til næringen, og at man antakelig må bruke noen av de samme sanksjonsmekanismer som industrien ellers har måttet tåle for sine utslipp. Oppdrettsnæringen gir et økt antall fisk som lakselus kan formere seg på. Slik sett øker det antallet lus i sjøen som senere påvirker antallet lus på villaks, og som kan svekke bestandene. Også her er det forskjellige oppfatninger hos de lærde. Hvor skal tiltaksgrensene ligge når man har et stadig økende antall oppdrettslaks? Kan det være forskjell i geografiske soner? Burde man differensiere hvis det ikke er lakseelver i nærheten, osv.? Fra høsten 2009 har det vært en betydelig økning av lus i oppdrettsanleggene mange steder. Det var en av årsakene til at den vedtatte økningen i biomasse ble stanset. Årsakene synes forskjellige. Multiresistens mot lus i noen områder er antakelig årsaken, og dette er en alvorlig trussel for næringen. Hvis legemidler ikke virker over tid, vil lus bli et stort fiskehelseproblem og også gi andre sykdommer, slik en har sett i andre land, som f.eks. i Chile. Det er satt i verk en rekke tiltak i Norge på kort sikt. Spørsmålet er om det er tilstrekkelig og om det må andre og sterkere tiltak til på lang sikt. Som nevnt har brakklegging av produksjonssoner vært fremme i debatten, det har også smittemessig lukket transport, som jeg nevnte. Forskning og utvikling på dette området er kanskje det aller viktigste. Også dette er komplisert da dette er en fragmentert næring med mange forskjellige størrelser på bedriftene, uten den samme økonomiske styrken til mange dyre tiltak. Oppdrett av laks er en viktig matproduserende næring i Norge, og svært viktig for eksportinntektene. At den nå er utsatt for en betydelig støy og risiko for omdømmesvikt både nasjonalt og internasjonalt hva gjelder fremtidig bærekraft, er ikke holdbart. Den striden en nå har mellom næringsinteresser basert på oppdrett på den ene siden og reiseliv og villfisknæring på den andre, må roes ned. Det kan man bare gjøre gjennom endringer i reguleringer – endringer som må være basert på faktafremstilling og fri for særinteressestandpunkter. Da mener jeg det først trengs kunnskap, som er dokumentert, om en del av de stridstemaene som jeg har vært innom. Dernest trengs det en offentlig forvaltning og en politisk ledelse som er enig med seg selv. Med så mange forskjellige aktører kreves det reguleringer fra det offentlige, som ivaretar alle interesser. Det krever deltakelse og samarbeid fra myndigheter, fagfolk, oppdrettsmiljøer og villfiskinteresser. Noen må samordne dette arbeidet. Jeg tror det må skje rimelig raskt. Det var denne mangelen på samordning av kunnskap, fakta og tiltak jeg etterlyste med denne interpellasjonen jeg rettet til statsministeren. Han valgte å gi stafettpinnen til fiskeriministeren. Det håper jeg betyr at det er hun som skal ha det fremtidige ansvaret, ikke bare ansvaret for å svare her i dag, men ansvar for at vi ikke fortsatt kommer til å se et pulverisert ansvar og sprikende aksjoner fra forskjellige departementer: Fiskeridepartementet, Miljøverndepartementet og Landbruksdepartementet og ikke minst deres respektive underliggende organer. Det er dette alle impliserte parter nå egentlig venter på. Det er svært viktig. I første omgang venter vi som sitter og står her, med spenning på statsrådens svar.