Carsten Dybevig (Høyre), 2004-06-04:
Undertegnede tok allerede i Stortingets spørretime den 29. januar 2003 og den 24. mars i år opp den problemstillingen som Dokument nr. 8:63 omhandler, nemlig en raskere straffesaksavvikling. Et viktig rettssikkerhetsprinsipp er at tiltalte skal få sine saker raskt behandlet ved domstolene. Det er som kjent allerede vedtatt raskere behandling av straffesaker, f.eks. ved hurtigdomstol eller ved at det er satt tidsfrister i saker for personer under 18 år. Jeg støtter behovet for at saker i rettsapparatet skal bli raskere ekspedert. Å innføre klare tidsfrister fra tingrettens behandling til ankebehandling ved høyere domstoler vil være ideelt, og vil selvfølgelig også være en prioritert oppgave. Et av hovedproblemene i flere saker er at forsvareren ønsker saken utsatt på grunn av eget tett berammelsesprogram. Tidsfristen i loven kan derfor føre til at siktede får oppnevnt en ny forsvarer som kan ta saken innen tidsfristen. Dette blir også en avveining mellom det frie forsvarervalg og rask straffesaksavvikling. Begge deler påvirker rettssikkerhetsaspektet. Hva blir viktigst for den tiltalte, rask saksavvikling eller retten til å velge forsvarer? Et annet moment for å effektivisere domstolene er å ta i bruk moderne teknologiske hjelpemidler som videoavhør av vitner, eller, som i England, videoavhør fra fengselet i saker som bl.a. gjelder forlengelse av varetekt. Samfunnet gjennomgår store omveltninger, særlig med tanke på teknologiske nyvinninger. Domstolene, ikke bare noen få steder som i dag, men over hele landet, bør skjerpe bruken av moderne teknologi. Tidsforbruket pr. behandlet sak er også økende. Dommerne bruker sjelden rettergangsbøter overfor uetiske advokater, avskjærer sjelden listen av irrelevante vitner, og setter ikke strenge nok krav til bevismaterialet. I Norge har vi verken hatt tradisjon eller kultur for å ha dommerstyring av norske rettssaler. I Drammen tidligere i år ble den såkalte bilbombesaken behandlet for domstolene. Det er grunn til å spørre om behovet for å innkalle 65 vitner, særlig når ingen av vitnene har sett gjerningsmannen på åstedet. Vitner skal tilføre saken viktige momenter og bevis, ikke tilsløre fakta. Noen rettssaker inneholder i langt større grad enn tidligere flere irrelevante opplysninger og bevismateriale. Advokater setter dagsordenen fremfor at dommerne gjør det. I visse medieprofilerte saker blir bruk av antall vitner og sakkyndige og uegnet bevismateriale overdimensjonert i forhold til reelt behov for å påvise skyld eller uskyld. Irrelevante innspill fra partene forkludrer ikke dommernes etterrettelighet og skjønn, men skaper unødig kaos og oppstyr rundt rettssakene. De som får minst gagn av denne nye rettspraksisen, er de siktede. Hvis man sammenligner Norge med Sverige i forhold til to saker – den ene var Fadime-saken i Sverige, og den andre var Azarnia-saken i Norge – tok det 44 dager i Sverige før man tok ut tiltale, mens det i Norge tok 180 dager. I Sverige tar det åtte uker fra første instans har behandlet saken, til annen instans skal være ferdig med saken, hvis det blir en anke. Men i Norge ble den nevnte saken i annen instans påbegynt etter 370 dager, altså over ett år etterpå. Dette er ikke god rettssikkerhet. Rettsikkerheten forbedres, og innskrenkes neppe, ved at det settes strengere krav til mer bruk av skriftlig dokumentasjon og færre, men relevante vitner, slik svenskene har gjort. Andre effektfulle tiltak som Regjeringen de facto har bidratt med for å redusere tiden fra gjerningsøyeblikket til en dom kan avsies, er bl.a.: utvidet påtalekompetanse for politijuristene bedre etterforskningsmetoder – og etter Høyres syn burde romavlytting tillates for å sikre bedre bevis mot eventuelle siktede og dermed styrke rettsikkerheten ny organisering av domstolsapparatet under Domstolsadministrasjonen sammenslåing av tingrettene fra 92 til 66 enheter utskillelse av tinglysning av fast eiendom fra domstolene til Statens kartverk en samling av pantebokregisteret på ett sted Justisministeren har fortjenestefullt så sent som 23. mars bebudet en ytterligere innstramming i loven i forhold til rask straffesaksavvikling ved domstolene, om ikke samarbeidet mellom Domstolsadministrasjonen, Riksadvokaten, Politidirektoratet og Advokatforeningen sikrer et større tempo i straffesaksavviklingen. Avslutningsvis vil jeg gi skryt til Frostating lagmannsrett, som har gått nye veier for å redusere saksbehandlingstiden. Man har innført interne rutiner med såkalt overbooking av saker, og man har satt klare frister og mål for hvordan man skal gjennomføre de enkelte sakene ved domstolen. Dette har medført at man ikke lenger har restanser ved domstolen, og den er forbilledlig når det gjelder behandling av saker. Det viser seg at å sette klare tidsfrister, sette klare mål, er meget hensiktsmessig og er med på å trygge rettssikkerheten for den enkelte. Representanter for domstolen påpeker at man ville få enda raskere saksbehandling hvis man kunne utvide muligheten for politiet til å ta ut tiltale i sakene. Ryssdal-utvalget fra 1988, altså for 16 år siden, påpekte dette i en rapport til det norske storting. Dette er et forbilledlig eksempel på ledelse, og beviser at det ikke alltid er størrelsen på bevilgningene som er avgjørende i forhold til en effektiv straffesaksavvikling. Evnen til å få mer igjen for pengene er oftest et resultat av menneskelige faktorer som kreativitet, løsningsorientering og å sette klare mål uten å fordype seg i fortidens rutiner.