Jan Tore Sanner (Høyre), 2000-10-12:
Når man lytter til denne debatten og også til debatten om trontalen som har vært tidligere i uken, kan man få inntrykk av at det er i miljøpolitikken de største politiske forskjellene trer frem. Med all respekt må jeg si at jeg har problemer med å la det gå sterkt innover meg. Vi har registrert at miljøbevegelsen er sterkt misfornøyd med arbeiderpartiregjeringens budsjett, på samme måte som sentrum måtte tåle samme skyllebøtte fra miljøbevegelsen da de la frem sine miljøvernbudsjetter. Med unntak av Fremskrittspartiet, som i stor grad skiller seg ut, preges denne innstillingen av bred enighet mellom sentrumspartiene, Arbeiderpartiet og Høyre. Det gjelder spørsmålet om biologisk mangfold, det gjelder spørsmålet om overgjødsling, det gjelder spørsmålet om kulturminner, det gjelder spørsmålet om luftforurensning, det gjelder spørsmålet om støy og det gjelder spørsmålet om utfordringene for villaksen. På disse områdene er det bred politisk enighet. De spørsmålene som har skapt mest debatt, er spørsmål som allerede er avklart. Det er spørsmål som burde ligget bak oss. Hvis man hadde sammenlignet Guro Fjellangers miljøvernbudsjett og Siri Bjerkes miljøvernbudsjett, så er jeg jammen ikke sikker på hvilket budsjett som hadde kommet best ut. Og hva ser vi i den diskusjonen som nå har pågått? Jo, Senterpartiet reiser land og strand rundt og sier at de vil ha lavere avgifter på bensin. Når det gjelder et annet spørsmål som har vært fremme i debatten, nemlig spørsmålet om bevilgningene til såkalt fornybare energikilder, så klarte ikke sentrumspartiene, da de satt med regjeringsmakten, engang å bruke opp de pengene som ble bevilget til det formålet – ja, det aller, aller meste måtte tilbakeføres til det øvrige budsjettet. Når det gjelder Fremskrittspartiet, skiller de seg ut. Jeg har inntrykk av at der er holdningen: Går det, så går det. Det gjelder både i spørsmålet om atomsikkerhet og i spørsmålet om Kyoto-avtalen, og vi har også sett at partiet kutter kraftig i bevilgningene til både kulturminner og sikring av friluftsområder. Høyre er svært opptatt av spørsmålet om villaksbestandens fremtid. Vi er opptatt av å gi vår støtte til prinsippet om nasjonale laksevassdrag og nasjonale laksefjorder. Vi ser at her er det en avveining mellom ulike interesser, og vi er interessert i og villig til å gå inn i den debatten. Vi aksepterer ikke Fremskrittspartiets holdning om at man må velge, at man må velge enten oppdrettsnæringen eller å satse på villaksen. Det er en holdning som vi ikke kan akseptere. Vi tror at det er mulig å forene disse to hensynene. Vi har sett at oppdrettsnæringen har gjort et krafttak for å redusere uønskede miljøeffekter, ved å redusere rømming, bekjempe lakselus og også redusere organiske utslipp. Det er et eksempel på at det er mulig å forene disse to hensynene. Derimot ser vi nye fronter vokse frem i miljøpolitikken. På den ene siden har vi den mer pessimistiske og gammeldagse miljøpolitikken, mens vi på den andre siden har den mer optimistiske og moderne miljøpolitikken. Den gamle miljøpolitikken er mest av alt opptatt av symbolpolitikk. Suksess på miljøområdet måles i hvor mange kroner man bevilger over Miljøverndepartementets budsjett, og i hvor mange millioner man bevilger til vindmøller. Man er først og fremst opptatt av nasjonale utslipp, uten at man ser dette i en større regional eller global sammenheng. Den moderne miljøpolitikken fokuserer på å finne internasjonale løsninger på internasjonale miljøproblemer. Den fokuserer på kostnadseffektivitet nasjonalt og internasjonalt for å få mest mulig miljø ut av hver krone. Videre fokuserer den på forskning og ny teknologi for å redusere og helst fjerne miljøskadelige utslipp. Det er mer bruk av gulrot og mindre bruk av pisk for å fremme en miljøvennlig atferd, både blant folk og innenfor næringslivet. Og det er spørsmål om å finne en god balanse mellom bruk og vern, som både sikrer mulighetene for ressursutnyttelse i vårt langstrakte land, og som sikrer at vi tar vare på naturverdier for kommende generasjoner. Vi har hatt flere spørsmål i den senere tid som beveger seg langs denne aksen. Debatten om gasskraftverk, diskusjonen om oppfølgingen av Kyoto-avtalen og spørsmålet om innføring av et nasjonalt og et internasjonalt kvotesystem er klare eksempler som skiller den mer gammeldagse miljøpolitikken og den nye og moderne miljøpolitikken. Jeg har problemer med helt å finne hvor Arbeiderpartiet plasserer seg langs denne aksen. Man sitter med ett ben i den gamle tradisjonen, hvor man først og fremst måler suksessen i symbolene. La meg her bl.a. vise til at Arbeiderpartiet fortsatt er villig til å bruke millionbeløp, ja kanskje milliardbeløp, på å sette opp vindmøller langs Norskekysten, mens man ikke er villig til fullt og helt å satse på de mulighetene som ligger i introduksjonen av naturgass langs Vestlandskysten. Det kommer nå en liten bevilgning på 20 mill. kr, som skal brukes til et naturgassforsøk i Bergensområdet. Men hvorfor ikke ta skrittet fullt ut? Hvorfor ikke si: Ja, dette satser vi på? Det vil gi store miljøgevinster lokalt, og det vil gi et enormt verdiskapningspotensial langs hele kysten hvis vi sier: Ja, vi går for naturgassveien og satser på å erstatte de sterkt forurensende dieselfergene med høyteknologiske gassferger. Det vil gi en stor miljøgevinst. Jeg håper at vi i løpet av budsjettprosessen i Stortinget skal klare å øke bevilgningene til infrastruktur for naturgass, slik at vi virkelig kan hente ut det potensialet som ligger der. Jeg er glad for at representanten Frafjord Johnson sa at det ikke er revansjelyst som driver dem i gasskraftsaken. Men det sitter allikevel igjen en tvil hos meg. Aksepterer man eller aksepterer man ikke det flertallet i Stortinget som har gitt støtte til de nye utslippstillatelsene? Vi skal diskutere hvordan vi skal oppfylle Kyoto-avtalen, både nasjonalt og globalt, men som grunnlag for dette må sentrumspartiene nå akseptere at et flertall i Stortinget har en annen holdning enn sentrumspartiene i gasskraftsaken. Jeg tror at det eneste sentrum oppnår ved å fortsette å be om revansj og reprise i gasskraftsaken, er økt politikerforakt. Et flertall er et flertall, og det må også sentrumspartiene forholde seg til. Så spør man retorisk: Hvilke sektorer er det som skal betale? Vi skal gjøre noe nasjonalt. Men heller ikke sentrumspartiene har gått inn for at alt skal gjøres nasjonalt. Man ville ikke engang sette en grense for hvor mye som skulle tas nasjonalt. Man er tilhenger av en kostnadseffektiv miljøpolitikk, og derfor er det også at sentrumspartiene gir sin tilslutning til et globalt system for kvoter. Dette får anerkjennelse fra landene i Øst-Europa, som selvfølgelig ønsker at vi skal være med på å skifte ut deres gamle, forurensende kullkraftverk med en ny renseteknologi. Og det får sin tilslutning fra land i Latin-Amerika og Sør-Amerika, fordi man kan bidra til at også de får redusert sine utslipp ved at vi går inn og investerer i ny teknologi. Jeg ser at tiden er i ferd med å løpe ut. Jeg er nødt til å si litt om det forslaget som Høyre har fremsatt i dag. Spørsmålet om en avveining mellom allemannsretten og den private eiendomsretten er meget sentralt. Høyre er opptatt av å redusere konfliktnivået langs kysten. Derfor har Høyre i alle år gått inn for å øke bevilgningene til sikring av friluftsområder. Vi registrerer at både Arbeiderpartiet og sentrumspartiene i tidligere budsjetter har kuttet nettopp i denne posten. I stedet bevilget man penger til juridisk hjelp, som utelukkende vil være med på å øke konfliktnivået. Nå registrerer vi at miljøvernministeren ønsker å bruke mer statlig styring og statlig tvang overfor kommunene langs Kyst-Norge. Høyre er opptatt av å sikre allemannsrettens behov, men vi har tro på det lokale selvstyret. Jeg er overrasket over at Arbeiderpartiet på den ene siden snakker om lokal frihet og lokalt selvstyre, mens man på den andre siden går inn for økt statlig styring og tvang overfor kommunene. Dette kan ikke Høyre være med på. Vi har tro på det lokale selvstyret, og vi har tro på konfliktdempende tiltak. Nå har vi en mulighet til virkelig å sikre allmennheten adgang til store og viktige friluftsområder. En rekke forsvarseiendommer skal nå selges. Høyre mener at mange av disse områdene bør sikres for fremtiden og sikres til friluftsområder for allmennheten. Derfor fremmer vi et forslag i dag. Vi håper at det får flertall, slik at man får lagt en sterk føring på den videre prosessen. Jeg tar opp forslaget, som er utdelt i salen.