Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-02-12:
Folk på arbeidsavklaringspenger er nå i en uholdbar situasjon. Derfor er det bra at representanten Christoffersen fra Arbeiderpartiet har løftet denne saken med en interpellasjon. Vi får nå historier som viser at de lovendringene som Solberg-regjeringen fikk igjennom i 2017, har alvorlige konsekvenser for enkeltmennesker. Det ble advart, men nå ser vi at endringene fører til at folk som er syke, brått – ofte helt uten varsel – får teppet revet bort under seg mens de enten prøver å bli i stand til å jobbe igjen, eller venter på å få innvilget uføretrygd. Leger kaller det «det drøyeste» de har sett. De som jobber i Nav, beskriver det som en nærmest umulig oppgave å få fulgt opp alle innenfor de nye tidsfristene. Når regjeringen begrunner sin politikk med insisteringen på at det viktigste kriteriet for velferdsordningene er at det skal lønne seg å jobbe, er veien kort til at man egentlig sier at det skal straffe seg å være syk. Hvis man bare kutter nok i ytelsene, eller gjør det enda litt mer nedverdigende å motta støtte fra fellesskapet, vil folk ta seg sammen og komme seg i arbeid, skal vi tro retorikken fra enkelte på borgerlig side. De glemmer at det som er og skal være hedersmerket for den norske velferdsstaten, er at selv om man ikke er i stand til å jobbe i en kort eller i en lengre periode, betyr ikke det at man kastes ut i fattigdom og utrygghet. Men nå kjenner mange av dem som har arbeidsavklaringspenger, denne regjeringens hardkjør på kroppen, på grunn av en politikk som først og fremst bidrar til å øke fattigdommen og maktesløsheten hos dem som nå rammes. Det vi som samfunn burde gjøre for de folkene som trenger å få avklart sin helse- og arbeidssituasjon, er å gi dem trygge økonomiske rammer og tiden som trengs for å kunne komme i arbeid igjen. Vi har ingen tro på mirakler, at folk plutselig blir friske bare fordi stønaden uteblir. Da blir folk fattigere, men overhodet ikke friskere. Statsråd Hauglie sier at målet med AAP-reformen var å hindre «at for mange havner for lenge i passive stønadsløp». En advokat sier til Dagsavisen at det må være et minimum at man forsøker å sette seg inn i mottakernes situasjon, før man gjør denne typen drastiske endringer. Det er tydelig at statsråden og regjeringen har en total mangel på forståelse for livssituasjonen til alle dem som prøver å navigere i en jungel av skjemaer, legetimer, behandlinger, utredninger, avslagsbrev og nytteløse klager. Det er ingen som foretrekker å være i dette systemet frivillig. Å være syk er for mange en fulltidsjobb. Å komme seg tilbake i arbeidslivet er for mange også en fulltidsjobb. Statsråd Hauglie har ansvaret for et Nav hvor de ansatte må følge opp inntil 100 mottakere av arbeidsavklaringspenger hver, og der regjeringen med et ostehøvelkutt kutter flere hundre millioner kroner i Navs budsjett. En bedre løsning enn dette er å prioritere denne samfunnsoppgaven med de pengene som trengs, for å gjøre det mulig for Nav-ansatte å hjelpe folk tilbake i jobb. Da Hauglie var helsebyråd i Oslo, i 2013, sa hun om de mange personene som lå an til å gå over grensen, som den gangen var fire år, følgende: «Vi har dessverre her å gjøre med en regjering som verken erkjenner problemet eller er i stand til å gjøre noe med det.» Slik er det også i dag, eller egentlig verre enn som så, for vi har en regjering som kutter i ytelsene til dem som trenger dem mest, og gir milliarder i skattelette til dem som har mest. De bruker pisken på dem som er nederst på rangstigen, og serverer gulrot på gulrot på gulrot til dem som har mer enn nok fra før. Det er slik sett i alle fall en gjenkjennelig høyrepolitikk, men det er en lite effektiv politikk for å få folk som sliter, i arbeid.