Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2013-03-21:
Det sies ofte, men det er ikke sant, at vi i Norge ikke tør ta debattene om det som er vanskelig med integrering – de verdiene det norske samfunnet bygger på, om plikt og rett og om alt som ikke fungerer godt nok. Innvandringsdebatten handler knapt om annet. Det er en større utfordring at vi ikke oftere minner hverandre om følgende: Nordmenn født i utlandet er viktige for Norge – og de gjør det bra her. Vi trenger dem mer enn de trenger oss. Innvandrere utgjør 12 pst. av alle sysselsatte i Norge – 14 pst. i privat sektor. I perioden 2005–2012 sto de for 56 pst. av sysselsettingsveksten i Norge. Å hevde at Norge ikke trenger innvandrere, er rett og slett feil. Til dem som har kommet hit lovlig, og som deltar aktivt i norsk arbeids- og samfunnsliv burde budskapet være enkelt: Tusen takk for at du er her! Jeg tror dessverre ikke etter å ha hørt dagens debatt, at det er det inntrykket de eventuelt sitter igjen med. I fjor kom det 50 000 arbeidsinnvandrere til Norge. Mer enn 60 pst. av dem kom fra tre land: Polen, Sverige og Litauen. Det meste av den såkalte innvandringsdebatten dreier seg ikke om hvordan vi kan tiltrekke oss arbeidskraft og sikre at de som kommer hit, kan delta i det norske samfunn. Nei, debatten dreier seg stort sett om at det kommer for mange, eller om andre ting – om hodeplagg, om hvorvidt asylsøkere bør gå på fotballpub, om uheldige meldinger på Facebook, eller om «drømmer fra Disneyland», for å nevne noe. Jeg har selv vært indignert og har overreagert, så jeg retter ikke pekefingeren mot noe annet sted, men det kan ikke være tvil om at den store og viktige debatten framover må handle om andre ting. Hvordan skal vi greie å tiltrekke oss, og beholde, de menneskene vi trenger for å utvikle velferden og norsk næringsliv? Hvordan kan vi unngå å utvikle et A-lag og et B-lag i arbeidslivet? Og hvordan kan vi bidra til at alle som bor i Norge, blir en del av og føler seg som del av det norske samfunnet? Det er dette stortingsmeldingen om integrering handler om. En merknad mot slutten av komitéinnstillingen sier det meste om skillelinjene i norsk innvandringspolitikk. Den lyder: «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, ser på innvandring og mangfold som en styrke for det norske samfunnet.» Det er forstemmende at Stortingets nest største parti ikke er med på en merknad som etter mitt syn sier noe som er åpenbart riktig, uansett hvilke måleparametre som legges til grunn. Hvert år siden 2006, rundt nasjonaldagen 4. juli, har lesere av New York Times kunnet se bilder og navn på såkalte «foreign born Americans» i store annonser rykket inn av selskapet Carnegie. Annonsen «Immigrants: The Pride of America» formidler en annen holdning til innvandring og innvandrere enn det som dominerer den norske debatten. Her drukner oftest verdien innvandring har for Norge – økonomisk, menneskelig og kulturelt – i alt som er vondt og vanskelig. Albert Einstein, Gene Simmons, Madeleine Albright, Henry Kissinger, Arnold Schwarzenegger, Gloria Estefan og Michael J. Fox er blant førstegenerajonsamerikanerne i annonsene. Det går ikke an å betvile deres bidrag til amerikansk kultur- og samfunnsliv. Hvordan ville en norsk versjon sett ut? Politikere som Michael Tetzschner og Hadia Tajik hører vel hjemme i en slik annonse, Alexander Rybak, som vant Grand Prix for Norge og «Norges raskeste kvinne», Ezinne Okparaebo, også – og mange, mange andre førstegenerasjons nordmenn. Selvsagt skal vi ikke fortie fenomener som kjønnslemlestelse og tvangsekteskap og annet barbari, men det er synd at alt som går godt med norsk innvandring og integrering, knapt synes – for det går veldig godt. Den registrerte arbeidsledigheten blant bosatte innvandrere i Norge er 6 pst. Til sammenligning er ledigheten i Sverige – for alle – 8,4 pst. Unge kvinner med foreldre fra utlandet ligger på toppen av utdanningsstatistikken. Senere i dag legger Utrop fram et innvandrerregnskap. Jeg er overbevist om at det vil vise at innvandring er viktig for Norge. Vi vet av 8 pst. av norske bedrifter oppgir mangel på arbeidskraft som et hinder for vekst. Til slutt – apropos førstegenerasjons innvandrere: Er det ikke på tide at vi begraver det absurde og stigmatiserende begrepet «annengenerasjons innvandrer»? Barn som er født i Norge av foreldre som har kommet hit, har ikke vandret noe sted. Det er behov for begreper – men hvorfor ikke se framover, og ikke bakover? Er ikke «førstegenerasjons» eller «utenlandskfødt» nordmann tross alt et bedre ord, og like treffende?