Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-04-23:
Det er ingen hemmelighet at SV ikke ønsket en løsning med sammenslåing av Helse Øst og Helse Sør, og jeg har ikke tenkt å late som noe annet. Men når det er sagt, er vi veldig fornøyd med at sammenslåinga inngår i en totalpakke med økt styring og styrking av sykehusenes økonomi, særskilt styrking av rusomsorgen og lokalsykehusene, gjennomgang av finansieringsordningen for sykehusene med sikte på å se hele pasientforløpet i sammenheng, oppretting av rådsorganer på regionalt nivå og forsøk som skal bedre medarbeidernes innflytelse og samhandlinga mellom første- og andrelinjetjenesten. Framover vil det være viktig for SV å bidra til at den nye regionen kan fungere best mulig, og at vi unngår de farene som mange har advart mot. Det er i den forbindelse viktig å understreke at vi da må være klar over problemer og ulemper som kan oppstå, og at vi må være lydhøre overfor pasienter, pårørende og ansatte slik at vi sammen kan bidra til at den nye regionen blir en suksess. Derfor vil jeg med en gang trekke fram noen av de problemene som kan oppstå, og som vi må være oppmerksom på. For det første kan det bli stor avstand, både faktisk og opplevd, mellom beslutningstakerne og administrasjonen på den ene siden og innbyggerne, pasientene, de pårørende og de ansatte på den andre. Pasient- og arbeidstakerorganisasjoner har advart mot dette. Vi må derfor lytte ekstra godt til deres råd til oss om hvordan vi kan unngå at dette skjer. Jeg vil sterkt ta til orde for reell brukerinnflytelse, åpenhet, gode prosesser, medarbeiderinnflytelse og medarbeiderinitiert omstilling. Andre farer vi bør være klar over, er risikoen for økt sentralisering – internt i regionen og mellom regioner. Vi kan oppleve omstillingstretthet hos de ansatte og økt misnøye eller passivitet fra de andre regionene, fordi ubalansen i størrelse kan oppleves som for stor. Økt byråkratisering har vært nevnt av noen. Som vestfolding er jeg også opptatt av hva som vil skje med psykiatrien, som jo er direkte underlagt regionalt nivå og derfor bedre beskyttet mot at somatikken «tar» av deres budsjetter. Jeg tror det er viktig å erkjenne disse mulige ulempene og farene, slik at vi skal kunne møte dem aktivt med mottiltak. Bakgrunnen for at vi har denne saken til behandling nå, er de store og økende problemene i hovedstadsområdet når det gjelder samordning av utbyggingsprosjekter og investeringer. Dette har lenge vært et stort problem, og jeg håper vi får grep om dette nå. Det er vårt håp at en sammenslåing av Helse Sør og Helse Øst vil kunne sikre bedre pasientbehandling gjennom bl.a. bedre ressursutnyttelse og i tillegg gi grunnlag for bedre rekruttering av helsepersonell og spesialister til andre steder i landet, både i og utenfor den nye regionen. Vi håper også at en sammenslåing vil kunne gi grunnlag for å styrke forskningen. Det er en forutsetning at gevinster Helse Sør-Øst RHF oppnår gjennom arbeid for å forbedre koordinering og ressursutnyttelse, beholdes i regionen og kommer pasientbehandlingen i hele den nye regionen til gode. Jeg har lyst til å si litt mer om finansieringssystemet. SV er veldig godt fornøyd med at systemet med aktivitetsbasert finansiering skal gjennomgås med sikte på at ISF-refusjonen heller knyttes til pasientforløp enn til enkeltinnleggelser. En slik omlegging vil kunne bedre utgiftskontrollen, bidra til å unngå uheldige vridninger og sikre bedre pasientforløp. Riksrevisjonen har gjentatte ganger påpekt svakheter ved dagens modell, og mange helseforetak er misfornøyd med hvordan modellen fungerer. Jeg tror at et system hvor ISF-refusjonen knyttes til pasientforløp vil bedre problemene mange kronikere opplever i dagens system og kunne legge til rette for bedre samarbeid mellom nivåene. Derfor er SV særlig fornøyd med at dette er et av punktene i den totale pakken som nå er lagt på bordet som en følge av sammenslåingen mellom Helse Sør og Helse Øst. Vi ser fram til resultatene av de samhandlingsprosjektene som skal prøves ut i Vestfold, i Helse Vest og i Helse Nord. I den forbindelse vil jeg gjerne trekke fram Rana kommunes samhandlingsprosjekt, den såkalte Helseparken, som jeg fikk en orientering om da jeg besøkte Rana kommune tidligere i år. Helgelandssykehuset Mo i Rana og Rana kommune står bak planene for dette prosjektet. Gjennom et forprosjekt til Helseparken har man sett på hvordan samhandling og helhetstenking kan bidra til et best mulig pasienttilbud. Som mange andre steder i landet, opplever også Rana at ferdigbehandlede pasienter blir liggende på sykehuset fordi kommunen ikke kan gi dem et tilfredsstillende tilbud. For kommunens del betyr dette bl.a. at den må betale døgnmulkt til sykehuset, og for sykehuset betyr det at kapasiteten når det gjelder å ta inn nye pasienter som trenger behandling, blir dårligere – altså en dårlig deal. For pasientene er dette selvsagt uholdbart og belastende. Sykehuset og sykehjemmet ligger vegg i vegg, og i sykehjemmets tredje etasje, som har direkte forbindelse til sykehuset, er tanken bl.a. å etablere rehabiliteringsplasser, plasser for utskrivningsklare pasienter, opptreningsplasser for planlagt kirurgi og korttidsplasser. Også SINTEF Helse har tro på prosjektet. Jeg håper at departementet vil se positivt på videreutviklinga av dette. Jeg vet at departementet har fått en foreløpig orientering og forespørsel. Andre samhandlingsproblemer vi står overfor, gjelder f.eks. psykiatrien – situasjonen i Bergen har vært omtalt i dagens VG. Dette var vel også Nesvik inne på, så vidt jeg husker, og også problemer som oppstår innenfor rusomsorgen, var han var inne på. Jeg deler hans beskrivelse 100 pst. Det er denne regjeringens klare ambisjon å få gjort noe med de problemene som oppstår ved at pasienter som kommer inn til akutt avrusning, ikke har et behandlingstilbud stående klart. Det er jo fullstendig meningsløst og bortkastet på alle måter, og det skaper mye unødig lidelse, at ruspasienter, som jo tilhører den pasientgruppen med høyest sykelighet og høyest dødelighet, etter en avrusning blir sluppet ut på gata igjen uten å ha et tilbud. Tilbudet kan også bestå i motivasjonsklinikker, som man med hell har prøvd ut bl.a. her i Oslo. Men at man må ha en god og tett oppfølging, det bør det ikke være noen tvil om. Jeg tror også det er viktig å huske på at for pårørende til denne gruppen pasienter er det en ekstrem belastning når deres kjære endelig får et tilbud om akutt avrusning og så blir sendt ut på gata igjen – de blir sittende der og vet ikke om de ramler rett ut i rusmiljøet igjen. Mange opplever da også at det ender med overdose. Jeg vil også trekke fram et annet felt som jeg mener vil være viktig når det gjelder opptrappingsplanen, og det dreier seg om fengslene. 60 pst. av innsatte i norske fengsler har omfattende rusproblemer. Her ser vi også manglende samhandling mellom fengselsvesenet på den ene siden og rusbehandlingstilbudet og kommunene på den andre siden. Når folk etter kanskje endelig å ha vært rusfri en stund, blir sluppet rett ut på gata uten å ha et tilbud stående, betyr det at veldig mange havner i ny kriminalitet. Det er meningsløst, og det skaper også veldig mye unødig lidelse både for folk som blir utsatt for kriminalitet, for pårørende og for den som kanskje endelig er blitt motivert. Jeg vil særlig trekke fram Stifinner’n i Oslo fengsel som et veldig godt eksempel på et godt samhandlingstilbud, hvor rusomsorgen og kriminalomsorgen går sammen for å sikre et tilbud – ingen blir sendt på gata, men får tvert imot foreskrevet et videre behandlingsforløp etter endt soning. Jeg vil også trekke fram et annet eksempel på god samhandling. Jeg var i statsrådens eget hjemfylke på torsdag og fredag, og på torsdag besøkte jeg Hernes Institutt, som er et tilbud om arbeidsrettet rehabilitering. Jeg er litt bekymret for akkurat disse institusjonenes framtid nå, og vil be om at statsråden ser på dette, og at Helse- og omsorgsdepartementet også tar et ansvar i samarbeid med Arbeids- og inkluderingsdepartementet, sånn at de ikke ramler mellom to stoler. Det er i samfunnets klare interesse at pasienter som tilhører den store gruppa med muskel-/skjelettlidelser, får et raskt tilbud, sånn at ikke mange av dem havner i langtidssykemeldinger og kanskje uførhet. Det er også formulert som et klart mål både fra Regjeringas side og fra arbeidslivets parter. Det jeg vil advare mot, er at man tenker for mye i form av tiltakskjeder – pasientene lever ikke sitt liv i tiltakskjeder – men at vi derimot tenker samtidighet og integrert handling. Det som er så bra med disse rehabiliteringsinstitusjonene, er at de får mulighet til å utrede pasientene ved at det er døgntilbud, at pasientene kan få tid til å finne ut av om det er en annen type løp de skal legge seg på framover, og at de får en type agent inn i NAV-systemet som følger dem og sørger for at ikke de blir kasteballer videre. Helt til slutt vil jeg advare mot Fremskrittspartiets og Høyres ønske om et sykehusdirektorat. I SV syns vi det er merkelig at disse to partiene ønsker seg et mer topptungt og byråkratisert system, der viktige beslutninger flyttes lenger unna dem de angår. Noe av kritikken mot helseforetakene har vært at veien er blitt lang fra pasientene til beslutningstakerne, men dette vil bli verre hvis et sykehusdirektorat skal styre hele landet. Faren for sentralisering vil også øke med en slik modell, og det vil bli vanskeligere for folk flest å vite hvem som er ansvarlig for beslutningene som tas.