Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2015-06-04:
Langvarig sykefravær er en risikofaktor for permanent uførhet, og andelen unge som forsvinner ut av arbeidslivet med en uførepensjon, er en toppaktuell problemstilling. Tidlig frafall eller utstøting fra arbeidsmarkedet medfører store kostnader, både for den enkelte og for samfunnet. Forskning viser at befolkningens psykiske helse er ganske stabil, men på tross av dette øker andelen uføretrygd innvilget for psykiske lidelser. Det er lettere lidelser som angst og depresjon som utgjør det store volumet av dem som får innvilget uføretrygd. Risikoen for uføretrygd blant mennesker med psykiske lidelser ser ikke ut til å ha blitt redusert, selv om behandlingstilbudet er blitt forbedret. En av grunnene kan være at det bedrede behandlingstilbudet retter seg inn mot et mindretall av dem med psykiske lidelser. Men det kan også være et resultat av måten vi har organisert psykisk helsevern atskilt fra rehabilitering til arbeid på. Den klassiske tilnærmingen fokuserer på symptomer og på å skjerme pasienter under behandling fra arbeid i påvente av friskmelding – dette ut fra en forestilling om hvordan arbeid kan være skadelig eller belastende, og til tross for at vi samtidig vet at arbeid er god terapi for både psykiske og fysiske lidelser og plager. Både Nav og Helsedirektoratet satser nå i økende grad på en ny metodikk, Individuell jobbstøtte, forkortet til det engelske IPS. Det er en arbeidsrehabiliteringsmodell som ble utviklet på 1990-tallet i USA, der rehabilitering til arbeid blir knyttet til behandlingstilbudet i psykisk helsevern i stedet for å organisere det som atskilte tjenester. IPS er en manualisert og systematisk tilnærming for å hjelpe mennesker med alvorlige psykiske lidelser til å oppnå arbeid i det ordinære arbeidslivet. Modellen bygger på den forutsetning at lønnsarbeid vil være mer oppbyggelig enn skadelig for flertallet av pasienter, uavhengig av symptomer og sykdomshistorie. Arbeid gir økonomisk trygghet, sosial tilhørighet og identitet. Arbeidsledighet har vist seg å øke helseproblemer. Blant annet viser selvmordsstatistikken at en tredjedel av mennesker under 35 år med psykiske lidelser som tar sitt eget liv, er arbeidsledige eller langtidssykmeldte. Mange mennesker med alvorlige psykiske lidelser uttrykker selv at de ønsker betalt arbeid. Om lag 30 pst. av befolkningen vil tilfredsstille kriteriene for psykiske lidelser i løpet av et år, men bare et mindretall vil oppsøke lege, bli sykmeldt eller få behandling. Normaltilstanden ved de fleste psykiske lidelser er å være i lønnsarbeid. Erfaringene så langt i Norge med individuell jobbstøtte er at pasienter med alvorlige psykiske lidelser som kommer tilbake i betalt arbeid, opplever bedret selvfølelse, livskvalitet, reduserte symptomer og færre reinnleggelser. Jeg må samtidig presisere at evalueringsstudiene viser at helsegevinsten ikke er helt entydig, men forskningen viser at lønnsarbeid ikke fører til forverret helsetilstand. Dette er viktig informasjon til klinikere som er engstelig for at arbeid kan være for stressende for deres pasienter. Hvis man først er utenfor arbeidslivet, er det mange barrierer for å komme seg i arbeid. Det er fortsatt mye uvitenhet og fordommer rundt psykiske lidelser, og stigma er en utfordring. Depresjon kan også medføre sosial tilbaketrekking og negative forventninger. Angst er assosiert med økt unngåelse. Holdninger blant klinikere og folk flest kan også representere barrierer for å komme tilbake til arbeid. Viktige systemfaktorer virker også inn: Nav måler antall vedtak innen tidsfrister, de måler ikke hvorvidt vedtakene og tiltakene fører til forebygging av uføretrygd. Helsesektoren fokuserer på helse, og skolesektorens ansvar stopper når drop-out er et faktum. Kommuner og arbeidsgivere vet at staten tar utgiftene ved uføretrygd. Mennesker med psykiske lidelser opplever ofte at de faller mellom to stoler. Egen helsetilstand, holdninger i samfunnet og et fragmentert offentlig system gir økt risiko for uføretrygd. Det er i dag gjennomført randomiserte studier av om individuell jobbstøtte som fokuserer på rask retur til ordinært, lønnet arbeid, gir flere i varig arbeid enn tradisjonelle tiltak som tilbyr skjermet arbeidstrening eller tilpasset arbeidspraksis med lønnstilskudd. 400 personer med alvorlige psykiske lidelser fra syv ulike fylker har vært fulgt opp av forskere med kontrollgrupper som har fått tilbud gjennom attføringsbedriftene. Tilsvarende prosjekter er nå startet opp for mennesker med lettere psykiske lidelser, som angst og depresjon. IPS, eller individuell jobbstøtte, er utviklet i USA, og de forskningsbaserte studiene skal finne ut hvordan IPS-metodikken vil fungere i norsk sammenheng. Vi har selvfølgelig et annet arbeidsmarked og et helt annet velferdssystem og oppfølgingssystem enn det man har i USA. De første studiene viser at IPS gir høyere arbeidsdeltagelse etter 12 måneder, 44,2 pst. mot 37,3 pst. i kontrollgruppen. Effekten holder seg også etter 18 måneder og er spesielt signifikant for gruppen som har vært lenge utenfor arbeidslivet. Hovedpoenget med denne interpellasjonen er å bryte ned det skarpe skillet som vi i dag har mellom helse og arbeid, mellom behandling og rehabilitering, og løfte fram ny forskning som viser at det å gjennomføre behandling integrert med jobbstøtte inn mot ordinært lønnsarbeid både forebygger uførhet, øker arbeidsdeltagelsen og kan gi bedre helse enn den tradisjonelle måten å gjøre det på, å vente til pasienten blir friskmeldt før rehabiliteringen starter. En slik tilnærming vil kreve radikale styringsgrep når det gjelder både helsevesenet og Nav. Det andre poenget er at denne direkte jobbstøtte-metodikken også bør testes ut i andre deler av helsevesenet, som f.eks. for personer med somatiske lidelser. Med så gode resultater fra psykisk helsevern ligger det store muligheter for raskere helbred, økt livskvalitet, framtidige skatteinntekter og reduserte trygdeytelser også for andre grupper. Vi kan ikke la dette være uprøvd. Vi viser også til en internasjonal trend. OECD legger i 2013 vekt på å forene arbeid og helse i all pasientbehandling. Det tredje momentet er å øke bruk av effektevaluering av arbeidsmarkedstiltak, spesielt de som er rettet inn mot å hindre utstøting og å få folk tilbake i lønnet arbeid. Jeg må si det er påfallende at de studiene som nå pågår, er de første i Norge til å evaluere effekten av tiltak rettet mot å få personer med psykiske lidelser ut i ordinært arbeid. Vi trenger mer forskningsbasert effektevaluering for å vite hvordan tiltak virker, hvem det eventuelt er best for, og hvem det ikke fungerer for. Det betyr at Nav i samarbeid med behandlingsapparatet kan spisse tilbudet og treffe bedre. For enkeltpersoner kan det bety hele forskjellen. Personlig jobbstøtte er et forholdsvis nytt tiltak, mens attføringsbedriftene har eksistert i en årrekke, uten at det noen gang er blitt evaluert om tiltakene har reell effekt. I den grad man har evaluert, har man spurt deltakerne og sett på statistikk, men ikke effektevaluert med kontrollgrupper. Vi har et ansvar for å gi rett tiltak til rett person, kutte tiltak som ikke virker, og videreutvikle det som virker. Det handler også om hvordan vi bruker fellesskapets midler. Spørsmålet er: Hvordan vil ministeren bidra til at pasientbehandling i helsevesenet blir mer helhetlig, slik at alle viktige aspekter av pasientens problemer ivaretas i behandlingen, inkludert arbeid?