Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-06-12:
Justisdepartementet har over lang tid arbeidet med tiltak for å korte ned saksbehandlingstiden. Dette viktige arbeidet har vært høyt prioritert. Raskere behandling av straffesaker bedrer muligheten for oppklaring og domfellelse. Videre er det grunn til å tro at en hurtig behandling styrker effekten av straffen. Det er særlig viktig at unge lovbrytere dømmes raskt. Dessuten reduseres belastningen for den fornærmede, som raskere vil kunne legge straffesaken bak seg. Arbeidet med å sikre en raskere straffesaksbehandling har skjedd på mange fronter: ved lovendringer, rutineendringer, kompetansetiltak og IT-tiltak foruten riksadvokatens direktiver om saksbehandlingstiden. Tallet på hvor mange som ble straffet i fjor, tyder på at de tiltakene som allerede er iverksatt, har virket. 43 000 personer ble straffet her i landet i 2001. Det er en økning på 56 pst. fra året før. Nå er det viktig å videreføre og styrke denne tendensen ved å gjennomføre den siste gruppen av lovtiltak som skal øke tempoet i straffesaksbehandlingen. Først til de foreslåtte reglene om bruken og varigheten av isolasjon under varetekt. Isolasjon kan være en stor belastning for den fengsledes psykiske helse. Derfor mener jeg at det, i motsetning til i dag, bør være retten som beslutter om en person skal isoleres. I tillegg foreslår jeg at retten skal fastsette en tidsfrist for isolasjonen på maksimalt to uker. Fristen kan forlenges av retten, normalt med to uker av gangen. For å hindre at isolasjonen går ut over den fengsledes psykiske helse, bør det fastsettes en maksimumsgrense for hvor lenge en person kan holdes isolert. Grensen bør være avhengig av hvor alvorlig forbrytelse vedkommende er siktet for. Forslaget til regulering av bruk av isolasjon ble presentert for FNs torturkomite da Norge ble eksaminert den 6. og 7. mai i år. Komiteen var tilfreds med forslaget. Så til tiltakene for å øke tempoet i straffesaksbehandlingen. Jeg går for det første inn for at fristen for fremstilling for fengsling unntaksvis kan forlenges til tre dager. Hensikten er å redusere behovet for varetektsfengsling. Politiet skal få tid til å sjekke en siktet ut av saken og sikre viktige bevis før fremstillingsfristen går ut. I en del saker vil det dermed ikke lenger være behov for å varetektsfengsle den siktede. Det er en klar forutsetning for forslaget at bruken av politiarrest ikke skal øke. I dag er instruksen at overføring fra politiarrest til fengsel skal skje senest dagen etter at retten har avsagt fengslingskjennelse. For å sikre at en utvidet fremstillingsfrist ikke fører til utvidet bruk av politiarrest, er det tatt inn en forskriftshjemmel i forslaget til § 183. Dermed kan det gis forskrift om hvor raskt den fengslede må overføres fra politiarrest til fengsel etter pågripelsen. Samtidig er det, som enkelte talere har vært inne på, foreslått innført en evaluering av ordningen etter ett år som skal fullføres etter to år. Det er et raskere opplegg enn det man foreslo før, for å være sikker på at forslaget virker etter hensikten, og at man ikke går fram på en måte som krenker viktige rettssikkerhetshensyn. For det andre foreslår jeg at det skal innføres frister for å avholde hovedforhandling. I de sakene der den siktede er under 18 år eller er varetektsfengslet, skal hovedforhandlingen normalt påbegynnes innen seks uker etter at saken kom inn for tingretten, og åtte uker etter at anken til lagmannsretten ble besluttet henvist. Videre fremmer jeg et forslag om at det frie forsvarervalget begrenses noe. Årsaken er at en del siktede velger populære forsvarere, som ikke har mulighet til å stille i retten før om lenge. Valget av forsvarer bør ikke føre til en forsinkelse av betydning av saken. Men hovedregelen vil fremdeles være fritt forsvarervalg. På etterforskningsstadiet går jeg inn for at vitner får plikt til å møte for politiet. Derimot foreslår jeg ikke at vitnene skal ha plikt til å forklare seg. Først når man har evaluert virkningene av møteplikten, har man grunnlag for å vurdere om det også er behov for forklaringsplikt. Stortinget har allerede behandlet flere lovsaker som skal sikre hurtigere straffesaksbehandling. Med den lovsaken som nå er til behandling, er det meste av lovarbeidet avsluttet i denne omgangen. De spørsmål som gjenstår, er det gjort rede for i proposisjonen. Departementet vil imidlertid også i tiden framover følge utviklingen nøye. La meg så knytte noen bemerkninger til slutt til debatten om naskeri. Det må være grunn til å minne om, slik det også er trukket fram i proposisjonen, at den form for borgerarrest som her er omtalt, eksisterer allerede i dag på gitte vilkår. Det som skjer, er at det gis en anledning til det, men det er en anledning. Og anledningen er ikke slik at man f.eks. kan holde noen tilbake over lengre tid, det gjelder klare spilleregler for det. Grunnen til at dette temaet reises, er todelt. For det første er naskeri et betydelig problem for handels- og servicenæringen, ikke minst i bykjernen i våre store byer. For det andre er det situasjoner hvor kanskje spesielt unge lovbrytere ved at de blir utsatt for en reaksjon, kan bli stoppet veldig tidlig i sin karriere. Det at du blir utsatt for en reaksjon, betyr ikke at du behandles på en uklok måte. Det viktigste er at du blir sett tidlig, slik at det som kunne ende galt, det som kunne ende i en langt alvorligere sak, reageres det på. Det er iallfall fra mitt ståsted et viktig hensyn, sammen med det hensynet som ligger i at vi ikke kan ha den rettstilstand at det bare er å sette en kultur hvor man kan forsyne seg og tro at man kan slippe unna med det. Men som sagt: Det er veldig klare regler for den ordningen som er fremmet, og de vil vi selvfølgelig følge. Når jeg ikke har gått inn for en legitimasjonsplikt, er det rett og slett fordi det ikke er alle som går med legitimasjonspapirer på seg. Jeg vil i hvert fall ikke gå inn for obligatorisk bæring av legitimasjonspapirer i Norge.