Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-11-17:
Valget av Norge til FNs sikkerhetsråd er en forpliktende tillitserklæring fra det internasjonale samfunn. Når Norge nå skal bekle den ansvarsfulle plassen i FN, er det betryggende at det i Stortinget er bred politisk enighet om FNs sentrale rolle i verdenssamfunnet og om hovedlinjene i norsk FN-politikk. De fem faste medlemmene i Sikkerhetsrådet setter naturlig nok sitt sterke preg på rådets arbeid. Derfor er det også klokt – slik utenriksministeren gjør – å innta en nøktern og realistisk holdning når det gjelder Norges muligheter til å påvirke Sikkerhetsrådets beslutninger. Gjennom dialog, samarbeid og godt diplomati bør det allikevel være mulig å vinne gehør og få gjennomslag for viktige norske holdninger. At Norge gjennom tidligere medlemskap i rådet har høstet nyttige erfaringer, vil være en god ballast når medlemskapsperioden innledes 1. januar neste år. Utenriksministeren har gitt en bred redegjørelse om de utfordringer Norge vil møte som medlem av Sikkerhetsrådet. Når Regjeringen varsler at den vil komme til å sette de underliggende årsaker til krig og konflikter i fokus, er det en linje som vil ha bred støtte i Stortinget. Ved å bekjempe fattigdom, manglende utvikling, undertrykkelse og de økte forskjellene i verdenssamfunnet, kan FN bidra til å redusere risikoen for konflikter og krig. Her bør Norge ha de beste forutsetninger for å kunne spille en aktiv rolle i rådet. Stortinget har for bare tre dager siden markert en tverrpolitisk enighet om strategien for Norges kamp for menneskerettighetene. Dessuten fører Norge en bistandspolitikk som har utvikling og bekjempelse av fattigdom som hjørnesteiner. Senterpartiet er også enig i at Norge i Sikkerhetsrådet bør fokusere særskilt på Afrika når det gjelder forebygging av krig og konflikter. Afrika er vel det kontinent hvor sammenhengen mellom utvikling og konflikter kommer tydeligst til uttrykk. I Afrika framstår hiv/aids i dag som den største utfordringen, og i enkelte land er en hel generasjon afrikanere truet. Makter en ikke å få bukt med den hiv/aids-epidemien som rir enkelte afrikanske land som en mare, kan en oppleve en destabilisering av enkelte land, som vil sette en effektiv stopper for enhver utvikling. Når Regjeringen varsler at den i Sikkerhetsrådet vil fokusere på de underliggende årsaker til konflikter, må ikke minst kampen mot hiv/aids være en prioritert oppgave. I sin redegjørelse nevnte utenriksministeren spesielt de utfordringer Norge vil møte som sikkerhetsrådsmedlem når det gjelder sanksjonspolitikken, et av de mest konfliktfylte temaer i FN. Norge kan, som utenriksministeren sa, komme til å måtte lede den komite som håndterer FNs sanksjoner overfor Irak. Jeg vil bruke resten av mitt innlegg på dette vanskelige og konfliktfylte temaet. FNs økonomiske sanksjoner mot Irak har ført til katastrofale konsekvenser for sivilbefolkningen i landet. Det velrenommerte medisinske tidsskriftet Lancet hevdet allerede i 1995 at sanksjonene mest sannsynlig har kostet 567 000 irakiske barn livet. Myndighetene i Irak hevder i dag å ha passert 1,3 millioner. I en rapport i 1995 konkluderte FAO med at det meste av den sterke økningen i barnedødeligheten for barn under fem år var et direkte resultat av sanksjonene. Selv om det er knyttet usikkerhet til disse anslagene, representerer dette en humanitær katastrofe så dramatisk at det nesten er vanskelig å fatte. Denne katastrofen har til overmål fått utvikle seg gjennom snart ti år uten at sanksjonenes mål er kommet vesentlig nærmere sin oppfyllelse. Det er dette misforholdet mellom «political gain" og "civilian pain" som har gjort sanksjonspolitikken til et av de mest kontroversielle spørsmål når det gjelder FNs politikk ved århundreskiftet. I spørretimen den 3. mai i år etterlyste Senterpartiets John Dale initiativ fra den norske regjeringen for å få endret sanksjonspolitikken overfor Irak. Utenriksminister Jagland viste den gang til FN-resolusjon nr. 1284, hvor det ble gjort en del endringer i de opprinnelige sanksjonene, bl.a. når det gjelder den såkalte olje for mat-ordningen. I redegjørelsen på tirsdag sa utenriksministeren at disse lettelsene i liten grad hadde kommet sivilbefolkningen til gode. Hovedansvaret for dette ligger på landets ledelse, ifølge utenriksministeren. Det er ingen tvil om at Saddam Hussein på en kynisk måte utnytter sanksjonslettelsene til egen fordel. I NUPIs tidsskrift Internasjonalpolitikk nr. 3 for i år hevder Henrik Thune at Hussein synes å ha lite å tjene på at olje for mat-programmet skal framstå som noen suksess. For Bagdad kan det være langt mer opportunt å håpe på at folkelig motstand mot sanksjonene vil presse enkeltstater til å bryte med FNs sanksjonsregime. Det har med andre ord oppstått en «dead lock»-situasjon – en fastlåst situasjon – som bare kan løses gjennom diplomati og gjennom endringer i FNs sanksjonspolitikk overfor Irak. Utgangspunktet for de nødvendige endringer i denne politikken må være å unngå det utenriksministeren omtalte som utilsiktede ringvirkninger. Og jeg merket meg at han dessuten lovte at Norge vil legge stor vekt på hensynet nettopp til sivilbefolkningen. Det må være en riktig strategi å gjøre FNs sanksjonspolitikk mer målrettet og effektiv, slik at det rammer lederne og beslutningstakerne, og ikke sivilbefolkningen i samme grad. Noen, og det tror jeg er viktig, må dessuten være villig til å la prestisje vike til fordel for en befolkning som lider av underernæring, mangel på sosial omsorg og svekkede utdanningsmuligheter. Norge bør sette seg som et konkret mål for toårsperioden som sikkerhetsrådsmedlem at sanksjonene mot Irak blir endret, slik at den humanitære katastrofen en gang kan bringes til opphør. I lengden nytter det ikke å korse seg over en despot som viser ringeakt for menneskeverdet, og som skyver en sultende befolkning foran seg for å nå sine politiske mål. Det er for enkelt å si at Irak må kvitte seg med sin diktator. Verdenssamfunnet kan kort og godt ikke være bekjent av at FN fører en sanksjonspolitikk som rammer de aller svakeste og de mest ubeskyttede i landet. Jeg går ut fra at utenriksministeren vil ha tverrpolitisk støtte i Stortinget for en aktiv norsk linje i arbeidet med en omlegging av FNs sanksjonspolitikk som kan være et håndslag til en hardt prøvet sivilbefolkning i Irak.