Jan Petersen (Høyre), 2000-11-17:
Det er ikke tvil om at det norske medlemskapet i Sikkerhetsrådet både er svært gledelig og svært viktig. Jeg er overbevist om at dette kommer til å prege mye av den utenrikspolitiske debatt i de neste to år. Da er det for så vidt et paradoks at det etter utenriksministerens redegjørelse i begynnelsen av uken praktisk talt ikke har vært noen debatt om dette i Norge. Hans redegjørelse har ikke vakt spesiell oppmerksomhet. Det behøver ikke å være dårlig nytt, for det er jo riktig, som utenriksministeren observerer, at de fleste og de tyngste utfordringene man møter, vil være i løpende saker som dukker opp, uavhengig av planlegging og styring. Og slike konflikter, som er vanskelige, ofte dyptgripende og med lang historie, kaller ikke på deklarasjoner og viftende faner, de kaller på klokskap og vilje til å finne frem til samlende løsninger. I så måte synes jeg at nettopp den litt avventende holdningen til hva dette innebærer for Norge, er godt nytt. Vi krysser broene når vi kommer dit. Nå har jo Norge ytet internasjonalt i mange år, gjennom fredsbevarende operasjoner, ved formannskap i OSSE, ved deltakelse i KFOR og på andre måter. Det gir oss en inngang til det internasjonale samfunnet, en inngang til stater og grupperinger som vi kanskje ikke har i tilstrekkelig grad. Det vi imidlertid ikke gjør oss klare tanker om, er hva vi vil bruke denne inngangen til. Jeg har derfor lyst til å minne om at vårt ståsted og vårt utgangspunkt er det vestlige fellesskap vi er en del av. Det er ikke selve NATO-spørsmålet, som Steensnæs synes å tro. NATO er et uttrykk for at vi er en del av et større vestlig fellesskap. Jeg tror at det er viktig å vedkjenne seg at det er dette ståstedet vi har, ikke minst fordi vi her har et verdifellesskap som det er viktig å holde fast ved. Da jeg reiste spørsmålet overfor Steensnæs, var det fordi jeg på forhånd hadde sittet og lest bl.a. en uttalelse fra komiteen for internasjonale spørsmål i Mellomkirkelig Råd. Der går det meget tydelig frem at denne komiteen har et ønske om at Norge skal føre en uavhengig politikk i forhold til våre tradisjonelle allierte. De sier rett ut at våre tradisjonelle alliansebånd er en hindring for en såkalt uavhengig politikk. Jeg oppfattet Steensnæs" svar slik at han ikke har blitt smittet av denne type refleksjoner. Jeg håper at det vil vare gjennom prosessen. Jeg tror det er svært viktig at vi nettopp fastholder at det i et vestlig fellesskap handler om å gi og ta. Når vi ønsker at amerikanerne skal spille en sterk rolle i Europa, er det grunn til å minne om at de i sin tur er ganske spørrende til at en rekke europeiske land ikke er like opptatt av amerikanernes oppgaver andre steder. Men det kommer vi sikkert til å greie å sortere ut, og jeg ble beroliget av det svaret som Steensnæs gav – i hvert fall så langt. Det er også symptomatisk at det sies relativt lite om situasjonen på Balkan, som må være en hovedutfordring for Norge. Men det reflekterer muligens det faktum at mye av det som skal gjøres, ikke først og fremst skjer i FN-regi. Det er vel kanskje slik at Balkan nettopp har vært en utfordring for hele FN-systemet. Ikke minst det som skjedde i Srebrenica, viste jo at FN på et viktig tidspunkt ikke var relevant i forhold til konflikten der. Derfor er det særlig viktig at det nå legges ned arbeid i å gjøre FN bedre forberedt på de konfliktene og de fredsbevarende operasjoner som kommer, og jeg er enig med Blankenborg og tror det er viktig at Stortinget senere og på et mer utfyllende grunnlag nettopp drøfter de rapporter som nå også drøftes i FN. Det spørsmålet vi kanskje kommer til å diskutere med aller størst engasjement fremover, er den fremtidige sanksjonspolitikken. Jeg er fornøyd med de formuleringene utenriksministeren har brukt når det gjelder Irak, men jeg tror det er viktig at vi også på generelt grunnlag drøfter hvor viktig og hvor relevant sanksjoner er som et utenrikspolitisk virkemiddel. Vi er vel, kanskje altfor mange av oss, preget av at vi mener at sanksjonene overfor Sør-Afrika var en viktig faktor for at man fikk endringen i Sør-Afrika. Jeg var av de entusiastiske tilhengerne av sanksjonene i mange år, men jeg må nok si at jeg kanskje i ettertid har kommet til at det vel ikke betød fullt så mye som det enkelte av oss i debattens hete mente. Men på den annen side: Man skal være uhyre forsiktig med å avskjære sanksjoner, slik vi har en tendens til å gjøre i debatten nå. Det er i ferd med å bli nærmest en slags opplest og vedtatt sannhet at sanksjoner fører til at befolkningen flokker seg rundt en diktator, og det er en begrunnelse for at vi skal bruke sanksjoner i mindre grad. Det argumentet brukte vi også da vi diskuterte sanksjonene overfor Serbia. Men valget i Jugoslavia viste jo at selv om vi hadde tøffe sanksjoner overfor Jugoslavia, førte det ikke til at befolkningen sluttet opp om Milosevic. Ja, det var kanskje nettopp det at han ikke greide å levere, som var en av mange grunner til at vi fikk det gledelige maktskiftet i Jugoslavia. Derfor er det grunn til å nærme seg dette svært nyansert, og vi kommer vel aldri forbi at vi er nødt til å nærme oss dette spørsmålet på en sak til sak-basis. Det er all grunn til å tenke videre på hvordan man skal utvikle såkalte smarte sanksjoner. Men jeg tror det er all grunn til å ta en del av den debatten i forkant, før man møter situasjonen helt konkret gjennom medlemskapet i Sikkerhetsrådet. Jeg har for så vidt ikke mye mer å legge til. Når jeg innledningsvis sa at det ikke hadde blitt noen debatt etter utenriksministerens redegjørelse, lå det for mitt vedkommende verken noen ironi eller kritikk i dette. Jeg tror faktisk at det på mange måter er godt nytt; det betyr at det norske medlemskapet forvaltes på bakgrunn av den utenrikspolitikk som er utviklet gjennom lang tids debatt i Norge.