Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-06:
Jeg synes så langt at dette er en debatt som er preget av at posisjon og opposisjon føler hverandre litt på tennene, men uten de store konfrontasjoner eller store avklaringer, og det kommer vi vel heller ikke til å få her i dag. Men jeg synes ikke statsministeren legger fram Regjeringens politikk med den glød og arbeidslyst som jeg tidligere har sett at statsministeren har gått til sin gjerning med hver dag. Jeg synes Regjeringen preges av at det er tungt for mange å skulle prioritere så mye Høyre-politikk som denne regjeringen kommer til å få til, og at de store seirene, de store pengene som flyttes i løpet av disse årene, er Høyres hjerte nærmere enn det er Kristelig Folkepartis og Venstres. Samtidig er man i den situasjonen fordi Kristelig Folkeparti har gjort et aktivt valg. Det står det for så vidt respekt av, og det må de jo stå på også. Det er klart at i det øyeblikket Kristelig Folkeparti velger å gå i regjering med Høyre, blir det Høyre-politikk av det. Og det blir det også – som vi ser – store og små tilløp til spill og spetakkel av i Stortinget, fordi de er avhengig av Carl I. Hagen og med helt åpne øyne har gjort seg avhengig av ham. Kjell Magne Bondevik er statsminister fordi Carl I. Hagen ville at Kjell Magne Bondevik skulle bli statsminister. Denne regjeringen sitter fordi Fremskrittspartiet stemte for og sa seg fornøyd med de svarene de fikk på politiske innrømmelser. Og det kommer til å fortsette så lenge Kristelig Folkeparti har valgt den siden de har gjort. De vet utmerket godt at det fins et annet alternativ også fram mot 2005 i dette stortinget for et nytt flertall. Hvis Kristelig Folkeparti skifter side og går ut av Regjeringen, er det et annet mulig flertall, bestående av Arbeiderpartiet, SV og Kristelig Folkeparti, fram til 2005. Jeg tror det blir helt og fullt opp til Kristelig Folkeparti hvilken side de velger. Men jeg må gi en liten sleiv til Carl I. Hagen også. Det er mulig at det gjør inntrykk på noen at han er litt pusekatt på talerstolen og kommer med 16 konstruktive forslag, og at det lurer noen. Når Carl I. Hagen i neste sekund anklager Bondevik personlig for å være ansvarlig for grov kriminalitet i Norge, er det vanskelig å ta den slags type samarbeidsinvitter helt på alvor. Og der er vi ved sakens kjerne. Det er nettopp denne plasseringen av Fremskrittspartiet Carl I. Hagen elsker over alt på jord – litt innenfor, litt utenfor, med mulighet til å påvirke politikken litt, men samtidig totalt fri for å ta ansvar for noe av det han faktisk selv har vært med på. Og det kan sende en hjertelig hilsen til Kjell Magne Bondevik og Høyre for at han er litt innenfor og litt utenfor. Derfor kommer selvfølgelig dette til å prege resten av denne perioden, og jeg tipper også en situasjon med regjeringsskifte før 2005. Jeg kan ikke forstå annet enn at det vil være i Fremskrittspartiets interesse å vise litt muskler før stortingsvalget i 2005, som kommer til å bli et mer polarisert valg enn vi har sett på lenge. Derfor skal jeg bruke resten av tiden min på å si hva SV kommer til å mobilisere for fram mot stortingsvalget i 2005. Når jeg sier at SV kommer til å jobbe for et mer polarisert valg – men jeg tror også at Fremskrittspartiet og andre kommer til å gjøre det – tror jeg man i 2005 vil stå foran to mye klarere alternativ enn det som har vært situasjonen til nå. For SVs del ligger det et stort ansvar på oss, for vi er det radikale, venstresosialistiske, moderne partiet i Europa som har klart å få størst framgang ved noe valg, og som nå har et betydelig ansvar for å fortsette mobiliseringen for et grønnere Norge, et mer solidarisk og rettferdig Norge, for en form for politikk som hører etter hva folk har på hjertet, og som er i dialog med befolkningen, som er tilgjengelig, og som har visjoner i utenrikspolitikken om å ha en selvstendig stemme i forhold til de altfor mange som lar seg lede av Bush morgen, middag og kveld. En liten sveip til Arbeiderpartiet og EU-debatten først. Jeg syns det er ganske morsomt når Jens Stoltenberg sier at han vil ta vare på nysgjerrigheten i EU-debatten og anklager Senterpartiet for å være veldig lite nysgjerrig. Jeg oppfatter Arbeiderpartiet – i hvert fall ja-siden i Arbeiderpartiet – og Senterpartiet som omtrent like lite nysgjerrige. Det kan ikke være sånn at man er nysgjerrig når man er for, men bastant når man er imot. Men jeg er godt fornøyd hvis Arbeiderpartiet ønsker seg en EU-debatt, en debatt om EØS-avtalen, en nysgjerrig tilnærming til hva en utvidelse av EU faktisk betyr. Det som er viktig for oss, og som står i konflikt med muligheten for å mobilisere for et nytt politisk flertall i 2005, er hvis man sier at før et nytt flertall i 2005 går ønsket om en ny folkeavstemning. Da er den debatten vekk. Da er man i en kampsituasjon og nede i skyttergravene med en eneste gang. Det skal vanskelig gjøres å kunne mobilisere for et ja-standpunkt fra Arbeiderpartiets side og samtidig ønske en flertallskonstellasjon med SV og sentrumspartiene, som er imot, ikke nødvendigvis fordi vi ikke kan ha respekt for at man har ulike syn i EU-spørsmålet, men fordi vi i mange etablerte EU-land ser at dette oppfattes som et spørsmål der de som er de mest ihuga tilhengerne, er de som er samfunnets eliter og de som tjener best. Hvis man går valgresultatet fra Sverige nærmere etter i sømmene, er nettopp de brede, folkelige bevegelsene inngrodd skeptiske til hele unionsprosjektet. Hos dem som vanligvis er venstresidens viktigste allierte, de unge, damene, de lavtlønte og de som bor i distriktene, er det en massiv skepsis til dette prosjektet, som først og fremst er fundamentert på toppen. Det kommer til å være ja-sidens store dilemma neste gang også. Derfor ønsker SV en nysgjerrig, åpen debatt om EU. Men vi ønsker ikke en omkamp om norsk EU-medlemskap, og vår oppfordring til ja-siden er: La nå velgerne få alternativet til en Høyre-dominert regjering klart for seg i stortingsvalget i 2005. La oss ta den EU-debatten som må være, men uten å sette den på spissen og rushe inn – punkt 1 fordi man kan tape, punkt 2 fordi vi mener at det er et prosjekt som går motsatt av det vi ønsker at velgerne skal ha som alternativ i 2005. Et alternativ i 2005 må være fordi man ønsker en sterk politisk styring i kontrast, eller nettopp fordi markedskreftene er så uforutsigbare i sitt spill med arbeidsplasser og verdier hver eneste dag. Vi kan ikke ha en politikk som er like uforutsigbar. Vi har en stor utfordring i Norge. Norsk næringsliv kommer aldri til bare å konkurrere på pris. Fremdeles er det lønnsomt å frakte fiskefileter fra Norge til Kina, filetere dem der og frakte dem tilbake. Det kan ikke vi konkurrere på. Men vi kan konkurrere på kvalitet, vi kan konkurrere på kompetanse. Vi må selvfølgelig også være konkurransedyktige på pris, men ikke bare på det. Og det krever en innsats overfor norsk næringsliv både når det gjelder forskning og når det gjelder tilgang til risikokapital, ikke bare i Oslo-gryta, men også i resten av landet. Det krever et utdanningssystem som er tipp topp til enhver tid. Det krever rammebetingelser for industrien, f.eks. bedre avskrivningssatser som gir mulighet for å bytte ut utstyr raskere, men det krever også at man har noen ambisjoner når det gjelder styringsmulighetene og ønske for der hvor staten er inne med sterke eierandeler, f.eks. Hydro. Det andre som vi må klare å få til, er et utdanningssystem som virkelig er oppe og står. Det er rett og slett sjokkerende at så mange elever, og særlig guttene – særlig de praktisk anlagte guttene – ikke møtes i skolen med en form for undervisning og opplæring som treffer dem og utvikler dem. Det nytter ikke om de får aldri så mange timer mer. Med samme type pedagogikk kommer de ikke til å lære noe mer. Vi må rett og slett ha en skole som jobber mye mer praktisk og aktivt hvis mange av de elevene som i dag henger etter, faktisk skal bli hektet på. At forskjellene i et av verdens rikeste land skal fortsette å øke, at vi har fattigdom blant unger som betyr at mange ikke får være med, at f.eks. noe av baksiden av medaljen av at Høyre vant i Oslo, er at idretten blir dyrere og alle tilbudene som gjorde at man hadde noen arenaer der unger kunne mikses uten at man skjelte til hva foreldrene hadde av økonomi, nettopp det er det som et alternativ til en Høyre-dominert regjering må gjøre noe med. I tillegg må vi ha ambisjoner i miljø- og klimapolitikken. Kollektivandelen i Norge går ned istedenfor å øke. Det er å gå baklengs inn i framtida. Det samme gjelder de enorme utfordringene vi har for å få de nye generasjonene til å velge omsorgsyrket som en interessant arbeidsplass framover. Vi kan jo diskutere eldreomsorg her på Stortinget til vi blir blå i trynet, men får vi ikke noen til å gjøre jobben og å synes at det er en meningsfylt jobb, har vi ingen ting å stille opp med. Der kommer det til å komme en krise hvis vi ikke løfter respekten for og belønningen av omsorgsyrkene. Det tredje temaet er internasjonalt. Det får jeg sikkert en sjanse til å komme tilbake til mange ganger senere. Jeg tror veldig mange mennesker langt inn i sentrumspartiene ønsker seg en regjering som tar mye større ansvar for at vi ikke kan ha en supermakt som turer fram alene i verden.