Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2012-06-07:
Fra flere talere er det framhevet noe jeg slutter meg til: Dette er en viktig og historisk dag, først og fremst fordi vår regjering og statsråden har lagt fram for Stortinget en melding som viser at regjeringen og det rød-grønne flertallet virkelig tar – la meg kalle det – et samfunnsmessig statlig ansvar for at arbeidslivet i Norge skal være godt organisert. Det er av stor betydning for mange mennesker, det er av stor betydning for Norge som stat, og det er av stor betydning for næringslivets verdiskaping. Så er det historisk av en annen grunn. Jeg undres når jeg sitter og hører på opposisjonens innlegg, der de nå lovpriser den norske arbeidslivsorganiseringen. Det spørsmålet Stortinget bør stille seg, er om en nå endelig er kommet dit i norsk historie at høyrepartiene spesielt nå aksepterer nødvendigheten av trepartssamarbeidet og statens engasjement og ansvar for arbeidslivet. Jeg skulle gjerne hørt at representanter fra høyrepartiene i løpet av debatten kom hit opp og virkelig sa dette, og dermed erkjente at den politiske filosofi som de har lagt til grunn gjennom mange, mange år når det gjelder dette, har vært en gal analyse, at de har tatt feil, og at det er nødvendig at de går over på et annet spor. Jeg skulle gjerne ønske at den erkjennelsen kom, slik at det kunne bli understreket en gang for alle at dette virkelig ble en historisk dag, i den forstand at Det norske storting faktisk sluttet opp om den linjen som Arbeiderpartiet har eksponert helt siden annen verdenskrig. Jeg hører ikke det, og jeg er redd for at det er en undertekst her, som har et annet formål. Det gjenstår å se om representantene fra Høyre og Fremskrittspartiet, før vi avslutter denne dagen, tar tak i den utfordringen jeg nå har lagt fram her i Stortinget. Men hvis det er en undertekst, er det selvfølgelig en stor utfordring. Representanten Røe Isaksen begynte sitt innlegg i dag med å henvise til det han kaller filosofisk tenkning innen arbeidslivspolitikken. Han forsøkte gjennom sitt innlegg å begrave noe som er et veldig viktig skille i alle moderne samfunn, nemlig motsetningen mellom arbeid og kapital. Det er en grunnleggende motsetning, i den forstand at det jo er vanlige folk – gode kolleger – i Norge og i hele Europa som trenger en sterk arbeidsmiljølovgivning for å beskytte sin mulighet til å bruke arbeidskraften sin på en god måte. Det er jo dette det handler om, og det er dette dagens debatt handler om. Hvis de ikke hadde hatt demokratiet og staten til å hjelpe seg, er det ikke – som Røe Isaksen forsøker å si – slik at dette hadde gått bra, uansett. Det finnes ikke noe historisk eksempel på at dette hadde gått bra, uansett. Det går bare bra hvis politikken er sterk nok til å beskytte arbeidstakernes rettigheter på en slik måte at de kan opprettholde sin plass i samfunnet. Det er nemlig det dagens debatt handler om: Hvordan skal dette videreføres? Taletiden strekker ikke til, men i denne sammenheng vil jeg si at jeg hører – særlig fra representanten Skei Grande, som nå ikke er til stede – et tonefall i forhold til fagbevegelsen som gjør at jeg kjenner det i kroppen. For hun prøver å prate vekk argumentene for dette, og de skal minske muligheten for å trekke fra for fagforeningskontingenten. Hvorfor i all verden driver opposisjonen med det? Det har jo bare ett svar: Det er et forsøk – ett av mange – på å redusere fagbevegelsens posisjon i samfunnet, ikke arbeidsgivernes. De blir stående uten svar, selvfølgelig, og det er dette som er underteksten.