Øyvind Halleraker (Høyre), 2017-04-18:
La meg først få takke for den store innsatsen mange norske militære, politi, bistandsarbeidere og andre sivile har lagt ned i Afghanistan i mange, mange år – de som har ofret livet i denne innsatsen, og de som er skadet eller berørt på andre måter. Vi takker dem og deres familier for de store ofre de har gjort for vår sikkerhet og for et bedre Afghanistan. Det er viktig med en bred debatt om erfaringene med den norske sivile og militære innsatsen i Afghanistan, basert på Afghanistan-utvalgets rapport og redegjørelsene fra utenriksminister og forsvarsminister. Engasjementet i Afghanistan har nå vart i nesten 16 år. Det har vært en av våre største og tyngste internasjonale operasjoner noensinne. Norge har bidratt med store ressurser både gjennom militær innsats og gjennom bistand. Engasjementet er fortsatt svært krevende. Målene for engasjementet i Afghanistan har vært en kamp mot internasjonal terror og for et bedre Afghanistan. Jeg synes det er viktig å minne om situasjonen da Norge først tok beslutningen om å sende soldater til Afghanistan. Etter terrorangrepet mot USA 11. september 2001 ble NATOs artikkel 5 for første, og hittil eneste gang, påkalt. Det er artikkelen som blir omtalt som musketerartikkelen: en for alle – alle for en. Angrep på ett medlemsland er å anse som et angrep på alle. Medlemmene hadde en plikt til å bistå da et medlemsland påkalte artikkel 5. Da flertallet på Stortinget stilte seg bak denne beslutningen, var det med den hensikt å sikre at Afghanistan ikke skulle bli et fristed for terrorisme. Under NATOs toppmøte lovte Norge militær støtte til Resolute Support ut 2017 og videreføring av økonomisk støtte til sikkerhetsstyrkene ut 2020. Afghanistan-utvalget slår fast at Norge har vært, og fortsatt er, en god alliert. I denne sammenheng er det å støtte USA og å sikre NATOs relevans. At NATO er sterkt og relevant, er viktig for et lite land som Norge. Helt siden vi gikk inn i NATO i 1949 har vi bygd vår sikkerhet sammen med andre. Vi kan ikke forvente at våre allierte stiller opp for oss, dersom vi ikke gjør det samme når det blir krevd. For Norge var engasjementet i Afghanistan krevende med en stor risiko for utsendt personell og omfattende ressursbruk, både sivilt og militært. Norsk sivilt og militært personell har under vanskelige forhold gjort en god innsats, slår rapporten fast. Jeg vil gjerne framheve, som rapporten, de norske spesialstyrkene og etterretningstjenestene som to suksesshistorier. De bidro i stor grad til å oppfylle målene for Norges engasjement, nemlig å sikre Norges sikkerhetspolitiske forhold til USA og NATO, bidra i kampen mot terror og bidra til statsbygging i Afghanistan. Vårt langvarige militære engasjement har bidratt til økt tillit, bedre evne til samhandling og et nærere forhold til våre allierte, som det tar tid å bygge opp. Forsvaret har også fått verdifulle operative erfaringer, som de ikke kunne ha oppnådd gjennom øving og trening hjemme. Disse erfaringene må Forsvaret ivareta, slik utvalget også anbefaler. Vi må ikke undervurdere betydningen av et nært forhold til våre allierte. Det kan vi ta med oss og bygge videre på i andre internasjonale oppdrag, som nå i kampen mot ISIL. Jeg har lyst til å nevne noen tall, siden de er avskrekkende. Siden 2009 har 24 841 sivile blitt drept og 45 347 blitt såret i krigen i Afghanistan, ifølge FN. NATO har så langt mistet 3 529 soldater. Norge har mistet ti pluss to sivilister. Sikkerhetssituasjonen i Afghanistan er fortsatt bekymringsfull. I Afghanistan sliter samarbeidsregjeringen fortsatt, men den kan bli sittende, fordi den anses som det beste alternativet. Taliban utgjør en direkte trussel mot flere provinshovedsteder. En fredsprosess er nødvendig. Ingen av partene kan vinne militært. Et av Norges mål har vært å bidra til å bygge en stabil og demokratisk afghansk stat – et mål som bare delvis er nådd, ifølge rapporten. Til tross for væpnet konflikt har Afghanistan i dag et ungt, om enn skjørt, demokrati. Det første fredelige demokratiske presidentskiftet har funnet sted. Norge har bidratt til utviklingen av det afghanske sivilsamfunnet og frie medier. Dette er noe også Afghanistan-utvalgets rapport framhever. Kvinners rettigheter er blitt styrket. Jenter har langt større tilgang på utdanning nå enn tidligere. Afghanske myndigheter har med bistand fra bl.a. Norge bidratt til en betydelig økning i antall barn i Afghanistan som går på skole. I 2001 gikk om lag 1 million barn, hovedsakelig gutter, på skole. I 2015 gikk 8,2 millioner barn på skolen, og 40 pst. av disse var jenter. Norge har bidratt med omkring 6 pst. av det store gjenoppbyggingsfondet for Afghanistan. Regjeringen øker fortsatt innsatsen innenfor utdanning, til om lag 70 mill. kr i 2017. Den humanitære situasjonen er forverret som følge av kampene og på grunn av de flere hundre tusen afghanske flyktningene som siden i sommer har returnert fra Pakistan og Iran. EU og Afghanistan arrangerte en giverlandskonferanse i oktober 2016, som førte til løfter på 15,2 mrd. USD i sivil bistand i årene 2017–2020. Nivået ble høyere enn forventet, og nesten det samme som inneværende fireårsperiode. Giverlandene og Afghanistan er enige om at stabilitet krever betydelig bistand i mange år framover. Det legges press på myndighetene for at de skal levere på reformløftene fra Brussel, som også kan gjøre landet bedre i stand til å ivareta sin egen utvikling på sikt. Myndighetenes reformplaner er ambisiøse, men deres handlingsrom begrenses av konflikten, lav økonomisk vekst, korrupsjon og politisk kniving. Andre talere fra Høyre vil gå nærmere inn på dette siste temaet. Det framgår av komiteens innstilling at regjeringspartiene støtter et forslag om å be regjeringen ta initiativ til å gjennomføre en evaluering av den norske deltakelsen i Libya-operasjonen i 2011. Det er i den sammenheng viktig for meg å understreke at det gjør vi fordi dette er ønsket av et parti som satt med regjeringsansvar på det aktuelle tidspunktet. Vi mener imidlertid prinsipielt at det ikke bør etableres en praksis hvor nye regjeringer iverksetter evaluering av sine forgjengere uten at regjeringspartiene, som foretok den aktuelle beslutningen, tar initiativ til dette. Det siste er altså tilfellet her, og derfor støtter vi dette forslaget i innstillingen. Dette må selvsagt ikke forveksles med Stortingets rolle som kontrollorgan. Det er også i dag lagt fram et forslag fra Miljøpartiet De Grønne om behandlingen av krigsfanger. Dette er jo et område som er knyttet opp mot anerkjente internasjonale avtaler, konvensjoner og sedvanerett som Norge er bundet av. I tillegg vil det være spesifikke regler i hver enkelt operasjon. Når det gjelder spørsmålet om nasjonal lovregulering, som dette forslaget tar opp, er dette et spørsmål som regjeringen ønsker, og har ønsket, å se nærmere på. Vi har derfor kommet til at Høyre vil støtte dette forslaget, men det er viktig for meg å presisere at Norge ikke har internert noen av sikkerhetsgrunner i Afghanistan – kun vært involvert i anholdelse av afghanske personer med sikte på overlevering til afghanske myndigheter. Jeg presiserer dette, slik at det ikke skal være tvil om hvordan Norge og norske styrker har opptrådt i denne saken. Avslutningsvis: Evalueringsrapporten og redegjørelsene fra utenriksministeren og forsvarsministeren gir et godt inntrykk av Norges innsats og hele den store internasjonale operasjonen. Og her er det også mye å trekke lærdom av både på godt og vondt. Men det rapporten ikke gir oss svar på, er: Hva ville situasjonen i Afghanistan vært uten involveringen fra det internasjonale samfunnet? Det får vi aldri noe svar på, men vi må stille oss det spørsmålet også.