Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-06-14:
Først noen få ord om Makedonia. Som Siri Frost Sterri påpekte, er det en svært spent og alvorlig situasjon der. Jeg har lyst til å peke på – når man vurderer hva som skal gjøres, også eventuell bruk av militær innsats – at det er en viktig forskjell på denne og de andre krisene vi har stått overfor på Balkan, f.eks. den vi hadde i Bosnia og den vi har hatt og fortsatt har i Kosovo. Det er at i Makedonia er det tross alt en valgt regjering, som har til mål å holde landet sammen, og som også er en slags samlingsregjering, selv om den er svak. Jeg sier dette fordi oppgaven må på den ene siden være å støtte opp om denne regjeringen, men samtidig øve press på den, slik at den kommer albanerne i møte, slik at man kan skape en situasjon der de to folkegruppene kan fortsette å holde landet sammen. Dette er en utrolig vanskelig oppgave. Men inntil man ser noe annet, vil jeg mene at den riktige politikken er nettopp at man forsøker seg på en dobbel strategi – både å støtte regjeringen og å få den til å inngå i en dialog med den albanske minoriteten, som for øvrig er en ganske stor minoritet i Makedonia. Jeg har lyst til å si bare kort: Hva har vært NATOs overordnede mål – fra Bosnia til Kosovo og nå i Makedonia? Jo, det er å kjempe for multietniske samfunn. Utgangspunktet har hele tiden vært at ethvert forsøk på å dra nye grenser, dele Balkan opp etter etniske grupperinger, ville feile, rett og slett fordi alt dette er vevd i hverandre, og det ville skape totalt kaos hvis man gjennomførte en politikk etter slike linjer. Det er det vi må holde fast på også i Makedonia, nemlig å kjempe for et multietnisk samfunn. Hvis den idéen faller, blir det vanskelig, om ikke umulig, å gjennomføre dette i Kosovo, og det vil selvfølgelig være like vanskelig å gjennomføre det i Bosnia – og vi begynner helt på nytt. Det får meg til å si følgende: Det som jo er den nye sikkerhetspolitiske trusselen, og som 1990-tallet viste oss, er at da den kalde krigen forsvant, oppstod det en ny trussel, som man kan beskrive som en form for irrasjonalitet, markert gjennom etnisk vold, terrorisme, altså ikke en massiv trussel fra en ytre fiende rettet mot NATO, men mye av det som vi ser på Balkan i dag, og også representert ved irrasjonelle regimer utenfor NATOs tradisjonelle område. Det er den sikkerhetspolitiske trusselen som vi har vært i stand til å møte, og som vi i ytterligere grad må være i stand til å møte i det tiåret som vi nå er inne i. Når det gjelder Europa, er det det siste halvåret etter min oppfatning blitt manifestert at et nytt mønster trer fram, nemlig det som består i at EU og NATO går hånd i hånd, og at EU og NATO på hver sin side forbereder seg på en ytterligere utvidelse. EU utvider den velferdssonen som vi har vært en del av, til å omfatte større deler av Europa. NATO utvider den sikkerhetssonen som vi har vært en del av, til å omfatte stadig større deler av Europa. Disse to tingene går hånd i hånd. Man ser det helt klart og tydelig i Makedonia, der det nettopp er EU og NATO som nå praktisk talt går hånd i hånd, ved at Solana og Robertson i dag igjen reiser til Makedonia for å få i stand forhandlinger mellom de to grupperingene i landet. Det er dette som Norge må forholde seg til i årene som kommer. Det er sant at vi er i ferd med å få tilfredsstillende formelle strukturer for deltakelse i dette, gitt at vi ikke er med i EU, men vi får ikke avgjørende deltakelse og innflytelse. Jeg er helt klart av den oppfatning at vi kommer til å få merke at vi ikke er helt og fullt med. Det kommer til å bety en enorm utfordring for norsk utenrikspolitikk å passe på at Norge får innflytelse og deltakelse i dette. Det sier seg selv. Jeg mener at vi nesten hver eneste dag i Utenriksdepartementet nå kan merke akkurat dette, at det er disse to pilarene vi må forholde oss til, og at det ikke er så enkelt som å si at dette løses gjennom de formelle strukturene som er i ferd med å bli etablert, for vi må forholde oss til en virkelighet der vi ikke er med i en av de to organisasjonene som nå kjører i tospann i Europa. Jeg vet ikke om jeg skal hjelpe Johan J. Jakobsen til å ta enda et innlegg på denne talerstolen, men han sa at Tyrkia sannsynligvis kan ha banet vei for en løsning som også Norge vil kunne nyte godt av. Jeg vil si det på en annen måte. Hadde ikke Norge inntatt den posisjonen vi har inntatt, kunne vi ha bidratt til at NATOs deltakelse i ESDP hadde blitt blokkert. Det har vi fra første stund av sagt ikke ville være i norsk interesse. Det er mulig det hadde vært i Tyrkias interesse, men ikke i norsk interesse. For hvis vi hadde gjort det, og kjørt i tospann med Tyrkia på den måten, hadde vi altså kunnet få denne blokkeringen. Hva hadde vi da kunnet oppnå? Jo, nemlig at EU hadde begynt å bygge opp sin egen struktur på siden av NATO. Da hadde Norges situasjon vært absolutt mye verre enn den situasjonen vi nå har. For da hadde vi fått to parallelle strukturer, og i den ene hadde Norge overhodet ikke vært med. Nå har vi tross alt fått til et samarbeid mellom NATO og EU som sikrer oss en viss innflytelse. Og det har vært vår rolle. Så kan man kanskje si at denne todelingen, eller disse to forskjellige rollene som Tyrkia og Norge har spilt, har gitt oss et maksimalt resultat. Men det hadde i hvert fall ikke gitt noe godt resultat hvis vi fra begynnelsen av hadde lagt oss på den linjen som Tyrkia hadde.