Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 2005-06-08:
Dette er en viktig dag for alle oss som innser at fortid former framtid, og som mener at vi og våre etterkommere har mye å lære av dem som levde før oss. For første gang på 18 år har Stortinget en bred gjennomgang av kulturminnepolitikken. Og for å si det forsiktig: Jeg håper inderlig at det ikke blir like lenge til neste gang. Den tiden må være forbi da kulturminnevernet ble tidd i hjel eller henvist til uforpliktende festtaler. Resultatet av en sånn ikke-politikk, eller likegyldighet, kjenner vi: Uerstattelige kulturminner forsvinner, eller de forfaller, bl.a. med det resultat at de blir dyrere å restaurere for hvert år som går. Nå har vi fått regningen for dette på bordet, og den er ganske stor – både i kroner og øre, men også i form av tapte kunnskaper, tapte opplevelser og tapte muligheter. Dette gjelder ikke bare hver og en av oss, men også de fellesskapene vi kaller lokal- og storsamfunn. Våre unnlatelsessynder i kulturminnepolitikken må alle partiene på Stortinget ta ansvar for. For sannheten er jo at ikke noen av oss, enten vi har vært i posisjon eller i opposisjon, har vært i nærheten av å foreslå bevilgninger og tiltak som virkelig kunne monne med tanke på å sikre kulturminnene for framtiden. Men desto bedre synes jeg det er at et bredt flertall nå tar felles ansvar for å gi kulturminnevernet det løftet som er nødvendig. Arbeiderpartiet vil styrke kulturminnevernets plass i den samlede miljøvernpolitikken. Vi oppfatter meldingen som velsignet konkret og forpliktende, ikke minst når det gjelder opptrapping av de bevilgninger som må til for å nå de nasjonale mål på området – og tillat meg å si at Arbeiderpartiet har bidratt til å gjøre opptrappingsplanen enda mer konkret. Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti mener at man bør nå disse målene raskere enn det Regjeringen har foreslått. Jeg har ingen problemer med å skjønne den utålmodigheten som dette er et uttrykk for. Men i Arbeiderpartiet er vi aller mest opptatt av at målene faktisk kan nås, eller, for å si det sånn, at de er realistiske. Vi ønsker å bevare kulturminnene og styrke kulturminnevernpolitikken, men vi vil ikke lage mål som er slik at man ikke oppnår noe annet enn politikerforakt og brutte løfter. Det må være samsvar mellom mål og virkemidler, og derfor synes vi det er betryggende at det faktisk er Riksantikvarens behovsanalyser som ligger til grunn for Regjeringens opplegg. Det innebærer ikke bare at de årlige tilskuddsbevilgningene må mer enn fordobles, det innebærer også at man må bygge opp kompetanse og kapasitet blant utøvende fagfolk i hele den offentlige kulturminneforvaltningen, og ikke minst i kommunene og i andre viktige sektorer som skal gjennomføre dette. For meg er det opplagt at det blir ganske krevende, også tidsmessig. Men som sagt, desto bedre er det å vite at man har en fagetat i ryggen som mener at det faktisk er mulig. I den offentlige debatten kan det av og til virke som om det nærmest er en stor ulykke å være eier av et fredet kulturminne. Det stemmer sant å si ganske dårlig med mine erfaringer. Mitt inntrykk er snarere tvert imot: De fleste eierne jeg har møtt, er både stolte og glade for at de er i besittelse av noe helt spesielt og verdifullt. Men det forhindrer ikke at mange av dem ønsker seg mer støtte, både økonomisk og i form av bedre tilgang på fagfolk og informasjon. I meldingen presenteres det flere tiltak som vil imøtekomme disse behovene. Det gjelder bl.a. opplegg innenfor utdanningssektoren, utviklingen av kunnskapsnettverk og en publikumsutgave av kulturminnedatabasen. Og sist, men ikke minst: De økonomiske tilskuddene skal altså fordobles. Alt i alt blir dette et løft for eierne, men i siste instans også for alle oss andre som har glede av den kunnskapen og de opplevelsene som kulturminnene kan gi oss. Antikvarisk istandsetting og vedlikehold fører ofte til merkostnader, i hvert fall på kort sikt. Disse kostnadene er det rimelig at private eiere av fredete og verneverdige kulturminner får kompensasjon for. I denne sammenhengen er det Arbeiderpartiets oppfatning at tilskudd som regel er mer treffsikkert og mer kontrollerbart enn skattelettelser og erstatninger. La det være sagt: Det er faktisk sånn at ingen eiere av hus og grunn i Norge uten videre kan bygge og utvikle eiendommer akkurat slik som vi vil. Alle må forholde seg både til kommunens arealplan og til detaljerte bestemmelser om hvordan vi kan påbygge og ombygge det vi eier. Det er helt selvsagt. Alt annet ville være «helt texas» – uten at vi ville få erstatninger av den grunn. Derfor mener vi i Arbeiderpartiet at eiere av fredete og verneverdige kulturminner i utgangspunktet er i samme båt som alle andre. Vi frykter at eventuelle erstatninger som følge av fredning i neste omgang lett kan undergrave mye av grunnlaget for plan- og bygningsloven. Arbeiderpartiet ser ellers et klart behov for å fornye fredningspolitikken, og vi synes det er bra at det er lagt såpass stor vekt på dette i meldingen. For å si det som det er: I denne sammenhengen mener vi at husmannsplassen er like viktig som storgården, og fiskehjeller, industribygg og Folkets Hus har like stor symbolverdi og historisk verdi som prestegårder og kjøpmannshus. I det hele tatt: Fredningspolitikken må avspeile hele historien vår, også den som vitner om hvordan folk flest – inklusiv samer, nasjonale minoriteter og nyere innvandrergrupper – har bidratt til å utvikle samfunnet vårt. Og det haster, for disse kulturminnene forsvinner i raskt tempo, jeg hadde nær sagt rett foran nesa på oss. Derfor må det rett og slett tas et krafttak for å demokratisere fredningspolitikken. Det er f.eks. nå og ikke om 20 år vi må sørge for å sikre de kulturminnene som vitner om hvordan vi har utviklet oss fra fattigsamfunnet til velferdsstaten. Kulturminnevern må være en viktig del av miljøpolitikken, en politikk som alle sektorer må ta sin del av ansvaret for. Jeg er glad for at dette sektorovergripende ansvaret er klart fastslått også i dagens innstilling. En logisk konsekvens av dette må være at ansvaret for istandsetting og vedlikehold av kirker først og fremst påhviler Kommunal- og regionaldepartementet og Kultur- og kirkedepartementet. Derfor mener Arbeiderpartiet at ordningen med rentekompensasjon og støtte fra Opplysningsvesenets fond samt økte bevilgninger fra departementene er de naturlige nøklene i et samlet opplegg. Men det trengs en plan. Derfor støtter vi forslaget om å utvikle en samlet strategi for istandsetting og vedlikehold av disse kirkene. Når det gjelder Kulturminnefondet, mener vi at hovedfokuset bør rettes mot alle de kulturminnene som er viktige for lokalsamfunnet, uten at statlige myndigheter nødvendigvis har definert dem som spesielt verneverdige i et nasjonalt perspektiv. Dette gjelder muligens de fleste av de kulturminnene som folk flest opplever som viktige i hverdagen, bl.a. fordi de gir steder sjel og særpreg, om jeg kan si det på den måten. Så her er det mer enn nok å gripe fatt i, både for Kulturminnefondet og, ikke minst, for kommunale planleggere og politikere. Kulturminnefondet har vist seg å være en stor suksess, som vi – slik som med andre suksesser – er villig til å videreutvikle. Det er behov for en større fondsavkastning og for å gjennomgå regelverket, nå når det blir så stort. Jeg er derfor glad for at Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet sammen med Fremskrittspartiet har dannet flertall for å styrke Kulturminnefondet med 1 milliard kr i de neste årene. Mange viktige kulturminnetiltak over hele landet kommer til å nyte godt av det. Jeg er glad for at det også i kulturminnepolitikken viser seg at et nytt flertall i form av en ny, rød-grønn regjering kanskje vil gjøre en bedre jobb enn dagens regjering. Til slutt: Når vi sjelden eller aldri debatterer kulturminnepolitikk – slik tilfellet har vært – ender vi opp med å bli ganske innadvendte og opptatt av å rette opp gamle synder. Jeg håper det ikke lenger er slik, men at vi ser framover. Jeg vil ta opp de forslagene som Arbeiderpartiet står sammen med SV og Senterpartiet om.