Siri A. Meling (Høyre), 2010-06-11:
Saken vi nå har til behandling, dreier seg om et representantforslag fra Fremskrittspartiet om å lage en nasjonal plan for vindkraftsatsingen i Norge. Det er ikke første gang Stortinget behandler et slikt forslag. Lignende forslag er fremmet av samme parti tre ganger tidligere de siste seks årene. Alle gangene har det blitt avvist av Stortinget. Også denne gangen vil et bredt flertall avvise forslaget. Skal vi møte klimautfordringen, er det viktig med en overgang fra dagens fossile energikilder til fornybar energi. Vindkraft vil være en viktig del av denne omleggingen. Norge har store vindkraftressurser, kanskje de beste i Europa, både på land og til havs. EU har høye ambisjoner om en overgang til fornybar energi. Innen 2020 skal 20 pst. av energiforbruket i EU komme fra fornybar energi. Derfor har det i flere EU-land de siste årene blitt satset betydelig på vindkraft – dette til tross for at deres ressurspotensial ofte er langt dårligere enn Norges. Også Norge vil bli pålagt å øke vår andel fornybar energi når EUs fornybardirektiv blir gjort gjeldende for oss. Samtidig vil et felles elsertifikatmarked med Sverige gjøre at vindkraft vil bli mer lønnsomt. En betydelig utfordring, i tillegg til kostnadssiden, når vi skal øke vår produksjon av fornybar energi i Norge, er et omfattende byråkrati med tilhørende lang saksbehandling. En saksbehandlingstid på opptil fem år er altfor lang. Vi behøver derfor ikke et ytterligere statlig byråkrati gjennom nasjonale planer. En samlet plan for vindkraft vil medføre en kraftig økning i utredningspålegg for utbygger, samtidig som en samlet plan umulig vil kunne gå dypt nok til å avdekke alle nødvendige problemstillinger og faktorer som kan påvirke den enkelte vindkraftlokalitet. En slik plan vil dermed få liten reell verdi. Det er først gjennom konsekvensutredninger for det enkelte prosjekt at vi kan trekke de nødvendige konklusjoner med hensyn til konfliktpotensial og egnethet. Det er ikke til å komme forbi at vindkraftutbygging er kontroversielt lokalt mange steder i landet. All energiproduksjon har miljøkonsekvenser, og for vindkraft dreier det seg først og fremst om det visuelle inntrykket i vårt kystlandskap, støy og hensynet til fuglebestanden. Vi må derfor i de enkelte tilfellene finne gode lokale løsninger. Men svaret på dette er ikke nasjonale planer, men heller en regionvis samordnet behandling av konsesjonssøknader for vindkraft, slik det er i dag, slik at man kan få vurdert den samlede effekt i en region og legge vindkraftanleggene der de har minst uheldig påvirkning på det lokale miljøet. Når Høyre ikke støtter Fremskrittspartiets forslag om en nasjonal vindkraftplan denne gangen heller, er det faktisk fordi vi først og fremst ønsker mer realisering av vindkraftpotensialet i Norge. Det er ingen tvil om at den tilnærmingen som Fremskrittspartiet legger opp til her, neppe vil bidra til å få på plass mer fornybar energi i Norge. Det vil derimot kunne innebære en betydelig risiko for enda mer byråkrati og flere hender i arbeid med å utøve planverk, uten at man unngår konflikter knyttet til vindkraftutbygging av den grunn. For Høyre, som ønsker mer fornybar energi raskt på plass i Norge, er det to poeng som vi mener er helt avgjørende. Det ene er at søkerne må få på plass i Norge økonomiske vilkår som er bedre enn dagens vilkår. Man må få vilkår på plass som er sammenlignbare med våre nabolands. Det vil forhåpentligvis et grønt sertifikatmarked gi oss. Det andre er at vi må få en langt raskere saksbehandlingstid på plass. Det er de to flaskehalsene som har bidratt til at det har gått altfor smått. Vi trenger derfor ikke flere planer. Vi trenger raskere og bedre behandling. På denne bakgrunn anbefaler jeg komiteens innstilling, der et flertall i komiteen foreslår å avvise forslaget.