Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-22:
Dette er et prosjekt som aldri bør realiseres, kort og godt fordi det ikke finnes samfunnsøkonomisk eller bedriftsøkonomisk lønnsomt – verken fra et økologisk ståsted eller fra et ståsted knyttet til ressursforvaltning. Kort sagt er dette et prosjekt som Statoil i utgangspunktet la i skuffen fordi prosjektet hadde stor risiko og ingen lønnsomhet ved seg, inntil noen politikere gjerne skulle sikre seg gjenvalg og drog det opp av skuffen og sørget for de nødvendige skattesubsidier, som gjorde at dette prosjektet i Odelstinget i dag sannsynligvis får denne skattelettelsen som man så lenge har ønsket. Dette er en betydelig skattelettelse til ett selskap, og det er en betydelig dispensasjon fra den alminnelige skatteregelen. I tidligere replikkordskifter i dag har jeg prøvd å påpeke hvor urimelig denne skattesubsidien er, og hvor grenseløst prinsippløse enkelte kan være for å få realisert prosjekter. La meg derfor få lov til å sitere litt fra det kjente SV-organet Kapital, som i et nummer for ikke så lang tid tilbake hadde en artikkel med følgende overskrift: «Regjeringen ville subsidiere Snøhvit: To ubevilgede milliarder». Jeg siterer fra artikkelen: «Finansdepartementet har foreslått å bevilge nesten to milliarder kroner i skattelette til Snøhvit-prosjektet. De har bare unnlatt å nevne beløpet.Finansdepartementet har foreslått å endre skattereglene for Snøhvit-feltet utenfor Finnmark. Morsomt nok later departementet som om endringen er generell. I virkeligheten er den skreddersydd for Snøhvit.Finansdepartementet vil verken bekrefte tall eller innrømme at de i det hele tatt har regnet på effekten av endringene i avskrivningsreglene. Tidligere finansminister Karl Eirik Schjøtt-Pedersen på sin side mener at skatteletten til Snøhvit-feltet er på en milliard kroner. Det er riv, ruskende galt.Det eneste vi finner i innstillingen til Stortinget fra Odelstinget er at nåverditapet av endringen, med en risikofri diskonteringsrente, er beregnet til å være fire prosent av de totale investeringene. Men fire prosent av Snøhvit-investeringene på 35 milliarder er ikke én milliard, men 1,4 milliarder. Bruker vi en risikojustert rente, som Statoil må bruke, øker effekten til nesten to milliarder … Dobbelt så mye som Schjøtt-Pedersen selv mener.» Jeg kunne for så vidt ha sitert videre fra en ellers utmerket artikkel i Kapital, men dette underbygger det som er poenget mitt, og som er poenget i dagens debatt. Det finnes mange sterke argumenter i tilknytning til ressursforvaltning og miljø som gjør at dette prosjektet aldri bør realiseres, men ut fra en helt alminnelig skattemessig debatt, som dette da kanskje i hovedsak er, bør det ikke realiseres. I tillegg til subsidien på 2 milliarder kr for å få i gang et prosjekt som er ulønnsomt, vil dette også ha andre samfunnsmessige kostnader. Disse knyttes spesielt til utslippene av CO2 som vil bli i prosjektet. SV stilte den 18. oktober Finansdepartementet et spørsmål som lyder: «Kan departementet gi et anslag på de samfunnsmessige kostnadene ved å redusere øvrige CO2-utslipp i Norge tilsvarende de totale CO2-utslippene fra utvinningen av Snøhvitgassen, inkludert LNG-anlegget?» Finansdepartementet skriver et langt svar, men jeg skal lese konklusjonen: «Hvis disse gjennomsnittskostnadene legges til grunn,» – og da er det snakk om en kostpris på 125 kr, slik det er lagt til grunn i Grønn skattekommisjons utregninger – «kan den samfunnsøkonomiske kostnaden ved å redusere utslippene» – altså i det øvrige Norge – «med ytterligere 0,9 millioner tonn CO2-ekvivalenter gjennom tiltak i Norge anslås til om lag 360 millioner 2001-kroner i Alternativet med en internasjonal avtale og 890 millioner 2001-kroner i Alternativet med nasjonal gjennomføring.» Så skriver departementet lakonisk nederst at dette viser hvor viktig det er å få til en Kyoto-avtale. Og det er vi enig i. Så må man forutsette at dette skal tas nasjonalt, for dette er tross alt nasjonale utslipp. SV er helt for at det finnes ulike internasjonale avtaler for dette, men hovedtyngden av våre utslipp må tas nasjonalt. Det betyr at vi i tillegg til de to milliardene som vi skal subsidiere dette anlegget med, vil få en samfunnsmessig kostnad på et sted mellom 360 mill. kr og 890 mill. kr i 2001-kroner. Da nærmer vi oss snart 3 milliarder kr i skatter og ulike subsidier som samfunnet for øvrig må dekke av dette prosjektet. Så kan man jo spørre seg hvorfor – og det må jeg jo si også er litt uklart, når man hører de ulike som forsvarer dette prosjektet. Grunnen til at man ønsker dette, er selvfølgelig at man ønsker å åpne Barentshavet for kommersiell olje- og gassproduksjon. Det man her ønsker å gjøre, er å gi en betydelig subsidie i starten for å få på plass et røranlegg, få på plass de første installasjonene og gjøre det rimeligere i neste omgang å knytte seg til dette eksisterende anlegget, og på den måten få en betydelig aktivitet i Barentshavet. Det er jo det langsiktige målet. Og her prøver man å late som at dette er ting man skal komme tilbake til, knyttet til den meldingen som Regjeringen har varslet om hvordan de ressurs- og miljømessige forhold i Barentshavet skal håndteres. Men hvis man tenker helt praktisk og logisk på dette, gir man i dag en tillatelse til å åpne et havområde for kommersiell utnyttelse som etter vår vurdering og etter de fleste faginstansers vurdering aldri skulle ha vært åpnet. Det er jo da ikke uten grunn at samtlige faginstanser som har uttalt seg om dette prosjektet, advarer mot det – Statens forurensningstilsyn og alle innenfor det som heter miljøorganisasjoner, og som har uttalerett, i tillegg til det som dreier seg om fiskeri og ressursforvaltning, fra Fiskarlaget og hele veien nedover. Det er heller ikke sånn at man står der og tar bølgen oppe i Finnmark for alle disse angivelige arbeidsplassene som her skal komme. Tvert imot er motstanden i Finnmark betydelig, og det er jo fordi Hammerfest lever av fisk. Hammerfest lever av fisk, og det gjør Finnmark i sin alminnelighet også. Risikomomentene ved kommersiell gass- og oljeutvinning i et av verdens mest sårbare havområder er svært store. Det er grunnen til at Finnmarks befolkning er meget tvilende til om dette prosjektet bør realiseres. For i det øyeblikket det skjer et eller annet i Barentshavet knyttet til dette – la det være forurensning, la det være utslipp, la det være hva det måtte være – har selvfølgelig eksporten av vår fisk mye dårligere vilkår. I tillegg kommer det som et relativt åpenbart poeng, at dette over tid selvfølgelig også kan ødelegge ressursgrunnlaget, slik at fiskeriene, som i dag er en viktig bærebjelke i næringslivet i Finnmark, vil ha færre ben å stå på. Barentshavet er et av verdens aller viktigste gyteområder for den nordarktiske torsken. I tillegg til alle de argumenter man nå ellers har anført mot dette anlegget, er det kanskje det viktigste, sett fra et nasjonalt ståsted. For det betyr at dette havområdet ikke bare er norsk, det er et felles havområde for hele verden som må forvaltes i takt med de beste økologiske tradisjoner vi har, til glede for Norge, til glede for andre land, og til glede for kommende generasjoner. Vi snakker om et ekstremt vanskelig havområde, knyttet til meteorologi, med en gjennomsnittlig bølgehøyde på over to meter gjennom hele året – på det verste selvfølgelig langt over det. Det betyr at i det øyeblikket det skjer et eller annet, vil det tross all tenkbar teknologi som i dag eksisterer, være svært vanskelig å prøve å minimalisere et utslipp. Nå har flere her sagt at man skal komme tilbake til alle disse spørsmålene på en senere tid, og det skal selvfølgelig SV med glede også gjøre. Men det finnes så langt jeg klarer å se, ikke et eneste substansielt argument for at Odelstinget i dag skal gjøre det vedtaket man gjør. Hvis man hadde hatt de pengene som man her ønsker å investere, i Finnmark, ville enhver annen tenkbar investering gi flere arbeidsplasser, større ringvirkninger for næringslivet og større stabilitet for lokalbefolkningen når det gjelder arbeidsplasser – og ikke minst i et økologisk perspektiv gi mindre fare for at det skulle medføre større utslipp. Denne debatten kommer SV gjerne tilbake til, men la meg allikevel avslutte med følgende, som jo er SVs hovedpoeng i dagens odelstingsdebatt: Hvis denne prinsippløsheten som Høyre og Arbeiderpartiet nå står i spissen for knyttet til selektiv næringsstøtte til ett selskap, til én bransje, kan danne presedens, ser SV med glede fram til det. Vi er ikke prinsipielt motstander av å gi selektiv næringsstøtte når det kan være nødvendig. Men i dette prosjektet er det aldeles hårreisende, særlig med tanke på at det siste Stortinget gjorde i vår, var å vedta en ny petroleumsskattelov der følgende prinsipp var hellig: Det som er lønnsomt før skatt, skal være lønnsomt etter skatt. Det som er ulønnsomt før skatt, skal være ulønnsomt etter skatt. Her dispenserer man fra det første, hellige prinsipp i petroleumsskattelovgivningen, som var så viktig at både jeg, hr. Nordtun, fru Jensen og hr. Børge Brende, som den gang satt i finanskomiteen, gjentatte ganger var i Finansdepartementet for å sørge for at det ikke ble bråk i Stortinget når denne saken kom, for det kunne gi et uklart signal til markedet. Vi måtte ikke ha store dissenser i det som gjaldt den norske stats viktigste enkeltinntektskilde. Og det var vi selvfølgelig enig i. I den første saken Odelstinget får på sitt bord, velger så det samme flertall å dispensere fra det som var et veldig hellig prinsipp så sent som i juni i år. På vegne av SVs gruppe vil jeg allerede melde, som presidenten selvfølgelig har forstått, at vi vil gå mot dagens innstilling. Vi har ikke behov for egne forslag, for disse endringene i skatteloven mener vi ikke bør vedtas.