Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-02-23:
Det forrige århundret handlet om å forvandle Norge fra et fattigsamfunn til et velferdssamfunn. Den jobben har vi klart. Våre inntekter har vokst mye raskere enn i andre vestlige industriland. Vi har tredoblet våre inntekter på 30 år. Andre europeiske land har doblet sine. Det århundret vi nå går inn i, må handle om hvordan vi skal bruke og ikke minst hvordan vi skal fordele denne store rikdommen. De politiske skillelinjene vil nettopp dreie seg om denne oppgaven. Vi må vokte oss mot at rikdommen gjør oss selvgode og innadvendte – at vi blir oss selv nok. Vi må vise mer toleranse og respekt for våre medmennesker, uavhengig av etnisk og kulturell bakgrunn. Vi skal ta vare på vår kulturarv, men vi må også sikre mangfoldet. At vi er blitt rike som nasjon gjør det ikke mindre viktig å være opptatt av at godene blir rettferdig fordelt. Tvert imot – når vi samlet har større velstand enn noen gang før, blir det desto mer uakseptabelt at noen har for lite, og at vi fortsatt opplever store mangler innen grunnleggende velferdstjenester som eldreomsorg, helse og utdanning. Det er ikke lenger slik at det er utviklingen i vår samlede materielle levestandard som avgjør om vi lever i et godt samfunn. Det avgjørende er om vi greier å fordele godene, ta vare på hverandre og stille opp for dem som har det vanskelig. Det er den største politiske utfordringen vi står overfor. En første test på vår vilje til å gjøre noe med dette vil bli behandlingen av utjamningsmeldingen nå i vårsesjonen. Å trygge velferden handler om å trygge fellesskapets inntekter. Da må vi ha et rettferdig og godt skattesystem, uten alle de hullene som vi alltid vet at det er de med størst inntekt og størst formue som er best til å benytte seg av. Vi må arbeide for lavere skatt på arbeid og høyere skatt på forbruk. De store inntektene vi har hatt de siste årene, skyldes i stor grad at vi tærer på en viktig del av vår nasjonalformue, oljen og gassen. Dette er ikke inntekter i vanlig forstand, vi tapper av en sparekonto. Desto viktigere er det at vi setter til side mye av pengene, slik at vi kan trygge velferden også når oljeinntektene begynner å falle. Vi må trygge folketrygden som bærebjelken i vårt velferdssamfunn. Å bygge ut vår felles velferd krever også en mer moderne og effektiv offentlig sektor som setter brukerne i sentrum. Mange spør hva vi skal leve av når oljen tar slutt. Svaret er at det er det ingen som vet. Vi ante heller ikke for 30-40 år siden hva vi skulle leve av i dag. For noen tiår siden utelukket våre fremste geologiske eksperter at vi kunne finne olje og gass på norsk kontinentalsokkel. Oppdrettsnæringen var helt ukjent. I dag er den vår nest største eksportnæring. Langt mindre var det noen som hadde forestilt seg at noen av våre mest dynamiske bedrifter ville produsere store verdier ved hjelp av datateknologi. Vi vet ikke i dag hva som skal være våre viktigste næringer om noen tiår. Men vi vet at vi vil være helt avhengig av kunnskap. Mer enn noe annet er det kunnskap vi skal leve av når oljen tar slutt. Derfor vil Arbeiderpartiet satse så sterkt på utdanning. Vi vil gå lenger enn Regjeringen i å bedre rekrutteringen til læreryrket, og vi vil satse mer på forskning. Bare gjennom økt satsing på forskning og utdanning kan vi utvikle en offensiv næringspolitikk og en sterk IT-industri. Kunnskap er avgjørende også i arbeidet for et bedre miljø. Derfor gikk Arbeiderpartiet allerede i 1997 inn for å opprette egne ordninger for å støtte utviklingen av mer miljøvennlig teknologi. Sentrumsregjeringen har trappet ned denne innsatsen. Ved å ta i bruk den best tilgjengelige teknologi til å produsere kraft ved hjelp av gass kan vi redusere vårt behov for å importere sterkt forurensende kraft og bidra til at vi raskere utvikler enda mer miljøvennlige løsninger. Det er ett fordelingsproblem som er viktigere enn noe annet. Vi må aldri glemme at nær en fjerdedel av jordens befolkning ikke får nok mat. Sult skyldes ikke at det er for lite mat. Aldri før har vi produsert mer mat pr. innbygger i verden enn i dag. Men verdens fattige mennesker har ikke råd til å kjøpe maten. Problemet er også her en urettferdig fordeling av godene. Vi er rikere enn noensinne, men vi blir et fattigere samfunn hvis vi ikke greier å ta vare på solidariteten og fellesskapet.