Svein Flåtten (Høyre), 2012-01-19:
I forvaltningen av de store verdiene som den norske stat eier gjennom sine selskaper, er det nødvendig å være helt pinlig korrekt i utøvelsen av eierskapet. Da må det ikke skapes usikkerhet, slik som det er gjort i denne saken – gjennom medieoppslag, statsrådens egne uttalelser og ikke minst forsøkene på å fremstille seg vekselvis som ansvarlig statsråd og vekselvis som borger med oppfatninger om nasjonalt eierskap. Usikkerheten om styringsprinsippene ble ytterligere eskalert gjennom det vi fikk vite av styreformannen i hans pressekonferanse. For Høyre synes det helt klart at eierskapsprinsippene ikke har vært fulgt i dette tilfellet. Kontakten staten skal ha med selskapet, er nøye beskrevet i eierskapsmeldingen – jeg går ikke nærmere inn på det, det har statsråden selv gitt godt uttrykk for. Men det som er nødvendig, er at markedene, Stortinget og omverdenen må vite når statsråden er representant for regjeringen, og når han er mer privatpraktiserende på utvalgte områder. Det er egentlig det saken gjelder. Vi kan ikke ha en usikkerhet og en uforutsigbarhet om så sterke, finansielt viktige selskaper. Vi må styre etter faste kriterier, ikke etter innfallsmetoder. En adhocstyring kan bli negativt for selskapet, for investorenes tillit, for verdiene i markedet og ikke minst – etter det vi har sett av kontakten med styret – for å rekruttere gode, kompetente styrerepresentanter som ønsker å mene noe på egen hånd etter den jobben de har fått. I redegjørelsen fra statsråden og i oppfølgingen fra komiteens leder har man skjøvet Stortinget, kontroll- og konstitusjonskomiteen og Riksrevisjonen foran seg i et forsøk på å late som om dette har vært et ønske fra Stortinget. Det har det slett ikke. Statsråden snakker om «et aktivt og bevisst eierskap fra statens side» i Aker-saken. Ja, det har kontroll- og konstitusjonskomiteen sagt noe om. Men problemet i denne saken er: Hvem er staten? Er det statsråden, når han sender sms-er til styreformannen, eller er det statsministeren som er staten? Det er det som er problemet for opposisjonen i dette tilfellet. Det har hele veien vært gjort et forsøk på nærmest å forkle seg som representant for regjeringen, mens det var egne meninger det ble gitt uttrykk for. Dette har Statsministerens kontor på forespørsel fra styreleder karakterisert som misvisende, og jeg har ikke hørt at statsråden har tilbakevist det i dag. Dette blir også underlig: I en debatt på NRK 11. januar sa statsråden: Vi er enige om disse prinsippene, og dem har vi også fulgt i denne saken. Det er ingen uenighet mellom meg og statsministeren. Jeg har vanskelig for å forstå hvordan statsråden kunne si dette, når han veldig godt visste at det motsatte var tilfellet. I denne prosessen har vi fått kunnskap om og innsikt i at statsråden forsøkte å presse en erfaren styreleder, med lang erfaring fra politikk og næringsliv, til å gå inn på andre styringsprinsipper enn dem som gjelder. Heldigvis for selskapet – og også for staten – hadde styrelederen LO-sjefen og statsministeren som våpendragere og beskyttere av de retningslinjer for eierskapsstyring som Stortinget har trukket opp. Det spørsmålet man stiller seg i neste runde, er: Har noe tilsvarende skjedd, eller kan noe tilsvarende skje i andre tilfeller? Det er den typen eierskapsstyring man ikke kan ha. Nå forstår jeg på statsråden at heller ikke han kanskje synes dette var 100 pst., men det går mer på detaljer i dette. Jeg tror at den usikkerhet som er skapt i denne saken, kan komme til å prege forvaltningen fremover, det vil prege den ageringen som styrerepresentanter gjør i statens selskaper. Nettopp derfor er det viktig at vi har tatt opp saken her. Jeg mener også at den kan få en fortsettelse, hvor man går inn på prinsippene i dette og får fastslått for omverdenen at det som til nå har vært gjeldende, fortsatt skal være gjeldende, uansett hvordan man håndterer det.