trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
Representanten Steensnæs startet med å gi uttrykk for den brede oppslutningen bistandspolitikk har i denne salen. Jeg vil understreke det, også at vi har et selvstendig og felles ansvar for å videreføre den. Jeg er imidlertid noe forundret over at han nå etterlyser handling. Dette med bistand er litt merkelig. Den norske utviklingsministeren rangerer altså blant verdens mektigste kvinner, og hun er ikke den første utviklingsministeren som har gjort det. Det står i kontrast til den oppmerksomhet man på politisk hold gir til bistandspolitikk, men det understreker vel at det er handling. Så er jeg mildest talt overrasket over det Steensnæs tar opp i forbindelse med Nicaragua. Mener Steensnæs nå at vi ikke skal stille politiske krav til såkalt indre anliggender, og vil det også gjelde for et land som Zimbabwe? Så har Kristelig Folkeparti og Steensnæs fremmet et forslag – som nå er tatt opp – om å opprette et institutt for demokratiutvikling for å støtte politiske partiers bidrag til bistand. Utviklingsministeren sa i sin redegjørelse at man ønsker «å trekke de politiske partiene på Stortinget mer med i utviklingsarbeidet», og her har også – så vidt jeg kan huske – utviklingsministeren og den nåværende regjeringen klart å bryte en barriere som sentrumsregjeringen ikke greide. Det vil jo være ulike modeller som må utredes før Regjeringen kan komme tilbake til et mer konkret forslag om hvordan de politiske partiene skal trekkes inn. Vil det ikke da være galt å ta et helt konkret standpunkt i denne salen nå? Dette tror jeg ikke vi er uenige om, så jeg vil allerede i denne replikken signalisere at jeg vil be om at dette forslaget eventuelt gjøres om til et oversendelsesforslag. Vi er ikke uenige om hvordan vi skal håndtere dette, i alle fall blir vi enige.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
Jeg glad for det Steensnæs sa om politiske partier og det forslaget som ligger på bordet, og regner med at vi kommer tilbake til det. Jeg føler nok et behov for igjen å understreke at den norske utviklingsministeren, på samme måte som den forrige utviklingsministeren og den før det, virkelig utviser og har utvist handling i det internasjonale samfunnet, både i ulike FN-organisasjoner og i andre internasjonale organisasjoner. Norge får virkelig ros uansett hvor vi kommer i verden. De fleste av oss som av og til er ute, registrerer hvordan vi får ros for nettopp den handlekraften som Norge utviser når det gjelder bistand. Så gjelder det Nicaragua, dvs. det gjelder ikke så mye Nicaragua som det gjelder prinsipper. Hvis det er slik at ikke alle brudd på menneskerettighetene teller for Kristelig Folkeparti når det gjelder bistand til enkelte land, synes jeg det er riktig å få vite det fra denne talerstolen. Jeg vil også vite helt konkret hva det er Kristelig Folkeparti nå reagerer på i forhold til det Norge har tatt initiativ til når det gjelder Nicaragua. Hvilken del av familiepolitikken er det Kristelig Folkeparti er uenig i når det gjelder det norske initiativet? Og igjen: Er det slik at det er ulike former for brudd på menneskerettigheter? Teller ikke alle likt, hvis vi skal reagere i forhold til å holde bistand tilbake eller være mer tilbakeholdne i forhold til hovedsamarbeidsland og i andre former for samarbeid?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
Jeg deler representanten Frost Sterris oppfatning at vi har mange uløste problemer og utfordringer i våre nærområder, og at nærområdepolitikken vår er veldig viktig. I – jeg tror det var – UNDPs forrige rapport gikk det fram at i postsovjetiske områder er det nå 150 millioner mennesker som lever under fattigdomsgrensen. Det som kjennetegner disse menneskene – i motsetning til i landene i sør – er at dette er mennesker som er velutdannet og har et høyt kulturelt nivå, de har hatt en velferdsstat, og de har en menneskelig ressurs som gjør at man rett og slett ikke kan omtale disse landene som utviklingsland. Det blir f.eks. helt feil å si at Russland er et utviklingsland. Russland er heller ikke et sosialdemokratisk eller kapitalistisk samfunn, som vi kjenner det her i vest. Russland er annerledes, og vi må forholde oss til det. Min oppfatning av forholdet til Russland og andre postsovjetiske områder er for det første at de relasjonene vi skal ha, må være på likeverdig basis. Vi må behandle både Russland og andre postsovjetiske stater med respekt. Samtidig er jeg den første til å erkjenne at det også er behov for målrettet bistand, og det har da også Arbeiderpartiet tatt konsekvensene av hele veien i denne salen og i Regjeringen. Og jeg vil minne om at det faktisk var Høyre, sammen med sentrum, som i en budsjettavtale gikk inn for å skjære ned på bevilgningene til Russland. Men jeg tror det er viktig at vi satser parallelt på næringslivsutvikling, på handel ikke minst, på å bygge opp institusjoner og et fungerende offentlig apparat, samtidig som vi gir bistand til områder der vi vet at disse tingene kan utfylle hverandre.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
Jeg skal da forsøke å si noe om både mitt og Arbeiderpartiets forhold til og syn på frivillige organisasjoner. La meg først understreke at jeg mener de frivillige organisasjonene gjør en kjempeinnsats, både de norske frivillige organisasjonene og også de lokale frivillige organisasjonene som vi bruker ute. Det at ca. en fjerdedel av norsk bistand kanaliseres gjennom frivillige organisasjoner, mener jeg viser at vi ikke bare setter pris på de frivillige organisasjonene, men at vi også stoler på at det arbeidet de gjør, er nyttig, gir resultater og fører til utvikling. Det sivile samfunn består av både frivillige bistandsorganisasjoner og fagforeninger; politiske partier er også nå brakt inn på banen. Jeg tror at norsk utviklingsstrategi må trekke på ulike aktører, men at disse aktørene må spille sammen i en felles utviklingsstrategi, som for øvrig også inkluderer norsk næringsliv. Men som politisk utgangspunkt er det slik at vi setter oss mål for bistanden – dette mener jeg at jeg også sa i innledningen min – og så må vi finne ut hvilke aktører som passer best til de ulike prosjektene og programmene. Jeg tror ikke det skal være slik at enkelte frivillige organisasjoner skal ha en viss såkalt andel av utviklingsbudsjettet. Det har også sammenheng med at dette kan variere noe over tid. Det finnes også mindre norske frivillige organisasjoner som nå gjør en veldig god jobb enkelte steder, og de kan kanskje ha prosjekter som gjør at de bør få mer av utviklingsbudsjettet. Men totalt sett er det rent faktisk slik at vi er det landet som bruker flest frivillige organisasjoner, og som gir størst andel av vår bistand gjennom frivillige organisasjoner.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
Jeg lyttet med interesse til Carl I. Hagen. Det var mye der jeg ikke synes hang sammen, men samtidig var det kanskje et av de mest interessante innleggene om utviklingspolitikk jeg har hørt fra Fremskrittspartiet fra denne talerstolen i de debattene vi har hatt de siste årene. Men det er noe merkelig med Fremskrittspartiet. Prinsipielt sett er de imot utviklingshjelp, men hvis en representant for Fremskrittspartiet drar til et land og oppdager at der er det nød, og der trengs det penger til et sykehus, blir det bevilgninger på neste statsbudsjett til akkurat det sykehuset. Så man kan kanskje si at det er utgift til utgifts ervervelse å sende representanter for Fremskrittspartiet til Bangladesh eller til Malawi, som vel var de aktuelle stedene dette dreide seg om. Er det slik at når det gjelder frihandel i verden, mener Fremskrittspartiet at alle land står likt? Er det slik at vi kan ha frihandel uten internasjonale kjøreregler, og uten at man har en velfungerende offentlig sektor, den infrastrukturen og det lokale næringslivet som er nødvendig? Er det ikke slik at det som er hemmeligheten bak vår og Vest-Europas utvikling de siste hundre år, nettopp er brytningen mellom velfungerende velferdsstater og infrastruktur på den ene siden og en fungerende markedsøkonomi på den andre siden? Er det ikke slik at for å få til en handel hvor u-landene, og særlig de fattigste, kan produsere varer og tjenester som vi kan kjøpe, bør de ha en kompensasjon fra det internasjonale samfunn? For øvrig synes jeg at Carl I. Hagen virkelig understreker det som utviklingsministeren sa i sin redegjørelse: Bistand er politikk.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
La meg først få slå fast at Arbeiderpartiet står for et forpliktende internasjonalt samarbeid basert på Kyotoprotokollen når det gjelder de globale miljøutfordringene. Så vil jeg understreke at det er bred enighet i dette storting om norsk utviklings- og bistandspolitikk, med unntak av Fremskrittspartiet. Og det er først og fremst enighet, så vidt jeg kan begripe, mellom Arbeiderpartiet, sentrum og SV. Og dette er en enighet som har vært der helt siden vi behandlet Innst. S. nr. 229 for 1996-97. Så jeg tror man skal være veldig varsom, også fra representanten Jakobsens side, med nå å forsøke å trekke i tvil handlekraften til arbeiderpartiregjeringen i forhold til dette med volum og andel av bruttonasjonalinntekten. Arbeiderpartiet har så langt i regjeringsposisjon vist at vi prioriterer bistand, og bekrefter dermed våre verdivalg med handling. Vi økte bistanden med over 1,5 milliarder kr i budsjettet for 2001. Regjeringen tar nå også grep for å rette opp fallet i regnskapstallene for 2000. De regnskapstallene som viser fall i bistandsandelen som følge av bl.a. oljeprisen, bygger faktisk på Bondevik-regjeringens statsbudsjett for 2000. Jeg tror ikke Arbeiderpartiet noen gang vil beskylde Bondevik for å ønske en nedgang i bistanden, men det viser igjen at man skal være varsom med å bruke regnskapstall for å få til denne prosentandelen av bruttonasjonalinntekten. Jeg tror vi skal være enige om, både representanten Jakobsen og jeg, at enigheten mellom Arbeiderpartiet og sentrum når det gjelder bistandspolitikk, også volumet, fortsatt er der, og at man ikke behøver å bestride Arbeiderpartiets ønske om å opprettholde den prosenten.
Siri Frost Sterri (Høyre), 2001-05-08:
Jeg lyttet med stor interesse til Arbeiderpartiets utviklingspolitiske talskvinne, som holdt Arbeiderpartiets hovedinnlegg i denne debatten i dag. Jeg må si at jeg er ganske forbauset og overrasket over at hun ikke med ett ord omtalte den nød, den fattigdom som befinner seg rett utenfor våre norske stuedører. Er dette et uttrykk for Arbeiderpartiets prioriteringer i utviklingspolitikken? Det kan ikke være sånn at forholdet til våre naboland – som Russland og andre SUS-land, og det finnes andre land i Europa med svært skjøre demokratier – at dette bare er utenrikspolitiske spørsmål, det må også være slik at vi må ta ansvar for våre naboområder. Jeg fikk jo det inntrykk da utviklingsministeren holdt sin redegjørelse, at vi er i ferd med å nærme oss hverandre i viktige utviklingspolitiske spørsmål. Derfor er jeg overrasket over at ikke Marit Nybakk også trekker fram bistand i våre nærområder som prioritert innenfor Arbeiderpartiets utviklingspolitiske spørsmål.
Siri Frost Sterri (Høyre), 2001-05-08:
La meg aller først si at selvfølgelig tror ikke Høyre at den interpellasjonen jeg reiste på vegne av vårt parti en uke før utviklingsministeren holdt sin redegjørelse og bekjentgjorde Regjeringens standpunkter i forhold til å avvikle tollsatsene for de fleste vareslag fra MUL-landene, var avgjørende. Det tror vi slett ikke. Men også representanten Engebretsen vet utmerket godt at dette ikke er første gang Høyre reiser dette spørsmålet i Stortinget. Dette har vi nå jobbet med gjennom flere budsjettinnstillinger, så bare ved å gå tilbake til budsjettinnstillingen sist høst vil han der finne at Høyre fokuserte meget sterkt på dette. Jeg vil heller ikke underkjenne, tvert imot har jeg gitt statsråden ros for dette initiativet, som får klar støtte fra Høyres side. Jeg har nå signalisert at vi også ønsker å gå videre, for det er helt opplagt at det er viktig, samtidig som vi fra norsk side må gå inn med investeringer. Vi må bistå for å bygge opp et lokalt næringsliv i de fattige landene og selvfølgelig også åpne våre markeder så de får solgt varene sine. Jeg tror ikke representanten Engebretsen er så naiv som han kunne synes å være med det spørsmålet han stilte til slutt, om dette på en måte skulle dekke gapet mellom det Arbeiderpartiet ønsker å bevilge i utviklingsbistand, og det Høyre har landet på. Jeg tror ikke det, for dette er selvfølgelig ikke så enkelt. Men jeg har lyst til å minne om at Høyre også er utålmodig og faktisk ønsker å bevilge mer til nærområdene, som et ledd i den utviklingspolitiske bistanden, og som hr. Engebretsen også bør ta med i det regnestykket han nå presenterte.
Siri Frost Sterri (Høyre), 2001-05-08:
Høyre har høye ambisjoner på flere viktige politiske områder, som ikke minst kom frem på landsmøtet som Høyre avviklet i helgen. La meg si til hele problemstillingen når det gjelder Høyres utviklingspolitikk: Vi er ikke først og fremst opptatt av prinsippene som går på at pengene skal utgjøre 1 pst. av BNI, uansett om de er vel anvendt eller ikke. Vi ser jo at dette, med den smule debatt vi har hatt så langt i dag, og med de meldinger vi har fått om at nivået på bistanden vår i fjor gikk ned – ikke nødvendigvis som et resultat av at det ikke ble bevilget tilstrekkelig med midler, men på grunn av andre utenforliggende forhold – er håpløst som et kriterium for hvorvidt vi er snille og gode og ønsker å ta det ansvar som det også må påhvile oss som nasjon å ta for fattige i andre deler av verden. Men jeg syns det er underlig at vår bistandspolitikk skal dreie seg om alle andre områder i verden enn vårt eget kontinent. Jeg syns at vi også som nasjon har et ansvar for å bistå våre fattige naboer, ikke minst i Nordvest-Russland. Derfor har vi valgt å engasjere oss sterkt for å påvirke et flertall i Stortinget til å inkludere våre naboer i vår utviklingspolitiske bistand slik at dette ikke nødvendigvis går på bekostning av Afrika. Det vi har sagt, er at vi ønsker en bedre kvalitet på vår bistand, vi ønsker å få mer ut av hver bistandskrone. Vi sier at da må vi ha konsentrasjon, og vi må først og fremst hjelpe der hvor vi har best forutsetninger for å hjelpe.
Siri Frost Sterri (Høyre), 2001-05-08:
Jeg har også behov for en oppklaringsrunde med representanten Hagen. Jeg trodde at en av bunnplankene i Fremskrittspartiets politikk også var markedsliberalisme. Men hvis jeg oppfattet hr. Hagen riktig, sa han at når det gjelder de fattigste landene og det initiativ Regjeringen nå har tatt i forkant av nye WTO-runder med å fjerne toll og kvotebegrensning på landbruksvarer fra de 48 fattigste landene, kan vi bare gjøre det hvis andre land gjør det samme. Jeg håper at jeg misforstod ham der, for jeg har tidligere funnet det som et forsonende trekk ved den bistandspolitikk som Fremskrittspartiet stod for i den grad det var noe positivt å hente der. Jeg registrerer også at han vil stille krav om at det må skje en demokratiutvikling, og at man må legge en markedsøkonomi til grunn i disse landene for, som han selv sa, å oppnå fordeler fra den vestlige verden. Jeg merket meg også at han nevnte at Fremskrittspartiet nå har snudd i spørsmålet om å slette gjeld. Men, sa han, i så fall må bistanden bortfalle. Nå er det vel i utgangspunktet slik at Fremskrittspartiet ikke er for bistand i det hele tatt. Men det er da hyggelig at de vil være med på å slette gjeld, selv om det i denne endrede politikkens navn må forutsettes at også Fremskrittspartiet vil stille viktige krav og legge visse forutsetninger til grunn for at gjelden skal slettes, nemlig at det er flere vestlige kreditorer som gjør det samme, og at det her kreves virkelig demokratiutvikling.
Siri Frost Sterri (Høyre), 2001-05-08:
Utviklingsministeren sa at hun hadde vanskelig for å forstå at ikke Høyre ser behov for økte overføringer til utviklingslandene. Jo visst, de kan nok sikkert trenge mer penger, det har vi ikke vanskelig for å forstå, men vi må også stille motspørsmål. Mer penger er ikke alltid svaret på de utfordringene landene står overfor. Vi skal være forsiktige så vi ikke er aktivt medvirkende til å skape den økonomiske bistandsavhengigheten som også har vært pekt på som et problem i forhold til utviklingshjelp. Vi skal ha kvalitet i bistanden, vi skal være sikker på at bistanden virker. Utviklingsministeren sier jo selv at vi må satse bredt når vi satser, og det er vi i Høyre enig i. Da gjelder det jo både handel, hvor det nå er kommet et positivt norsk initiativ, og investeringer for å være med og bygge opp det private næringslivet i utviklingslandene, i tillegg til – selvfølgelig – institusjonsbygging, demokratiutvikling, gjeldslette og alle de andre tiltakene. Jeg har lyst til nå å utfordre statsråden på noe hun ikke svarte på i interpellasjonsdebatten vi hadde. Da tok jeg opp spørsmålet om de bilaterale investeringsavtalene og viste til at det for så vidt har vært bred enighet i Stortinget om at disse skulle fryses i påvente av at man fikk gjennomslag i WTO. Men det ser ikke ut som om det skjer, og de andre nordiske landene har gått videre med bilaterale investeringsavtaler. Det har også etter hvert vært etterlyst fra norsk næringslivs side. Mitt spørsmål er kort og godt om utviklingsministeren vil vurdere å gå videre med dette, slik at man også på det området kan bli mer aktiv fra Norges side.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
Representanten Frost Sterri gjorde et poeng av at en uke etter en interpellasjon fra Høyre her i salen var saken klar når det gjaldt import fra MUL-landene, og gav derigjennom et inntrykk av at dette var det Høyre som drev fram gjennom denne interpellasjonen. Her i salen vet vi hvordan disse tingene egentlig fungerer, og at denne interpellasjonen kom fordi man visste at ting da var i ferd med å falle på plass. Import fra MUL-landene er vi enige om. Det som er litt ugreit mellom Høyre og kanskje de fleste andre partiene, er at Høyre reduserer sin bistandsdeltakelse med ca. 20 pst. Det betyr et par tusen millioner kroner som Høyre ikke er med på. Man sier at dette vil man ta igjen gjennom import fra MUL-landene. Det som er vår bekymring, er at vel sies det ja til import fra MUL-landene, men det er samtidig nødvendig å fortsette å bygge opp de sivile strukturene og utdanning, helse osv. i disse landene, ellers havner vi i den situasjonen at eksporten derfra ikke vil være stabil, og eksportinntektene vil ikke komme folket i de fattige landene til gode, men vil kunne havne i enkeltes lommer. Og dessuten, hvis ikke disse landene har en god styringsform og en god sivil struktur, vil det også være slik at muligheten for og faren for at disse landene utvikles til rene transittland for varer som skal eksporteres på meget gunstige betingelser, også er tilstede. Får jeg spørre representanten Frost Sterri om Høyres oppfatning er at disse milliardene som de bevilger mindre til bistand, vil bli dekket opp gjennom en økt eksport fra disse MUL-landene allerede fra dag én.
Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-08:
La meg først få rose Høyres engasjement for de fattige i våre nærområder. Det er bra at vi blir minnet om behovet for å gi en håndsrekning til bl.a. Russland. Men hvorfor i all verden skal dette måtte gå på bekostning av støtten til Afrika? For meg er det også vanskelig å forstå hvordan man kan ha mage til å slåss for kutt i bistanden til verdens aller fattigste og gå inn for massive skattelettelser for noen av verdens aller rikeste. Men det gir en strime av håp når jeg ser hvilke krasse utfall folk som en skulle tro stod Høyre nærmere enn meg, hadde mot Høyres prioteringer i årets statsbudsjett. Næringslivets Ukeavis sa det slik den 3. november 2000: «Vi fatter ikke poenget med å ta fra de svakeste og fattigste i verden et par milliarder. Høyre kan da arbeide for at vi skal fjerne toll og andre handlingshindringer som u-landene vil nyte godt av uten å skulle kompensere med kutt i bistanden. Overfor verdens fattige er det grovt å ville gi med den ene handa og ta med den andre.» Kan representanten Frost Sterri forklare poenget med Høyres kuttforslag? Er det et prinsipp for Høyre at vi skal ha lavere bistandsbudsjett, uansett hvilken økonomisk situasjon Norge er i?
Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-08:
Jeg vil gjerne følge opp et tema som utviklingsministeren var innom i redegjørelsen sin, men som jeg mener fortjener litt mer oppmerksomhet også fra Stortinget. Det dreier seg om forberedelsene til FNs spesialsesjon om barn. Forum for Barnekonvensjonen, som omfatter de fleste norske organisasjoner og miljøer som er opptatt av barns rettigheter, har savnet en klarere profil og et klarere budskap i forberedelsene fra Norges side. Utviklingsministeren gav noen signaler i redegjørelsen om hvilke tema hun vil prioritere, og disse var jeg helt enig i. Men det jeg gjerne vil spørre statsråden om, er om hun og Norge vil bidra til å styrke rettighetsperspektivet i forhandlingene under spesialsesjonen og i forhold til sluttdokumentet, og bidra til å styrke det synet at barn har rettigheter uavhengig av familien, rettigheter som selvstendige individer. Dette er ikke selvsagt, og det motarbeides av en rekke land. Selv om alle land i verden, utenom Somalia og USA, har ratifisert FNs barnekonvensjon, er det enormt mye som gjenstår når det gjelder implementering av konvensjonen, og etter SVs oppfatning er Barnekonvensjonen et instrument som Norge må bidra til å styrke. Jeg håper Regjeringen vil prioriterte spesialsesjonen om barn, og vil gjerne ha utviklingsministerens syn på disse problemstillingene omkring barns rettigheter.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2001-05-08:
Jeg er veldig glad for at representanten Marit Nybakk, forhåpentligvis på Arbeiderpartiets og kanskje også på Regjeringens vegne, gav uttrykk for at en fortsatt vil stå på Kyotoprotokollen, og at en vil arbeide for denne. Når jeg tillot meg å reise spørsmålet, var det på bakgrunn av en del uttalelser fra statsministeren som en kommentar til president Bush" – etter min oppfatning – undergraving av denne avtalen. Jeg har her med Nettavisen, hvor det står om statsministerens signaler om at Regjeringen vil bremse arbeidet med klimatiltak, at Norge «vil bremse tiltakene mot drivhuseffekten hvis USA holder fast på sin motstand mot Kyoto-avtalen». Jeg tillot meg å gi ros til utviklingsministeren fordi jeg syns hennes uttalelse var langt klarere enn det statsministeren hadde gitt uttrykk for. Jeg tillater meg også på bakgrunn av det som både Marit Nybakk nå har sagt og det utviklingsministeren har sagt, at her har Regjeringen hatt visse samtaler og kommet til at det er den holdning til Kyoto-avtalen og USA som utviklingsministeren nå presenterte, som er den som vil gjelde i tiden framover. Når det gjelder omtalen av utviklingshjelpen, er jeg helt enig med Marit Nybakk i at det er stor grad av enighet mellom Senterpartiet, Kristelig Folkeparti, Venstre, SV og Arbeiderpartiet. Det gir den innstillingen som Marit Nybakk nevnte, også uttrykk for. Men det er også en god del saker hvor det er et mindretall som består av sentrumspartiene og SV. Ellers må jeg si at jeg var litt overrasket over det Marit Nybakk avsluttet med, for jeg mente ikke at jeg på noen måte gav uttrykk for at jeg var kritisk til Regjeringens og Arbeiderpartiets oppfølging av de målsettingene vi har når det gjelder utviklingshjelp. Hvis jeg har uttrykt meg på den måten, var det ikke tiltenkt.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2001-05-08:
I redegjørelsen nevnte bistandsministeren den konkrete utvidelsen av MUL-importen som er gjennomført. Jeg viser til den skjellsettende interpellasjonsdebatten som har vært omtalt tidligere i dag, og minner om at Senterpartiet i debatten gav klar støtte til utvidelsen av MUL-importen. Jeg vil gjerne presisere at vi i Senterpartiet skiller klart mellom det generelle importregimet, f.eks. for matvarer, og den MUL-importen som er forbeholdt de aller fattigste landene. Meg bekjent er det knapt noe parti – med forbehold om Fremskrittspartiet – som mener at vi skal ha et fullstendig fritt marked når det gjelder slike varer, enn si en full og åpen, ubegrenset grensehandel med matvarer. Da den økte MUL-importen ble presentert, ble det understreket at det var lagt inn visse sikkerhetsklausuler som kunne iverksettes under spesielle forhold. Det er jo en generell betraktning, som det vel er få som setter spørsmålstegn ved. Men i uttalelser fra representanter for den politiske ledelse i departementet ble det også ved en viss anledning gitt uttrykk for at det var departementets målsetting å kunne vri en del av importen fra de rike industriland over til de fattige utviklingsland. Jeg vil gjerne høre om bistandsministeren kan bekrefte det, og, kanskje enda mer interessant, hvordan dette i så fall er tenkt gjennomført.
Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
Jeg vil bare igjen bekrefte at volum også er viktig, og at vi må bestrebe oss på å få til en økning opp mot 1 pst., slik mange ansvarlige partier i denne salen er enige om, og at utviklingsfond kan være en mekanisme i en slik sammenheng. Dette har vi nå til vurdering. Einar Steensnæs var ikke helt fornøyd med mitt svar her. Jeg er i grunnen heller ikke helt fornøyd med hans svar på mitt spørsmål om hvorfor Bondevik-regjeringen ikke konkretiserte et slikt forslag i sin tid. Når det gjelder NORFUND – bare raskt – etterlyste Steensnæs bedre kommunikasjon mellom NORFUND og næringslivet. Jeg noterer meg den erfaringen som utenrikskomiteen har gjort med norske bedrifter i noen sammenhenger her, og jeg vil ta dette med meg videre. Når det gjelder Nicaragua, var det spørsmål om i hvilken grad man kan blande seg inn indre anliggender. Det ble tatt opp en sak som var fremmet av den norske ambassaden på vegne av en rekke andre ambassader, som var bekymret for at Nicaragua i sin fremtidige likestillingspolitikk ikke ville kunne forholde seg til sine internasjonale forpliktelser. Det gikk et brev i sakens anledning til nicaraguanske myndigheter, hvor man fikk bekreftet at Nicaragua ville forholde seg til sine internasjonale forpliktelser på området. Jeg kan ikke se at det er en utidig innblanding i indre anliggender. Likestillingsspørsmål er et veldig viktig anliggende for oss på menneskerettighetsområdet. Jeg tror, uansett hvordan vi vrir og vender på det, at når vi stiller krav til samarbeidslandene våre, så vil vi måtte forholde oss til interne forhold i disse landene på en mest mulig konstruktiv måte – naturligvis. Når det gjelder avbinding i forhold til de minst utviklede landene: Jeg tror den enigheten som er oppnådd i OECD, er viktig, fordi den bidrar til å skyve på avbindingsarbeidet, den bidrar til å legge press på land om å avbinde bistanden. Det er ikke noe hokuspokus, det er flere forbehold i denne avbindingsenigheten som er oppnådd. Men vi for vår del vil i hvert fall følge opp med en strategi for videre avbinding av norsk bistand.
Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
Når det gjelder behovet for økt bistand, konstaterer jeg at representanten Frost Sterri sier seg enig i at det er behov for økte overføringer, at det helt sikkert kan være en rekke behov for økt bistand rundt omkring i de fattige landene. Det synes jeg er bra. Så er det også slik at vi er enig i at en rekke ulike virkemidler må brukes for å bidra til fattigdomsreduksjon og utvikling i samarbeidslandene, og at bistand er ett av disse instrumentene. Et annet instrument er handel, som Høyre også er veldig opptatt av. Men jeg må få lov å si – også som en kommentar til innlegg som har vært holdt her fra representanten Hagen – når man nær sagt skyver dette handelsinstrumentet foran seg, at når man diskuterer forholdet mellom handel og bistand, f.eks. med representanter for Verdens Handelsorganisasjon, så er det ingen som er mer opptatt enn dem av at det også er et sterkt behov for å øke den handelsrelaterte bistanden for å få etablert f.eks. en god eksportrettet privat sektor i utviklingslandene, og at tiltak på alle andre bistandsområder, slike som utdanning og helse, nettopp er forutsetninger for å få på plass et sunt næringsliv. Dette er det man nå internasjonalt kaller for «Enabling Environment». Det er klart at et land som ikke har utdannet arbeidskraft, som har enorme problemer på helseområdet osv., ikke klarer å utvikle næringslivet sitt. Næringslivet trenger det utviklingsarbeidet som vi driver på bred basis. Så er det klart at det er behov for investeringer, og vi vurderer selvfølgelig løpende hva slags virkemiddelapparat vi bør ha, og om det er ting vi bør gjøre på det området.
Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
Jeg noterer den støtten som Senterpartiet her gir til det forslaget Regjeringen kommer med når det gjelder å utvide importen fra de minst utviklede landene, og synes det er veldig positivt. Når det gjelder ønskeligheten av å øke importen fra de fattigste landene, er det jo det som er målsettingen med de reformene som vi her foreslår. Hvis vi skal øke importen fra de fattigste landene, er egentlig de viktigste forutsetningene å finne i disse landene selv, nemlig at de blir satt i stand til å etablere eksportrettede næringer som kan konkurrere, og som oppfyller de krav, bl.a. sanitære krav og kvalitetskrav, som vi generelt stiller til import til våre markeder. Og det er, som jeg har sagt tidligere, et bredt sett av virkemidler for å få det til, herunder handelsrelatert bistand, men også bistand knyttet til en rekke sektorer i utviklingslandene, som i seg selv utgjør det miljøet som næringene skal utvikles i. Så det å sette ned tollbarrierer og innføre importrestriksjoner er ett sett av virkemidler, et annet er å bistå landene selv i å utvikle konkurransedyktige næringer.
Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
Barnetoppmøtet blir en veldig viktig begivenhet i år, og vi har et bredt anlagt forberedelsesarbeid. Vi prioriterer forberedelsene og også deltakelsen veldig høyt. Det gjøres på tvers av flere departementer, og jeg gjør det i samråd med flere av mine kolleger i Regjeringen. Det er veldig viktig å bruke Barnekonvensjonen til å styrke barns rettigheter og bedre barns levevilkår og situasjon, og det er opplagt at rettighetsperspektivet er svært relevant i mange av de sammenhengene og i forbindelse med mange av de temaene som vi vil fokusere på under toppmøtet.
Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
Regjeringen ønsker å gjøre bistanden mer effektiv i kampen mot fattigdom, og for å lykkes i dette arbeidet må vi være forberedt på å avbinde bistanden. Det er vist at bunden bistand i en slik sammenheng i en god del tilfeller regnes å være 25 pst. mindre effektiv enn ubunden bistand. Avbindingen vil bidra til at mottakerlandene kjøper varene der de kan få mest for pengene. I mange tilfeller kan dette være i andre utviklingsland, og vi håper at avbindingen vil bidra til at en større del av innkjøpene kan gjøres i utviklingsland. Det er klart at avbinding har vært et vanskelig spørsmål for mange giverland, og det har også vært et krevende spørsmål hos oss. Stortinget har vært opptatt av at vi her skal opptre i takt med utviklingen internasjonalt bl.a. og følge det arbeidet nøye. Hovedprinsippet for norsk bistand er at den skal være ubundet, men det er noen prosent, kanskje 3–7, kanskje noe mer, av den norske bistanden som er bundet, avhengig av hvilken definisjon man anvender. Regjeringen vil før sommeren drøfte strategi for hvordan vi fra norsk side best skal kunne følge opp OECD-landenes enighet om avbinding av bistanden, også da inspirert av britenes utspill på dette området, og vi får håpe at britenes arbeid også går så raskt som de selv forventer. Det betyr at vi bl.a. må se på næringslivsordningene, vi må se på blandede kreditter, og vi må se på aktiviteter innenfor NORFUNDs arbeidsområde. Alle disse ordningene må vurderes i forbindelse med en slik samlet avbindingsstrategi. Så vil jeg også gjenta noe av det som Marit Nybakk sa i sitt innlegg, nemlig at vi også når det gjelder bistandsprosjektene, må passe på å stille de nødvendige krav både på miljøområdet og på det sosiale området, slik at en rekke slike hensyn blir ivaretatt når vi avbinder bistanden.
Frank Willy Larsen (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
Regjeringen Stoltenberg har satt fattigdomsbekjempelse på den politiske dagsordenen – ikke minst statsrådens redegjørelse viste dette. I de land som Norge yter bistand til, er det fattigdomsbekjempelse, demokratisering og menneskerettigheter som står sentralt. Mennesker med funksjonshemninger er de som alltid kommer nederst på den sosiale rangstigen i disse landene. Derfor er det viktig at både den forrige og den sittende regjering prioriterer funksjonshemmede som en av sine hovedgrupper. De funksjonshemmedes organisasjoner i Norge, spesielt Norsk forbund for Utviklingshemmede – NFU – driver et viktig internasjonalt solidaritetsarbeid. Gjennom organisasjonsutvikling og støtte til organisasjoner for mennesker med utviklingshemminger i den tredje verden, er man med på å arbeide for menneskerettigheter og demokratiutvikling. Dette er et viktig perspektiv å ha med seg. I lys av denne erkjennelsen må slike organisasjoner sikres muligheter til å fortsette sitt bistandsarbeid. Krav til egenandel og administrasjonstilskudd må det finnes ordninger for på nettopp dette området. De funksjonshemmedes organisasjoner driver ikke veldedighet, men solidaritet i praksis. Når vi i norsk bistandspolitikk definerer nettopp demokratiutvikling og menneskerettigheter som to hovedpilarer, og samtidig setter mennesker med funksjonshemninger som en av de prioriterte hovedgrupper i bistandspolitikken, kan vi ikke samtidig organisere løsninger som forringer og avslutter det arbeidet som nettopp funksjonshemmedes organisasjoner gjør i forhold til internasjonal solidaritet. Statsråden fokuserte på fattigdomsbekjempelse som et sentralt punkt i sin redegjørelse. En slik fattigdomsbekjempelse kan realiseres hvis man benytter alle de virkemidler vi rår over, og her i Norge representerer de frivillige organisasjonene en viktig rolle i dette arbeidet. La oss derfor sikre at de funksjonshemmedes organisasjoner kan fortsette med sitt internasjonale solidaritetsarbeid i forhold til mennesker i tilsvarende situasjon i andre land.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-05-08:
Eg må få lov å seia at eg stemde feil, eg skulle ha stemt for.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2001-01-19:
Jeg tillater meg å foreslå Kenneth Svendsen.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 2001-01-19:
Det kan gjerne hevdast at vi ikkje har brukt lang nok tid til å handsame denne saka. Men eg gjentek det som eg sa i mitt hovudinnlegg, at eg er aldeles viss om at hadde vi brukt aldri så lang tid, så ville ikkje standpunkta ha endra seg vesentleg. Ein har god oversikt over dei ulike sidene av saka, så sånn sett er det heilt forsvarleg det som har skjedd i denne samanhengen. Men eg legg ikkje skjul på at ein også har skjegla til Noregs interesser i forhold til avtalen vi har med EU. Det er heilt openbert at det er viktig å syne at vi brukar dei mekanismane vi har i forhold til EU gjennom EØS-avtalen, og at vi ikkje unødig hindrar gjennomføring før andre utvegar er prøvde. Så til spørsmålet om kva eg ville ha gjort dersom ikkje næringsmiddelindustrien og handelsnæringa hadde sagt at dei ikkje ville produsere eller omsetje med meir bruk av tilsetjingsstoffa. Då måtte ein kanskje ha funne på andre verkemiddel. For det er jo ikkje slik at alt er uttømt fordi om ein gjennom dette har kome til eit resultat. Det faktiske forholdet for oss etter at direktiva er innlemma, er at situasjonen er akkurat den same som før. Det bør vere nok for alle.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 2001-01-19:
Det er ikkje noko nytt at Senterpartiet bruker alle høve til å påverke vårt samarbeid med EU. For Senterpartiet ville det ha vore heilt flott dersom denne saka hadde ført til at heile EØS-avtalen gjekk i oppløysing. Eg ser ikkje bort frå at det ligg bak ein del av argumentasjonen som har vore ført frå Senterpartiet gjennom behandlinga av denne saka. Den bruken av sitat som Senterpartiet har gjennomført i denne innstillinga, er noko av det mest utrulege eg har sett i dei snart 20 åra eg har hatt tilknyting til dette huset. Eg er sikker på at dei som er siterte, føler eit sterkt ubehag, for det er berre den eine sida av det dei har uttalt, som er gjengjeven i innstillinga. Når det gjeld bruk av sitat, er dessutan det som Senterpartiet har gjort, langt på sida av § 18 i Stortingets forretningsorden. Så til spørsmålet om dei grensene som er. Det er heilt openbert at hadde vi vore medlem av EU, så hadde vi hatt eit langt større høve til å handtere desse grensene enn vi har gjennom EØS-avtalen. Men det er vi altså ikkje, og det er mange som er medansvarlege for at så ikkje er tilfellet. Eit medlemsland har langt større høve til å påverke avgjerder i EU enn vi har gjennom EØS-avtalen. Det kan nok fleire enn eg underskrive på. Det er også gjengjeve i fleire av dei dokumenta vi har hatt i denne saka.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 2001-01-19:
No er situasjonen den at om vi innlemmar desse tre direktiva og dermed aukar maksimalgrensene, vil det ikkje føre til at det blir meir tilsetjingsstoff i norske produkt. Det er ikkje berre det at næringsmiddelindustrien har gjeve uttrykk for at dei ikkje vil, men dei har rett og slett ikkje nokon grunn til å gjere det, for dei vil kort og godt berre tape på det både økonomisk og i forhold til forbrukaren. Så er spørsmålet om det er nok undersøkt kva reservasjonsretten, om vi brukte den, ville ha å bety for samarbeidet mellom EU og EØS-landa. Det er ikkje nokon særleg tvil om at det ville ha ein påverknad. Kva resultat det ville vere, er reint juridisk ei side, den politiske dimensjonen ei heilt anna. Og som utanriksminister Vollebæk sa i 1999, skal ein bruke reservasjonsretten i yttarste nødsfall. Det trur eg er eit godt utgangspunkt. Det er eit verkemiddel som er der, men då må saka også vere av ein slik storleik at ein finn det rett å bruke den og ta dei konsekvensane som då oppstår. Vi meiner at denne saka, som ikkje fører til noka endring for den norske forbrukaren, ikkje er ei slik sak.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 2001-01-19:
At representanten Morten Lund gjerne ser vårt samarbeid med EU avvikla, kan det vel ikkje vere nokon særleg tvil om etter dette innlegget. At Morten Lund også prøvde å framstille det slik at Arbeidarpartiet og fleirtalet ikkje ønskte ein offentleg debatt om dette, er det heller ikkje nokon tvil om, sidan han i media greidde å framstille det slik at vi hadde sett oss imot ei open høyring, når forslaget kom frå meg – nettopp for å få klargjort offentleg kva dette er. Det som vel gjer at Morten Lund er skuffa, er at media var til stades halve den dagen, men då hadde dei tydeleg funne ut at dette ikkje var av den karakter som det vart framstilt som. Så vil eg gjerne spørje Morten Lund: Kvifor er det så maktpåliggjande for representanten Morten Lund og Senterpartiet å framstille det slik at næringsmiddelindustrien ikkje på nokon måte vil kome til å overhalde det dei har sagt? Dei burde jo heller – om det er slik at representanten Morten Lund og Senterpartiet er så redde for den helsefaren som vitterleg er der – prøve å framstille det slik at dette skal vi fordundre meg passe vel på at næringsmiddelindustrien etterlever! Men så gjer dei altså det stikk motsette. Eg skulle gjerne vite om det også er eit ledd i ein strategi for å prøve å få avvikla heile EØS-avtalen.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 2001-01-19:
Denne debatten har jo utvikla seg slik ein kunne vente på førehand. Senterpartiet har stått fram som den sterkaste forsvararen for folkehelsa – det meiner dei tydelegvis sjølve – og sagt at vi ikkje nyttar føre var-prinsippet. Men det dei gløymer heilt og fullt, er jo at det ikkje er noko som tyder på at vi vil få noka endring i bruk av tilsetjingsstoff i landet vårt. I tillegg har komiteen samrøystes sagt at vi skal få ei betre merking, og at vi skal få betre informasjon og kontroll. Så resultatet kan jo bli at vi faktisk får mindre bruk av produkt med slike tilsetjingsstoff. Men det som først og fremst fekk meg til å ta ordet, var representanten Bondevik. Eg må seie at eg føler det – for ikkje å ta for sterkt i – underleg når ein representant som for kort tid sidan var statsminister og sat og leia ei regjering i to og eit halvt år, kan kome til den konklusjonen at ein no skal setje reservasjonsretten på prøve – når dei ikkje våga å gjere det sjølve. For det kan jo ikkje vere dette siste året Kristeleg Folkeparti har kome til den erkjenninga at denne saka er så viktig at vi må bruke reservasjonsretten. Det må dei jo i herrens namn ha sett lenge! Kvifor tok då ikkje sentrumsregjeringa det initiativet og fekk den saka avklara? Nei, det var sjølvsagt det at dåverande utanriksminister Vollebæk gav utrykk for at ein berre skulle bruke reservasjonsretten i yttarste nødsfall, som var årsaka til at han ikkje vart brukt. Og då er det jo lett å sitje i opposisjon og la andre ta ansvaret for at EØS-avtalen overlever.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 2001-01-19:
Det kom ikkje som noka stor overrasking at representanten Bondevik hadde behov for å ta ordet etter mitt siste innlegg, for det er jo slik at Bondevik meiner det er nokon som har vanskelegare for å forstå enn andre. Eg har faktisk oppfatta representanten Bondevik heilt klårt og tydeleg. Det var ikkje noko oppsiktsvekkjande i det eg sa. Regjeringa Bondevik jobba med desse spørsmåla i to og eit halvt år. Dei hadde hatt fullt høve til, dersom det var så enkelt som representanten Bondevik og dei andre frå sentrumsregjeringa no framstiller det som, å kome til den konklusjonen at dei ville bruke reservasjonsretten også den gongen. Det har ikkje kome særleg nye argument til i tida etter at regjeringa Bondevik forlét regjeringskontora. Det er ikkje slik at Arbeidarpartiet, og for så vidt Høgre og Framstegspartiet, ikkje tek føre var-prinsippet alvorleg. Visst gjer vi det. Det er ikkje slik at Statens helsetilsyn kan hevde at ein ved å implementere desse direktiva får større helserisiko. Då må det vere ein klår føresetnad at det blir auka bruk av tilsetjingsstoff. Så lenge det ikkje blir det, kan det heller ikkje bli ein auka helserisiko. Det trudde eg faktisk representanten Jakobsen òg hadde fått med seg. Med dei tiltaka vi skal ha både for merking, informasjon og kontroll, kan vi kome i den situasjonen, som eg har sagt fleire gonger no, at vi faktisk får ein betre helsesituasjon, trass i at vi implementerer desse direktiva. Men eg skulle gjerne sett at det var mogleg å behalde dagens reglar. Det er det ikkje noko problem å vedgå. Men i valet mellom å setje EØS-avtalen i fare og å implementere desse direktiva med dei atterhalda som ligg i dei, meiner eg at vi bør velje å bevare EØS-avtalen. Så er spørsmålet om Arbeidarpartiet kan tenkje seg å bruke reservasjonsretten. Ja, dersom det kjem ei sak som vi meiner er så alvorleg for landets interesser at vi må gjere det, gjer vi det. Men det er ikkje nokon som står her og fortel kva sak det er i dag, iallfall ikkje eg.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2001-01-19:
Jeg vil påstå at komiteen ikke fikk nok tid til å behandle denne saka, og at det norske samfunn heller ikke fikk nok tid til å gjøre den norske avveininga, for dette er også en intern norsk sak, ikke bare en utenrikssak. Poenget med disse stoffene som vi nå behandler, er jo å gjøre varene mer salgbare med hensyn til pris og presentasjon, som vi vet er veldig sterke mekanismer innenfor handel. Her er barn og unge viktige målgrupper for varer med bl.a. fargestoff. Vil denne merkinga som Arbeiderpartiet påstår skal hjelpe, hjelpe barn til å få større forbrukermakt i godtebutikken? Jeg tror ikke det. Arbeiderpartiets hovedargument er avtalen med handelsnæringa, eller den forpliktende uttalelsen de har gitt. Hva ville Arbeiderpartiet ment om saka hvis næringsmiddelindustrien og bransjen ikke hadde forpliktet seg til å opprettholde norsk standard? Ville de likevel akseptert direktivet? Aksepterer de dette fordi det rammer så få mennesker, bare en liten prosent av folkemengden? Og er disse menneskene mindre verdt enn norske eksportmuligheter?
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2001-01-19:
Jeg tror ikke at EU gambler med folks helse. Men det som er realiteten, er at forbrukerinteressene innenfor EU tapte og næringsinteressene vant. Det er mange forbrukerorganisasjoner i Europa som forventer at Norge bruker reservasjonsretten i dette spørsmålet og viser at det var et solidarisk nei i 1994. Når det ikke er så mange som er interessert i denne saken, er det kanskje fordi vi ikke har hatt tid nok til å få den fram i den offentlige debatten. Som sagt tror jeg vi hadde knapt en uke på å diskutere den før vi skulle avgi en foreløpig innstilling. Når det gjelder EØS-avtalens betydning, vektla jeg den, og jeg mener det er utrolig viktig for Norge at vi har EØS-avtalen. Jeg tror ikke EØS-avtalen står for fall hvis man bruker reservasjonsretten. Det det er snakk om i denne saken, er hvem som skal betale prisen. Flertallet velger at allergikerne og de kreftutsatte skal betale prisen.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2001-01-19:
Bondevik-regjeringa jobbet svært aktivt med denne saken for å få andre løsninger, så det er ikke riktig at man ikke har jobbet med den. Det som var mitt poeng, var at det var for liten tid til behandlinga i Stortinget og til den offentlige debatten som skulle engasjere og informere befolkninga. Det er den debatten som det har blitt for liten tid til, og derfor er det heller ikke så mange som nå sitter i presselosjen. Arbeiderpartiet hadde sittet en stund på saken, og at vi da får så kort tid til å behandle den i Stortinget, synes jeg er kritikkverdig.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2001-01-19:
Jeg er ikke frustrert over at det er så lite presse her, for jeg vet at norsk forbrukerpolitikk egentlig er et ganske svakt område i Norge. Så det var forventet. Derfor føler jeg som politiker et veldig behov for å ta dette ansvaret, for det er ikke mange så sterke lobbyister blant forbrukerne i Norge. De er dårlig organisert. Jeg deler selvsagt Vollebæks syn. Det er også argumentasjonen for at vi vil bruke reservasjonsretten: Vi synes disse sakene har en slik alvorlighetsgrad i forhold til flere grupper i det norske samfunnet. Det er selvsagt en avveining, men noen må betale prisen, og vi velger at allergikerne og de som er utsatt for kreft, ikke skal betale den prisen. Vi vil ikke utsette dem for mer fare. EØS-avtalen vil ikke falle på dette. Saken har liten økonomisk betydning for EU, mens den har en stor helsemessig betydning for oss. Den har også mange andre prinsipper i seg. Det er en prinsipiell avklaring i forhold til om vi skal stå på det vi har gjort hittil med at staten tar ansvaret for folks helse, eller om vi skal overlate det til matvarekjeden. Og jeg ønsker at folk skal ha tillit til at staten tar dette ansvaret.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2001-01-19:
Det kan jo være av en viss interesse, til et visst punkt, hvilket syn man har på EU og EØS-avtalen. Men likevel kan man jo ikke fri seg for at man kommer til et punkt der man må diskutere det reelle innholdet i saken, og da går det på forbrukerpolitikk. Slik jeg oppfatter Høyres avveining, blir på en måte helserisikoen mindre viktig enn kommende eksportmuligheter – hvis vi skjærer gjennom her. Vi har da et annet syn på det. Jeg har to spørsmål: Ville det ha vært noen forskjell for Høyre hvis uttalelsen fra Næringsmiddeltilsynet og handelsnæringen ikke hadde kommet? Det er det ene. Det andre spørsmålet er: Hvor lang tid tror Høyre at en slik forpliktelse vil vare? Ett år? Fem år? Ti år? Det vil jeg gjerne vite.