Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2008-06-17:
Odelstinget gjorde onsdag 11. juni et historisk vedtak om innføring av felles ekteskapslov. I dag skal loven behandles også her i Lagtinget, som jo har tradisjon for først og fremst å ha debatt i de store prinsipielle sakene. Dette er ei stor sak, og det har vært omfattende debatt om loven og de enkelte forslagene til den. Det er forståelig. Det er århundrers tradisjoner og derav innarbeidede holdninger som blir utfordret. Mange av oss som i dag gleder oss over den nye loven, har også underveis jobbet med både tanker og følelser rundt disse spørsmålene. Men det er for meg, som jeg tror det er for mange andre, slik at jeg tenker at skal verden bli et bedre sted, må holdninger og tradisjoner hele tiden prøves mot politisk, intellektuell og etisk refleksjon. Innarbeidede oppfatninger brytes når selve livet kommer tett på og stirrer oss i hvitøyet, når vi møter mennesker som i kraft av hvem de er, viser oss andre virkeligheter enn dem vi har maktet å se så langt. Det som har preget mitt syn i denne saka, er både møte med enkeltmennesker og det at jeg tilhører et samfunn som særlig de siste 30-40 år har forstått at kamp for likestilling og likeverd er en av vår tids store utfordringer. I det lyset er homofile og lesbiske en gruppe mennesker som samfunnet har behandlet særdeles dårlig. Vi kan vel knapt forestille oss den smerte og den skam mange mennesker har hatt på veien fram mot åpenhet om sin legning. Det er nesten utrolig å tenke på at mannlig homofili var straffbart i 1972, at homofil legning var definert som en sykdom fram til 1982, og at partnerskapsloven først kom i 1993. Samtidig er det viktig å se at disse årstallene representerer viktige milepæler i prosessen for full aksept av homofile og lesbiskes liv. Og da er jeg ved et av mine hovedpoeng. Det vi utfordres på i dag, er dette: Er vi rede til å anerkjenne homofile og lesbiskes liv - også kjærlighetsliv - som like vakkert, like vanskelig og like verdig som heterofilt liv og samliv? Er vi rede til å si at det ikke lenger skal være rangering av mennesker i dette landet, og at vi derfor ikke skal sortere folk etter seksuell legning? Dersom vi er rede til det, må det være slik at alle voksne mennesker skal ha rett til å inngå ekteskap, dersom de ønsker dette som ramme for sitt parforhold. Dersom vi sier nei til dette, innebærer det at vi ikke gir slik aksept. Det er umulig delvis å akseptere homofil og lesbisk kjærlighet. Delvis aksept er en rangering og i realiteten en avvisning. Så har mange hevdet at det ikke er diskriminering å ha én lovgivning for heterofile gjennom ekteskapsinstituttet og én for homofile og lesbiske gjennom partnerskapsloven. Selvfølgelig er det diskriminering; ordet «diskriminering » betyr forskjellsbehandling. Så hender det av og til at vi ønsker positivt å diskriminere enkelte grupper for derigjennom å oppnå større likestilling for disse. Men jeg kan ikke med min beste vilje se at dette skulle være behovet her. Den store majoritet av heterofile mennesker trenger neppe ekteskapets positive diskriminering. Det er vel ingen som i fullt alvor kan hevde at ekteskapet blir mindre verdt for heterofile fordi homofile og lesbiske får tilgang til det? Det må vel tvert imot være ønskelig at så mange som mulig kan få ha den beste ordning som ramme for sitt samliv. Og for veldig mange er det ekteskapet. Så er det sagt at forskjellen mellom heterofile forhold og homofile/lesbiske forhold er at den ekteskapelige ramme skal verne om mor-far-barn-relasjonen, og at partnerskapsloven således er bedre egnet for homofile og lesbiske par. Det er en logikk som ikke holder dersom den blir prøvd. For det første er det mange heterofile par som ikke kan få eller vil ha barn. Mange heterofile ekteskap blir også inngått på et tidspunkt i livet da det for paret verken er ønskelig eller mulig å få barn. Samtidig er det mange homofile og lesbiske som har barn, og som kommer til å få barn. Da må disse barna ha de beste rammene rundt sin tilværelse. For mange vil det være ekteskapet. Det er flere som i denne debatten har framholdt betydningen av det biologiske prinsipp: det at barn så langt det er mulig, skal vite om og kjenne sitt biologiske opphav. Det er ikke vanskelig å si seg enig i et slikt utgangspunkt. Samtidig har jeg kjent på en veldig sterk uro over den til tider brutale retorikken man har benyttet i denne sammenheng. Her er vi nemlig inne på veldig skjøre og sårbare mellommenneskelige relasjoner. Båndet mellom biologiske foreldre og barn angår oss alle sterkt og har mange sider som vi gjennom ulike politiske vedtak berører. Og vi må alltid vite at veldig mange barn ikke lever i nær kontakt med biologiske foreldre - og det går på tvers av spørsmålet om foreldrenes legning. Barn som er blitt adoptert fra fjerne strøk, vil i veldig mange tilfeller aldri kunne finne sitt biologiske opphav. Og det finnes barn som er blitt til i heterofile ekteskap der assistert befruktning med anonym donor har vært benyttet, før loven ble endret i 2005. Argumentene mot å åpne for assistert befruktning for lesbiske par begrunnet i at barnet ikke får vite om biologisk far før fylte 18 år, er med andre ord merkelig, all den tid dette resonnementet naturlig nok også gjelder for heterofile par når samme metode benyttes. Spørsmålet om biologiske bånd mellom foreldre og barn reiser problemstillinger som må håndteres på mange lovområder når det gjelder alle slags familiekonstellasjoner. Det gjelder også i den andre enden av skalaen, når f.eks. barn som har vært under omsorg av barnevernet, som voksen står fram og klandrer offentligheten: Hvorfor ble vi ikke tatt før? Hvorfor måtte vi leve med foreldre som ikke var i stand til å ta vare på oss? Spørsmål knyttet til biologiske bånd mellom foreldre og barn må derfor håndteres med klokskap. Mitt poeng er at vi skal være varsomme med å utbasunere hva som er de optimale oppvekstforholdene for ethvert menneske. Vi må som samfunn ta vare på barn i alle slags familier. Og det kan vi gjøre samtidig som vi har en politikk som legger opp til at både menn og kvinner kan være til stede i barns liv - i heim og familie, i nabolag, i barnehage, i fritid og på skole. Mitt syn i denne saka har flere utgangspunkt: et politisk ståsted der likeverd, likestilling og kamp mot undertrykking er fundamentet, samtidig som jeg er forpliktet av en humanistisk og kristen arv jeg bekjenner meg til. Som medlem av statskirka og som et menneske som ofte føler at jeg trenger den nåden som ligger i Det nye testamentets budskap, er det min oppgave å reagere når urett og fordømmelse rammer andre. Og jeg veit at mange homofile og lesbiske har levd sine liv i sorg fordi det ikke var takhøyde nok i den kirka de så inderlig gjerne ville tilhøre. Jeg er derfor glad for at jeg hører til i et bispedømme, Nord-Hålogaland, hvor både biskopen og mange prester holder fram at Jesu kjærlighetsbudskap kaller Kirka til ydmykhet og aksept i forhold til menneskers liv, også når det framstår som annerledes. Jeg synes sokneprest Leif Bremer i Tromsø formulerer det så fint i en artikkel som stod i avisa Nordlys for en tid tilbake: «Vår kristne tradisjon gir mange lesemåter av hvordan vi skal forstå skaperverket, livet og døden og vår måte å være til på som et tegn på skapelse, som Guds vilje. » Og videre: «For den fjerne Gud er alle like og dermed like verdige, men for den Gud som kommer nær er alle forskjellige - og til sammen et uttrykk for Guds fargerike skaperverk. » Det er denne kirka jeg vil bekjenne meg til, det er denne kirka jeg håper vil åpne dørene og alle Kirkas sakramenter for det mangfoldet som lesbiske og homofile utgjør - Guds fargerike skaperverk, som sokneprest Leif Bremer uttrykker det. Jeg vil avslutte med en historie som går 45 år tilbake i tida. En ettermiddag kom en mann, en bekjent, på besøk til mine foreldre - en mann vi ungene hadde hørt var litt «sånn », til tross for at han var gift. Den ettermiddagen begynte en mann å fortelle om sitt liv, om det forferdelige og unevnelige han strevde så hardt med. Han hadde prøvd alt - blitt en kristen, lest Bibelen og tryglet Vårherre om å ta denne byrden fra ham. Han hadde falt fra, giftet seg - og slått seg på flaska. Men ingenting hjalp. Og jeg var 12 år gammel og satt sammen med mine foreldre og hørte et sterkt menneskelig vitnesbyrd som fra da av endret mitt syn på hva det vil si å være «sånn », og som gav meg en begynnende innsikt i hva det innebærer å bli sett på som annerledes, når denne annerledesheten blir vurdert som dårlig og mindreverdig. For et par uker siden satt jeg sammen med mora mi og pratet om alt som har skjedd på dette området i alle de åra som har gått siden den gangen. Og mora mi, som er 91 år, sa det slik: Jeg har levd et langt og godt liv med én og samme mann, og de fleste ser på det som det normale liv. Men vi er ikke kommet til verden for å sette oss på vår høye hest og si at det som er det rette livet for meg, skal vær så god være det rette livet for deg. Vi har en stor oppgave i livet, sa mamma, vi skal behandle våre medmennesker med godhet og respekt - det er det eneste jeg er sikker på. Derfor håper jeg at jeg i dag kan gå ut av lagtingssalen og ringe til mamma på Senja og si at i dag har Lagtinget sluttet seg til Odelstingets historiske vedtak 11. juni 2008 om å innføre felles ekteskapslov.