Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2005-05-26:
Dette pensjonsforliket innebærer et langt mer komplisert system enn det allerede kompliserte folketrygdsystemet vi har i dag. Det er hevet over tvil at det innebærer betydelige kutt i folks pensjonsrettigheter. Når målsettingen er å kutte statens utgifter med 20 pst., blir selvsagt resultatet også at pensjonistene kommer til å merke det. I Pensjonskommisjonen gikk Fremskrittspartiets medlem inn for en helt annen modell enn flertallet, en flat folkepensjon til alle som det skal være mulig å leve av, men også et system hvor man har sikret alle opptjente rettigheter i dagens folketrygdsystem. En slik modell ville vært enkel å forstå og rimelig å administrere. Den ville ha ført til økt privat sparing og en betydelig bedring av det norske egenkapitalmarkedet. Modellen forutsetter at både arbeidsgiveravgiften og trygdepremiene som i dag betales inn, ville blitt kraftig redusert. Folk og bedrifter ville dermed fått beholde mer av de pengene de i dag tjener, slik at disse kunne ha blitt benyttet til tjenestepensjoner og tilleggspensjoner, ikke som i forliket, hvor man kutter 20 pst. av statens utgifter uten å gi tilsvarende reduksjon i skatter eller avgifter. Siden denne modellen ikke ble viet noen utredningsoppmerksomhet i Pensjonskommisjonen, og Finansdepartementet heller ikke ville gi oss bistand, har Fremskrittspartiet valgt å forholde seg til dagens folketrygdsystem. Vi konstaterer at der vårt opprinnelige formål var forenkling og økt privat sparing, går flertallet nå inn for – basert på ett hovedformål, nemlig å spare statens utgifter – et langt mer komplisert system, som heller ikke stimulerer den enkelte til sparing for egen fremtid. Fremskrittspartiet vil avvise en såkalt modernisering av folketrygden basert på prinsippet om betydelige reduksjoner i statens utgifter, men vi vil gjerne bidra til mindre endringer innenfor dagens system. Dagens besteårsregel tar på en utmerket måte vare på de hensyn som man gjennom forliket forsøker å ivareta gjennom å lage flere hull i den såkalte alleårsregelen. Siden alle disse hullene, samlet sett, i hvert fall delvis gir en opptjening som ligner på besteårsregelen, ville det vært både bedre og enklere å beholde dagens besteårsregel, ikke minst fordi det å vedta en alleårsregel full av hull i seg selv vil invitere til at det blir enda flere hull i årene fremover, særlig også fordi dagens arbeidstakere er utfordrende i den forstand at det er veldig få A4-mennesker, og derfor kan man heller ikke lage et A4-system. Det skal nå innføres en obligatorisk tjenestepensjon i arbeidsforhold fra 1. januar 2006 til tross for at det ikke er gjennomført noen konsekvensutredning. Selv om det er en edel tanke å ville legge til rette for at alle de som i dag ikke har tjenestepensjon, skal få det, så er det etter min vurdering uansvarlig å innføre dette som en obligatorisk ordning så raskt. Lønnskostnadene for små og mellomstore bedrifter, gründerbedrifter, kan komme til å øke betydelig, og konkurser og tap av arbeidsplasser kan bli resultatet. Da hjelper det lite for folk å ha fått en lovfestet rett til tjenestepensjon, hvis de ikke har noen jobb å tjene den pensjonen opp i. Avtalen innebærer videre at offentlige tjenestepensjonsordninger videreføres, og det gis klart uttrykk for at tilpasning til ny folketrygdmodell ikke skal svekke de offentlige tjenestepensjonsordningene. Det betyr selvsagt at all innsparing som staten ser for seg gjennom denne reformen, skal belastes alle andre, alle som arbeider i privat sektor. Det er ikke veldig solidarisk etter mitt skjønn. Så vil partene videreføre AFP-ordningen slik den har utviklet seg til å bli i dag. Det er i strid med en målsetting som de aller fleste av oss er enige om, nemlig at alminnelig pensjonsalder ikke må reduseres, og at eldre arbeidstakere må motiveres til å stå i jobb. Dessverre har AFP-ordningen bidratt til å støte eldre arbeidstakere som ønsker å fortsette å stå i arbeid, ut av arbeidslivet. Det skjer særlig i nedgangstider. Vi hadde derfor heller sett en strammere AFP-ordning, en ordning tilbake til det den opprinnelig var ment å være, nemlig en håndsrekning til utslitte mennesker i tøffe yrker. Forliket medfører videre at fremtidens pensjonister ikke vil få del i den alminnelige velferdsutviklingen, når flertallet nå ønsker at løpende pensjonsutbetalinger ikke skal reguleres i takt med den øvrige lønnsveksten i samfunnet. Dette vil selvsagt svekke pensjonistenes kjøpekraft i forhold til alle andre grupper i samfunnet og fremstår som helt urimelig, siden pensjonister har akkurat de samme behov som resten av samfunnet. Forliket legger opp til at regelen om pensjonsopptjening ved ulønnet omsorgsarbeid forbedres. Det er Fremskrittspartiet enig i og glad for, ikke minst fordi det bidrar til en bedre familiepolitikk. Vi er også enig i at det innføres en såkalt pensjonskontoordning, fordi dette vil kunne bidra til større oversikt hos den enkelte om egen pensjon, men systemets kompleksitet inviterer kanskje ikke akkurat til bred folkelesning. Fremskrittspartiet støtter også prinsipielt en videreføring av en garantipensjon som avtrappes mot opptjening av inntektspensjon, men det er viktig at dette skjer gradvis, slik at også personer med lave inntekter får pensjon utover garantinivå. Vi er også enig i at det innføres et delingstall, rett og slett fordi ethvert pensjonssystem må korrigeres for økt levealder i befolkningen. Fritt valg av pensjoneringstidspunkt er et velferdsgode, men det er også viktig at systemet inviterer til og stimulerer til arbeid. Det er synd at man ikke inviterer til fondering av deler av folketrygden. Dette ville uten tvil bidratt til å bedre kapitalmarkedet i Norge, og også gitt en større sikkerhet for fremtidens pensjonister. Man skal nå videre utrede uførepensjonsordningen. Det er bra. En slik gjennomgang bør legge vekt på å hindre misbruk av en god velferdsordning. Men jeg vil også understreke at en ordning med frivillig avgang ved 62 år, med reduserte ytelser, kan føre til press på uførepensjonsordningen slik den fremstår i dag, rett og slett fordi den er bedre enn ytelsene kan komme til å bli ved frivillig avgang. Derfor er det viktig at Regjeringen ser særskilt på dette spørsmålet i den videre utredningen. Da folketrygden ble vedtatt i 1967, var det en viktig velferdspolitisk reform. Siden da har samfunnet endret seg på flere måter. Vi har hatt demografiske endringer, fått flere kvinner i arbeidslivet, en befolkning med betydelig høyere utdannelse, og vi har hatt en glidende overgang fra å være et industri- og jordbrukssamfunn til å bli et kunnskapssamfunn. I tillegg kommer selvsagt den eventyrlige utviklingen knyttet til olje- og gassvirksomheten. Dette har selvsagt gitt utfordringer, men også betydelige muligheter som ingen tenkte på da folketrygden ble vedtatt. Så vidt jeg vet, har det aldri vært vedtatt at oljeinntektene først og fremst skal benyttes til å sikre fremtidige pensjonsforpliktelser. Men selvsagt gir det oss mulighet til stadig å forbedre den generelle velferden i Norge, pensjonsutbetalinger inkludert. Vår fremste utfordring er ikke hvor lave eller hvor høye de fremtidige oljeinntekter vil bli. Vår fremste utfordring er vår evne til å skape fortsatt økonomisk vekst i Norge. Vi burde derfor i større grad ha benyttet det faktiske handlingsrommet som oljeinntektene gir oss, til å bedre grunnlaget for økonomisk vekst, ved å gjøre Norge konkurransedyktig gjennom et konkurransedyktig skatte- og avgiftssystem og gjennom å foreta betydelige realinvesteringer i Norge. Det ville over tid også ha bedret vår konkurranseevne. Et bærekraftig pensjonssystem er slett ikke utelukkende et spørsmål om systemet i seg selv, men et spørsmål om å enes om en politikk for økonomisk vekst og verdiskaping. Jeg har registrert at forlikspartnerne nå synes å være såre fornøyde med den enigheten de har kommet frem til. Men jeg registrerer at saksordføreren har betydelige problemer med å forklare den kuvendingen som Høyre har foretatt i denne saken. Da meldingen om pensjonsreformen ble lagt frem av Regjeringen, var det ikke minst fra Høyres side en ramsalt kritikk av SVs modell, som man mente ville fjerne arbeidstilbudseffektene fullstendig. Nå har forlikspartnerne blitt enige om en modell som ikke er veldig langt unna den SV opprinnelig foreslo. Jeg registrerer det, men jeg registrerer samtidig at man nå mener at den modellen selvsagt er svært bærekraftig, og at den vil gi en betydelig vekst i arbeidstilbudet. Man endrer åpenbart retorikk etter som tiden skrider frem. Det kan vi ikke annet enn å ta til orientering. Men jeg tror at dette såkalte robuste systemet vil bli satt på betydelig prøve i årene som kommer, ikke minst når pensjonistene oppdager hva flertallet har gått inn for.