John Dale (Senterpartiet), 1999-06-14:
For nokre veker sidan demonstrerte tilsette i norsk olje- og verftsindustri utanfor Stortinget. Stilt framfor trugsmålet om sterk nedjustering av aktivitetsnivå og tap av arbeidsplassar, vende dei seg til styresmaktene i håp om å kunna unngå ei slik dramatisk utvikling. Ironisk nok måtte regjeringspartia svara for seg, dei partia, og det gjeld særleg Senterpartiet, som i lang tid i førevegen og utan hell hadde teke til orde mot for høgt oljeutvinningstempo. Eit av våre viktigaste argument var at nedturen kunne verta for bratt, og at lokalsamfunnet i staden for å få ei mjuk landing ville risikera å verta råka av store omstillingsproblem. Då tida var inne og kulminasjonen var eit faktum, verka det bakvendt at me, av alle, skulle ta imot dei hogg som måtte koma frå tilsette og lokalsamfunn. I dag kan alle skriva under på at oppturen i norsk olje- og gassutvinning er prega av store funn, høge oljeprisar og enorm profitt, alt det som har gjort det vanskeleg å gira om i tide. Slik sett er me komne på hælane. Me må tenkja om, både på kort og lang sikt. Det problemet har Regjeringa teke fatt i, så vel i olje- og gassmeldinga som i tilleggsmeldinga. Opposisjonen, som avstår frå å erkjenna sitt ansvar for det som har passert, sluttar seg i all hovudsak til Regjeringa sitt opplegg. Ingen retorikk kan kamuflera det, det viser debatten her i dag. Dei to stortingsmeldingane tek utgangspunkt i høgst ulike situasjonar, den eine prega av sterk vekst i bransjen, den andre merkt av stagnasjonen som melde seg då oljeprisane fall. Men det er i det korte tidsperspektivet skilnadene er størst, nokre år fram i tid vil investeringane i alle høve minke, heilt uavhengig av oljepris. Difor er det all grunn til å vurdera samla det materialet Regjeringa har lagt fram. Kva gjer me så når problema trengjer seg på tidlegare enn venta? Norsk olje- og verftsindustri er sjølvsagt ein tungrodd affære, og styresmaktene kan ikkje hosta opp stimuleringstiltak i ein fart, men noko er alt gjort som kan vera med på å dempa den vanskelege situasjonen som er under oppsegling, spesielt i verftsindustrien. Med tanke på utviklinga vidare framover presenterer Regjeringa ein politikk som fortener å verta omtalt som strategi, i motsetnad til alt det rare det ambisiøse ordet elles vert brukt til å karakterisera. Regjeringa vil auka konkurranseevna ved å senka kostnadene, nett på dei punkta der industrien har festa si fokusering. Viktigaste sak er satsing på ny teknologi. Dernest foreslår Regjeringa tiltak som lettar arbeidsprosessar og organisering, t.d. ved å presisera nærare kva rolle SDØE skal spela, og ved å klargjera prinsippa for forlenging av utvinningsløyve. Og så, på det punktet der fokuseringa ofte er størst i debatten, men som etter industriens oppfatning likevel kjem på ein klar tredjeplass, foreslår Regjeringa ei gradvis avvikling av produksjonsavgifta. Det er viktig å halda fast på at ei heldig kostnadsutvikling framover er knytt til ny teknologi, organisering av oljeproduksjonen og til sist skattar og avgifter. Lat oss ikkje snu om på den lista, dei momenta som fyrst er nemnde, er klart dei viktigaste. Denne strategien vert ikkje utfordra av opposisjonen, innvendingane som finst, er heilt marginale. Eg noterer at opposisjonspartia innleiingsvis hevdar at tiltaka frå Regjeringa er utilstrekkelege, men kan ikkje sjå at dei legg på bordet eit anna opplegg. Og Arbeidarpartiets tankar om å fastsetja CO2-avgifta felt for felt vert partiet ståande åleine om, fordi det opplagt vil komplisere systemet, føra til byråkrati og dermed forseinka snarare enn forsera feltutbygginga. Tankar av denne typen kan tyda på at dei tre tyngdepunkta i Regjeringa sin oljestrategi ikkje har festna seg heilt i landets største parti. Me bør t.d. avstå frå å innføra avgifter som ytterlegare kompliserer arbeidsprosessane i næringa. Me merkar oss at opposisjonen har samla seg om nokre forslag som tek sikte på å erstatta CO2-avgifta med eit kvotesystem, eller eventuelt redusera avgifta i påvente av ei kvoteordning. Forslaga vert drøfta i samband med revidert nasjonalbudsjett, og her kan det vera grunn til å minna om at eit kvotesystem ikkje er tenkt innført som eit sparetiltak for industrien. Spørsmålet om den framtidige strukturen innan norsk olje- og gassindustri er ikkje ei sentral sak i dagens debatt. SDØEs framtidige rolle og eigarskapen til Statoil vil fyrst verta skikkeleg vurdert når Regjeringa legg fram si petroleumsmelding våren 2000. Eg er glad for at Regjeringa tek seg tid i det spørsmålet, i alle fall er det ingen grunn til å la store svingingar, som er nokså typiske for olje- og gassverksemda, få dominera når sjølve strukturen vert sett under lupa.