trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-09:
Én ting har representanten Høybråten rett i, og det er at det står om to fundamentale verdier. Det står om religionsfrihet, og det står om diskriminering. Når flertallet og statsråden blir beskyldt for å ikke lytte til den ene, tror jeg det er like stor grunn til å beskylde Høybråten og de borgerlige for ikke å lytte til dem som blir diskriminert. De er like enige om at de blir diskriminert, og det er også snakk om en fundamental verdi. Jeg mener at det lovforslaget som er lagt fram, balanserer disse hensynene fordi det fremdeles er en åpning for en saklig grunn for å diskriminere på dette grunnlaget. Men det opposisjonen helt konsekvent unnlater å svare på, er: Hvorfor er denne typen regler akseptable når det gjelder diskriminering på grunnlag av rase eller kjønn, men ikke når det gjelder homofili? Jeg tror vi er ved sakens kjerne her, fordi det fremdeles er et tabu å snakke om det. Alle har blitt enige om at det ikke er greit å diskriminere på grunn av rase, og derfor har man regler knyttet til det. Man er også enige om at det ikke er greit lenger at religiøse trossamfunn skal få holde på med diskriminering av kvinner – i hvert fall tør ingen å si at man synes det er greit, sjøl om det finnes mye grunnlag i religiøse tekster for det. Det er også regler om saklighet knyttet til det. Nå sier vi at disse saklighetsreglene også skal gjelde dem som er homofile. Det er ikke noe annet prinsipp som legges til grunn for denne vurderingen enn de vurderingene som gjøres knyttet til rase og kjønn. Derfor mener jeg at det er opposisjonen som har et forklaringsproblem i forhold til den prinsipielle inngangen til denne saken, ikke Regjeringen og statsråden.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-09:
Når jeg mener at man har valgt ikke å lytte til alle eller diskutere, så snakker jeg om dem som faktisk blir diskriminert. For her er det dem som bør lyttes til. Det er like viktige og like prinsipper som står mot hverandre. Det er ikke sånn etter mitt og SVs syn at en bør rangere disse. Det er like viktig ikke å bli diskriminert for sin rase eller sitt kjønn som det er ikke å bli diskriminert for sin seksuelle legning. Det er et viktig prinsipp, det er et grunnleggende prinsipp, og disse to prinsippene og religionsfrihet kolliderer av og til, fordi innholdet i religionen er diskriminerende. Da må man finne en løsning på dette, for man må ivareta begge prinsippene. Jeg mener at Regjeringen har funnet fram til en god løsning nå, for den sier ikke at det alltid er slik at det ikke er lov til å diskriminere. Det gir en rom for når det er saklig grunn. Det dreier seg om f.eks. lærerstillinger, men det er ikke noe særlig poeng i at man skal ha lov til å diskriminere vaktmesteren på grunnlag av seksuell legning. Ja, det skal være rom for tro – selvfølgelig skal det være det. Men når representanten Røe Isaksen sier at det høres ut som om noen av og til er redd for trossamfunn i denne sammenhengen, må jeg nok si at vi som har slåss for likestilling også for kvinner, vet at det ikke akkurat har vært mye drahjelp å få. Man har ikke stått i fremste rekke for likestilling mellom kvinner og menn i samfunnet, i familien og ellers. Derfor er det klart at vi kjenner igjen en del av argumentene om at dette er basert på tro. Nå er det ingen som sier det lenger, fordi man politisk har slåss fram et annet syn, som nå alle slutter seg til. Det er jeg veldig glad for. Jeg er også helt sikker på at i løpet av noen år vil synet på homofile ha forandret seg på samme måte, og vi vil alle sammen være enige om det.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2010-03-09:
De siste tiårene har Norge blitt et mer og mer sekulært samfunn. Vi har blitt et samfunn som også har blitt mer og mer liberalt. Personlig tror jeg det er en god utvikling. Jeg setter pris på å leve i et samfunn hvor det er større rom for å være annerledes, hvor det er større rom for å ha en annen legning enn det flertallet har – alle disse tingene. Samtidig synes jeg man ser tendenser til at pendelen har dreid i motsatt retning, at vi får en slags illiberal liberalitet i samfunnet som gjør at vi blir tvunget til å stille spørsmålet: Har vi i det hele tatt rom for det religiøse? Har vi rom for dem som fortsatt tenker at religion er viktig, at tro er viktig, og har lyst til å leve livene sine og bygge institusjonene sine rundt det? Illiberal liberalitet er i utgangspunktet et velmenende konsept. Det handler om at min liberalitet skal gjelde også for alle andre. Så er spørsmålet: Er det ikke slik i et samfunn at det burde være grenser for hva politikerne skal kunne påføre av liberalitet? Vår oppgave er å sikre noen grunnleggende rettigheter til alle – ja. Men Stortingets oppgave er også å anerkjenne hvor grensene for politikken burde gå – at det er noen mennesker og noen institusjoner som styres etter litt andre prinsipper på noen områder enn det kanskje det store, liberale flertall vil gjøre. Der er det en balansegang, og jeg mener at denne loven går for langt. Spørsmålet er i ytterste forstand: Hvem er det som skal bestemme? Noen felles rammer og noen felles regler skal man ha. Men i trossamfunn må det være slik at det er teologien som skal ligge til grunn, ikke statsrådens mening. Vi har jo hatt en tradisjon i Norge for at man har sett på Den norske kirke som et slags underbruk av staten. Vi har hatt en tradisjon for at flere partier har vært redd for Kirken og hvordan Kirken skal påvirke staten. Man burde kanskje også være redd for hvordan staten skal påvirke Kirken. Der er det noen vanskelige dilemmaer. Like fullt tror jeg vi skal ha et samfunn hvor det er rom for tro, rom for religion, og hvor trossamfunn skal få lov til å styre seg selv uten for mye innblanding fra statsråden, selv om statsråden måtte ha gode og liberale intensjoner.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2010-03-09:
Det er vel kanskje sånn at vedtak som blir fattet etter hopp- og sprettmetoden, ofte er vedtak som folk ikke etterspør, mens de etterlengtede vedtakene tar det år å få gjennomført her. Det viser jo dette med omsorgslønn bl.a. SINTEF Helse utarbeidet en rapport om utviklingen i perioden fra 2001–2006. Ordningen blir «karakterisert som en gjerrig ordning som driver rovdrift på familier med store omsorgsoppgaver(Eriksen og Andersen 2004) (Eriksen og Andersen 2004) Det var heller ikke nytt i den utredningen. Det kom også en utredning i 2003. Stortinget ba i 2002 om at det skulle legges fram en sak om omsorgslønnsordninger. Direktoratet drøftet da ulike ordninger, og anbefalte at det måtte en sterkere statlig ordning til for at ikke omsorgsyterne skulle utnyttes. Jeg spør da statsråden: Når det nå skal legges fram en vurdering, er da statsråden positivt innstilt til at det blir en sterkere statlig ordning, at det blir en likeverdig ordning i hele landet, og at det skjer noen endringer raskt etter at forslaget er blitt lagt fram?
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2010-03-09:
Jeg vil bare først si at jeg ikke er veldig beroliget med at det kommer til å bli fattet noe vedtak veldig raskt etter at det blir framlagt noe i den saken som var nevnt her, som svar på forrige spørsmål, for det har vært nok av tilfeller tidligere hvor det har blitt lagt fram forslag til endringer, og at det har vært utredet uten at det skjer endringer. En annen sak. Når det gjelder koordinering av tjenestene, så er det jo det foreldrene har problemer med, nemlig å få de tjenestene de faktisk har rett på, og det å få koordinert dem. Nå har Fremskrittspartiet og Høyre lagt fram et forslag om at ansvaret for koordineringen bør ligge i Nav. Kristelig Folkeparti har foreslått at det bør ligge i kommunen, og regjeringspartiene har ikke foreslått noen verdens ting. Hvis det er slik at denne koordineringsrollen skal ligge litt tilfeldig her og der, blir det jo vanskelig for brukerne å forholde seg til det også. Kan statsråden si noe om hvem det er som bør ha ansvaret for koordinering av tjenestene? Hvor bør den rollen ligge?
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2010-03-09:
Det er viktig for en regjering og for et storting å være aktive pådrivere for at tjenestene skal bli bedre. Jeg mener at denne regjeringen har satt i gang mye arbeid nettopp fordi en har sett at det er kompliserte forhold rundt både enkeltpersoner, rundt familier og rundt systemer som det trengs å ryddes opp i. Jeg kan også være veldig utålmodig når det gjelder mange av ordningene, fordi en vet at det er familier som lever sine hverdagsliv som trenger å få løsninger raskt. Men det er noen ganger slik at hvis en gjør ting for raskt, kaster en gjerne ut noe med badevannet, slik at en får dårligere løsninger. Vi har sett at når ting går for fort, kan det nettopp være fordi vi ikke får et godt nok grunnlag til å finne gode løsninger som passer alle. Så er det slik, som representanter her også har sagt, at for mange fungerer denne ordningen bra. Hvis vi skal endre på det, må vi i hvert fall sørge for at vi endrer det slik at de som det fungerer bra for i dag, ikke får det verre. Derfor mener jeg det er viktig at det blir gjort grundig. Men jeg er helt enig i at en bør være utålmodig. Vi er enige i komiteen, opplever jeg, om at dette skal gå så fort som overhodet mulig, men jeg mener at det ikke kan gå på bekostning av kvaliteten, og det tror jeg er den beste forutsigbarheten vi kan gi til de familiene som i dag strever.
Sylvi Graham (Høyre), 2010-03-09:
Nav har altså, som nevnt tidligere i dag og også tidligere i denne sal, plutselig i år foretatt endringer i praksis for tildeling av pleiepenger. Det har fratatt mange foreldre muligheten til å ta seg av sine barn selv. Alternativet er at disse foreldrene går ut i ordinær jobb, og at staten betaler noen andre for å pleie disse barna. Vi har lest både i Fædrelandsvennen og også i Aftenposten i februar i år om foreldre som har fått pleiepenger fordi barnet trenger tilsyn på grunn av en kronisk lidelse. Så spør statsråden Stortinget retorisk i dag om opposisjonen mener at det beste som kan skje barnet, er at foreldrene slutter å jobbe. Det får meg til å ønske å stille et tilsvarende retorisk spørsmål: Er det slik at statsråden mener at det beste som kan skje for barna, er at barna får et omsorgsopplegg av noen andre enn mor eller far, og at dette avbrytes brått?
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2010-03-09:
Jeg vil gi ros til forslagsstillerne for å ta opp denne viktige saken. Representanten Andersen nevnte henvendelser som har gjort inntrykk, og at det var mange av dem. Jeg har ikke fått så mange, men de jeg har fått, har gjort stort inntrykk på meg. Jeg er veldig glad for at det i denne saken er en så bred enighet mellom alle partier om at en ønsker et samfunn der det er rom for alle, og der alle har like muligheter, og at det er en forståelse for at familier som har barn med nedsatt funksjonsevne, har særlige utfordringer og store omsorgsbehov som krever at samfunnet stiller opp og backer opp den formidable innsatsen som disse foreldrene legger ned for sine barn og for sin familie. Et samfunn der vi aksepterer ulikheter, er et bedre samfunn enn et samfunn der vi dyrker likhet. Jeg kan ikke få sagt det nok: Disse foreldrene fortjener at storsamfunnet stiller opp, og vi må stille opp med gode ordninger. Jeg er også glad for at Regjeringen har satt i gang viktige prosesser for å styrke tilbudet. Jeg mener tiltakene må ha noen særmerker. Det ene er at det er behov for nærhet i tiltakene. Det skal være nærhet mellom hjelpemiddelapparat og den enkelte bruker. Det må være behov for fleksibilitet i ordningene, slik at ikke familier opplever å falle mellom to stoler, og det er behov for forenkling. Ut fra disse behovene klarer ikke jeg å se at statliggjøring er veien å gå, nettopp fordi nærheten er så viktig. For disse familiene er like forskjellige som alle andre familier, og disse barna er like forskjellige som alle andre barn. Tiltakene må også ha som hovedfokus å sikre maksimalt god utvikling for det enkelte barn og en mest mulig «normal» hverdag for familien og foreldrene, f.eks. muligheten til å gå på jobb. Med den felles erkjennelsen som er kommet fram i denne debatten og som ligger i innstillingen, at det er behov for å styrke tiltakene, forventer jeg – i likhet med resten av regjeringspartiene – at Regjeringen raskt kommer tilbake med de tiltakene som er varslet. I denne saken er ordet «sorteringssamfunn» brukt, uten at noen har tatt til orde for det. La meg bare slå fast at for Senterpartiet vil selve kampen mot et slikt sorteringssamfunn være noe av kjernen i hele vår politikk.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-03-09:
Først vil eg seie at sjølvsagt er ikkje alt forferdeleg for familiar med barn med nedsett funksjonsevne. Heldigvis har me mange gode tiltak, og det gjeld å koordinere dei best mogeleg. Derfor har me òg hatt ein del forslag om det. Statsråden er jo òg statsråd for barna, og eg har vore inne på nettsida til Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet og lese FNs konvensjon om barnerettar. Punkt nr. 7 seier klart og tydeleg at barn har, så langt det er mogeleg, rett til å kjenne til sine foreldre og få omsorg av dei. For meg ligg det litt til grunn, og eg kunne ha lese fleire e-postar som eg har fått, der foreldre uttrykkjer noko heilt anna. Når skal statsråden oppfylle nettopp den retten som ligg i FNs barnekonvensjon om at barna faktisk kan få omsorg, når me har så mange eksempel som viser det motsette?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-03-09:
Det som fekk meg til å ta ordet igjen, var noko statsråden sa, og noko som representanten Kari Henriksen sa. Statsråden uttalte at det verka som om opposisjonen meiner at det beste som kan skje, er at foreldra sluttar å arbeide. Eg ønskjer å dvele litt ved akkurat det poenget. Det er lett å vise til konkrete eksempel på kva som er skjedd, og som kan fortelje litt om kva som er utfordringa. Eit eksempel som me såg i Aftenposten og i Fædrelandsvennen i vinter, var ei mor som ønskte å vere heime med barnet sitt, men ho fekk ikkje omsorgsløn etter at det ikkje blei gitt pleiepengar lenger. Det enda med at ho måtte ut i arbeid og jobbe med akkurat det same som ho ville gjort med guten sin. Ironien her er ganske stor, men det er også veldig tragisk at ein har ordningar som er slik. Derfor blir eg ikkje roa av at ein set ned eit utval, eller at ein skal sjå på det og ikkje vedta noko etter «hopp- og sprettmetoden», som det blei kalla. Det er ikkje snakk om hopp og sprett, og det er ikkje snakk om å vedta noko på kort tid. Det det er snakk om, er å følgje opp det som har vore diskutert før. Derfor reagerer eg også på det representanten Kari Henriksen seier, at me vil ha levert fort. Ho seier ho kan garantere at Arbeidarpartiet vil følgje opp, at det skal bli betre, og at det vil gå fort. I 2005 blei det lagt fram ein strategiplan for familiar med barn som har nedsett funksjonsevne. Arbeids- og sosialdepartementet varsla i samband med Innst. S. nr. 150 for 2006–2007 at dei skulle komme tilbake i løpet av året, altså i løpet av 2007. Sidan har me ikkje sett noko. Eg kan ikkje seie at eg er veldig roa. Eit anna eksempel er BPA, brukarstyrt personleg assistanse. Samarbeidsregjeringa – Høgre, Venstre og Kristeleg Folkeparti – vedtok i 2005 at denne ordninga skulle vere rettsfesta. I 2007 blei dette sendt på høyring av Helse- og omsorgsdepartementet. Det store fleirtalet av høyringsinstansane sa seg positive, men sidan har ein ikkje sett noko til det, bortsett frå at det blir vist til at det skal komme i Samhandlingsreforma. Etter å ha høyrt tidlegare debattar om Samhandlingsreforma er det kanskje ei melding om samhandling, helse eller eit eller anna. Me veit ikkje kva det er. Derfor er eg veldig bekymra for om tiltaka kjem. Derfor hadde eg håpt på ei mykje meir positiv tilnærming til forslaga som kom i haust, som me hadde god tid til å sjå på, og ein burde kunne ha klart å lande på gode innstillingar og gode vedtak, som hadde hjelpt dei barna og dei foreldra som berre ønskjer å vere heime.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2010-03-09:
Som flere har vært inne på, har foreldre med funksjonshemmede barn store utfordringer i hverdagen. Ikke minst utsettes foreldrene for unødige og store belastninger på grunn av tungrodd byråkrati og stort skjemavelde, uoversiktlige ordninger og mangel på kompetanse hos offentlige instanser. På TV 2-nyhetene 1. og 2. mars fikk vi innblikk i Petrines liv som funksjonshemmet og hennes familie. Foreldrene ønsket selv å ta 100 pst. omsorg for Petrine hjemme, slik de har gjort de siste ti årene, men på grunn av Navs nytolkning av reglene vil de ikke lenger få pleiepenger. Etter fire måneders søknadsbehandlingstid blir de tilbudt 148 kr døgnet i omsorgslønn fra kommunen for å utføre det samme oppdraget som en institusjon, som koster 4 500 kr i døgnet, dvs. 1,7 mill. kr i året. Dette er jo meningsløst. De har allerede spart samfunnet for mange millioner ved selv å ta ansvaret, men avspises altså med bortimot ingenting. Hvis det ikke blir orden på dette, vil de altså bli tvunget til å ha Petrine i institusjon. Petrine vil selvsagt ha det best hos sine foreldre. Ingen kan erstatte mor og fars omsorg, selv om det på en institusjon er aldri så gode fagpersoner. Det er betryggende å høre at statsråden sier at foreldrene kan få et tilbud gjennom at det ikke bare er institusjonsplasser som er det beste, selv om jeg er enig i at det må legges til rette for at også foreldre med funksjonshemmede barn skal ha mulighet til å delta i arbeids- og samfunnsliv på lik linje med andre. Men det må være en valgmulighet her for foreldrene. Det er også godt dokumentert at habiliteringstilbudet til barn svikter både i kommunehelsetjenesten og i spesialisthelsetjenesten. Høyre forventer at helse- og trygdeforvaltningen og kommunene finner gode løsninger rundt hver familie, som bygger på likeverdighet uavhengig av hvor de bor i landet. Dette er foreldre med store omsorgsoppgaver, og de må være spart for hver eneste dag å kjempe for å få nødvendig hjelp og støtte. Et prinsipp som Stortinget la til grunn for noen år siden, er foreldrenes frihet til å velge opptjeningsmetode for sine barn. Tidligere har et samlet storting uttalt at foreldrene må ha frihet til å velge mellom alternative intensive programmer for opptrening, men dette vil altså regjeringspartiene ikke være med på lenger. De sier de er positive til valgfrihet, men bare for de valg de selv mener er riktige. Foreldrene besitter en unik kompetanse og erfaring, og Høyre vil legge til rette for gode, helhetlige og funksjonelle rammer rundt familiene. Det er en krevende oppgave, og jeg har dyp, dyp respekt for den jobben de gjør. De har fortjent all den støtte og hjelp de har behov for, som de har krav på, og som Velferds-Norge skal gi dem.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2010-03-09:
Som saksordføreren påpekte, avslører Riksrevisjonens undersøkelse av økonomistyringen i helseforetakene betydelige mangler ved styring og kontroll. Herunder kan nevnes et akkumulert underskudd i størrelsesorden 25 milliarder kr betydelig mangel på budsjettdisiplin en ukultur ved at det har vært forventninger om tilleggsbevilgninger, så man har i praksis sett bort fra budsjetter rekordartet gjennomtrekk av ledere, halvparten av helseforetakene har skiftet direktør, og 15 av 19 foretak har skiftet økonomidirektør i perioden sen start på budsjettprosessen manglende involvering av ansatte og ledere på lavere nivåer, osv. osv. Samlet sett mener Fremskrittspartiet at dette dokumenterer en sektor med store mangler med hensyn til styring. Fremskrittspartiet er et parti som mer enn gjerne er med på å bevilge penger for å styrke helsesektoren, men vi er også et parti som krever god ledelse, god styring og at budsjetter følges. Vi finner det uakseptabelt at helseforetakene over flere år ikke har tilpasset seg de økonomiske rammene. Sektoren er blitt styrt av regjeringen Stoltenberg, ved tidligere statsråd Sylvia Brustad i vesentlige deler av den perioden som rapporten vi i dag behandler, gjelder for. I tillegg kan det bemerkes at et betydelig flertall av medlemmene i styrene i de regionale foretakene kommer fra de rød-grønne partier. Fremskrittspartiets kartlegging viser at 19 ordinære styremedlemmer har sin bakgrunn fra de rød-grønne partier mot ti fra ikke-sosialistiske side. Det er på denne bakgrunn klart hvor ansvaret for situasjonen ligger, den ligger hos de rød-grønne partier. Riksrevisjonens rapport tilsier at man bør stille spørsmål ved hvordan man har valgt å organisere Helse-Norge. Det vises her til at store og viktige sektorer i samfunnet slik som politi, forsvar og Nav er organisert på en måte der ansvarsforhold og styring er klarere. Jeg vil for øvrig bemerke at representanten for Den norske legeforening i høringen uttrykte bekymring for forslaget om å senke stykkpriselementet i ordningen med innsatsstyrt finansiering til 30 pst. Fremskrittspartiet deler denne bekymringen. Jeg registrerer at både de regionale helseforetakene og helseforetakene generelt ønsker seg bedre forutsigbarhet og langsiktighet fra eier. Sen utsendelse av oppdragsdokumenter er en vesentlig årsak til manglende koordinering, hevdes det. Jeg må her vise til at Fremskrittspartiet har foreslått en årlig sykehusproposisjon etter modell av kommuneproposisjonen, som vil tilfredsstille mye av helseforetakenes behov for langsiktig planlegging. I høringen vi hadde om denne saken, merket jeg meg at det ble hevdet at styringen i helseforetakene er betydelig bedret de siste årene, og at prognosene for 2009 er positive. Jeg registrerer derimot oppslag i media som tyder på at det fortsatt er store utfordringer i sektoren, og vi i Fremskrittspartiet vil derfor følge utviklingen nøye.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2010-03-09:
Jeg hadde ikke tenkt å forlenge debatten vesentlig, men har bare en liten kommentar til representantene Foss og Langeland, som i sine innlegg hadde visitter til Fremskrittspartiet, og som selvfølgelig har rett i at Fremskrittspartiet er kritiske til dagens system. De har også rett i at vi stemte for dagens system i sin tid. Nå bør det da understrekes at den avstemningen var en del av forhandlinger. Det var en del av et forlik som var grunnlaget for at vi støttet den modellen, og det var ikke vårt primære syn som lå til grunn for voteringen i den saken. Som også representantene Foss og Langeland vet, er det sjelden man i et forlik får gjennom sitt primære ønske. Nå er jo representanten Foss både en erfaren og meget dyktig politiker, men jeg antar at selv ikke han med hånden på hjertet kan si at i alle forlik han har vært med på, har han fått med 100 pst. av sine primære standpunkter. Så vårt syn er selvfølgelig det som fremgår av vårt program og våre mange forslag i helse- og omsorgskomiteen i Stortinget, og det er noe annet enn det som forliket, som vi var med på i sin tid, går ut på. Nå går ikke vår kritikk bare på organisasjon, men også – og minst like viktig – på de underskudd som er fremkommet, på den mangel på budsjettdisiplin som man har sett, på store problemer man har med gjennomtrekk av ledere, og på de utfordringer som er når det gjelder budsjettprosessen, som akkurat ble omtalt i replikkordskiftet mellom statsråden og representanten Anundsen.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2010-03-09:
Jeg takker for svar på mine spørsmål – av tre spørsmål var jeg fornøyd med svar på halvannet. Det får vi si ikke er så verst! Jeg vil gjerne følge opp og konkretisere, for statsråden kan ikke helt ha lest hva vi skriver i innstillingen. Statsråden kan være beroliget av at et flertall i komiteen er et mindretall i Stortinget. Men jeg anbefaler likevel å lese merknaden, for det står at vi «ber regjeringen legge frem sak for Stortinget i vårsesjonen om eventuelle endringer i finansieringsordningene» – altså ikke budsjettrammer. Jeg er enig med statsråden i at det ville være uakseptabelt om nesten størstedelen av budsjettet skulle fastlegges om våren – før Stortinget fikk fattet endelig vedtak om helheten i budsjettet. Det tror jeg at jeg som tidligere finansminister har den absolutte forståelse for. Men det vi her ber om, er altså ikke det. Det er ikke en kommuneproposisjon for helsesektoren, men et varsel om endringer i finansieringsordningene, slik at foretakene kan innstille seg på det. Jeg ser jo at det ikke alltid kommer slike endringer. Men kommer de, så må jeg si at det ville være veldig fordelaktig for helseforetakene å få vite det i mai–juni fremfor i oktober.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2010-03-09:
Denne debatten dreier seg delvis om det konkurranseutsettingsvedtaket som skjedde med virkning fra 2003. Det gir denne rapporten fra Riksrevisjonen intet grunnlag for å konkludere på. Jeg registrerer også at den sittende statsråd heller ikke har gjort det, verken i debatten eller under høringen. Så kan man selvfølgelig si at denne rapporten inneholder en kritikk av Vegvesenets evne til å følge opp egne funksjonskontrakter, både når det gjelder å kontrollere dem og når det gjelder nivået på tilbakemeldinger. Det er riktig. Men det foreligger ingen sammenlignbar analyse av hvordan veivedlikeholdet var før 2003. Og når man her siterer fra lobbyorganisasjoner som sier at det er verre å levere til entreprenører – de som nå får kontrakter – enn til det gamle Statens vegvesen, er jo det en uttalelse som i beste fall har dobbelt bunn. Når det gjelder det med «verre å levere», kan man bruke det uttrykket som er brukt tidligere i debatten – den som intet gjør for å følge opp kontrakten, vil vel oppleve det å bli pålagt å følge opp kontrakten som en forverring. Men det er jo for brukerne av veiene selvfølgelig en forbedring. Så det at det er blitt verre etter konkurranseutsetting, er et uttrykk man ikke kan bruke som bevis for noe som helst. Når departementet dessuten har bestilt en analyse av situasjonen etter konkurranseutsetting og hvilke virkninger det har gitt, synes jeg i og for seg vi skulle hatt tålmodighet til å vente til rapporten foreligger. Så vidt jeg kan se, dreier det seg om et par–tre uker, knapt det, til rapporten foreligger. Da får man et grunnlag for å vurdere det. Jeg hører også en del si at etter at dette ble satt ut på anbud, har prisene økt. Det har det da gjort i hele kongeriket. I hele samferdselssektoren har prisene økt kolossalt. Det hadde sammenheng med at man på det tidspunkt befant seg på toppen av en høykonjunktur og vi hadde oljepriser som gjorde asfaltprisene enormt høye. Og den daværende statsråden sto jo her i salen og måtte forsvare at hun fikk stadig mindre kilometer asfalt for pengene som ble bevilget, fordi prisene var høye. Så det er ikke noe bevis for at konkurranseutsetting virker eller ikke virker, men det er et bevis på at under høykonjunkturer øker prisene. Og hvis SV trenger en debatt om dette for å skjønne det, er debatten ikke bortkastet.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-09:
Eg sluttar meg til saksordføraren si grundige utgreiing i saka, men vil gjerne knyta eit par kommentarar bl.a. til det som representanten Knudsen frå Framstegspartiet sa. For eg synest det er veldig rart at Framstegspartiet, som var for denne reforma, no snakkar mot ho, i form av at dei synest det er bra at den raud-grøne regjeringa no har teke meir politisk styring – det motsette av det dei ønskte då reforma blei innført. Sjølvsagt er det sånn at den raud-grøne regjeringa har ansvaret, som Knudsen seier – absolutt. Men eg vil minna om kva som skjedde ein del gonger i budsjettbehandlinga då Per-Kristian Foss var finansminister. Då var det masse bråk om helseføretak, og bråket førte til at det kom opp rekningar på tilleggsløyvingar. Då var det eitt parti som ikkje ønskte seg politisk styring i desse styra, men som faktisk skulle koma i møte alle desse krava som var «ute på gata» – og det var Framstegspartiet. Ein trena på ein måte styra opp til at om dei berre skreik høgt nok om overskridingar, så fekk dei pengar. Det kallar eg ikkje politisk styring, det kallar eg populisme. Men det er greitt. Så eit par ord til slutt. Eg er fornøgd med at me tek tilbake meir av den politiske styringa, at statsråden no skal følgja opp styra mykje tettare. Det trur eg er heilt nødvendig. Eg synest òg me skal høyra på fagforeiningane og dei tilsette, som er veldig tydelege på at dei må få vera meir med. Når ein har eit mål, må ein få fagforeiningane, dei tilsette sine organisasjonar, med på det, sånn at dei kan vera med og forankra den politikken som skal drivast i helseføretaka.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-09:
Me skal jo koma tilbake til debatten om korleis me skal organisera Vegvesenet og vegvedlikehaldet på eit seinare tidspunkt, om me må gjera nokre grep, eller om me ikke må gjera nokre grep. Men eit par kommentarar til slutt: Det eine er ein standardreplikk som eg pleier å ha til Framstegspartiet når dei går opp og klagar på vegane og på vegvedlikehaldet. Dei forhandla altså budsjett med Per-Kristian Foss tre år på rad, og dei klarte då å plussa på – ja, hald dykk fast – 1 mill. kr på vegvedlikehaldet på tre år. Og så kjekkar dei seg no når dei er i opposisjon! Men alvoret med vegvedlikehaldet kjem når ein er i posisjon og faktisk kan løyva pengar til det. Den raud-grøne regjeringa løyvde 500 mill. kr meir til vegvedlikehaldet allereie det første året. Så Hoksrud, mitt råd til Framstegspartiet er: Når de har makt, bruk den makta og gjer det som er viktig. Dersom vegvedlikehaldet er ein av dei tinga, bør de gjera det og ikkje gje skattelette til dei rike, som de har ein hang til å gjera i staden. Mykje tyder på at Høgre blei litt uroleg når me begynte å snakka om at New Public Management var mislykka, at me stilte spørsmål når det gjaldt Høgre sitt ideologiske mantra, som konkurranse, anbod og kostnadseffektivitet – om det faktisk var slik med denne saka om vegvedlikehald. Ja, det spørsmålet synest eg jaggu meg Høgre òg skulle stilla når dei ser at prisutviklinga går berre éin veg – ein enorm veg, for å seia det slik: 40 pst. opp dei siste åra. Då er det grunnlag også for Høgre, sjølv om dei er i opposisjon, å stilla spørsmål om ein har den rette medisinen, eller om ein held på med eit system som faktisk ikkje verkar og berre blir dyrare.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-09:
Ja, hvis det med endringer i finansieringsordningene menes f.eks. endringer i innsatsstyrt finansiering – hvor stor andel som skal være innsatsstyrt, hvor stor andel som skal være rammefinansiert, og den type endringer – kan jeg være helt enig i at det i hvert fall er viktig å få det så tidlig som mulig. Her gjøres det jo endringer fra år til år – om man ikke alltid endrer de store innretningene, kan det jo bli snakk om det. Det har jo også vært varslet i forbindelse med Samhandlingsreformen, så det er i hvert fall en sak som jeg skal vurdere, når det er det som ligger i den merknaden.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-09:
Vi har ikke gått inn for å legge frem en type kommuneproposisjon for helsesektoren om våren, som jeg også sa i innlegget mitt. Det er det flere grunner til. Hovedgrunnen er at det vil binde opp store deler av statsbudsjettet. Det vil være andre sektorer som også vil ha et berettiget ønske om å komme i en slik posisjon, og det mener vi, slik som budsjettprosessen er lagt opp, ikke ville være riktig. Så jeg er helt enig med representanten i at det er viktig for helseforetakene å ha forutsigbarhet og å ha trykk på omstilling kontinuerlig. Jeg opplever det slik at det har de, og vi har så tett dialog med helseforetakene at de får styringssignalene straks de foreligger. Og oppdragsdokumentet har vi ambisjoner om å legge frem straks Stortinget har vedtatt budsjettet.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-09:
Jeg er enig med de representantene, og kanskje spesielt saksordføreren, som tok til orde for dette med eierstyring og oppfølging av selskapene, at det er en viktig sak. Jeg har bare lyst til å si at når det gjelder oppfølgingen av de regionale helseforetakene, opplever i alle fall jeg at de har en veldig tett oppfølging fra departementets side. Den eieroppfølgingen er tett. Når det gjelder evaluering av styrene, har den vært lagt opp mer til en egenevaluering. Men dette er noe som vi vil ha på agendaen i 2010 for å sikre oss en god nok evaluering av styrene og oppfølging. Oppfølgingen er, som sagt, jevnlig og god. Jeg tror vi ellers ikke hadde vært i den situasjonen vi nå er kommet i, hvor det tross alt for 2009 ser ut til at helseforetakene går i balanse. Jeg hører at man stiller spørsmål ved helseforetaksmodellen, og det kan man absolutt gjøre. Det er absolutt viktig å diskutere styringsform, men samtidig vil jeg jo si at slik som det har vært praktisert, slik som det har vært fulgt opp i de siste årene med en stadig tettere oppfølging av styrene, av ledelsen i de regionale helseforetakene, har vi lyktes bedre med økonomistyringen. På en eller annen måte må vi finne en god styring av en sektor som dreier seg om 100 milliarder kr og 100 000 ansatte i spesialisthelsetjenesten. Jeg har også lyst til å understreke at for å møte fremtidens helseutfordringer, kravet til spesialisering og kravet til å møte store diagnosegrupper mener jeg at helseforetaksmodellen – selvfølgelig med fortsatt god oppfølging – kan være en god modell. Så vil jeg si at noen resultater, som vi kanskje ikke snakker så mye om eller kanskje ikke husker så veldig på, er blitt veldig mye bedre, og det dreier seg om ventetider. Selv om vi er opptatt av hele tiden å få ventetidene ned og er bekymret når det ikke går i rett retning, er det noe vi har stort fokus på, men ventetidene i pasientbehandling er betydelig forbedret, og effektiviteten i pasientbehandlingen er gått opp. Det har jeg lyst til å understreke. Så til noe som har vært tatt opp av Riksrevisjonen, som dreier seg om prioriteringsforskriften. Den har vært praktisert forskjellig i de regionale helseforetakene, og det har medført ulik ventetid for behandling av samme sykdom i ulike regioner. Helsedirektoratet har derfor utarbeidet veiledere for rettighetstildeling og frist for når helsehjelp skal igangsettes, og i oppdragsdokumentet for 2010 har jeg understreket at prioriteringsveilederne skal legges til grunn for å sikre enhetlig vurdering av rett til nødvendig helsehjelp. Det er en annen sak som også er viktig, som Riksrevisjonen har tatt opp, og det er dette som går på koding. Det å ha mest mulig korrekte medisinske registre er viktig. Det er viktig av økonomiske grunner, men det er også viktig for å vite hvilken type pasienter vi behandler, og hva vil være behovet for fremtiden. Det jobber vi videre med, og det tar vi på største alvor.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2010-03-09:
Det er Fremskrittspartiet som er opptatt av at vi skal ha mer forutsigbarhet i helsesektoren, og at vi ønsker en tilsvarende melding som vi har for kommuneøkonomien, om våren – ikke den tidligere finansministerens parti, Høyre. Men jeg forsto statsrådens innlegg dit hen at hun har prinsipielle motforestillinger mot at en skal skape den forutsigbarheten, fordi en da vil risikere å binde opp, eller i hvert fall signalisere en form for oppbinding av, store deler av budsjettet tidlig i fasen. Vi ser jo av Riksrevisjonens rapport at de helseforetakene som lykkes med økonomistyringen, er de som har de gode, langsiktige prosessene internt slik at en får startet tidlig nok med den økonomiske planleggingen for å gjøre omstilling. Er det virkelig statsrådens oppfatning at det er det prinsipielle utgangspunkt, at man ikke skal signalisere binding av budsjettmidler for tidlig, som ødelegger for de praktiske resultatene?
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2010-03-09:
Det er ikke nødvendig å forlenge denne debatten særlig mye lenger fordi saksordføreren og representanten Nybakk på en god måte har – hver til sitt – gjort rede for det som er komiteens standpunkt. Jeg har lyst til å takke saksordføreren for å ha samlet komiteen om ganske kritiske merknader til støtte for Riksrevisjonens rapport. Jeg vil også nevne at dette er en god oppfølging fra Riksrevisjonens side på forventningene fra kontroll- og konstitusjonskomiteen om å aktualisere selskapskontrollen. Det er altså 124 virksomheter som er innenfor denne revisjonsrunden. Hovedfunnet er at det i utgangspunktet stort sett er bra, men at det er noen kritiske merknader. Blant de hovedpoengene som en der finner, er mangel på enhetlig eierstyring og spørsmålet om hvorvidt Stortinget er tilstrekkelig informert om en del av disse selskapenes virksomhet og om departementets eierutøvelse. Det er slik – som også foregående taler sa – at manglende oppfølging og styring fører til betydelig risiko for store tap for staten og manglende ivaretakelse av viktige samfunnsoppgaver. Som også foregående taler sa, er ikke foretaksmodellen oppe til diskusjon i denne saken, så jeg skal ikke kommentere den noe videre enn det som ble gjort i forrige sak. Men det er verdt å merke seg at det ikke er noe i denne revisjonen som tyder på at oppgaver generelt blir løst dårligere gjennom å bruke en annen form for forvaltning enn den ordinære offentlige forvaltningen som er direkte underlagt departementet. Jeg vil også vise til at komiteen er enstemmig i alle merknader i denne saken, også i de kritiske merknadene, og det ligger klare føringer og forventninger fra komiteen på enkelte områder. Jeg legger til grunn at departementene som omfattes av den kritikken som kommer fra kontroll- og konstitusjonskomiteen, merker seg den og gjennomfører de tiltak som er nødvendig for å forbedre dette. Således har vi også en forventning til at Riksrevisjonen også i neste revisjonsrunde kommer tilbake til oppfølgingen fra departementenes side i forhold til den kritikken som er fremmet.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-03-09:
Dei som meiner dette, synest å ha som utgangspunkt at vegane frå før er like og av same kvalitet over fylkesgrensene. Det er jo ikkje tilfellet. Det er jo frå før regionale forskjellar, òg på det som heitte riksvegar. Men eg synest det er veldig viktig å følgja dette opp. Eg kan så langt registrera med glede at fylkeskommunane faktisk brukar meir pengar på veg og vegvedlikehald enn forventa i forhold til dei midlane som dei fekk med over. Eg ser det som mi oppgåve å følgja nøye med, med direkte kontakt med fylkeskommunane og òg med dei regionale vegkontora, for det er avgjerande viktig at både drift og vedlikehald blir styrkt, og at det òg blir styrkt lokalt på dei nye fylkesvegane.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-03-09:
Der er det no slik at ei sanksjonsordning er på plass. Eg kjem nok til å be om jamleg rapportering frå Statens vegvesen om dei brukar denne moglegheita. Så ser eg for meg at det er langt betre med eit tettare samarbeid i forkant, med rettleiing, slik at entreprenørane veit så nøye som mogleg kva dei skal levera, og slik at òg Statens vegvesen bidreg til auka kompetanse blant entreprenørane, enn at ein i altfor stor grad går rundt og skriv ut bøter. Men det er nødvendig å ha ordninga, og det er òg nødvendig å bruka ho. Eg vil rapportera tilbake til Stortinget i kva grad ho no blir brukt.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-03-09:
For det fyrste til styrkt vegvedlikehald: Det er nok mi meining at vi skal fokusera meir på drift og vedlikehald framover. Så må eg få lov til å koma tilbake til det i dei årlege budsjetta. Når det gjeld på kva måte vi no klarar å følgja opp, får eg moglegheit til å visa til den rapporten som er bestilt frå Dovre Group, der det er stilt heilt sentrale spørsmål som vi no føreset svar på, som f.eks.: Står innhaldet i kontraktane i forhold til den oppgåva som skal utførast? Er det spesifikke krav, er risikofordelinga slik som ho skal vera? Korleis blir kontraktane følgde opp frå Statens vegvesen si side med omsyn til kontroll og sanksjonar? Denne rapporten har deadline 31. mars, skjærtorsdag. Det betyr at rapporten kjem umiddelbart over påske, og skal då følgjast opp frå vår side og vil bli offentleg tilgjengeleg.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-03-09:
Eg har merka meg at det er fleire brukarorganisasjonar som set si lit til at det å oppnemna eit uavhengig tilsyn vil bety større oppfølging av vegnettet. Eg har denne saka til vurdering. Det som blir det store spørsmålet, er om vi skal bruka midlar på å oppretta eit slikt eige tilsyn, eller om vi heller skal bruka desse midlane på å forbetra dei rutinane og moglegheitene for oppfølging og ettersyn som vi allereie har. Når saksordføraren her etterlyser kva tid og på kva måte, er mitt svar at når vi har konkludert, skal vi leggja fram denne saka på eigna måte for Stortinget.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-03-09:
For ei meir oversiktleg framstilling av mitt engasjement når det gjeld drift og vedlikehald, vil eg visa til både innleiinga som eg hadde høve til å gje på kontrollkomiteen si høyring og til avslutninga. Konkurranseutsetjing, som skjedde i 2003, er kommentert av fleire. Eg ser fram til å koma tilbake til det når vi får svar i rapporten frå Dovre Group, men inntrykket er jo at kostnadsinnsparingane ikkje var så store som dei vart framstilte å vera forventa, og at det var verdifull lokal kompetanse som ikkje lenger fekk høve til å vera ein del av drift og vedlikehaldet med dei følgjene som det fekk. Eg skal ikkje gå inn i ei drøfting om vi skal ha eit tilsyn eller ikkje, men eg har behov for å streka under at det er ikkje slik at når det skjer ei ulykke på vegen, så er ikkje vegmyndigheitene inne – ein kunne mest få inntrykk av det frå Framstegspartiet. Det er jo for det fyrste slik at i tillegg til politi er Statens vegvesen raskt på banen, ser på både korleis vegdekket er, korleis tilhøva elles er – dei gjer kvar sitt – og det er òg ein havarikommisjon som tek affære, som sjekkar både ved alvorlege hendingar og ulykker. Når eg er oppteken av funksjonskontraktane i dag, så er det for å sjekka nærmare det som no vart gjort både på Helgeland og i Vesterålen. Eg finn det interessant. Eg trur det vil ha ein overføringsverdi til andre fylke. Eg har vore i Nordland og late meg orientera av Statens vegvesen. Erfaringane frå i vinter, som mange av oss har opplevd, med sterkt og vedvarande snøfall og kulde, seier noko om kor viktig det er at kontraktane har rom for at f.eks. vintervedlikehaldet kan vere veldig forskjellig alt etter veg og føre, om dette då skal spesifiserast og kor nøye, om ein skal sjå på fastpris og om ein skal sjå på volumkontraktar. Her er mykje som vi bør gå meir nøye inn i. Men så er det òg reist spørsmål til Dovre Group om det økonomiske, geografiske og tidsmessige omfanget av kontrakten er optimalt, og om det eventuelt er andre moment som kan ha betydning. Eg vil gjerne avslutta med å seia at eg ser fram til å dukka enda djupare inn i dette temaet og følgja opp overfor Stortinget.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-03-09:
Eg er så glad fordi det er eit så stort engasjement for å styrkja norsk jernbane. Når det gjeld denne utgreiinga som eg har halde tidligare i dag, blir ikkje ein påstand meir sann fordi han blir gjenteken. Det har aldri vore meg i mot å koma her og orientera om situasjonen for jernbanen. Det har eg òg meldt skriftleg, og eg er glad for at det er lagt til rette for det. Så registrerer eg at Framstegspartiet no naturleg nok vil fokusera på sitt budsjettforslag for 2010 når dei nemner beløp. Dei unngår sjølvsagt å seia noko om dei reduksjonane som dei sjølve har foreslått, år etter år, nettopp på jernbanen. Det er jo denne manglande merksemda tidlegare på jernbanen som gjer at både Bergensbanen og andre slit – dei skulle ha hatt langt meir til vedlikehald på eit tidlegare tidspunkt. Det er det same vi såg i kommunesektoren. Der har det òg samla seg opp eit stort etterslep på vedlikehald, men no er vi altså i gang. Eg såg sjølv kva det betydde berre det at dei reinsa ballasten i sommar i vedlikehaldspakken på Bergensbanen mellom Myrdal og Voss. Det har altså medført større punktlegheit, men det er stadig rom for betring, og det er rom på 2010-budsjettet for både meir vedlikehald på Bergensbanen og på andre banar. Så til Flytoget. Det er ikkje slik at Flytoget i dag går med så stor kapasitet at det berre er å opna dørene. Flytoget har eitt oppdrag, og det er å frakta flypassasjerar mellom Drammen og Gardermoen. Det seier seg sjølv at det må vera visse reglar knytte til det, men der har kommunikasjonen og informasjonen vore for dårleg. Det skal no betrast. Til høgfartsutgreiinga: Eg kunne like så vel her risikert å bli skulda for at eg ikkje følgde opp Soria Moria. Det er jo det eg gjer, følgjer opp Soria Moria på dette feltet – og dei 50 mill. kr treng ikkje Hoksrud vera uroleg for. Dei inngår i dei budsjettmidlane som er til disposisjon på planlegging. Så til Eidangertunnelen. Eg synest Eidangertunnelen er eitt av fleire eksempel på at det faktisk er viktig å planleggja før vi set i gang. Eidanger ligg inne i Nasjonal transportplan med enkeltspor. No har spørsmålet om dobbeltspor kome opp. Det seier seg sjølv at då må det planleggjast nærmare før det blir sett i verk. Fire alternativ skal utgreiast når det gjeld framtida. Hoksrud kan gleda seg til 1. februar 2012.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-03-09:
Lat meg bruka tida på å kommentera nokre av dei mange spørsmåla som er reiste i denne debatten. For det fyrste: Kven er det som har rett, kven er det som har skulda, spurde Hoksrud. No spurde han: Kven er det som har rett, NSB eller Jernbaneverket? Lat meg berre slå fast: Kven er det som har ansvaret – det synest eg er ein betre innfallsvinkel – når toget står? Det er Jernbaneverket som har ansvaret for skjenegangen og for signalanlegga. Det er togselskapet som har ansvaret for togmateriellet. Samtidig er det regjering og storting som har det overordna ansvaret, fordi det er vi som legg rammene som Jernbaneverket og togselskapet kan operera innanfor. Så er spørsmålet: Kan det brukast meir pengar? Jernbaneverket brukte ikkje dei pengane dei fekk i 2009. Dei bad om 470 mill. kr i Oslo-området. Dei har fått dei midlane. Dei var usikre tidleg i år om dei kom til å bruka alle. No trur eg dei kjem til å bruka dei. Eg registrerer at dei no seier at dei òg kunne brukt meir pengar utanfor det sentrale austlandsområdet. Det har dei sagt etter at budsjettet vart lagt fram. NSB har meldt sitt til komiteen, og eg har ikkje nokon grunn til å polemisera mot NSB om det som dei seier. Så er eg oppteken av ei grundig og forsvarleg planlegging av det som heiter store prosjekt, ikkje for å trenera noka framdrift korkje på Vestfoldbanen, på Oslo–Ski eller på andre banar, men for å unngå å koma i den same situasjonen som med Gardermoprosjektet. Det har vorte framstilt her som eit eksempel. Minnet er kort, det var ein eigen NOU. Puttjern er berre eitt av fleire stikkord i ein slik samanheng. Det var behov for ei evaluering etter at Gardermobanen var ferdig. Samanhengande utbygging blir understreka her. Ja, det var regjeringa Bondevik som sjølv varsla etappevis utbygging av Lysaker–Asker. I så måte er det godt at ein i ettertid har kome på andre tankar. Så til stenging og buss som alternativ. Svaret er ja, sjølvsagt. Så til slutt om finansiering. Den som byggjer eit hus og har pengar i banken, går ikkje utan vidare og låner nye pengar. Det er meir midlar til jernbanen no enn det har vore tidlegare. Men det tek tid å forbetra både togmateriell og skjener. Det beste eksempelet på det er kanskje bestillinga av nye tog. Dei stod ikkje klare. Dei fyrste kjem i 2011.