Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-02:
Først vil jeg gi min helhjertede tilslutning til innlegget fra representanten Forsberg som satte hele saken inn i et riktig perspektiv, særlig fordi han også framhevet at de ansatte her strever. Jeg tror at hvis man hadde systematisert både ansattes og brukernes medvirkning i sjølve prosessen framover – altså de som faktisk skal gjøre dette i praksis – på en klarere og tydeligere måte tidligere, kunne man ha unngått noen av de problemene man har sett undervegs. Så til noe av den kritikken som har kommet her, bl.a. fra Fremskrittspartiet og Riksrevisjonen, om at bedrifter kunne tilby flere IA-plasser, men som Nav ikke greide å henvise personer til. Det var oppgitt at det var 639 IA-plasser og bare 90 som var henvist. Ut fra de opplysningene som jeg har, er det en forklaring på dette. Det er sjølsagt uheldig at det er slik, og man skulle ønske at dette matchet bedre. Et av problemene knyttet til dette er at det ikke er samsvar mellom den arbeidskraften disse bedriftene faktisk ber om, og de som trenger en slik plass. Det betyr jo bare at man trenger mange flere slike arbeidsplasser i et mye breiere spekter av arbeidslivet for å kunne matche de behovene som den enkelte sykmeldte har, som trenger en slik plass. Jeg har sjøl besøkt Mandal kommune som har et slikt system, der de som er sykmeldt, kan få tilbud om en arbeidsplass også i det private, og noen har valgt det. Men det er veldig viktig at dette passer både for bedriften og for den ansatte. Så har det vært tatt opp litt ulike temaer her, men representanten fra Kristelig Folkeparti hadde en liten visitt til den prosessen som Stortinget hadde da vi vedtok sjølve reformen, nemlig at det først ble lagt fram en stortingsmelding om en reform som Stortinget avviste, og at regjeringen så kom tilbake med en ny reform, og at det skulle på en måte bety at Stortinget hadde vedtatt noe som var galt, og som ikke lot seg gjennomføre. Det er en beskrivelse som i hvert fall vi fra SVs side ikke kan stille oss bak. Jeg regner med at den regjeringen som la fram den stortingsmeldingen, sto bak den, og at det som ble lagt fram, var fullt gjennomførbart, og at det faktisk var meningen at det var det man skulle gjennomføre. Så pågår det en evaluering av Nav-reformen. Så det er ikke bare Riksrevisjonens rapporter vi har som grunnlagsmateriale for hva vi skal gjøre framover. Men det foregår altså en evaluering, og halvveisevalueringen ble lagt fram før jul. Det er vel noen antydninger i den reformen om at i styringen internt i etaten har man hatt med seg en del av de ideene som lå i den første stortingsmeldingen som Stortinget avviste. Det ligger noen antydninger om at det kan være slik. Det er klart at det er noe som det blir viktig å følge med på framover, slik at det vi gjennomfører, er det som Stortinget har vedtatt. Så har det vært en del diskusjon her nå om det at det er to eiere i Nav. Det er to sider av den saken. Den ene handler om at det er mulig med delt lederskap. Nå er det sånn at de aller fleste kommuner ikke har valgt delt lederskap, og det er jeg glad for. Noen har det, og det var kommunesektoren og KS som var veldig innstilt på at vi måtte åpne for det da vi skulle gjennomføre reformen. Fra min og SVs side har vi hele tida ment at vi må ha én ledelse i Nav-kontorene, og at det må bli resultatet etter hvert. Det andre spørsmålet som Fremskrittspartiet har reist, om man skal gjøre en større endring av hele reformen og legge hele sosialtjenesten og da også noen av de endringene som vi i ettertid har gjennomført ved lov, ny Nav-lov for de sosiale tjenestene med andre tjenester også, inn i Nav-kontoret, er en større politisk debatt som vi må komme tilbake til. Men det er klart vi ikke kan overse at de praktiske problemene på Nav-kontorene knyttet til ulik arbeidstid og avlønning og den type ting skaper vanskeligheter på den enkelte arbeidsplass. Så har også Venstre hatt et innlegg her, der man snakket både om behov for større skjønn – og det er jeg ikke uenig i – og større individretting. Det er viktig. Men jeg vil gjøre oppmerksom på at det er en stor fare ved å redusere rettigheter i lovgivningen, særlig de som er knyttet til de mest vanskeligstilte. Vi vet at folk med sterk egenkompetanse, som kanskje ikke er i en krisesituasjon, kan håndtere det; de er flinke til å snakke for seg sjøl, og de vet også hvordan man skal te seg i en vanskelig situasjon. Er man i krise og har hatt et vanskelig liv, hender det at man også kan komme i en så vanskelig situasjon at man virkelig trenger disse rettighetene som står der, helt uavhengig av hvordan man oppfører seg, eller hvor vanskelig man kan ha det i den akutte situasjonen. Jeg frykter at et stort rom for skjønn kan gjøre at de som har det mest vanskelig, ikke får rettighetene sine. Jeg er veldig opptatt av at vi har det for øye når vi ser på hvordan vi kan endre systemene. Det er sikkert mange regler her som man kan fjerne i framtida, og det er sikkert mange ordninger som kan slås sammen og brukes mer etter skjønn, men rettighetene for de mest vanskeligstilte må vi forsterke og ikke gjøre svakere. Venstre sier at vi i Stortinget skal være ombudsmenn. Ja, på et nivå der vi skal ta inn over oss det som skjer i samfunnet. For å si det sånn: Vi har hatt en pasientombudsordning i mange år. Det betyr ikke at jeg ikke hver eneste dag får flere e-poster som handler om helsevesenet. Hvis vi lager en Nav-ombudsordning, tror jeg ikke det betyr at vi ikke kommer i kontakt med disse menneskene. Men jeg er helt uenig i at den enkelte stortingsrepresentant skal følge opp den enkelte borger i forhold til forvaltningen og bistå den enkelte i saksbehandlingen. Vi har litt forskjellige meninger i dette huset. Skal vi gjennomføre slike prinsipper, kan det jo tenkes at det blir veldig annerledes hvis jeg skal følge opp denne ombudsrollen, enn om en representant for Fremskrittspartiet skal gjøre det. Jeg tror ikke at den forskjellsbehandlingen som da vil oppstå, er riktig. Derfor handler et Nav-ombud om den type praktisk oppfølging. Men det handler også om en systematisk oppsamling av de erfaringene som mange brukere har, og som kan være viktige innspill til endringer både i struktur og politikk. Til slutt kompetanseheving i Nav: Stortinget har flere ganger sagt at det må stilles klare kompetansekrav til de lokale Nav-kontorene, og Stortinget har sagt at det må være både sosialfaglig og trygdefaglig kompetanse og attførings- og arbeidslivskompetanse i disse kontorene, selvfølgelig i tillegg til en rekke annen kompetanse som er nødvendig for å drive et slikt kontor. Jeg er veldig glad for at statsråden nå fokuserer på dette, og særlig at hun fokuserer på samhandling mellom de utdanningsretningene som tradisjonelt har vært inne i Nav, som selvfølgelig må være der framover, og samhandlingen med praksisfeltet, f.eks. gjennom de HUSK-prosjekter som foregår ved noen av våre høyskoler. Det er absolutt behov for mye mer samhandling mellom praksisfeltet og de utdanningene som skal serve velferdsstaten.