Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Sosial dumping har vært et hett tema i arbeidslivet siden vi fikk østutvidelsen av EU i 2004. Vi har sett at østeuropeiske arbeidstakere på oppdrag i Norge har blitt utnyttet på det groveste. Presseoppslag, rapporter fra Arbeidstilsynet og varsling fra fagbevegelsen har avdekket en side av norsk arbeidsliv som vi ikke ønsker: Folk som blir lurt på lønn, som blir tilvist helsefarlige og brannfarlige boforhold, som får sparken og blir deportert om de protesterer. Bedrifter som behandler sine arbeidstakere på denne måten, har blitt gitt oppdrag av privatpersoner, av kommuner, av stat, av seriøse entreprenører og av useriøse aktører, særlig i bygg og i industri. Arbeiderpartiet, de øvrige regjeringspartiene og fagbevegelsen er skjønt enige om at slike tilstander må motarbeides med de midler vi har til rådighet. Arbeid i Norge skal lønnes etter norske forhold – jobber du og skaper verdier i Norge, skal du tjene nok til å kunne leve her. Seriøse norske håndverksbedrifter blir utkonkurrert av useriøse aktører, og hele vår arbeidslivsmodell har blitt truet. Derfor utformet vi en handlingsplan mot sosial dumping i 2006. Denne ble fulgt opp av handlingsplan 2 i 2009-budsjettet. Vi har styrket tilsynsmyndighetene med flere stillinger og myndighet til å gjøre en jobb mot sosial dumping. Vi har gitt tillitsvalgte innsynsrett i lønns- og arbeidsvilkår for ansatte hos underentreprenører. Vi har pålagt oppdragsgivere plikt til å påse at lønns- og arbeidsvilkår er som de skal være – for å nevne noe. Fagbevegelsen på sin side har stått på for de arbeidstakerne det gjelder. De har blitt organisert, fått hjelp, og de har blitt tatt inn i varmen i fagforeningene. Og bedriftene har bidratt. La det være klart at den store majoritet av norske bedrifter er seriøse og ønsker ikke å bli forbundet med sosial dumping. I byggebransjen har man hatt problemer med frynsete rykte også før sosial dumping dukket opp som tema. Bransjens eget seriøsitetsprosjekt i samarbeid med fagbevegelsen og myndighetene har ført til opprettelsen av StartBANK, som er en database over bedrifter som kan anses å være seriøse. Byggeboomen er nå definitivt over. Den kraftige krisen i internasjonal økonomi bringer arbeidsledighetstallene opp mot det nivået vi hadde før regjeringsskiftet i 2005, og vi ser at ledigheten er størst og vokser fortest i de bransjer som i sterkest grad har opplevd sosial dumping. Betyr dette at vi nå får færre utenlandske arbeidstakere og dermed mindre problemer med sosial dumping? Svaret på det tror jeg er både ja og nei. Arbeidstilsynet gjennomførte i fjor 1 500 tilsyn mot sosial dumping i byggebransjen, hvorav 79 pst. endte med reaksjoner. Etterspørsel etter arbeidskraft synker, og markedet for arbeidskraftutleie blir mindre. Men dette kan også føre til at konkurransen blir hardere og presset mot seriøse bedrifter blir tøffere. Sammen med oppheving av overgangsreglene for arbeidstakere fra åtte EU-land fører dette til at Arbeidstilsynet frykter at det blir mer sosial dumping i 2009. På lang sikt må vi ta i betraktning at vi vil ha bruk for mer arbeidskraft enn det vi selv rår over. Et fritt europeisk arbeidsmarked fører til mer grensekryssende arbeid, men harmoniseringen av lønns- og arbeidsvilkår i regionen vil ta lang tid. Det vil derfor i overskuelig framtid være nødvendig å ha virkemidler på plass for å sikre likeverdige lønns- og arbeidsvilkår og for å hindre usunn konkurranse som truer det norske arbeidsmarkedet. Lov om allmenngjøring av tariffavtaler er uten tvil det viktigste lovverket vi har til rådighet i arbeidet mot sosial dumping. Denne loven hjemler muligheten til å forskriftsfeste lønns- og arbeidsvilkår. Den lovhjemler alle de kraftigste virkemidlene vi har tatt i bruk, så som påseplikt for oppdragsgivere, innsynsrett for tillitsvalgte og nå solidaransvar. Loven er robust i forhold til EU-retten, og den er tilpasset norske arbeidslivstradisjoner ved at det er partsforhandlede lønns- og arbeidsvilkår som allmenngjøres, ikke politisk bestemte nivåer på dette. Lønnsnivåene som allmenngjøres, er minstesatser i tariffavtalene. La meg illustrere dette: Jeg er medlem av Tømrernes Fagforening i Bergen og får utpå vårparten hvert år tilsendt informasjon om lønnssatser og lignende. I år er allmenngjort minste timelønn for byggfagene kr 142,75 for faglærte, mens gjennomsnitts timelønn i bransjen i henhold til Statistisk sentralbyrås lønnstatistikk er på kr 199,24. Det vil si at allmenngjort lønn er på vel 70 pst. av gjennomsnittet på landsbasis, mens den er på bare 60 pst. av lønnen for de tømrerne i Bergen som jobber på akkord, og i snitt tjener 241 kr i timen. Dette er etter min mening et klart bevis på at allmenngjøring først og fremst sikrer utenlandske arbeidstakere en noenlunde anstendig lønn. Det er på ingen måte et proteksjonistisk tiltak for å beskytte norske arbeidsplasser. Allmenngjøringsloven fungerer i hovedsak godt, men det er nødvendig å gjøre noen presiseringer og tilpasninger for å gjøre loven mer effektiv. Kravet til dokumentasjon på at det foregår sosial dumping for at vedtak om allmenngjøring skal kunne fattes, er omdiskutert. Det er først og fremst arbeidstakersiden som begjærer avtaler allmenngjort, og ettersom fagbevegelsen ikke har noen lovhjemmel for å få ut lønnsavtaler, lønnsslipper, ansettelseskontrakter osv., har dokumentasjonskravet vist seg å være et hinder for allmenngjøring. Det er derfor naturlig at vi nå i lovs form gjør det klart at dokumentasjonen som skal til for at tariffnemnden skal ta en sak til behandling, skal gi grunn til å tro at sosial dumping finner sted. Så er det opp til tariffnemnden å skaffe seg tilstrekkelig med dokumentasjon til at saken er så godt opplyst at vedtak kan fattes. Videreføring av vedtak om allmenngjøring er også et tema hvor det er hensiktsmessig å presisere lovgivers intensjoner. I ny § 8 sier vi nå at nemnden kan treffe vedtak om videreføring av allmenngjøring uten at det framlegges ny dokumentasjon for lønns- og arbeidsvilkår i bransjen. Bakgrunnen for dette er at dersom et allmenngjøringsvedtak etterleves, vil det etter flertallets oppfatning ikke være mulig å oppfylle lovens krav til dokumentasjon,samtidig som det vil kunne være behov for fortsatt allmenngjøring for å unngå at det på nytt oppstår problemer. I høringssvaret til departementet om dette uttalte NHO at dette resonnementet etter NHOs syn en feilslutning. «Dersom allmenngjøringsvedtaket etterleves, er det ikke lenger grunnlag for ordningen. I motsatt fall vil det være uproblematisk å oppfylle dokumentasjonskravet.» Denne tolkningen av dokumentasjonskravet ved videreføring fra en så viktig aktør som NHO gjør det helt nødvendig å fastslå at vurderingstema ved videreføring av allmenngjøringsvedtak må være faren for at det på nytt skal oppstå problemer om allmenngjøringen oppheves. Det er klart at det ved første gangs videreføring vil være mindre behov for underbygging av disse vurderingene med dokumentasjon på tilstanden i bransjen enn ved senere videreføringsvedtak. Komitéflertallet er av den oppfatning at ordlyden i Regjeringens forslag til annet ledd i § 8 vil kunne gi grunnlag for feiltolkning av intensjonen med første ledd og vi innstiller dermed ikke på vedtak av denne delen av Regjeringens forslag. Vi har gjort mye for å sikre nivået på lønns- og arbeidsvilkår for utenlandske arbeidstakere på oppdrag i Norge, men vi har ikke hatt et godt nok legalt virkemiddel for disse arbeidstakerne når det gjelder å få utbetalt denne lønnen. I notat til komiteen opplyser Fellesforbundet at Oslo Bygningsarbeiderforening i fjor førte saker om manglende utbetaling av lønn for 241 utenlandske arbeidstakere og at Fri rettshjelp i Oslo førte 123 saker. Det er med andre ord et stort omfang av slike saker, og for en arbeidstaker som er bosatt i f.eks. Polen, er det vanskelig å følge en normal rettsprosess i Norge for å få ut lønn, slik som en nordmann kan. Solidaransvar for oppdragsgivere i en kontraktskjede vil gi disse arbeidstakerne rett til å få ut sin lønn fra enhver bedrift over egen arbeidsgiver i kontraktskjeden. Modellen som foreslås i proposisjonen, bygger på en tilsvarende tysk solidaransvarsordning som har fungert godt i ti år nå. Den bidrar til at arbeidstakerne får den lønn de har krav på, og den fører til at oppdragsgivere er nøye med å velge seriøse underleverandører. Flertallet mener det er all mulig grunn til å tro at en tilsvarende ordning vil få de samme virkninger i Norge. Under behandlingen av saken har det vært stor uenighet mellom partene i arbeidslivet vedrørende frister for framsettelse av krav, og fra arbeidsgiverhold har det vært ønske om lengre frist for utbetaling av lønn. Flertallet i komiteen viser til at fastsettelsen av disse fristene bygger på en avveiing mellom flere hensyn og støtter Regjeringens forslag på henholdsvis tre måneder og tre uker. I denne saken er det skarpe motsetninger mellom regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti på den ene siden og de resterende opposisjonspartiene på den andre siden. Disse motsetningene avspeiler også de motsetningene som finnes i arbeidslivet på disse punktene. Fra Arbeiderpartiets side tror vi at partene har de beste forutsetningene for å rydde opp i arbeidslivet. Skal de kunne gjøre det, må vi på den ene siden pålegge arbeidsgivere ansvar, og vi må gi tillitsvalgte rettigheter til å være med på å rydde opp i bransjen. Debatten i dag kommer til å vise at disse motsetningene eksisterer også mellom de politiske partiene. Det var ikke mulig å komme til en enstemmig innstilling i denne saken, men det tror jeg vi kan leve godt med.