Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-12-14:
Budsjettdebattene i Stortinget denne høsten står i sterk kontrast til de tilsvarende debattene i våre gode naboland rundt oss. Tv-bilder av rasende demonstranter som protesterer mot ulike budsjettforslag i ulike europeiske land, er blitt dagligdags. Vi har kommet bedre ut av finanskrisen enn de fleste andre land. Det er plass til videreutvikling av velferdstjenestene våre, og vi legger planer for nye satsinger. Flere medier, som Aftenposten, NRK og andre, har i høst brakt nærgående reportasjer om enkeltmenneskers skjebne i kjølvannet av kuttene i offentlige budsjetter, som nå gjennomføres i nabolandene våre. Historiene viser noe som kanskje er selvfølgelig, men likevel til ettertanke. De som strever med å få endene til å møtes når velferdsgodene kuttes, støtter seg på sine nærmeste, familiemedlemmer som kan tre støttende til. Nå var også familierelasjonene der lenge før kommune og stat ble oppfunnet. I den norske budsjettdebatten legges det ned et enormt engasjement og enorm ressursbruk i alt som er skakt og skeivt i samfunnet og i folks liv, og som bør repareres. Et av de store paradoksene er hvor lite interesse det er for å stille det enkle spørsmålet: Hvorfor? Hva kan vi gjøre for å forhindre at det skjer igjen? Å styrke og støtte opp om de nærmeste relasjonene folk har i sin hverdag, styrker hver enkelt av oss. Det styrker vår motstandskraft mot de utfordringene som livet gir oss, det gjør oss mindre sårbare, og det styrker fellesskapet. Hvorfor er det nok en budsjettdebatt i familiekomiteen uten at familievernet løftes fram som en satsing? Hvorfor er ikke de små bevilgningene til samlivskurs doblet, tredoblet eller firedoblet? Det hadde, for å si det forsiktig, ikke gitt utslag på verken handlingsregel, rente eller kronekurs. Det våger jeg å påstå med en tidligere finansminister i salen. La meg sitere fra Frode Thuen, som skrev en artikkel i Aftenposten nylig, der han stiller akkurat disse spørsmålene om manglende satsing på familievernet: «Er dette bare uttrykk for politikkens kortsiktighet? Eller skyldes det mest av alt at det alltid er lettere å prioritere skadereparasjon, enn å forebygge?(…) Er det bare enkel og brutal realpolitikk – at man kutter der det gjør minst vondt? Der det provoserer færrest velgere? Eller er det et «arbeidsuhell»?(…) Eller handler det egentlig om politisk ideologi?» (…) (…) Hvorfor koster det så mye å løfte bevilgningene så lite til det som betyr aller mest for aller flest? Den rød-grønne regjeringen makter ikke å finne plass til disse relativt små beløpene, men greier til og med å kutte i samlivskurs som Godt samliv! og Hva med oss?. Kristelig Folkeparti er glad for at flertallet i en merknad presiserer at man innenfor rammen for tiltak til funksjonshemmede skal sikre Hva med oss? for neste år, men venter spent på fortsettelsen for senere år. Det er manglende prioritering og oppmerksomhet som gjør en slik glipp mulig. Det er manglende prioritering og oppmerksomhet som gjør at politisk ledelse i departementet klarer å gi opptil flere innbyrdes motstridende begrunnelser for at kuttet i det hele tatt var nødvendig. I noen familier makter ikke foreldrene å gi ungene den omsorgen de trenger. Derfor betyr en god familiepolitikk at vi også trenger et barnevern med full dekning, akkurat som vi vil ha full dekning av barnehager og sykehjem. Tenk at vi har en regjering som har sittet i fem år og ikke har klart å si det. Regjeringens motto ser ut til å være at barnevernet tar vi litt pø om pø, som det heter. I budsjettet for 2011 har barnevernet kommet ganske bra ut. Det blir mer til kommunene og mer til fylkesnemndene. Bra! Det er bare det at ingen vet hva som skal skje neste budsjett. Rådmennene vet ikke hva de skal gjøre med penger de ikke vet om de har om et halvt år etter at de får virkning. Tiltakene vil virke først i annet halvår med Regjeringens opplegg. Kommunene fikk klar beskjed om at barnehagesatsingen varte til vi har plass til alle. I barnevernet får vi se det an og håpe det beste. Neste år kan barnevernet være taper eller vinner. Kristelig Folkeparti venter i spenning og har ikke tenkt å gi opp kampen før vi har et fullverdig barnevern med en opptrappingsplan om full dekning i alle ledd. Problemet er at ungene ikke har tid til å vente. Det bekymrer meg at vi merker en barnevernsdebatt der de rød-grønne representantene er selvtilfreds med det man har levert så langt i statsbudsjettet, og er veldig fornøyd med at man har funnet svakhetspunkt i Høyres og Fremskrittspartiets budsjetter, som man kan kritisere dem for, men så sier man ikke ett ord om hva man vil for framtiden, så sier man ikke ett ord om hva man har tenkt å gjøre i 2012 og 2013 og hvordan man skal trappe opp barnevernet til det har et anstendig nivå og ungene faktisk har fått et hjem og fått omsorg og tilbud som de sårt trenger. Jeg tar opp de forslagene som Kristelig Folkeparti står alene om i innstillingen.