Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-29:
Takk for en meget viktig debatt. Jeg skal ikke vifte med papirer fra talerstolen, jeg vil bare henlede alles oppmerksomhet på en viktig artikkel som sto i Dagens Næringsliv 13. oktober 2012. Der var det side opp og side ned med eksempler og forklaringer på hvorfor de styringsmodellene vi har valgt, etter hvert har utviklet seg i en retning der det er for mye telling, for dårlige resultater og for vanskelig å styre. Dette begynte for mange år siden. Jeg har vært med i politikken lenge, så jeg husker veldig godt da dette kom på slutten av 1980-tallet. Jeg satt i kommunestyret, og vi fikk beskjed om at vi egentlig ikke skulle stelle med de tingene som kommunen stelte med. Vi skulle bare vedta noen pengebudsjetter, og for øvrig skulle vi ønske hverandre god jul og godt nytt år. Så skulle noen ordne opp med dette, og så skulle disse tellesystemene sørge for at det gikk bra. Det gjør det ikke, fordi offentlig sektor steller med velferd, men velferd er ingen vare og skal ikke styres som en butikk. Når man prøver å lage markeder og systemer som er markedstilpasset der det ikke er grunnlag for det, fungerer det dårlig. Det er dyrt og mye byråkrati, sier Tormod Hermansen i denne artikkelen. Han var en av arkitektene bak det at denne typen tenkning fikk så stor innflytelse i norsk politikk. En av de opplevelsene jeg har hatt som politiker, som virkelig har rystet meg, er et besøk jeg hadde i barnevernet for sju–åtte år siden. Da diskuterte vi bruk av tvang i barnevernet. Vi var opptatt av å registrere tvang – det er selvfølgelig nødvendig. Men de barnevernsansatte sa til meg: Vi har dokumentert dette opp og ned og hit og dit, og vi har skrevet alle rapportene, men tid til å være sammen med ungene hadde de ikke. Det er klart at da er det et eller annet i systemet som teller noen gale ting. Denne såkalte fristillingen og moderniseringen, der velferd blir sett på som et produkt, har endret styringsformene, det har endret språket vårt. Det å være kritisk til dette betyr ikke at man ønsker seg Televerket framfor Telenor, men heller at man ønsker at det ikke skal være, for å si det sånn, telling foran behandling av pasienter. Hva kan vi telle? Jeg har jobbet med Nav-systemet i mange år. Noe av det kanskje aller viktigste Nav kan gjøre når det kommer et menneske i total krise til dem, er at noen har tid til å sette seg ned med dem, snakke med dem, og kanskje få de svarteste tankene vekk og få et menneske til å tro at det er et liv i morgen også. Det går ikke an å telle sånt. Sånne møter er det hele tida i Nav, i skoleverket, i helsevesenet, i barnevernet, og dette er jo noe av det aller viktigste systemet vårt kan gjøre. Vi kan ikke få telt det, men vi kan få det til hvis vi satser mer på faglighet, på kompetanse og motivasjon hos de ansatte, og hvis fagligheten får styre mer. Mange ansatte og ledere melder om perverterte virkninger av disse tellesystemene, og alle har medansvar for at dette har skjedd – jeg må bare si det – for vi etterspør jo sånne ting, alle sammen, hele tida. Mine velgere etterspør: Ja, hva har den krona du har bevilget der, gått til da? og så må jeg dokumentere det – det er mange drivere i dette systemet. Men kjerneoppgavene i disse systemene lar seg ikke telle. En annen av kjerneideene i dette systemet er at enhver enhet skal lønne seg i seg sjøl. Den gangen det var telefonkiosker, skrev jeg et stykke om dette, der det sto til slutt at hver telefonkiosk må lønne seg for at den skal få lov til å stå. Jeg tror dette også er noe av problemet med det vi alle sier er aller viktigst, nemlig forebygging og samarbeid på tvers av etater, forvaltningsnivåer og ulike hjelpeinstanser, for hvis man først trenger hjelp, trenger man ofte hjelp på mange områder. Det området jeg har jobbet mest med, er vanskeligstilte – sosialhjelpen. Der teller vi ikke så veldig mye, men vi teller hoder og kroner der også. Derfor var jeg en av forkjemperne for at vi skulle få tilsyn med de kommunale tjenester i Nav, og den tilsynsrapporten var stygg. Den het betegnende nok: «Kommunene bryter loven ved henvendelser om økonomisk stønad». I den grad de telte unger, var det det de gjorde. Men jeg vet det kan være sånn at i noen kommuner som ikke har tellekantene i orden, kan folk ha fått god hjelp, mens der tellekantene er i orden, er det ikke sikkert de har fått hjelp i det hele tatt.