trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2004-03-30:
Jeg er enig med helseministeren i ett av hans utsagn, og det er at helheten ikke må forsvinne i enkeltsaker. Men når enkeltsakene blir så mange at de utgjør en helhet, er det grunn til å reagere. Så sier helseministeren i skriftlig form at en ikke skal ha lavere aktivitet i somatikken enn i psykisk helsevern. Det er for så vidt greit nok, men da har vi igjen dette bikkjeslagsmålet om ressurser. Senterpartiet vil ikke bremse aktiviteten i somatikken, men vi vil samtidig øke aktiviteten innenfor psykiatrien ut fra det som var intensjonene i psykiatriplanen. Dette styringsbrevet fra helseministeren i fjor sommer kan jeg jo avlegge en liten visitt. Vi var slett ikke enig i at man skulle bremse aktiviteten i somatikken da, men vi må ikke sette disse tingene opp mot hverandre. Det som en kan konkludere med, er at det er for liten ressurstilgang i spesialisthelsetjenesten. Hvis en skal øke aktivitetsnivået, må en også øke det ressursgrunnlaget som må være tilgjengelig og disponibelt for at man skal kunne ha en god spesialisthelsetjeneste både når det gjelder somatikk og psykiatri. Det samme burde gjelde for psykiatrien og somatikken innen kommunesektoren. Spesielt hvis man ønsker en desentralisert profil på satsingen innenfor psykisk helsevern, er det helt klart at kommunene økonomisk og ressursmessig og også ellers må settes i stand til å gi den desentraliserte tjenesten på en skikkelig og verdig måte. De distriktspsykiatriske sentrene var noe av det som skulle ta opp den økte aktiviteten og være en link mellom første- og andrelinjenivået. Vi vet at vedtatte prosjekt som lå der før helseforetakene kom inn i bildet, er blitt utsatt eller skrinlagt. Det er etter min mening det motsatte av å satse. Denne krisesituasjonen gjør at vi nå bare drøfter behandling – og jeg må kanskje si krisebehandling – og ikke forebygging. Det er meget skremmende. Psykiske lidelser øker generelt, og psykosomatiske lidelser vil komme som et snøras over mye av det norske helsevesenet. Vi vet at flere barn og unge får psykiske lidelser, og ikke minst for denne gruppen haster det med å få behandling, så ikke sykdomsutviklingen får enda større følger og det blir enda dyrere å behandle. Jeg vil igjen gjenta også det som Riksrevisjonen har påpekt, at det er en feil i tildelingen fra departementet og staten selv. Den feiltildelingen, eller forfordelingen, burde rettes opp snarest mulig. Jeg spør igjen helseministeren: Vil han gjøre noe med dette i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett allerede nå til våren? Tilbud forsvinner uten at nye kommer og blir satt som alternativ, både når det gjelder akuttmottak, diagnostisering på skikkelig vis, som andre har vært inne på også, behandling, rehabilitering og omsorg og ettervern. Rus og psykiatri er også et problemområde som jeg håper vi kanskje kan komme litt tilbake til i neste sak.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2004-03-30:
Igjen får vi servert insinuasjoner om at når man er opptatt av spesialisthelsetjenesten og situasjonen i helseforetakene, er det bare en omkamp. Det er helt riktig at Senterpartiet var imot helseforetaksreformen. Men hele tiden etter at den ble vedtatt av et flertall her i Stortinget, har vi prøvd å legge til rette for at helseforetakene skal få best mulige vilkår for å behandle, og for å drive en virksomhet overfor pasientene slik at de har det best mulig. Vi ønsker å gi helseforetakene og spesialisthelsetjenesten vilkår slik at man kan bevare de verdiene som er skapt i norsk helsevesen. Det er et av punktene i verdigrunnlaget for norsk helsepolitikk som samtlige partier var enige om da vi behandlet helseforetaksreformen for et par år siden. Vi ønsker også å sikre likeverdige tilbud for alle, uansett bosted, økonomi, kjønn eller sosial status. Det er av de ting som folk bekymrer seg for i dag. Vi har prøvd å legge opp til at driftsrammene skal være gode nok. Som helseministeren sa, ønsker han å gjennomføre reformen slik den ble vedtatt, med de rammevilkår som Stortinget vedtar. Men da er det om å gjøre at de rammevilkårene er gode nok! Jeg synes det er litt påfallende at helseministerens parti etter vedtaket ikke har ønsket å følge opp dette med gode nok rammer. Vi ønsket å utvide driftsrammen for helseforetakene med 1,1 milliarder kr for 2004, pluss at vi ønsket å styrke både psykiatrien og rehabiliteringen. Vi ønsket også å slette gjeld – senest i forbindelse med et Dokument nr. 8-forslag som ble behandlet denne måneden, og som alle andre partier stemte imot. Jeg er enig i at SV sitter litt i glasshus når det gjelder økonomien og rammevilkårene for helseforetakene, ved at de nok har det strammeste budsjettet for helseforetakene og dermed for sykehusdriften og spesialisthelsetjenesten for dette driftsåret. Det må samtidig være lov til å være bekymret over en del av den strukturen og den utviklingen som nå skjer. Det å fjerne tilbud fra der folk bor, flytte og nedlegge funksjoner, si opp fagpersonell, divisjonere og seksjonere fagområder slik at gode samhandlingskjeder forsvinner og helhetlige akuttmottak forvitrer ved lokalsykehusene, kan vi ikke gå med på. Så sier man bl.a. at man skal bygge opp distriktsmedisinske senter. I Østfold har man f.eks. foreslått å ha et slikt DMS i Halden. Men uten sengepost og akuttmedisinsk beredskap, f.eks. når det gjelder indremedisin, må tilbudet bli meget dårlig ved et slikt senter. Jeg håper at vi skal få til en bred evaluering av helseforetaksreformen. Blant annet sier nå en tidligere Høyre-statsråd, nemlig overlege Wenche Frogn Sellæg, at eierskapsreformen har fratatt politikerne nødvendig styringsverktøy når det gjelder helsepolitikken. Da er det viktig at vi tar det tilbake, og at vi får en skikkelig debatt om hvordan strukturen skal være i norsk helsevesen.
Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2004-03-30:
Da Stortinget gikk gjennom utfordringene i psykiatrien i 1997, ble det felt en knusende dom over denne delen av helsetjenesten. Det viste seg at behovet for å bedre tilbudet til personer med psykiske lidelser i alle ledd var stort. Opptrappingsplanen ble vedtatt for perioden 1999–2006. I etterkant er svært mye positivt gjort, og langt flere får i dag hjelp. Til tross for at det aldri har vært brukt mer ressurser til psykisk helse, og til tross for at stadig flere som søker hjelp, får hjelp, rapporteres det fremdeles om høyt press på akuttavdelingene i psykisk helsevern for voksne og økende køer ved poliklinikkene for barn og unge. Det viser at vi i dag står overfor nye og store utfordringer. Jeg er derfor glad for at Regjeringen har foreslått å utvide planperioden i ytterligere to år, fram til og med 2008. Behovet for en forbedring av tilbudet til mennesker med såkalt dobbeltdiagnose er stort og økende. Vi opplever at stadig flere unge flørter med narkotika og såkalt partydop, noe som fører til depresjoner, angst, personlighetsforstyrrelse og psykose. Ved behandling av rusreformen ble det vedtatt at rusmiddelavhengige fra 1. januar 2004 skal ha samme rett til behandling som andre pasientgrupper. Det betyr at disse pasientene kommer inn under pasientrettighetsloven. Det betyr også at hovedansvaret for utvikling av behandlingstilbud for pasienter med dobbeltdiagnose rus/psykiatri nå er lagt til helseforetakene. Pasienter med såkalt dobbeltdiagnose har behov for et bedre og mer samordnet tilbud enn andre. Det er derfor positivt at det nå endelig er faglig enighet om at behandling for begge lidelser må ses under ett og gis samtidig. Det betyr at rusproblemet nå endelig blir tatt på alvor, men det betyr også at det stilles stadig større krav til psykiatrien. Området er markert som en særlig utfordring både for det kommunale tjenesteapparatet og for helseforetakene. Helsedirektoratet og de regionale helseforetakene samarbeider nå om regionale utdanningsprogram for økt kompetanse på området rus og psykiske problemer. Arbeidet med viktig kompetanseheving styrkes med 2 mill. kr i 2004.
Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2004-03-30:
Det sentrale punkt ved helsereformen var å kunne gi et bedre og mer likeverdig helsetilbud over hele landet. Nettopp fordi helse er så fundamentalt viktig for oss alle, må vi sørge for at sykehusene organiseres slik at ressursene brukes til pasientbehandling og ikke til unødig byråkrati. Uavhengig av sykehusenes økonomiske situasjon vil en del endringer i funksjonsfordeling mellom sykehusene være tvingende nødvendig for å lykkes i å sikre faglig forsvarlig kvalitet til pasientene i framtiden. Den medisinsk-tekniske utviklingen er enorm, og det går i retning av stadig mer spesialisering. Samtidig ser vi at det i framtiden verken vil bli nok helsepersonell eller tilstrekkelig pasientgrunnlag til å opprettholde et optimalt tilbud på alle områder og på alle sykehus. Vi finner konkrete eksempler på dette innenfor brystkreftkirurgien, hvor det kan vises til betydelige forskjeller i resultatene av slik behandling, avhengig av kompetanse. Samtidig som noen funksjoner sentraliseres, ser vi også at andre funksjoner desentraliseres. Et positivt eksempel på det er den nylig åpnede kreftavdelingen ved sykehuset i Ålesund. Teknologien bidrar til at sykehuset fungerer som en satellitt under St. Olavs Hospital i Trondheim og vil gi viktig strålebehandling for kreftpasientene i Møre og Romsdal. Disse pasientene får behandlingen i nærmiljøet sitt, og svært mange av dem slipper nå å reise den lange veien til Trondheim. Tall fra OECD viser at Norge er ett av tre land i verden som bruker mest penger på helsetjenester. Samtidig viser både OECDs analyser og en fersk rapport fra Riksrevisjonen at ressursene kan utnyttes langt bedre. Økte ressurser må derfor følges av krav om en bedre organisering. Enkelte politiske partier utnytter nå den krevende situasjonen ved sykehusenes omstilling til å så tvil om sykehusreformen. De samme partiene tror at bare sykehusene får mer penger, og bare sykehusene blir mer politikerstyrt, ordner alt seg til det bedre. Jeg vil derfor minne om at tiden før reformen var preget av flere korridorpasienter og lange ventelister med ofte uforsvarlig lang ventetid på livsnødvendig behandling. Vi må heller ikke glemme at fakkeltog og protester mot helsetilbudet faktisk var minst like utbredt under fylkeskommunens ledelse.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2004-03-30:
I forkant av denne interpellasjonsdebatten hadde representanten Ballo en kronikk i VG, på søndag, tror jeg det var, der han stiller det retoriske spørsmålet om statsråd Høybråten snart er alene om å forsvare helsereformen. Jeg er glad for å få denne anledningen til å si at, nei, på ingen måte. Arbeiderpartiet mener at det var rett og nødvendig å gjennomføre det jeg først og fremst liker å kalle en ansvarsreform i sykehussektoren. Jeg føler meg overbevist om at det statlige eierskapet er kommet for å bli, og jeg tror at ethvert forsøk på å føre en debatt om hvorvidt det var klokt eller ikke, gjerne kan være en debatt om snøen som falt i fjor – det er ikke med på å forme framtiden, i hvert fall. Jeg møter svært få på min ferd som mener på skikkelig vis at løsningen på de utfordringene vi nå står overfor, er å slå kontra og tilbakeføre eierskapet igjen fra staten til fylkeskommunene. Etter det første innlegget til Ballo i dag var jeg litt i tvil hvorvidt det var det SV egentlig ønsket seg, men jeg velger å ta Ballo på alvor når han sier at dette ikke er en omkamp. For jeg tror og håper at representanten Ballo bør venne seg til tanken om at SV snart kan være med i en regjering som også gjennomfører helsereformen så godt man bare kan. Men det er ingen tvil om at det vi har gjennomført, er en svært stor og krevende reform. Og jeg har mange ganger fra denne talerstol sagt at det er viktig at vi som er glad i helsereformen, er opptatt av å endre på reformen etter hvert som utviklingen går sin gang. Jeg er veldig godt fornøyd med den måten helseministeren møter disse utfordringene på. Det ville vært en illusjon å tro at alt ville være perfekt fra dag én når vi skulle gjennomføre en så stor reform. Derfor er det viktigste å ha den grunnleggende holdningen at vi må justere underveis, og Arbeiderpartiet er beredt til å være med på konstruktive debatter i så måte. Jeg var litt i tvil, da Ballo hadde sitt første innlegg, om vi skulle ha en debatt om reformen, eller om vi skulle ha en budsjettdebatt, for det Ballo først og fremst var opptatt av, var jo kutt rundt omkring i de regionale helseforetakene. Og da må jeg si at hvis det er én person i denne salen som ikke har rett til å være indignert over at det nå kuttes i helseforetakene, så må det nettopp være Ballo. For det var SV som fremmet forslag i forbindelse med statsbudsjettet med den klart dårligste økonomiske rammen for helseforetakene av alle partier i denne salen. Så hadde SV fått gjennomslag for sin politikk, ville helseforetakene i dag ha stått overfor utfordringer som ville ha ført til betydelig større kutt enn det man faktisk står overfor.
Bent Høie (Høyre), 2004-03-30:
Jeg vil innledningsvis vise til at statsråden i sitt svar har bekreftet at det blir en grundig evaluering av reformen, slik at vi får en kvalifisert gjennomgang av om reformen har lyktes i forhold til sine mål. Jeg vil imidlertid peke på at det ikke var et formål med reformen å styrke den folkevalgte styringen på detaljnivå, men å foreta en ansvarsreform. Målet var å styrke den nasjonale politiske styringen av helsevesenet, på et overordnet nivå, og overlate til foretakene å få mer verktøy til å styre på detaljnivå og virkemiddelbruk. Erfaringene er så langt jeg kan se, både positive og negative. For pasientene har det skjedd mye positivt. Ventetiden og ventelistene har gått ned. Vi fikk i 2002 for første gang mer helse igjen for pengene. Det er foretatt nødvendige grep innenfor funksjonsfordeling, og vi har fått en økt fokusering på å sikre den faglige forsvarligheten innenfor bl.a. akuttfunksjonene. Jeg har også et klart inntrykk av at den økonomiske kontrollen er blitt bedre. Dette vil være den viktigste målsettingen som det vil være nødvendig å evaluere ytterligere. Av negative forhold vil jeg trekke fram at foretakene sannsynligvis ikke har klart å styre lønnsoppgjørene på en tilstrekkelig måte. Personal- og lønnspolitikken er et av de viktige redskapene foretakene har fått, men erfaringene så langt på dette området er at en betydelig del av den økonomiske utfordringen foretakene nå har, skyldes altfor dyre lønnsoppgjør. Representanten Ballo har innledningsvis i sin interpellasjon en situasjonsbeskrivelse som jeg ikke kjenner meg igjen i, bl.a. at foretakene går til oppsigelse av tusenvis av ansatte. Det er ikke korrekt. Det er imidlertid riktig at noen foretak har varslet at de må redusere antall årsverk noe, men i så store organisasjoner bør det ikke være nødvendig å bruke oppsigelse for å oppnå dette. Representanten Ballo mener åpenbart at med mer folkevalgt styring hadde dette sett annerledes ut. Jeg vil hevde at det viktigste redskapet for folkevalgt styring er statsbudsjettet. Det er derfor grunn til å se på SVs forslag til budsjett for 2004 på nytt. De foreslo å redusere sykehusbevilgningen med 1,2 milliarder kr. Og hvis en ser «snilt» på det, brukte de 500 mill. kr av disse til andre forhold, som kanskje kunne dempet pasientveksten noe, slik at en da står igjen med et kutt på 758 mill. kr. Det er ca. 1 517 årsverk. For å si det slik: Jeg tror ikke det hadde blitt mer pasientbehandling av å bytte ut 1 517 årsverk helsepersonell med flere årsverk fylkespolitikere i helseforetakenes styrer. Jeg tror den beskrivelsen representanten Ballo gir av situasjonen i foretakene innledningsvis, mer stemmer overens med den situasjonen som man hadde hatt hvis SVs forslag til alternativt statsbudsjett hadde blitt vedtatt i denne sal.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-30:
Sykehusreformen, der den politiske beslutningsmyndigheten ble sentralisert fra det regionale folkevalgte nivå til staten, er etter min mening den største avpolitiseringsreformen vi har hatt her i landet i nyere tid. Mens reformene i etterkrigshistorien i all hovedsak har gått ut på å flytte politisk beslutningsmyndighet fra det sentrale, statlige nivå og ut til fylkeskommunene og kommunene, markerer denne reformen det stikk motsatte: flytting av ansvar og beslutningsmyndighet fra det regionale og lokale tilbake til staten. Helsebyråkrater og profesjonelle styremedlemmer har overtatt styringen. I Makt- og demokratiutredningen, som vi nå har fått, er dette beskrevet tydelig: «Områder som tidligere var offentlig styrt, blir overlatt til markedsaktører. Nye kontrollorganer og statlige tilsyn overvåker de generelle spillereglene som politiske myndigheter har trukket opp. Reformprosessen innebærer at ressurser, skjønn og politiske avgjørelser flyttes fra politisk myndighet til uavhengige direktorater og kontrollorganer. Regjeringen sitter fortsatt med det politiske ansvaret, men med redusert makt. Utviklingen de siste tjue årene har vært en langtrukken tilbaketrekning av politiske organers løpende beslutningsmakt.» Jeg tror denne sentraliseringen av beslutningsmyndighet blir sterkere synliggjort i helse- og sykehussektoren enn på andre områder, fordi konsekvensene av beslutningene berører så mange direkte. Jeg vet ikke hvor mange uttalelser jeg har lest de siste to årene – men det er mange – fra fylkesting, fra kommuner, fra fagmiljøer i sykehus og fra aksjonskomiteer, hvor det protesteres mot nedbygging av akuttberedskap og mot nedlegging eller nedbygging av fødeavdelinger. Felles for alle disse protestene er at de ikke er blitt hørt, de er ikke blitt tatt til følge. Sentraliseringsprosessen er i full gang. Til Alvheim, som ikke vet hvor dette foregår: I mitt eget hjemfylke gjelder det Vefsn sykehus, Stokmarknes sykehus og Narvik sykehus. Lokale politiske myndigheter er tilskuere – og det er det som blir så galt. Når helseministeren annonserer at reformen skal evalueres, må det spesielt settes søkelys på hvordan lokale folkevalgte organer kan få tilbake beslutningsmyndighet og igjen få mer styring over utviklingen av helsesektoren og spesialisthelsetjenesten. Her vil jeg si at utfordringen i særlig grad går til Arbeiderpartiet. Arbeiderpartiet har nemlig bak seg en historie fra etterkrigstiden; de satt med regjeringsansvar når store reformer ble gjennomført og beslutningsmakt flyttet fra det sentrale nivå til det lokale. Når dette nå skal evalueres, får partiet en spesiell utfordring med hensyn til desentralisering.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2004-03-30:
Ved innføringen av helsereformen presiserte et samlet storting at det er viktig at staten yter kvalitativt gode helsetjenester til pasientene. For Kristelig Folkeparti står denne målsettingen fast. Det er viktig å sikre tilgang på gode og trygge helsetjenester, uavhengig av bosted og økonomi. Skal vi lykkes med dette, er det viktig at vi har en helhetlig helsepolitikk, med lover og forskrifter som understøtter dette. Når interpellanten skriver at «tiltakene som gjennomføres» ... «skjer uten forutgående politisk behandling», er Kristelig Folkeparti uenig i dette. Helseforetakene er forpliktet til å følge opp lover – som f.eks. pasientrettighetslover, opptrappingsplanen for psykiatri, kreftplanen, finansieringssystemer for pasientbehandling eller personalpolitiske forhold. Dette er vedtatt i Stortinget og legger viktige premisser for en helhetlig helsepolitikk. De årlige statsbudsjettene er et viktig instrument for en god utvikling av helsetjenester. Her får politikerne en årlig melding om situasjonen i helseforetakene, og kan på den bakgrunn korrigere kurs om det er ønskelig. Kristelig Folkeparti mener det er viktig å ha en samlet overordnet plan for helsepolitikken i Norge, men Stortinget bør ikke ta avgjørelser som går på måten den enkelte avdeling eller det enkelte sykehus disponerer sine ressurser på. Helseforetakene har stor frihet til å utvikle gode helsetjenester innenfor rammen av de årlige styringsdokumentene og budsjettene. Helseministeren har vist at han i flere saker av vesentlig eller prinsipiell betydning har brukt sin rett til å overprøve styrene i de regionale helseforetakene. Dette er vel politisk styring? Bare i løpet av mars er det satt i gang planer for å forebygge sykehusinfeksjoner. Det er inngått avtaler om apotek i distriktene, nasjonalt helsenett er lansert, ny IT-strategi er fremmet for å sikre bedre samspill mellom helse- og sosialtjenestene og et utvalg for tannhelse er oppnevnt. Dette viser offensiv politisk styring, samtidig som vi gleder oss over at ventetiden i sykehusene er redusert med 16 pst. Jeg vil også minne om at Helsetilsynet har som oppgave å passe på at Stortingets lover og intensjoner blir fulgt opp slik at pasientene får et godt og forsvarlig helsetilbud. Det har vært mye uro rundt lukkede styremøter i de regionale helseforetakene. Her har helseministeren vist politisk besluttsomhet og endret dette. Kristelig Folkeparti er enig i den endringen og ønsker størst mulig åpenhet. Samtidig ser vi at det kan være uheldig å endre på biter av reformen nå. Kristelig Folkeparti ser fram til at hele helsereformen skal evalueres. Vi tror ikke den har funnet sin endelige form. Selv om det bare har gått to år siden reformen ble innført, støtter vi forslaget fra SV om en grundig gjennomgang av reformen nå. Debatt er bra. Folk viser engasjement(presidenten klubber) gjennom avisinnlegg og fakkeltog. Målet er å få tjenester som preges av respekt for menneskeverd, og omsorg for den enkelte. (presidenten klubber)
Trine Skei Grande (Venstre), 2004-03-30:
Venstre stemte som kjent imot statliggjøring av sykehusene sammen med Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Vi stilte spørsmål ved effektiviteten av en slik sentralisering, ikke minst beklaget vi den folkevalgte og lokale forankringen, og at sykehusene ville bli sterkt svekket. Vi er derimot enig i statsrådens holdning til dette. Jeg er derfor glad for hans svar i dag. I regjering har vi sjølsagt måttet forholde oss til det vedtaket som flertallet fattet, og bidra til at reformen ble gjennomført. Det kan absolutt framheves gode resultater også, slik som helseministeren har pekt på. Men de problemene Venstre advarte mot, har også vist seg å være betydelige. I debatten i Odelstinget den 6. juni 2001 var vår representant, Leif Helge Kongshaug, deltaker. Han sa bl.a.: «Venstre er redd for at for stor avstand mellom sentral ledelse og den enkelte sykehusavdeling vil føre til uryddige forhold og mangel på nærhet og god kontakt. For Venstre er folks nærhet til styringen av velferdstjenestene et verdivalg, ikke et teknisk spørsmål. For Venstre er en desentralisert sykehusstruktur viktig, hvor makten og ansvaret ligger lokalt.» Vi har sett det folkelige engasjementet i sykehussakene. Det er et problem når folk lokalt ikke helt vet hvem de skal adressere sine synspunkter til. Vi har på mange vis fått en tilbakegang til et embetsstyre på dette området. Venstres landsmøte sist helg vedtok en uttalelse som igjen fokuserer på den demokratiske forankringen. Vi ønsker en sterkere lokal folkevalgt styring av driften av helseforetakene, også av hensyn til ombudsrollen som politikere har i et demokratisk system. Den kan ikke overtas av byråkrater. De har helt andre oppgaver. Om representanter i denne salen ikke har observert denne frustrasjonen ute blant landets borgere, er det de som har et problem. Vi setter pris på at Regjeringa vil foreta en grundig evaluering av reformen. Venstre vil i den sammenheng bidra til å styrke den lokale politiske innflytelsen over den store og viktige delen av norsk velferdssystem.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2004-03-30:
Innledningsvis vil jeg si at det er tydelig at denne interpellasjonen bærer et visst preg av den motstanden Sosialistisk Venstreparti hadde til helsereformen i utgangspunktet, og jeg tror vi er nødt til å se denne debatten i det lyset. Jeg vil gi honnør til helseministeren som kommer fra et parti som i sin tid var imot helsereformen, men som allikevel har gjort en innsats for at den faktisk skal bli vellykket, og for at vi skal ha den utviklingen som var meningen bak hele reformen. Det er en stor reform, kanskje den største reformen vi har hatt i nyere tid i Norge når det gjelder helsevesenet. Alle visste at det mest sannsynlig ville bli behov for endringer og justeringer underveis med tanke på den store omstillingen som reformen ville innebære. Når vi ser på antall pasienter som faktisk får behandling, må vi si at reformen har virket. Det har i utgangspunktet vært en vellykket reform, fordi hele vitsen er jo at flest mulig pasienter i dette landet skal få behandling, og at de skal stå kortest mulig tid på eventuelle ventelister. Vi ser helt klart og tydelig at ventetiden går ned, og stadig flere får behandling i det norske helsevesenet. Men i den forbindelse må det ikke komme som noen overraskelse for noen at det å behandle flere pasienter og få kortere ventetid, faktisk koster penger, som vi vil måtte ta over de enkelte budsjetter. Vi får snart en ny runde med revidert nasjonalbudsjett, og da får vi se hva Regjeringen kommer opp med og hva de enkelte partier kommer opp med. Den gamle organiseringen av helsevesenet der fylkeskommunen var hovedaktør, medførte i veldig stor grad én ting i denne sal, og det var en forskyvning av ansvar. Vi opplevde stadig vekk at en helseminister skjøv skylden over på fylkeskommunen, fylkeskommunen skjøv skylden for manglende penger tilbake til Stortinget, og så hadde vi løpet i gang. Det er helt åpenbart at enkelte ting som er gjort underveis i reformen, særlig når det gjelder oppbyggingen av de regionale helseforetakene, har skapt problemer i forhold til tiltro ute i befolkningen. Vi har sett det når det gjelder pensjoner, vi har sett det når det gjelder opparbeidelse av lønninger, og vi har sett det når det gjelder administrasjon. Men jeg tror at vi må la denne reformen få lov til å virke en stund til før vi feller vår dom over den på basis av enkelte personer. Jeg tror det er viktig at vi tar oss selv i nakken og sier at ja, vi gjennomførte en stor reform på kort tid. Justeringer må skje underveis, den er ikke perfekt som den er – det tror jeg nok vi alle kan innrømme – men vi er på rett vei.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-13:
SV vil gå imot det økte gebyret på fattigdom, som Regjeringas forslag til rettsgebyr i praksis vil bety. Forslaget til statlig gebyr på en inkassosak der det tas utlegg, utgjør 4 817 kr, som er mer enn en måneds sosialhjelp de fleste steder. Dette gebyret vil i mange sammenhenger langt overstige selve kravet som det springer ut fra. Et så høyt gebyr ved tvangsinndrivelser vil føre til at de som har gjeld og dårlig råd, vil ha enda vanskeligere for å gjøre opp for seg. I ytterste konsekvens kan dette føre til at kreditorer velger å gå til andre, mer useriøse gjeldsinndrivere enn namsmannen. Halvparten av dem som skylder penger, tjener mindre enn 150 000 kr. Hvis staten øker inkassogebyrene, rammes de fattigste. Dette bør smake dårlig i Kristelig Folkeparti. Jeg vet at det smaker dårlig i Fremskrittspartiet, som dessverre har valgt å støtte Regjeringa, i og med forliket. Forslaget innebærer at fattige som tjener mindre enn 150 000 kr i året, vil betale ca. 260 mill. kr i inkassogebyrer til staten neste år, ifølge en beregning fra inkassobyrået Lindorff. Det er mer enn de 250 mill. kr som Regjeringa vil øke den såkalte fattidomssatsinga med neste år. SV mener at Regjeringa med denne økningen i rettsgebyret velter en del av regninga for skattelettelsene over på de aller fattigste – og det på det verst tenkelige tidspunkt. Vi har hatt en bratt stigning i antall gjeldsforhandlinger så langt i år. Regjeringa har med andre ord budsjettert med å tjene penger på at det blir flere gjeldsofre. SV mener at dette er uholdbart, og vi stemmer derfor mot Regjeringas forslag.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-12-13:
Det prinsipielle tok vi forrige gang vi hadde debatten om sprøyterom, og det er for noen av oss like utfordrende i dag som det var sist. Jeg ønsker ikke å ta noen omkamp på det på noen som helst slags måte, for vi har gått opp de grenselinjene som var nødvendige. Jeg har allikevel behov for å komme med noen kommentarer i forhold til det lovforslaget som ligger her. Kort om bakgrunnen også: Dette er gjort ut fra et ønske og en intensjon hos flertallet om å prøve å gjøre hverdagen for enkelte av de tunge brukerne bedre. Det er det viktigste. Men det er klart at dette er et tabuområde for enkelte. Man har også en trussel i forhold til hva slags signaler man gir utad, men for flertallet har det vært et klart ønske å prøve å gjøre hverdagen bedre for dem som er utsatt for dette, og kanskje derigjennom også å gjøre hverdagen bedre for de pårørende. Det har vært tilnærmingen vår. Hvordan kan vi så gjøre det? Jo, gjennom å teste ut nye ting, ting som vi ikke har gjort før. Fremskrittspartiet, som saksordføreren var inne på, har hele tiden hatt den klare oppfatning at dette kun skal gjelde heroin. Vi kan selvfølgelig ta en drøfting om realismen i det, men for vår del har det vært klart hele tiden at det kun skal være heroin vi åpner for. Vi ønsker ikke en utvidelse, og vi ønsker som sagt å være med på dette som en prøveordning. Så får vi se hvordan det går, og så får vi gjennom en evaluering se på hvilke områder Stortinget hadde rett, og hvor Stortinget eventuelt tok feil, og hvor Stortinget har behov for å gjøre eventuelle endringer. Men for vår del står vi på at det kun skal gjelde heroin i første omgang. Det andre som vi er veldig bestemt på, er bruk av helsepersonell. Det skal være helsepersonell, og ledelsen i sprøyterommet skal ha helsefaglig utdanning som minst tilsvarer høyskolenivå. Formålet er selvfølgelig at man skal sikre at brukerne får et kvalitativt best mulig tilbud. Når vi går til det skrittet å gjøre dette, må vi også sikre oss at kvaliteten blir så god at de faktisk får nytte av det. Så skal jeg bare bekrefte, som saksordføreren var inne på, at vi støtter Arbeiderpartiets og SVs forslag til ny § 3 i denne lovteksten.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-12-13:
Kun en presisering, på sett og vis, i forhold til vårt alternative forslag når det gjelder finansiering: Det er slik at å være rundhåndet på vegne av andre, som det ligger an til her i loven, er vi skeptiske til. Og jeg er helt sikker på at hvis man gikk inn på en annen modell og var bekymret for finansieringen for Fremskrittspartiets del, så skulle vi håndtert det ganske greit.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-12-13:
Jeg skal på vegne av meg selv og representanten Thorkildsen si noen ord om hvorfor vi går imot dette. Det bør ikke være noen overraskelse at Fremskrittspartiet og SV stemmer imot. Det er i tråd med det som ble gjort i kontroll- og konstitusjonskomiteen, hvor man uttrykker skepsis til å legge begrensninger i innsynet i offentlige dokumenter. Mindretallet mener at den lovendringen som foreslås her, vil legge føringer og kan føre til at man ikke får tilflyt av den informasjon som man kunne ha behov for for å få en fullverdig saksbehandling i Riksrevisjonen. På bakgrunn av dette kommer vi til å stemme mot det framlagte forslaget til lov.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-12-13:
Å drive med politikk har tidvis en pris som er uønsket. Denne saken er et eksempel på det for Fremskrittspartiets del. Dette er en sak som jeg gjerne kunne ha tenkt meg ikke å være en del av. Samtidig er det slik at i et budsjettforlik kan en ikke kun ta med de gode sidene. En må ta med det andre også. Så lenge et parti alene ikke har et rent flertall i denne salen, er vel de fleste av oss tidvis nødt til å inngå kompromiss om noe vi ikke ønsker, jf. debatten om sprøyterom, hvor f.eks. Arbeiderpartiet og SV sa at de primært ønsket at ingen brukte heroin, men de så at for å få en løsning, var de nødt til å akseptere en ordning med sprøyterom. Politikk er ofte et middel for å oppnå et mellommål. Man oppnår ikke det optimale, men man oppnår en løsning man kan leve med. Slik er det også for oss i denne saken. Jeg hadde ønsket at dette ikke var en problemstilling, men det er det. Når Regjeringen finansierer mye av styrkingen av budsjettet gjennom denne typen tiltak og vi ikke greier å finansiere det på annet vis, er det en realitet. Men det må være helt klart at jeg ikke gjør dette med noen spesiell glede. Dette er ubehagelig, for å si det mildt. Samtidig har vi tatt til orde for at man også må kunne se på andre løsninger, at vi nå får en gjennomgang av lovverket og ikke minst ser henimot den finske modellen, om den kan være et bidrag til at ting blir enklere og bedre i fremtiden. Så er det vel sånn – hvis jeg kan få lov til å si det til representanten Storberget, som var oppe på talerstolen før meg – at dette er sannsynligvis like komfortabelt for oss som det var for ham å jogge rundt i Stortinget og kjempe for Bruvoll i fjor. Det er vel på samme måte like ubekvemt for SV, som har stemt imot en styrking av familievoldprosjektet i Vestfold. Og ikke minst gjelder det den saken vi hadde oppe for to år siden, da Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet stod sammen om å øke innslagspunktet for fri rettshjelp i barnefordelingssaker, noe SV den gang var imot. Det er slik at hvis man skal oppnå noe, må man gi noe. Tidvis er det mer ubehagelig enn andre ganger. Denne gangen er det ubehagelig.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2004-12-13:
Kristelig Folkeparti stemte mot oppretting av sprøyterom da Stortinget behandlet Ot.prp. nr. 56 for 2003-2004 i juni i år. Vi mener at et godt utbygd lavterskeltilbud og tilbud om behandlingsprogram er det viktigste for å sikre rusmiddelmisbrukere verdighet og mulighet til et rusfritt liv. Sprøyterom er etter vår vurdering ikke et egnet virkemiddel for å redusere narkotikamisbruket og for å bedre helsetilstanden til de rusavhengige. For oss i Kristelig Folkeparti framstår det som galt å legge forholdene til rette for misbruk av narkotika ved oppretting av sprøyterom. Men dette har vi debattert for ikke lenge siden, og jeg skal ikke gjenta argumentene. Den politiske uenighet under behandlingen av Ot.prp. nr. 8 har i hovedsak stått om hvilke narkotiske stoffer som skal tillates i sprøyterommene. Arbeiderpartiet og SV vil åpne for at også andre stoffer enn heroin kan injiseres, mens Fremskrittspartiet vil forbeholde sprøyterommene for injisering av heroin. Jeg vil berømme Fremskrittspartiet for at de ved sitt standpunkt forhindrer at sprøyterommene åpner for blandingsmisbruk. Risikoen for overdoser øker når inntak av heroin kombineres med andre rusmidler. Det vil derfor være svært uheldig å tillate injisering av andre stoffer enn heroin i sprøyterommet. Dersom det åpnes for bruk av andre stoffer enn heroin, vil det dessuten være vanskelig å avgrense det straffritt medbrakte rusmiddel til én brukerdose. Jeg vil minne om at formålene med sprøyteromsordningen, slik det framholdes av tilhengerne av ordningen, er flere: Man vil sikre økt verdighet for brukerne, redusere antallet overdoser og bidra til å begrense skader som følge av sprøytesetting. Blandingsmisbruk står i motsetning til flere av formålene med sprøyterom – det er mer risikofylt å blande rusmidler enn utelukkende å bruke heroin. Jeg må derfor medgi at det er vanskelig for meg å forstå at Arbeiderpartiet og SV ønsker å åpne for blandingsmisbruk i sprøyterommene. Men fordi Kristelig Folkeparti er imot ordningen med sprøyterom, vil vi også stemme mot forslagene i innstillingen.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2004-12-13:
Kristelig Folkeparti har blitt utfordret på en del områder, som går på at vi ønsker å ta fra de fattige og gi til de rike. Nå har jeg holdt et innlegg hvor jeg har begrunnet hva jeg har sagt. Jeg tror ikke representanten Karin Andersen kan ha hørt hva jeg sa. Hun har i hvert fall ikke forstått hva jeg sa, for det jeg sa, var at Kristelig Folkeparti har et ønske om, som en del av det flertallet vi er med i, å få en full gjennomgang av hele rettshjelpsordningen. Det er også slik å forstå, tror jeg, at den som skal utdele tilgivelser, må vel kanskje først og fremst være den som i så fall har avsagt dommen. Og hvis det er, slik jeg forstod representanten Karin Andersen, SV som er den høyeste domstol i disse spørsmålene, er det klart at jeg kan være noe usikker på hvorvidt tilgivelsen vil komme eller ikke, for da må man være enig med SV. Det synes jeg er et for dårlig argument fra Stortingets talerstol. Det som er et faktum, er at vi sier at her vil vi ha ordninger som er mest mulig rettferdige. Vi sier at personer som har mindre enn 100 000 kr i inntekt, ikke skal betale, og så skal man ha en viss gradering av dette. Vi vil også ha en gjennomgang av hele ordningen. For Kristelig Folkeparti er ikke dette noe vi ønsker å be noen om unnskyldning eller tilgivelse for – tvert imot. Vi går inn for en ordning hvor vi mener vi innfører et prinsipp, og går inn for en framtidig løsning som vil være den beste for flest mulig.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2004-12-13:
I Ot.prp. nr. 8 legger Regjeringen fram forslag til endringer i midlertidig lov om sprøyteromsordning og i kommunehelsetjenesteloven. Dette er nødvendig for å gjennomføre de endringer som Stortingets flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti, gikk inn for ved vedtakelsen av sprøyteromsloven. Det er bare å konstatere at Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti nå åpner for at sprøyterommene også skal være åpne for injeksjon av andre stoffer en heroin. Saksordføreren uttalte nettopp fra talerstolen at det var meningsløst å være imot et slikt forslag. Da vil jeg bare minne om at dette er i strid med anbefalingene fra fagmiljøene. Og begrunnelsen for at Regjeringen i Ot.prp. nr. 56 for 2003-2004 foreslo å begrense ordningen til kun å gjelde heroin, er nettopp at Regjeringen ikke ønsker å oppfordre til blandingsmisbruk. Høyre og Kristelig Folkeparti mener at dersom man tillater injisering av andre stoffer enn heroin i sprøyterommet, vil det være å legge til rette for en praksis med blandingsmisbruk. Risikoen for overdoser øker når inntaket av heroin kombineres med andre rusmidler, og det vil derfor være veldig uheldig å tillate injisering av andre stoffer enn heroin i sprøyterommet. Det er også viktig for Høyre å påpeke at det vil være best i samsvar med våre konvensjonsforpliktelser å forbeholde sprøyterommet kun for injeksjon av heroin. Jeg vil avslutte med å si at Høyre og Kristelig Folkeparti i vår gikk imot etablering av sprøyterom. Vårt standpunkt står fast, og vi vil på den bakgrunn stemme imot loven under dagens behandling.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2004-12-13:
En kort begrunnelse fra Senterpartiet: Først vil jeg bemerke at vi ikke er representert i Stortingets justiskomite. Med bakgrunn i det var det også slik at vi forrige gang, i innstillingen og ved behandlingen av Ot.prp. nr. 56 for 2003-2004, støttet komiteens mindretall bestående av Høyre og Kristelig Folkeparti, ved at vi da sa nei til et forslag om prøveordning med sprøyterom. Vi står fortsatt for det standpunktet og har derfor også nå støttet mindretallet i justiskomiteen, bestående av Høyre og Kristelig Folkeparti, og vil stemme imot loven i dag. Vi viser bl.a. til det brevet som kom fra justisministeren, der han hadde innhentet uttalelser fra Helsedepartementet i forrige runde når det gjaldt de konsekvenser det vil få, hvis man anser sprøyterom som en helsetjeneste. Videre har jeg lyst til å kommentere dette med injisering av ulike stoffer og ikke bare heroin. Jeg er glad for at Fremskrittspartiet i dag sikrer at det blir et flertall slik at det i hvert fall bare blir injisering av heroin. Hvis en skulle hatt noe annet, ville det ha blitt et blandingsmisbruk som fagmiljøene mildt sagt synes å være sterkt skeptiske til. For øvrig tufter Senterpartiet i stor grad sin holdning på FNs uttalelse og råd i dette narkotikaspørsmålet, der FN har sagt nei til sprøyterom ut fra bl.a. den enkle begrunnelse at det er en legalisering av ulovlig rusmiddel i offentlig regi. Jeg synes det er viktig å understreke det. Videre har jeg lyst til å si at Senterpartiets politikk overfor disse tunge rusmisbrukerne må være lavterskeltilbud når det gjelder helsebehandling og helsemessig omsorg, det må være en rehabiliteringsordning og et godt tilbud der, som bl.a. innholder psykososiale tilbud, botilbud, utdanning, arbeid og oppbygging av et sosialt nettverk. Det må være viktig å prøve optimalt å få de rusmisbrukere som det er mulig å få rusfrie, over i en slik hverdag. Jeg synes at det er ganske betenkelig at vi går inn for denne sprøyteromsordningen nå, med de vidtrekkende konsekvenser det har, i hvert fall hvis det hadde blitt flertall for Arbeiderpartiets og Sosialistisk Venstrepartis forslag her i dag. Med disse ord vil jeg signalisere at vi stemmer imot loven.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-12-13:
Jeg skal ikke gå nærmere inn på saken – utover det som framgår av den – men knytte noen små kommentarer til gebyrene. Jeg vil vise til følgende forhold, nemlig at vi i 2002 løsrev inkassosalæret fra rettsgebyret, slik at det nå er blitt redusert fra 670 kr – som det var den gangen – til 530 kr, at vi satte ned forsinkelsesrentene, som var høye, til 8,75 pst., som følge av den generelt lave renten, og at Stortinget nettopp har behandlet forslaget om endringer i den sivile rettspleie på grunnplanet, hvor det også var et forslag om direkte tvangsinndrivelse av uimotsagte krav. En slik tvangsinndrivelse av de uimotsagte krav vil spare partene for kostnader og styrke skyldnernes reelle rettssikkerhet. Jeg synes det er riktig at også disse sidene ved saken kommer med i helhetsbildet.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-12-13:
Bare for ordens skyld: Jeg har ikke brukt rettsliggjøring som et argument for å innføre en egenandel. Argumentasjonen er klart og tydelig framført i proposisjonen og også framført av meg i dag. Men fordi rettsliggjøring ble tatt opp som et tema, brukte jeg det som et resonnement for å fortelle hvorfor jeg vil følge opp det som jeg selv har sagt i proposisjonen, hvorfor jeg vil følge opp det som flertallet har sagt, nemlig for å se om den ordningen vi i dag har, er god nok, altså se på en gradering og bl.a. vurdere den finske ordningen. Den andre grunnen til at jeg tok opp dette, var for å vise, i en debatt som denne, til de lavterskelordninger vi faktisk har i det norske samfunnet, slik at det også skal være en del av debatten på dette området. Det er ikke ment som noen form for unnskyldning for det som skjer. Det som Regjeringen har gjort, har den gjort åpent og direkte og framlagt i Stortinget. Men så er det rundt dette reist en debatt som jeg selv har initiert, og som er beskrevet i budsjettproposisjonen, hvor jeg reiser spørsmålet om hele ordningen vår med gradering er god nok. Og når jeg reiser det spørsmålet, er det fordi jeg ønsker å gjennomgå ordningen med sikte på å få en bedre gradering. Jeg vil selvfølgelig vurdere den finske ordningen, slik som flertallet har bedt meg i innstillingen til budsjettet for neste år om å gjøre.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2004-12-13:
Forslaget fra Regjeringen går ut på å sikre tilsyn og kontroll med alle advokater og rettshjelpere, uavhengig av hvordan de har organisert sin virksomhet. Det vil være positivt, og det vil også sikre brukerne, som er det viktigste. Komiteen har ingen merknader til forslaget. Det jeg derimot ønsker å si et par ord om, er i og for seg det hastverk som har vært nødvendig i denne sak. Det er, sett fra mitt ståsted, lite heldig dersom man anser at Stortinget skal være et rent sandpåstrøingsorgan for de forslag som statsråden har signert. Det er altså slik at fra komiteen fikk saken til det var behov for avgivelse, var det åtte dager. Nå er saken i og for seg lite kontroversiell, men jeg går ut fra at statsråden er klar over at det ville vært nærmest umulig å ta en behandling dersom et parti hadde funnet noe som var kontroversielt. Det er åpenbart ikke enkelt å skulle gå igjennom alle saker i forbindelse med sluttspurten når departementet krever saker avgitt omtrent før de er levert.
Trond Helleland (Høyre), 2004-12-13:
Saksordfører Kvakkestad har gått igjennom innstillingen på en grei måte. Jeg har bare lyst til å legge til én ting: Når dette stiftelsestilsynet nå skal etableres i Førde, er det naturligvis avhengig av inntekter. Samtidig er flertallet opptatt av at de større stiftelsene, med en grunnkapital på over 100 000 kr, skal finansiere de mindre stiftelsenes deltakelse i registeret. For å minske belastningen på disse har flertallet – alle unntatt Fremskrittspartiet – bedt departement gjennomgå og fremme forslag om at personer og næringsdrivende som ber om opplysninger fra tilsynet, skal betale for dette. Det er på samme måte som hvis man går inn i Enhetsregisteret og Brønnøysundregistrene; man må betale dersom en ønsker å hente ut opplysninger. Jeg synes det er rimelig at dette også skal gjelde Stiftelsesregisteret og Stiftelsestilsynets tjenester. Så når det forslaget kommer på plass, vil merbelastningen for de større stiftelsene forhåpentligvis bli minimal, og vi vil få et register som dekker alle større og mindre stiftelser i Norge.
Trond Helleland (Høyre), 2004-12-13:
Helt kort: Forslagene til lovendringer er i samsvar med Regjeringens forslag i St.prp. nr. 1 for 2004-2005 for Justisdepartementet. De økonomiske konsekvensene av lovendringene er innarbeidet i budsjettet og går ut på å heve multiplikatoren i rettsgebyrloven. Komiteen er samstemt, med unntak av SV, som går imot.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2004-12-13:
Jeg har bare lyst til å gi noen betraktninger som har vært motiverende i forhold til Arbeiderpartiets stillingtaken i denne saken. Aller først synes jeg det er grunnlag for å gi Regjeringa ros for framlegget, som jeg syns er balansert i forhold til hvordan man tenker seg institusjonen, og også i stor grad i forhold til hvordan man tenker seg finansieringen av dette. Jeg vil si til representanten Marthinsen at når det gjelder spørsmålet om å etablere stiftelser, bør det ikke være noen selvfølge at det liksom er noe som tilligger enhver veldedig aksjon eller enhver veldedig tanke. Problemet ute i Lokal-Norge i dag er jo først og fremst at vi har altfor mange veldedige stiftelser, som driver i det skjulte, og som i stor grad ville hatt behov for endring og sammenslåing. Mange kommuner driver et ganske godt arbeid i forhold til det. Når man nå vedtar å opprette et tilsyn, skulle jeg ønske at stiftelsene også fikk til en slags motivasjon til å gå i seg sjøl og se på mulighetene for å gjøre stiftelsene – man har tusentalls – mer rasjonelle. Det er også noe av motivet for vår stemmegivning i denne saken. Arbeiderpartiet mener det er helt riktig, slik Regjeringa foreslår, at dette tilsynet finansieres av stiftelsene sjøl. Og til Fremskrittspartiets representant: Hvorfor skulle fellesskapet og skattebetalerne måtte sitte med regningen for å finansiere en helt nødvendig kontroll av disse stiftelsene? Det er for meg helt uforståelig. Så det er helt riktig at dette er et finansieringsspørsmål som i stor grad bør tilligge stiftelsene sjøl. Dessuten er det åpenbart at den praksisen som har utviklet seg ganske så forskjellig fra fylkesmannsembete til fylkesmannsembete, faktisk viser at kontrollsiden ved stiftelsene i dag ikke fungerer godt nok. Det er absolutt grunn til å underlegge flere stiftelser kontroll, både i forhold til om man anvender midlene etter formålet, men også i forhold til mer allmennrettslige og for så vidt forvaltningsrettslige regler som omgir rettssubjekter av en slik art. Så da er det også et håp om at man her virkelig får fart i kontrollen og får bidra til at stiftelser også kommer inn under vanlige, normale regler som andre gjør. 2005Så må det være et håp at når man da etablerer et slikt stiftelsestilsyn, hvor man bl.a. blir avkrevd enten årlig avgift eller innmeldingsavgift og får en byrde i så måte, skal det bidra til at man nettopp får ryddet opp lokalt i forhold til særlig de små stiftelsene, som fint kunne tjene på å kunne slå seg sammen og slik bli endret. Fra Arbeiderpartiets side har det også vært motiverende i forhold til det forslaget som nå foreligger, og vi støtter da dette. Vi ser også behovet for å vurdere spørsmålet om det er naturlig å ta betaling for de som krever innsyn, men ser vel at det antakelig i realiteten vil bli en ganske mager inntektskilde for Stiftelsestilsynet. Det blir jo spennende å se hvordan departementet eventuelt vurderer dette. Dette er bakgrunnen for at Arbeiderpartiet støtter det framlagte forslaget.