Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-16:
Jeg er glad for den behandlingen denne saken har fått, for det er viktig at regelverket når det gjelder møtegodtgjørelser, er slik at alle kan bruke sine demokratiske rettigheter på en lik måte. Det er det denne saken i hovedsak dreier seg om, hvordan man skal gjøre demokratiet like tilgjengelig for alle. Det er en forutsetning at det skal være mulig å opptre på like vilkår, og at det ikke skal være slik at noen faktisk ikke har råd til å sitte i kommunestyre eller fylkesting, slik det er i dag. Det er uakseptabelt. Med så lav inntekt som mange trygdede har i dag, og når de ikke får beholde møtegodtgjørelsen, er det en realitet at mange ikke kan sitte i kommunestyre eller fylkesting. Det gjelder ikke så mange nå, men forhåpentligvis kan det bli flere trygdede eller mennesker som får sosialhjelp, som også kommer inn i politikken. Jeg tror det er nødvendig fordi det er en kompetanse som jeg tror mangler. Maktforholdene ellers i samfunnet er til stor gunst for dem som har mange penger eller er ved god helse og ellers fritt kan delta i arbeids- og samfunnsliv. Å sikre at folk med lav inntekt har muligheter til å delta i politikk er derfor et viktig samfunnsanliggende. Men det er ikke gratis å drive politikk. Man må være på partimøter, man må bruke telefon, man må være ute blant folk, kanskje være mer sosialt aktiv enn ellers hvis man er uføretrygdet og også er politiker. Selvfølgelig kan man f.eks. be partilaget om å dekke slike utgifter, men det er grunnleggende flaut å være fattig, det er vondt og vanskelig å måtte be om penger. Man kan gå helt tilbake til Håvamål og lese om hvordan det føles å ikke ha råd til å forsørge seg sjøl. Men det er kompetansegivende å være fattig. Det er en kompetanse som vi trenger mer av i politikken, en erfaring som både politikere og andre i ledende stillinger burde ha. For det er de som har hatt det slik, som skal takle det systemet vi politikere skaper. Så har jeg merket meg at Fremskrittspartiet ikke ser forskjell på politiske verv og annet arbeid. Det er kanskje en erkjennelse av at noen blir «brødpolitikere» og at det er det det dreier seg om. Jeg tror at de fleste som går inn i kommunestyre og fylkesting, gjør det ut fra et samfunnsengasjement og ut fra at man har noe å bidra med. Jeg ser – i likhet med representanten Sonja Sjøli – på det å ta et politisk verv og få godtgjørelse for det som noe helt annet enn å ta en deltidsjobb på samvirkelaget eller hva det nå måtte være. Grunnlaget for å gå inn i slik virksomhet er vesentlig annerledes. Dette er ikke, som Fremskrittspartiet i dag sier, en særbehandling av politikere, men det er en negativ særbehandling av uføre politikere som vi med dette forslaget har tenkt å rette opp i. Det trodde jeg faktisk at også Fremskrittspartiet ville være med på å rette opp i. Jeg kan være enig med dem som sier at når man her også har tatt med frivillige organisasjoner, gjør det på en måte prinsippene litt mindre tydelige, for det å være politisk folkevalgt medfører plikter som det ikke går an å sammenligne med verv i frivillige organisasjoner. Men som et samfunnsanliggende, ved å si at det sivile samfunn og de frivillige organisasjonene er viktig, og at det kanskje er spesielt viktig at uføre engasjerer seg i det, er jeg enig i det politiske grunnlaget for også å inkludere dem. Men prinsipielt sett er det et viktig skille mellom politisk virksomhet og arbeid i frivillige organisasjoner og annet arbeid, nettopp fordi man, når man har et ordinært arbeid eller er medlem av en frivillig organisasjon, ikke har plikt til å gjennomføre sitt verv i en fireårsperiode. Det har heller ikke helt de samme demokratiske implikasjonene som det å delta i politisk aktivitet. Det er tross alt det styringssystemet som Norge har, og som det er viktig at folk fra alle samfunnslag deltar i. Komiteen har også vært inne på at folk som får sosialhjelp, også burde omfattes av slike regler. Jeg ser at Arbeiderpartiet og SV har gått noe lenger enn flertallet gjør, men at flertallet også er villig til å se på disse spørsmålene i forbindelse med utjamningsmeldingen. Jeg tror det er viktig. I korte perioder kan regelverket for sosialhjelp være den tråden som en del folk må henge hverdagslivet og økonomien sin i. Slik som det er i dag, kan man altså bli utsatt for å måtte realisere alle verdiene man har for å kunne motta sosialhjelp, og en møtegodtgjørelse må man også kunne motta i et slikt tilfelle.