trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2011-11-22:
Vi hørte representanten Eriksen Søreide hevde at vi satte EØS-avtalen under press, eller gamblet med den, nærmest, hvis vi brukte reservasjonsretten vår i forhold til postdirektivet. Nøyaktig de samme ordene brukte utenriksministeren når det gjaldt datalagringsdirektivet. Jeg vil gjerne vite hva som er forskjellen på disse to direktivene, og hvorfor det ene setter EØS-avtalen under press, mens det andre åpenbart ikke gjør det.
Øyvind Halleraker (Høyre), 2011-11-22:
Eurovignettdirektivet, som nylig er lagt fram fra kommisjonen, omhandler mulighet for å belaste tyngre kjøretøy for eksterne kostnader, som f.eks. miljøbelastninger. Direktivet er ett av flere element for å fremme en mer bærekraftig transport i medlemslandene. I Norge er jo alle bompengeprosjekt et rent finansieringsanliggende, uten noe element av slike kostnader som direktivet er basert på. Likevel hører vi stadig fra senterpartistatsråder i denne regjeringen at rabattstrukturen i eurovignettdirektivet vil ramme norske transportører. Det hører også med til historien at det i artikkel 7 i) i direktivet, om rabatter, går klart fram at dette eventuelt dreier seg om diskriminerende rabatter. Det har vi heller ikke i Norge. Likevel ser man denne senterpartiskepsis mot nok et direktiv. Deler ministeren senterpartistatsrådenes bekymring for implementeringen av eurovignettdirektivet i Norge?
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Det er slik at SPU er en stor investor i Europa. Om lag halvparten av fondet er nå investert i europeiske obligasjoner og aksjer. Det er et resultat av den historiske investeringsfordelingen mellom Europa, USA og Asia. I meldingen som ble behandlet her i Stortinget i vår, sa vi at vi over tid vil vekte ned andelen som investeres i Europa. Det har Stortinget enstemmig sluttet seg til, og det er den langsiktige målsettingen. Utenriksministerens poeng er jo at gjennom investeringer som vi gjør i Europa, i et langsiktig perspektiv, er Pensjonsfondet en tålmodig og langsiktig investor, som ikke går ut og inn avhengig av svingninger på børsen. Slik sett bidrar investeringer fra SPU til større stabilitet bl.a. i de europeiske aksjemarkedene.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Som også utenriksministeren var inne på i sitt innlegg og i replikkvekslingen, har Norge – sammen med de andre nordiske landene – stilt opp med bilaterale lån til både Island og Latvia, som en del av en samordnet IMF-aksjon for å få økonomien i de to landene på fote. Begge disse landene har trukket på disse lånene, og det har vært et viktig bidrag til at en nå har fått utviklingen over på et annet spor. Vi har ikke fått henvendelser om å bidra med stat-til-stat-lån fra andre land.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Når det gjelder første del av spørsmålet, så er det helt riktig som representanten sier, at når det er spørsmål om større omlegginger av investeringsopplegget for Pensjonsfondet, har vi praksis for – og det skal vi fortsette med – at det skal forelegges for og diskuteres med Stortinget. Derfor hadde vi i meldingen som ble behandlet tidligere i år, synspunkter på hvordan vi skulle ha vekting i forhold til Europa og andre deler av verden. Så dette er ett eksempel på det, og det vil vi fortsette med. Når det gjelder oppfølging av Finanskriseutvalget, så sikter vi inn mot å komme med dette i det nasjonalbudsjettet som blir lagt fram for 2013. Det er i hvert fall den foreløpige tidsplanen med hensyn til å gjennomgå de ulike forslagene som Finanskriseutvalget var opptatt av. Hvis det er forslag som er litt enklere å behandle, kan det hende at det kommer tidligere.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Det er to forhold som det er viktig å svare på. For det første er jo dette en diskusjon som pågår i EU, og det har vært et felles initiativ i EU for å diskutere f.eks. en form for aktivitetsskatt eller finansavgift, som en kaller det. Jeg har vært veldig tydelig på at vi ser dette arbeidet i sammenheng med det vi skal gjøre i Norge, nettopp ut fra det hensynet som representanten Sanner også er inne på, at dette vil virke best hvis det er som en del av et felles internasjonalt samarbeid. Når det gjelder kapitalkrav, så er det en viktig debatt som også foregår ute i Europa. Behovet for å ha solide finansinstitusjoner er etter mitt syn ganske avgjørende. Fra vår side har vi sett på muligheten for et felles nordisk initiativ når det gjelder forholdet til Basel III-reglene, og hvis det skjer noe der, vil vi komme tilbake til Stortinget med det.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Statsbudsjettet ble lagt fram 6. oktober, og vi mener at det var da og fortsatt er et budsjett som er godt tilpasset de utfordringene som vi ser ikke minst i europeisk økonomi. Men det som har skjedd etter at budsjettet ble lagt fram, er bl.a. at det har kommet nye anslag for veksten, både i Europa og hos Norges handelspartnere. Der er veksten nå nedjustert, og det kan få konsekvenser for veksten i norsk økonomi i 2012, som jeg var inne på i innlegget mitt. Det andre jeg vil si, er at vi har høy beredskap, vi følger godt med. Dersom situasjonen skulle gå fra vondt til verre i Europa, så er vi beredt til å fremme tiltak, men den aktuelle situasjonen vil jo avgjøre om og når og hva slags tiltak det måtte være.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Jeg tror vi fort kan bli enige om at dette er et vanskelig og til tider også et litt teknisk innfløkt tema, men det er et område som Finansdepartementet er veldig opptatt av – av flere grunner. Først og fremst er vi opptatt av det fordi disse selskapene forvalter så store deler av folks sparepenger. De skal forvalte sparepengene over lang tid, og da må en prøve å finne den riktige balansen mellom å ha solide og robuste selskaper på den ene siden og at kundene kan stole på selskapene på den andre siden. Jeg vil bruke tiden min til å kommentere to spørsmål. Det er slik i dag at regelverket er fleksibelt. Det ene er den øvre grensen for avkastning, der det er mulig å legge seg på en lavere grense enn den øvre grensen. Samtidig er det også åpnet for den mulighet at du kan ha femårige og ikke årlige avkastningskrav, altså at du kan se det i et lengre tidsrom. Så er det slik at kunden også har en flytterett. Hvis man ikke er fornøyd med det selskapet man har, kan man flytte forsikringen. Det må veies opp mot at selskapet også har avsetninger, slik at flytteretten blir reell. Men det som er situasjonen i dag, er at muligheten for å ha den fleksibiliteten over flere år, som ligger i regelverket, faktisk er veldig lite benyttet. Man kan jo spekulere om årsaker til det. Det andre spørsmålet gjelder tilleggsavsetninger. Tilleggsavsetninger er bufferkapital som kan tas av et eventuelt avkastningsoverskudd i det enkelte år. Tilleggsavsetninger kan benyttes til å dekke manglende avkastninger i et år der garantert avkastning ikke oppnås. Avkastningsoverskuddet ville ellers tilfalt kunden og kontrakten. På den måten bidrar kunder til å bygge opp bufferkapital i selskapene. Næringen har ved ulike anledninger tatt til orde for at tilleggsavsetninger skal kunne benyttes til å dekke såkalt manglende eller negativ avkastning, dvs. når avkastningen er under null i det enkelte år. Det er slik at da Stortinget behandlet dette spørsmålet i lovutkastet til nye livsforsikringsregler i 2004, sluttet Stortinget seg til at det ikke skulle åpnes for det i loven. Det er jeg enig i, fordi tilleggsavsetninger også er kundens midler, og det bør være slik at dersom avkastningen blir under null, bør det i første rekke gå mot selskapets ansvarlige kapital. Det er denne avveiningen mellom sikkerhet for kunden på den ene siden og behovet for å ha solide og robuste selskaper på den andre siden.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Jeg har lyst til å returnere takken, for dette er, som jeg sa i stad, en viktig diskusjon som vi skal fortsette framover. Jeg skal bare knytte kommentarer til tre punkter. Det ene er det som representanten Svendsen tok opp, altså investeringer i infrastruktur. Det er en ny mulighet, og selvsagt skal vi også se på om det er muligheter for å utvikle den investeringsmuligheten. Så langt har vi hatt én søknad. Den har vi godkjent, men vi reduserte eierandelen noe i forhold til det ønsket selskapet hadde. Det var for å bringe dette i samsvar med regelverket i forsikringsvirksomhetsloven. Men det er et interessant område som en absolutt bør jobbe videre med framover. Det andre var det som representanten Kambe tok opp. Ja, jeg er klar over de utfordringer som kommunesektoren har når det gjelder pensjonskostnader. På en måte er det slik at kommunesektoren nå kanskje er noen av de første som har fått føle på kroppen virkningen av finanskrisa og den uroen som vi ser ute i Europa. Dette er jo en kombinasjon av lav rente, men det har selvsagt også sammenheng med lønnsveksten rent generelt sett. Når det gjelder lønnsanslaget i nasjonalbudsjettet, er det et anslag. Fasiten på hva lønnsveksten blir, får vi til våren når lønnsoppgjøret er avsluttet, og det kan vi komme tilbake til på torsdag. Det siste jeg vil nevne, er forholdet til Solvens II-regelverket. Det er et EØS-relevant regelverk som etter planen skal innføres i løpet av de nærmeste årene. Timeplanen her er litt usikker, men et rimelig tips vil være i løpet av 2014. Det betyr at det er noe tid før det skal innføres. Et av de viktige spørsmålene i den sammenhengen er hvordan en skal vurdere de forpliktelsene. Det regelverket som nå nede i Europa betyr at en skal fastsette forpliktelsen til en markedsverdi, mens det nå er en fastverdi som er hovedprinsippet med verdifastsettelsen. Det betyr at hvis en går over til et markedsverdiprinsipp, vil det få større følsomhet for renteendringer. Næringen har bedt om et møte med finansministeren. Det møtet skal de få så fort det er praktisk mulig, og jeg legger vekt på at de skal ha et slikt møte, for da kan vi diskutere og også ta opp de spørsmål som næringen er opptatt av. I tillegg til det vil jeg gjøre det jeg kan for å ha en god samtale med Stortinget, med finanskomiteen og sentrale aktører i Stortinget, slik at vi i fellesskap kan få utformet et godt regelverk som står seg gjennom skiftende tider, og som kan ta hensyn til de mer grunnleggende ting som også interpellanten tok opp. Det er viktig for meg å si det, for her er vi avhengig av å få gode løsninger i fellesskap – og jeg skal prøve så godt jeg kan å bidra til det.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2011-11-22:
Det er hyggelig at finansministeren deltar. Fremskrittspartiet inviterte finansministeren til å komme til Stortinget for å redegjøre om den europeiske gjeldskrisen, men fikk da nei, så vi er glad for å se ham her i dag. Utenriksministeren snakket om at SPU, altså Statens pensjonsfond utland, skulle avlaste gjeldskrisen i Europa. De hadde investert 30 mrd. euro i Europa. Jeg trodde faktisk ikke det var intensjonen med å investere, at referanseindeksen ikke skulle hjelpe land rundt omkring, men få best mulig avkastning av pengene. Jeg vil gjerne ha det korrekt, at det stemmer det som Fremskrittspartiet trodde var intensjonen, og at utenriksministeren ikke var korrekt med hensyn til at man hjelper Europa ved å investere i Europa, at det ikke er intensjonen. Man skal selge seg ytterligere ned i Europa, har vi fått beskjed om av Fremskrittspartiets finansperson i et møte med Norges Bank. Er det da det som er det korrekte, at man skal selge seg ned i Europa for å unngå eksponeringen for gjeldskrisen, eller er det riktig som utenriksministeren sier, at man gjerne vil ha store investeringer i Europa for å avhjelpe gjeldskrisen?
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2011-11-22:
Siden utenriksministeren er litt belærende i stilen – det er kanskje ikke første gangen: Jeg skjønner forskjellene innen økonomi, statsbudsjett og handelsbalanser. Jeg gjør faktisk det. Jeg har studert internasjonal økonomi, så det går greit. Jeg har bare lyst til å markere det, for det virker litt arrogant når man prøver å belære stortingsrepresentantene på den måten. Jeg vil bare minne om det. Til representanten Micaelsen, som ikke er i salen nå, men som sa at man ikke skal gi skylden til visse sider i politikken for krisen i euroland: Det er helt riktig, det skal man altså ikke gjøre. Men i redegjørelsen sa utenriksministeren at sosialdemokratier, med en stor stat og sterke fagforeninger, nettopp er det som er tryggheten, og den velferdsmodellen finnes i de nordiske landene, og er et eksempel til etterfølgelse. Det står svart på hvitt i redegjørelsen. Så det er mulig at han har sagt noe han ikke burde ha sagt, men det er nettopp det han har sagt. Jeg tror ikke man kan gi sosialdemokratiet eller høyresiden i politikken i Europa skylden for denne krisen. Det er mer sammensatt enn som så, og også kulturelle faktorer er årsaken til dette. Jeg tror vi skal ha det med oss, så vi ikke neste gang sier noe som vi ikke kan stå for, og som faktisk ikke er riktig. Så minner jeg igjen om, som jeg sa innledningsvis, og som representanten Laila Gustavsen ikke ønsket å være enig med meg i, men hun sa omtrent det samme, at vi kan faktisk bygge infrastruktur i Norge. For vi har det unike, nemlig en veldig rik stat, og vi har et stort overskudd, men vi har ikke arbeidskraft. Vi har behov for infrastruktur, mens ute i Europa har de arbeidsledighet og kompetanse og kan komme hit og bygge infrastruktur. Det er mulig å tenke nytt. Det er ikke nytt og spennende – det er mulig at infrastruktur er nytt og spennende for Arbeiderpartiet, slik representanten Micaelsen kalte det, men vi i Fremskrittspartiet ser at det faktisk er helt nødvendig for næringslivet å ha en infrastruktur som fungerer. Det er tydelig at det er et stort etterslep og et stort behov for infrastruktur, og da burde man bruke den arbeidskraften som er ledig i Europa. Det er også en solidarisk øvelse, selv om det ikke nødvendigvis er utgangspunktet, for ingeniører som er arbeidsledige, og som har kompetanse innenfor bygningsarbeid og veiarbeid, når vi har behov for dette. Det er det faktisk mulig å gjøre – og ikke gjøre slik som i dag, som representanten Gustavsen sa, at vi får inn folk litt tilfeldig fra alle land, og noen bruker våre velferdsgoder, mens andre gjør det ikke. Det er ikke det jeg snakker om. Nå snakker vi om å hente lag, bygge veier – lange strekninger og parseller – og gjøre det som er nødvendig i Norge, og gjøre det nå. For vi er unike akkurat nå, vi har det store overskuddet vi har – og 3 000 mrd. på bok.
Jørund Rytman (Fremskrittspartiet), 2011-11-22:
Finanskomiteen behandlet for halvannet års tid siden – jeg mener det var i mai 2010 – en sak om å gi lån til Latvia. Jeg har et todelt spørsmål: I hvilken grad har Latvia tatt i bruk det lånet som Stortinget den gang ga – og eventuelt hvor mye – og er det andre nasjoner som i den senere tid har tatt kontakt med Norge angående å gi tilsvarende lån?
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
President! Representanten Gustavsen vil gjerne svare på kritikken fra Tybring-Gjedde. Jeg har lyst til å si at Tybring-Gjedde kanskje bør ta seg en tur utenfor Oslo, for der nyter vi til de grader den gode lukta av nylagt asfalt. Mitt poeng i mitt innlegg var at vi har gjort det på en annen måte enn det Fremskrittspartiet mener vi skal. Deres innstilling har jo vært å kutte skattene og gjennom det stimulere til økonomisk vekst. Det vi har gjort, og måten vi har håndtert finanskrisen på, er å bevilge målrettet penger til oppussing av skoler og av rådhus, bygge ut eldreomsorgen, bygge ut veier, legge asfalt – altså den typen aktive virkemidler. Mitt poeng er at gjennom det får vi også satt folk i arbeid, ikke bare norske statsborgere i Norge, men vi får også hentet ut noe av det som har vært potensialet i Europa. Da kommer de hit på norske lønns- og arbeidsvilkår og ikke gjennom en sosial dumping som det partiet som Tybring-Gjedde tilhører, ville stått for. I politikken – også i utenrikspolitikken og økonomisk politikk – henger alt sammen med alt. Jeg mener at Fremskrittspartiet så til de grader tar feil med sin måte å innrette disse tingene på. I tillegg har vel Fremskrittspartiet stort sett vært imot alt det som går på liberalisering av innvandring til dette landet. Så det å sole seg i glansen av en innvandringspolitikk som dere også har vært imot, synes jeg er ganske drøyt.
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Jeg vil starte med å takke utenriksminister Gahr Støre for en veldig god gjennomgang og for det jeg vil si er en veldig positiv og offensiv holdning rundt utviklingen i Myanmar. Det er ikke en holdning han har bare her i dag, men en holdning som hele regjeringen har hatt gjennom lang tid. Jeg synes begrepet «låse inn den positive utviklingen» er veldig godt. Vi er på en måte i en fase i Myanmar der man bygger samfunnet på nytt. Det er et kjent sitat i denne sal at med «lov skal landet bygges». Det å få til lover som er til gode for folk flest, er noe Norge støtter, og som vi selvfølgelig bør støtte også framover. Utenriksministeren var inne på dette at Norge i praksis – for norske virksomheter har forholdt seg til oppfordringen om ikke å investere f.eks. i gassektoren – har hatt den strengeste sanksjonstolkningen i Europa. USA har vel det strengeste sanksjonsregimet, og så har Norge det strengeste i Europa. Jeg synes det er et godt sted å begynne der regjeringen har begynt, med at man oppfordrer folk til å reise til og bruke ferien sin i Myanmar. Kanskje kunne vi også om ikke så altfor lenge oppfordre til å investere i det landet. Vi ser det egentlig ut fra mange situasjoner i verden. Det å bygge en ny stat som står seg, basert på prinsipper om demokrati og menneskerettigheter, er et langsiktig arbeid. Samtidig er det viktig at «middelklassen» – for å bruke det begrepet – er med på det. Hvordan vi skaper en sterkere middelklasse, henger bl.a. sammen med hvilke muligheter folk har til både å livnære seg, sikre seg gjennom utdanning og ha arbeid. Så det prosjektet, hvis man kan kalle det det, å bygge vilkår for folk flest og middelklassen i et land som Myanmar, blir veldig direkte påvirket, f.eks. av sanksjoner. Jeg er spent på hva de andre i denne salen mener om denne debatten. Jeg takker for en offensiv holdning og ser fram til debatten her.
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Jeg har lyst til å takke for debatten, som jeg synes har vært veldig god. Den har egentlig også på mange måter synliggjort hvilke dilemmaer en har med å gjøre, gjennom ulike eksempler, både grove overgrep mot menneskerettighetene og positiv utvikling. Det var vel representanten Håbrekke som snakket om dosering og timing, og jeg oppfatter nesten debatten her i dag som om det er akkurat det den har handlet om. Jeg opplever at alle her i dag har gitt uttrykk for at de er villige til å se på og diskutere sanksjonene, og lettelser i dem, overfor Myanmar, men at det handler mer om man skal gå alene eller vente på at EU har endret sin politikk – og hvordan skal vi gjøre det – enn om at man er uenig i at det faktisk blir gjort. Personlig mener jeg vel at man aldri gjør ting helt uavhengig av andre land, heller ikke i denne saken. Men på et eller annet tidspunkt kan dette være et land som på Norges initiativ – med den posisjonen vi har klart å skape gjennom det siste halvannet året – kunne gått foran eller gitt noen tydelige signaler for å bidra til at andre land gjør endringer, selvfølgelig i en kollektiv forståelse. Jeg er enig med representanten Ingjerd Schou i at det er mange ting som er veldig feil i Myanmar, og vi er jo ikke over natten garantert at bare fordi vi letter på f.eks. sanksjoner, fordeler de godene rettferdig i sitt land. Det vil være en intern diskusjon i ethvert land om hvordan man skal utvikle det landet. Det er et av dilemmaene vi alltid står overfor når vi driver med utviklingspolitikk og utenrikspolitikk. Jeg har bare lyst til å si at jeg synes det har vært en klargjørende debatt. En interpellasjonsdebatt er alltid slik at vi lufter litt, og vi tenker litt høyt, og jeg synes det er svært positivt at i hvert fall de partiene som har hatt ordet, har vært villige til å diskutere hvordan vi har sanksjoner overfor Myanmar. Jeg mener fortsatt at dette kan være et land vi på egen kjøl kan lette på sanksjoner overfor, men selvfølgelig ikke i et eget vakuum, og selvfølgelig for å bidra til en positiv utvikling, som Morten Høglund snakket om.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2011-11-22:
Jeg har lyst til å gå litt videre på det med havnestatskontroll. Hvis det foreløpig bare er fire som har undertegnet, er det bemerkelsesverdig at man ikke har klart å få på plass flere stater inn mot dette, slik at avtalen kunne blitt ratifisert. Det synes jeg er oppsiktsvekkende. Det ble sagt at man hadde jobbet godt internasjonalt for å få på plass avtalen. Da er spørsmålet mitt: Vel, hvor godt jobber vi da internasjonalt for å få ratifisert avtalen man har fått på plass? Det er det ene spørsmålet. Mitt andre spørsmål går litt i samme retning, for det har å gjøre med hvilke typer opplysninger vi skal kunne utveksle. Da er mitt spørsmål til statsråden: I hvor stor grad vil man fra norske myndigheters side jobbe med at det ikke bare er fartøy og den biten man skal registrere, men at man også går etter bakmennene? Det er her utfordringen ligger, og ikke på fartøyet. Fartøyet er kun et redskap.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2011-11-22:
Ja takk. Statsråden var selv inne på det som har å gjøre med hvalfangst og Norges medlemskap i IWC, og statsråden viste også at det var et relativt stort sprik mellom den kvoten som var satt for vågehval, og antallet hval som faktisk ble fanget. Ja, det er jeg ikke overrasket over i det hele tatt. Det var en problemstilling som jeg tok opp med statsråden relativt raskt etter at disse kvotene ble fastsatt. Det har nettopp med områdebegrensingene å gjøre – i hvilke soner denne hvalen kan fanges. Man fikk en begrensning i fangsten i de sonene der hvalen faktisk befant seg, og så måtte man da ut av den sonen for å fangste andre steder, der hvalen ikke var, fordi det hadde med avtaler og inndelinger å gjøre. Mitt spørsmål til statsråden er da følgende: Vil statsråden – nå som man til og med har fått på plass DNA-system knyttet til hvalen, for å kunne se hvilken type bestand det er – gripe fatt i dette og sørge for at man kan fangste alt i samme sone?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2011-11-22:
Jeg vil benytte anledningen til å takke statsråden for et utmerket svar på mitt spørsmål om lov om havnestatskontroll, særlig knyttet til viktigheten av at vi kunne gå etter bakmenn. Det bringer meg over på norske forhold. Det er underlig at vi skal jobbe for dette internasjonalt, mens vi i Norge ikke skal gå etter det. I Norge har vi et «blacklisting»-system, der vi går etter de fartøyene man tar for ulovlig fiske. Jeg har tatt det opp tidligere med statsråden, hvor jeg nettopp har påpekt at det som blir kontrollert og notert i systemet til direktoratet, er fartøyets navn og fartøyets historie, mens man ikke går etter eiersiden, for man sier at det er så vanskelig å få tak i den. Det man da sier, er at enkelte kriminelle handlinger er vanskelige å etterforske, derfor lar vi være å etterforske dem. Slik kan vi faktisk ikke ha det, for det gir nettopp grobunn for ny kriminalitet. Derfor er mitt spørsmål til statsråden: Vil statsråden i hvert fall ta en gjennomgang i sitt eget departement og direktorat for å se på hvordan vi kan få utvidet adgangen for å sørge for at historikken og eierskapet til fartøyet blir registrert?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2011-11-22:
Jeg vil forfølge det svaret som statsråden her ga. Det ble vist til analysenettverket, og det er viktig for å få kunnskap om hvordan man skal gjøre det. Statsråden er øverste organ og øverste sjef på dette feltet. Når det gjelder «blacklisting», er det noe som foretas, og listen ligger der, og den følger fartøyet. Mitt spørsmål til statsråden er: Vil statsråden arbeide for at bakmennene, dvs. eierskapet, også skal inn i dette systemet, slik at det kan være selve riset bak speilet for at det ikke nytter å skifte fartøy og sette et nytt fartøy inn i norsk sone som kan fortsette å fiske uten fare for ikke å få levere? Mitt spørsmål er, og jeg gjentar det: Vil statsråden medvirke til at vi også kan få tatt bakmennene, gjennom å registrere dem i tillegg til skipets historie?
Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Jeg vil i likhet med mange andre takke utenriksministeren for hans redegjørelse. Mange er og vil bli berørt av det som skjer i Europa. Vi kan gå tøffe tider i møte – og inkludert i vi-et er også vi nordmenn, som mange har vært inne på i sine innlegg. Det er vondt å registrere at ungdomsledigheten har passert 40 pst. i Spania og rundt 20 pst. i land nærmere oss. Utenriksministeren stiller i sin redegjørelse spørsmålene: «Men hva skjer med tilliten, omstillingsevnen og unge menneskers fremtidssyn?» Og videre: «Hvordan vil dette virke inn på tilliten til politiske institusjoner?» Kanskje kan artikkelen i Dagens Næringsliv i går, med overskriften «Jesús frykter for fremtiden» gi noen svar. Den Jesus som vi her snakker om, er 95 år. Når en 95-åring uttrykker bekymring for framtiden, er det grunn til å stoppe opp. Hva med dem som er i starten av sitt voksenliv, som ikke har en jobb å våkne til? Hvordan skal de møte dagen og morgendagen? Jeg er bekymret fordi historien alltid viser at det vil være krefter som utnytter slike bekymringer til sin fordel. Utenriksministeren sier også noe om det i sin redegjørelse, at krefter på den populistiske ytre høyre fløy har fått mer vind i seilene i Europa. De har blitt mer synlige på den politiske dagsordenen. Vi trenger ikke reise lenger enn til Ungarn før vi finner partier som har fått mer enn vind i seilene. De er i ferd med å få folket med seg, og den utviklingen er årsaken til at jeg tok ordet her i dag. Lørdag 12. november hadde Dagens Næringsliv en artikkel med ingressen «Der hatet gror» – med undertittelen «En ny, nasjonalistisk hatbølge skyller inn over Ungarns unge demokrati. Hittil er det særlig sigøynerne som har fått svi». Det gjør noe med oss når vi leser om hatet som er i ferd med å finne grobunn i Ungarn – at mennesker blir utsatt for vold i sin hverdag fordi de bare er det de er. Det skaper frykt – en frykt som dessverre også er blitt et politisk virkemiddel. Hatspråket er blitt så akseptert i Ungarn at det har skapt en hatkultur, som igjen gir grobunn for voldelig ekstremisme. Alt dette er godt forankret i det politiske partiet Jobbik, et parti som har vel 20 pst. av velgerne med seg, et parti som har sin egen ungarske garde, som marsjerer i gatene med det som mange omtaler som «svarte fascistinspirerte uniformer». At en slik framferd får folkets tilslutning, er skremmende. At de samtidig også ønsker tilbake landområder Ungarn mistet etter første verdenskrig, gjør at utfordringene blir større og frykten desto verre. Jeg er bekymret for at det som skjer i Ungarn, også kan skje i andre land. En ungdomsgenerasjon uten et arbeid å gå til kan være en god rekrutteringsarena. Den tidligere politikeren og Rafto-prisvinneren Peter Molnar oppsummerer det som har skjedd i Ungarn slik: Jeg trodde demokrati og ytringsfrihet ville føre til et sunt og nytt Ungarn, men dessverre ser vi at hatet og brutaliteten vokser på bekostning av demokrati og ytringsfrihet. Det er verdt å merke seg disse ordene når vi skal møte morgendagens Europa.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-11-22:
Schengen-området skal snart utvides til også å omfatte Bulgaria og Romania. Utenriksministeren har i redegjørelsen gitt sin støtte til det polske formannskapets kompromissforslag om å oppheve indre grensekontroll for disse landene og uttaler at dette er «en løsning som balanserer ulike hensyn, og det er et forslag som vi kan leve med». Samtidig foreslår kommisjonen at medlemslandene skal gi fra seg beslutningsmyndighet over grensekontrollen. Det er akkurat nå fortsatt alvorlig tvil om Romania og Bulgaria har evne til å håndheve en Schengen-yttergrense mot innstrømming av personer fra tredjeland. Vi snakker bl.a. om Kaukasus-området, som igjen er transittområde for både narkotikatrafikk og næringsdrivende av en sort vi egentlig ikke ønsker oss i Europa. De to nye Schengen-landenes innsats mot hjemlig trafficking og organisert kriminalitet har også en vei å gå. Jeg har med glede sett at utenriksministeren støttet den tidligere justisministerens posisjon i Brussel i september, da man understreket at Norges holdning er at grensekontroll skal være et nasjonalt anliggende når man regulerer ut fra et sikkerhetshensyn. Men så er spørsmålet: Hva skjer hvis vi ikke blir lyttet til? Da er det veldig avgjørende at man følger utviklingen nøye og er beredt til å ta de skritt som er nødvendige for å kontrollere tilstrømming gjennom en aktiv kontroll av egne grenser, selvfølgelig innenfor rammene av Schengen-avtalen. Vi må også huske på at det ligger store besparelser i og fordeler ved å kunne avvise folk ved grensen og ikke måtte oppspore dem etter at de har reist inn til Oslo og andre byer, for der å drive kriminalitet, f.eks. omsetning av narkotiske stoffer. Jeg imøteser at regjeringen fremmer forslag som setter våre immigrasjons- og grensemyndigheter i stand til å håndtere et eventuelt økt press. EUs krise er oppstått i enkeltland. Overgangen til felles valuta ga historisk lavt rentenivå, og noen land med hovedsakelig sosialistiske eller sosialdemokratiske regjeringer benyttet dette pusterommet de lave rentene ga, til å ekspandere sine egne stater på kreditt fra andre. I andre land brukte man pusterommet til å gjøre strukturendringer. Portugal, Spania inntil i forgårs, Tyskland inntil 2005 og Hellas før 2003 og etter 2009 var sosialistisk eller sosialdemokratisk styrte land – og også Irland, for å nevne land innenfor eurosonen. Det er verdt å merke seg at det var et sosialdemokratisk ledet Tyskland som var de første, sammen med Frankrike, til å bryte stabilitetspaktens kriterier. Det var også Schröder som aktivt motsatte seg at det skulle være mulig ved hjelp av rettsapparatet å slå til overfor land som brøt traktatens betingelser.
Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Først til det siste: Jeg vil advare sterkt mot at vi politiserer, partipolitisk, hvordan situasjonen i enkeltland har oppstått, og hva som er begrunnelsen for situasjonen i enkeltland, basert på eksempler fra land som tilfeldigvis passer til det partisyn man også har her hjemme. Det er en rekke forhold, en rekke enkeltindikatorer, som er årsaken til at man er der man er. Jeg har ikke tid til å gå inn i en grundig analyse av det nå, til det er ikke taletiden lang nok. Jeg vil legge til at når enkeltrepresentanter her i denne salen peker på at det har vært for stor oppbygging av offentlig sektor i en del land, er det minst like god grunn til å hevde at noe av grunnen til at man er der man er i dag, er at en del land også brukte de gode tidene før finanskrisen til å redusere statens inntekter, bevilge seg store skattekutt, noe som gjorde at man ikke var i stand til å legge seg opp overskudd. Da krisen kom, levde man allerede litt over evne, på kreditt. Så ble ting bare enda verre, og så er man der man er i dag. Så jeg ville gått litt forsiktig i dørene hadde jeg vært med i de borgerlige partiene, som her i dag mener at det er sosialistiske regjeringer som har levd over evne. Vel – jeg skal gjerne diskutere det mer på et annet tidspunkt. Det jeg derimot vil si noe om, er hvilket enormt inntrykk det gjør på meg når vi på vårt eget kontinent, i vår egen verdensdel, i moderne vestlige demokratier, opplever massearbeidsløshet blant ungdom, opplever at vi kan ha en reell diskusjon om at stater i vår egen bakgård, i vårt nærområde, kan gå konkurs. Det er slik man leser om fra land vi vanligvis ikke liker å sammenlikne oss med. Ikke minst er det, som sagt, veldig krevende å møte en del av de ungdommene som har en helt tapt framtid basert på det som nå skjer. Hva skal da svaret være, og hva skal betydningen for Norge bli oppe i dette? Det vi i hvert fall ikke skal gjøre, er å følge rådene fra representantene her og andre steder som sier at nå er det på tide å tenke nytt, gå for de litt mer ytterliggående løsningene. Nei, det vi bør gjøre nå, er å holde fast i alle de spakene, alle de håndtakene, vi har i norsk rammeverk og politikk som bidrar til forutsigbarhet, trygghet og prøvde virkemidler. Vi har vist også i nær fortid at det er mulig å styre økonomien her i Norge gjennom en del av de utprøvde virkemidlene. Vi skal nettopp holde fast ved det som har vært vellykket ved den norske velferdsmodellen, som både skaper og deler verdier på en helt annen måte enn andre land. Så jeg vil sterkt advare mot at vi nå skal prøve oss på noe nytt og spennende i en tid da det i verden rundt oss brygger opp til et stort økonomisk uvær, også i vårt eget nærområde. Til slutt vil jeg bare si at jeg støtter veldig opp om det arbeidet som gjøres i regjeringen rundt innskuddsgarantidirektivet, som har tverrpolitisk oppslutning i finanskomiteen.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2011-11-22:
La meg først få takke utenriksministeren for en grundig redegjørelse om viktige EU- og EØS-saker. I utenriksministerens redegjørelse for et år siden sa utenriksministeren at det begynner å gå litt bedre i EU. Den gangen var det grunn til optimisme. Nå er budskapet et annet: Arbeidsløsheten er foruroligende høy og stigende, det samme er underskuddene i statsøkonomien i mange EU-land. Hovedårsaken er årevis med offentlig overforbruk og opptak av statlige lån for å finansiere velferdsgoder. Vi vet alle fra vår egen privatøkonomi at når utgiftene er høyere enn inntektene, går det før eller senere galt. De to største økonomiene i EU, Tyskland og Frankrike, har over en tid produsert hjelpepakker, men de to går selv med enorme underskudd. Ifølge Aftenposten i dag kan Frankrike risikere å få sin kredittverdighet nedgradert, noe som betyr høyere renter på statlige lån. Arbeidsløsheten er på nesten 10 pst., og gjeldsgraden er på svimlende 82 pst. av brutto nasjonalprodukt. Frankrikes rolle som snill onkel overfor hardt rammede EU-kolleger kan fort snu seg til at også Frankrikes økonomi går i krisemodus. Også i Tyskland er det fare på ferde. Tyskland hadde en gledelig vekst i BNP i 2010 på 3,6 pst., men gjelden økte kraftig. Tyskland har nå en samlet gjeld på over 1 800 mrd. euro, som er 78 pst. av brutto nasjonalprodukt i Tyskland. Det er en økning på 300 mrd. euro på et år – nesten et norsk oljefond. Gjeldsgraden har økt fra 2009 til 2010, fra 64 pst. til 78 pst, som er vesentlig høyere enn de 60 pst. av BNP som regelverket tillater. De pengene Tyskland nå bidrar med, finansieres ved at Tyskland selv opptar store lån, som kommer i tillegg til de gamle. Utenriksministeren hevdet torsdag at Norge er den europeiske kontrasten, og viste til at Norge har overskudd, høy sysselsetting og ingen gjeld. Det er i og for seg riktig, men det er ikke så mye av den norske erfaringen som lar seg eksportere til andre land for å løse deres problemer. Det som skiller Norge aller mest fra våre naboer, er de enorme olje- og gassinntektene – hundrevis av milliarder kroner som hvert år gjør det komfortabelt å være norsk regjering. At Norge er et sårbart land dersom EU-landenes etterspørsel etter norske produkter avtar, er noe vi skal ta på alvor. Derfor er det viktig med en nøktern økonomisk politikk her i Norge, slik at statens forbruk ikke blir for høyt.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2011-11-22:
Noreg har gode tradisjonar for ein restriktiv alkoholpolitikk. Reklameforbod, avgiftspolitikk og regulering av tilgjengelegheit er viktige tiltak, for sjølv om alkohol er ei lovleg vare, er det ikkje ei vanleg vare. Alkohol er det rusmiddelet som fører til flest helseskadar og dei største sosiale problema. Verdas Helseorganisasjon definerer alkohol som den tredje viktigaste årsaka til tidleg død og uførleik på verdsbasis. Også økonomisk kostar alkoholen samfunnet dyrt. Fleire land enn Noreg innser at ein restriktiv alkoholpolitikk, inkludert reklameforbod, er effektiv rusførebygging og god helsepolitikk. EU forsøkjer no å pressa Noreg til å gje opp det nesten 36 år gamle forbodet mot alkoholreklame gjennom det nye direktivet for audiovisuelle medium. EU krev at Noreg ikkje lenger skal få oppretthalda unnataket som gjev oss rett til å stoppa alkoholreklame i tv-sendingar frå utlandet. Alkoholreklame inn i norske heimar vil vera eit stort tilbakesteg for folkehelsesatsinga i Noreg. Ein slik situasjon vil stå i sterk kontrast til målsetjinga i Samhandlingsreforma og i den nye folkehelselova, nemleg å førebyggja meir for å reparera mindre. EU sin alkoholpolitikk er skremmande. Sjølv om alkoholrelaterte dødsfall i EU er omfattande, tek tv-direktivet utelukkande marknadsliberalistiske omsyn. Ganske nådelaust må vi registrera at omsynet til den frie konkurransen og den indre marknaden veg tyngst og overskyggjer fullstendig folkehelseargumentet. At alkoholreklame på tv vil bidra til endra alkoholvanar og auka alkoholkonsum i befolkninga, og hos ungdom spesielt, er dokumentert, men blir ikkje teke omsyn til. Dette viser den mørke baksida av EØS-avtalen, som har marknadsliberalisme som leiestjerne. Når marknaden skal styra aleine, tapar folkehelsa. Då vil òg samfunnet tapa. Dei einaste som tener på dette, er alkoholindustrien og reklamebransjen. EU viser til at ein kan forhandla fram avtalar med dei landa som er vertsland for kanalane som sender tv-sendingar til Noreg. Dette er eit høgst usikkert tiltak. Det er òg eit paradoks at andre rusmiddel, som f.eks. tobakk, ikkje blir behandla som handelsvare på same måten som alkohol. Alkohol framstår som ei ønskt og viktig handelsvare i EU. Senterpartiet meiner at det unnataket som blei framforhandla tidleg på 1990-talet, var ein viktig premiss for at EØS-avtalen fekk fleirtal i Stortinget, og må førast vidare. Vi meiner at dagens lovgjeving om alkoholpolitikk skal vera streng, og støttar derfor ikkje å innføra direktivet om audiovisuelle medietenester.
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Det er ein alvorleg situasjon i Europa. Stor utryggleik er knytt til utviklinga av europeisk økonomi. Det er høg gjeld, store underskot og høg arbeidsløyse. 66 pst. av vår eksport går til Europa. Europa er den desidert viktigaste handelspartnaren vår. Difor er me utruleg sårbare i forhold til kva som skjer der ute. Da må me ha ein budsjett- og finanspolitikk her heime som tryggjar arbeidsplassane våre, som sørgjer for at me framleis har låg rente, og at verdien av krona ikkje stig. Difor er det viktig at me brukar mindre enn 4 pst. av avkastninga av oljefondet i budsjettet. Mange land burde ha brukt meir pengar, men dei kan ikkje på grunn av høg gjeld. Keynes sine teoriar verkar berre når ein sparar i gode tider, slik at ein kan bruka meir i dårlege tider. I 2008 var det nettopp det me gjorde her heime, da Stortinget vedtok tiltakspakka for arbeid. Det sørgde for aktivitet i ei vanskeleg tid. Frå 2010 har veksten her heime teke seg opp både i industrien og i bygg og anlegg. Det syner òg tredje kvartal i 2011. Dette er bra, og me er i ein svært heldig posisjon i forhold til landa rundt oss. Det syner òg at orden i eigen økonomi er det beste forsvar mot kriser som kjem utanfrå, og at me i tøffe tider treng trygg økonomisk styring, ikkje kreative løysingar som set norsk konkurransekraft i fare. Ungdomsarbeidsløysa er eit stort problem i Europa. Ho er på over 20 pst. i Sverige og på nesten 50 pst. i Spania. Det at nesten 50 pst. av ungdommane i Spania står utan arbeid, er ikkje berre eit problem for den einskilde, det er eit problem for samfunnet, for Europa – ja for oss alle. At store delar av den generasjonen som skal ta over framtida, ikkje kjem inn på arbeidsmarknaden, er ei stor utfordring. Bak desse tala står det faktisk ungdommar som ikkje har eit arbeid å gå til, som har lita eller inga inntekt. Det skapar sjølvsagt frustrasjonar – og, ikkje minst, for ei sløsing det er med ungdommens krefter! Og tenk på det tapet som samfunnet får, ved ikkje å bruka denne arbeidskrafta! Frustrasjonen kan òg gå over i sosial uro. I mange europeiske land er dei likevel i gang med ein stor dugnad for å få økonomien på skjener igjen. For eit par veker sidan kunne Dagsrevyen syna eit intervju med ein advokat i Irland. Han hadde fått halvert løna si. Likevel var han glad for at han faktisk hadde arbeid. For nokre veker sidan var eg i EU-parlamentet på nasjonal høyring om «Single Market Act» – ein tolvpunktsplan for å sikra vekst og arbeidsplassar og fokusera på næringslivet, bl.a. tilgang til finansiering og risikokapital, forenkling for næringslivet og, ikkje minst, bruk av offentlege innkjøp for å stimulera til innovasjon og klimaløysingar.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2011-11-22:
Som utenriksministeren gjorde rede for, og som flere har fulgt opp i dagens debatt, står Europa nå midt i en meget krevende situasjon både økonomisk og politisk. Det er det ingen grunn til å glede seg over. Men det bør gi grunnlag for noen refleksjoner, bl.a. over det valget vi gjorde da vi i 1994 valgte å stå utenfor unionen. Det er min klare oppfatning at det objektivt sett var en riktig beslutning å si nei til EU i 1994. Krisen i Europa ville ikke ha vært mindre om Norge hadde vært medlem av EU, og situasjonen i Norge ville ikke ha vært bedre om vi sa ja. Meningsmålinger viser at folk i Norge i større grad enn folkets representanter har forstått dette. Jeg meldte meg inn i Senterpartiet i 1994 nettopp på grunn av EU-saken. I Senterungdommen sammenlignet vi EU med det å sykle. Så lenge en har fart, går det bra. Mister en farten, velter man. Det er det som skjer i EU nå. Det er det ingen grunn til å glede seg over. Det er all grunn til å føle sympati med folk i Europa som nå får føle på kroppen konsekvensene av et politisk eliteeksperiment i EU kombinert med nasjonal mangel på nøysomhet i flere land. Senterungdommen beskrev også EU-prosjektet med klesbransjens ord «one size fits all». Det fungerer verken når en kjøper klær, eller når en skal styre Europas land. Felles valuta og felles pengepolitikk fungerer kun hvis næringsstrukturen i valutaområdet er den samme. Hvis næringsstrukturen er forskjellig, trengs det enten felles finanspolitikk eller en betydelig større mobilitet i arbeidsmarkedet enn det vi ser i EU i dag. Vi ser tegn til en felles finanspolitikk ved at medlemslandenes budsjettarbeid skjer i nært samråd med kommisjonen og rådet før de nasjonale parlamentene gjør sine budsjettvedtak. Jeg finner grunn til å stille spørsmål ved hva dette gjør med demokratiaspektet i det nasjonale budsjettarbeidet. Krisen bidrar til mer sentralisering og mindre demokrati. Det kan være en farlig utvikling på sikt. Løsningen med økt mobilitet kan høres forlokkende ut, men har en bakside i form av press på velferdsordninger, press på lønninger og press på andre sosiale goder som vi er opptatt av. Senterpartiets svenske søsterparti sier følgende om EU: «Centerpartiet anser att det behövs ett smalare men vassare EU.» Jeg mener at en fra norsk side bør jobbe for en slik utvikling i Europa. Manglende suksess i sentrale spørsmål kan ikke kompenseres gjennom mer detaljstyring, mer byråkrati og mer kontroll. Byråkrati er også en farlig ideologi.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Jeg ble sittende på Flytoget på vei fra Gardermoen og inn til Oslo i går kveld og se på nyhetsmeldingene som flimret over skjermen. Der var det få lyspunkter. Mange av representantene som har hatt ordet i denne debatten, har utdypet og utbrodert dette, så jeg skal ikke gjenta det, men det er vel grunn til også for meg å fastslå at det er mørke skyer over Europa, og vi vet ennå ikke hva utgangen av dette blir. For den norske regjeringen er det helt sentralt at arbeid til alle skal være et kjernepunkt, og det er noe av det viktigste vi holder på med. Vi har også sagt at aktivitet og det at en har en reell mulighet til å kunne bo over hele landet, er sentralt her, nettopp for å kunne ta i bruk de rike ressursene som finnes over hele landet. Det viktigste virkemiddelet vi har for å bidra til det, og for å kompensere for bl.a. avstandsulemper og andre ulemper, har vært den differensierte arbeidsgiveravgiften. Det er et treffsikkert og ubyråkratisk virkemiddel, og det har vært målrettet og effektivt for å stimulere til sysselsetting og bosetting i de områdene av Norge som har lav befolkningstetthet, og som sliter med fraflytting. Norge ble tvunget til å avvikle denne ordningen fra 1. januar 2004 fordi det ble framholdt at virkemiddelet var i strid med EØS-avtalen. Denne regjeringen jobbet hardt for å komme til forståelse med ESA, som sikret en ordning som var tilnærmet lik den som var før. Det var derfor en stor seier for norske distrikter og for en aktiv distriktspolitikk at differensiert arbeidsgiveravgift kunne gjeninnføres fra 1. januar 2007. Den differensierte arbeidsgiveravgiften er vårt overlegent viktigste virkemiddel for å sikre muligheten til å ha aktivitet i hele landet, og kanskje er det et av de viktige bidragene til at vi har en lavere sentraliseringstendens i Norge enn det resten av Europa har. Rammen for dette virkemiddelet er EU-kommisjonens retningslinjer for regional støtte, som gjelder fra 1. januar 2007 til 31. desember 2013. Disse retningslinjene setter ytre rammer for hva EØS-landene kan gi av regionalpolitisk offentlig støtte til næringslivet, og regulerer bl.a. ordninger som differensiert arbeidsgiveravgift og distriktsrettet investeringsstøtte. Innenfor disse rammene er det ESA som fortolker og håndhever regelverket og skal godkjenne de norske ordningene og virkeområdene for de distriktspolitiske virkemidlene. Europakommisjonen la 16. november i år fram sitt arbeidsprogram for 2012. Som ventet framgår det der at retningslinjene for regional støtte skal opp til revisjon. Det betyr også at de norske praktiseringene og de norske ordningene vil kunne stå i fare for å forsvinne. Jeg er trygg på, og benytter anledningen til å minne regjeringen om, at vi skal følge opp den regjeringserklæringen som ligger til grunn, og sikre en videreføring av dette viktige virkemidlet, også etter 2013. Det må gjøres gjennom et systematisk arbeid overfor EU-kommisjonen i tiden som kommer.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2011-11-22:
Det er uro ute i Europa, og det har mange vært inne på. Jeg tror debatten i Norge er litt sånn med fjern forundring, og at vi kanskje heller ikke har tatt inn over oss alvoret i situasjonen. Dette kommer til å påvirke oss ganske sterkt. En regjering som legger fram et statsbudsjett hvor konkurransekraften stadig svekkes, og hvor det norske kostnadsnivået øker langt utover det europeiske, kommer til å møte helt nye utfordringer. Derfor var jeg, på linje med representanten Hansen, veldig overrasket over å høre at devalueringer er løsningen for noen land ute i Europa. Jeg tror et Europa som går tilbake til de gamle regimer med egne valutaer, kommer til å ha mindre tiltrekningskraft, kommer til å være mindre attraktivt for investeringer og kommer til å bli mer proteksjonistisk enn det man egentlig har som målsetting med EU-samarbeidet – og det ville være trist. Det er i hvert fall ingen løsning for Europa i dagens situasjon. Så jeg tror vi skal krysse fingrene og håpe på at man lykkes med å løse de tøffe utfordringene man har ute i Europa. Jeg tror på mange måter at den krisen man ser ute i Europa, også kommer til å endre økonomifaget litt, for det har jo vært en tese i økonomien at land ikke kan gå konkurs. Derfor har statsobligasjoner og slike ting vært sikre plasseringer. Dette kommer antakeligvis til å bli drøftet ganske mye. Jeg tror heller ikke det er så overraskende at stimulansepakker ikke fungerer sånn som de gjorde før, for nå begynner folk å forvente at det kommer stimulansepakker, og bare øker gjelden, og det kommer til å øke både skattetrykk og tilbakebetalingskrav i framtiden. Så her er det ganske mye å lære. Utenriksministeren har i tidligere debatter sagt at vi ikke kan legge skylden på EU og EØS for alt som er galt hele uken, og så forvente at man stemmer for EU og EØS når helgen kommer. Det tror jeg er en veldig god observasjon. Så litt tilbake til det som har skjedd med Eksportfinans og garantier for eksport. Jeg tror man skal innrømme at det nærmest har vært en strategi at man skulle statligfisere det – og det er jo greit. Der kan vi ha en politisk enighet eller uenighet om hvorvidt det er fornuftig, men det gikk ut meldinger om at dette var et krav fra Europa, og EØS fikk nærmest skylden for det. Det som ligger bak, er at man somlet med å søke unntak, man somlet med å finne løsninger, og man endte opp med en statligfisering. Nå ser jeg på E24 at Eksportfinans er nedgradert til «søppel» i kredittmarkedet, så det kan jo også være andre grunner til at regjeringen ikke gikk inn der. Men jeg tror vi skal passe oss for å gi EU og EØS skylden for alt som er galt i norsk økonomi.