Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-05-31:
Jeg veksler mellom å hylle og kritisere det offentlige Norge. Utgangspunktet mitt er at vi antageligvis har en av verdens mest effektive, kompetente, harmoniske og demokratiske offentlige sektorer. Samtidig kritiserer jeg iblant den samme sektoren for å være altfor sektorisert, for New Public Management-infisert, for kaotisk organisert osv. Slik sett er denne meldinga interessant lesning for meg. Den presenterer dette innfløkte temaet, inkludert ulike typer dilemmaer, på en veldig klok måte. Slik sett er meldinga et godt utgangspunkt for debatt og for videre endringsarbeid. Jeg er enig i at den er svakere eller mindre spennende med hensyn til djerve tiltak. Dette kan presenteres som en svakhet ved stortingsmeldinga. Stortingsmeldinger bør per definisjon vise endringsambisjoner og endringskraft, men for meg er dette mer et uttrykk for at den store majoriteten alt i alt er ganske fornøyd med tingenes tilstand. Status quo er på mange måter absolutt til å leve med. Dette inntrykket blir forsterket hvis vi ser på komitéinnstillinga. For uenigheten mellom posisjonspartier og opposisjonspartier er like mye uttrykk for et mer tradisjonelt posisjons-/opposisjonsspill enn en genuin, stor, dramatisk uenighet partiene imellom når det gjelder hvordan vi skal organisere dette samspillet mellom stat og kommune. Unntaket er nok i noen grad Fremskrittspartiet; det har vi allerede fått klarlagt her i debatten. Når det gjelder dette unntaket som bekrefter regelen om stor enighet og oppslutning om hovedtrekkene, la meg dvele litt mer ved hva det egentlig går ut på. Det er knyttet til disse hovedpoengene som er trukket fram i innstillinga, om kommuneøkonomi, statlig styring, kommunestruktur, rammestyring, konsultasjonsordning, innsigelser osv. Men – som sagt – legg merke til at dette på mange måter er evige spørsmål, det er dynamiske problemstillinger, og det er helt feil å forvente at ei stortingsmelding nærmest skal gi evige, bastante svar på slike spørsmålsstillinger. Som sagt: Jeg syns stortingsmeldinga presenterer dem på en god måte og også viser interessante endringsambisjoner på alle disse punktene. Det er det siste spennende temaet jeg har lyst til å dvele litt ved, og som på mange måter er nytt i denne diskusjonen, og det er det temaet som er knyttet til kommunalt sjølstyre og tvisteløsning. Her har jo posisjon og opposisjon skilt lag. Men også her mener jeg at vi ikke har skilt lag på noen dramatisk måte. Jeg er også enig i at det er viktig å bevege oss vekk fra denne pyramidefiguren, der vi liksom har en stat på topp, så fylkeskommune og kommune og over i en figur som er mer horisontal, vannrett, der vi plasserer kommuner, fylkeskommuner og stat ved siden av hverandre. Hvis vi tar litt mer den tilnærminga, er det klart at det er en svakhet ved dagens system at når det oppstår konflikt, har vi et system der makta/staten rår, og det er jo en problematisk realitet. Samtidig vegrer politikeren i meg, demokraten i meg, seg mot at svaret på det dilemmaet er at vi skal innføre domstoler, jurister og embetsmenn som en meklingsinstans. Men den debatten skal vi komme tilbake til, for vi har jo avgrensede forsøksordninger på gang. Så er det noen få, viktige problemstillinger, og jeg skal ikke si at meldinga ikke kommer inn på det, men den burde kanskje ha gjort det i enda større grad, og vi bør i hvert fall arbeide med dem videre framover. Den ene er pekt på av Harald Baldersheim, professor ved Universitetet i Oslo, i siste tidsskrift av PLAN, der en innfører begrepet «statsberande kommunar». Han har et innlegg i denne debatten, som jeg tror vi alle er engasjert i, og ser at det er et skjebnefellesskap mellom kommuner og fylkeskommuner. Vi er mye opptatt av at det er kommuner som finner seg låst og bundet i forhold til staten, men det Baldersheim på en veldig god måte understreker, er også det motsatte, som går på at staten mer og mer er avhengig av at Kommune-Norge gjør jobben sin, for å si det på den måten, for at en skal lykkes med nasjonal politikk. Så slik sett er det virkelig et skjebnefellesskap, der en kan diskutere hvem som har makt, og hvem som er maktesløs; det er virkelig en gjensidig avhengighet her. Så er vi mye opptatt av kommunestruktur, og det er en viktig debatt. Men for meg er det et litt typisk eksempel på at vi er mer opptatt av de andre forvaltningsnivåene enn vårt eget. Jeg har sagt tidligere, og mener det fortsatt, at jeg syns det er særlig statens ulike varianter, statens måte å organisere seg på, som er det svakeste punktet ved offentlig forvaltning i dag, og ikke kommunestrukturen.