Jan Tore Sanner (Høyre), 2013-02-05:
Et ordtak sier at det skal sterk rygg til å bære gode dager. Det er ingen tvil om at vi i Norge er i en usedvanlig gunstig situasjon sammenlignet med våre europeiske naboer. Norsk økonomi er bunnsolid. Vi har store naturressurser, høy kompetanse og et omstillingsdyktig næringsliv. Arbeidsledigheten er lav, og vi har vekst i økonomien. Store olje- og gassfunn og en høy oljepris gir store investeringer i petroleumssektoren. Det skaper ringvirkninger for leverandørindustrien og teknologimiljøer over hele landet. Men glansbildet sprekker på andre områder. De siste månedene er det lagt frem flere rapporter som viser en stadig tydeligere todeling av norsk økonomi. Næringslivets økonomibarometer som ble lagt frem 29. november 2012, bekrefter at olje- og gassektoren går svært bra, men at øvrige eksportbedrifter faller enda mer. For fjerde kvartal faller de til et nivå tilsvarende det verste kvartalet under finanskrisen. I tillegg er investeringene i Fastlands-Norge de laveste på 40 år. SSBs konjunkturbarometer lagt frem 28. januar i år bekrefter det samme bildet. Aftenposten skriver: «Todelingen i norsk industri tiltar. Den delen som går bra, melder om(…) mangel på arbeidskraft(…) (…) (…) Spørsmålet er: Hvordan kan vi trygge arbeidsplassene i konkurranseutsatt sektor utenom olje- og gassektoren? Norsk økonomi og norske arbeidsplasser blir stadig mer avhengig av petroleumssektoren og den høye oljeprisen. Det gjør oss sårbare. I flere år har vi kunnet glede oss over høy oljepris – fortsatt er den godt over 100 dollar fatet – men vi skal ikke mer enn 15 år tilbake for å finne en pris på mellom 10 og 20 dollar. Det er vanskelig å spå hvordan prisen vil utvikle seg fremover, men vi må ta høyde for store variasjoner. På samme måte som høy oljepris har gitt høy sysselsetting, lønnsvekst og stigende boligpriser, kan fallende oljepris gi tilsvarende negative ringvirkninger. Derfor må vi ha en strategi for å øke vår konkurransekraft og sikre et robust næringsliv hvor arbeidsplassene har flere ben å stå på. Det er tre problemstillinger jeg ønsker å reise i denne interpellasjonen. Den første er utfordringen knyttet til sterk kostnadsvekst og lav produktivitetsvekst. Den andre er utfordringen knyttet til at Norge scorer lavt på forskning og innovasjon. Og den tredje er utfordringen knyttet til kapitaltilgangen til næringslivet. Det er arbeidskraften som finansierer velferden vår, og det er økt arbeidsinnsats som gir grunnlag for økt velferd. Norge er et land med høye lønninger. Høye lønninger er et gode vi skal ta vare på; utfordringen er å finansiere dem. Norske arbeidstakere har hatt en reallønnsvekst på 43 pst. siden 2000, mens våre handelspartnere i EU har hatt en reallønnsvekst på bare 8 pst. Skal lønnsveksten og lønnsnivået være bærekraftig over tid, må produktivitetsveksten være på høyde med lønnsveksten. Det er den ikke. Mens veksten i produktiviteten var høy, og høyere enn hos våre handelspartnere, fra 2000 til 2005, har den siden vært lav, og lavere enn hos våre handelspartnere. Denne utviklingen bidrar til at våre bedrifter priser seg ut av et stagnerende europeisk marked, og vi bevilger oss velferd som over tid ikke er bærekraftig. Hvordan man kan jobbe smartere og få opp produktiviteten, står høyt på dagsordenen i flere land. Danmark, New Zealand og Australia har alle satt ned kommisjoner som har som mandat å gi råd til hvordan landene kan øke sin produktivitet. Den danske produktivitetskommisjonen har lagt frem sin første rapport, «Det handler om velstand og velfærd». Den illustrerer konsekvensene godt. Dersom Danmark hadde hatt den samme produktivitetsutvikling som Sverige i perioden 1996–2011, ville det offentlige hatt råd til enten å «innføre gratis kollektivtransport, ansette dobbelt så mange lærere på 1. til 5. skoletrinn, bygge ni nye sykehus hvert år, eller tredoble bistanden». Det gir grunn til ettertanke. Høyre har lagt frem et forslag om å etablere en tilsvarende kommisjon i Norge. Forslaget ligger til behandling i Stortinget. Handlingsregelen for bruk av oljepenger er viktig, både for å sikre fremtidige generasjoner og for å unngå for rask nedbygging av konkurranseutsatt sektor. Økes oljepengebruken for raskt, vil kostnadspresset føre til tap av arbeidsplasser. Men nivået på oljepengebruken er bare én side av debatten. Like viktig er hvordan pengene brukes. Dersom bruken av oljepengene bidrar til å utsette nødvendig omstilling i næringslivet og offentlig sektor, kan velferdstapet på grunn av redusert produktivitetsvekst langt på vei spise opp velferdsgevinsten som ligger i oljepengene. Brukes imidlertid oljepengene til å investere i kunnskap, forskning, infrastruktur og gode rammebetingelser for små og store bedrifter, vil oljepengene bidra til økt og bærekraftig vekst i økonomien. Dette var også Arbeiderpartiet enig i da handlingsregelen ble etablert. Da uttalte regjeringen: «Regjeringen legger derfor vesentlig vekt på at handlingsrommet som økt bruk av oljepenger gir, skal brukes på en måte som også vil styrke vekstevnen i norsk økonomi.» Dernest ble det pekt nettopp på lavere skatter, kunnskap og infrastruktur. Under den rød-grønne regjeringen har Arbeiderpartiet forlatt denne forståelsen. Skal vi være et av verdens dyreste land å produsere i, må vi være et av verdens smarteste land å drive bedrift fra. Selv om oljen gir store inntekter som kommer oss alle til gode, er det kunnskapen blant menneskene som jobber i næringen, som gjør det mulig å hente verdier opp fra havbunnen. Slik er det også på andre områder. Før vi kan dele, må vi skape. Fremtidens velferd hviler tungt på at fremtidens arbeidsplasser bygger på kunnskap og kompetanse. Da kan vi ikke være fornøyd med at vi scorer lavt på forskning og innovasjon. Vi har et omstillingsdyktig næringsliv, men i en globalisert verden må vi hele tiden sørge for å bli bedre. For et par uker siden stilte regjeringen med tre statsråder, anført av statsministeren, for å presentere regjeringens politikk på forskning. På dette området har regjeringen mye å bevise. I sitt første statsbudsjett kuttet regjeringen kraftig i Forskningsfondet. Senere kom hvileskjæret i høyere utdanning, og det ble fulgt opp med å avvikle både Forskningsfondet og gaveforsterkningsordningen. I fire av de siste fem årene har realveksten i forskningsbevilgningene vært lavere enn veksten i statsbudsjettet. Forskningen har vært nedprioritert. Den nye offensiven fra regjeringen var i realiteten resirkulerte forslag og få nye forpliktelser eller ambisjoner. Snarere tvert imot slo næringsminister Trond Giske fast i Adresseavisen at det i grunnen ikke er så farlig om forskningstakten og innovasjonen i Norge er mindre enn i de landene vi konkurrerer med. Det er jeg grunnleggende uenig i. Derfor vil Høyre øke forskningsinnsatsen både i det offentlige og i bedriftene. Vi vil ha flere næringsrettede doktorgradsstudier, vi vil utvide SkatteFUNN-ordningen, vi vil styrke satsingen på næringsklynger, og vi vil ha en strategi for å bygge verdensledende universitetsmiljøer. Å føre en politikk som gjør landet vårt bedre og smartere, er med på å sikre konkurransekraften. Men vi må også redusere ekstra kostnader knyttet til byråkrati og skjemavelde. Regjeringen har vært høyt på banen. Enkelte forslag har bidratt til reduserte kostnader, men realiteten er at nye krav har økt sterkere, slik at bedriftenes kostnader har blitt større. Det er viktig med gode ideer, men skal disse realiseres, trengs også kapital. Norge trenger et sterkt og mangfoldig eierskap. Fremfor å legge til rette for maktspredning og lokalt eierskap har regjeringens økning av formuesskatten på arbeidende kapital bidratt til å gi utenlandske eiere en klar konkurransefordel på bekostning av norske eiere. Nye og strengere krav til bankene er nødvendig i kjølvannet av finanskrisen. Høyre støtter dette. Men det er viktig å være klar over at strengere krav til kapital og likviditetsreserver har sin pris. Lån blir dyrere, og det blir vanskeligere for bankene å holde oppe sin utlånskapasitet. Dette vil i betydelig grad påvirke bedrifters investeringsevne og arbeidsplasser. I NHOs «Økonomisk overblikk 4/2012» står det: «Bankene kan være i ferd med å utspille sin rolle som kilder til mer langsiktig lånekapital til næringslivet.(…) Over noe tid er det liten tvil om at det reduserer vekst og nyskaping i norsk økonomi. Denne kostnaden ved de nye bankreguleringene er viktig å ta hensyn til.» (…) Det kommer ulike signaler fra regjeringspartiene, men flere har tatt til orde for at Norge skal gå lenger enn resten av Europa, og raskere frem enn våre naboland. I Arbeiderpartiet og SV tas det til orde for nye skatter på banker og finansnæring. Disse vil gjøre bankene mindre, og ikke mer, robuste, og de vil gjøre lån til bedriftene enda dyrere. Situasjonen for bedrifter som ikke er store nok for obligasjonsmarkedet, vil kunne bli forverret. Jeg utfordrer ikke behovet for nye reguleringer og krav. Men spørsmålet er om finansministeren ser at kostnadene i form av redusert kredittflyt til bedriftssektoren er undervurdert når man ser på summen av det vi må gjøre, og det rød-grønne politikere ønsker å gjøre. Jeg håper finansministeren i sitt svar vil klargjøre regjeringens strategi for å sikre kunnskap og konkurransekraft for norske arbeidsplasser.