Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2001-05-08:
«Bistand er politikk», sa bistandsministeren da hun oppsummerte den utviklingspolitiske redegjørelsen. Det var også hovedbudskapet da statsråden for ett år siden holdt en tilsvarende redegjørelse for Stortinget. Med en viss rett kan en kanskje si at selvfølgelig er bistand politikk. Men det er viktig at statsråden betoner så sterkt at norsk bistandspolitikk favner noe langt mer enn pengeoverføring til den fattige del av verden. Bistand forutsetter nasjonale vegvalg og prioriteringer, men samtidig også et forpliktende internasjonalt samarbeid. Norsk bistandspolitikk skal også omfatte demokrati- og fredsbygging, kamp mot korrupsjon, kamp mot hiv/aids og andre sykdommer, innsats for menneskerettigheter og et bedre miljø og en mer menneskeverdig situasjon for folk i den fattige verden. For å nevne de nasjonale vegvalg først: Som et av verdens rikeste land har Norge en særlig forpliktelse til å gi et håndslag til den fattige del av verden. Mot denne bakgrunn må vi registrere at Norge nå er i ferd med å tape terreng i forhold til andre land når det gjelder overføringer til utviklingslandene. Målt i overføringer som andel av BNI, bruttonasjonalinntekt, er ikke Norge lenger det foregangsland vi var for bare et par år siden. Ifølge den internasjonalt aksepterte beregningsmåten var bistanden i år 2000 den laveste på 20 år, ifølge OECD. Både Danmark, Nederland og Sverige ligger nå foran Norge. Vi kan selvsagt forklare dette med de sterkt økende oljeinntekter, noe som betyr at BNI øker raskt, men samtidig er denne veksten et uttrykk for hvilke økonomiske ressurser Norge faktisk rår over. Men det hører også med til historien at partier som har ambisjoner om å komme i regjeringsposisjon, faktisk ønsker at Norge skal falle ytterligere nedover på den internasjonale bistandslisten. Høyre foreslo for inneværende år et kutt i bistanden på ca. 2,5 milliarder kr for bl.a. å kunne finansiere skattelette i milliardklassen. Bistand er politikk også fordi det dreier seg om nasjonale prioriteringer. Når bistandsministeren fokuserer så sterkt på dette og understreker Regjeringens målsetting om å øke norsk bistand til 1 pst. av bruttonasjonalinntekten, forventes det at Regjeringen i budsjettet for 2002 tar det første skrittet i en slik varslet opptrapping. De rene økonomiske ressursoverføringene til utviklingslandene er bare en del av bistandspolitikken, selv om det er en avgjørende forutsetning for å kunne skape bedre levekår og dermed også grunnlag for en bedre utvikling. Gjeldslette er en annen viktig forutsetning for at de fattigste landene skal kunne komme seg ut av den økonomiske hengemyra mange av dem befinner seg i. Gjeldsplanen, som sentrumsregjeringen presenterte i redegjørelsen for tre år siden, er trolig et av de viktigste bistandspolitiske grep som er gjennomført på år og dag. At andre kreditorland som bl.a. USA og Storbritannia nå følger opp, viser at også mindre land kan spille en viktig bistandsrolle også på andre områder enn den direkte økonomiske bistanden. Statsråden sa at Norge den senere tid har vært «en drivende kraft» i etableringen av en omfattende gjeldslette. Jeg går ut fra at Regjeringen har ambisjoner om å følge opp den gjeldslettestrategi som den forrige regjeringen la opp til. Redegjørelsen må oppfattes slik at Regjeringen har til hensikt å satse sterkere på kvalitet og effektivitet når det gjelder norsk bistandspolitikk, og at en vil være mer bevisst på å stille krav til våre samarbeidspartnere. Det er en linje som Senterpartiet vil støtte. For det første vil en slik strategi innebære at en kan få mer bistand ut av hver krone, men nesten like viktig er det at krav til kvalitet og effektivitet og respekt for demokratiske prinsipper og menneskerettigheter vil gjøre det lettere å opprettholde den folkelige støtten til norsk bistandspolitikk. Det hører – en kan gjerne si dessverre – med til sjeldenhetene at en statsråd på Regjeringens vegne tar selvkritikk og innrømmer at norsk bistandspolitikk i noen grad har «forstrukket seg». Men jeg tror det er riktig at søkelyset nå settes på det geografisk sett brede engasjement som preger norsk bistandspolitikk. Skal en oppnå kvalitet og større effektivitet, bør en foreta, slik statsråden sa, en kritisk gjennomgang både av hvilke land og hvor mange land Norge skal samarbeide med. Her må det selvsagt skje en form for internasjonal koordinering, slik at ikke enkeltland faller utenfor hjelpeprogrammene. Det kan heller ikke understrekes sterkt nok at ønsket om konsentrasjon og effektivitet ikke skal gå på bekostning av det viktige prinsipp om bistandens fattigdomsorientering. Senterpartiet kan i hovedsak slutte seg til de prinsipper og de kriterier for utvelgelse av samarbeidsland som ble skissert i redegjørelsen. I den tilsvarende debatten for et år siden stod situasjonen i Zimbabwe i fokus. På det tidspunkt var Regjeringen noe nølende i sin holdning til Zimbabwes åpenbare brudd på demokratiske prinsipper og menneskelige rettigheter. Men, som statsråden sier: Regjeringen har tatt konsekvensen av landets slette styresett og avviklet Zimbabwe som prioritert samarbeidsland. Overfor land som er i krig med hverandre – som f.eks. Etiopia og Eritrea – er det viktig at en i det bilaterale stat til stat-samarbeidet fokuserer på freds- og demokratiaspektet. Det er grunn til å merke seg den kritikk bistandsministeren rettet mot USAs nye administrasjon. Jeg tenker her både på Bush-administrasjonens gjenoppliving av Ronald Reagans noe spesielle form for likestillingspolitikk og på forsøket på å underminere Kyoto-avtalen – for også utvikling og miljø henger sammen. Det internasjonale klimasamarbeidet er viktig også for utviklingslandene. I en strategi for en bærekraftig utvikling i bred internasjonal forstand er Kyotoprotokollen viktig. Etter den utviklingspolitiske redegjørelsen sitter jeg igjen med et inntrykk av at bistandsministeren var prisverdig vesentlig klarere enn statsministeren i sin omtale av Bush-administrasjonens avvisning av Kyoto-avtalen. Mens statsministeren var mest opptatt av at Norge må tilpasse seg USAs holdninger – og dermed bidrog til å lette det internasjonale presset mot USA – sa bistandsministeren at Norge må velge en annen veg; et «forpliktende internasjonalt samarbeid bygd på Kyotoprotokollen». Senterpartiet forventer at Norge stiller i forreste rekke når det gjelder det internasjonale presset for å få USA til å godta Kyoto-avtalen. Til slutt noen ord om den kanskje største utfordringen i utviklingsarbeidet, nemlig den globale hiv/aids-katastrofen, som kan komme til å undergrave resultatet av mange tiårs bistandsinnsats, i første rekke i Afrika. Vi står her overfor en nesten ufattelig humanitær katastrofe: I tillegg til de menneskelige lidelsene og undergravingen av bistandsarbeidet risikerer en også en politisk destabilisering av de verst rammede afrikanske land, noe som vil kunne sette en stopper for enhver utvikling. Den multinasjonale bistanden som er øremerket hiv/aids, er, som nevnt i redegjørelsen, fordoblet i inneværende år. Stilt overfor en av de kanskje største trusler i menneskehetens historie, mener Senterpartiet at en må være innstilt på å trappe opp denne innsatsen ytterligere.