May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2007-11-13:
Dette er eit viktig tema. Kva kan vi gjere for å hjelpe dei mest utsette barna? Eg trur ikkje det finst enkle A4-løysingar for dei mest utsette barna. Men eg trur det er svært viktig at vi lyttar til dei som jobbar mest i lag med desse barna. Vi veit at det er mange tilsette innanfor barnevernet som gjer ein enormt viktig innsats for dei som har hatt ein traumatisk barndom eller har havna på skråplanet og treng ei spesiell oppfølging. Komiteen har fått eit brev frå Samarbeidsforum for norske kollektiv som eg veit også er sendt departementet. Dei seier her: «Forskriften gir ikke kollektivene tilstrekkelig myndighet til å kunne holde behandlingstiltaket rusfritt. Et rusfritt miljø er en grunnleggende forutsetning for å kunne gi et forsvarlig behandlingstilbud.» Dei seier vidare i brevet til komiteen: «Samarbeidsforum for Norske kollektiv mener det er påkrevd med en gjennomgang av lov og forskrift. Vi opplever at forskriften ikke er tilstrekkelig for å kunne gi nødvendig hjelp til de mest utslåtte ungdommene. Vi opplever også at forskriften gir stort rom for tolkning og at fylkesmennene har svært ulikt skjønn.Slik lov og forskrift fungerer i dag er det mange ungdommer som ikke får den hjelp de kunne fått, og mange fagfolk som har gitt opp. Det råder en oppgitthet i mange ungdomsinstitusjoner og lov og forskrift blir brukt til å unnskylde mangelen på inngripen.» For Kristeleg Folkeparti er det viktig å lytte til desse signala. Vi synest det er viktig fordi dei har jobba nær desse barna i lang tid, og dei har eit intenst ønske om å hjelpe dei, og vi har eit intenst ønske om at desse barna skal få nødvendig hjelp og oppfølging. Sjølvsagt skal ein vareta rettstryggleiken. Men så hører ein historier om ungdom som frivillig ønskjer å gi frå seg mobiltelefonen sin fordi dei ser at ved å ha han, vil personar som dei kanskje helst ikkje skulle vere i kontakt med, kome i kontakt med dei. Men dei har ikkje høve til å gå inn på eit frivillig tiltak i dag og seie: Eg gir frå meg mobiltelefonen, kan de passe på han, eg ser at det ikkje er bra for meg å ha han. Etter dagens regelverk har dei ikkje høve til å gjere det, ifølgje dei som jobbar med desse barna. Derfor synest eg det er svært viktig at vi får ein total gjennomgang, at vi lyttar til fagpersonar, og at vi lyttar til ungdomar som har vore gjennom denne vanskelege situasjonen. I mi utfordring til statsråden kom eg inn på dette med fylkesmennene. Eg er litt bekymra fordi fylkesmenn har ei ekstremt viktig oppgåve. Men det er ikkje så mange som slåst – om det i det heile er nokon – for at dei skal ha tilstrekkeleg med midlar til å gjennomføre dei lovpålagde oppgåvene sine – at dei skal ha tilsyn, og at dei skal kunne kontrollere at det tilbodet som blir gitt, er godt nok. Då er det viktig at fylkesmennene kan kome til institusjonane på andre tidspunkt enn i si normale arbeidstid – kanskje ungdomane er ute i arbeid eller på skule. Derfor vil eg i det vidare arbeidet halde fram at det er viktig å ha søkjelyset på det ansvarsområdet og dei oppgåvene som fylkesmennene har. Det er viktig å lytte til dei som jobbar i desse institusjonane og i dei ulike organisasjonane, for eg trur vi alle er tente med å ha best moglege tiltak for dei mest utsette barna. Vi vil aldri kunne gardere oss hundre prosent mot at noko skjer som ikkje skulle skjedd. Vi vil aldri greie å lovregulere alt, men vi kan i alle fall gjere det vi kan for å skape eit best mogleg nettverk, for å skape best mogleg omsorg og tilsynstilbod for dei mest sårbare og utsette ungdomane. Det fortener dei.