Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2007-04-17:
Jeg vil også takke representanten Høybråten, som har tatt opp utrolig viktige problemstillinger. Jeg synes også han har kommet med forslag til løsninger, særlig på internasjonalt plan, som jeg oppfatter at utviklingsministeren virkelig gir sin tilslutning til, og det synes jeg er veldig bra. Høybråten har sett de store utfordringene i Malawi. Representanten Marit Nybakk beskrev vår reise til Mosambik, og jeg slutter meg til de inntrykkene hun beskrev. Men jeg vil tilføye at den krisen som oppleves i mange land, som i Mosambik, faktisk blir forsterket ved at helsearbeidere dør av hiv og aids. Så vil jeg gi ros til utviklingsministeren for et veldig godt svar. Det bør nå være rimelig klart at Norge ikke skal drive aggressiv, målrettet rekruttering av helse- og omsorgsarbeidere fra fattige utviklingsland. Få verdensdeler er sterkere berørt av hjerneflukten enn nettopp Afrika, som flere har vært inne på. Afrika har store helsemessige utfordringer i tillegg til alle andre utfordringer, som f.eks. det faktum at det er de fattigste landene som må betale den høyeste prisen for menneskeskapte klimaendringer. Hvis vi kan bidra til å styrke høyere utdanningsinstitusjoner og kapasiteten i fattige land, vil det være viktige utviklingsbidrag. Men det er, som kjent, klare «push and pull»-faktorer i migrasjon generelt, noe som betyr at vi må sørge for at utdanningsutviklingen går side om side med utvikling av helseinstitusjoner og helsevesen, slik at de som utdanner seg, faktisk får en jobb de kan leve av. Landene må få muligheter til å gi lønns- og arbeidsvilkår til helsearbeidere, slik at det blir mindre attraktivt å reise til rike land for å jobbe. Et eksempel er Nancy Wambui Itotia, som kom til Storbritannia i 2001. Hun hadde 25 års erfaring som sjukepleier fra hjemlandet Kenya, fra barselmedisin, familieplanlegging og immunologi. I Verdensmagasinet X beskrives hun og andre helsearbeidere som varp for rike land. Hovedgrunnen til at hun forlot Kenya, var at hun ikke kunne forsørge familien sin på sin sjukepleierlønn. Lønna i Kenya var faktisk en sekstendedel av det hun har i hjemmesjukepleien i Oxfordshire. Hjemlandet Kenya har bare 12 600 sjukepleiere, mens behovet, ifølge det kenyanske sjukepleierforbundet, er minst 20 000. Da har de vel kanskje tatt lite i. Hvis vi gjennom norsk utviklingsbistand kan bidra til at Kenya og andre afrikanske land får økt utdanningskapasitet kombinert med andre tiltak, vil det kanskje gjøre at kvinner som Nancy kunne forsørge sine tre barn ved å jobbe i Kenya, og at landet slipper å miste viktig kompetanse og kapasitet. Så er det et moment til som hører til her. Artikkelen i Verdensmagasinet X viser også at nyliberalistiske krav fra Verdensbanken og IMF har ført til kraftige kutt i helsebudsjettene og dermed har tappet det offentlige helsevesenet. Det hører også inn i denne problemstillingen. Med kvinnebrillene og barnebrillene på vil jeg framheve det arbeidet som den rød-grønne regjeringa og utviklingsministeren har gjort for kvinners seksuelle og reproduktive rettigheter og helse. Det er viktige koblinger opp mot FNs tusenårsmål nr. 4 og 5, som nettopp omhandler barnedødelighet, mødredødelighet og de globale helseutfordringene som ligger der. Hensynet til disse helseutfordringene gjør også at det er viktig ikke å bidra til hjerneflukt av helsepersonell fra fattige utviklingsland. Men det er også helt riktig, som både interpellanten og utviklingsministeren har sagt, at her må vi bidra til internasjonale ordninger. Noe av bakteppet er sjølsagt at vi har en stor utfordring når det gjelder rekruttering av helsepersonell her i Norge. Hovedløsningen må være å gi de mange som ufrivillig arbeider deltid, rett til heltidsarbeid, likestille skift- og turnusarbeid og ikke minst sørge for et arbeidsmiljø innafor helse- og omsorgssektoren som gjør at folk – og det er i hovedsak kvinner i denne sammenheng – kan stå i et arbeid hele livet og ikke skyves ut fordi et overeffektivisert arbeid gjør dem sjuke.