Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2020-11-26:
I løpet av de sju årene jeg har ledet Stortingets utenriks- og forsvarskomité, har det sikkerhetspolitiske landskapet rundt oss endret seg og blitt mye mer krevende. Samtidig har norsk forsvarspolitikk blitt viktigere. Vi opplever en økende rivalisering mellom stormaktene, spesielt til havs. Vi ser flere brudd på folkeretten og tegn til at den sterkestes rett får råde, og at stormaktene vil ordne opp uten innblanding fra internasjonale organisasjoner. Det er ikke i Norges interesse. Som et lite og langstrakt land med enorme havområder og en stor nabo er vi helt avhengig av NATO og et sterkt eget forsvar. Voldelig ekstremisme og terror utgjør fremdeles en trussel også mot vårt land. At terrorgrupper som ISIL har kunnet vinne kontroll over store landområder, har understreket behovet for å støtte og styrke de som kjemper mot ekstremismen i sine egne nærområder. Da kan vi stanse terrorismen før den når Europa. Beredskap og sikkerhet har kommet høyere opp i folks bevissthet etter 22. juli, men også det siste året under pandemien. Det utenkelige kan skje. Det er denne grunnleggende læresetningen vårt forsvar bygger på. Natta etter at vi i 2016 ble enige om langtidsplanen for inneværende periode, ble president Donald Trump valgt i USA. Nå skal vi vedta en ny fireårsplan, vel vitende om at USA i januar får en ny regjering, som ikke sår tvil om NATO-solidariteten og artikkel 5. For vi har vært engstelige for NATOs framtid under president Trump. Norge alene er ikke i stand til å forsvare sine enorme havområder i nord uten assistanse fra USA og NATO. Vi kan og bør kritisere USA når vi er uenige om utenrikspolitiske prioriteringer, enten det handler om atomavtalen med Iran eller Parisavtalen om vårt felles miljø, men vi kan ikke forlede det norske folk til å tro at vi klarer oss uten dem, eller at vi klarer oss best alene. Men de neste årene vil vi nok oppleve et annet USA, som er mindre globalt engasjert. Det er bra, kan man kanskje si, etter den fatale invasjonen i Irak i 2003. Men erfaringen fra borgerkrigen i Syria, da president Trump i oktober i fjor trakk amerikanske tropper ut av de kurdiske områdene, og ingen europeiske land ville inn og garantere for kurdernes sikkerhet, var dypt alvorlig både for den kurdiske befolkningen i Nord-Syria og for stabiliteten i regionen. Vi må drøfte hvordan vi sammen med våre naboland og allierte kan ta større ansvar i våre nærområder når USA vender seg mer innover og mot Asia. Når USA blir mindre globalt engasjert, kan tomrommet fylles av andre stormakter, enten det er Russland, Kina eller land i Midtøsten – land vi har et langt mindre verdifelleskap med enn med USA. Jeg vil takke mine komitékollegaer for gode og åpne diskusjoner om Forsvarets framtid. Konklusjonene har ikke vært gitt. Vi har ikke forhandlet fram en pakke hvor de partiene som har forhandlet fram pakka, stemmer for alt eller intet. Ulempen for et mindretall ved at vi ikke har endt opp med en pakkeløsning, er at mindretallet ikke har kunnet få gjennomslag for forslag det egentlig ikke er flertall for, i bytte mot å støtte helheten. Min oppgave har derfor vært å tilrettelegge for at partiene har kunnet skrive seg sammen der det har vist seg å være et reelt flertall – å koordinere standpunktene og meisle fram et minste felles multiplum der dette har vært mulig. Fra Arbeiderpartiets side vil vi derfor fremme våre primærstandpunkter, men stemmer også for de forslagene vi mener innebærer forbedringer sammenliknet med regjeringas forslag til langtidsplan. – Jeg tar også opp Arbeiderpartiets forslag i innstillinga. Jeg har tidligere argumentert mot å opprette en ny forsvarskommisjon, men argumentene fra SV og Fremskrittspartiet under behandlingen overbeviste meg. Om vi som dedikerte forsvarspolitikere setter opp en ønskeliste sammen, kan det sikkert bli bra, men også dyrt, og det er lite sannsynlig at vi får gjennomslag. Hensikten med en forsvarskommisjon er ikke å liste opp alle de militære kapasitetene vi som forsvarspolitikere kunne ønske oss. Nei, vi trenger en forsvarskommisjon for å få oppdaterte anbefalinger om veivalgene vi står overfor i møte med et sterkere Kina, et mer innadvendt USA og et mer uforutsigbart Russland. Tanken er at eksperter og politikere bør sette seg sammen og se på utfordringene. Og kommisjonen skal settes ned i dialog med Stortinget. Forrige gang vi behandlet en langtidsplan, ble det et forlik mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet. Det er avgjørende for Forsvaret at det er forutsigbarhet og brede flertall bak viktige basevalg og kostbare materiellinvesteringer. Derfor var det i 2016 nødvendig å danne et solid flertall for å kjøpe kampfly, nye overvåkningsfly og nye ubåter. Hvis vi ikke har moderne overvåkningsfly, står alltid våre allierte klare til å overta denne oppgaven for oss. Men om vi ikke selv kan gjøre denne oppgaven i våre nærområder, risikerer vi økt spenning i nordområdene og redusert norsk selvråderett i sikkerhetspolitikken. Det er alvorlig. Kampflyene og ubåtene trenger vi selv for å kunne hevde kontroll over norsk territorium, til lands og til havs. Derfor trenger vi også flere og nye fregatter i framtida. Den langtidsplanen vi fikk i vår til behandling, gikk over til å være en åtteårsplan i stedet for en fireårsplan, som det har vært tidligere. Det var en viktig årsak til at flertallet valgte å sende planen tilbake. Det mener jeg var riktig. Nå har vi fått en fireårsplan, og vi har sammen kunnet forhandle oss fram til konkrete forbedringer for Forsvaret de neste fire årene. Noe av det minst imponerende jeg kan tenke meg, er politikere som er visjonære på lang sikt. Det er vi som er folkevalgte i dag, som skal måles på hva vi gjør på vår vakt. Å love noe om åtte år blir i praksis en politisk ansvarsfraskrivelse. Derfor har vi nå en plan med et overordnet 20-årsperspektiv, men en operativ periode på fire år. Langtidsplanen vi fikk i høst, var imidlertid fremdeles ikke veldig konkret. Det var ikke grunnlag for noe forlik som i 2016, men under komitébehandlingen har vi dannet vekslende flertall for en del forbedringer til det beste for Forsvaret. Det viktigste er at Forsvaret trenger flere folk. Både den forrige og den nytiltrådte forsvarssjefen har ønsket en raskere opptrapping i Forsvarets personell enn det regjeringa har foreslått. Vi har fått forhandlet fram et bredt flertall for å øke antall ansatte i Forsvaret med 310 årsverk i 2021. Regjeringas forslag var kun 57. For det andre har vi forhandlet fram et bredt flertall for dedikert helikopterstøtte til Hæren, organisert i egen skvadron, på Bardufoss. Regjeringas forslag innebar i realiteten en gradvis avvikling av Hærens helikopterstøtte. Nå vedtar Stortinget å investere i nye helikoptre både til Hæren og spesialstyrkene i en egen skvadron. Flertallet forventer også at forsvarsministeren følger opp det som er forsvarssjefens ønske om å flytte mer av forsvarsledelsen til Nord-Norge. Flertallet vil også utrede om Haslemoen kan brukes som en del av den nye rekruttskolen på Terningmoen, og om vi skal ha en egen rekruttskole i nord på Drevjamoen. Vi skal også utrede prinsipielle spørsmål om sivilt personell som legitime militære mål, og vi har også fått flertall for norsk deltakelse i det europeiske forsvarsfondet – et viktig vedtak for vår forsvarsindustri. Fra Arbeiderpartiets side fikk vi ikke flertall for å holde fast ved planene vi ble enige om i 2016 om å investere i langtrekkende luftvern. Heller ikke vårt forslag om å doble økningen av antall ansatte i planperioden fra 550 til 1 100 fikk gjennomslag. Privatiseringen av renholdet i Forsvaret har fratatt mange godt voksne kvinner pensjon, og det brukes uforholdsmessig mye tid og ressurser på å sikkerhetsklarere eksterne renholdere. Mange steder blir oppgavene for de enkelte renholderne så omfattende at de ikke rekker over i løpet av den fastlagte tidsramma. Under pandemien forteller mange forsvarsansatte at de har måttet vaske sjøl. I spørsmålet om renholdet i Forsvaret har vi kun fått støtte fra SV. Dessverre fikk vi heller ikke flertall for vårt krav om at forsvarsministeren innen 1. februar må fatte en endelig beslutning om etterbruk av arealene på Andøya. Denne forsvarsplanen mangler konkrete veivalg og investeringer – selve hovedmålet, mener jeg, med en langtidsplan. Slik den forrige langtidsplanen skjøv Hæren ut i nye utredninger, skyves fornyingen av Sjøforsvarets fartøyer etter tapet av fregatten «Helge lngstad» ut i en ny utredning. Det er uheldig, for da får vi ikke behandlet de ulike forsvarsgrenene og de store investeringene i en sammenheng. Avslutningsvis må jeg si at jeg også er skuffet over at vi ikke fikk flertall for en ny organisering av Forsvarets museer. Vi er alle her enige om at Forsvaret skal prioritere den spisse enden, og da er jo museene alltid dømt til å tape. Mens museene under Kulturdepartementet har hatt en kraftig vekst de siste årene, har forsvarsmuseene stått på stedet hvil. Jeg mener at forsvarsmuseene må delfinansieres av Kulturdepartementet og sikres samme faglige oppfølging og faglige uavhengighet som museene som ligger under Kulturdepartementet. I vår var det 75 år siden frigjøringen av Norge. I år ble markeringen av 8. mai spesiell, fordi vi på grunn av pandemien feiret frigjørings- og veterandagen uten våre veteraner. Det blir færre av dem som kan berette om sin historie fra annen verdenskrig. Vi må ta et felles ansvar for å formidle krigshistorien, om det totalitære nazistyret som satte rasehetsen i system. Og ikke minst i dag, nøyaktig 78 år siden skipet «Donau» forlot Akershus-kaia med norske jøder på vei til dødsleirene, må Forsvarets museer få midler og kompetanse til å skrive inn jødenes lidelser i vår nasjonale fortelling om annen verdenskrig. Derfor trenger vi sterkere museer. Jeg hadde håpet at flertallet hadde grepet den sjansen. Men jeg skal fortelle dere det, jeg gir meg ikke. Alt i alt er Arbeiderpartiet stolte over å ha bidratt til enkelte forbedringer til beste for Forsvaret. Det ligger nemlig ingen ære i å stemme mot alle forbedringer, for så å gå ned med flagget til topps, spesielt ikke i forsvars- og sikkerhetspolitikken.