Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2007-04-24:
Den 6. mars deltok jeg på et seminar i regi av Den norske Atlanterhavskomité med Geir Westgaard, som er leder av Utenriksdepartementets nordområdeprosjekt. Temaet var «Energi, klima og Russland. Internasjonale drivkrefter bak regjeringens nordområdepolitikk». Vi er vel alle nå fortrolige med at dette dreier seg om bærekraftig forvaltning av naturressursenegod miljøpolitikkutvikling av gode levevilkår og livskvalitet for dem som bor i nordoppfølging av vårt ansvar for å ivareta urfolkenes rettigheterog – ikke minst – energi På et spørsmål fra salen om hvorfor sikkerhetspolitikken ikke er en integrert del av strategien, var svaret at det hadde politiske årsaker. Det fikk meg til å undres. Hva sikter en til da? Er det forholdet til Russland, eller dreier det seg om forholdet mellom de rød-grønne regjeringspartnerne? Partienes ulike holdninger til NATO og de allierte er jo kjent stoff. Forholdet til Russland er viktig, og jeg hører avgjort til dem som ser betydningen av å videreutvikle et godt samarbeid tuftet på tillitsfullt naboforhold, ikke minst som grunnlag for fortsatt stabilitet og sikkerhet i nord. Samtidig skal en være realist. Både i og utenfor regjeringsapparatet har det i den senere tid kommet uttalelser som minner oss om dette. Forsvarsministeren sa i Oslo Militære Samfund den 8. januar: «Dagens Russland fremstår på en helt annen måte enn landet gjorde i det første tiåret etter den kalde krigens slutt. Dagens Russland er en selvsikker energistormakt, – som har betalt ned sin utenlandsgjeld, – hvor staten igjen spiller en dominerende rolle i samfunns- og næringsliv – og hvor forsvaret styrkes, i takt med den sterke økonomiske veksten. For eksempel er Russland i ferd med å modernisere en rekke av sine våpensystemer.» – Så langt forsvarsministeren. Den 13. februar hadde Sveinung Berg Bentzrød en artikkel i Aftenposten, hvor han bl.a. siterer statssekretær Espen Barth Eide: «Samtidig er det viktig å se dagens Russland – og uttrykksformene fra russisk side – i perspektiv. Det er ikke snakk om en tilbakevending til en ny kald krig. Derimot er det snakk om at stormakten Russland – etter å ha ligget nede i mange år – nå er tilbake på den internasjonale scene, med krav om innflytelse og respekt for sin egenart. Dette blir viktig for oss i utformingen av vår politikk overfor Russland, som må kombinere samarbeid og fasthet. Det er viktigere enn noen gang at vi fortsetter vår politikk basert på dialog og konkret samarbeid, både multilateralt og bilateralt.» Dette sier Barth Eide. Det er vurderinger som jeg deler. Hvordan en i praktisk politikk gir innhold til kombinasjonen av samarbeid og fasthet, er det som opptar meg i dagens sammenheng. Ambassadør Øyvind Nordsletten besøkte Oslo Militære Samfund den 26. mars. I et for øvrig interessant foredrag kom han også inn på dette temaet. Nordsletten sa da bl.a.: «Til grunn for Regjeringens Russlands-politikk ligger enkelte nøkkelbegreper – samarbeid, fasthet, gjenkjennelighet, tydelighet og engasjement. Engasjements- og dialoglinjen betyr at vi søker samarbeid og felles løsninger der det er mulig, tydelighet betyr at vi taler åpent om alle spørsmål, også der vi har ulikt syn, og gjenkjennelighet betyr at vi skal være forutsigbare og prinsippfaste.» At saker kan være kontroversielle, fremgår også av utenriksministerens egen tale for kort tid siden i Bodø, hvor han bl.a. sa at «vi ser trekk i russisk politikk som ikke helt rimer med hva vi forventer av et medlem av Europa-rådet, berettigede spørsmål til respekten for rettsstatens prinsipper, ytringsfriheten og demokratiets kår og respekten for menneskerettighetene». Jeg kan bare si meg enig når ministeren slår fast at slike spørsmål også hører med i den brede dialogen med Russland. Vi får tro at det også betyr noe for russerne hva naboene i vest mener om dem. President Putins artikkel i Le Monde den 28. mars i år kan en bl.a. tolke slik. Energi er et hovedtema i nordområdestrategien. Energi identifiseres også i økende grad som en viktig faktor i sikkerhetspolitisk sammenheng. Et uttrykk for dette er at NATO-toppmøtet i Riga åpnet for at energisikkerhet inkluderes i organisasjonens mandat. Blant andre stortingspresidenten har kommentert dette og ment at det er høyst betenkelig å gi en militær organisasjon oppgaver på energiområdet, idet energi bør betraktes som et økonomisk anliggende, og ikke politiseres eller militariseres. I en artikkel i Dagbladet den 12. februar i år kommenteres dette av Jakub M. Godzimirski fra NUPI. Han stiller spørsmålet om hvor realistisk det f.eks. er at Norge skal ha et tett, men upolitisert og markedsbasert energisamarbeid i nordområdene på samme tid som Russland aktivt bruker energi som et viktig maktpolitisk instrument overfor tidligere sovjetrepublikker. Både Godzimirski og andre kommentatorer peker på den ubalansen det synes å foreligge mellom innholdet i vektleggingen av nordområdene og den globale betydningen av energi og energisikkerhet for internasjonal sikkerhetspolitikk. Om en tar med dette perspektivet i tillegg til erkjennelsen av Russlands naturlige gjenreising som stormakt og det positive i utbyggingen av vårt naboskapsforhold, er det ved fordypingen i engasjementslinjen desto viktigere å være bevisst på hva en legger i begrep som fasthet, påregnelighet og forutsigbarhet fra norsk side. Jeg vil tro at utenriksministeren er enig med meg i at NATO-medlemskapet er grunnleggende for vår sikkerhetspolitiske forankring. Jeg slutter meg til forsvarsministerens ord til landsmøtet i Folk og Forsvar 22. februar i år, der hun bl.a. sa: «(…) vi ser at Nordområdene fortsatt vil være av stor strategisk betydning. Dette understreker NATOs fortsatte betydning for stabiliteten i nord.» (…) Spørsmålet er derfor om vår forankring i NATO er like gjensidig tillitsfull som før, for det vil være avgjørende for hvordan vår fasthet og påregnelighet oppfattes av tredje part. Både innenfor og utenfor alliansen er en selvsagt klar over at den rød-grønne regjeringen bl.a. består av et parti som ble stiftet i 1961 som en reaksjon på den utenrikspolitikk som Arbeiderpartiet og alle de andre partiene stod for. I programmet sitt for 2005–2009 vil SV ha en dramatisk omdefinering av norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk, hvor det mest radikale punktet er å trekke Norge ut av NATO. Forankret i Soria Moria-erklæringen har det så langt ikke funnet sted noen kursendring. Likevel peker noen beslutninger Regjeringen har fattet, i retning av en kursendring som på sikt kan være alvorlig. Regjeringens vegring mot å sende spesialsoldater til Sør-Afghanistan er ett eksempel. Et bidrag til uthuling av alliansesolidariteten i NATO er alvorlig for et land som på bakgrunn av manglende EU-medlemskap er desto mer avhengig av alliansen enn mange andre europeiske land, ikke minst sett i sammenheng med nordområdepolitikken. For å summere opp: 1. Sikkerhetspolitisk stabilitet og langsiktig, tillitvekkende forankring er en forutsetning for den påregneligheten og fastheten vi ønsker å legge i bunnen for videre utvikling av den positive engasjementslinjen med Russland i nord.2. Energidimensjonen i nord aktualiserer ytterligere klarhet i våre sikkerhetspolitiske forhold.3. Regjeringspartienes heterogene forhold til NATO gjør det desto mer påkrevet med sikkerhetspolitisk stabilitet for å bevare vår troverdighet utad. Det er bakgrunnen for interpellasjonens spørsmål til utenriksministeren: Hvorfor er forsvars- og sikkerhetspolitikken så svakt til stede i Regjeringens nordområdestrategi?