Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2001-12-06:
Den nye regjeringen har varslet en ny politisk kurs for Norge. Få områder har vist et så dramatisk kursskifte som distriktspolitikken og boligpolitikken. Omleggingen er så stor at flertallet i kommunalkomiteen i dag anbefaler Stortinget å si nei til å fordele den rammen som regjeringspartiene og Fremskrittspartiet har avsatt. Når en reiser rundt i Norge, blir en overveldet av hvor mangfoldig dette landet er, hvor mangfoldig levemåten er, hvor mangfoldig kulturen og tradisjonene er, ikke bare mellom storbyen og landsbygda, mellom kyst og innland, mellom nord og sør, men også innen de enkelte områder, fra Arendal til Setesdal, ja mellom nabokommuner som Alta og Kautokeino. Det er dette mangfoldet som gjør Norge til det landet det er. Det er dette som er Norge. Når en reiser gjennom Norge og gjennom våre naboland Sverige og Finland, blir en overveldet av hvor forskjellig landsbygda er. Der det er levende bygder i Norge, er det skog i Sverige og Finland. Vel er byene større, men mangfoldet er mindre. Dette er ikke resultat av naturen og tilfeldighetene. Det er resultat av politiske valg, hvor det politiske flertallet i Norge har ønsket mangfold, har ønsket levende bygder og fiskevær. Det har en pris, dels ved å utvikle et velferdstilbud og et transporttilbud som også når dem som bor i utkantene, også der de er få, og dels ved å ville bruke politiske virkemidler som legger til rette for å skape arbeidsplasser og med det grunnlag for bosetting i distriktene. Det er Arbeiderpartiet og sentrumspartiene som har stått sammen om en slik politikk, som har sikret grunnlaget for det Norge vi kjenner i dag. Høyre og Fremskrittspartiet har ikke hatt vilje til å bruke de virkemidlene som er nødvendig – har villet svekke det vi kaller distriktspolitikken. I dag får de flertall for det Høyre med stolthet kaller et skifte av kurs. Men det er også dette mangfoldet som gjør Norge rikt. Vi bygger mye av vår rikdom på utnyttelsen av naturressursene – oljen utenfor kysten, fisken i havet, trærne i skogen, vannkraften i fjellene, naturopplevelsene på landsbygda, ressurser som ligger i distriktene. Det er derfor ikke noen motsetning mellom en god distriktspolitikk og en god økonomisk politikk. Når staten gjennom SND støtter utviklingen av Nordkapplatået, styrker vi grunnlaget for aktivitet og bosetting i nærområdet. Men samtidig styrker vi grunnlaget for et reiselivsprodukt som utløser mer enn 1 milliard kr i inntjening. Når staten gjennom SND støtter utviklingen av fiskeflåten og fiskeindustrien, styrker vi bosettingen der fiskerne bor, der fisken leveres og fisken foredles. Men samtidig styrker vi grunnlaget for eksportinntekter på rundt 30 milliarder kr pr. år. Uten utnyttelsen av ressursene i distriktene har vi heller ikke grunnlag for handels- og administrasjonssentre. Uten omland er det mindre å være by for. Derfor er det ingen motsetning mellom en god bypolitikk og en god distriktspolitikk. Byen og omlandet har ulike roller i den nasjonale verdiskapingen. Vi trenger fiskeriaktiviteten i Havøysund. Men folk i Havøysund trenger også sentra som gir et bredere handels- og tjenestetilbud. Det finner de i regionsenteret Hammerfest. Folk i Finnmark trenger tilgang til mer spesialiserte tjenester. Det finner vi i Tromsø. Vi trenger samordnede nasjonale tilbud. Det finner vi i hovedstaden. Havøysund, Hammerfest, Tromsø og Oslo har ulike roller, men alle er nødvendige hvis Norge skal være slik Norge er, og hvis vi skal utnytte de naturressursene vi bygger vår rikdom på. Men bankene har ikke like stor sikkerhet for annenhåndsverdien verken av boliger eller av næringsbygg i Havøysund som på Majorstua. Avstanden til de store markedene er større. Klimaet og avstandene gjør etablering mindre attraktivt. Derfor må vi ha virkemidler som dels kompenserer for ulemper, og dels gjør det mer attraktivt å etablere seg, fordi vi vil ha hele landet i bruk. Og vi vil at det skal være likeverdige levekår i alle deler av landet. Derfor har vi distriktspolitiske virkemidler. Derfor har vi ekstra overføringer til kommunene i distriktene, og særlig i nord. Derfor har vi personrettede virkemidler. Til tross for det ser vi en vedvarende nedgang i folketallet som er større jo lenger nord vi kommer, og vi ser vedvarende høyere arbeidsledighet. Det tyder ikke på at dagens virkemidler er for sterke. Så må vi hele tiden spørre hvordan vi kan gjøre virkemidlene bedre. Vi må utvikle robuste arbeids-, bo- og serviceregioner hvor befolkningen kan finne et mest mulig helhetlig tilbud som dekker deres ønsker og behov. Vi må bygge opp under et lønnsomt og konkurransedyktig næringsliv i alle deler av landet. Da må vi bygge på de fortrinn som finnes i den enkelte region. Vi må erkjenne at kunnskap betyr stadig mer. Da må vi bygge et sterkt utdanningstilbud. Vi må styrke forskningen og ikke minst forskningsformidlingen, ut til næringslivet i distriktene. Vi må utvikle gode regionale verdiskapingsmiljø der nettverket mellom bedriftene i regionen og bedrifter utenfor og nettverket mellom bedrifter, kompetansemiljøer og myndigheter styrkes. Vi må redusere avstandsulemper ved å ta i bruk ny teknologi, bruke de nye teknologiske mulighetene til å bryte ned avstandshindre, ikke til å sentralisere. Vi må ha en bevisst statlig lokaliseringspolitikk hvor vi nettopp bruker de mulighetene ny teknologi gir. All ny statlig virksomhet må legges utenom Oslo, med mindre helt særskilte forhold foreligger, slik regjeringen Stoltenberg trakk opp. Vi må ha et sterkt offentlig velferdstilbud som gir likeverdige tilbud i alle deler av landet. Og, ikke minst, vi må styrke kreativiteten, men også identiteten og tilhørigheten gjennom et aktivt lokalt kulturliv. Ved behandlingen av stortingsmeldingen om distrikts- og regionalpolitikken i vår var det et klart flertall i Stortinget for en slik aktiv distriktspolitikk, for aktiv bruk av distriktspolitiske virkemidler. Ja, representantene fra sentrumspartiene ville gå lenger. Både Kristelig Folkeparti og Senterpartiet så det nødvendig med en «ekstraordinær satsing for å nå hovudmåla i distrikts- og regionalpolitikken i komande periode.» Dette var også det fellesgrunnlaget som Kristelig Folkeparti, Venstre og Senterpartiet gikk til valg på, bad om å få regjeringsmakt på – økt satsing på distriktspolitiske virkemidler. Som tidligere var det bare Høyre og Fremskrittspartiet som hadde et annet syn. De hadde ikke tro på offentlig næringsstøtte. De hadde mer tro på reduksjon i skatte- og avgiftsnivået. Arbeiderpartiregjeringen la fram en politikk som bygde på flertallets vilje til satsing. Bondevik-regjeringen legger fram en politikk som bygger på mindretallets – Høyres og Fremskrittspartiets – manglende vilje til satsing. De kutter de distriktspolitiske virkemidlene med 350 mill. kr. Men det er ikke bare det. Bondeviks budsjettforslag er en systematisk svekkelse og systematisk omlegging av norsk distriktspolitikk. Virkemidler som den forrige Bondevik-regjeringen satset sterkt på, foreslås nå avviklet helt. Bevilgningene til kommunale næringsfond kuttes helt. Bevilgningene til regionale samordningsvedtak kuttes helt. Bevilgningene til program for vannforsyning foreslår Regjeringen kuttet helt. Bevilgningene til nærings- og distriktstiltak i SND kuttes så kraftig at SND neppe kan videreføres i sin nåværende form. Bevilgningene fra Næringsdepartementet og Fiskeridepartementet til utviklingsprogrammer av stor betydning for næringsutvikling i distriktene, bl.a. til utvikling av marin sektor, kuttes helt. Bevilgningene til landbruksavtalen kuttes med 300 mill. kr før forhandlingene er startet. Fraktutjamninga i distriktene kuttes helt. Det betyr at prisen på bensin og diesel øker med opptil 50 øre. Prisen på frukt og grønnsaker øker med opptil 1,25 kr, prisen på melk med opptil 20 øre. Dette er et brudd med den distriktspolitikken som det til nå har vært flertall for i Stortinget. Det er en distriktspolitikk som til nå bare har hatt Høyres og Fremskrittspartiets støtte – en politikk som Høyre nå kaller en ny kurs, etter at de har fått flertall med støtte fra Kristelig Folkeparti. Men det er jo ikke bare i distriktspolitikken vi ser en ny kurs. Det ser vi også i boligpolitikken. Arbeiderpartiet, sentrumspartiene og SV har helt fram til i høst stått sammen om å se på Husbanken som vårt viktigste redskap til å nå allmenne boligpolitiske mål – et virkemiddel til å sikre tilstrekkelig nybygging og stabil nybygging, også i nedgangstider, et virkemiddel for å gi en rimelig boligfinansiering til alle, uavhengig av inntekt, en god boligfinansiering også i distrikter hvor annenhåndsmarkedet er usikkert, et virkemiddel for bygging av nøkterne og kvalitetsmessig gode boliger. Nå vil Bondevik-regjeringen endre Husbanken til en bank for ungdom og familier med varige økonomiske problemer. Det betyr at stimulansen til å holde oppe nivået på boligbyggingen svekkes. Det betyr igjen økt press på prisene, også for ungdom. Og det betyr dyrere boliglån i distriktene. Som banksjefen i Berlevåg sa: Det er større sikkerhet i en campingvogn som kan flyttes, enn i en bolig med fallende annenhåndsverdi. Igjen ser vi at det som bare var Høyres og Fremskrittspartiets politikk, nå får flertall ved at Kristelig Folkeparti støtter en slik politikk. Bondevik-regjeringen kutter 2 milliarder kr i Husbankens låneramme i forhold til Stoltenberg-regjeringens forslag. Man svekker boligtilskuddet i forhold til Stoltenberg-regjeringens forslag og ligger 77 mill. kr lavere enn det som Arbeiderpartiet foreslår. Vi foreslår også å utvide bostøtteordningen, slik at barnefamilier som bor i nøkterne boliger, men som har høye boutgifter, kan få bostøtte, selv om boligen ikke er finansiert av Husbanken. Regjeringspartiene er imot. På denne måten ser vi at den nye regjeringen betyr en ny kurs for Norge – en kurs i gal retning.