Michael Tetzschner (Høyre), 2013-03-21:
Ordet integrasjon kan være et mangetydig begrep, og det brukes også ganske mangetydig. Det har selvfølgelig interesse langt utover det språklige. Integrasjon er blitt – jeg tør si – en integrert del av integreringsdebatten. Det er en viss konsensus om tre overordnede begreper når vi skal beskrive nærhet eller avstand mellom en majoritetsbefolkning og minoritetsbefolkningene. Det er for det første assimilasjon, som kommer av latin: gjøre lik med, som betyr at innvandrere i sosiale, kulturelle, økonomiske og politiske forhold blir akkurat som majoriteten – frivillig eller tvunget, svært ofte med vekt på det siste. For det andre har vi integrasjon, som igjen kan deles inn i en pluralistisk integrasjon, hvor minoritetsgruppene og majoritetsbefolkningen gjensidig tilpasser seg hverandre, og på den annen side en smeltedigelintegrasjon hvor det oppstår ett flerkulturelt samfunn på bakgrunn av flere kulturer som etter hvert utvikler en ny felleskultur, men med flere nyanser enn man hadde før. For det tredje har vi segregering, som innebærer en tvungen eller frivillig adskillelse av minoritetsgrupper fra majoritetsbefolkningen, oftest uttrykt ved systematisk oppdeling av boligstrøk, men også ved egne parallelle institusjoner utover trossamfunn, som i vertslandet er tillagt offentlig myndighet, f.eks. reelt bindende avgjørelse for den enkelte i familiespørsmål. Assimilasjon og segregering er motsetninger til integrasjon. Assimilasjon betyr en ensidig tilpasning fra innvandrernes side, og det gir ikke særlig plass til avvikende levemåter. Segregering betyr varig parallellsamfunn. Integrasjonen er etter mitt skjønn svaret på det som assimilasjon og segregering representerer av problemer. Vellykket integrering respekterer forskjellig kulturpraksis, men forutsetter også gjensidig forpliktende fellesskap. Integrasjon utspiller seg på flere nivåer. Det er for det første en systemintegrasjon som refererer til staten – og i og for seg kommunen – og de bærende institusjonenes politikk overfor de etniske mindretall både når det gjelder fordeling av sivile, sosiale og politiske rettigheter, og når det gjelder mindretallets økonomiske og sosiale plassering i samfunnet. Integrasjonsmeldingen som vi behandler i dag, er først og fremst skrevet med dette formål for systemintegrasjon. Men det er et annet nivå som er tilsvarende viktig. Sosial integrering understreker majoritetsbefolkningen og minoritetenes oppfatning av holdninger til og adferd overfor hverandre både kollektivt og ikke minst som individer – det vil si med de holdninger og omgangsformer vi møter hverandre med i hverdagen: i barnehagene, i skolen, på arbeidsplassen, i fritiden og ute i bybildet. Selv om det fra enkeltpersoners perspektiv kan være vanskelig å skjelne de to integrasjonsbanene, kan det være grunn til å skjelne mellom systemintegrasjon og sosial integrasjon. Man kan enkelt tenke seg en rekke situasjoner der etniske minoriteter er fullt ut systemintegrert, men forblir sosialt ikke integrert. Selv har jeg funnet inspirasjon i samfunnspsykolog John Berrys tilleggskulturmodell. Ifølge denne kan vi som enkeltpersoner ha flere kulturelle posisjoner, hvor integrasjon også betyr at man holder fast ved sitt kulturelle utgangspunkt og sin kulturelle praksis, men samtidig er åpen og positiv til og påvirkelig av majoritetskulturen man lever i. Jeg håper vi er på vei mot det siste. Integrasjonen går langsommere enn optimistene forestilte seg, men det som er viktigst, er at den går langt bedre enn det pessimistene har forutsagt. Selv om det i mange henseender har vært praktisk å skille mellom innvandringspolitikk og integreringspolitikk, er det også en sammenheng mellom integrasjon og innvandring. I et demokrati vil oppfatningen av hvor godt vi lykkes med integreringen, påvirke folks holdninger til hvor trang døren til Norge skal være. Som et eksempel på dette viser jeg til foregående innlegg. Den offentlige integrasjonspolitikk, som vi behandler i denne innstillingen, har i innstillingen samlet et bredt flertall. Det er en positiv grunnholdning til at de som kommer for å realisere egne livsmål, og som ledd i dette vil delta i samfunnet og utvikle det økonomisk, kan være med. Samtidig er det en realistisk tilnærming. Man skal stille krav til innvandrerne som til oss selv. Passiv hjelp er ikke nok. Enten man har bodd kort tid eller lenge, må man være ytende og deltagende medlem av samfunnet – på like fot.