Jan Petersen (Høyre), 2004-01-29:
La meg først gi uttrykk for at jeg setter stor pris på at det jeg forsøkte å formidle som en hovedtone i mitt innlegg, nettopp er blitt oppfattet på den måten som Haakon Blankenborg nå gav uttrykk for. Jeg tror det er svært viktig at vi forstår hvilken situasjon Norge er i, på mange måter en veldig heldig situasjon, fordi vi lever i Europas fredelige hjørne. Men det krever en del av oss for at vi skal ha inngrep med prosessene. At dette raskt fører oss inn i debatten om EU-spørsmålet, er selvfølgelig på det rene, men jeg antyder jo også en del grep som må gjøres med vår nåværende tilknytningssituasjon. Ikke minst derfor var det så viktig for meg å legge inn setningen om at nå er den tid kommet at Norge må yte. Vi har vært vant til, og har et tankesett som har basert seg på, at vi på mange måter alltid har hatt andres oppmerksomhet, av gode grunner. Vi er ikke der lenger, og det krever enkelte grep av oss, som jeg har redegjort for. Jeg er glad for at det har blitt forstått på den måten som det har blitt gjort, bl.a. av Arbeiderpartiets talere, også for så vidt av Fremskrittspartiets talere, selv om jeg fortsatt opplever en viss uenighet om hva de virkemidlene skal bestå i. Jeg må si jeg i stigende grad har kommet til den konklusjon at det er viktig for Norge også å bidra i områder betydelig langt fra Norge fordi det gir oss inngang og politisk kapital, selv om det som ligger i bunnen, selvfølgelig er det at vi kan hjelpe til, kan gjøre en jobb, og det er på mange måter i seg selv nok. Men det er ikke noen tvil om at når jeg på landets vegne søker samtaler med store aktører, er det mer interessant å snakke om Sudan og Sri Lanka enn om en snever norsk dagsorden. Det ene gir oss inngang til det andre. Jeg tror det er viktig for oss å holde fast at tiden er kommet for at vi skal yte. Jeg satte også stor pris på tilnærmingsmåten til komiteens leder, ikke minst mye av det som ble sagt om Midtøsten. Det var viktig for meg å få formidlet ikke bare vurderingen av Palestina-Israel-konflikten, men at vi nå også, tror jeg, i stigende grad kommer til stå overfor en debatt om hva vi kan gjøre for å influere denne regionen utover Palestina-Midtøsten-konflikten. Jeg tror vi kan registrere at det også i regionen selv er interessante elementer å bygge videre på. Det er et stykke frem til vi kan operasjonalisere hva vi er ute etter. Men da komiteens leder nevnte, med referanse til NATOs generalsekretær, en mulighet for å tenke en PFP-retning, er det ett av mange operasjonelle grep vi kan tenke oss. Men det er klart det er langt frem. Det er mange problemer. Vi må være innstilt på å forkaste ideer også. Men det er all mulig grunn til nå å forsøke å bevege dette fremover. Det er ikke slik at demokrati, fordeling, menneskerettigheter og økonomisk utvikling er noe spesielt for den vestlige verden. Men vi må erkjenne at det i den arabiske verden mangler en dynamikk som vi alle sammen betaler prisen for. Det er ett viktig forhold som jeg nok var litt uenig med komiteens leder i. Jeg er helt enig med ham i at det er viktig å trekke Serbia inn i de vestlige strukturer, og det er viktig å ha et nært forhold til Serbia. Jeg tror at Norge er av de landene som har gjort en del på det området. Men jeg vil samtidig si at vi også må få gjort det klart overfor landene på Balkan at en av forutsetningene for at vi skal lykkes med det vi ønsker oss, er at samarbeidet med domstolen i Haag går, og at utleveringen av krigsforbryterne går videre. Det har vært en forutsetning hele tiden. Denne debatten kan ikke avsluttes uten at dette er sagt, og jeg er sikker på at vi alle sammen også er enige om at denne forutsetningen ligger der. Men som sagt, jeg tror vi alle er enige om selve hovedpoenget, nemlig at det er viktig å trekke Balkan inn i de euroatlantiske strukturer så fort som mulig. Jeg skal ikke innlate meg i altfor mye polemikk med dem som har snakket om andre ting, fortrinnsvis SV, og også Senterpartiet. Jeg vil bare si til begge at når jeg ikke nå omtalte forholdene i Irak mer, var det fordi Stortinget selv for en måned siden hadde en grundig gjennomgang av disse spørsmålene. Jeg får nok, når jeg observerer norsk politisk debatt, inntrykk av at enkelte lever etter prinsippet «om att att og om att att», og det er klart vi kunne sikkert gjort dette enda en gang. Men jeg oppfatter på mange måter debatten umiddelbart før jul som ganske fyllestgjørende, og at Stortingets vilje der er uttrykt. Jeg syntes derfor det var viktig nå å sette lys på andre spørsmål, for det er jo så mange spørsmål som er av betydning for oss, men det er jo slik at ønskerepriser er noe av det mest populære i landet, så jeg forstår at det kan være behov for det. Men min mening var altså å gi andre perspektiver på norsk utenrikspolitikk enn det Stortinget nettopp har drøftet i detalj. Jeg syntes allikevel det var viktig å understreke at når det gjelder NATOs innsats, er Afghanistan hovedprioriteten. Det fremgår av mitt innlegg, og det fremgår av hva NATOs generalsekretær har sagt. Det betyr at vi vil støtte opp under den linjen som han her har trukket. Vi er heller ikke i tvil om at vi fremover vil kunne få konkurranse om ressursene, og da er det altså viktig å huske at dette er hovedprioritet. Til Kristin Halvorsen må jeg si at jeg er enig i at det er en interessant debatt om sammenhengen mellom bruk av militære midler og andre deler av politikken. Men det har jo vært en gjennomgående tone hele tiden. Slik Kristin Halvorsen formulerte seg om bruk av andre virkemidler enn militære virkemidler, gir hun jo uttrykk for hva jeg bl.a. har sagt om dette gjennom flere år, og jeg oppfatter det slik at det er en støtte til den linjen vi har lagt oss på. Det er viktig å se at militære midler bare er ett av mange virkemidler vi bruker i kampen mot terrorismen. Jeg ble litt i stuss da hun flere ganger benyttet formuleringen «krigen mot Afghanistan». Jeg regner med at det var en forsnakkelse. Det er jo slik at bruken av militære midler her var utløst av det helt legitime forsvarsbehovet som man har. Det var jo FNs oppfatning av det hele. Det at det ble gjentatt flere ganger, betyr vel bare at det er fort gjort å gjenta en feil flere ganger når den først er sagt. Et poeng til når det gjelder bruk av militære midler: Jeg har for så vidt ikke behov for å gå videre i den debatten med Kristin Halvorsen, unntatt ett spørsmål, nemlig hvordan hun, med de formuleringene hun betjente seg av, forklarer SVs holdning i Kosovo-konflikten. Den er jo ganske nærme og fortalte vel egentlig om hva slags dilemmaer vi her står overfor, både når det gjelder legitimering av den, og også når det gjelder begrunnelser. Jeg tror at SV den gangen gjorde de riktige valgene, men det virker som om de valgene er i ferd med å fortrenges. Jeg tror at om vi skal ha en prinsipiell holdning til dette spørsmålet, er det viktig at vi ikke glemmer de erfaringene vi stod overfor på Balkan på 1990-tallet, at vi husker Kosovo, husker Srebrenica, husker hva som skjedde da det ikke var tilstrekkelig vilje, og vi ikke fikk vedtakene. Mennesker ble drept, og det var i det øyeblikket at den politiske viljen ble uttrykt klart, at myrderiene stoppet. Det tror vi alle sammen i etterhånd er glad for. Når det gjelder Åslaug Hagas innlegg, er det ikke så mye å kommentere, dvs. jeg registrerte hennes saftige karakteristikker i forhold til WTO. Mitt eneste fromme håp er at hun ikke tror at det er slik som hun sier. Men jeg forstår hennes politiske behov overfor sitt bakland for å late som om det er slik. Jeg vil bare si at når det gjaldt engasjementsreglene i Irak, ble jo de spørsmålene oppklart på mandag. Dette ble jo varslet som det store temaet i dagens debatt. Når det ikke er blitt det – og jeg har ikke tilført dette noe siden mandag – er det vel fordi det har gått opp for de fleste at det forsvarsministeren sa på mandag, rett og slett er riktig, og hvis Åslaug Haga mener at det fortsatt er uklarhet på det området, skyldes det ikke forsvarsministeren, men at Åslaug Haga ikke har gjort den nødvendige hjemmeleksen. Da står vi overfor det gode gamle prinsipp at det er ikke nødvendig, dvs. jeg vil advare mot, å legge enhver journalistoppfatning til grunn når man ser et kamera og en mikrofon gå forbi. Det kan hende at de ikke bestandig har grep på det, og dette var jo et eksempel på at det ikke skjedde. Så et litt kritisk forhold til de premissene man får presentert, vil jeg anbefale. Det kan hende det blir noen færre radiooppslag av det, men det kan kanskje også være klokt.