Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2004-09-30:
Flere av oss mener at den frimodige ytring i Norge bør få bedre kår, ikke bare rettslig, slik som vi i stor grad drøfter i dag, men også faktisk. Det er likevel oppløftende at Stortinget ser ut til å samle seg, i det minste gjennom subsidiær stemmegivning, om en grunnlovsparagraf som er nærmere menneskerettighetsdomstolens praksis enn den gamle bestemmelsen vi har i Grunnloven. Og la meg få tilføye, det er jo ikke slik at den debatten som har vært ute i offentligheten, for så vidt bare har oppkonstruert en avstand, og at avstanden, som noen talere før meg har vært inne på, tilsynelatende er liten. Debatten ute i det offentlige rom har jo vært basert på forslag og innstillinger som etter min oppfatning er ganske annerledes enn det som foreligger på bordet for Stortinget i dag. I så måte er jeg hjertens enig i justisministerens beskrivelse av nytteeffekten av å ha en fri debatt med god ytringsfrihet og med mange gode ytringer, som faktisk bidrar til at politikere og politiske partier evner å kunne møtes for å skape nødvendig flertall på et så viktig og prinsipielt område. Én ting er det rettslige, én ting er hva som står i Grunnloven, noe annet er for så vidt ytringsfrihetens innhold. Jobben er med andre ord ikke gjort med det vi i dag gjør i Stortinget. Det må legges til rette for faktisk ytringsfrihet. Vi trenger mer enn noen gang en debatt om betydningen av å bli hørt, betydningen av å kunne delta, og hvordan styrke deltakelsen i demokratiet. Valgdeltakelsen de senere årene tyder på at vi er avhengige av mer enn en revisjon av grunnlovsbestemmelser. Organisasjoner i Norge må tenke i nye organisasjonsmønstre for å engasjere flere, aviser og media må fornye seg og forandre seg for å kunne evne å sette en dagsorden som er mer representativ, og de politiske partier kommer ikke unna å måtte engasjere velgere og medlemmer på en helt annen måte enn i dag. Vi må berede grunnen for faktisk ytringsfrihet, ikke bare den rettslige – en ytringsfrihet ikke bare for de få, men for de mange. Det er etter min mening trist at debatten om ytringsfrihet så langt i stor grad har dreid seg om finjus og om begrensningenes grenser. For Arbeiderpartiet har hensynet denne gang gått på å sikre den fundamentale retten alle mennesker i Norge skal ha til å ytre seg. Unntakene må være klare og helst satt av lovgiverne. Det betyr ikke at det ikke skal være grenser for ytringer og også regler som henviser enkelte ytringer ikke bare til motargumenter i det offentlige rom, men også til reaksjon i domstolene. Det er også Arbeiderpartiets oppfatning at den bestemmelse som i dag ser ut til å samle et tilstrekkelig flertall, åpner for begrensede regler både med henblikk på f.eks. alkohol- og tobakksreklameforbud, kjønnsdiskriminerende reklame og reklame rettet mot barn gjennom kringkasting, nettopp basert på at disse ytringene ikke har det samme vernet, satt opp mot hensynet til sannhetssøken, demokrati eller den frie meningsdannelse. Til tross for at grunnlovsbestemmelsen ikke kommer til å ha en særskilt regel for kommersielle ytringer, kan det ikke herske noen tvil om mulighetene for begrensninger på dette området, og at man da ikke lenger befinner seg i bestemmelsens kjerneområde. En fanebestemmelse om ytringsfrihet må sikre menneskenes rett til ytring i ei moderne tid. Den må dessuten anvise en vei for hvordan begrensninger skal gjøres, og på hvilken arena vi ønsker at grensene skal markeres. For Arbeiderpartiet har det vært viktig å markere at grensen, så langt det er mulig, skal settes ved lov. Politikerne, folkets representanter, skal sette de grenser som er nødvendig for retten til ytring. Demokratiet skal sjøl definere grensene for sin viktigste pilar. Det er dessuten slik at domstolskontrollen med ytringer ikke har særlig gode erfaringer. Ved å henvise ærekrenkelser, påståtte rasistiske utsagn eller for den saks skyld pornografiske uttrykk til domstolene velger vi en arena som i de fleste tilfeller paradoksalt nok har gitt dem som rammes av ytringene, liten hjelp, og som i stor grad ikke er særlig hensiktsmessig. Det har også i mange tilfeller virket avsporende. Rettssaker om ytringer skaper for det første store problemer av bevismessig art, som flere talere før meg har vært inne på: Hvem sa hva, hvorfor og hvor sa de det? Påstand står ofte mot påstand. Mange saker ender i frifinnelser på faktisk bevismessig grunnlag og får således motsatt signaleffekt. Man opplever ofte den påståtte ytring som akseptabel, uavhengig av hvilket frifinnelsesgrunnlag som slår igjennom. For det andre er domstolsbehandling ofte en kostbar og ressurskrevende affære. De ressurssvake får ikke den beskyttelse mange kunne ha ønsket at de skulle ha. Påtalemyndigheten kan heller ikke sies å ha vært noen særlig drivkraft i saker for bl.a. å bremse ulovlig pornografi eller ulovlige rasistiske ytringer. For det tredje, og ikke minst: Resultatet av en domstolsbehandling tilslører ofte, virker ofte avsporende og fritar den alminnelige debatt for det ansvar alle ville kunne ha for å rydde opp. Det hele blir ofte en mislykket jakt på en syndebukk, i stedet for et større generaloppgjør, f.eks. om holdninger som brer seg hos et større lag av befolkningen. I stedet for en effektiv offentlig debatt får vi en tilsløret, smalsporet og kostbar prosess hvor få deltar. I dette lys er det å håpe at også regelsettet om ærekrenkelser kan få sin opprydding. Det er grunn til å stille spørsmål ved om erstatning, straff og ikke minst mortifikasjon av ærekrenkelser er særlig effektivt. Det er med andre ord gode grunner for å signalisere gjennom denne behandlingen i Stortinget at vi ønsker oss en større grad av allmenn deltakelse i ordskifter som skal slå tilbake uakseptable ytringer. Slik kan ytringsfrihet bli det beste våpen til å slå tilbake frihetens uønskede utslag.