Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-05:
Flere av de tidligere talerne har trukket inn den avtalen som er gjort med Norsk Medisinaldepot, og satt spørsmålstegn ved den. SV er med på den merknaden om avtalen og er enig i de betraktningene som er fremkommet, nå sist også fra Morten Lund. Men det er én ting til som jeg vil trekke fram, og som SV vil vektlegge. Da Stortinget tidligere fikk seg forelagt apotekloven til behandling, og sosialkomiteen avgav Innst. O. nr. 52 for 1999-2000, understreket et flertall i komiteen, som bestod av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og SV, behovet for en øvre begrensning, altså et konsesjonstak, for etablering av apotek i sentrale strøk, og uttrykte tilfredshet med at man gjennom forskrifter kunne få til det. Begrunnelsen for det var jo helt logisk. Det er klart at hvis man får en stor grad av etablering av apotek i sentrale strøk – og man er også avhengig av fagpersonell ved de ulike apotekene – vil man lett kunne få en situasjon der man forverrer muligheten for å rekruttere fagpersonell til mindre kommuner. Det er en situasjon som man ser allerede i dag. Det er veldig mange norske kommuner i distriktene som har slitt med rekruttering av fagpersonell. Departementet eller Regjeringen ville gjennom en sånn forskrift hatt mulighet til å legge føringer også i forhold til eventuelle utsalg eller ordninger koblet opp mot konsesjoner i sentrale strøk. Det var i det hele tatt gitt virkemidler gjennom loven som Regjeringen her takker nei til å benytte seg av. Man kunne tenke seg at det samme flertallet som hadde anmerkninger forrige gang man behandlet dette og understreket behovet for konsesjonstak, gikk inn på å kommentere at departementet ikke fulgte opp den merknaden. Men i stedet ser man at det flertallet nå er blitt til et mindretall ved at Arbeiderpartiet selv ikke lenger understreker betydningen av et konsesjonstak. Og det syns jeg for så vidt er oppsiktsvekkende, for det markerer et linjeskift fra Arbeiderpartiets side når det gjelder synspunkter på rekruttering av fagpersonell til distriktene. Problemstillingen her er svært parallell til den man har sett når det gjelder legeetablering. Ved å operere med ordninger knyttet til driftstilskudd, at man ikke inngår avtaler knyttet til en del leger der etableringen fra før er veldig tett, ser man at man kan oppnå en fordelingsprofil som blir annerledes enn om man åpner for konsesjoner, eller har åpen rett til etablering. Og sånn vil det være med apotekvesenet også. Arbeiderpartiet er nå med på en merknad, der det heter: «Flertallet mener det ikke er noe helsepolitisk mål å beskytte etablerte økonomiske interesser. Bortfall av konsesjonstak vil skjerpe konkurransen i et tidligere overbeskyttet marked, og dermed legge til rette for bedre service, bedre tilgjengelighet og lavere priser. Flertallet støtter derfor at konsesjonstaket ikke gjøres gjeldende.» Dette er en betraktning som jeg ikke er i noen tvil om at Høyre og Fremskrittspartiet vil kunne underskrive nå, akkurat som de kunne det da vi behandlet selve apotekloven. Men Arbeiderpartiet argumenterte den gang imot en slik betraktning, nettopp ut fra at man skulle oppnå en bedre fordeling av personellet, og fordi at en ren konkurransesituasjon, der man har fri etablering i sentrale strøk, vil kunne hindre rekrutteringen av fagpersonell til distriktene. Jeg vil derfor etterlyse fra Arbeiderpartiets side begrunnelsen for at de argumentene man førte i marken da man behandlet apotekloven, ikke lenger har gyldighet. Hva slags situasjon er det som har oppstått, og hva slags endrede forutsetninger er det som ligger til grunn for at Arbeiderpartiet nå har forandret syn, såpass kort tid etter at apotekloven ble vedtatt og gjort gjeldende?