Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2001-02-08:
Havbruk er det store satsingsområde for den fremtidige verdiskapning i Norge, men potensialet avhenger av hvilke rammevilkår Stortinget gir næringen, og hvilke handelsavtaler Regjeringen lykkes med å fremforhandle. Statsrådens redegjørelse inneholder viktige momenter som Stortinget må ta stilling til, men mangler utdyping av andre momenter av stor betydning for lønnsomhet og mangfoldig videreutvikling av helhetlige marine kompetansemiljøer. Arbeiderpartiet har forenkling av administrasjonen som en av sine hovedsaker. Likevel varsler statsråden nye områder for fremtidig kontroll, regulering og rapportering for havbruk – ren byråkratmat – som dessuten kan virke hemmende for forskning og utvikling knyttet til havbruk. Norsk havbruk er vokst frem uten særlig detaljregulering og har utviklet seg til å bli verdensledende. Norsk sjømat har et godt renommé på markedet, og næringsaktørene selv er i større grad enn noen andre opptatt av at varen de leverer, skal holde alle kvalitetsmål. De er selv interessert i at næringen skal drives miljøforsvarlig i videste forstand. Dette er forhold som markedet i stigende grad vil være opptatt av. Det er derfor unødvendig å etablere byråkratiske regelverk til å ivareta disse forhold. Næringens ansvarlighet og selvjustis har vist gode resultater så langt. I den grad det skal utarbeides nye regelverk, må det være fordi næringen selv ser behov for det. Norsk næringsliv er i utgangspunktet overbelastet med kontroll- og rapporteringsskjema. Det holder. For kystens folk har havet alltid vært inntektskilde og livsgrunnlag. Slik skal det også være i fremtiden, men da må det legges til rette for at man i tilknytning til havbruk utvikler helhetlige marine kompetansemiljøer i de områder der havbruk drives, altså lokalt. Da er lokalt eierskap viktig og bør være en betingelse for at konsesjon gis. Avkastningspotensialet er likevel stort nok til at lokale eiere kan tiltrekke seg ekstern kapital og eksterne medeiere innenfor de forholdsrammer mellom lokalt og eksternt eierskap som Stortinget må fastsette. I den grad det skal kreves konsesjon, må retten til å gi konsesjon flyttes fra departementet til regionalt nivå og baseres på de kystsoneplaner som er utarbeidet og godkjent av departementet. Ved å gi konsesjoner i forhold til lokal eller regional forankring unngår man problemer med konsesjoner som gis gratis og selges ut med skyhøy gevinst til eksterne oppkjøpere som ikke i samme grad som lokale eiere er interessert i å videreutvikle lokalsamfunnene. Det må legges til rette for at havbruk kan gi ringvirkninger i form av tilknytning til og muligheter for nyskapning av det lokale næringsliv. Ulike former for konsesjonsavgift har vært drøftet. Det bør avvises. I stedet må inntektene fra lokalt næringsliv tilfalle lokalsamfunnene der næringene drives. Dersom næringslivet i hele landet skal utvikle seg til beste for oss alle, må næringsskatten tilbakeføres til kommunene. Bare da kan man forvente at lokale entreprenører og politikere får de nødvendige incitamenter til å utvikle det næringspotensialet som finnes lokalt. En utvikling der både bedriftseiere og forvaltere av næringslivets overskudd befinner seg langt fra produksjonsbedriftene, er uheldig i forhold til de muligheter havbruk gir for næringsutvikling, liv og bosetning i de deler av landet der verdiene faktisk skapes.