Anne Enger (Senterpartiet), 2001-03-01:
Denne saken som vi nå behandler, er det bred enighet om i Stortinget. Det viser innstillingen, og det viser også brevene som er vedlagt innstillingen fra de to statsrådene, både i den forrige og den nåværende regjering. Det er også bebudet en melding om barn og unges oppvekst og levekår, og jeg forstår også at man vurderer lovendringer og vil komme tilbake med det hvis det er behov for det. Jeg ble derfor ganske forundret da jeg i stad hørte at Arbeiderpartiets talsmann anbefalte Arbeiderpartiets gruppe å avvise dette forslaget. Det synes jeg blir en unødvendig konflikt i en sak hvor det er viktig at vi alle står sammen, og hvor vi – slik jeg oppfatter det – faktisk gjør det. Som saksordfører Inger Stolt-Nielsen pekte på, er det viktig at vi kontinuerlig fokuserer på barnevernet, fordi samfunnet endrer seg så raskt, og fordi vi her står overfor situasjoner som kan få dramatiske følger, både for enkeltindivider, for familier og for samfunnet på sikt. De punktene som er tatt opp i forslaget, og som komiteen har kommentert, behøver jo ikke jeg å gjenta. Det går altså på kompetanse, det går på barns behov for å bli sett og hørt, det går på fylkesmannens rolle i denne sammenhengen og behovet for tverrfaglig samarbeid. Og der vil jeg bare understreke faren for at disse barna faller mellom to stoler, og at man får en ansvarsfraskrivelse, for det er kompliserte situasjoner man kan komme opp i. Det er også enighet om å fokusere på mindreårige asylsøkere og flyktninger. Jeg vil spesielt, i likhet med Inger Stolt-Nielsen og også Shahbaz Tariq, peke på dette med en nasjonal godkjenningsordning for alle typer barnevernsinstitusjoner. Jeg tror det er et veldig stort behov for det. Det vil gi en trygghet som man faktisk i dag savner, både når det gjelder tilbudets innhold og kompetansen til de ansatte. Det er sikkert veldig mange bra private barnevernsinstitusjoner, men jeg har også – om jeg får tillate meg å si det – et inntrykk av at man kan komme i så vanskelige situasjoner at kommuner synes det er best å betale seg ut av problemet ved å sende et barn til en institusjon som man faktisk ikke vet helt hva holder på med. Det er en veldig uheldig situasjon. Jeg vil understreke betydningen av at dette blir fulgt opp så raskt som mulig, og jeg vil også vise til den komitemerknaden som er gjengitt i innstillingen, og som var fra budsjettinnstillingen vår før jul. La meg til slutt peke på Befring-utvalgets innstilling. Det er etter min mening et veldig bra arbeid som Befring-utvalget har gjort. Det har gått meget grundig til verks. Det har hatt et veldig bredt utgangspunkt, altså gått rett løs på helheten, på oppvekstvilkår i vid forstand og også på dette med verdigrunnlaget for barns oppvekst og for det samfunnet og de holdningene vi møter barn og unge med. Shahbaz Tariq nevnte også uttrykket «empati», at vi må lære oss å møte barn med empati. Det er jeg helt enig i. Empati, altså innlevelsesevne, er noe av det samfunnet mangler i dag. Og det gjelder ikke bare de voksnes evne til å leve seg inn i barn og unges hverdag og situasjon, men det betyr også å lære barn og unge til sjøl å ha en empatisk holdning til sine medmennesker. Der tror jeg vi står overfor veldig store utfordringer, som vi kanskje også ser i bildet av den bekymringsfulle voldsutviklingen som vi har. Så dette med empati tror jeg er av avgjørende betydning for at vi skal greie å bygge et samfunn som er basert på solidaritet. Ellers vil jeg bare vise til innstillingen.