Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2018-01-18:
Det er ganske tydelig i denne debatten at vi i dag debatterer en sak som er veldig velkjent for Stortinget. Spørsmålet om midlertidig stans i uttransporteringen av asylsøkere til Afghanistan fram til et uavhengig ekspertutvalg har gjennomført en åpen vurdering av regelverket og praksis i sakene, ble også – som mange har vært inne på – debattert og votert over i november. Det er riktig og viktig at vi skal være grundige i asylsakene. Det er saker som har store konsekvenser for dem det gjelder. Nettopp derfor er et asylinstitutt som fungerer, viktig. Det er viktig for å ivareta behovet for beskyttelse, og de som trenger beskyttelse, skal ha det. Muligheten for å søke asyl er en grunnleggende menneskerett. Vår regjering er opptatt av å føre en restriktiv – ja – ansvarlig og rettssikker innvandringspolitikk innenfor rammene av de internasjonale forpliktelsene, som også statsråden understreket nettopp. Det er presisert også i den nye regjeringsplattformen fra Jeløya. Fordi flyktningsituasjonen og migrasjonsmønsteret er så lite forutsigbare, må asylpolitikken sikre at antallet asylsøkere uten beskyttelsesbehov blir lavest mulig, og at de får sakene sine avklart så raskt som mulig. Det handler om at ressursene må brukes på asylsøkere med et reelt beskyttelsesbehov og på kvoteflyktningene. Millioner av mennesker er av mange forskjellige årsaker på flukt. Vi er opptatt av at landet vårt skal ta sitt ansvar, men det må gjøres på en slik måte at asylinstituttet ikke undergraves, og at ankomsttallene heller ikke blir så høye at vi ikke klarer integreringen av dem som har kommet, og som skal bli her i landet. Nettopp derfor er det så viktig at vi har kontroll over dette saksfeltet, som i sin natur er så vanskelig å skape forutsigbarhet på. Da blir returpolitikken en viktig del av arbeidet, selv om det er vanskelig. Slik jeg ser det, er vi tjent med samarbeid og et lavere konfliktnivå i disse sakene. Og jeg må nok si at jeg synes det er ganske skuffende at deler av opposisjonen nærmest mistenkeliggjør både regjeringa og fagmiljøene i en del av disse debattene – det gjelder ikke minst den tvil som reises om UDI og UNEs forståelse av situasjonen i Afghanistan. Når det gjelder stans av returer til Afghanistan, er det – så langt vi kjenner til – ingen andre sammenlignbare land som mener at den generelle sikkerhetssituasjonen i Afghanistan tilsier at alle asylsøkere derfra har behov for beskyttelse. UNE hevet i 2016 terskelen for når et område i Afghanistan skulle anses som generelt utrygt. Konsekvensen av det er at det i enda større grad enn før foretas individuelle vurderinger av den enkelte søkers beskyttelsesbehov. Også i 2016 ble det gjort endringer av praksis, nettopp fordi UDI har oppfattet endringer i sikkerhetssituasjonen i Afghanistan. Det er verdt å merke seg. Jeg har tillit til at UDI og UNE, med sin tilgang til et bredt kildemateriale, følger situasjonen tett og vurderer fortløpende om det er behov for endring av praksis. Så noen kommentarer til den andre saken vi behandler, spørsmålet om rimelighetsvilkår og barns beste. Det er viktig å merke seg at hensynet til barns beste også er et grunnleggende hensyn når det vurderes å gi oppholdstillatelse ut fra dagens regelverk. Det er sterkt forankret at barn kan gis oppholdstillatelse selv om situasjonen ikke har et slikt alvor at voksne ville fått det samme. Forskriften viser at synliggjøring av vurdering og avveiinger mot andre kriterier skal framkomme, og det er et viktig prinsipp å følge opp i praksis. Så langt jeg kjenner til, har både UNE og UDI i flere år hatt tiltak for å styrke nettopp den barnefaglige kompetansen i saksbehandlingen. I representantforslaget Dokument 8:64 LS tas opp spørsmål om innføring av rimelighetsvilkår for internflukt. Norge er ikke rettslig forpliktet til å ha et slikt vilkår i regelverket, men kjernen i våre internasjonale forpliktelser er nettopp at ingen skal sendes tilbake til forfølgelse, tortur eller umenneskelig behandling og straff. Vi har handlingsrom til å avgjøre om det skal gis flyktningstatus, men praksis skal ligge innenfor kjerneområdet i flyktningkonvensjonen. Det er ingen tvil om at Norge er bundet av flyktningkonvensjonens artikkel 33 og av EMK artikkel 3. I tillegg vurderer våre myndigheter alltid om det kan gis tillatelse etter utlendingsloven § 38(presidenten klubber) når det henvises til internflukt. Da blir også …(presidenten avbryter) (presidenten klubber) (presidenten avbryter)