Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2008-04-24:
Jeg vil også starte med å takke utenriksministeren for hans redegjørelse tirsdag. Det er viktig at Stortinget har disse halvårlige redegjørelsene, både for å få varsel om noen av de utfordringer som EU og EØS stiller oss overfor, og for å holde EU-, Europa- og EØS-debatten levende i det norske politiske miljøet. Jeg har merket meg den siste meningsmålingen, publisert i Bergens Tidende denne uken. Det er en dyp skepsis i det norske folk til et EU-medlemskap. Bare 35 pst. av det norsk folk ville stemt ja til EU-medlemskap i dag, 53 pst. ville stemt nei. Samtidig sier flertallet i denne målingen at de støtter EØS-avtalen. Med tanke på hvordan EU og EØS influerer på folks, ikke minst kvinners, hverdag, kommunenes og statens politiske handlingsrom, vil Senterpartiet ønske en debatt om EØS-avtalen velkommen. Vi synes det er på tide å få gjennomført en vurdering av hva EØS-avtalen har betydd for norsk politikk. Videre blir det viktig å få en analyse av hva Lisboa-traktaten - om den blir vedtatt - kommer til å bety for Norge. Jeg vil si meg enig i at det er behov for en offisiell norsk oversettelse av traktaten, noe som både Nei til EU og Europabevegelsen, så vidt jeg kjenner til, ønsker. Videre er det, ikke minst for meg og Senterpartiet, ytterst relevant å få en diskusjon om rollen til og ressursbruken i ESA. ESA har vært en pådriver for å utvide EØS-avtalen langt utover det som var den norske forståelsen i 1992. Antall klagesaker har vært forholdsvis stabilt, rundt 50, mens andelen saker som ESA har åpnet på eget initiativ, har økt dramatisk, fra 90 i 1996 til 138 i 2006. Et slikt eksempel er Treprogrammet under Innovasjon Norge, som hadde som mål å øke verdiskapingen i ulike deler av verdikjeden fra skog til marked. I tillegg betaler vi for denne virksomheten til ESA selv. Budsjettet til ESA eser ut. Norge betaler omtrent 89 pst. av budsjettet. Min tolking av folkets EU-skepsis er ikke at vi ikke vil samarbeide eller vite av våre naboer. Det er heller ikke at vi ikke vil bidra til utvikling og utjevning i Europa eller i verden for øvrig. Tvert imot, det er stor støtte i det norske folk for å styrke fattige lands egen evne til å bekjempe fattigdom, og til å sikre bedre utjevning i Europa og i verden for øvrig. Slik er det selvsagt også i Senterpartiet. Jeg tror EU-skepsisen handler om at direktiver og beslutninger influerer direkte på folks hverdag - som matsminkedirektivet, at vi ikke skal få kvotere kvinner inn i høyere akademiske stillinger eller gi spesiell støtte til kvinnelige gründere, eller at kommuner som ønsker å støtte idrettslag ved å gi dem en billig tomt til stadion for den lokale fotballklubb, ikke skal bli overstyrt med begrunnelse i konkurranse- og markedsretorikk. Det norske folk er opptatt av selvråderett. Disse enkle eksemplene utfordrer folks forståelse av selvråderett og demokrati, og det er en sunn reaksjon. Likevel, i denne situasjonen er Senterpartiet glad for - og jeg vil driste meg til å si stolt over - at denne regjeringen har hatt mot til å føre en aktiv EU-politikk. Vi har siden siste europadebatt sikret hjemfallsretten for det norske folk og for norske kommuner. Vi har sikret at vi kan innføre forbud mot noen av de verste miljøgiftene - bromerte flammehemmere. Vi har til og med gått foran, slik at Danmark og EU-parlamentet fikk gjennomslag for det samme regelverket i EF-domstolen. Jeg skal ikke snakke mye om saker som differensiert arbeidsgiveravgift og at Norge vant saken i WTO mot EUs straffetoll for norsk oppdrettslaks. Norges finansieringsordninger i forhold til EU går ut i 2009. Regjeringen er av den oppfatning at det var det som var avtalen med EU. Det er etter Senterpartiets mening uklart hvorvidt Norge har en rettslig forpliktelse til videre finansiering. Vi har gitt store beløp til de fattigste landene i EU, og, som utenriksministeren påpeker, til mange spennende og gode prosjekter. Men vi har også fått signaler om at mange av disse midlene har blitt styrt på en svært byråkratisk måte fra kommisjonens side. Derfor er vi fornøyd med den profilen Norge hadde da vi forhandlet om støtte til Romania og Bulgaria. Da ble hovedparten av støtten lagt til bilateralt samarbeid som skulle styrke næringssamarbeid, miljøprosjekter og andre formål som kunne styres av mottakernes behov, og ikke minst et aktivt samarbeid mellom Norge og de nye medlemsstatene. Samtidig fikk Norge en såpass god avtale med markedsadgang for norsk sjømat at næringen etterpå takket for godt arbeid. Dersom Norge fortsatt skal bidra med støtte til de fattigste landene i EU, er det en slik profil vi må legge oss på videre. Men dette er spørsmål om forhandlinger. Det er også et spørsmål om hvem og hva som best trenger en slik finansiell støtte i dagens situasjon, der bl.a. matvarepriser og energipriser rammer hardere enn noen gang i utviklingslandene. Lisboa-traktaten, EUs nye grunnlov, legger til rette for et mer overstatlig EU, der EU-organene gis kompetanse på nye områder og medlemslandene mister dagens vetorett i en rekke saker. EU tar altså et stort sprang i retning av det som kan kalles en sentralstat. Den viktigste virkningen for Norge er at forskjellen mellom et Norge utenfor EU og et EU-medlemskap blir enda større. Utenriksministeren har slik sett rett i at når det gjelder stemmerett, kan Norge aldri komme høyere enn nr. 28 i rekken. Likevel vil jeg hevde at med alle de fortrinn Norge har i dag, er det ikke stemmeretten, men muligheten til forhandlinger som ikke-medlemsland som gjør at Norge kan stå i en særstilling. Norges rike energiressurser er sentrale for et EU som har energisikkerhet som en av sine mest sentrale anliggender. Norge er den eneste leverandøren som EU anser som stabil ifølge bl.a. IIEA, Institute of International and European Affairs, i Dublin. Norge har rike fiske- og havressurser. På tross av den urettmessige antidumpingtollen mot norsk oppdrettsfisk eksporterer vi rekordstore mengder til EU hvert eneste år, og det er sentrale aktører i EU som ønsker at kommisjonen skal oppheve straffetollen. Norge har grense til Barentshavet. Nordområdene er et såpass tungt og strategisk satsingsområde at jeg vil spå at dette kan bli en like viktig samarbeidsregion som EU i tiden som kommer. For å bruke utenriksministerens terminologi: Norge vil over tid ha to nære globaliseringsprosjekt. Vi kan merke oss at EU ser det strategiske ved denne nærheten, og vi skal selvsagt nyttiggjøre oss av det i forhandlinger og i samarbeid med våre naboland, inklusiv EU. Tilbake til Lisboa-traktaten. Bortfall av søylestrukturen gjør at EU kan se politikk mer i sammenheng, men det gjør også at noen av de klare skillelinjer mellom hva som er EØS-relevant og ikke, fort kan forsvinne i EU-kommisjonens bevissthet. Dette krever en enda mer aktiv EU-politikk fra Regjeringens side for å bevare det politiske handlingsrommet vi tross alt framforhandlet under EØS-forhandlingene. Det tilsier også at vi i større grad sorterer ut de deler av EUs regelverk som vi mener ikke er EØS- eller Schengen-relevant. Det vil være et argument for skreddersøm framfor avskrift, tilpasning til norsk økonomi, miljø og samfunnsmessige forhold. Ut fra tidligere erfaringer taler dette for en framtidig sentrum-venstre-regjering. Videre svekker de nye stemmereglene små lands innflytelse og mulighet for gjennom veto å utsette vedtak. Slik jeg forstår det, vil Tyskland doble sin stemmeandel i EU-rådet, Frankrikes andel øker med mer enn 50 pst., mens Danmark og Sverige får redusert sin stemmevekt. Men like viktig for Norge er at de nye stemmereglene kan øke hastigheten av beslutninger i EU-systemet. Dette mener jeg og Senterpartiet bør tilsi at med EØS-avtalen bør Norge framforhandle en annen implementeringshastighet enn den som gjelder i dag. Norge har et godt samarbeid med EU - kulturelt, forskningsmessig og politisk - i bl.a. FN. Norge bidrar med om lag 10 pst. av våre bevilgninger til EØS til EUs forsknings- og teknologiprogram, og har deltatt med norske forskere i nesten 10 pst. av programmene. 3 500 norske forskere er i forhold til folketall en stor andel. Men jeg vil også understreke at den teknologiske kunnskap som finnes i Norge, langt på vei er et resultat av den aktive næringspolitikken vi har hatt historisk, ikke minst på energisektoren. Derfor ser vi allerede i dag et gryende samarbeid om havvindmøller i Irland, der norsk og dansk teknologi vil inngå, og EU er interessert i norsk CO2-deponering. Jeg ser at EU nå legger fram forslag om retningslinjer for statsstøtte for miljøfremmende tiltak, og dette har vært et springende punkt i spørsmålet om et CO2-deponi på Kårstø. Som utenriksministeren sier, ikke bare EU, men også ESA vil være avgjørende for om Norge kan føre en aktiv miljøteknologifremmende næringspolitikk. Dette bare understreker mine innledende kommentarer. Jeg er glad for at vi i dag kan ha en aktiv debatt om EU og ESA og om innholdet i en aktiv europapolitikk.