Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-10-25:
Jeg vil få takke interpellanten Kjersti Toppe for initiativet og også journalist Thomas Ergo, som har vist seg som den reelle tilsynskraft gjennom denne saken. «Det var ikke første gang Geir Fjeldstad rykket ut for å håndtere Ida den sommeren, og han visste at det gikk an å snakke til henne. Han så at hun var livredd, blikket var nedslått, og tusen tanker herjet i hodet hennes. Men etterhvert som hun gjenkjente stemmen hans, hevet hun blikket, og det var her – før hun gikk frivillig inn i cellebilen – at hun gråt og sa ordene som hadde brent seg fast i ham: «Dette er egentlig ikke meg.» En hær av offentlig betrodde tjenestemenn vitnet mot Ida under hennes mange retts- og nemndssaker. Og hver gang ble politibetjent Geir Fjeldstad innkalt i et forsøk på å slå sprekker i bildet av det rabiate barnevernsbarnet Ida.» Dette står i «Glassjenta» i Stavanger Aftenblad, på side 26. Jeg vil gjenta det som politimannen fikk brent fast i sitt minne: «Dette er egentlig ikke meg.» Det gjorde et veldig inntrykk også på meg, for jeg kjenner meg igjen. Det er svært vanlig at ungdom med stor grad av relasjonsskader opplever dette. Folk som skal bistå, holder ikke ut. Ungdommen er så skadet at deres erfaring er at folk ikke holder ut med dem, altså svikter de ungdommen. Dette er dessverre normalt for mange. Førstelinja fungerer ikke, Bufetat sitter på sine kontorer, og de får dem ikke ut i praksis. Barnevernsorganisasjonen er videreutviklet og stadig omstilt under den rød-grønne regjeringa, men mange meldinger om grunnleggende svikt fra fagfolk på «gølvet» har vist meg at det ikke er en bedring. Jeg har opplevd taushetskrav om praktisk utøvelse og en mur av politisk uangripelighet overfor et system som har gjort meg opprørt. Det jeg nå hører fra fagfolk i etaten, er at Fremskrittspartiets plan er å beholde byråkratiet i Bufetat samtidig som en ønsker å privatisere utøvelsen av jobben med å bistå ungdom. Statsråden sa her at en kommer til å endre hele tjenesten i framtida, hun sier at tilsynsrapporten skal være pensum. Jeg har lest hele tilsynsrapporten. Den er utrolig tung og abstrakt, og den må i hvert fall leses sammen med Stavanger Aftenblads «Glassjenta». Det vil jeg si er den viktigste delen av pensumet. Som dere forstår, er jeg ingen tilhenger av Fremskrittspartiets plan slik den blir forstått av fagfolk i etaten. Bufetat har i dag like mange byråkrater som ungdommer. Bufetats organisasjon er direktoratet hvor en trenger om lag seks busser for å komme på seminar. Det er en regionorganisasjon der underliggende etater alltid er i kontinuerlig omstilling, noe som medfører at problemene forsterkes, istedenfor at institusjonene må dempes ned, og at folk fra institusjonene går inn i forsterkede fosterhjem, med hjelp overfor dem, slik at en får det til å fungere bedre – generelt at de ansatte i Bufetat må ut i førstelinja som økt grunnbemanning. Relasjonsskadd ungdom trenger å komme til et sted hvor det er fagfolk som tåler og takler ungdom, slik at de ikke må flyttes. Stedet må være i rimelig nærhet til ungdommens hjem og nærmiljø. Ungdom som «Ida» må ha bistand fra stabile personer til de er 20 år, istedenfor dagens 18 år. Perioden fra 18 til 20 år vet vi er en kritisk periode. Vi vet at ungdom som vokser opp i trygge hjem, trenger bistand også etter at de er 18 år, og disse ungdommene trenger i hvert fall den bistanden. Jeg vil som avslutning si at når statsråden sier at en kommer til å endre hele tjenesten, er det vesentlig at statsråden kommer til Stortinget med denne saken snarest mulig, slik at vi får klarhet i hva statsråden mener med den endringa – om det er det som fortelles meg ifra fagfolkene i etaten, eller det som det er gitt inntrykk av her i dag.