Michael Tetzschner (Høyre), 2020-05-12:
Jeg vil i likhet med forrige taler takke for redegjørelsen. Jeg vil i tillegg si at den var utmerket; den var konkret og poengtert. Vi ser at de enkelte europeiske lands største nasjonale problemer gjennomgående er sammenfallende med naboenes, med regionens og ofte med verdensdelens problemer, enten det er klima, migrasjon, forsvar eller generell samfunnssikkerhet. Siden vi sist diskuterte EU-spørsmål, kan vi nå føye en ny trussel til listen, med sitt utspring i Asia: pandemien som har nådd oss. Og den har ikke uttømt sine virkninger. Det var debatten i forrige sak et eksempel på. Det er naturlig at pandemien får en bred omtale. Både i bekjempelsen av viruset og i den kommende økonomiske rehabiliteringen må vi stå sammen i et forpliktende europeisk samarbeid mellom EU og EØS-landene. Utenriksministeren var inne på en rekke av de fora, fellesorganer og forhåndsavtalte prosedyrer som har satt EU/EØS-landene i stand til å møte et helt grenseoverskridende problem av hittil ukjent dimensjon. Samtidig er den helt riktige påpekningen av at det ikke var etablert fullstendige felleseuropeiske prosedyrer når det gjaldt helsevesenet, ikke en kritikk mot EU, ikke en kritikk mot integreringen, men for noen av oss er det en påminnelse om at integreringen og samarbeidet har kommet for kort på en rekke viktige områder. Vi blir igjen minnet om at horisontale problemer på tvers av landegrensene løses dårligere av de som insisterer på å bekjempe dem hver for seg. Det er derfor også selvmotsigende at de som i disse dager fremfører forventninger og krav om en samordnet helse- og sykehusinnsats, ofte er de samme som betakker seg for ethvert nytt initiativ til samarbeid. Vi ser det stadig i klimapolitikken, i energipolitikken og i sikkerhetssamarbeidet. Det europeiske Vesten må ta mer ansvar for sitt forhold til tredjeland og mellomfolkelige samarbeidsfora når USA ser ut til å trekke seg tilbake som en ordnende kraft i regelskapende institusjoner. Vestens motstandere gnir seg i hendene over denne tilbaketrekningen og over at Europa ennå ikke er samordnet nok til å fylle dette tomrommet, og de gleder seg også – kan jeg si – over enhver annen form for splittelse mellom Europas stater, også innad i samfunn. På tross av at – eller kanskje fordi – flere velgere erkjenner behovet for europeiske løsninger, kan vi nå konstatere at borgerne i Europa støtter opp om Europaparlamentet og det institusjonelle samarbeidet som finner sted i EU. Ved valgene for snart ett år siden valgte de europeiske borgere et nytt europaparlament. Det skjedde med klart større valgdeltakelse, som på EU-plan steg fra knapt 43 pst. ved valget i 2014 til over 50 pst. nå. Tradisjonelt har det vært slik at folk har vært mest interessert i sammensetningen av sine egne nasjonalforsamlinger, og det har jeg en viss forståelse for. Men allikevel: I våre naboland, som har den samme tradisjonen, ser vi at valgdeltakelsen i Danmark steg fra 56 pst. i 2014 til 66 pst. nå, og i Sverige fra 51 pst. i 2014 til 56 pst. nå. Den økte valgdeltakelsen på tvers av Europa kan tolkes som en utålmodighet fra velgerne om at Europa skal engasjere seg og forholde seg til globale problemer, som man ser har blitt mer påtrengende for alle borgere i deres hverdag, f.eks. på migrasjons- og klimaområdet. I tillegg kommer forholdet til Europas omgivelser, hvor det er viktig at man fremtrer enhetlig og med én stemme. Uten én stemme blir det en kakofoni av særinteresser, og ingen legger vekt på hva vår verdensdel måtte mene. Jeg kan nevne de nære forhold, til Russland, Ukraina og Tyrkia, og i et større bilde forholdet til Kina, Iran og Syria. Det gjelder også våre felles initiativ for klima, bærekraftige investeringer, arbeidet mot sosial dumping og skattlegging av digitale giganter. Det er nok å gripe fatt i. Norges plass er selvsagt sammen med våre venner og alliansepartnere, men vi har så langt avstått fra en forpliktende deltakelse i det politiske samarbeidet. En feiloppfatning av nasjonal suverenitet som selvhevdelse til landegrensen og utenfor denne likegyldighet, eller i beste fall opportunistisk plukking av hva man kan være interessert i, har vært driveren i den norske EU-motstanden. Selv om EØS-avtalen har gitt oss markedsadgang, ser vi at venstreopposisjonen stadig setter sitt preg også på Arbeiderpartiets politikk, i troen på at man kan velge de delene av samarbeidet som passer en, uten at det får betydning for at vi på områder kan bli stående helt alene når vi trenger det.