Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2010-10-29:
Eller representanten Berg-Jensen, som det også het en gang i salen da statsråden var til stede. Sjømatnæringen er etter olje den største eksportnæringen vi har i Norge. Totalt når eksportverdien opp mot 44 mrd. kr, og vi eksporterer over 95 pst. av det totale kvantumet. De store markedene har tradisjonelt vært Europa og USA, men også Russland og sjømatnasjoner i Asia blir viktigere og viktigere etter hvert. Det har fra nåværende kyst- og fiskeriminister vært et uttalt mål at vi skal bli verdens fremste sjømatnasjon. Alle i den engere krets i dette hus som interesserer seg for emnet, er helt enig i målsettingen. Vi er nok også enig i at forvaltningen blir et nøkkelord for å nå dette målet. At vi forvalter våre fiskebestander etter prinsipper som både gir og synliggjør økologisk bærekraft, er viktig. Det er viktig fordi det gir oss et fortrinn i markeder med miljøbevisste kunder, det er viktig fordi det øker vår status som forvalter og gir oss muligheten til å påvirke felles forvaltningsmodeller med andre land slik at disse også går i riktig retning, og sist, men ikke minst er det viktig fordi bærekraftig forvaltning gir langsiktighet og trygge rammevilkår for norske næringsdrivende på sjø og land. Norge er en rekke ganger kåret til verdens beste forvalter av fiskebestander. Det er altså grunn til å tro at vi på mange felt oppfyller ambisjonen om å bli verdens fremste sjømatnasjon. Våre tradisjonelle metoder for regulering av bestander er å sette en kvote for uttak og/eller å regulere hvilke redskaper som kan brukes under fangsting. For at dette skal bli en effektiv regulering må man ha svar på noen spørsmål. Det er viktig å vite hvor stor bestanden er som man skal regulere i. Det er viktig å vite hvilken størrelse som kreves for at den er bærekraftig. Det er viktig å vite på hvilken måte den påvirker andre bestander i økosystemet. Det er viktig å vite om den har et vandringsmønster. Det er viktig å vite om den vandrer sammen med eller følger andre bestander. Det er viktig å vite hvilket fiskeri som påvirker bestanden. Og det siste, men alltid viktige spørsmålet er hvor stor usikkerhet det knytter seg til svarene på de spørsmålene en har stilt. Som man ser, er det et ganske så komplekst bilde. Til å stille gode spørsmål og finne gode svar har vi i Norge de fremste havforskningsmiljøene og en kystbefolkning med tusenårig nedarvet kunnskap om livet i havet. Vi er altså tilsynelatende godt skodd for oppgaven å forvalte en bestand – best i verden, må vite. Når denne interpellasjonen har forvaltning av kysttorsk som tema, er det fordi vi opplever at det er stor uenighet mellom verdensmestrene i næringen og verdens beste havforskere om statusen for kysttorsken. Hvis vi går til Artsdatabasen, finner vi følgende definisjon på kysttorsk: Med kysttorsk nord for Stad mener en torsk som ikke kan klassifiseres som nordøst-arktisk torsk. Begrepet kysttorsk omfatter altså både det vi kaller fjordtorsk, og det som ofte kalles vandrende kysttorsk, banktorsk eller oppsigstorsk. Hvis vi legger denne definisjonen til grunn, får vi et komplekst bestandsbilde, og noen utfordringer når vi skal beregne endringer i bestanden. Hittil har ikke den norske forvaltningen vært villig til å skille mellom kysttorsk og fjordtorsk. Alt har vært sett på som én bestand og forvaltet deretter. Problemet da er at mye av kysttorsken vandrer sammen med norsk-arktisk torsk, eller skrei som vi kjenner den som, eller den ganske enkelt vandrer for å finne føde. Det blir da ekstra vanskelig å gi gode estimater på denne bestanden. For fjordtorsken er situasjonen en annen. Den er mye mer stedbunden og består derfor av en rekke lokale torskestammer langs kysten. Dette gjør at man ved intensivert forskning kan gjøre gode bestandsestimater, og gi gode tall på rekruttering og uttak. Det er klart man da kan spørre seg om det er så nøye om torsken blir hjemme eller om den vandrer sin vei. Kysttorsken er av havforskerne betegnet som en bestand i krise, med fare for å dø ut. Den er satt på en rødliste over arter vi må ta spesielt hensyn til. Dette fører til at miljøbevisste kunder i våre tradisjonelle markeder ikke vil kjøpe torsken – en på alle måter riktig og prisverdig reaksjon i markedet og faktisk et reaksjonsmønster vi er avhengig av for å få forvaltningsregimet vårt til å virke. I dette bildet blir vår oppgave å vite mest mulig om og ha sikrest mulig tall på de forskjellige bestandene. Nå er det kommet en oppbyggingsplan for kysttorsken, slik at markedet skal godkjenne denne som en bærekraftig ressurs, og kunder skal kunne nyte den med beste samvittighet. Dette er bra, men planen skiller heller ikke mellom kysttorsk og fjordtorsk. Når Fiskarlaget spør forskerne om det vil være mulig å få et biomassetall for fjordtorsk og et annet for kysttorsk, blir svaret at det er stor forskjell på disse, og at usikkerheten rundt vandrende kysttorsk er betydelig. Det man allikevel vet, er at det er betydelige mengder kysttorsk som vandrer sammen med skreien. Det må være mulig å skille klart mellom bestandene av fjordtorsk og kysttorsk, slik at man kan gi sikrere estimater. Hvis vi går tilbake til de spørsmålene jeg stilte i innledningen, vil det ikke være mulig å gi gode svar på noen av disse uten en klarere definisjon av hvilken bestand man snakker om. Det vil altså ta lang tid, om det i det hele tatt vil være mulig for forskerne, å gå god for de norske bestandene av kysttorsk og oppfylle kravene i oppbygningsplanen. Gjenoppbyggingsplanen som foreligger, stiller som krav at bestandene skal være på over 60 000 tonn over minst to år før man kan si at bestandene er i forbedring. Dersom man ikke når dette kravet, må man regulere strengere. Spørsmålet blir om man kan nå kravet hvis man ikke vet nok, eller ikke er klar nok i definisjonene. Nei, det kan faktisk synes vanskelig. Faren da er at vi iverksetter reguleringer som gir utforholdsmessige innstramminger for kystfiskeriene og industrien som er avhengig av disse fiskeriene.