Ivar Kristiansen (Høyre), 2000-02-08:
Dette er historien om hvordan Fiskeri-Norge går glipp av milliardinntekter, og historien om hvordan selbestanden i Kvitsjøen er blitt tredoblet uten at norske myndigheter har tent varsellampen. Det er på tide å ta den voksende sjøpattedyrbestanden i Barentshavet på alvor. Sel og hval legger beslag på en stadig større del av ressursene i havet. Dagens forvaltning medfører at vi går glipp av milliardinntekter, verdiskaping og et større antall arbeidsplasser langs kysten. For å få oversikt over situasjonen er det påkrevd med økologiske og økonomiske konsekvensanalyser. Norske og russiske selfangere har i en årrekke drevet fangst av grønlandssel i Kvitsjøen. Fangsten var aktiv helt frem til midten av 1960-tallet. Men dyrevernorganisasjonenes kampanjer mot selfangst og manglende nasjonal oppmerksomhet overfor næringen førte til kollaps i både fangst og marked. Uten fangst øker bestanden. Forskerne opererte med et anslag på 700 000 grønlandssel. Men på bakgrunn av omfattende og mer pålitelige tellinger i 1998 kom forskerne frem til at bestanden var tre ganger så stor, dvs. ca. 2,2 millioner sel. Den totale norsk-russiske kvoten var i fjor på 31 600 dyr. Den kunne også tas i form av unger, da med en kvote på vel 70 000 dyr. Bare en del av kvoten ble tatt. For norske fangere var resultatet nedslående. De tok bare 1 150 sel i Østisen, altså bare vel en femtedel av den tildelte kvote, og rundt 4 500 sel i Vestisen. Kun to fangstbåter og ett forskningsfartøy deltok i fangsten. 1999 var i høyeste grad representativt for de siste års utvikling. De siste års utvikling med en sterkt redusert selfangst bør gi oss grunn til stor bekymring. Det er påkrevd med tiltak for å få selfangsten på fote igjen både på norsk og på russisk side. I denne sammenheng er det nødvendig med atskillig større fokusering på de økologiske og økonomiske konsekvenser av den sterkt reduserte fangsten. Fiskeriforskning i Tromsø har på 1990-tallet drevet en solid økologisk forskning på grønlandssel i Barentshavet, hvor bl.a. selens matinntak har vært studert. Ifølge landets kanskje fremste ekspert på området, forsker Tore Haug ved Fiskeriforskning, er grønlandsselens årlige totalkonsum estimert til å ligge på rundt 3,3 millioner tonn biomasse. Fiskeriforskning i Tromsø har i tillegg undersøkt vågehvalens matinntak. For den delen av den nordøstatlantiske vågehvalbestanden som beiter i Barentshavet og i Norskehavet, er det beregnet et årlig konsum på 1,8 millioner tonn, ved ca. 85 000 dyr. Dette er svimlende tall som det er vanskelig å forstå rekkevidden av. Men til sammenligning var det totale norske fisket i fjor på 2,6 millioner tonn. Det betyr at grønlandssel og vågehval konsumerer omtrent to ganger det kvantum som norske fiskere tar opp av havet. Selens og hvalens konsum utgjør også mer enn det totale årlige sjømatforbruk i nasjoner som Frankrike, Tyskland og Storbritannia til sammen. Som kjent er det kun vågehval som er gjenstand for delvis kommersiell norsk beskatning. Ifølge Fiskeriforskning har både grønlandsselen og vågehvalens konsum vist at disse sjøpattedyrene vil kunne påvirke bestandene av torsk, sild og lodde i betydelig grad i Barentshavet. De sjøpattedyrkonsumtall som jeg har gjennomgått, er enorme. Når Norge og Russland i fiskeriavtalen for år 2000 er kommet frem til en totalkvote på 390 000 tonn norsk arktisk torsk, altså vel 10 pst. av grønlandsselens årlige totalkonsum av biomasse, så vil vi alle skjønne at det er ikke bare fiskerne som forsyner seg i Barentshavet. Faktum er at torskekvotene i Barentshavet de siste tre år er redusert med 460 000 tonn. I den samme fiskeriavtalen for i år går det frem at Norge tillater Russland å fange inntil 5 300 voksen sel i Vestisen, mens Norge kan fange inntil 5 000 voksen sel i russisk sone i Østisen. Disse tall tyder på at det neppe var selfangsten som fikk størst oppmerksomhet under de siste fiskeriforhandlingene mellom Norge og Russland. For vågehval har det i tillegg blitt beregnet konsekvenser for fiskerikvotene. Her er det fra kompetent hold vist til at ved en noe hardere beskatning av vågehval vil den gjennomsnittlige kvoten av norsk arktisk torsk kunne økes med over 100 000 tonn årlig. I penger snakker vi også her om verdier i milliardklassen som går tapt for norsk fiskerinæring. Fra forskerhold blir det påpekt at de voksende sjøpattedyrbestandene påvirker fiskebestandene, og dermed også fiskekvotene. Det er også vel verdt å merke seg at fiskeridirektøren er av den oppfatning at en bærekraftig fangst av sjøpattedyr er en av hovedutfordringene som norsk fiskerinæring står overfor. Det ressursrike Barentshavet er et viktig vekstområde for flere fiskeslag, bl.a. norsk arktisk torsk. Det er denne torsken som nå er på vei til gyteområdene og legger grunnlaget for det tradisjonelle skreifisket i Lofoten. Som det fremgår av de undersøkelser og den dokumentasjon som forskere har lagt frem om sel og vågehvalbestanden i Barentshavet, er det oppstått en økologisk ubalanse. Den må ikke få utvikle seg. Det er på tide at det blir tatt noen grep av regjering og storting, grep som først og fremst må sette fart i selfangsten, som må øke forskningsinnsatsen, men som også må bidra til økt internasjonal forståelse for ubalansen og de konsekvenser dette har for sjøpattedyrenes konsumuttak i Barentshavet. Dette krever selvfølgelig også en langt større informasjonsinnsats. Et forhold er at selen og hvalen forsyner seg av fiskestammene i Barentshavet på et nivå som for lengst skulle ha tent varsellampene hos myndighetene. Sjøpattedyrenes konsum er formidabelt og på et nivå som langt overskrider de kvoter som fiskeriene representerer. Ser vi på de økonomiske verdier dette representerer, snakker vi altså om tapte milliardbeløp både for norsk og russisk fiskerinæring. Det er rett og slett på tide at den økologiske ubalansen blir tatt på større alvor enn hva tilfellet er i dag. Når Norge og Russland de siste år kunne ha fanget rundt 15 000 sel årlig, er det rett og slett nedslående. Vi har av en eller annen grunn latt selfangstnæringen gå nærmest til grunne, og med åpne øyne sørget for at denne historiske fangstnæring snart fullstendig er gått tapt. Den bekymringsfulle utviklingen i Barentshavet bør medføre at vi snarest tar et krafttak for å få stablet selfangstnæringen på beina. For nasjonen vil det rett og slett kunne bli særdeles lønnsomt å bygge opp selfangstflåten igjen. Jeg ber om og håper at statsråden tar et initiativ i saken og snarlig får den bedrøvelige situasjonen inn i et nytt spor. Etter det jeg har forstått, drøftet fiskeriministeren temaet med sin russiske kollega under det nylig avholdte besøket som fant sted i Oslo, og det er jo positivt. Statsråden bør videre ta initiativ til at det foretas en økonomisk analyse rundt sjøpattedyrenes konsum og den verdiskaping som går tapt nasjonalt, i form av tapte fiskekvoter. Vi bør også styrke forsknings- og informasjonsinnsatsen. Regjeringen må også være villig til i større grad å sette sjøpattedyrproblematikken opp på den internasjonale agenda. Norge bør i samarbeid med land som Canada og Danmark/Grønland ta opp de WTO-stridige importforbud mot sel som er innført i en del land. Det er nødvendig for Norge at det skapes større internasjonal forståelse for nødvendigheten av økt sjøpattedyrfangst. Videre bør Regjeringen se nærmere på forvaltningsmyndighetene for grønlandssel i Barentshavet. Pr. i dag er det Russland som på ensidig basis fastsetter kvoter for grønlandssel i Barentshavet. Så gir Russland Norge en viss kvote, på samme måte som Norge gir Russland kvote ved Jan Mayen. Det har ikke vært russisk fangst ved Jan Mayen på flere år. Jeg går ut fra at bakgrunnen for at grønlandsselen i Barentshavet i forvaltningsmessig sammenheng betraktes som en ren russisk bestand, er at fangsten foregår i Kvitsjøen, altså i russisk sone, når selen trekker opp på isen for å få unger. Biologisk sett er det derimot en delt norsk-russisk bestand. Grønlandsselen befinner seg vel så mye i norsk farvann, og ifølge forskerne spiser selen vel så mye i norsk farvann som i russisk. Derfor burde bestanden forvaltningsmessig vært delt mellom Norge og Russland, på den måten at Norge og Russland i lag fastsetter kvotene for uttak, slik det gjøres med eksempelvis norsk arktisk torsk i den norsk-russiske fiskerikommisjonen. Til slutt vil jeg si at balansen i økosystemet i Barentshavet må gjenskapes. Sjøpattedyrutviklingen har gjort stor skade på norsk fiskerinæring. Arbeidsplasser og milliardverdier er gått tapt. Ved å gjenopprette selfangsten på et forsvarlig nivå kan det bli en historisk lønnsom handling. Vi kan ikke lenger sitte med hendene i fanget og være tilskuere til at sjøpattedyr forsyner seg med flere millioner tonn sjømat årlig, i en verden hvor mat fortsatt er mangelvare.