trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2013-11-26:
Jeg ønsker å komme med noen kommentarer knyttet til en budsjettdebatt på NRK i går. Debatten gjaldt kontantstøtten og skatteklasse 2. Finanskomiteens leder, som jeg for øvrig har stor respekt for, beskyldte Arbeiderpartiets finanspolitiske talsmann for etnisk tenkning. Jeg vil ta Støre i forsvar. Slik ordbruk er helt unødvendig og svært ubehagelig å bli utsatt for. Jeg vet det – jeg har selv fått slike, og enda verre, beskyldninger rettet mot meg. Paradokset er imidlertid at slike beskyldninger har kommet fra bl.a. Støre selv. Og så vil jeg minne om at integreringspolitikk per definisjon må være rettet mot utvalgte grupper – en målrettet politikk med mål om å få flere inkludert i samfunnet. I Arbeiderpartiet og Støres integreringsdokument – Det nye norske vi – fant jeg på side 1 følgende honnørord: Vi er blitt et rikere og mer spennende land, Norge er blitt mer mangfoldig, Norge er blitt mer åpent og inkluderende og vi er blitt mer vellykket og flerkulturelt. Alt dette er vi blitt. Ja vel, men da er det underlig at den som fremhever alt dette, selv har valgt å bosette seg lengst mulig unna der dette forekommer. Det er altså kun vi andre som skal få ta del i Det nye norske vi – ikke Arbeiderpartiets finanspolitiske talsmann. Det må kalles selvoppofrelse av dimensjoner – for Det nye norske vi blomstrer vel ikke akkurat på Ris. Og de 500 ekstra flyktningene som Støre har etterspurt i debatten, ville nok uansett ikke bosatt seg i Risbekkveien. Men representanten Støre er ikke alene. Nesten samtlige andre med de samme politisk korrekte meningene har valgt nøyaktig den samme selvoppofrelsen. Ja, hele gjengen har valgt å bosette seg i Oslo vest eller Oslo nord. Så hører vi debatten om behovet for små forskjeller mellom folk. Med et femtitalls millioner i formue kan det jo hende at det er relativt små forskjeller – i Risbekkveien. Men kvalitet koster – f.eks. 1 500 kr for en skjorte. Da får jo selv ikke en sosialdemokratisk sekretariatsleder råd til særlig mange. Men da er det betryggende å trøste seg med slagordene: Alle skal med, forskjellene skal bli mindre og det hele skal omfavnes av Det nye norske vi.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2013-11-26:
Jeg skal ikke blande meg inn i debatten mellom Martin Kolberg og Per Sandberg, men Martin Kolberg er fantastisk flink til å bruke store ord. Når en hører ham snakke om definisjonsmakten, er det ikke noen tvil om at Martin Kolberg tror at Arbeiderpartiet har definisjonsmakten og skal ha definisjonsmakten til evig tid. Men markedsøkonomien fungerer, faktisk, og markedet fungerer helt uavhengig av Arbeiderpartiet – utrolig nok gjør den det. Det er den som får folk ut av fattigdom, og som har gjort det og fortsetter å gjøre det over hele jordkloden. Og til representanten Kolberg: Det er slik at en person som tjener sin lønn, tjener 100 pst. 100 pst. av lønnen tilhører vedkommende, og personen skal så være med på et spleiselag for å finansiere det som det offentlige mener er nødvendig. Det er ikke slik at den til enhver tids riktige skattesats er den riktige skattesatsen. Hvis man kan gjøre noe mer for å stimulere folk til å arbeide mer, eller gjøre det slik at bedriftene og eierne kan investere mer, så gjør man det. Det er det vi forsøker å gjøre med dette budsjettet, nemlig å stimulere folk til å investere mer og arbeide mer, få folk bort fra trygd. Og det er ikke slik at dette Arbeiderparti-budsjettet er så fantastisk, det er ikke slik at det er full sysselsetting. Det er ganske mange mennesker i dag på trygd i dette landet, som Arbeiderpartiet har styrt mesteparten av tiden. Det er ganske mange man må få bort fra trygd og ut i arbeid. Da må det skapes arbeidsplasser. Som representanten Flåtten sa: Det må skapes arbeidsplasser, de kommer ikke av seg selv. Det eneste stedet hvor de kommer av seg selv, er i offentlig sektor, og der vil vi helst ikke ha flere. Der vil vi ha færre, og så vil vi ha flere i privat sektor, som kan skape mer verdier, slik at det er mer å dele. Det er det som er fornuftig politikk.
Tone Wilhelmsen Trøen (Høyre), 2013-11-26:
I forrige uke besøkte jeg et kommunalt lavterskeltilbud som heter Sjuer’n, som ligger på Jessheim i Akershus. Her møtes rusavhengige flere ganger i uken for å slå av en prat, ta en kaffekopp eller spise litt sammen. De fortalte at de var glade for tilbudet og for tryggheten i det fellesskapet. Men de var også åpne på at mange som lever som rusavhengige, har det fryktelig krevende. Jeg er derfor glad for at regjeringen gjør to viktige grep i rusomsorgen: Vi gjeninnfører den gylne regelen i spesialisthelsetjenesten som innebærer å styrke veksten i rus og psykisk helsevern hver for seg mer enn veksten i somatikk, og vi øremerker 340 mill. kr mer av kommunenes midler til rustiltak, fordi erfaringer de siste årene viser at flere kommuner har nedprioritert sin innsats på rusfeltet etter at øremerkingen ble fjernet. I tillegg er rusomsorgen nå ytterligere styrket gjennom forliket mellom regjeringen og Kristelig Folkeparti og Venstre. Vi er enige om å øke bevilgningen til frivillig arbeid knyttet til rusarbeid i kommunene med mange millioner. Midler som bevilges innenfor frivillig sektor, er på en måte penger som vokser. De frivillige får mye ut av midlene, og de har en egen evne til å få med kommunene, givere og andre til å delta i viktige spleiselag. Behovet er stort for mer mangfoldig og større frivillig innsats, og mange av aktørene står klare til å gjøre mer av det som fungerer godt. Innenfor rusomsorgen må og skal mye av arbeidet gjøres av fagpersoner, men frivillige har også en viktig funksjon. Jeg har møtt mange som er avhengige av hjelp fra det offentlige – rusavhengige, psykisk syke og mennesker med funksjonshemninger. De er vant til å få hjelp av flinke helsearbeidere til å dekke mange av sine behov. Allikevel sier flere av dem at det noen ganger kan være godt å spørre om hjelp fra eller ha en samtale med noen som ikke skal ha betalt for å hjelpe. Det er her frivilligheten spiller en sterk og viktig rolle. Det har i dag vært mye diskusjon i denne sal knyttet til hvorvidt skattepolitikken skaper forskjeller i samfunnet. Jeg er glad for at regjeringen, sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, nå gjør mye for dem som har fått for lite de siste årene, nemlig de rusavhengige. Vår satsing er allerede etter noen uker i regjering et viktig taktskifte – og bidrar på alle mulige måter til å utjevne forskjeller for noen av de svakeste i vårt samfunn.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2013-11-26:
Maken til sutrete og grinete innlegg fra Arbeiderpartiet skal man lete lenge etter. Det var de facto velgerne som klart og tydelig sa fra om at de ønsket en ny politikk. Det var et stort flertall i Norge som var blitt lei av kaos, rot og – jeg hadde nær sagt – såpeoperaer for åpen scene annenhver dag. Og det som er verdt å merke seg, er at nær sagt ingen kommentarer som kommer fra utsiden av dette hus, er veldig kritiske til årets budsjettforslag. Tvert imot er det mye skryt å få fra både Strand, Kristiansen og mange andre. Vi får med oss ytringer fra Arbeiderpartiet og deres folk om at med regjeringens budsjett går man baklengs inn i tannkremtuben, eller spar på med oljepenger – når forskjellen i realiteten er minimal. Nå har jeg, i motsetning til andre, som tydeligvis har erfaring på området, aldri prøvd dette med tannkremtuben. Enhver tenkende person forstår at Fremskrittspartiet over natten ikke kan rydde opp i Stoltenbergs bompengeinnkreving i Norge. Vi ser at det går rett vei. Alternativet vet vi alle alt om. Jeg registrerte at representanten Snorre Serigstad Valen var sterkt bekymret for kutt i barnetrygden – i Finnmark. Han nevnte ikke et ord om at alle ville få mindre skatt, ikke et ord om at SV ville fjerne skatteklasse 2, eller at regjeringen i nysalderingen vil fremme forslag om å fjerne 360 mill. kr som avgiftskutt i Finnmark ved å fjerne bomstasjonene i Alta. Befolkningen i Alta og Finnmark kan få en avgiftsreduksjon som er nesten fem ganger mer enn kuttet i barnebidraget, om Stortinget vil, i behandlingen av nysalderingen. Med representanten Serigstad Valens politikk ville mange fått økte utgifter på både 15 000, 20 000 og 25 000 kr. Denne regjeringen prioriterer ikke mest til alt, men til områder som er viktigst for folk flest. Denne regjeringen prioriterer vekstfremmende skattelettelser som vil gjøre det mer lønnsomt å arbeide og investere. Dette er et løft for kunnskap og forskning, en økt satsing på samferdsel og infrastruktur og en styrking av asyl- og justispolitikken – ikke dårlig, med tanke på den tiden som vi har hatt.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2013-11-26:
Etter ordene som er falt i denne salen den siste halvtimen, oppleves det ganske underlig at det er Fremskrittspartiet som kritiserer andre partier for å holde sutrete innlegg. Men la meg begynne med å «skru klokka litt tilbake». Det valgte lederen av finanskomiteen å bruke som første setning i første innlegg i første finansdebatt under denne regjeringen. Med det sikret representanten Syversen seg parlamentarisk gull i VM i politisk selvinnsikt. Budsjettet tar oss tilbake til fortiden i barne-, familie- og likestillingspolitikken, for om man som parti mener at det er viktig at færre barn går i barnehagen, at det er viktig at foreldre betaler mer for færre barnehageplasser, at det er et utstrakt politisk mål at fedre skal tilbringe mindre tid med barna sine, og at mødre skal tilbringe mer tid på jobb – og hvis man ønsker å sende et klinkende klart signal til alle landets arbeidsgivere om at det er mer risikabelt å ansette en dame enn en mann – legger man fram et slikt budsjett. «Vi løser de sakene vi sa vi skal løse», sa statsminister Erna Solberg tidligere i debatten. Men det gjør de jo ikke, for Høyre sa at de ville ha flere barnehageplasser. Isteden kutter de forslaget om to opptak i året, uten å erstatte det med noe annet, som de har latt som de i dagens debatt er for. Når man hører representanter fra Høyre og Fremskrittspartiet i denne salen i dag, kan man lure på om det innenfor de borgerlige partiene er en litt underlig arbeidsdeling, at det er noen som driver valgkamp og er med i debatt, og så er det noen som skriver budsjett. For her har vi hørt hvor viktig det er med arbeidslinjen og integrering og å sørge for at de som er ubrukte ressurser i arbeidslivet, får delta, men i budsjettet legges det opp til å betale friske folk for å stå utenfor arbeidslivet. I valgkampen kunne man høre sirenesanger om at det skulle bli så mange flere barnehageopptak i året, men det finnes ikke i budsjettet. Det skal bli færre og dyrere barnehageplasser for å få råd til mer kontantstøtte og mer skattelette til dem som har mest fra før. I salen har vi i dag hørt likestillingsminister Solveig Horne si at hun har tillit til at flere menn vil ta ut pappaperm, selv etter at regjeringen kutter i den. Det har jeg også hørt flere borgerlige kandidater si igjennom valgkampen. Det resonnementet har tre problemer. Det tilbakevises av forskere og av empirien, og de andre i Høyre og Fremskrittspartiet – de som skriver budsjettene – tror heller ikke på det. De budsjetterer tvert imot med at flere kvinner vil være lenger hjemme. Vi er tillitsvalgte. Vi forvalter en tillit som velgerne har gitt oss på grunnlag av det vi har kommunisert i valgkampen. Når det er et så stort sprik mellom løfte og virkelighet som i den borgerlige familiepolitikken, rokker det ved tilliten til politikken som helhet. Da har de borgerlige påført demokratiet et problem som om mulig er enda større enn det problemet Høyre har når de skal se de som gikk til urnene i håp om flere barnehageplasser, i øynene.
Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2013-11-26:
Opposisjonen hevder at regjeringen driver med løftebrudd, og samtidig kritiserer de kursendringen når de ser den nye regjeringens budsjett. Denne kursendringen lovet vi i valgkampen, så når opposisjonen klager over løftebrudd, blir det spesielt – eller for å bruke representanten Snorre Serigstad Valens ord i debatten i dag: Det blir «eksotisk». Det Høyre lovet sine velgere i valgkampen, var nettopp kursendring. Vi ville ta alle krefter i bruk for å få ned helsekøene og gi et bedre tilbud til gruppene som sitter nederst ved helsebordet. De menneskelige omkostningene ved psykiske helseproblemer, rus og utenforskap er store. Det ligger utrolig mange enkeltskjebner bak sykmeldinger og uføretrygd. Psykiske helseproblemer koster samfunnet i dag om lag 70 mrd. kr i året, og psykiske lidelser står for 40 pst. av sykefraværet og 40 pst. av kostnadene ved uføretrygd. Det er derfor uhyre viktig å opprioritere området psykisk helse, med hensyn til både forebygging, behandling og rehabilitering. Vi vet også at 20 pst. av frafallet i videregående skole skyldes psykiske problemer. Et viktig satsingsområde for regjeringen er derfor å forsterke sikkerhetsnettet, slik at færre faller igjennom. Det må arbeides på flere hold for å forebygge psykiske lidelser. Regjeringens satsing på videreutdanning av lærere vil gi en bedre skole og hindre frafall og at unge står utenfor arbeidslivet. Pasienter med rusavhengighet eller psykiske helseutfordringer må få et bedre tilbud og raskere behandling. Regjeringen øker derfor forslaget til bevilgning til de regionale foretakene med 300 mill. kr. Styrkingen skal først og fremst gå til å utnytte kapasiteten innen private og ideelle organisasjoner. Regjeringen er opptatt av å utnytte kapasiteten i eksisterende avtaler og anskaffelsesregelverk, og det skal legges vekt på at private og ideelle organisasjoner får forutsigbarhet og langsiktighet gjennom offentlige anskaffelser. Under høringen i helse- og omsorgskomiteen og på besøk på rusinstitusjoner ble det framhevet av flere at det er et stort problem med lang ventetid på behandling. Denne regjeringen vil gjøre noe med det og bruke mer av den kapasiteten som finnes i private og ideelle organisasjoner. Det skal ikke gå på bekostning av den offentlige spesialisthelsetjenesten, men tvert imot utfylle og komplettere denne. Regjeringen setter enkeltmennesket i fokus, ikke systemet. Det er en del av kursendringen, ikke et løftebrudd.
Kjell-Idar Juvik (Arbeiderpartiet), 2013-11-26:
Det blå-blå budsjettet er et budsjett for økt oljepengebruk og økt oljeavhengighet, selv om de blå-blå i valgkampen anklaget den rød-grønne regjeringa for å gjøre Norge mer oljeavhengig. Av hensyn til norske arbeidsplasser og norsk økonomi velger Arbeiderpartiet ikke å øke oljepengebruken. Solberg-budsjettet gjør det mindre lønnsomt å jobbe og svekker vekstkraften i norsk økonomi. Dette er alvorlig. Mer alvorlig er det at regjeringa sier at dette bare er første skritt. De siste åtte åra har vi sett et taktskifte når det gjelder satsinga på samferdsel i Norge. Vi i Arbeiderpartiet vil fortsette denne satsinga, noe vi ikke minst kan se av vedtatte Nasjonal transportplan. Arbeiderpartiet vil også støtte en styrking av budsjettene for vei og bane med 660 mill. kr, men vi kan ikke være med og støtte forslag utover dette til samferdselsformål, da dette er bygd på økt oljepengebruk. Når det gjelder samferdsel, gir regjeringa oss et budsjett som øker forskjellene mellom by og land. Jeg vil nevne noen eksempler. Økninga av midlene til fylkesveier på 280 mill. kr kan høres tilforlatelig og bra ut, men når man ser på hvor pengene hentes hen, at man samtidig kutter hele 430 mill. kr på fylkeskommunenes regionale utviklingsmidler, blir det ikke så bra som representanten Ebbesen fra Høyre og Nordland sa, at det ble mer penger til fylkene. Vitterlig harmonerer ikke det kuttet. Vi ser videre kutt i bevilgningen til fiskerihavner med 46 mill. kr, som betyr at fiskerihavnene Napp i Nordland og Sommarøy i Troms ikke blir oppstartet som forutsatt i 2014. Og skal jeg tolke minister Solvik-Olsens svar i replikkordskiftet i dag, kan det blir mer enn en utsettelse. Posten reduseres med 50 mill. kr, og man vil gå fra seks til fem postombæringsdager og vil i tillegg privatisere Posten. Ser vi på andre land hvor dette er gjort, ser vi at det har ført til kraftig redusering av kvaliteten, ikke minst i distriktene. Så kan vi se på jernbanen. Når det gjelder styrkingen av jernbanen, er vi enig i det – det er bra. Men det som ikke er bra, er Høyre og Fremskrittspartiets klare formuleringer om at de vil legge til rette for økt konkurranse også for persontransport med jernbane, som vil ramme distriktene ekstra hardt. God samferdsel er viktig for å møte framtidas utfordringer. Samtidig har vi som politikere et ansvar for en helhetlig politikk som ivaretar rettferdig fordeling og viktige oppgaver innen helse, omsorg, arbeid og skole. Budsjettet vi skal vedta i dag, peker ut en helt annen retning for Norge, med større forskjeller på disse områdene.
Mudassar Kapur (Høyre), 2013-11-26:
I Norge har vi en sterk tradisjon for at folk eier sin egen bolig. Et av områdene det er ekstra press på i en vekstkommune, er nettopp tilgangen til boligmarkedet. Boligprisene er høye, og mange grupper holdes i dag utenfor boligmarkedet, spesielt i byområdene. Unge, studenter og nyetablerte møter høye terskler. Denne regjeringen fører og skal føre en boligpolitikk som gjør det enklere å bygge flere boliger, lar kommunene bestemme mer og lar bankene i større grad vise skjønn. Men det er særlig to forslag i regjeringens tilleggsproposisjon som er ekstra gode nyheter for unge og nyetablerte som skal inn i boligmarkedet. For det første: Regjeringen avlyser de rød-grønnes forslag om skatteskjerping for bolig. Og for det andre: BSU-ordningen utvides. Den rød-grønne regjeringen foreslo i sitt statsbudsjett at skatten skulle skjerpes for folk som kjøper boliger med det formål å leie ut. Hensikten var å hindre såkalt boligspekulasjon. Men i realiteten var ikke dette noe annet enn en usosial og byråkratisk skatt for å straffe dem som eier en ekstra bolig. Alle som bor i en by eller en vekstkommune, er smertelig klar over at for mange unge og nyetablerte handler det ikke bare om å komme inn i boligmarkedet, men også utleiemarkedet. Denne skatten ville bare ført til at færre ville leie ut boligen sin, og dermed ville dette presset utleieprisene ytterligere opp. Ordningen med Boligsparing for ungdom, BSU, er en målrettet og populær ordning. Hele åtte av ti i målgruppen under 34 år har eller har hatt BSU-konto ifølge en undersøkelse fra Synovate. Samme undersøkelse viser at minst ni av ti ungdommer som sparer i ordningen, gjør det selv uten såkalt foreldreinnbetaling. Det står i dag over 18 mrd. kr inne i boligspareordningene for ungdom. Sparepotensialet er likevel langt høyere. Det er viktig å stimulere langsiktig sparing framfor kortsiktig forbruk hos ungdom. At taket i BSU-ordningen var forhøyet fra 100 000 kr til 150 000 kr, er fint, men regjeringspartiene mener at dette er utilstrekkelig med tanke på boligprisveksten de siste årene. Regjeringen har derfor økt det årlige sparebeløpet som gir skattefradrag, til 25 000 kr. Videre er taket for samlet sparing i BSU økt til 200 000 kr. Mens den forrige regjeringens løsninger var mer byråkrati og økte skatter, gjør denne regjeringen det enklere for unge og nyetablerte å komme inn på boligmarkedet gjennom en mer sosial boligpolitikk.
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2013-11-26:
For ikke mange dager siden aksjonerte mange hundre kunstnere og kulturentreprenører utenfor Stortinget. Det gjorde de fordi regjeringspartiene, Fremskrittspartiet og Høyre, har skapt en stor uro i dette tjenesteområdet med sin ønskede politikk. Det ble reversert for kunstnerstipendene takket være Venstre og Kristelig Folkeparti. Det ble hyllet det Kulturløftet som den rød-grønne regjeringen ville sette i gang. Da den rød-grønne regjeringen startet arbeidet med å gjennomføre Kulturløftet, var det et brennende ønske om et norsk kulturliv som skulle få den anerkjennelsen de fortjente, og den friheten de trengte, og de økonomiske rammene skulle bli forutsigbare nok til at kulturlivet kunne ha muligheter til å være nyskapende, til økt kvalitet og til å sikre et kulturliv i hele landet. Det som også gjør Arbeiderpartiet urolig i forhold til regjeringens ønskede politikk, er kuttene i kulturtilbud til barn. Det å fjerne den ene gratis kulturskoletimen i SFO og kutte i leselystprosjektene er eksempler. Dette er i første rekke kulturtilbud som skal berike barna våre med kulturopplevelser. Men dette er også den første spiren som skal til for at de skal drømme om å bli framtidens Leif Ove Andsnes, Pål Jackman, Pia Tjelta eller Tore Renberg. Det hjelper lite at den rød-grønne regjeringen innfridde Kulturløftets målsetting om 1 pst. over statsbudsjettet når Kulturløftet nå blir begravet av regjeringen. Vi ser allerede konturene av regjeringens kulturpolitikk, og det lover ikke godt for kulturlivets frihet til å skape innenfor frie rammer. Det finnes ikke lenger noen store kulturløft. Dette betyr at det blir hardt arbeid fram mot 2017. Arbeiderpartiet skal overhodet ikke ligge på latsiden. Vi skal holde kulturdebatten levende hver eneste dag.
Stein Erik Lauvås (Arbeiderpartiet), 2013-11-26:
Det omforente forslaget til statsbudsjett fra regjeringspartiene, Venstre og Kristelig Folkeparti bærer bud om en ny retning i norsk politikk. Det er en retning som går til høyre på en slik måte at våre gode, langsiktige fellesskapsløsninger ligger i faresonen. Regjeringen hevdet tidlig, ved kommunalminister Jan Tore Sanner, at kommunene skulle spares for kutt. Virkeligheten ute i kommunene oppleves nå en smule annerledes. Regjeringen forsvarer seg med at de kun har gjort såkalte tekniske endringer, men flere kommuner varsler at de faktisk får mindre å rutte med enn det Stoltenberg II-regjeringen foreslo. I regjeringserklæringen ble våre lokalpolitikere framhevet ved at kommunene og kommunestyrene skulle få mer selvråderett og det skulle bli mindre byråkrati. Ved første mulighet kutter regjeringen og støttepartiene, Venstre og Kristelig Folkeparti, i denne friheten ved å trekke i kommunerammen og øremerke disse pengene til rus og psykiatri, og de sier dermed at alle kommuner har gjort en for dårlig jobb med den satsingen. Regjeringen sier med all tydelighet at kommunene får mindre frihet, ikke mer frihet, slik de lovet før valget. Men de øker altså ikke rammene til rus og psykiatri for kommunene. De innfører et nytt byråkrati med en søknadsprosess for alle kommuner innen rus- og psykiatrisatsingen. De må nå bruke tid på en søknadsprosess og vil i mellomtiden være usikre på hvor mye de faktisk får, for alle vil vel ikke få det samme som i en rammeoverføring. Da ville jo en slik søknadsprosess være hinsides enhver fornuft og etter mitt syn nødvendigvis føre til at enkelte kommuner nå vil få mindre enn de ville fått med rammeoverføringen, stikk i strid med hva regjeringen har lovet. Det er dessverre slik at flertallet nå har lagt rammer for statsbudsjettet som ikke fremmer langsiktige og gode fellesskapsløsninger på viktige områder. Det er økt bruk av oljepenger som forsvinner rett i skattelette til dem som har mest fra før, og kommunene får mindre penger og mindre frihet til å prioritere tilbudene som passer for sine innbyggere. Jeg har tidligere i kveld registrert en lettere vonbroten kommunalminister Sanner som mente at det ikke var noen som sa noe positivt om budsjettforslaget. Da kan jeg forsøke å avhjelpe det – jeg får ta på meg den jobben – og si at økningen av lærlingtilskuddet var bra. Men det endrer etter mitt syn ikke at Høyre og Fremskrittspartiet, med Kristelig Folkeparti og Venstre på slep, tar Norge i gal retning med dette budsjettforslaget.
Odd Omland (Arbeiderpartiet), 2013-11-26:
Den blå-blå regjeringas budsjett gir økte forskjeller i Norge. Regjeringa bruker ekstra oljemilliarder på skattekutt. Det er verken vekstfremmende eller framtidsrettet. Av hensyn til norske arbeidsplasser og norsk økonomi velger Arbeiderpartiet ikke å øke oljepengebruken. Skal en skape trygghet for norske arbeidsplasser, er det viktig å føre en aktiv og forutsigbar næringspolitikk. Dette har vår regjering gjort i åtte år, og det har gitt gode resultater. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringas budsjett vil forsterke todelinga i norsk økonomi. Dette sammen med forslag om kutt i tiltak for en aktiv næringspolitikk, som regjeringa Stoltenberg har ført, skaper usikkerhet. I denne sammenheng vil jeg nevne den blå-blå regjeringas forslag om kutt på 123 mill. kr i CO2-kompensasjonsordninga som regjeringa Stoltenberg hadde fått på plass. Det skapte sterke reaksjoner rundt i hele landet og ikke minst fra næringa selv. Selv om dette kuttet ble forhandlet bort gjennom forliket med Kristelig Folkeparti og Venstre, vil jeg likevel påpeke at når regjeringa kommer med slike forslag, gir det svært dårlige signaler. Det er allerede skapt usikkerhet om hva som blir regjeringas holdning framover når det gjelder å sikre denne viktige næringa forutsigbare rammevilkår. Det andre som jeg vil påpeke, er kuttet på 430 mill. kr, som tilsvarer hele 27 pst. i de regionale utviklingsmidlene. Arbeiderpartiet mener at disse midlene er avgjørende viktige, bl.a. for å stimulere til nyskaping og gründervirksomhet. Distriktsmidlene er viktige midler der markedet svikter aller mest, og sikrer at både naturressurser og menneskelige ressurser kan tas i bruk over hele landet. Det er derfor svært uheldig at Høyre–Fremskrittsparti-regjeringa kutter dramatisk i disse midlene. I denne sammenheng vil jeg også vise til at Innovasjon Norge i sitt høringsinnspill til regjeringas tilleggsproposisjon bemerket at disse kuttene vil bidra til en lang periode med stor usikkerhet for gründere og bedrifter i distriktene. Dette bør også støttepartiene Kristelig Folkeparti og Venstre merke seg. Vi ser også kutt i virkemiddelapparatet som er rettet inn mot viktige distriktsnæringer som landbruk, fiskeri og reiseliv. Det prioriteres i stedet skattelette og mer generelle virkemidler. Dette viser etter min mening at Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre allerede er i ferd med å forlate Stoltenberg-regjeringas aktive næringspolitikk.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2013-11-26:
Regjeringa Solberg er redd for ei todeling av norsk næringsliv og for at vi vert for oljeavhengige, difor brukar dei 4 mrd. kr meir av oljepengane. Regjeringa Solberg er uroa over at skilnadane aukar i Noreg, difor får dei rikaste 40 000 kr i skattelette og dei med minst inntekt nokre hundrelappar. Regjeringa Solberg legg fram eit vekstfremjande budsjett, difor kuttar dei i alle positive tiltak for å fremja kvalitet og marknadstilgang for fiskerinæringa og tek bort alle særreglar næringa har hatt. Svært mange av representantane frå Høgre og Framstegspartiet har påpeikt at veljarane ved val gav tilslutnad til ei ny regjering. Denne tilslutnaden er det grunn til å tru byggjer på valløfta som vart gjevne. Difor må ein sjå på kva dei sa, og kva dei gjer. Omsynet til norske arbeidsplassar og norsk økonomi gjer at Arbeidarpartiet ikkje vil auka pengebruken. Dette er nok dei fleste Høgre-representantane også samde i inst inne, men Høgre brukar klart meir oljepengar enn kva dei ville gjort i opposisjon. Framstegspartiet derimot brukar mykje mindre enn kva dei sa. Næringsnøytralitet – det sa Høgre ein ikkje skulle attende til. Det dei gjer, er å fjerna så å seia alt innanfor tiltakspakkar, og skogsatsinga, fiskeri og landbruk får svi. Fiskeriminister Aspaker kalla til og med lineegnetilskotet og vekstpakken for kvitfisk for subsidiar, og sa at ordningane svekkjer incentiva for nødvendig omstilling i næringa. Bransjar som slit, kan altså ikkje venta seg tiltakspakkar i tida framover for å betra konkurranseevna. Høgre sa langsiktige, føreseielege rammevilkår. Det første dei gjer, er å setja rammevilkåra til fastlandsindustrien på spel, f.eks. CO2-kompensasjonsordninga. Hydro, Statskog, Elkem, Alcoa og mange fleire fekk endra rammevilkåra og forverra konkurranseevna over natta, og dei truga sjølvsagt med streik. Høgre sa skattelette for alle, og ikkje auka forskjellar. Fiskarane og bøndene får skatteskjerpingar, dei rike 40 000, og dei med lågast inntekt nokre hundrelappar. Og det er berre millionærar som tener på endringane i arveavgifta. Dette gjev auka forskjellar. Høgre sa rullerande barnehageopptak, men nei. Det dei likevel gjer, er å auka foreldrebetalinga. Framstegspartiet og Høgre lova endring bort frå 15 pst. eigenkapital ved kjøp av leilegheit eller hus. Kva gjer dei? Finansministeren sender brev der det reelle innhaldet er at ein skal fortsetja med å praktisera akkurat slik ein gjer i dag. Framstegspartiet lova eit bompengefritt Noreg. Det løftet skal dei bruka 300 år på å innfri. Det må vera lov å spørja seg: Oppfyller dei valløfta sine til småbarnsforeldre, studentar, fiskarar og bønder? Vert konkurranseevna betra ved at vekstpakkar og konkurransefremjande tiltak vert fjerna? Gjer auka bruk av oljepengar oss mindre oljeavhengige? Nei, Høgre og Framstegspartiet forsterkar todelinga i norsk økonomi. Dei svekkjer arbeidslinja og aukar skilnadane.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2013-11-26:
Da Høyre–Fremskrittsparti-regjeringa overtok, var de raskt ute og prøvde å skru ned forventningene til eget budsjett. Nå foreligger det, og en kan trygt si at de endringene som er gjort, gir all mulig grunn til å ha lave forventninger til regjeringas politikk framover. Regjeringa svikter familiene med å øke barnehageprisene og redusere pappapermisjonen. Regjeringa svikter studentene med å reversere forslaget om elleve måneders studiestøtte. Regjeringa svikter dem som har minst med å øke forskjellene. Regjeringa svikter derimot ikke Norges rikeste. Skattekutt som f.eks. gir Thon nesten 10 mill. kr mer i året – aldri før har vel bidragsyterne fått raskere avkastning på pengene sine enn han og andre med store formuer som har bidratt til å fylle Høyre og Fremskrittspartiets valgkampkasser. Folk flest, som Fremskrittspartiet ynder å kalle dem, må imidlertid ta til takke med lommerusk – ei krone eller to per dag er fasiten for dem. Jeg registrerer for øvrig at statsministeren heller ikke i dagens debatt er bekymret over en politikk for økte forskjeller. All erfaring tilsier at en politikk som stimulerer til økte forskjeller, slik regjeringa legger opp til, vil gjøre livet vanskeligere for flere. Når en kombinerer dette med en velferdspolitikk som trekkes mer mot markedsløsninger, og en arbeidslivspolitikk som svekker arbeidstakernes rettigheter, blir det riktig ille. Budsjettet ble ørlite bedre da Kristelig Folkeparti og Venstre inngikk forlik. Som forventet fikk en f.eks. reversert kuttet i bistandsbudsjettet. Likevel er det all mulig grunn til å børste støvet av den gamle metaforen om knapper og glansbilder. Aldri før har vel noen vært så fornøyd med så lite. To små promiller av det totale budsjettet ble flyttet på – to kroner av hver tusenlapp. Ikke rart at Høyre og Fremskrittspartiet smilte bredt over at man fikk beholde 99,8 pst. av sitt opprinnelige budsjett urørt. Politikk handler om veivalg. For oss i Arbeiderpartiet er det viktigst å føre en trygg økonomisk politikk som gir alle like muligheter innenfor et sterkt velferdssamfunn og et trygt arbeidsliv, og – ikke minst – sørge for små forskjeller. Dessverre ser vi at dette trues av denne regjeringa. Den norske modellen er med andre ord under angrep.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2013-11-26:
Det er mye en kan forundre seg over i de veivalg som den nye regjeringen foretar seg. Som representanter for Vestlandet var vi veldig glade da vi så at de ville øke midlene til tunnelsikring spesielt. Det slo positivt ut for Vestlandet. Når man først valgte å bruke mer oljepenger, mente vi at dette var helt rett. I den landsdelen jeg kommer fra, er det veldig mange av innbyggerne som hver dag når de sender ungene sine på skoleveien, når de skal bruke veiene for å komme til arbeid eller som næringsaktører, lever med hjertet i halsen To tredjedeler av de farlige veiene er på Vestlandet. Hovedinnfartsåren fra øst er veien mellom Bergen og Voss. Siden 1970-årene har minst 46 mennesker mistet livet på denne veien, og den går under navnet «dødsveien». Gudvangatunnelen tror jeg de fleste fikk med seg – der stoppet en lastebil opp og tok fyr, og ganske mange mennesker ble fanget i et inferno i tunnelen uten å vite hvordan man skulle komme seg ut. Ingen mistet livet, men veldig mange ble preget for livet. Så har vi hovedveien fra Hardanger til Voss, som også ble stengt i over en måned, noe som medførte en omvei på over to timer. Det er virkeligheten til vestlendingene. Da forundrer det meg at julehilsenen fra Erna Solberg hjem til Vestlandet, blir å ta fra akkurat disse midlene – fra dem som lever i dette til dagen – for å planlegge enda mer togbaner på Østlandet. Jeg har full forståelse for at det er store behov i hele landet, men det må være en rimelig balanse i forhold til behov. Det er kanskje viktigere å prioritere dagens behov enn å planlegge for framtiden, spesielt når man har i minne at 50 pst. av investeringene allerede går til Østlandet. Vi har også fått med oss at Fremskrittspartiet ikke når målet når det gjelder bompenger, men de var også ganske tydelige på å si at de skulle prioritere det som ga størst samfunnsnytte. Så ser vi at de bevilger til veiene i Alta og til vei i Telemark. Men nå som man presenterer Askøypakken, som er i nærheten av Bergen, eller tilsvarende i forhold til Trondheim, blir ikke disse prioritert i forhold til å fjerne bompenger. Da bruker de plutselig innkrevingskostnader. Signalet fra regjeringen nå gjelder veiene med få brukere og høye kostnader. Er det det som er samfunnsnyttig for den nye regjeringen? Men det finnes også en annen side av dette samfunnsregnskapet. For hver gang man bruker mer på bompenger, forskyver man andre samferdselsprosjekter. Jeg vil gjerne se listen over hvilke investeringsprosjekter som nå blir forskjøvet, for det er ikke sånn – selv om vi nærmer oss jul – at hver gang vi fjerner penger og bruker mindre bompenger, øker samferdselsbudsjettet – for det er det samme.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2013-11-26:
Høgre og Framstegspartiet har skapt eit inntrykk av at helsepolitikk skulle vera eit viktig politisk satsingsområde. Dei skulle ha nye løysingar og leggja ned dei regionale føretaka. For eitt år sidan omtalte desse partia føretaksorganiseringa som ikkje føremålstenleg. No kan dei leva godt med ho, for i budsjettet kan vi lesa at endringa først skal skje når ein nasjonal helse- og sjukehusplan er utforma, vedteken og verkar. Det vil kunna ta tiår. Sjølv med 4 milliardar fleire oljekroner til bruk sikrar Høgre–Framstegsparti-regjeringa ikkje éi krone meir til pasientbehandling i dei offentlege sjukehusa. Den auka løyvinga på 300 mill. kr til drift skal gå til private. 45 mill. kr av dette skal gå til kjøp av private MR-undersøkingar. Det betyr at helseføretaka får forbod mot å nytta ledig kapasitet i det offentlege helsevesenet. I mitt heimfylke betyr det at Helse Vest ikkje får lov til å nytta ledig kapasitet på MR-maskinane på Stord og Voss sjukehus. Private tilbod skal bli prioritert, det offentlege skal bli nedprioritert. Helsemillionar går no rett frå statsbudsjettet til kommersielle helseselskap utan konkurranse. Før valet framstilte Høgre og Framstegspartiet det som om dei var opptatte av rusbehandling. Flittig har dei kritisert den raud-grøne rusomsorga. Men Høgre–Framstegsparti-regjeringa gir ikkje éi krone meir til kommunalt rusarbeid, trass i ei ramme som er 4 mrd. kr høgare. Den omtalte budsjettauken på 343 mill. kr til kommunalt rusarbeid blir tatt rett frå kommunerammar. At pengane flyttar post på statsbudsjettet, skal ifølgje Høgre og Framstegspartiet no sikra både reell kapasitetsauke på rusfeltet, fleire mottakssenter i storbyane, saumlaus overgang frå avrusing til rehabilitering og ettervern frå første dagen. Effekten av øyremerking når nye dimensjonar. Regjeringa vil i oppdragsdokumentet krevja at sjukehusa har større vekst på området rus og psykisk helse enn på somatiske sjukdommar – også omtalt som «den gylne regel». Men det er ikkje å styrkja psykiatri- og rusområdet, for sjølv utan ein slik regel har likevel veksten på psykiatriområdet vore størst. Regjeringa bør innsjå at det er i kommunane utfordringa no ligg. Ifølgje ein ny SINTEF-rapport er 7 pst. av alle inneliggjande pasientar i psykiatrien til einkvar tid utskrivingsklare og ventar på tilbod i kommunane. Kvar fjerde sjukehusinnlegging i psykiatrien kunne vore unngått med betre kommunale tilbod. Spesialisthelsetenesta treng ikkje først og fremst meir pengar – dei treng dei rette pasientane. Høgre og Framstegspartiet har gjort fleire omprioriteringar. Det var som forventa. Det meste er politikk, men noko er småleg. Sett i lys av den auka oljepengebruken er det småleg å ta gratis frukt og grønt frå skuleelevane og å kutta i overnattingsgodtgjersla for sjuke folk med lang reiseveg til behandlingsplass. Dei skulle hatt like stor omsorg for private og kommersielle helseselskap som dei skulle hatt for folk som treng …
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2013-11-26:
Ja, men da sluttar eg.
Kristian Norheim (Fremskrittspartiet), 2013-11-26:
På denne talerstolen synes jeg man skal være påpasselig med å være ærlig, og for å være ærlig synes jeg den evige diskusjonen om det skal være 1 pst. eller 0,99 pst. av BNI i bistand er en avsporing. Spørsmålet «hvor mye» er viktig, men det er langt viktigere å diskutere «hva», «hvorfor» og «hvordan», med tanke på hva målet med norsk utviklingspolitikk skal være. Regjeringen vil resultatorientere bistanden og ikke minst fokusere på kontroll knyttet til hvordan pengene brukes, for det er viktig å vite om de brukes i tråd med intensjonene. Det er f.eks. helt klart i strid med intensjonene når norske bistandsmillioner har blitt satt i aksjer på børs eller har forsvunnet på veien, som et resultat av korrupsjon. Det bør, selv om det er krevende, etterstrebes nulltoleranse overfor korrupsjon knyttet til bistand. Med de midlene Norge stiller til rådighet, fordelt over et hundretalls prosjekter og land, påhviler det oss også et stort ansvar for å følge opp, slik at pengene går til det som de ment å skulle gå til. Fremskrittspartiet er trygge på at dagens regjering vil følge opp kontrollarbeidet og resultatorienteringen på et aktivt vis. Det finnes ingen bedre kur mot fattigdom og elendighet enn god gammeldags markedsøkonomi. Adam Smith trumfer Karl Marx hvilken dag som helst. Det er bare å se på utviklingen i verden de siste tiårene. De landene som har åpnet opp sine økonomier og lagt til rette for en friere handel, er også de landene som har opplevd størst vekst i velstand, og som har løftet millioner av mennesker ut av fattigdom. Eller for å sitere Bono i U2: Kapitalismen har vært den mest effektive ideologien vi kjenner til, når det gjelder å løfte folk ut av ekstrem fattigdom. Hoveddelen av fattigdomsløftet har skjedd i Kina. Det er fordi Kina har valgt å åpne opp sin økonomi og slippe til privat sektor. For det fortjener Kina anerkjennelse. Jeg er glad for at denne regjeringen prioriterer næringsfremme, næringsutvikling og investeringer i utviklingsland. For å være ærlig en gang til: Jeg har aldri skjønt hvorfor det skal være så galt å trekke norsk næringsliv, deres interesser og ikke minst deres kompetanse inn i utviklingspolitikken. Det tjener norsk næringsliv på, og det tjener de fattige landene og deres befolkninger på. Det handler også om å se på de fattige landene og deres befolkninger som ressurser, framfor klienter. Å bidra til å skape lønnsomme og gode arbeidsplasser i utviklingsland er nå en sentral utviklingspolitisk målsetting. Det handler ikke om å blåse opp offentlig sektor i fattige land, men det handler om å gi luft under vingene til privat sektor. Tidligere i dag, i denne salen, holdt representanten Lundteigen et flammende innlegg mot markedsøkonomi og frihandel. Jeg vil avslutte med å advare mot proteksjonismens farer. Proteksjonisme er ikke løsningen på verken den rike eller den fattige verdens utfordringer. Proteksjonisme er ikke løsningen på noen verdens ting. Det er snarere problemet og årsaken til masse elendighet.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2013-11-26:
Dagens debatt vil sannsynligvis bli gjentatt en rekke ganger i årene som kommer. Det er ingen kritikk til de rød-grønne – jeg synes innleggene fra de rød-grønne i dag var som forventet. Jeg føler at de er litt på defensiven. Det er mulig at de har litt å gå på, men en regjering som har gått av – som jeg ynder å kalle gyngestolregjeringen – som har sittet i åtte år og gynget fram og tilbake uten å flytte seg noen plass, må selvfølgelig føle det som et sjokk at Stortinget faktisk gjør noe. Representanten Elvestuen var også inne på det. Gjennom de siste åtte årene har ikke Stortinget foretatt seg noe som helst. Det viktigste i dagens debatt – og det viktigste som ligger i dagens dokument også – er kanskje at man faktisk har vitalisert Stortinget igjen. Selv om jeg ser at forhandlingene i Stortinget har vært tøffe, og at man ikke er helt fornøyd – men Kristelig Folkeparti er fornøyd, Venstre er fornøyd, Høyre er fornøyd og Fremskrittspartiet er delvis fornøyd – har vi i hvert fall vitalisert Stortinget. Det må i hvert fall være et lyspunkt for dem som har representert de rød-grønne, og som heller ikke har fått foretatt seg noe i løpet av åtte år – for dem må dette være en solstråle. Så er det en annen ting som er viktig, og hvor jeg føler en viss arroganse fra avgåtte regjeringspartier: For første gang på flere valg gjenspeiler Stortinget det reelle flertall i folket. Det er også en viktig sak. Vi har hatt åtte år med en regjering som faktisk ikke har hatt et reelt flertall i folket – det er valgordningen som har lagt til rette for den avgåtte regjeringen. Det også må være viktig i dag. Nå har vi i hvert fall et flertall som gjenspeiler folket og dets ønsker. Det jeg tror jeg hørte avgåtte statsminister Stoltenberg si flest ganger, i valgkamp og tidligere, er: «Vi har gjort mye, men vi er ikke fornøyd.» Denne regjeringen har sittet i fem uker og har fått gjort litt, men er selvfølgelig ikke fornøyd. Men så er det også sånn at denne regjeringen faktisk har igjen 203 av 208 uker, så kanskje kan det være at stormen av kritikk vil dempe seg etter hvert – for det som ligger til grunn her i dag, og som skal vedtas, er faktisk en bevegelse. Det er en tydelig kursendring i forhold til det som har vært etablert i åtte år, og det tror jeg sannelig at denne nasjonen har meget, meget godt av.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2013-11-26:
Det var slett ikke i mine tanker eller min mening å såre representanten Kolberg. Jeg synes å minnes at jeg i mitt innlegg sa at jeg følte at Arbeiderpartiet og de rød-grønne var litt defensive. Da jeg sa det, trodde jeg kanskje at vi ville få litt mer trykk under dagens debatt. Men så sier jeg at det kan selvfølgelig komme senere. Så må det være et lyspunkt i tilfelle representanten Kolberg føler at han har normalisert Fremskrittspartiet. Det betyr jo at vi har vært unormale tidligere. Da er det en viss fare for at man særlig i Arbeiderpartiet vil føle seg særdeles unormale i mange år framover når de nå har mistet makten sin, mistet definisjonsmakten sin, mistet meningsmakten sin overfor alle andre som måtte ytre og mene noe annet i norsk politikk. Det vil bli en interessant sak å følge. For jeg tror faktisk at bare gjennom det budsjettet som skal vedtas her, vil folk merke endringer. Og det er bare de små endringene som vi har hatt lite tid på å endre i budsjettet fra de rød-grønne. Bare her vil man merke forskjellene. Det som er aller viktigst her, var representanten Gahr Støre selv inne på, at vi går mot andre tider. Det blir tøffere tider. Det ble spådd i valgkampen også av Arbeiderpartiet. De tidene skal kanskje møtes med noe annet verktøy. Da er det viktig at man har en åpen verktøykasse, at man tar ut det verktøyet som ligger i den kassen, og som er disponibelt, og bruker verktøyet. Nå har verktøykassen vært lukket i åtte år. Det er dette man er i gang med i denne regjeringen. Det viktigste av alt som skjer i dag når det gjelder budsjettet, er den satsingen som skjer på infrastruktur. Så er det helt riktig: Fremskrittspartiet kunne ønsket seg betydelig større løft på infrastruktur, men så er det altså sånn at vi, i motsetning til Arbeiderpartiet, må respektere demokratiet. 83,7 pst. vil ikke bruke mer midler på infrastruktur. 83,7 pst. vil fortsatt ha bompenger. Og selv 16,3 pst. fra Fremskrittspartiet kan ikke rikke ved en sånn situasjon når demokratiet har talt.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2013-11-26:
Bare en kort kommentar, for jeg ble litt frustrert etter det siste innlegget fra representanten Kolberg. Han åpner med å kritisere meg og Fremskrittspartiet fordi alt det vi har sagt, og det vi har nedfelt i handlingsprogram, er satt på vent – at vi liksom har satt en strek over alt. Det kan jeg love representanten Kolberg og Stortinget at vi ikke har gjort. Men så er det neste runde og avslutningen til representanten Kolberg som overrasker meg, for da angriper han Fremskrittspartiet og denne regjeringen – og det skal representanten Kolberg ha, det var flott sagt, for han er den i opposisjonen som ser det – for en klar retning med liberalistisk kurs. Så først er alt som Fremskrittspartiet står for, lagt på vent, men samtidig sier Kolberg at han ser en klar liberalistisk kurs. Nå må man bestemme seg for hva man ser i dette budsjettet – litt i riktig retning er det. Så er det sånn at vi skal forholde oss til de samme rammene, sier representanten Giske. Men det vi har gjort her, viser at det går an å finne andre rammer, og Fremskrittspartiets primære standpunkt er at det finnes nye rammer, andre rammer.
Kårstein Eidem Løvaas (Høyre), 2013-11-26:
Vi i Høyre mener at det offentlige skal legge til rette for et samfunn hvor kunsten og kulturen har gode vilkår. Så langt tror jeg det er ganske bred enighet – også langt inn i den rød-grønne sfæren. Men så stanser det brått, for venstresiden ser ut til å mene at det betyr at det er staten som skal bidra – og helst ingen andre. Ok, det kan kanskje være en stiftelse, til nød noen kommersielle foretak i ny og ne, hvis man holder seg litt for nesen, men aller helst staten. Det er liksom noe trygt og uforanderlig over det. Og så er det jo besnærende å ha kontroll. Med de offentlige pengene har det gjerne fulgt kraftige føringer og styring av innholdet i kunsten. Høyre ønsker noe annet. Vi mener at vi skal spre makten, gi mest mulig tillit, og at alle gode krefter skal inviteres med. Vi tror at når vi sprer makt og gir tillit, kan det til og med hende at det fra tid til annen dukker opp noen bedre løsninger. Det har blitt uttrykt bekymring fra rød-grønn side når private aktører ønsker å være med og bidra til kulturlivet. Det er en aversjon – og i disse dager til og med en aksjon – mot privat sponsing av kulturlivet. Der Høyre mener at private aktører med sin støtte er konstruktive medspillere som bidrar til et større mangfold, finner vi krefter på venstresiden som vil stanse private firmaer de ikke liker, senest sett i en aksjon som har som mål at foretak i petroleumsindustrien skal stoppes om de vil sponse kulturlivet. En oljekrone fra staten er altså ren og pen, mens en krone fra statseide Statoil er uren og besudlet – et veldig underlig paradoks. Litt avhengig av hvor i venstresidens villnis man har forvillet seg, opplever vi altså at det er staten, og ingen andre, som skal være den suverene kunstmesen og velgjører. Slik vil ikke vi i Høyre ha det. Vi vet at det er vanskelig for kulturlivet å vekke næringslivets interesse på egen hånd. Det siste kulturen trenger, er uforutsigbarhet om hvorvidt sponsing er greit eller ikke. Selvfølgelig er det ok. Det er et uforløst potensial for private bidrag til kulturlivet. Omfanget av private gaver er veldig beskjedent i Norge. Bidragene skal ikke erstatte offentlig støtte, det skal være et velkomment supplement. Vi ser gode resultater fra våre naboland, senest i Sverige, hvor en fersk undersøkelse viser at engasjementet svensk næringsliv har vist for kunst og kultur, har bidratt til økt mangfold og oppmerksomhet. I tillegg har det også bidratt til å styrke publikums forståelse. Regjeringen etablerer nå en gaveforsterkningsordning for kulturfeltet, og dette er én måte å stimulere til at nye aktører vil bidra økonomisk til norsk kulturliv. Videre har Høyre i regjering tatt forslaget om et nytt kunnskapssenter for kultur og næring på alvor og foreslått å øke tilskuddet til etablering fra 1,5 mill. kr til 5 mill. kr – statlige kroner, for å frigjøre flere private kroner.