Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2008-04-24:
Takk til utenriksministeren for en fyldig redegjørelse. Jeg merket meg spesielt to poeng, som jeg har lyst til å begynne med. Det ene er utsiktene til mindre gjennomslagskraft for norske synspunkter i Brussel. Dette bygger på en nøktern vurdering av faktiske forhold, som vi på norsk side kan gjøre lite for å motvirke. Jeg tenker bl.a. på Regjeringens europamelding, som tar til orde for «mer offensivt ivareta norske interesser overfor EU». Gode intensjoner på dette området rekker imidlertid ikke langt stilt overfor betydelige systemiske endringer i EU som ikke nødvendigvis virker i vår favør. Med 27 medlemsland er det åpenbart at et utenforland som Norge har begrenset spillerom, bortsett fra på enkelte områder, som olje og fisk. Videre er bortfall av EUs søylestruktur tenkt å fremme mer helhetlige løsninger. Dette gjør at politiske beslutninger knyttet til det indre marked eller Schengen-samarbeidet, som Norge er integrert i, vil kunne omfatte stadig flere forhold utenfor disse områdene. Resultatet blir sannsynligvis mindre gjennomslag for norske synspunkter. Det andre poenget jeg merket meg, var at Europaparlamentet vil få større innflytelse som resultat av Lisboa-traktaten. Dette vil kunne bidra til å redusere EUs demokratiske underskudd, noe som er svært positivt sett fra en liberalers ståsted. Men for Norges del er dette ikke nødvendigvis en fordel, da Europaparlamentet er blant de EU-institusjoner som vi har minst inngrep med. Dette understreker betydningen av at vi parlamentarikere bygger ut kontaktflater med våre europeiske kollegaer i EU-parlamentet. Utenriksministeren nevnte at finansieringsordningen for Norges bidrag til å utjevne økonomiske og sosiale forskjeller i Europa utløper 30. april 2009. Norge har ifølge utenriksministeren ikke noen rettslig forpliktelse til å videreføre disse bidragene. Fra EUs side, derimot, mener man å kunne avlede en forpliktelse ut fra EØS-avtalens artikkel 115 om bidrag til sosial og økonomisk utjevning. Erfaringer tilsier at forhandlinger med EU om EFTAs bidrag til utjevning, som i hovedsak dekkes av Norge, kan være svært tøffe. Ingenting tyder på at dette vil endre seg når nye forhandlinger snart skal innledes. Det ligger an til at EU krever en solid økning i EFTA-landenes bidrag. Ja, pressen har til og med antydet en økning på hele 50 pst. Dette avspeiler at behovet for sosial og økonomisk utjevning fortsatt er stort i EU, og at EU mener at lille rike Norge bør plukke opp sin del av regningen. Og sant å si har vi vel lite å stille opp med i forhandlingene. EU kan, uten å løpe noen stor risiko, true med å ta EØS-avtalen opp til ny vurdering hvis partene ikke når fram til enighet. Fra norsk side gjør vi derfor lurt i å forberede oss på å betale mer. Jeg mener vi bør gå inn i forhandlingene med det for øye at det norske bidraget ikke skal gå vesentlig utover det andre rike EU-land bidrar med per capita. Samtidig bør vi se på dette som et solidarisk bidrag til EUs prosjekt med sikte på å bryte ned gamle historiske skillelinjer i Europa, både politiske, sosiale og økonomiske. Selv uten EØS burde vi bidra til dette for å fremme velstand og stabilitet i vår egen verdensdel. Videre bør vi følge opp arbeidet med å gjøre bidragene så norske som mulig, dvs. at de bør administreres fra Norge, involvere norske samarbeidspartnere og bidra til å fremme samarbeid mellom Norge og EU-land som mottar bidragene. Videre bør vi kunne fastsette hovedsatsingsområdene, herunder bl.a. satsing på klima og miljø. Jeg har dessuten lyst til å vise til det utenriksministeren sa i sin redegjørelse om at «ordningene skaper økt kunnskap om Norge og interesse for Norge - ja, de kan bidra til et positivt omdømme». Dette synes jeg er svært positivt. Det gjør det enda mer meningsfullt å bidra til EUs utjevning av økonomiske og sosiale forskjeller i Europa. Jeg har også lyst til å tilføye at ifølge min vurdering er ikke de norske bidragene urimelig store sammenholdt med hva vi får ut av EØS-avtalen. Til tross for en rekke henstillinger, også skriftlig, har utenriksministeren ennå ikke redegjort for Regjeringens syn på tjenestedirektivet her i Stortinget. Dette er nok en sak som den rød-grønne regjeringen har problemer med. Den har kjøpt seg noe tid ved å gjennomføre høring og foreta konsekvensutredning, som sikkert er bra for dem som ønsker et norsk veto mot direktivet, og for dem som ikke ønsker å utfordre EU i denne saken. Når utredningene foreligger innen sommeren, ligger det nok an til en del harde dragkamper. Jeg mener at de som kjemper mot sosial dumping, langt på vei har valgt feil arena når de har blinket ut tjenestedirektivet som hovedmotstander. Arbeidet mot sosial dumping av lønns- og arbeidsvilkår reguleres først og fremst av arbeidsrett og gjennom kollektive avtaler samt gjennom revisjon av den norske allmenngjøringsloven. Dette er forhold som ikke dekkes av tjenestedirektivet. Videre kan nevnes at Regjeringen har laget en egen handlingsplan mot sosial dumping. En hovedinnvending mot tjenestedirektivet er at det gjør det enklere å konkurrere om tjenesteytelser over landegrensene. Dette er imidlertid et av de bærende hovedprinsippene bak EØS-avtalen. Det hører med å nevne at tjenesteyting er av stor og voksende betydning for norsk økonomi, og at et europisk marked for tjenester åpner store muligheter for oss. Når det gjelder datalagringsdirektivet, er jeg glad for at utenriksministeren har merket seg at det er blitt reist store, prinsipielle spørsmål knyttet til personvern. Venstre innser at det er vanskeligere å fremme personvern i praksis enn i teorien. Vi innser at personvern av og til må vike i kampen mot terror og organisert kriminalitet. Vi mener likevel at datalagringsdirektivet går altfor langt i å gripe inn i vanlige borgeres rett til privat kommunikasjon. Terrorister ønsker å spre frykt og å undergrave vårt åpne og liberale samfunn. Hvis vi stadig vekk innskrenker personvernet i terrorbekjempelsens navn, lar vi terroristene vinne denne kampen. Jeg er en av dem som mener at min private korrespondanse skal forbli privat så lenge jeg ikke er mistenkt for noe kriminelt. Vi har sett hvordan den rød-grønne regjeringen her i Stortinget har forsøkt å skape et bilde av at det var EU som utgjorde problemet i forhold til det planlagte CO2-renseanlegget på Mongstad, og ikke Regjeringen selv. Den hadde kommet med sine løfter om rensing før den hadde skaffet seg tilstrekkelig oversikt over EUs regler for statsstøtte til slike renseanlegg. Dette mener jeg er nok en lite konstruktiv måte å forholde seg til EU på, f.eks. når det gjelder å bidra til det internasjonale arbeidet for å motvirke klimaendringer. Til slutt vil jeg peke på EUs system for handel med klimakvoter. Dette er et område hvor EU har spilt en viktig rolle og ligget foran oss. EUs kvotehandelssystem, som vi nå er en del av, er det mest omfattende av sitt slag i verden. Jeg anser det som svært positivt at ordningen med gratis klimakvoter etter hvert vil forsvinne, og at nye klimagasser skal inkluderes. Videre har vi på norsk side god grunn til å være fornøyd med at kommisjonen foreslår å inkludere fangst, transport og lagring i kvotesystemet. EU har dessuten vært nyttig for den rød-grønne regjeringen med henblikk på å sette tak på CO2-kvoter som kan tas ut gjennom kjøp i utviklingsland i forbindelse med Norges tilpasning til EUs kvotesystem. Sett i lys av dette ser jeg på EU som en viktig partner for oss i arbeidet for å fremme et bedre globalt miljø. EU har vist seg å ligge foran Norge på enkelte områder, mens vi ligger foran EU på andre områder.