trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-11-16:
Etter mi vurdering er det ikkje grunnlag for å konstruera ein motsetnad mellom lokalpolitikarane sin handlefridom og rettstryggleiken for den enkelte innbyggjar. Eg for min del – på bakgrunn av lang lokalpolitisk erfaring – har den tilliten til mine kollegaer at dei stort sett representerer eit miljø som er gjennomsyra av ærlegdom og gode intensjonar. Som eg nemnde i mitt hovudinnlegg, har ein likevel ein del tryggingsventilar for at lokalsamfunnet og enkelte grupper ikkje skal føla seg overkøyrde. Det er nok med tre representantar frå eit kommunestyre for å ta opp ei sak der dei meiner det er feil i forhold til lova, då det ikkje er lov til å ta meir enn det tenestene faktisk kostar kommunen. I tillegg til det kan fylkesmannen på eige initiativ på bakgrunn av t.d. avisreportasjar, påpeikingar frå publikum eller kundar i kommunen, ta opp dette spørsmålet og føreta lovlegheitskontroll. På grunn av tillit, generell tillit til lokaldemokratiet, meiner eg at Stortinget bør leggja meir vekt på dette og ta det meir på alvor i praksis, så me ikkje kveler lokaldemokratiet med for sterke inngrep, og med grunnlag i den tilliten, som me bør ha, kan me òg ha tillit til rettstryggleiken med omsyn til at innbyggjarane får ei anstendig og korrekt behandling i forhold til dei lovene som me elles omgjev lokaldemokratiet med.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-11-16:
Ja, me er undervegs, og mi målsetjing, og den vil eg rekna med at departementet delar, er å redusera forskriftene for kommunane. Når ein i denne omgangen snakkar om å få meir forbruksfinansierte gebyr, er det etter mi vurdering eit forsøk på å gje kommunane eit tips og ei oppfordring om å skilja mellom abonnentane når ein kjem meir over i ein driftsfase og kommunane har lang erfaring med å fastsetja gebyr på dei områda som desse avgiftene er relevante for. I alle fall klarer me ikkje å utvikla eit lokalsamfunn som er utan feil og manglar, men eg meiner det grunnleggjande her bør vera ein respekt for lokaldemokratiet, ein respekt som ikkje alltid viser seg i Stortingets behandling av lokaldemokratiet. Dei tre eksempla som representanten frå Høgre nemnde, har eg ikkje gått inn og sjekka; eg reknar med at kommunane sjølve gjer det. Eg berre viser til poenget med at viss dette er reelle feil, bør sjølvsagt tillitspersonar eller enkeltinnbyggjarar i dei kommunane det gjeld, ta dette opp anten med sine lokaltillitsvalde eller med fylkesmannen for å få stadfesta om det er noko klanderverdig eller ikkje. Ein bør heller framelska ein situasjon der staten kan trekkja seg meir og meir tilbake, trekkja inn fleire og fleire forskrifter og lover, og gje kommunane større og større fridom. Det bør vera ei målsetjing i det arbeidet vi til dagleg driv.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-11-16:
Det var berre ein replikk til representanten Andersen når det galdt punkt 2 i forslaget her. Eg lurer på om det er ei lita mistyding, for det står også i saksførelegget at når det gjeld avfall, blir det i lova oppmoda til å differensiera avfallsgebyra for å fremja avfallsreduksjon og gjenvinning. Så det er noko ein i dag har i lova, det er ein etablert situasjon, nettopp for å fremja gjenvinning og for å hindra sløsing eller at ein får for mykje avfall. Så denne sida er alt ivareteken. Og det som departementet seier er under arbeid, gjeld det same prinsippet, at det altså er ein fast del og ein variabel del når det gjeld vatn og avløp. Det er under vurdering, og departementet trur ein vil koma med ei oppmoding til kommunane om å differansiera denne typen tenester. Så dersom representanten Andersen si meining er å redusera avfallsmengda og stimulera til avfallsgjenvinning, ligg det alt i lovteksten.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-11-16:
Etter å ha hørt innlegget fra representanten Gjedrem finner jeg grunn til stille ham et spørsmål: Mener representanten at handlefriheten til lokalpolitikerne er viktigere en rettssikkerheten til den enkelte innbygger? Fremskrittspartiets forslag går ut på at vi ønsker en lovlighetskontroll med størrelsen på de kommunale avgiftene. Det er slik at kommunene ikke har anledning til å tjene på og ha et overskudd på den delen av sin tjenesteproduksjon, og vårt forslag går ut på at innbyggerne skal ha en rettssikkerhet mot at de ikke skal bli belastet med for høye kommunale avgifter. Så går representanten Gjedrem ut og sier at hensynet til den lokale handlefrihet og til lokalpolitikerne er viktig. Er det virkelig slik at Kristelig Folkeparti anser hensynet til lokalpolitikerne som viktigere enn hensynet til at enkeltmennesket kan bli utsatt for ulovlig høye avgifter i en kommune på grunn av manglende kontroll?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-11-16:
Det er alltid interessant å høre på Arbeiderpartiet, som nå mente at å overstyre kommunestyrene var det som ville bli resultatet av det vi her i dag behandler. Jeg er skuffet over det jeg får høre fra den kanten. Som jeg sa i min første replikk, er poenget ikke først og fremst å prioritere kommunestyremedlemmene og kommunen, det er det enkelte menneske vi skal jobbe for å tilrettelegge forholdene best mulig for ute i Kommune-Norge. Og dersom det er slik at avgifter som skrives ut, er ulovlig høye – hvis de er over 100 pst. selvkost, er de ulovlig høye – og hvis det er slik at vi skal tro at kontrollutvalg og revisjon er i stand til å avdekke alt det underlagsmaterialet som en bruker for å summere seg fram til kommunens faktiske kostnader forbundet med å produsere en spesiell tjeneste, tror jeg vi tar feil. Det er faktisk slik i kommunene at revisjonskontrollen godtar de tallene som kommunene legger på bordet, og går ikke noe dypere ned i dette. Og det er vanskelig å finne ut av om avgiftsnivået er korrekt i henhold til de lover og regler som faktisk er vedtatt av Stortinget, og som sier at det er ulovlig å ta for høye avgifter. Da vil jeg gjerne spørre: Er det slik at representanten Gaundal påstår at ingen kommuner i dette landet skrur opp avgiftene uten at det blir oppdaget av revisjonen eller kontrollutvalget? Er de så flinke til å gjøre jobben sin, etter representanten Gaundals syn?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-11-16:
Dette var litt av hvert. Det at avgiftene blir skrudd opp, refererer seg faktisk til en undersøkelse foretatt av Huseiernes Landsforbund, som klart indikerer at så er tilfellet. Så det er det nok et visst belegg for å påstå. Vi ser ikke minst at det er store variasjoner mellom kommunene når det gjelder avgifter. Det må være ulike forklaringer på at det kan være slike til dels dramatiske variasjoner – inntil 300 pst. – i avgiftsnivået for samme type tjenester. Når det gjelder det som ble sagt om ulovlig høye avgifter, at vi kunne påstå at det var ulovlig høye avgifter, så burde det bekymre flere enn oss i Fremskrittspartiet. Hvis det er tilfellet, er det egentlig dramatisk at Kommune-Norge tillater seg å bryte klare lover som sier at man ikke kan ta mer betalt enn det det faktisk koster å produsere tjenesten. Hvis det skjer, er det meget dramatisk. Det er derfor god grunn til å kreve forslag som kan se på om dette virkelig er tilfellet, eller om ting eventuelt er slik de burde være. Så er det altså slik at for oss i Fremskrittspartiet er hensynet til det enkelte mennesket viktigere enn for flere andre partier, der hensynet til lokalpolitikernes makt synes å være det overordnede. Vi står i bresjen for at det er det enkelte mennesket som skal trygges, og da er det kommunale selvstyret underordnet akkurat det prinsippet. Når det gjelder selvkost, nevnte representanten at det ble benyttet skjønn. Det gjør absolutt det. Det benyttes skjønn, og derfor blir det heller ikke riktig. Jeg prøvde å undersøke dette i min egen kommune, og fant iallfall ut at avgiftsområdet faktisk ble påført en del irrelevante kostnader som ikke hørte hjemme der, og dermed ble grunnlaget for å regne ut avgiften feil.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-11-16:
Nå er det altså slik at forslaget vårt primært går ut på at vi vil ha lavest mulig avgifter i kommunene. Det er viktig å kjempe for akkurat det, siden vi vet at avgiftene er betydelig høye i flere norske kommuner. Det som forundrer meg, er at hver gang Fremskrittspartiet kommer på banen med forslag som eventuelt går på konkurranseutsetting for å gjøre norsk kommunesektor mer effektiv og kanskje senke avgiftene noe for folk, så er de andre partiene bastant imot det og prøver å bortforklare dette som et dårlig forslag. Det viser seg fra andre land at dette fungerer. Noen kommuner i Finland, i Sverige, i Danmark, i England som følger vår oppskrift, er faktisk blant de beste kommunene, sier folk som er bosatt der. SV forteller oss at vi står for kontroll og byråkrati, men vi gjør selvsagt ikke det. Vi kjemper nettopp mot for mye kontroll og byråkrati, men på de områder der det er viktig å ha et forvaltningsapparat som ivaretar enkeltmenneskets rettssikkerhet i viktige saker, f.eks. i avgiftsspørsmål, så er vi for en slik type byråkrati, for det er til folkets beste. Det er mye annet byråkrati som ikke er til folkets beste, og den type byråkrati kan vi klare oss uten. Så fikk jeg spørsmål om fylkesmannen har ressurser til å gjøre det som ligger i vårt forslag. Nei, dessverre, pr. dags dato har ikke fylkesmannen ressurser til akkurat det. Men å kunne se på dette ligger allikevel klart innenfor når det gjelder lovlighetskontroll, legalitetskontroll. Men fylkesmennene måtte nok ha mer ressurser, ja.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-11-16:
Til representanten Leif Lund: Nei, vi slipper nok ikke lett. Vi er ikke vant til å slippe lett i Fremskrittspartiet, så det skal nå gå greit. Så til den biten som går på ulovlig høye avgifter. Når det er ting som tyder på at det kan være tilfellet, bør vi vel kontrollere det. Da bør vi være villig til å lage innretninger som kan kontrollere dette. Loven er 100 pst. klar: Det skal ikke tas avgifter over 100 pst. inndekning. I en periode går selvsagt det, men alt i alt skal det være maks selvkost – selvkostprinsippet skal gjelde når kommunene skal utregne sine avgifter og gebyrer. Vi vil ikke at enkeltmennesket skal lide i en kommune fordi det prioriteres forskjellig fra kommune til kommune fra kommunestyrepolitikernes side. Dersom man i en kommune har politikere som prioriterer mindre penger til eldreomsorgen, og i en annen kommune har politikere som prioriterer mer penger til eldreomsorgen, får vi jo ikke det nasjonalt likeverdige tilbudet som vi ønsker. Derfor vil vi også ha et annet system, som går på stykkpris og statlig finansiering, for nettopp å eliminere muligheten for at lokalpolitikerne kan lage ulike tilbud rundt om i landet. Det trodde jeg Arbeiderpartiet også kunne være med på etter hvert. Det var spørsmål om bedre legalitetskontroll. Slik jeg kan se det, er legalitetskontrollen i dag når det gjelder årsregnskapet – det blir jo godtatt i kommunestyrene stort sett enstemmig – og man går ned på avgiftsbiten, nesten ikke-eksisterende. En godtar bare de tallene som kommer fra økonomisjef, og som kontrollutvalget har fått overbrakt fra revisorene.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-11-16:
Det er hermed gjort.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-11-16:
Jeg tok egentlig ordet på grunn av det som kom fra representanten Odd Eriksen, som mente at jeg kalte kommunepolitikerne «kjeltringer». Det er jo slett ikke tilfellet. Det som er poenget, er at skal kommunestyremedlemmene kunne fatte vedtak på det riktige grunnlaget, må vi nettopp ha den kontrollen jeg etterlyser, for at de skal få det rette tallmaterialet å fatte sine vedtak ut fra. Så for så vidt kan en si at representanten Eriksen tar grunnleggende feil når han kommer med en slik påstand. Det er nettopp for å få fram om det er de riktige kostnadsfaktorene som er innkalkulert i de respektive kommunale regnskaper, for å fastsette korrekt prisnivå og korrekt pris til abonnentene, at vi må ha en kontroll. Politikerne må stort sett bare godta det tallmaterialet de får. Det er ekstremt vanskelig for en – hvis jeg får lov å bruke uttrykket – legmannspolitiker å foreta en selvstendig analyse av alle de kostnadsfaktorer som er innbakt f.eks. i avløpsregnskapet i en kommune, om alle er relevante nettopp for det regnskapsområdet. Det er nesten ikke mulig. I et slikt perspektiv er en som regel nødt til å basere seg på profesjonell faglig bistand, og jeg mener at den bistanden bør komme fra fylkesmannen, som har et kontrollansvar når det gjelder lovligheten av vedtakene. Vi kommer ikke utenom, slik jeg ser det, at problemet nettopp er hvilken type kostnadsfaktorer som er bakt inn på de respektive avgiftsområder. For å få avdekket hvorvidt det bare er relevante kostnader som er medtatt, trenger en også, som Høyre foreslår, endrede revisjonsrutiner. Således har ikke Fremskrittspartiet noe problem med å støtte Høyres forslag på dette området. Også forslaget fra Høyre om forbruksavhengige gebyrer på renovasjon er det en selvfølge å støtte, og det burde det faktisk også være for andre partier i denne salen. Det må da sies å være særdeles urettferdig at f.eks. en enslig pensjonist som nesten ikke leverer avfall, betaler det samme som en husstand som kanskje leverer den mangedobbelte mengde avfall. Det er et tankekors, det er urettferdig, og det burde vært gjort noe med det. Det betalingssystem vi har i dag, gir for så vidt heller ingen motivasjon til å redusere mengden avfall som en leverer. Så det er med beklagelse jeg registrerer at de forslagene som i dag er fremsatt fra Høyre og Fremskrittspartiet, ikke får større aksept i denne sal.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-11-16:
SV er et parti som faktisk er imot byråkratiet når det skal hjelpe enkeltmennesker, virker det som, men når man skal styrke det offentlige, er man i SV straks for en stor offentlig sektor med et stort byråkrati. Så til det med at tre kommunestyremedlemmer kan kreve at det blir foretatt en lovlighetskontroll. De kan anke til departementet, og departementet har delegert dette til fylkesmannen. Men selv om det blir gjort, foretar ikke fylkesmannen – under henvisning til at det ikke er kapasitet – en slik legalitetskontroll, ifølge de opplysninger som jeg fikk senest i dag fra en fylkesmann. Dermed er altså legalitetskontrollen i praksis opphevet når det gjelder det fylkesmannen kan gjøre, slik systemet fungerer i dag. Det synes jeg er sterkt beklagelig.
Erna Solberg (Høyre), 1999-11-16:
Vi er enig i at det er viktig å forenkle Norge, og vi er enig i at det er viktig å ha respekt for de enkelte folkevalgtes beslutninger på lokalt nivå. Men et viktig element er også hensynet til brukerne. Og når vi bl.a. fra departementet har fått et svar hvor man sier at man ikke kjenner til at det er gjort noen feil beregninger i forhold til kommunene når det gjelder denne typen avgifter, lever åpenbart regjeringspartiene og Regjeringen i en naiv verden. Vi kan dokumentere tre tilfeller som helt klart bryter prinsippene for hvordan man burde beregne selvkost. Vi mener at dette også er kompliserte områder. Det er ikke så forferdelig enkelt å gå inn og finne ut om man har endret fra serielån til annuitetslån f.eks., å gå inn og se på om man er klar over om kommunen faktisk betaler avgift, som i ett av tilfellene, eller om alle disse belastningene legges på den enkelte bruker. Dette er kompliserte områder som det faktisk også er vanskelig for fritidspolitikere å forholde seg til. På dette området mener vi rettssikkerheten best ivaretas gjennom at man har en egen revisjonsordning. Jeg er litt forbauset over at det ser ut til at man lever i den verden, har den forestillingen, at man ikke gjør feil, bevisst eller ubevisst, i kommunene med hensyn til hvilke prinsipper som skal legges til grunn for selvkost. I tillegg er det slik at Regjeringen selv sier at på to av tre nevnte områder vil man pålegge kommunene å basere seg på at man skal ha et forbruksavhengig prissettingssystem, men på det tredje har man ikke gått inn på det, nemlig når det gjelder renovasjon. Hva med prinsippene i regjeringspartiene om at man ikke skal pålegge kommunene noe, når man altså gjør det på to områder, men ikke på det tredje?
Erna Solberg (Høyre), 1999-11-16:
Jeg synes det er interessant at når det gjelder monopolvirksomhet hvor eieren er kommunestyrene, så er alle tanker om det å kontrollere monopolvirksomheten, det å ha retningslinjer for den og sørge for å ha en revisjonsordning som sikrer enkeltinnbyggerne mot at man utnytter den monopolstillingen man faktisk har, blåst ut av Arbeiderpartiet. Det er litt rart, fordi bl.a. representanten Aud Gaundal var i forrige storting med på å behandle spørsmålene knyttet til andre monopolbedrifter i offentlig eie – til og med i kommunal eie – nemlig nettselskapene i energisektoren, som blir detaljert kontrollert og revidert av NVE hvert eneste år. Hvorfor? Av hensyn til at forbrukerne ikke skal utsettes for at man tar ut for mye i avkastning og inn i de kommunale kasser. Da har det vært greit for Arbeiderpartiet – selv om det er kommunestyrene som da eventuelt sitter og vedtar hvor mye man skal ta i avkastning – å se de prinsipielle linjene om at monopoler må kontrolleres og revideres, og at enkeltmenneskene som skal betale, har rettigheter, og at de rettighetene må garanteres på en måte. Jeg vil gjerne be om at Aud Gaundal gir en forklaring på hvorfor det er forskjell på nettvirksomheten og disse andre avgiftsbelagte ordningene, og hvorfor Arbeiderpartiet har helt ulike innfallsvinkler til kontrollen av de samme tingene som kommunestyrene i stor grad kan ha innflytelse over i disse to eksemplene.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 1999-11-16:
Arbeiderpartiet kan selvsagt ikke garantere at kommunene og kommunestyrene gjør det som er 100 pst. riktig, men jeg vet ikke om vi har noen forutsetning for å si at det de gjør, er uriktig. Vi er mer opptatt av at forbrukerne selvsagt skal ha sine rettigheter. La meg illustrere med et eksempel: Jeg tok opp med kommunen hvorvidt en enslig pensjonist kunne få tømt septiktanken annethvert år i stedet for hvert år. Da sier kommunen at det kan man dessverre ikke, fordi vi har en forskrift som sier at hvis man skal tømme septiktanken annethvert år, må septiktanken pr. dags dato være på 5 m3 og ikke 3 m3. Det er vi som har lagt opp til de forskriftene, og da kan vi ikke etterpå gå rundt og klandre kommunen for at den forholder seg til forskriftene. I den grad vi skal gjøre noe, mener jeg det er riktig å se på lover og forskrifter, og ikke begynne å overprøve kommunene. Som sagt, vi er også opptatt av forbrukerne – vi er opptatt av at avgiftsnivået ikke skal være for høyt. Jeg tror neppe det er noen sak i kommunen som blir så gjennomdiskutert som avgiftsnivået. Det er det mange som har meninger om når kommunestyret skal fastsette det i sin budsjettdebatt.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 1999-11-16:
Det kunne hende at hvis vi hadde kommunestyret til å kontrollere eller til å fastsette hva nettselskapene og forbrukerne skulle betale, så hadde vi ikke behøvd de kontrollordningene. Det er det jeg synes blir så feil med de forslagene som er fremmet her i dag, fordi vi har ordninger som skal sikre at forbrukerne ikke betaler mer enn de skal. Og med bakgrunn i det utvalget som nå har lagt fram sin rapport om de store avgiftsøkningene som skjer i kommunene, tror ikke jeg at fylkesmannen sitter og lukker øynene og ikke vurderer det når han har budsjettene inne til godkjenning. Som sagt, vi er for at tre kommunestyrerepresentanter kan anke budsjettet inn for fylkesmannen når de stiller seg tvilende til avgiftsøkningenes begrunnelse. Men å lage et nytt organ til å kontrollere tror vi ikke er riktig.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 1999-11-16:
Jeg syns representanten Torbjørn Andersen slipper litt for billig unna med påstanden i innlegget sitt om at kommunene tar ulovlig høye avgifter. Jeg vet jo at forløperen til partiet Fremskrittspartiet var Anders Lange og kampen mot skatter og avgifter og for lave priser. Det var midt i 1970-årene – det vet presidenten bedre enn jeg, men jeg tror det var i 1972-73. Det er tydelig at Torbjørn Andersen har kjempet for dette, og det gjør han i 1999 også, samtidig som representanten Gaundal viste til de siste beregninger fra Det tekniske beregningsutvalg, som viser at avgiftene faktisk har økt i Kommune-Norge. Så man kan jo stille et spørsmål ved dette. Men det jeg reagerer på, er påstanden om at man kjemper for enkeltmennesket, og at vi som har vært med i lokaldemokratiet og sittet i kommunestyrene, ikke kjemper for enkeltmennesket. Jeg syns representanten Andersen bør forklare hvorfor demokratiet og kommunestyret ikke ivaretar enkeltmennesket. Som det har vært sagt tidligere i replikkordskiftet her, er dette en ny måte å få et større byråkrati på, for å kontrollere det som Torbjørn Andersen er ute etter. Jeg håper at representanten Andersen kan forklare meg hvorfor vi tar «ulovlig høye avgifter» i Kommune-Norge, og at enkeltmennesket ikke ivaretas.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 1999-11-16:
Det er gjerne ikke så rart at Fremskrittspartiet og Høyre har ganske likt syn når de fremmer forslagene. Fremskrittspartiet setter enkeltmennesket i sentrum, og Høyre setter brukeren i sentrum. Jeg har litt problemer med å forstå forskjellen, men jeg går ut fra at begge partiene er uenig i at lokaldemokratiet virker. Erna Solberg viste i en tidligere replikk til en del eksempler, som også står i innstillingen. Tre eksempler fant hun i Norge – det er jo bra å finne tre stykker i det ganske land. Så fortsatte hun med at det var så komplisert å forstå. Jeg vet ikke om de tilfellene egentlig er reelle, men de står nå i innstillingen, så får folk se på hva som står der. Og så sa Erna Solberg noe jeg reagerte litt på. Hun påstod at de som deltar i lokaldemokratiet, er «fritidspolitikere». Jeg tror faktisk at fritidspolitikerne, i hvert fall i de bestemmende organer rundt om i Kommune-Norge, er i mindretall. Mitt spørsmål til Høyre er om det er slik å forstå at en lokalpolitiker, som i dette tilfelle liksom blir underkjent muligheten til å kontrollere og sette brukeren og enkeltmennesket i sentrum, er å oppfatte som en fritidspolitiker, og at han ikke jobber skikkelig med politiske saker i lokaldemokratiet.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 1999-11-16:
Bare et par ord fra Arbeiderpartiet på slutten av debatten. Det er redegjort for hvorfor ikke alle partiene kan være med på punkt 2 i forslaget. Arbeiderpartiet går inn for at vi skal legge dette ved protokollen, for vi mener at kommunene selv, sammen med Regjeringen, greier å finne løsninger som gjør at vi får forbrukeravhengige renovasjonsavgifter. For å si et par ord om min egen kommune, Bergen, og mitt eget boss, så kildesorterer jeg. Jeg sorterer papir, jeg har kompostbinge, og jeg får avslag i renovasjonsprisene i forhold til det jeg gjør. Kommunene er jo ganske oppfinnsomme og ganske flinke til å gi oss rabatter hvis vi vil yte noe selv, så denne debatten er egentlig litt vanskelig. Jeg tror vi er litt urettferdige mot våre politikerkolleger og faktisk også mot byråkratene rundt om i Kommune-Norge, for de forsøker å gjøre det beste ut av dette. Og – som jeg viste til i mitt eget tilfelle – jeg synes det er veldig gledelig å se på regningen når den kommer, at jeg får 25 pst. avslag fordi jeg har kompostbinge ute i hagen.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-11-16:
Stortinget behandler to Dokument nr. 8-forslag, som begge søker å ivareta forbrukerens trygghet for at det betales riktig pris for avgiftsbelagte kommunale tjenester. Når Arbeiderpartiet i sitt innlegg spiller inn eiendomsskatten som et mulig indirekte oppgjør for det samme, tilfredsstiller det neppe kravet til treffsikkerhet i oppgjør slik som vi markedsfører det i andre debatter. Fylkesmannens rutiner – eller kanskje mangel på slike – står således i fokus, siden det er her kontrollrutinene kanskje lettest kan tenkes. Og det er ikke snakk om mer byråkrati, tror vi, slik som antydet i deler av debatten. Jeg minner om at vi allerede har de instansene som det er antatt å skulle spille på – vi har allerede i systemet kontrollutvalg, vi har kommunerevisjon, og vi har fylkesmannen. Flertallet henviser nettopp til kommunerevisjon, kontrollutvalg og lovlighetskrav fra mindretallet – eller mer presist: minst tre – av kommunestyrets medlemmer. Disse mulighetene fins naturligvis, men vi tror at det å få etablert faste fylkesmannsrutiner for en slik revisjonsordning kanskje kan være å foretrekke, ikke minst fordi det hittil har vært mer sporadiske tiltak gjennom de to andre nevnte kanalene. Det er imidlertid viktig – og viktigst – at det blir etablert faste rutiner. Vi tar til etterretning at vårt forslag om forbruksavhengighet i prisfastsettelsen delvis kan bli imøtekommet av den varslede forskriftsendring. Derfor er også pkt. 2 i vårt forslag nå begrenset til renovasjonstjenestene, som fortsatt ikke er inkludert i Regjeringens varslede forskriftsendring, slik vi har forstått det. Lovlig pris står for så vidt i fokus ved Stortingets behandling av disse forslagene. Men lavest mulig pris når subsidieringsmulighetene forsvinner, vil også henge på måten tjenestene blir framskaffet på – derfor pkt. 3 i vårt forslag om at anbud skal være regelen knyttet til produksjon av disse tjenestene. Konkurranseutsetting som prinsipp er på veg inn i norsk kommunal hverdag, men det går unektelig langsomt. Den strategiske motstand fra arbeidstakerorganisasjoner er fortsatt betydelig. Det opplever vi daglig også utenom dette huset. Vår plikt er likevel å sette brukerne av tjenestene i sentrum, og det vil ikke være galt av oss å henlede oppmerksomheten på den rolleblanding som er et problem i norske kommuner, så lenge vi der opplever at betaleren, bestilleren, produsenten og kontrolløren er en og samme institusjon. Vi står i dag her som en del av en splittet statsmakt, med de fordeler det innebærer, og det er ikke til å underslå at en rolledeling på kommunalt nivå i små og praktiske ting også kunne være å ønske.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-11-16:
Jeg kan berolige replikanten med at fra vår side er det ikke stor forskjell på enkeltmennesket og brukeren i tilfelle, så det kan for så vidt gå ut på ett. Det er altså rimelig stor enighet mellom Fremskrittspartiet og Høyre på dette punkt, så der har Arbeiderpartiets representant for så vidt rett i sin antydning. Når det så gjelder betraktningen om fritidspolitikeren og yrkespolitikeren, kommer det litt an på hvilke kommuner man henter sine referanser fra, men i min lokalpolitiske hverdag var det et tungt islett av fritidspolitikere. Men problemstillingen spiller hen på dette mindretallet på tre som skal bringe et kommunestyrevedtak, som de kanskje attpåtil føler seg tvunget til å være en del av, inn for lovlighetskontroll. Så svaret til Arbeiderpartiets representant er at vi synes det er greit å ha en viss avstand mellom produksjon og kontroll, også på dokument.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-11-16:
Vi må muligens ha uttrykt oss uklart hvis det er slik at deler av kommunen føler seg tvunget til å være med på vedtak. Jeg mener jeg brukte ordene «en del av», og det må basere seg på muligheten til å gjennomskue beregningsgrunnlaget, slik det tidligere har vært belyst i debatten. Det er også, som vi vet, et behov for å få det til å stemme på nederste linje, så man skal ha argumentasjonen presis på plass hvis man skal ta kampen i eget kommunestyre. Så var det dette med vårt punktvise forslag om anbud og nedre grense. Det har vi avstått fra å definere presist nettopp fordi hovedpoenget med anbud – eller mangel på slikt – er at det har vært en prinsipiell motstand mot det. Men i alle debatter som vi deltar i, har vi selvfølgelig antydet og sagt at det finnes en praktisk grense. Den grensen vil vi oppsøke naturligvis, uten å kunne definere nå hvor grensen går, for det vil være en erfaring en gjør seg i hvert enkelt tilfelle. Naturligvis vil det være det. Og hvis anbud blir regelen, er det selvfølgelig også muligheter for dispensasjon ved unntak. Vår erfaring er at det er det motsatte som er ønsket. Så hvis vi kunne fått et tyngre islett av konkurranseutsetting, ville vi nok i fellesskap kunne finne grensen for når det var praktisk mulig å lyse ut ting på anbud – enten det gjelder små eller store grøfter.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-11-16:
Det kunne være fristende å henge seg på denne terminologien all den stund det ikke var egne partifeller som ble brukt som eksempel, men det var vitterlig en replikk til Høyre, og jeg vil ikke forlenge diskusjonen om den diskutable språkbruken, bare spille tilbake og si at kontrollrutiner har vi jo vitterlig – med god grunn – en del av i dette landet, uten at alle som blir kontrollert, skal få et negativt stempel knyttet til seg. Nå er innstillingen fra vår side slik å lese at det er nevnt eksempel på at lovligheten har blitt satt til side, enten med vitende og vilje, eller som et arbeidsuhell. Og kontrollrutinene skal nettopp fange opp at slike ting blir unngått. Det kunne heller kle oss å være saklige på at vi har de beste hensikter, uten at det skal være en så betydelig mistillit til lokaldemokratiet som våre motdebattanter later som. Vi klarer kanskje ikke å få opp den temperaturen i debatten som enkelte andre har, men vi har en seriøs punktvis tilnærming, som uten å frambringe stort byråkrati kunne tenkes å forbedre situasjonen – som sagt uten å stemple våre lokaldemokratiske deltakere.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-11-16:
I siste innlegg ble det antydet at hver enkelt kommunestyrerepresentant kunne trekke veksler på det byråkratiet vi har, for selv å bli i stand til på egen kjøl å kunne gå god for alle detaljene. Det blir da hengende et spørsmål i luften om hva som er den enkleste rutinen og den enkleste metoden: å ha en pålitelig institusjon som på vegne av alle kontrollerer, eller å ha en institusjon som skal sette hver enkelt representant i stand til å foreta revisjon på eget grunnlag. Da vil det henge igjen – en antydning fra min side naturligvis – at det Karin Andersen foreslår her, vil være samfunnsøkonomisk mye mer belastende enn det forslaget vi har fremmet.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-11-16:
Det er på mange måter en merkelig debatt som utkrystalliserer seg her. Det har vel sammenheng med at utgangspunktet er så vidt ulikt mellom Høyre og Fremskrittspartiet på den ene siden, og de andre partiene på den andre siden. Vårt utgangspunkt er at vi har tiltro til at de lokalpolitikere som er innvalgt og som skal håndtere mange av de problemstillingene som her reises med hensyn til fastsettelse av avgifter på kommunale tjenester, er hardt arbeidende mennesker som legger sin ære i å gjøre en best mulig jobb, mens utgangspunktet for Fremskrittspartiet og Høyre, slik jeg oppfatter det, er at det er nærliggende å si at det er kjeltringer som sitter der ute og fastsetter gebyr og avgiftssatser. Men det er mange årsaker til at det er ulike satser fra kommune til kommune. Det skal man ikke se bort fra. Når jeg hørte representanten Torbjørn Andersens utgangspunkt for debatten, slo det meg at en rekke av oss som sitter i denne sal, også sitter i kommunestyrer, fylkesting og bystyre. Jeg vet i alle fall at representanten Carl I. Hagen sitter i bystyret i Oslo og er med på å fastsette avgiftsnivået i Oslo kommune. Og jeg vil jo tro, med mitt utgangspunkt, at representanten Hagen i bystyret i Oslo gjør en best mulig jobb ut fra de kunnskapene han sitter inne med, og fastsetter avgifter ut fra de vilkår som er til stede. Jeg ser ikke på Hagen som en kjeltring i så måte. Jeg vil spørre representanten Hoddevik om Høyre er enig i det utgangspunktet som representanten Torbjørn Andersen legger til grunn, at det sitter folk i kommunestyrene og bystyrene rundt omkring som setter ulovlig høye avgifter og dermed er å betrakte mer eller mindre som kjeltringer i forhold til de personer de er valgt inn for å gjøre en god jobb for.
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 1999-11-16:
Saksordføreren har i grunnen på en fullgod måte ivaretatt Senterpartiets syn i denne saken. Jeg vil likevel benytte anledningen til å minne om det som for Senterpartiet er en overordnet målsetting, og det er å sikre og styrke demokratiet, og ikke bygge det ned. For Senterpartiet er det overordnet viktig at kommunene får tilstrekkelig frihet, og at de ikke detaljstyres av sentrale myndigheter. Vi har nettopp bak oss et lokalvalg, og jeg kjenner litt til de problemene alle parti rundt omkring i hele landet hadde i prosessen før det valget. Det var veldig vanskelig å få folk til å stille på listene. Hvorfor var det det? Fordi det er så altfor få som i dag opplever det som meningsfylt å engasjere seg lokalpolitisk. Det ser jeg som et faresignal. Jeg syns det er viktig at folk både ser det nødvendig å engasjere seg, og at de har vilje til å engasjere seg. Jeg er ikke i tvil om at hvis vi stadig vekk begrenser lokaldemokratiet med denne bit for bit-politikken jeg føler Fremskrittspartiet stadig fremmer i sine forslag, blir det enda vanskeligere å få folk til å gå inn som aktive lokalpolitikere, for de ser jo at de bare sitter der som sandpåstrøere. De bruker masse tid på å gå gjennom masse papir, og folk ser at de er helt overstyrt likevel. Jeg vil også si at jeg har vært så heldig å få lov til å bo i litt forskjellige kommuner her i landet og få kjennskap til litt forskjellige forhold. Jeg ser at vi har en svært sammensatt virkelighet. Jeg ser det også som en rikdom at vi har dette mangfoldet. Men der vi har ulikheter, trengs det også ulike løsninger for at vi skal oppnå likeverdighet. Jeg synes dette forslaget egentlig er helt unødvendig. Vi trenger ikke flere statlige pålegg ovenfra til kommunene. Tvert imot trenger vi å legge til rette for større grad av kommunalt selvstyre. Det som er det fine med demokrati, er jo at ved det stilles politikerne til ansvar overfor velgerne hvert fjerde år. Dermed er det folket selv på grasrota som har mulighet til å få til endring der de ser at politikerne ikke gjør det riktige. Alle pålegg skal ikke komme ovenfra. Vi skal ha regelverk og holde oss innenfor rammer, ja, men innen disse rammene bør det være stor grad av kommunal frihet. Jeg la med interesse merke til Fremskrittspartiets Torbjørn Andersen, som uttalte at de ønsker å eliminere mulighetene for at politikere kan legge opp til forskjellige løsninger rundt om i landet. Det var en klargjørende uttalelse. Jeg er bare enda tryggere på at Fremskrittspartiets politikk er langt fra Senterpartiets, for vi ønsker å legge til rette for at politikere skal ha mulighet til å legge til rette for ulike løsninger der det er til beste for kommunene og den enkelte innbygger, den enkelte bruker.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-11-16:
For å gjøre et forsøk på å besvare det siste som nå ble tatt opp: Inntil 1991 var regelen at vedtakene om gebyrene på kommunale tekniske tjenester gikk til automatisk godkjenning hos fylkesmannen. Etter 1991 er denne ordningen, som flere har nevnt, falt bort. Det er slik i dag, som det helt riktig er påpekt av flere, at når minst tre kommunestyrerepresentanter ønsker avgiftsvedtaket kontrollert av fylkesmannen, er det grunnlag for statlig lovlighetskontroll gjennom fylkesmannen. I tillegg kan fylkesmannen på eget initiativ foreta lovlighetskontroll av et gebyrvedtak dersom han finner grunn til tvil om hvorvidt vedtaket er lovlig. Det kan være på bakgrunn av oppslag i media eller henvendelse fra innbyggerne at fylkesmannen kan ta et selvstendig initiativ. Dette er selvsagt ikke opphevet. Det ligger fast, regelverket er slik. Jeg kjenner ikke til tilfeller hvor fylkesmenn ikke har hatt kapasitet til å prioritere legalitetskontroll, men den ligger helt klart fast. Dernest er det slik at vi ikke har noen overordnet revisjonsordning for kommunesektoren. Kommunesektoren oppnevner selv revisjon og er i henhold til kommuneloven pålagt å ha en revisjon som skal kontrollere at regnskap er i henhold til budsjettvedtak, og at forskrifter og regler følges, både dem som kommunestyret selv vedtar, og overordnede lover og regler. Det å skulle pålegge en fylkesmann også en revisjonsplikt er å innføre et helt nytt system som er ganske omfattende. Den debatten føler jeg for så vidt ikke det er noen særlig grunn til å gå inn i på bakgrunn av det som har vært sagt her i dag. Jeg bare konstaterer at lovlighetskontrollen ligger fast – tre kommunestyrerepresentanter kan forlange lovlighetskontroll.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Når det gjeld representanten Kristiansen si iallfall tilsynelatande glede over at fleirtalet har teke eit halvt steg når det gjeld å gjera einingskvotane gjeldande òg for kystflåten, kan vi berre seia at det forslaget som ligg føre her, iallfall ikkje har sett ei avgrensing nedover. Ein av grunnane til at dette forslaget er utforma på den måten, er at det i tilrådinga i odelstingsproposisjonen frå Regjeringa eigentleg ikkje er gjort ei vurdering som gjorde det naturleg å gå rett på eit slikt vedtak, så det må sjåast litt i lys av det. Men det er eigentleg ein annan ting eg hadde lyst til særleg å setja i fokus, og det er Høgre si tilsynelatande mangel på interesse for den globale situasjonen i fiskerinæringa. Tidlegare har me hatt Rio-konferansen, som forma uttrykket: Tenkja globalt og handla lokalt. Det er vel det dette dreiar seg om. Dersom me ikkje vil vera med og ta ansvaret for korleis presset på fiskeressursane utviklar seg globalt, vil det før eller seinare gå ut over vårt lokale potensial når det gjeld fisket. Så eg kunne tenkja meg å utfordra representanten Kristiansen frå Høgre om han kunne gjera klart greie for Odelstinget i kva grad Høgre føler ei interesse for den globale situasjonen når det gjeld press på fiskeressursane.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Det er veldig greitt med verbale skildringar av temperaturen på hjartet. Ved andre høve kan vi kanskje sjekka i kor stor grad det verkeleg held når det kjem til stykket, iallfall sett i relasjon til ansvar for den globale fiskerisituasjonen. Det som gjer at eg har lyst til å fylgja litt opp her, er at Høgre seier klart frå at det må vera mogleg å få selt norske fiskebåtar som vert til overs i samband med vidareføring av einingskvoteordninga, til andre land. Trur representanten Kristiansen at det vil føra til eit mindre press på fiskeressursane? Trur representanten Kristiansen at ein båt som vert selt til eit land som me har fiskeriavtale med, ikkje kan seljast vidare til eit land som me ikkje har fiskeriavtale med og såleis øva auka press på dei totale fiskeressursane? Det må vera lov å spørja: Kor blåøygd går det an å verta?
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Det er gledeleg å høyra at det fordoms miljøpartiet Venstre tek mål av seg til at ordninga med einingskvotar ikkje skal verka kapasitetsaukande, men tvert imot verka kapasitetstilpassande. – Tilpassande til kva? Er det tilpassande til den ressurssituasjonen som me har her i Noreg no, med press på fiskeressursane? Er det kapasitetstilpassande òg i eit internasjonalt perspektiv? Representanten Kongshaug var oppteken av at dersom ein ikkje fekk moglegheit til å selja desse fartøya som vert ledige i samband med einingskvotar, til andre land, ville det føra til ei undergraving når det gjeld å få heile ordninga på lufta. Kor vert det då av det internasjonale ansvaret som Venstre vanlegvis plar gjera seg til talsperson for? Til slutt kunne eg tenkja meg at representanten Kongshaug gav ei lita innføring i kva han ser på som å vera i strid med nasjonale fiskeriinteresser? Er det f.eks. i strid med nasjonale fiskeriinteresser dersom fleire båtar dukkar opp i våre farvatn som er uregulerte, det såkalla Smutthavet?
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Representanten Kongshaug hevda at dersom ein ikkje kan selja båtar som går ut av norsk fiskeri som fylgje av einingskvoteordninga, så vil den stoppa heilt opp. Det som eg understreka i mitt hovudinnlegg, var faktisk at det ikkje var det som var intensjonen, at ein ikkje skulle kunna bruka det som er godt brukande båtar, sjølv om dei vert involverte i ei einingskvoteordning. Poenget er: Korleis kan ein møta ei utfordring der ein kjem fram til ei form for makeskifte som involverer ein gamal holk som burde ha vore ute av fisket? No vil dette sannsynlegvis verte ei eller anna form for fattigdomsproblem, at dei som kan få ein holk som dei kan koma seg ut på havet og fiska med, vil gjera det, og dei vil søkja til område som ingen har suverenitet eller full råderett over i dag, der det er råd for dei å fiska. Det er det som er den store utfordringa, og som eg meiner at i alle fall det partiet som eg vil kalla det fordoms miljøpartiet Venstre, rotar seg inn i. Kva definisjon har elles representanten Kongshaug av nasjonale fiskeriinteresser? Det var eitt av dei spørsmåla han ikkje fekk tid til å svara på i stad. Eg kunne tenkja meg at han prioriterte å svara på det no.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Fiskeriministeren understreka at ordninga skal verka kapasitetsreduserande, og han brukte ordet «kapasitetstilpasset» i den neste setninga. Det kunne ha vore greitt å få veta litt meir om i kor stor grad fiskeriministeren meiner fangstkapasiteten nasjonalt treng å verta redusert, og om me gjennom vårt internasjonale samarbeid, f.eks. i FAO, òg har ei forplikting i forhold til korleis presset på fiskeressursane er reint globalt. Det vart i eit tidlegare innlegg her nemnt at dei opplysningane FAO gjev, ikkje er korrekte. Det var eit møte i Roma, så vidt eg forstod, den 10. mars, der verdas fiskeriministrar – i alle fall dei som er tilslutta FAO – skulle delta. Det kunne ha vore interessant om vår fiskeriminister kunne fortelja litt om dei opplysningane komiteen har lagt til grunn, faktisk er riktige når det gjeld spørsmålet knytt til overkapasitet. Er det ein overkapasitet i fangstleddet globalt sett, eller er det det ikkje, og i kor stort omfang er det eit problem her i Noreg?
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
I innstillinga er det ein samla komite som strekar under at ei vidareføring av ordninga med einingskvotar reelt sett må verka kapasitetstilpassande, og at fartøya dessutan ikkje må omsetjast på ein måte som er i strid med nasjonale fiskeriinteresser. Dersom det oppstår ein slik situasjon at eit av fartøya som har blitt til overs i samband med denne ordninga, dukkar opp t.d. i Smutthavet, vil det då vera i strid med norske fiskeriinteresser? Det kunne vera interessant å få dette klargjort, for me har nettopp forhandla oss ut av ein situasjon, i alle fall er me på veg til å gjera det, med ein nasjon som måtte finna ein plass for sine overskytande fartøy etter at dei innførte omsetjelege kvotar, nemleg Island. Det vart klart gjort greie for for oss i samband med at komiteen var på besøk på Island, at den overskytande, ledige kapasiteten etter at einingskvoteordninga vart innført der, måtte finna ein plass å fiska på slik at ein kunne ha inntekt til å forrenta båtane. Dersom ein slik situasjon oppstår for dei båtane som vert ledige frå vårt fiskeri, vil det by på utfordringar for oss som me kanskje på sikt ikkje kjem ut av, i alle fall ikkje dersom me skal ta dei nasjonale interessene på alvor. Eg kunne tenkt meg at fiskeriministeren sa litt om kva han ser på som nasjonale fiskeriinteresser dersom nokon av desse båtane dukkar opp att i våre nære farvatn, i dei uregulerte havområda.
Terje Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
I foreliggende innstilling ble det ikke flertall for det jeg vil kalle for vesentlige endringer i saltvannsfiskeloven, så man kan si at spensten i innstillingen uteble. Hvis komiteen virkelig hadde ment noe med kapasitetstilpassinger for å få ned overkapasiteten i fisket, ville den ha fulgt Fremskrittspartiets forslag om å la enhetskvoteordningen bli utvidet til å omfatte fartøy helt ned til 15 meter. Dette ville blitt et viktig bidrag fra kystfiskeflåten. Fiskeridepartementet er krystallklar på at en enhetskvoteordning ikke skal være et system med omsettelige kvoter. Fremskrittspartiet synes likevel det er positivt at komiteen har samlet seg om å slå fast at enhetskvoteordningen er tilrettelagt for å styrke det enkelte fiskefartøys lønnsomhet. Det er også positivt at det finnes mange aktører av varierende størrelse i norsk fiskerinæring. Og ikke minst er det positivt at mange kan bli eiere eller medeiere av fiskefartøy. Det må derfor legges til rette for at nye generasjoner kan få anledning til å bli fartøyeiere. I kystfiskeflåten er etableringsterskelen lav. Rekrutteringsmulighetene er derfor gode og selveierskapet utbredt. Kystflåten er imidlertid preget av overkapasitet, lav lønnsomhet og manglende tilgang på kapital. For å styrke kystfisket som selvstendig levevei og som kombinasjonsnæring bør enhetskvoter også innføres for alle regulerte fiskerier i kystfisket. Fremskrittspartiet mener at en innføring av enhetskvoter for store deler av kystflåten vil redusere overkapasiteten og bedre lønnsomheten. En annen sak er det at med enhetskvoter kan den enkelte fartøyeier selv vurdere om det er lønnsomt å kjøpe en enhetskvote eller gå sammen med en annen kvoteeier for i fellesskap å drive mer rasjonelt. Fremskrittspartiet vil også vise til at utviklingen i næringen tilsier at grensen mellom havfiskeflåten og kystfiskeflåten bør settes til 21,3 meter. Det fremgår av et av partiets forslag. Fremskrittspartiet hadde håpet at det hadde vært mulig å etablere flertall for konklusjoner og forslag som, som jeg sa, hadde vært mer spenstige. Spesielt hadde vi håpet at Arbeiderpartiet hadde fulgt opp Fremskrittspartiets vyer om å vurdere en grunnrente. Forslaget om det er i sak og form balansert, og det er derfor pussig at det skulle være noe provoserende at Stortinget ber Regjeringen foreta en utredning av en ressursavgift, og – som det står – «ber videre om at egnete virkemidler for en slik avgift blir utredet» og deretter sendt Stortinget. Forslaget er altså mildt i sin form. Fremskrittspartiet er glad for komiteens enstemmige innstilling, hvor Stortinget ber Regjeringen utgreie om enhetskvoter kan gjøres gjeldende for fartøy under 28 meter. Dette er et skritt i riktig retning, selv om Fremskrittspartiet kunne tenke seg et lengre steg, ned til 15 meter. Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag, nr. 1-5, som er inntatt i innstillingen.
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-03-25:
Jeg kan forsikre Arbeiderpartiets representant Rita Tveiten at vi har et hjerte som banker minst like mye for den globale situasjon som det man er i stand til å utøve fra Arbeiderpartiets side. Innføring av enhetskvoteordningen er et viktig bidrag for å tilpasse kapasiteten til den ressurssituasjon som vi til enhver tid har. Etter Høyres oppfatning er det da nødvendig dersom man skal innføre denne ordningen, at man ikke tar et halvt steg; man må la denne ordningen omfatte samtlige fiskerier. Med overkapasitet kjenner vi godt til i denne salen det press det til enhver tid er for å gi økte kvoter. Det har vi sett fortløpende de siste år, og har nok dokumentasjon til å se at man ikke har valgt å følge ekspertenes råd, fiskeriforskningens råd, til uttak av kvoter. Derfor faller denne påstand litt på sin egen urimelighet. Det viktigste er at vi i den nasjonale sammenheng har en politikk som gjør oss i stand til å utøve kontroll, at vi gir Kystvakta mulighet til å følge opp den situasjonen, og ikke minst at vi strammer oss tilstrekkelig opp til å ha fiskeriavtaler med de land som er satt til å ivareta vandrende bestander som passerer grenser, ikke minst i våre farvann. Jeg er sikker på at Rita Tveiten vet at Høyre gjerne sitter i førersetet og er med på å ivareta nasjonens og klodens interesser på dette området.