Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2012-02-28:
2011 ble et rekordår for fullførte doktorgrader i Norge. I 2010 ble det gjennomført 1 148 disputaser i Norge, nesten 500 flere enn for ti år siden. I 2011 ble det, som statsråden allerede har sagt, gjennomført 1 327 disputaser. Sjøl om antall disputaser er høyt, velger jeg likevel å ha fokus på Norges behov for flere utdannede med doktorgrad. Det er vel det jeg oppfatter som hovedintensjonen bak interpellasjonen, uavhengig av historiebeskrivingen. Vi lever i en krevende tid. Velferdsstaten betaler seg ikke bare ved å stole på oljen. Kunnskap er nøkkelen. Historisk sett har de industrialiserte landene sittet i førersetet når det gjelder utvikling av kompetanse og kunnskap. Det har vært en viktig grunn til utvikling og velstand. Globalisering gjennom handel og ny teknologi har ført til at verden er blitt mindre. Flere av verdens land ønsker forståelig nok å gjøre hverdagen bedre for sin befolkning, og flere land ser at kunnskap og kompetanse er nøkkelen til velstandsutvikling. Når kvinnene får ta del i kunnskapssamfunnet, fordobler det et lands muligheter. Når vi hører betegnelsen utviklingsland, tenker vi ikke på Norge, men på et underutviklet land som jobber seg ut av fattigdom og nød. For noen år siden var jeg så heldig å få høre på den svenske forfatteren Fredrik Heren. Han mente at Norge burde bli et u-land igjen – altså ikke et underutviklet land, men et utviklingsland som ikke er ferdig utviklet, men som har en mentalitet og en forståelse for at det er mer som skal gjøres, mer som skal utvikles. Jeg synes poenget til Heren er godt. Poenget hans passer også godt i denne interpellasjonen. Hvordan motiverer og legger vi til rette for å få flere forskere? Behovet for flere med doktorgradsutdanning er mer påtrengende enn på lenge i en globalisert verden. Vi har utfordringer i konkurranse med utlandet. Vårt lønns- og velstandsnivå gir oss ikke mulighet til å hvile på laurbæra, tvert imot. Det utfordrer oss kanskje mer enn noen gang. Vi må levere kunnskap og nye løsninger i verdensklasse – like godt og kanskje bedre enn ingeniørene i Kina og India. Verden er ikke ferdig utviklet, sjøl ikke Norge. Hvordan kan vi bidra til en bedre, mer rettferdig og fredelig verden? Sjøl en rekord i antall avlagte doktoravhandlinger er ikke nok. Ifølge en rapport bør vi utdanne mellom 600–800 nye doktorer per år fram til 2020. Dette skal kompensere både for nye behov i akademia, i næringslivet og for dem som går av med pensjon. Som statsråden allerede har gjort rede for, handler det ikke bare om å bruke mer penger på stipendiatstillinger, sjøl om det sjølsagt er vesentlig, men det gjelder også å finne gode løsninger for hvordan vi oppmuntrer og legger til rette for å kunne ta en doktorgradsutdanning. Derfor har det også betydning hvordan vi og institusjonene legger til rette for forskervirksomhet. Tid til forskervirksomhet og forskernes arbeidsforhold er en viktig del av tilretteleggingen. Bruken av midlertidige tilsettinger, som vi har hatt oppe til diskusjon her i dag, er ikke den mest positive virkekraften for rekruttering til forskerstillinger. Det er noe som institusjonene sjøl må bidra til å ordne opp i, faktisk uavhengig av om det er økning i antall stipendiatstillinger eller ikke. Jeg har sjøl gjort et spedt forsøk på å bidra til å skape en diskusjon rundt hvordan institusjonene kan bidra til bedre kvalitet for studentene og mer tid til forskning, bl.a. gjennom å se på organiseringen av studieåret. For øvrig slutter jeg meg til statsrådens omtale av nærings-ph.d.-ene. Behovet for forskning er stort framover, innenfor både humaniora, samfunnsvitenskap og medisin/helsefaglige disipliner. Siste dagers debatt om overvekt og fedme føyer seg inn i rekken av utfordringer i samfunnet. Statsråden har sjøl vist til at det er en god balanse i forhold til etterspørselen innenfor disse fagene. I tillegg til disse utfordringene er det et stort behov for flere med doktorgrad innenfor realfagene, eller MNT-fagene. Sjøl om fagene har hatt noe økning i det siste ved noen institusjoner, trenger vi mange flere med doktorgrad. Disse fagene skal også finne løsninger for en verden som ikke er ferdig utviklet, men som er i utvikling – for bedre klima, for bedre helse, for nok mat og nok energi til alle. Gjennom debatten har vi fått forslag om flere tiltak som må virke sammen, og det viser at ett svar ikke er nok. Både økonomiske, systemiske og organisatoriske tiltak må virke sammen for å nå målet om flere utdannede med doktorgrad i Norge.