Marit Arnstad (Senterpartiet), 2005-06-03:
Etter debatten i dag kommer det til å bli gitt grønt lys for at Norge skal delta i kampgrupper i EU som er utstyrt og trenet for skarpe oppdrag. Det kan handle om fredsoppretting, men det kan like gjerne handle om å gå inn i et tredjeland for å bekjempe terrorisme, eller en ren militær aksjon. Det blir gjerne brukt som begrunnelse for norsk deltakelse i EU-styrken at FN har bruk for dette. Men det EU har åpnet for, er noe mer enn det. Det er å bruke sivile og militære virkemidler «utenfor Unionens område med sikte på fredsbevaring, konfliktforebygging og for å forsterke den internasjonale sikkerhet i samsvar med prinsippene i FN-pakten». Det er altså ikke FN, men EU sjøl som skal definere hvorvidt en gitt aksjon er i samsvar med FN-pakten eller ikke. Fra finsk side har det allerede vært signalisert at en ser for seg å kunne delta i EU-operasjoner uten at det foreligger noe FN-mandat. Finland skal delta i den samme gruppen som Norge. Irland på sin side frykter at det i praksis vil bli umulig å få innhentet et FN-mandat i en krisesituasjon, fordi EUs forsvarsministere i mai vedtok at reaksjonstiden skal kortes ytterligere ned, fra ti til fem dager. Det norske militære bidraget skal stå i beredskap hvert tredje år, seks måneder av gangen. I den perioden er det EUs råd som bestemmer om og når kampgruppene skal gå til aksjon. Formelt skal vi riktignok ta en nasjonal beslutning om vår deltakelse, som flere har framhevet her i dag, men slik Senterpartiet ser det, er og blir det en formalitet. En vetorett i form av en nasjonal beslutning om deltakelse blir like illusorisk som den vetoretten vi i dag har i EØS, og som flertallet aldri våger å bruke. Forut for EØS forsikret Arbeiderpartiet om at vetoretten var framforhandlet for å brukes. Siden den gang har både Arbeiderpartiet og Høyre brukt enhver anledning her i Stortinget til å fortelle oss hvorfor den ikke kan brukes, og det samme kommer sjølsagt til å skje nå. Vetoretten er teori. Å tro at partiene i denne salen vil bruke vetoretten og trekke våre bidrag ut av den militære styrken, som er samtrent, som muligens står i felles beredskap, og som har en felles operativ ledelse, er sjølsagt en illusjon. Da er vi midt oppe i de konstitusjonelle uklarhetene. Kravene om ryddighet i forhold til Grunnloven kan ikke bare gjelde det som er teoretisk mulig, eller det som stortingsflertallet til enhver tid synes er hensiktsmessig, det må sjølsagt også gjelde det som faktisk er reelt. En tredje dimensjon ved dette spørsmålet er at ingen vet hva dette kommer til å koste Norge i kroner og øre. Statsråden begrenset seg i går til å si at kostnadene ved å bidra med styrker skal «dekkes innenfor forsvarsbudsjettet på normal måte», og videre at kostnader knyttet til innsetting av styrker i oppdrag «vil variere» og «kan ikke forutsies». Mer kryptisk kan det ikke sies, siden det allerede i dag er umulig å få vite hva kostnadene ved eksisterende utenlandsoperasjoner er – de er nemlig ikke spesifisert på forsvarsbudsjettet. Det eneste vi vet, er at det norske forsvaret allerede er i en vanskelig økonomisk situasjon, og at Høyre ser ut til å ha mistet styringen over økonomien i Forsvaret i fredstid. Det blir sjølsagt ikke lettere ved at vi påtar oss nye forpliktelser gjennom dette. Kapasitetsmessig er det ikke tvil om at vi burde ha vært selektive og holdt oss til NATO, der vi faktisk er medlem. Svaret på de globale sikkerhetsutfordringene er ikke et styrket EU, men et styrket FN. USAs manglende vilje til å spille på lag med FN og gå inn i felles forpliktelser har vært en trussel mot det globale fellesskapet i lang tid. Globale fellesproblemer krever globale løsninger. Særlig derfor er EUs fokusering på oppbyggingen av en forsvarspolitisk kapasitet lite konstruktiv. Så godt som all utenrikspolitisk energi settes inn på å utvikle nye regionale samarbeidsstrukturer, til dels i konkurranse med dem som allerede eksisterer, i stedet for at man bruker den til å styrke det globale samarbeidet. Det er svært uheldig. Senterpartiet kan ikke se noen påtrengende grunner til at Norge burde si ja til deltakelse i EUs kampgrupper – i en organisasjon der vi sjøl ikke er medlem. Men fremst av alt: Stortinget burde i det minste ha like stor respekt for folkets nei til medlemskap som det man har i Danmark, ut fra de forbehold de faktisk har tatt, om ikke å delta i EUs forsvarssamarbeid. Derfor burde Norge ha stått sammen med sin nordiske nabo Danmark og sagt nei til å delta i disse kampgruppene. Senterpartiet tar til etterretning at videreføringen av vårt styrkebidrag i Afghanistan innebærer at styrken utvides og i større grad skal konsentreres i Nord-Afghanistan. Senterpartiet mener at vår deltakelse i Afghanistan er krevende, men vi mener også at vi må være villige, når vi først har gått inn, til å delta når det gjelder langsiktige forpliktelser.