trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2018-05-07:
Det er mange påstander som kan kommenteres – hvem som har stemt imot ting gang på gang. Man begynner for nesten hundre år siden, og da velger jeg å gjøre det selv. Jeg er jo tross alt fra Høyre. Høyre innførte den første sosiale trygdeordningen i Norge åtte år før Arbeiderpartiet fikk sin første stortingsrepresentant. Deretter fulgte ulykkesforsikring for fabrikkarbeidere i 1894, sykeforsikring i 1907, avskaffelse av barnearbeid, forslag om universell barnetrygd for alle barn, folketrygden i 1967. På 1970-tallet var man pådrivere for å gi funksjonshemmede bedre tilgang til både utdanning og arbeid. Willoch innførte frikort for helseutgifter. Høyre la fram den første tiltaksplanen mot fattigdom i moderne tid – i 2002, tror jeg – og fulgte opp med tiltaksplan mot barnefattigdom i 2014 eller 2015. Jeg har ikke noe behov for å hvitvaske Høyres sosiale politikk eller historie innenfor sosiale tiltak, men jeg ser at Arbeiderpartiet tydeligvis har et behov for å svartmale den. Jeg mener at representanten Tajik har helt rett i at det er synd om man må finne på ting som ikke har skjedd, for å forsøke å fremme sin egen politikk, for det står i veien for en konstruktiv debatt. Men det er jo en festdag for Stortinget – og for et hvilket som helst parlament – dersom politikere fra alle sider av det politiske spekteret krangler om hvem som skal ha æren for å ha bidratt til den velferdsstaten som vi på mange måter har stått sammen om. Jeg er enig i at vi egentlig burde bruke denne anledningen til å gjøre hverandre bedre – endre for å bevare den velferdsstaten vi sammen har bygget opp og står bak – selv om vi ikke alltid har vært enige om alt. Når det gjelder forslag nr. 5 – som representanten Lundteigen og flere har vist til som det viktigste forslaget, og da er det jo bare å støtte det – handler det om å fremme en egen sak med vurdering av hvordan en rett og plikt til aktivitet for alle mottakere av økonomisk sosialhjelp kan utformes. Men igjen er jeg fra Høyre, og vi mener at det er viktig å gjøre det på en kunnskapsbasert og grundig måte. Når vi har gitt ISF oppdraget å evaluere aktivitetsplikten, både hva som gjør at den fungerer, hvilke aktiviteter som er mest effektive, og om den har utilsiktede konsekvenser, mener jeg det er nyttig å vente til den rapporten har kommet, slik at når regjeringen velger å legge fram en melding og forslag om å innføre full aktivitetsrett og aktivitetsplikt, gjøres det på en kunnskapsbasert måte.
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2018-05-07:
Det slår meg, både i denne debatten og i den forrige, at det egentlig er bred enighet om ganske mye av det man forsøker og ønsker å oppnå, men allikevel velger man å male med en ganske bred svartmalingspensel når man skal beskrive både forholdene vi er ute etter å gjøre noe med, og hvordan vi er ute etter å gjøre det. Det er ikke å svikte noen når det har blitt opprettet sju a-krimsentre siden 2013, da regjeringen Solberg tok over. Det er ikke å svikte at over 3 400 virksomheter ble kontrollert i 2017. Det er ikke et svik når etatene selv anslår at 56 aktører ble satt ut av stand til å fortsette sin virksomhet, og at 425 aktører fikk sin kapasitet redusert. Når man bruker ordet «svik» om dette, lurer jeg på hvor den norske debatten er på vei hen. Det er et reelt ønske om å utvide og styrke de arbeidslivskriminalitetssentrene som har blitt opprettet, og jeg skjønner at man ønsker flere når man ser de gode resultatene de sju som har blitt opprettet under denne regjeringen, har hatt. Men det vi hører fra de samme aktørene, er at disse sentrene ikke nødvendigvis bare ønsker seg mer ressurser, men at de også trenger tid til å sette seg ned og få oversikt over hvordan de samarbeider, og utvikle den metodikken som skal brukes over hele landet. Som statsråden sier: At en region ikke har et arbeidslivskriminalitetssenter og er samlokalisert, betyr ikke at man ikke jobber mot arbeidslivskriminalitet i de områdene. Én av de tingene vi fikk høre var en av de viktigste «detaljene», som Arbeiderpartiet viste til, var en ny styringsmodell som trådte i kraft fra 1. januar. Dette ble tatt opp av a-krimsenteret i Rogaland da komiteen var på besøk der i forrige uke, og representanten Arild Grande var ikke til stede der. Det er bare ett eksempel på noe av det «småplukket» som denne regjeringen har innført. Så er det presisjonsnivået: Representanten Arild Grande mente at denne regjeringen har innført mer midlertidighet. Nei, denne regjeringen har sørget for å senke terskelen inn i arbeidslivet, slik at man har mulighet til å ta en midlertidig jobb, som forhåpentligvis skal gå over til å bli en fast jobb, noe som gir en positiv spiral inn i arbeidslivet. Vi ser at dette ikke har ført til økt bruk av midlertidighet. Representanten Arild Grande sier at denne regjeringen har gjort det dyrere å være medlem i en fagforening. Nei, regjeringen har ikke gjort slik at fagforeningene har økt sin medlemskontingent, men fagforeningsfradraget, som alle fagforeninger er kjent med, har stått fast under denne regjeringen. Da LO-Aktuelt skrev om 25 forslag for å øke organisasjonsgraden, var det ingen av de 25 forslagene som tok opp f.eks. å øke fagforeningskontingenten, men ett av forslagene, som jeg tilrår fagforeningene å gjennomføre, er å spørre sine kollegaer om de ønsker å bli medlem. Hvis man ikke engang gidder å spørre om det, er det lite regjeringen kan bidra med for å øke organisasjonsgraden, som vi alle ønsker å øke, men som man da må gjøre en liten ekstra innsats for å få til.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-05-07:
Vi er i den situasjonen at alle er for en vurdering av hvordan rett og plikt til aktivitet for alle mottakere av økonomisk sosialhjelp kan utformes. Alle går inn for det. Likevel får vi altså ikke oppslutning om det forslaget fordi regjeringa sier at en har allerede varslet en sak. Jeg synes det er trist at en ikke kunne se større på det. Når en er enig, er spørsmålet hvilke tiltak en skal ha, og også på det punktet er alle enige – om at kvalifiseringsprogrammet er et godt tiltak. Jeg refererte til hvordan det har fått mindre omfang. Mitt spørsmål er da: Hvilket omfang ser regjeringa det er behov for i kvalifiseringsprogrammet, og hvordan skal det finansieres for kommunene? Det er en stor økonomisk oppgave.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-05-07:
Igjen har vi diskusjonen om kritikken av hva Arbeiderpartiet har sagt og gjort tidligere. Representanten Margret Hagerup var veldig på det. Jeg synes det som er sentralt, er hva Høyre vil gjøre framover, når en har regjeringsmakten og en har statsråden. Jeg har ikke fått noen signaler om hva en konkret vil gjøre for de menneskene som en her gir inntrykk av at en skal forandre livssituasjonen for. For hvilke mennesker er det det gjelder? Jo, det er vanligvis mennesker som er svært langt fra å kunne tjene til livets opphold gjennom eget arbeid. Det er mennesker som svært få arbeidsgivere vil ansette. Det er mennesker som det er veldig krevende å frigjøre fra økonomisk sosialhjelp. Det trengs altså en stor innsats, og dette koster penger. Derfor trengs det en kraftsamling fra kommunenes side, for det er i kommunene ansvaret ligger. Det trengs arbeidsledere som får folk med seg, for dette er ganske krevende. De menneskene dette gjelder, trenger en leder som går foran og yter mer enn alle andre, for dermed å få en naturlig autoritet og respekt i flokken. De som er på disse programmene, må ha en betaling som skal kompensere for at en ikke har økonomisk sosialhjelp. Det som også er saken, er: Vil Høyre bruke penger på tiltak? Vi har ikke fått noen lovnader om det, ikke fått noen signaler om opptrapping, så dette er ikke den siste debatten omkring saken. Jeg tviler på om Høyre vil gjøre noe særlig framover og få til en endring for disse menneskene som sliter, for hvis en ikke setter inn folk og penger, får en ikke resultater. Da blir det mest prat. Da blir det prat om hva som har skjedd tidligere, i stedet for å diskutere det som trengs framover. Dette er virkelig de menneskene i samfunnet som aller mest har behov for samfunnets bevåkenhet.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-05-07:
Å forbedre arbeidsmulighetene for statlig ansatte er viktig, men det å få et enklere system som kan bekjempe kriminaliteten, vil jeg vurdere som det viktigste. Det jeg mener med det, er sanntidsinformasjon – å kontrollere situasjonen på arbeidsplassene blant dem som arbeider der, altså å få en egenkontroll med de menneskene som jobber der, og kombinere det med uanmeldte tilsyn. Da har en et godt grunnlag. Mitt spørsmål går til det jeg sa i mitt innlegg om identitetskort, altså at en raskest mulig må få utviklet et identitetskort som har sanntidsinformasjon om hvem man er, hvor man arbeider, hvem man arbeider for, og arbeidshistorikken – slik at de som kontrollerer, og de som arbeider der, kan få en full oversikt til enhver tid over hvem som er ansatt på arbeidsplassen. Hva sier statsråden til det?
Terje Breivik (Venstre), 2018-05-07:
Det er ei viktig oppgåve framover å gje folk som ønskjer og kan, reelt høve til å delta i arbeidslivet, uansett bakgrunn eller føresetnader. Difor er eg veldig glad for at det ikkje berre er det vakre ordet «inkluderingsdugnad» som vart lansert i samband med den nye regjeringsplattforma, men at Venstre, saman med Høgre og Framstegspartiet, no òg har gjort inkludering i arbeidslivet til ei gjennomgåande hovudsatsing for den blå-grøne regjeringa. For Venstre handlar det om at me alle saman – arbeidsgjevarar, arbeidstakarar, politikarar, frivillige, ideelle organisasjonar – tek i eit tak for å opna dører for dei som vil og kan, inn i den meiningsfulle kvardagen aktivitet og jobb representerer. Slik sett tek forslaget frå Arbeidarpartiet som me handsamar i dag, opp ei viktig problemstilling som absolutt både er maktpåliggjande å drøfta og å gjera noko med, og som etter mi meining er for viktig til å redusera til polemisk retorikk. Heldigvis er forslaget i stor grad gjentaking av og variasjonar over tiltak og satsingar som regjeringa allereie er godt i gang med, og no er i ferd med å forsterka ytterlegare. Sosialhjelpsmottakarar er ei samansett gruppe med ulike behov, men det er ingen tvil om at mange av dei som i dag har sosialhjelp som einaste inntekt, både vil og kan arbeida, og at endå fleire bør få tilbod om det eller om aktivitetar som aukar sjansane for å få arbeid seinare. Difor er eg glad for at me no skal gjennomføra målet om at ingen Nav-brukarar under 30 år skal gå meir enn åtte veker utan å få eit tilbod om arbeid, utdanning, arbeidstrening eller annan relevant aktivitet, at staten no viser veg og forpliktar seg til å tilsetja folk med hol i cv-en i minst 5 pst. av nytilsetjingane, og at me skal styrkja funksjonsassistentordninga og trainee-ordningane i den offentlege forvaltinga og gje menneske med nedsett funksjonsevne betre tilgang på hjelpemiddel. Me skal sørgja for at trygdesystemet stimulerer til arbeid. Ein del av dette er å greia ut eit system med fast aktivitetsplikt, arbeid for trygd eller sosiale ytingar for unge som me fryktar kan falla permanent ut av arbeidslivet. Dette for å nemna nokre tiltak, for inkluderingsdugnaden går på tvers av sektorar og gjennomsyrar heile regjeringsplattforma. Me kan snakka om aktivitetsrettar og aktivitetspliktar, men det handlar fyrst og fremst om menneske – at samfunnet, fellesskapet, legg til rette for at alle som vil og kan bidra, kjenner på gleda over meistring og å utretta noko, og skal få høve til det ut frå sine eigne føresetnader. For Venstre er det sjølvsagt at systemet skal vera til for mennesket, ikkje omvendt, ta individuelle omsyn og bruka skreddarsaum. Ei regjering med Venstre som partnar vil alltid ha som drivkraft å inkludera alle.
Terje Breivik (Venstre), 2018-05-07:
Kampen mot svart arbeid og arbeidslivskriminalitet må alltid ha høg prioritet, og me må alltid vera opne for forbetringar og forsterkingar for å lukkast. Slik sett ynskjer Venstre initiativet frå forslagsstillarane i denne saka velkome, sjølv om eg nok må vedgå at eg stussa litt etter breisida representanten Grande på vegner av Arbeidarpartiet valde å bruka taletida si på. Eg og Venstre trur me tverrpolisk står oss på å vera opne om at det er krevjande å demma opp for kyniske kjeltringar som aktivt leitar etter smotthòl og opningar for eigen profitt. Arbeidarpartiet og SV kjem rett nok med ei rekkje forslag i saka for å gjera kampen mot arbeidslivskriminalitet «enklere og mer effektiv», men det er dessverre ikkje enkelt. At me framleis har arbeidslivskriminalitet i Noreg, er ikkje eit resultat av at me ikkje ser dei enkle løysingane, men fordi problemet i seg sjølv er samansett. Til dømes veit me at det kan vera vanskeleg å finna balansen mellom å forhindra éin type kriminalitet utan at det går for sterkt ut over dei seriøse verksemdene me er avhengige av og ynskjer, nettopp for å sikra trygge og gode norske arbeidsplassar. Regjeringa har lenge hatt arbeidslivskriminalitet høgt på agendaen, noko statsråden etter mitt syn svarar veldig godt på i brevet sitt til komiteen. Med Jeløya-plattforma fortset ein den innsatsen med auka styrke. Regjeringa vil «legge til rette for et organisert arbeidsliv og et velfungerende trepartssamarbeid» – heldigvis. Me er sjanselause i kampen mot det svarte arbeidet om me ikkje kan jobba og finna løysingar saman med partane i arbeidslivet og gjennom internasjonale fora, noko m.a. saksordføraren, representanten Hagerup, gjorde veldig godt greie for. Framover skal den blå-grøne regjeringa styrkja det internasjonale samarbeidet. Me løyser ikkje eit problem åleine her heime når det er så internasjonalt forgreina som det arbeidslivskriminalitet er. Me kan visa veg og vera pådrivarar – og det gjer me, og det er me.
Tore Storehaug (Kristelig Folkeparti), 2018-05-07:
Dette representantforslaget handlar om område der regjeringa, med støtte frå Kristeleg Folkeparti, allereie har sett i gang og varsla nye tiltak. Alle skal sjølve bidra med det dei kan for å kome seg i arbeid og aktivitet, men alle må òg få høve til aktivitet og hjelp til å kome seg i arbeid og meistre kvardagen. Trass i at sosialtenestelova òg tidlegare opna opp for at ein kunne stille vilkår til personar som mottok økonomisk sosialhjelp, viste ein studie frå Proba samfunnsanalyse i 2013 at det var store variasjonar mellom kommunane når det kom til bruk av vilkår og oppfølginga av dei. Å stille krav til menneske er å ta dei på alvor og behandle dei med respekt. Føremålet med lovfesta aktivitetsrett og aktivitetsplikt var å styrkje den enkelte si moglegheit til å kome seg i arbeid og forsørgje seg sjølv. Det må innebere ei plikt for kommunen like mykje som for den enkelte. Kommunen må sjølv tilby både lågterskel aktivitetstiltak og meir arbeidsretta aktivitetar etter kva behov den enkelte har. Eg er glad for at det trass i tidlegare motstand mot aktivitetsrett og aktivitetsplikt no blir fremja eit forslag om å vurdere å utvide denne retten til alle mottakarar. Aktivitetsplikta skal evaluerast av Institutt for samfunnsforskning. Dei har nyleg blitt tildelt oppdraget. Då er det naturleg å vente på kunnskapen frå utgreiinga deira, at den kan liggje til grunn for vidare oppfølging og utviding. Vi vil ha eit betre avgjerdsgrunnlag når vi veit meir om aktivitetsplikta – om ho fører til auka overgang frå arbeid og utdanning, kva aktivitetar som er mest aktive, og om aktivitetsplikta kan ha utilsikta konsekvensar. Difor kjem Kristeleg Folkeparti i denne saka til å konkludere med at vi vil avvente resultatet frå ISF, og at vi ikkje kjem til å støtte nokon av forslaga i representantforslaget.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-05-07:
Dersom Arbeiderpartiet hadde vært for aktivitetsplikt hele tiden, kunne de jo ha støttet forslaget da det ble fremmet av representantene Bernander og Knutzen allerede i 1990. Dette har vært fremmet flere ganger av de borgerlige partiene, og det har blitt nedstemt hver eneste gang. Men det er riktig at det er en kan-bestemmelse, ikke en skal-bestemmelse, og det er det denne diskusjonen handler om. Det er riktig at regjeringen ønsket at man skulle ha aktivitetsplikt for alle, men Stortinget vedtok at dette ikke skulle innføres før det var fullfinansiert overfor kommunene og kommunene skulle få kompensert for merutgiftene. Etter konsultasjon med KS regnet vi ut at for dem under 30, for hvem effekten er størst og betydningen kanskje også viktigst, koster det 60 mill. kr, og det var det regjeringen valgte å prioritere. Men nå som kommunene har laget et system for aktivitetsplikt, et system for dem man skal følge opp, er det ingenting i veien for at kommunene også kan utvide dette og benytte seg av det for alle andre også.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-05-07:
Det loven sier, er at det er en aktivitetsplikt, men vi kan jo selvfølgelig også si at i det at det er en plikt å møte opp på Nav-kontoret og utføre ulike oppgaver eller delta i ulike aktiviteter, ligger det også en rett. Men loven bruker ordet «aktivitetsplikt». Den retten kan benyttes av Nav-kontorene for alle som går på sosialhjelp, men de har valgt å prioritere de unge under 30. Det er også det det er bevilget penger til, men kommunene står selvfølgelig fritt til å benytte seg av denne ordningen også for andre.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-05-07:
Nei, det er som jeg sier, i loven står det at det er aktivitetsplikt. Det er det som kanskje er noe av det problematiske når Stortinget skal vedta garantier og rettigheter, at hvis vi skal ha makt bak det, må det også innebære noe dersom plikten eller garantien ikke blir innført. Bakgrunnen for at vi valgte å avvikle de tre ungdomsgarantiene, var at de viste seg å ikke ha noen effekt eller betydning. De hadde ikke den slagkraften som Stortinget en gang sikkert hadde til hensikt at de skulle ha. Men loven sier at man har plikt til å møte opp og ha aktiviteter når man er sosialhjelpsmottaker under 30, og jeg er glad for at også opposisjonspartiene i denne sal nå endelig, etter flere tiår, slutter seg til dette og mener at dette er en fordel. Det har tatt lang tid, men jeg er glad for at vi nå endelig er enige om at det skal være en plikt, for Arbeiderpartiets representanter har jo i alle år argumentert mot denne plikten.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-05-07:
Jeg er ikke enig i historieskrivingen. Det er ikke slik at alle har vært for en aktivitetsplikt. Hadde alle vært for en aktivitetsplikt, hadde dette vært vedtatt allerede i 1990, da representantene Bernander og Knutzen fremmet dette. Dette har vært argumentert mot og stemt ned i alle år. Nå er det endelig tilslutning til det, og det er bra. Til kvalifiseringsprogrammet: Ja, det var øremerket tidligere, og nå er det lagt inn i kommunerammen. Det er alltid en diskusjon om hvor mange øremerkinger man skal ha, og hvor mye som skal være frie midler. Jeg mener det er bra – og som tidligere kommunepolitiker er jeg for – at mest mulig legges inn i rammen, og at det er opp til lokalpolitikernes skjønn basert på lokale hensyn å prioritere. Da man la det inn i rammen, var det på bakgrunn av de høye tallene som var da, og som representanten Lundteigen viser til. Nå er det betydelig færre som er inne i ordningen. Det er også bakgrunnen for at regjeringen har jobbet med å endre programmet – nettopp for å senke terskelen inn og gjøre det lettere for flere å benytte seg av programmet framfor andre ytelser.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-05-07:
For mange vil det ikke være det. Men vi har vært veldig tydelige på at kommunene, altså Nav-kontorene, må vurdere hva som er mest hensiktsmessig for den enkelte ungdom. Mitt overordnede hovedmål er at flest mulig unge går tilbake til utdanning, og hvis det ikke er aktuelt, at man kan få hjelp til å komme seg i arbeid. Men det er åpenbart at aktivitetsplikten vil ha mest og best effekt hvis man har meningsfylte aktiviteter. For noen vil det å møte opp i seg selv kanskje være en høy nok terskel innledningsvis, men det er ikke det som skal være det varige aktivitetstiltaket – det er helt åpenbart. Kommunene må vurdere hva som er mest hensiktsmessig for de brukerne som kommer inn – hvilket utgangspunkt brukerne har, hva de trenger, hvilke behov de har, og hvilket lokalt næringsliv man eventuelt har i byen som kan gi disse ungdommene meningsfylt aktivitet og hjelp til arbeid.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-05-07:
Det er jo ikke slik at det ikke gjøres et arbeid mot arbeidslivskriminalitet i de nevnte fylkene selv om det ikke er a-krimsentre der. I tillegg til de syv a-krimsentrene som er etablert landet rundt, er det etablert operativt samarbeid mellom etatene flere andre steder, selv om det ikke er samlokalisert i egne sentre. Jeg skal ikke si at det er uaktuelt med flere sentre framover, men det som etatene melder tilbake, er at sentrene er viktige, og at det operative samarbeidet er viktig. Det som også er viktig med sentrene, er at de har utviklet mye bedre samarbeidsmåter og samarbeidsmodeller, som også kan brukes andre steder, hvor sentre ikke er etablert. Det som etatene melder tilbake, er at sentrene er viktige, at samarbeid er viktig, men at det også er viktig at man har nødvendige ressurser «i linjen». Ressursene kan være økonomi, men det er hjemler, kompetanse og annet som også er viktig.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-05-07:
Jeg håper ikke representanten Grande tror at strategien mot arbeidslivskriminalitet bare gjelder for de fylkene som er omfattet av a-krimsentre. Det er det ikke. Strategiene, tiltakene, virkemidlene, hjemlene og kompetansen gjelder for hele landet og for alle bransjene hvor man ser arbeidslivskriminalitet. Når man ser hvor tilsynene gjøres, og hvem som settes ut av spill, er det aktører over hele landet, uavhengig av om det er et a-krimsenter i området eller ikke. A-krimsentrene er en viktig spydspiss i arbeidet. Noe av det viktigste er kanskje den metodeutviklingen man utarbeider der, som også kommer etatene og arbeidet generelt til gode. Vi ser nå at den innsatsen vi gjør mot arbeidslivskriminalitet, gir gode resultater. Vi ser at etatene selv sier at uten denne strategien ville det vært vanskeligere. Vi oppnår bedre resultater nå enn før. Flere settes ut av spill, og flere får begrenset sin aktivitet betydelig som følge av den innsatsen.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-05-07:
Det er nesten så jeg begynner å tro at representanten Grande ikke har lest mine to svarbrev om de forslagene. Der viser jeg til at flere departementer har hatt ute på høring flere forslag om å styrke etatssamarbeidet, bl.a. ved informasjonsdeling. Flere av forslagene er nå til oppfølging i departementet, og vi vil komme til Stortinget med nødvendige lovendringer. Når vi her snakker om informasjonsdeling, informasjonsflyt mellom etatene, er det også viktig tross alt at vi passer på at personsensitiv informasjon ikke flyter veggimellom uten kontroll. Det er viktig at vi passer på det. Vi skal sørge for at det blir bedre informasjonsdeling mellom etatene, men vi kan ikke kaste alt personvern på båten. Vi er nødt til å gjøre noen gode vurderinger. Men vi har flere departementer, og det er flere forslag ute på høring. Vi følger det opp, og vi trenger ikke – med respekt å melde – at forslaget vedtas her i dag for at det arbeidet som er igangsatt, skal gjennomføres.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-05-07:
HMS-kort på arbeidsplassen har denne regjeringen innført, og vi har også utvidet kortene slik at man får informasjon i sanntid, både når det gjelder typen informasjon som er på kortet, og hvem som får tilgang til kortet. Så jeg er litt usikker på hva representanten Lundteigen viser til, for i dag finnes det et HMS-kort med informasjon, og det er også i sanntid. Det er ikke alle som får tilgang til det, det er riktig, men i 2016 utvidet vi betraktelig muligheten for hvem som kan få informasjonen, hva slags type informasjon som er der, og at informasjonen er i sanntid.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-05-07:
Regjeringen har jo allerede lagt fram en proposisjon for Stortinget for å begrense muligheten til innleie i arbeidslivet. Det er flere forslag vi fremmer der. Det ene er – og det er i tråd med den høringsuttalelsen vi sendte ut i fjor sommer – å definere fast ansettelse i loven, for å gjøre det vanskelig med disse såkalte nulltimerskontraktene. Vi foreslo også å heve avtaleadgangen i bygg- og anleggsbransjen, som representanten særlig viser til, nettopp for å begrense omfanget av innleie i den delen av næringslivet, hvor vi ser at omfanget har vært særlig høyt. Dette forslaget er etter min vurdering et forslag som på en god måte balanserer de ulike hensynene mellom arbeidsgiver- og arbeidstakersiden, og som i stor grad begrenser mye av det som jeg oppfatter også har vært Stortingets bekymring, nemlig innleie i bygg og anlegg.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2018-05-07:
Over lengre tid har jeg tidvis lurt på hva som er Arbeiderpartiets arbeidspolitikk. Svaret på det fikk jeg da dette representantforslaget om aktivitetsrett og aktivitetsplikt for sosialhjelpsmottakere ble lagt fram. Svaret er at Arbeiderpartiet ikke har noen selvstendig arbeidspolitikk. Med dette forslaget har altså Arbeiderpartiet gått fra å være innbitte motstandere av aktivitetsplikt da Høyre først la det fram som opposisjonsparti, til så å være i hvert fall svært skeptisk da vi gjennomførte det i regjering, til nå å late som om de alltid har vært for, og beskylder Høyre for ikke å gjøre nok, og det ved å levere et representantforslag som stort sett består av tiltak vi allerede er i gang med, men som Arbeiderpartiet tidligere har vært imot. Representanten Anette Trettebergstuen kalte i sin tid aktivitetsplikt for «en retning vi kjenner igjen fra 1950-tallet, da man trodde at pisk og ensretting var de beste virkemidlene for å nå målet om menneskelig utvikling». – Intet mindre. Sitatet blir også litt ironisk når vi vet hvem som styrte Norge nettopp på 1950-tallet. Da vi behandlet saken i Stortinget sist, skrev Arbeiderpartiet i sine merknader: «Disse medlemmer mener regjeringens forslag til bruk av aktivitetsplikt i alle tilfeller av stønadsmottak kan virke mot sin hensikt.» Arbeiderpartiet har riktignok ikke gått like langt som representanten Karin Andersen fra SV, som har kalt aktivitetsplikt for «meningsløst tvangsarbeid». Men det er liten tvil om at det er en formidabel snuoperasjon vi nå er vitne til, når Arbeiderpartiet leverer et representantforslag der de eksplisitt skriver at de «mener det bør settes plikt om aktivitet for alle sosialhjelpsmottakere». Jeg gjentar: «alle sosialhjelpsmottakere». Det er nettopp her uenigheten har ligget hele veien, i om aktivitet skal være et vilkår man kan sette inn for tildeling av økonomisk stønad, eller om det skal være et generelt prinsipp som gjelder med mindre det er tungtveiende grunner mot. At aktiviteten skal tilpasses den enkeltes behov og styrke stønadsmottakernes muligheter for å komme i arbeid, har hele tiden vært en forutsetning og er det også i dagens ordning. Det samme gjelder det faktum at plikten også er en plikt for kommunene til å gi et tilbud om aktivitet. Så det vi egentlig står igjen med her, er et representantforslag som kunne vært erstattet med en pressemelding på ni ord: Vi har snudd og er nå enige med Høyre.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2018-05-07:
Aktivitet har lenge vært et vilkår som man kan sette inn for mottakere av økonomisk stønad, men hele poenget med aktivitetsplikt er jo nettopp, som jeg sa i sted, å innføre et prinsipp om at aktivitet skal være det som gjelder, med mindre det er tungtveiende grunner mot. Og så er grunnen til at vi begynte med dem under 30, for det første at vi mener det er spesielt viktig å hjelpe unge ut av en passiv tilværelse. Det er også der det har aller størst effekt. Det er ikke minst også fordi det er en økonomisk utfordring å sette kommunene i stand til å gi et tilbud om aktivitet til alle. Så vi fant i første omgang rom til 60 mill. kr for å gjøre dette for dem under 30. Men det kuttet jo Arbeiderpartiet senest i sitt budsjett for 2017. Så det meningsfulle innholdet som representanten Grande etterlyste, har ikke Arbeiderpartiet engang finansiert i dagens ordning, begrenset oppad til dem under 30. Og nå vil de innføre en rett og plikt for alle, samtidig som de da altså ikke engang har vært villige til å finansiere det for dem under 30. Det må jo være en kraftig «mismatch». Så her ber altså Arbeiderpartiet regjeringen om en utvidelse Stortinget riktignok tidligere har ønsket, men mot Arbeiderpartiets stemmer, samtidig som de ikke engang har finansiert dagens ordning i sine tidligere budsjetter.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2018-05-07:
Flere har i sine innlegg etterlyst hva Høyre nå vil gjøre videre, hva regjeringspartiene nå vil gjøre. Jeg vil si at vi har fått et ganske detaljert brev fra statsråden som punkt for punkt redegjør for hva vi er i gang med, og hva vi vil gjøre videre. Det er nå en gang sånn at vi trenger ikke et representantforslag fra Arbeiderpartiet om tiltak som vi i hovedsak er i gang med allerede, for å gjennomføre politikken vår – for den er vi faktisk i gang med.
Margret Hagerup (Høyre), 2018-05-07:
Arbeid er mer enn bare jobb. Jobb er fellesskap, vennskap og mestring. Jobb gir økonomisk frihet. Jobb gir velferd. Derfor mener vi det er viktig å kunne ha tilknytning til arbeidslivet gjennom hele livet. Forslaget som i dag behandles, tar opp spørsmål på områder hvor regjeringen allerede har satt i gang eller varslet nye tiltak. I all hovedsak følger det opp intensjonen bak vedtaket om aktivitetsplikten, som ble foreslått av regjeringen og vedtatt av et stortingsflertall med Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti allerede høsten 2016. Denne endringen medførte at kommunen fikk en plikt til å stille vilkår om deltakelse i aktivitet ved tildeling av sosialhjelp med mindre det forelå tungtveiende grunner mot det. Aktivitetsplikten har vært en suksess etter at den ble innført. Den har ført til at langt flere ungdommer har kommet seg ut i utdanning eller jobb. For noen uker siden besøkte jeg et prosjekt i Sandnes kommune, hvor de i mange år har jobbet målrettet mot ungdom gjennom det som kalles Aktiv kompetansebygging Sandnes og Ung Kompetent Arbeidssøker. I samarbeid og samlokalisering med Samfunnssikkerhetssenteret i Rogaland, lokale bedrifter og Nav jobbes det med å gi ungdom meningsfulle oppgaver med mål om jobb i ordinært arbeidsliv eller skole. Hele 89 pst. av ungdommen har kommet seg videre i arbeid eller annen aktivitet. I 2017 betydde det at av 272 ungdommer fikk 220 hjelp til å komme seg videre. Det betyr enormt mye for samfunnet, og det betyr enda mer for dem som har kommet seg inn i arbeidslivet. På direkte spørsmål til ungdommen, gjennom arbeidsgrupper, har de svart at det som virker, er krav og forventninger, et spark i baken, noe å fylle dagene med, det å bli sett og hørt og det å ha en tett oppfølging. Det høres ut som noe som kan gjelde oss alle i enkelte perioder av livet. Det er selvsagt gledelig at Arbeiderpartiet, som tidligere har vist stor motstand mot aktivitetsrett og aktivitetsplikt, nå har innsett at de har tatt feil og fremmer forslag om å vurdere å utvide denne retten for alle mottakere. Likevel må jeg si at denne politiske spagaten framstår ganske underlig. Arbeiderpartiet fornektet altså aktivitetsplikten til så sent som i fjor og foreslo til og med å reversere regjeringens midler til aktivitetsplikten med 60 mill. kr i sitt alternative statsbudsjett. Rett etter stortingsvalget snudde de på hælen, og nå er de altså for. Det er godt å høre at de endelig tar avstand fra karakteristikkene om at aktivitetsplikten er «tvangsarbeid», slik SV har tatt til orde for, og at det heller ikke er «pisk og ensretting», slik Arbeiderpartiet tidligere har påpekt. Høyre vil fortsatt jobbe for at kommunene skal ha en plikt til å tilby aktivitet. Det gir ethvert menneske muligheten til å delta i et fellesskap hvor en kan oppleve mestring og kunne gjøre seg økonomisk uavhengig. Det er godt for folkehelsen, det er godt for samfunnet, det kan være livsnødvendig for den enkelte.
Margret Hagerup (Høyre), 2018-05-07:
Det er visst historiefortellingen som skal bli den viktigste delen av dagens debatt. Min historie går ikke så langt tilbake. Min horisont strekker seg nesten til da aktivitetsplikten ble innført, fra 1. januar 2017. Da jobbet jeg med inkludering og rekruttering og syntes at dette var et utrolig bra forslag, som faktisk kunne føre til at flere kom ut i arbeidslivet. Når Lundteigen skjærer alle over én kam her og sier at dette er personer som har store utfordringer med å komme seg ut i arbeidslivet, kan jeg ikke tro at han har vært ute og snakket med disse personene, snakket med Nav, som jobber med dem, og snakket med den ungdommen som prøver å komme seg ut i jobb. Mange av disse er folk som egentlig har vært uheldige, de har kanskje sittet på rommet sitt og spilt dataspill, de har droppet ut av skolen, de har ikke funnet ut hva de vil bli. Når Time kommune startet dette etter at plikten ble innført i januar 2017, og det etter åtte uker er 21 av 25 som er ute i jobb eller aktivitet, kan en ikke si at dette er personer med store utfordringer. Dette er personer som ikke har fått muligheten tidligere, som en ikke har snakket med, som en ikke har tatt tak i. Det har en gjort med innføring av denne plikten. Det tror jeg vi skal fortsette med. Men en skal unngå å skjære alle disse over én kam og si at det er personer med store utfordringer.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-05-07:
Det er alltid interessant å høre Høyre-politikere forsøke å renvaske partiets historie når det gjelder arbeidslivsspørsmål. Når Heidi Nordby Lunde sier fra denne talerstolen at Høyre drev med arbeidslivsspørsmål lenge før Arbeiderpartiet var oppfunnet, er det nok riktig. Det er kanskje derfor Arbeiderpartiet ble opprettet – arbeidsfolk trengte et politisk verktøy for å stå imot høyresidens konstante angrep på arbeidsfolks rettigheter og muligheter. Opp gjennom alle år har Høyre konsekvent stått på feil side i spørsmål som handler om arbeidstakernes rettigheter. Så sa representanten Nordby Lunde at de kommunene som etter at plikten ble innført for personer opp til 30 år, umiddelbart etter regjeringens forslag satte i gang arbeidet med å innføre en plikt, har strålende resultater. Men sannheten er at alle eksemplene som regjeringspartiene viser til av kommuner som har lyktes godt på dette området, er kommuner som var i gang før regjeringen kom med sitt forslag, for Stoltenberg-regjeringen hadde allerede for lenge siden åpnet for nettopp muligheten til å innføre en plikt. Det er særlig tre ting som er utfordrende med regjeringens sendrektighet i denne saken. Det ene er at dette kun innebærer en plikt. Vi er jo ikke imot plikten. Det vi er imot, er at det ensidig skal stilles en plikt uten at det i ordningen følger med en rettighet til godt og meningsfullt innhold. Det er politisk unnasluntring bare å innføre en sånn plikt overfor brukerne og kommunene uten at regjeringen er villig til å stille opp med midlene som skal til. Det andre er at dette skal gjelde bare personer under 30 år. Hvorfor ikke for alle sammen hvis man mener det er så suksessfullt? Nå har Høyre strukket seg såpass langt at de sier de er villige til å vurdere det opp til 35 år. Det blir for passivt. Vi mener det må gjelde for alle, kombinert med rettigheter. Det tredje er at man bare skal vente. Rapporten som man nå klamrer seg til at man har bestilt, skal ikke leveres før i oktober 2020. Det betyr at det vil gå utrolig lang tid før man i det hele tatt får noen nye initiativer på dette området fra dagens regjering. Dette er intet mindre enn politisk latskap. Så sier regjeringspartiene at man synes det er gledelig at man nå nærmest har konsensus om dette. Det gjenstår da å se om Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre stemmer for forslag nr. 5 fra Senterpartiet og Arbeiderpartiet, og slik faktisk sørger for at plikten skal gjelde for alle, men at det også skal være en rett til meningsfull aktivitet for alle.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-05-07:
På spørsmål fra undertegnede svarer statsråden at fylkene Finnmark, Troms, Møre og Romsdal, Sogn og Fjordane, Østfold, Hedmark og Oppland i dag ikke er dekt av a-krimsentre. Samtidig har både statsråden og representanter fra høyrepartiene signalisert ganske tydelig at man verken vil gi økte ressurser til at flere sentre blir opprettet, eller til at hele landet skal dekkes opp. Hva er den faglige begrunnelsen for at de nevnte fylkene ikke skal være dekt av et a-krimsenter?
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-05-07:
En av de tingene vi ser kriminelle aktører gjør, er at de hele tiden er på utkikk etter de bransjene og stedene hvor det er enklest å slippe unna med sin kriminelle aktivitet. Derfor er det viktig med et helhetlig arbeid og ikke minst at hele landet er dekket. Et av de fylkene som ikke er dekket av et a-krimsenter i dag, er Østfold, et av de fylkene som kanskje har størst gjennomgangstrafikk, og som ligger tettest innpå noen av de utfordringene vi ser knyttet til internasjonal kriminalitet. Her har altså regjeringen ingen strategier. Er ikke regjeringen bekymret for at nettopp de stedene som ikke er dekket av et a-krimsenter, blir de stedene som de kriminelle aktørene virkelig vender seg i retning av?
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-05-07:
A-krimsentrene er en viktig spydspiss i det arbeidet, og det er nettopp derfor vi fremmer forslag om at hele landet skal være dekket av et a-krimsenter – ikke at alle nødvendigvis skal ha et, men at hele landet skal være dekket av et senter. Det stemmer regjeringspartiene i dag ned. Så ønsker vi også å styrke arbeidet på hvert a-krimsenter og samarbeidet mellom a-krimsentrene ved å gjøre noe med taushetsbestemmelsene, ved å gjøre noe med hjemlene til å gjøre beslag, iverksette tiltak. Hvorfor denne uviljen fra regjeringspartiene mot å bidra til noe som ikke koster de helt store ressursene, og som alle som jobber på dette feltet, mener ville kunne styrket dette arbeidet betraktelig? Hvorfor kan ikke regjeringspartiene strekke seg til å stemme for det, når vi vet at det vil virke?
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-05-07:
Det er riktig som Terje Breivik sier, at dette arbeidet er så krevende, grenseoverskridende og utfordrende at det er vanskelige tema vi snakker om. Nettopp derfor burde det å få ryddet opp i arbeidslivet ha vært øverst på dagsordenen hos arbeidsministeren, og nettopp derfor burde arbeidsministeren og regjeringspartiene ha tatt initiativ for å samle Stortinget om noen tiltak. Derfor er det også så skuffende at regjeringspartiene så til de grader viser passivitet når det gjelder dette, både i budsjettet, som de selv innrømmer at de ikke fremmer et eneste nytt tiltak mot arbeidslivskriminalitet i, og her og nå, hvor de konsekvent stemmer ned alle våre forslag i denne saken. Det er forstemmende, og jeg er skuffet over at Kristelig Folkeparti er med og sikrer flertall for regjeringens syn på dette. Det er heller ikke slik at man her bare kan vise til ett konkret tiltak, og så løser alt seg. Men vi nevner noe som alle aktørene som jobber på feltet, er opptatt av når vi snakker med dem, og som de peker på virkelig ville gjort vei i vellinga med tanke på det arbeidet som i dag pågår, nemlig at vi må få gjort noe med taushetspliktregelverket, som i dag forhindrer et godt samarbeid. Her viser statsråden til noe småplukk som man holder på med på ulike etaters områder, men det store grepet, nemlig å kunne innføre den svenske loven, som rett og slett opphever taushetsplikten mellom aktørene, er noe som disse aktørene selv ber om, og som vi vet vil kunne virke effektivt. Da slipper man å holde på med detaljer her og der. Det andre er å innføre effektive hjemler for både sanksjoner og beslag, slik at man kan ilegge gebyr på stedet og ta beslag i verdier, og på den måten få et mye mer effektivt grep mot arbeidslivskriminaliteten. Når regjeringen selv skryter av innsatsen som a-krimsentrene gjør, skjønner ikke jeg hvorfor man har en slik motvilje mot å sikre at hele landet skal bli dekket. Det skyldes ikke noe annet enn at regjeringen heller prioriterer skattekutt enn dette arbeidet. Det er en tydelig politisk prioritering, og det er det greit å være ærlig på. Vi kunne faktisk fått til noe i Stortinget i dag som ikke nødvendigvis hadde trengt de store ressursene, men som kunne vært særdeles effektive verktøy mot arbeidslivskriminalitet. Det får vi dessverre ikke til. Det synes jeg er trist, men Arbeiderpartiet kommer til å kjempe videre, sammen med opposisjonspartiene, for å styrke arbeidet mot arbeidslivskriminalitet. Til slutt vil jeg signalisere at Arbeiderpartiet vil støtte forslag nr. 13, fra Senterpartiet og SV.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2018-05-07:
Eg klarer ikkje å la vera, eg heller, å påpeika at det ser ut til å vera ei utbreidd og vilja misforståing blant Høgre og Framstegspartiet når dei påstår at Arbeidarpartiet har vore imot plikt. Dei har hatt fleire retoriske krumspring frå denne talarstolen som gjer at eg vert nøydd til å påpeika at dette rett og slett er feil. Det er feil historisk, og det er òg feil med tanke på kva dagens Arbeidarparti meiner og har meint om ein aktivitetsplikt. Reint historisk veit me jo at det var ein tydeleg bodskap frå Einar Gerhardsen at ein må gjera si plikt før ein krev sin rett. Dette er ei tenking som gjennomsyrer heile arbeidslivspolitikken vår. Haakon Lie var òg tydeleg på at pliktene og det individuelle ansvaret er viktig for at fellesskapa skal fungera godt, og Gro Harlem Brundtland pleidde seia at ein må ta ansvar for seg sjølv og kvarandre. I dag seier me det på denne måten: Me må stilla krav, og me må stilla opp. Og det er her det går ei viktig politisk skiljelinje mellom Arbeidarpartiet på den eine sida og Høgre og Framstegspartiet på den andre sida, for Høgre og Framstegspartiet vil berre stilla krav. Det har dei vist gjentekne gonger. Det er det denne aktivitetsplikta utan ein aktivitetsrett òg viser så veldig tydeleg. Høgre sin aktivitetsplikt har vore individuelt retta, han har ikkje vore retta mot fellesskapet, for at fellesskapet skal stilla opp, han har ikkje vore retta mot kommunane, for at dei skal sikra og tilby, og det er denne ubalansen me er imot. Og så får me berre ta med godt humør at Høgre og Framstegspartiet er nøydde til å finna på ting når dei skal argumentera mot oss i Arbeidarpartiet. Det må jo berre bety at dei ikkje klarer å argumentera mot det me faktisk står for, på ein sakleg og relevant måte. Heilt til slutt: Når det likevel går representantar frå Høgre opp hit og hevdar at no er alle einige, og at Arbeidarpartiet har snudd og er einig med Høgre og Framstegspartiet, då må den naturlege konsekvensen av dette vera at dei stemmer for det me føreslår i forslag nr. 5. Slaget står jo ved voteringa. Om dei meiner at det skal vera ein samanheng mellom rettar og plikter, held det ikkje å gå opp hit og seia det, då må ein òg visa det i politisk praksis. Det har ein moglegheita til. Høgre får då anledning til å snu og verta einig med Arbeidarpartiet.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2018-05-07:
Representanten Nordby Lunde seier at grunnen til at Høgre og Framstegspartiet ikkje kan stemma for forslag nr. 5, er at vi no skal ha ei evaluering og ein gjennomgang, at det først er når kunnskapen er på bordet, det kan vera aktuelt å følgja det opp. Eg vil minna om at det står ikkje i forslag nr. 5 at saka må koma i morgon. Det står heller ikkje at ho må koma til hausten. Det står berre at Stortinget ber regjeringa fremja ei eiga sak. Det betyr at så lenge ein gjer det innan denne fireårsperioden, er det godt nok. Om det er det som er problemet, kan ein innhenta kunnskap og koma med saka etterpå. Det betyr i alle fall at om det er det som er motførestellinga, kan ein stemma for forslag nr. 5, frå Arbeidarpartiet og Senterpartiet. Eg trur nok at det denne debatten bl.a. viser, er at me alle eignar oss best til å snakka om vår eigen politikk. Eg inviterer i alle fall Høgre til å gjera meir av det. Det dei har sagt om Arbeidarpartiet i denne saka, er stort sett feilaktig. Me har alltid vore opptekne av balansen mellom plikter og rettar, me har forventingar til både individ og fellesskap. Det er nettopp den balansegangen saka om aktivitetsrett og aktivitetsplikt handlar om. Me inviterer framleis til samarbeid. Me inviterer framleis Høgre og Framstegspartiet til å snu i denne saka.
Erlend Wiborg (Fremskrittspartiet), 2018-05-07:
Det har vært en litt underlig debatt å følge. Linjene har blitt trukket helt tilbake til Einar Gerhardsen og Gro Harlem Brundtland. Undertegnede var faktisk saksordfører da komiteen avga sin innstilling 6. desember 2016, til Prop. 13 L for 2016–2017. Da behandlet vi det vi diskuterer nå. De som er nysgjerrige, kan gå tilbake og se hva de respektive partiene stemte. For det vi nå diskuterer – aktivitetsplikten, i den formen den er – ble da vedtatt, med stemmene til Fremskrittspartiet, Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti. Ikke nok med det: Arbeiderpartiet gikk kraftig imot dette. Flere av oss hadde debatter mot representanter fra Arbeiderpartiet, bl.a. i Dagsnytt Atten, der Arbeiderpartiet argumenterte kraftig imot dette. Arbeiderpartiet viser til den gamle odelstingsproposisjonen, som gir en åpning for at kommunene kan innføre dette. Forskjellen var at vi innførte dette, at det skal være hovedregelen at det skal være aktivitetsplikt for mottakere av sosialhjelp under 30 år, og vi ønsket å utvide det videre. Jeg registrerer at representanten Hadia Tajik nå angriper det vi har fått til, på grunn av at vi har en individuelt rettet plikt. Ja, det var viktig for oss at dette skulle være en individuelt rettet plikt – at tiltakene som den enkelte skulle utføre, var individuelt rettet, ut fra de behovene, mulighetene og evnene den enkelte hadde. Jeg kan også, som man har vært inne på, komme med flere tidligere sitater. Under den rød-grønne regjeringen, som representanten Tajik var en del av, ble det fra borgerlige partier fremmet forslag om innføring av en aktivitetsplikt. Daværende arbeidsminister Anniken Huitfeldt sa da: «Denne regjeringen vil ikke ha et regelverk som innebærer at alle skal inn på aktivitetstiltak fra første dag.» Den rød-grønne regjeringen var altså sterkt imot og stemte også imot forslaget. Da vi behandlet saken senere, sa daværende arbeids- og sosialpolitisk talsperson for Arbeiderpartiet, Anette Trettebergstuen: «Opposisjonens retning er en retning vi kjenner igjen fra 1950-tallet, da man trodde at pisk og ensretting var de beste virkemidlene.» Det har også blitt tatt frem tidligere sitater fra andre rød-grønne politikere – om tvangsarbeid, dårlig menneskesyn, osv. At venstresiden i norsk politikk har kjempet imot dette gang på gang, er godt dokumentert, men er det nå slik at venstresiden ser at resultatene vi kan vise til, er så gode, og at de nå har snudd, er det særdeles gledelig.
Arve Sigmundstad (Arbeiderpartiet), 2018-05-07:
Vi har foreslått at regjeringen skal sikre at politiet, Arbeidstilsynet, skatteetaten og Nav gjennomfører flere uanmeldte tilsyn i bransjer som er spesielt utsatt for arbeidslivskriminalitet. Dette forslaget vil ikke regjeringspartiene støtte. Når vi foreslår at regjeringen skal komme tilbake til Stortinget med forslag om at etater som skatteetaten, kemnerkontor, Arbeidstilsynet, Nav, plan- og bygningsetaten og eventuelle andre etater får mer omfattende hjemler, slik at de kan stenge eller stanse ulovlig drift av virksomheter, handler det om at vi er oppriktig bekymret for det arbeidslivet som er i ferd med å utvikle seg i samfunnet vårt. I interne dokumenter avisen Klassekampen har fått tilgang til, heter det at «Oslo-politiet ikke får lov til å anmelde økonomisk kriminalitet som avdekkes på inspeksjoner i et tverretatlig samarbeid mellom politiet, Nav, skatteetaten, tollvesenet og Arbeidstilsynet». De tillitsvalgte i tolletaten forteller at tverretatlige aksjoner og prosjekter nedprioriteres grunnet ressursmangel, og de tillitsvalgte i politiet forteller lignende historier. Vi er bekymret for at det seriøse og organiserte arbeidslivet kommer til kort i møtet med svart arbeid, sosial dumping og arbeidslivskriminalitet. Kort sagt: I Norge har det useriøse arbeidslivet fått holde på i fred så altfor lenge. Det forteller sentrale tillitsvalgte i fagbevegelsen oss. Dette gir grunn til bekymring. Samfunnskontrakten vår og den norske modellen handler jo nettopp om et organisert og velfungerende arbeidsliv hvor vi yter til fellesskapet etter evne. Det skal ikke lønne seg å bryte loven. Likevel ser vi et arbeids- og næringsliv hvor de useriøse aktørene får drive i fred, og hvor de aktørene som skal møte dette på vegne av fellesskapet, melder om manglende ressurser. Dette går også ut over dem som driver seriøst og innenfor lovens rammeverk. Og når det fremmes forslag i Stortinget om tiltak som kan styrke arbeidet, vil ikke regjeringspartiene stille seg bak det. Dette gjør meg oppriktig bekymret for det arbeidslivet vi er i ferd med å overlate til våre barn.