Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2009-06-18:
Saksordføreren har gått grundig gjennom innstillingen, så jeg skal ikke repetere særlig mye av det. Det er heldigvis sjelden at det er så stor avstand mellom en saks realiteter og den språkbruk som anvendes, og den kritikk som reises, som det er i denne saken. Jeg tror aldri det har vært fremmet et mistillitsforslag i denne sal som til de grader mangler en saklig begrunnelse, som dette. Blant begrunnelsene for mistillitsforslaget som Høyres Per-Kristian Foss brukte da det ble presentert ute i vandrehallen, var at statsråden skulle føre en mediestyrt eierskapspolitikk. Statsråden skulle angivelig først ha reagert på de omfattende transaksjonene mellom nærstående selskaper i Aker-systemet da dette ble kritisert i media. Denne framstillingen må i beste fall bero på en erindringsforskyvning hos representanten Foss. Han må jo helt ha glemt den voldsomme kritikken hans egen partifelle, Høyres næringspolitiske talsmann Torbjørn Hansen, framførte ved inngangen til og i det som skulle være «den stille uke», før påskehøytiden. Først brukte representanten Hansen begrepet «skandale» og krevde en omfattende, uavhengig gransking. Deretter brukte han betegnelsen «politisk korrupsjon» om den avtalen som et bredt flertall her i Stortinget så som et viktig trekk for å sikre at daværende Aker Kværner skulle forbli et norskbasert og norskkontrollert selskap. Dagen etter ble angrepene på statsråden ytterligere trappet opp. Da var ikke «politisk korrupsjon» engang tilstrekkelig, da ble det vi vel må betegne som politikkens atomvåpen, hentet fram: Riksretten. Hva var begrunnelsen? Jo, at børskursen på Aker Solutions hadde falt og statsråden angivelig hadde sløst bort skattebetalernes penger. At børskursen på et annet selskap som staten er mye tyngre inne i, Norsk Hydro, over samme tidsrom var falt til en fjerdedel av toppnoteringen før finanskrisen, har heldigvis aldri avstedkommet denne type meningsløse beskyldninger, som vi også hørte i replikkordskiftet fra Ingebrigt S. Sørfonn. Dette illustrerer hovedpoenget. Høyre så den kritikken mot Aker-transaksjonene som var reist i media, som en mulighet til omkamp etter at staten gikk inn og sikret at et tradisjonsrikt og viktig kompetansemiljø med framtidsrettede vekstmuligheter skulle forbli på norske hender og norskbasert. Når man ikke vinner gehør hos velgerne for egen politikk, noe jo meningsmålingene i lang tid gir klare vitnesbyrd om, er det i god Høyre-tradisjon i stedet å kritisere Arbeiderpartiet og Regjeringen. Og når det saklige grunnlaget for kritikken er svak, blir ordbruken desto kraftigere og saftigere. Høyres kritikk på dette punktet rammer jo også Fremskrittspartiet, som støttet statens inntreden i Aker Kværner. Så dette kan ikke være noe godt bidrag til den plattformen Høyre håper skal føre dem inn i regjeringskontorene igjen etter valget, som Fremskrittspartiets lillebror. Mens Høyre truet statsråden med riksrett, mente Fremskrittpartiets Carl I. Hagen at statsråden burde ha respektert påskestillheten. For hva var det han kritiserte statsråden for? Jo, at hun ikke avfeide hele kritikken med at statens eierandel av disse transaksjonene var så liten, rundt 60 mill. kr, at om de skulle vise seg bortkastet, så var det lite å bry seg om. Statsråden skulle altså etter Fremskrittspartiets mening ikke brydd seg om å forholde seg til den voldsomme kritikken og beskyldningene fra Høyre. Vel er Fremskrittspartiet blitt dobbelt så stort som Høyre på meningsmålingene, men en statsråd kan ikke tillate seg å forholde seg så arrogant til et parti som det representanten Hagen her foreskriver, selv om partiet er mindre enn ens eget. Man kan jo fundere på hvordan Høyre hadde reagert i påskeuken om statsråden hadde gjort som Hagen anbefalte. Nå var jo riksrettsvåpenet allerede tatt fram, så det neste ville muligens vært standrett. Man ville garantert spilt «arrogansekortet». Hvis det er noe som har vært mediestyrt i denne saken, så har det vært Høyres opptreden, ikke statsrådens. I dagens innstilling er begrunnelsen for mistillitsforslaget at statsråden viste mangel på engasjement i transaksjonene. Men i en egen merknad fra Fremskrittspartiet i innstillingen heter det: «Etter disse medlemmers mening hadde det vært fullt mulig, og muligens mest fornuftig, av statsråd Brustad å avstå fra kommentarer da hun ble kjent med aksjekjøpet og oppslagene i media.» Det Fremskrittspartiet altså egentlig mener, er at statsråden skulle forholdt seg helt passiv. Likevel støtter partiet et mistillitsforslag med den begrunnelse at statsråden ikke var aktiv nok. Vi begynner vel å bli vant til at Fremskrittspartiet endrer standpunkt når de mener det kan passe, men å endre standpunkt fra den ene spalte til den neste på samme side i en innstilling i en så alvorlig sak som mistillitsforslag, må vel nesten være ny rekord. Det statsråden reagerte på, og med rette, var den mangelfulle prosessen som ledet fram til beslutningene i Aker Holdings styre den 2. april om fem transaksjoner og et obligasjonslån mellom nærstående i Aker-systemet. Statsråden hevdet aldri at dette ikke kunne være industrielt fornuftig eller at prisen var feil. Men manglene i prosessen som ledet fram til beslutningen, var det som ble kritisert, og med god grunn. Mangel på informasjon om fire av transaksjonene og obligasjonslånet var ikke i tråd med intensjonene i samarbeidsavtalen. Det var heller ikke i tråd med det som er vanlig mellom selskaper og store eiere. Derfor reagerte jo også den andre partneren i Aker Holding, Saab og Investor. Og styremedlem Heidi M. Petersen i Aker Solutions ASA gikk av som en reaksjon på hvordan dette var blitt håndtert. I tillegg har altså Aker Solutions' eget revisjonsutvalg konkludert med at transaksjonene burde vært bedre forankret. Jeg går ut fra at revisjonsutvalget i Aker neppe kan sies å agere på vegne av Regjeringen her. Dette viser klart at mistillitsforslaget har en ren politisk begrunnelse som ligger på siden av statsrådens handlemåte i denne saken. Et mistillitsforslag skal alltid tas alvorlig. Derfor ligger det i dette mistillitsforslaget et signal til omverdenen som dessverre også er alvorlig. For ved å rulle fram det nest sterkeste skytset opposisjonen rår over, mot statsråden, ligger det i dette en frifinnelse av den handlemåte den største eieren i dette selskapet benyttet i denne saken. Det opposisjonen her sier, er at så lenge man trolig befinner seg på den rette siden i en juridisk balansegang på slak line, er det helt greit å tilsidesette de øvrige aksjonærene i så omfattende transaksjoner mellom nærstående. Og da tenker jeg ikke bare på staten og Saab/Investor, men de 60 pst. øvrige eiere i Aker Solutions. Men selv om jussen gir en rett til en slik balansegang, mener jeg at etikken ikke gjør det. Det er ikke i tråd med «good governance» å opptre på denne måten overfor aksjonærfellesskapet. Det politiske miljø burde heller samlet seg om det motsatte signal, nemlig at aksjonærdemokratiet skal tas på alvor. Små og store aksjonærer skal behandles likt. Dette gjelder særlig når det som skjer, kan reise spørsmål om én eller noen av aksjonærene har blitt forfordelt. Så vil representanten Foss forsvare seg med at vår oppgave er å kontrollere statsråden og ikke Aker. Men det betyr jo ikke at den voldsomme kritikk som opposisjonen her reiser fordi Næringsdepartementet ikke spurte og gravde om det kunne være noe mer som de ikke er informert om, når de tett oppunder styremøtet ble informert om at det ikke bare var én transaksjon – som var kjent lenge – men to transaksjoner, og understreket at disse skulle håndteres i tråd med aksjonæravtalen. Dette kvalifiserer ikke engang til en unnlatelsessynd. Jeg tror ikke opposisjonen kan mene at statsrådene i Næringsdepartementet heretter, altså med jevne mellomrom, må ut på spørrerunde til de selskaper som staten er eier i, hvis de skal unngå mistillitsforslag mot seg. Informasjonen fra Aker Solutions' administrasjon og styreleder i dette tilfellet var klart mangelfull og et brudd på det som har vært, og som skal være, det normale. Det er påtalt fra selskapets eget revisjonsutvalg, som nevnt, og det er jo også innrømmet ved at aksjonæravtalen nå skal justeres for å unngå at man for framtiden kan skjule seg bak ulik forståelse på dette punktet. Derfor er ikke dette punktet i komiteens merknader, som saksordføreren også gikk inn på, en kritikk av statsråden, slik det ble tolket i media da innstillingen ble kjent. Det er en erfaring vunnet gjennom denne saken. Og en av hensiktene med kontrollkomiteens arbeid er å vinne erfaringer for å gjøre en god forvaltning enda bedre. Høyre startet, som nevnt, denne saken med å true med riksrett. Slik sett har opposisjonen gått ett trinn ned på reaksjonsskalaen. Det er jo noe. Men det er ingen tvil om at det bak Høyres voldsomme kritikk i denne saken, fra påske og gjennom innstillingen, ligger partiets motstand mot at staten skulle gå inn i Aker Kværner i sin tid. Kristelig Folkeparti viser også til sin motstand mot dette i sine merknader. Gjennom de transaksjoner som ble foretatt, og markedets umiddelbare reaksjon på disse, mente disse partiene å få et slags bevis på at de hadde rett. Måten transaksjonene ble gjennomført på, med mangelfull forankring, brukes som et ytterligere bevis på at man skulle holdt seg unna. Men dette synet deles altså ikke av Fremskrittspartiet, som støttet at staten skulle gå inn på den avtalen som lå i saken. Det er altså mulig å snekre et felles mistillitsforslag på dette grunnlaget, men det er intet grunnlag å snekre en regjeringsplattform på. Derfor tror jeg opposisjonen er glad for at avstemningen senere i dag ikke gir flertall for forslaget. De følger som da hadde kommet hvis det skulle skjedd, tror jeg de samme partiene ikke hadde sett fram til med samme entusiasme som de har lagt for dagen i kritikken mot Regjeringen i denne saken, snaut tre måneder før velgerne skal si sitt.