trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
Statsråden er åpenbart optimist, men jeg har hørt svært mange statsråder gjennom de årene jeg har vært på Stortinget, som har vært altfor optimistiske når det gjelder omfattende oppgaver. Jeg vil si til den avsluttende bemerkning fra statsrådens side – at det skulle være et problem for Stortinget, for lovgiveren, at unge har stor arbeidskraft og kanskje ønsker å arbeide mer enn tillatt overtid, samtidig som de har store omsorgsoppgaver – at det er da ikke politikernes oppgave å avveie et slikt spørsmål! Det må vi overlate til den enkelte person. Vil man regulere den slags spørsmål, får man en innviklet lovgivning og detaljert lovgivning, som statsråden nettopp vil bort fra. Jo mindre frihet menneskene får, og jo mer regulert et samfunn er, jo mer blir det av forskrifter og veiledning. Så det er hele den innstillingen som preget statsrådens siste problemstilling, som jeg synes det er på tide å gjøre et opprør mot. Jeg kan ikke forstå annet enn at det er en relativt begrenset problemstilling man her tar opp – overtid – og jeg synes Regjeringen undervurderer seg selv ganske sterkt hvis den ikke også samtidig som den vurderer denne overtidsproblematikken, kan trekke inn tilgrensende spørsmål. Her i dette forslaget står det bare «Stortinget ber Regjeringen gjennomgå reglene». De kan godt ta et sideblikk til andre problemstillinger når de gjennomgår dette. De behøver ikke ta opp all verdens spørsmål gjennom NOU, høring og proposisjon osv. Jeg synes det vesentlige her er at det er en frivillig ordning, og en må jo ha såpass tillit til det enkelte mennesket i dag i et så variert arbeidsmarked som vi har fått – forskjellig utdannelse, forskjellig alder – at det enkelte menneske i større utstrekning selv kan vurdere hvilken arbeidsbelastning vedkommende ønsker å ha, hvordan man ønsker å prioritere sitt liv, i hvilken utstrekning man har behov for inntekt osv. Jeg vil håpe at sosialdemokratiet etter hvert kan bli litt mer moderne og drive litt tillitspolitikk, ha tillit til det enkelte opplyste menneskes evne til å orientere seg i samfunnet.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 2001-05-29:
I Dokument nr. 8:82 ber Sosialistisk Venstreparti om at det blir fremmet forslag til regelverk som sikrer lave og regulerte husleier i sosiale utleieboliger. Dette er en innfallsvinkel som partiet SV har hatt tidligere, i andre dokument, der man i alle fall i en viss utstrekning søker å knytte sine sosiale boligpolitiske grep til bygningsmassen. Dette står for så vidt i motstrid til flertallet, som har satt individrettede behovsprøvde ordninger gjennom statlig og kommunal bostøtte i fokus. Det blir hevdet at slik situasjonen er, er det en strukturell mangel ved norsk boligmasse og boligpolitikk, og det blir vist til at 4 pst. av totalvolumet er offentlige utleieboliger. Flertallsinnstillinga er i harmoni med et forholdsvis omfattende svarbrev fra departementet, som kommenterer de ulike sidene ved forslaget. Det går fram av brevet at ei heller Regjeringa anser forslagene å være et hensiktsmessig middel til å realisere de gode intensjoner som antas å ligge til grunn for dokumentet. Flertallet er enig i dette. Flertallet er også enig med Regjeringa i at en lav offentlig andel av norske utleieboliger ikke bør framstilles som en strukturell mangel i det norske boligmarkedet. Det blir hevdet fra departementets side at forslaget ikke bidrar til å fremme effektiv bruk av kommunale boligressurser, at forslaget ikke bidrar til å stimulere kommunene til økt boligsosial innsats, og at forslaget bryter med viktige styringsprinsipp i forholdet mellom stat og kommune. Dette har ikke flertallet bestridt, og det kan da bli stående som en flertallsbetraktning. Departementet viser også, under innfallsvinkelen «Effektiv bruk av kommunale boligressurser», til en utvalgsundersøkelse der omsorgsboliger og kommunale boliger er vurdert. Undersøkelsen viste at 73 pst. av kommunene fastsetter husleie ut fra prinsippet om kostnadsdekkende husleie. Dette med kostnadsdekkende husleie har blitt stilt i fokus, og flertallet er opptatt av at de statlige subsidiene på boligsiden skal komme brukerne til gode. Nå er det slik at i en etterfølgende merknad sier Høyre og Fremskrittspartiet at man «forutsetter at når det gis statlige subsidier til private utleiere må dette føre til husleier som ligger betydelig under gjengs leie, forutsatt at disse dekker løpende kostnader og vedlikehold». Den siste presiseringa kom nok ved slutten av komiteens behandling. Det er slik at partienes øvrige merknader drøfter problemet med «betydelig under gjengs leie» holdt opp mot dekning av løpende kostnader og utgifter. Men det er jo da slik at presiseringa kom. Hvis jeg får lov til å spøke litt med volumet i innstillinga og vise til en historie fra Nord-Norge, så er det slik at det var en fallekniv som forsvant under et besøk. Det ble forfattet et brev som problematiserte dette. Så kom fallekniven til rette på naturlig vis, men brevet ble allikevel sendt. Jeg synes kanskje at litt av innstillinga bærer preg av det, og at de ulike partiers omtale av denne manglende presiseringa i Høyres merknad naturligvis kunne vært frafalt når «fallekniven» kom til rette.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 2001-05-29:
I det brevet som mange har vist til, viser statsråden til en rapport fra Byggforsk om utkastelser, hvor namsmannen sier at flertallet av dem som kastes ut, egentlig har råd til å betale husleien. Det dreier seg i hovedsak om vansker med å håndtere egen økonomi og for noen en vanskelig livssituasjon. Er statsråden enig i namsmannens beskrivelse, at de fleste som kastes ut, altså har råd til å betale? Det står videre at i mange tilfeller er det først og fremst snakk om hjelp til å håndtere økonomien bedre og om holdningsendringer. Deler statsråden også det synet? Er dette statsrådens syn, eller er det namsmannens syn? Det står også at det er viktig med nødvendig sosialhjelp, og at den kommer i tide, eller at beboeren får hjelp inn i en mer hensiktsmessig bolig. Er dette statsrådens syn, eller er det namsmannens syn? Og til slutt: Statsråden sier at hun imidlertid vil følge nøye med i utviklingen og fortsatt forbedre de boligpolitiske virkemidlene, slik at også økonomisk vanskeligstilte kan bo i gode boliger, enten det er eier- eller leiebolig. Hvilke boligpolitiske virkemidler er det statsråden først og fremst tenker på her?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Når det gjelder den undersøkelsen som det er vist til i brevet, kan ikke jeg bestride den. Undersøkelsen er altså gjort av andre av meg, men jeg har ikke noe grunnlag for å bestride det som står i den undersøkelsen. Men uansett hva som er årsaken til utkastelser, mener jeg, og det viser også flere undersøkelser, at det er et stort potensial for å redusere antall utkastelser, spesielt gjelder det i Oslo og i Trondheim. Jeg mener vi faktisk har et felles ansvar, både de kommunene det gjelder, og staten, for å hindre at det skjer. I de situasjoner det allikevel er nødvendig med utkastelse, må man i alle fall sikre at det er noen som tar vare på dem som blir kastet ut. Punkt 1: Jeg mener det bør være færre utkastelser. Punkt 2: Det må være et sikkerhetsnett som fungerer. Og i noen av de eksemplene vi har sett, med forbehold om at jeg ikke kjenner absolutt alle detaljer, syns jeg i alle fall at vi har fått avdekket en manglende koordinering mellom ulike etater. Det er avgjørende at sosialkontoret, boligkontoret, trygdekontoret eller hvem det er, samordner seg slik at en sikrer at de som må ut av en leilighet, får et annet sted å bo. Da mener jeg at hospitser ikke er en god løsning. Jeg mener at hospitser er en forferdelig dårlig løsning. Jeg mener det er en dyr løsning, i særdeleshet for barnefamilier, men også for de fleste andre. Derfor mener jeg at det er riktig å gå videre på den veien vi har startet, og som Stortinget har sluttet seg til, når det gjelder bevilgninger over statsbudsjettet for inneværende år, for å bygge og å gi verdige boforhold til disse menneskene. Så mener jeg også at det er viktig å gå gjennom politikken, f.eks. i denne kommunen når en ser på salg av kommunale utleieboliger. Det er opp til kommunene å vurdere, men det må i hvert fall være slik at hvis det er en rekke mennesker som er i en vanskelig bosituasjon – og det er det i denne byen og i en del andre kommuner i landet vårt – må vi sikre at de har et sted å bo. Og da reagerer jeg litt på at det selges flere kommunale boliger enn det kjøpes, for det betyr at noen av disse menneskene ikke får et skikkelig sted å bo.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Jeg forstår at det ikke alltid er hyggelig å bli utsatt for kritikk, men det blir vi alle sammen fra tid til annen, og ofte kan det også være slik at den kritikken er meget konstruktiv. Jeg har som boligminister et overordnet ansvar for, sammen med Stortinget, sammen med kommunene i dette landet og sammen med boligbyggelagene, å sørge for at folk i dette landet får et verdig sted å bo. Vi har, storting og regjering, lagt til rette for at det for inneværende år er lagt opp til at Husbanken har betydelig flere penger til disposisjon gjennom boligtilskudd, etableringslån osv., men vi er helt avhengig av at kommunene spiller på lag med oss for å få bygd boligene, sammen med boligbyggelagene. Når jeg i landets hovedstad møter mange ungdommer som er blitt avhengig av å ha rike foreldre eller besteforeldre for å få et sted å bo, møter bostedsløse hos Kirkens Bymisjon, hos Frelsesarmeen eller andre steder – hovedtyngden av de mellom 6 000 og 7 000 registrerte bostedsløse i Norge tilhører Oslo – føler jeg også et ansvar som ansvarlig boligminister for å si fra at jeg håper at de som styrer hovedstaden, som også har gjort mye bra, kan være med på en dugnad for å gjøre enda mer, spesielt overfor de gruppene. Det er et ekte og ærlig engasjement. Og da håper jeg også, når en har en dialog om det, at det ikke blir brukt som kjeft eller kritikk, for det er iallfall ikke det det er ment som. Det er ment som at vi sammen trenger å få bygd flere boliger. Og jeg mener ikke at jeg har gitt noen feilvurderinger av situasjonen i Oslo. Jeg mener vi må konstatere at det er et betydelig større behov for å få bygd flere utleieboliger i Oslo. Hvis Oslo hadde bygd omtrent like mye som f.eks. Akershus gjør, så skulle det ha vært bygd om lag tre ganger så mange utleieboliger i Oslo som det det faktisk blir.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Det er riktig som representanten Meltveit Kleppa sier, at jeg har det overordnede ansvaret i forhold til lån og tilskudd, ikke minst sammen med Stortinget, som sluttet seg til ekstrabevilgninger til Husbanken for inneværende år og til økninga i boligtilskuddsordninga. Så spør representanten Meltveit Kleppa om jeg er fornøyd med tingenes tilstand. Nei, hadde jeg vært det, hadde jeg f.eks. ikke sagt det jeg har sagt i Dagbladet. Hadde jeg vært det hadde jeg heller ikke hatt x antall møter med ungdom, med bostedsløse, med kommuner og hvem det måtte være. Nei, jeg er ikke fornøyd med tingenes tilstand. Men jeg vet at Regjeringa for inneværende år har foreslått økte husbankrammer, som Stortinget har sluttet seg til, og jeg vet at det er mange penger til disposisjon. Og ikke noe ville glede meg mer enn at flere kommuner sørget for at disse pengene ble brukt opp – til fordel for unge og vanskeligstilte som i dag ikke har noe sted å bo. Jeg er innstilt på å gå gjennom det som måtte være, snu alle steiner, for å se på om det er mer vi kan gjøre også fra vår side, og gjøre enda mer. Jeg blir ofte kritisert – og det er greit – av ungdom og andre, fordi jeg ikke greier å få bygd disse boligene. Til det må jeg si at delinga innenfor boligpolitikken i Norge er slik at vi må sørge for at regelverket er enklest mulig, vi må sørge for at pengene er der – og det gjør vi noe med. Men jeg kan ikke bygge boligene. Stortinget kan heller ikke bygge boligene. Vi er derfor helt avhengige av kommunene og boligbyggelagene og av at vi sammen gjør en dugnad for å få dette til. Det er flere som er nødt til å gjøre enda mer. La meg så svare på det jeg ikke rakk i forhold til spørsmål fra representanten Erna Solberg. Det er forskjell på markedsleie og kostnadsdekkende husleie. Oslo kommune legger seg i mange sammenhenger nå på markedsleie. Det er riktig at Oslo kommune går inn med kommunal bostøtte – det har jeg aldri bestridt, jeg syns det er veldig bra – i tillegg til den statlige bostøtta og i noen sammenhenger sosialhjelp i tillegg, som også er nødvendig. Allikevel vil det være slik at i mange sammenhenger(presidenten klubber) vil den husleia som står igjen, bli høyere enn hvis en hadde hatt kostnadsdekkende husleie. (presidenten klubber)
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Representanten Karin Andersen fortsetter med å skape et inntrykk av at det ikke er andre enn SV i denne salen som har et ekte og ærlig engasjement for unge og andre som trenger et sted å bo. Det får stå for Andersens egen regning – og er ikke riktig. Når vi er uenig i SVs forslag, er det fordi jeg trur at forslaget ikke vil gi de resultatene som representanten Andersen åpenbart mener det vil gi. Jeg trur at det forslaget som SV har lagt på bordet i dag – som det ikke vil bli flertall for, men der intensjonene som ligger bak, er svært gode – faktisk kunne føre til at vi ville få færre boliger for unge og vanskeligstilte, og at det ville bli dårligere vedlikehold av de boligene en har. Det betyr at det vil være en lite målrettet ordning. Hvem vil være interessert i å leie ut hvis det er slik at en har lov til å ta bare en svært lav husleie? Hvem skulle være interessert i å vedlikeholde de boligene? Og vi må jo ønske for de menneskene det her er snakk om, at også de skal bo i verdige boliger. Jeg mener, i likhet med flertallet i denne salen, at det å legge seg på en kostnadsdekkende husleie, kombinert med bostøtte fra stat og kommune i de største byene, eventuelt med sosialhjelp, i tillegg til å bygge langt flere utleieboliger for dem som trenger det, er en mye riktigere løsning,. Ikke alle landets kommuner tar markedsleie. Svært mange av dem tar kostnadsdekkende husleier, og det mener jeg er riktig. Men jeg er uenig i det å ta markedsleie av dem som har det aller dårligst. Sjøl om en trekker fra bostøtte og sosialstøtte, vil husleia for en del av dem vi her snakker om, allikevel være for høy. Jeg mener vi må å bygge mer og gjøre det vi kan for at kommunene velger kostnadsdekkende husleie og ikke markedsleie. Jeg skjønner ikke hvorfor representanten Andersen blir så veldig irritert når jeg tillater meg å si hva jeg mener om Oslo kommunes politikk på dette området.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Når SVs representant Holmås og for så vidt også representanten Karin Andersen her sier at Arbeiderpartiet og en del andre partier ikke gjør noe, så faller det på sin egen urimelighet. Husbankramma for inneværende år er økt med 2 milliarder kr, boligtilskuddet er økt med 152 mill. kr, det er sørget for at 50 pst. flere for inneværende år kan få etableringslån, vi har sørget for at vi har lempet på behovsprøvinga, vi har fjernet 10 pst.-regelen slik at en kan få fullfinansiert det av kommunene, det er gjort endringer i regelverk – det kommer til å komme flere – det er lagt opp til at det kan bygges 1 000 studentboliger i inneværende år, vi har sørget for å endre forskriftene slik at kjøpslån også kan brukes til borettslagsleiligheter – ikke minst viktig i en by som Oslo – og vi har for kort tid siden hatt det offisielle startskuddet for «Prosjekt bostedsløse» i de fem største byene for å sikre de aller svakeste – for å nevne noe. Da går det ikke an å stå her og si at det ikke blir gjort noe på denne fronten. Men jeg er utålmodig, og jeg ønsker å gjøre enda mer. Og jeg håper inderlig at den debatten vi har hatt her i dag, også resulterer i det som jeg oppfatter at i hvert fall flertallet er enig om, nemlig at vi skal få bygd flere boliger for dem som trenger det mest. Så til representanten Solberg. Arbeiderpartiregjeringa har ingen kampanje overfor Oslo kommune, og vi forsøker ikke å drive med svartmaling i forhold til Oslo kommune. Men jeg møter – ikke minst i denne byen – mange unge folk, folk som ikke har noe sted å bo i det hele tatt, i hvert fall ikke permanent, som forståelig nok er utålmodige og fortvilet over den situasjonen de er i. Det er bakgrunnen for at jeg ønsker å ha en dialog med Oslo kommune om hvordan vi i fellesskap kan sørge for å få gjort noe hurtigere overfor denne gruppa. Så til spørsmålet om markedspris, gjengs leie og kostnadsdekkende husleie. Det kan fort bli en veldig teknisk debatt, men det er riktig at det ikke alltid er så stor forskjell på markedspris og gjengs leie, selv om det vil variere. Men mitt poeng er at når det gjelder spørsmålet om gjengs leie, så mener jeg at vi må kunne stille litt andre forventninger til kommunenes politikk enn det en kan gjøre overfor private. Det er én ting. En annen ting er at det vi i hovedsak legger opp til, er kostnadsdekkende husleier, og de er i svært mange sammenhenger lavere enn det vi her snakker om, enten en kaller det markedsleie eller gjengs leie. Derfor mener jeg at kommunene – også Oslo kommune – har et ansvar for ikke å ta mer penger i husleie enn det som er nødvendig, og at vi sørger for at det blir supplert både med bostøtte fra staten og kommunene og eventuelt med sosialhjelp.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-29:
Jeg beklager, men jeg tviler på den gode intensjonen til de som går mot vårt forslag. Flertallet anser forslaget for å være lite hensiktsmessig, men kommer ikke med hensiktsmessige forslag for å prøve å gjøre det samme som det vi foreslår. Det ble sagt av representanten Gaundal at Arbeiderpartiet ønsker å videreføre den politikken som er i dag. Men den politikken som er i dag, må man jo med hånden på hjerte og med kaldt blikk kunne si at ikke har vært vellykket. Etter min oppfatning er det lenge siden Arbeiderpartiet oppgav å føre en sosial boligpolitikk. Det mener jeg vi kan se virkningene av rundt omkring i samfunnet i dag. Det er jo bare å se på virkeligheten. Når det er minst 2 800 boligløse i Oslo, og det er minst 9 000 mennesker som er uten fast bosted, kan vi ikke si at den politikken som er i dag, kan videreføres. Markedet fungerer ikke. Det er veldig enkelt å fortelle hvorfor, men først vil jeg si noe om hva markedet er. Markedet er en veldig effektiv mekanisme for å fordele et begrenset gode mellom mennesker som er betalingsvillige. Da er det sånn at de folkene som har mest, får bolig. For at markedet skal fungere, er det én forutsetning. Det er at det er massevis av små aktører, og at ingen har markedsmakt. Men en liten, fattig familie som er avhengig av et sted å bo, har altså ikke markedsmakt. Det er noen andre som har markedsmakt i en sånn situasjon. Det er grunn til å stille spørsmålene: I løpet av den perioden som statsråden har sittet, hvor mange færre er det blitt som ikke har et sted å bo? Hvor mye har prisene flatet ut eller gått ned på gjennomsnittsboligen? Hvor mye har gjennomsnittlig utleiepris på boliger her i landet gått ned? Det er kun en innsats på tilbudssiden på boligmarkedet som kan gjøre noe med prisnivået, og det er kun en politisk innsats som kan få prisen til å gå ned. Det er ikke politikk å si, slik statsråd Brustad gjør, at man er for at kostnadsprinsippet skal legges til grunn, når man ikke gjør noe for at det skal bli sånn i virkeligheten. Det er ikke-politikk å ikke gjøre noe, og det er også ikke-politikk å være for flere boliger og økt boligbygging, men samtidig ikke gjøre noe for å komme med de konkrete politiske tiltakene for at det skal skje.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-29:
Et par kommentarer. Til det som representanten Solberg her sa: Hun prøver å lage et stort nummer av at det er milevid forskjell mellom prinsippet om gjengs leie og markedsleie. Det er jo bare i teorien. Det står i brevet fra statsråd Brustad at gjengs leie er den leien som gjennomsnittlig blir betalt for liknende husrom på liknende vilkår. Det er klart at når gjengs leie blir fastsatt, og man sammenlikner med andre leiligheter i et marked der det er markedspris, det som folk er villig til å betale, så er det klart at gjengs leie og markedsleie beveger seg jo ikke akkurat milevidt fra hverandre. Det var det ene. Så til det andre. Det offentlige er en stor aktør og kan altså påvirke gjengs leie. For meg har det i debatten her forekommet en viss form for sjonglering med prosenttall som jeg stusser litt ved, for i brevet fra kommunalministeren sies det at 76 pst. av det norske folk bor i egen bolig, 20 pst. bor i private utleieboliger og 4 pst. bor i offentlig eide utleieboliger. 4 pst. sett opp mot 20 pst. – etter min kjappe hoderegning betyr det at omtrent 17 pst. av utleiemarkedet her i landet er det det offentlige som eier. Og når det offentlige eier 17 pst. av utleiemarkedet, har man altså markedsmakt. Da har man mulighet til å gå foran. Og spesielt hvis man ønsker å øke andelen av offentlige boliger, kan man gå foran og si at vi ønsker faktisk ikke å være med på å presse prisene på boliger her i landet oppover. Vi vil faktisk sørge for å presse prisene nedover. Og det f.eks. å sette et maksimumstak på hva det går an å ta i leie på de sosiale utleieboligene, vil også ha innflytelse på hva det er som blir fastsatt som markedsleie, for det vil styre den generelle fastsettelsen av prisen i markedet. Det er altså enda en god grunn til å gjøre akkurat det vi sier. Jeg er også mye mindre bekymret over at noen av de 3 000 som omtales i brevet fra kommunalministeren, skulle nyte godt av at boligene hadde uoppsigelige kontrakter. Det er klart at det vil alltid være noen som vil tjene godt på en del av de offentlige ordningene som fins. Se bare på studiefinansieringen, det er akkurat det samme der: Rike mennesker har akkurat like stor tilgang til studiefinansiering som andre mennesker. Men det er altså slik at jeg synes det er viktigere å sørge for at de som ikke klarer seg i dag, kan få en ordning slik at de klarer seg, enn på død og liv å være på jakt etter de som nå klarer seg på grunn av et offentlig tilbud. Kostnadseffektivitet: Fastsettelse av leie som ikke er kostnadsdekkende, bidrar ikke til en effektiv ressursbruk. Det kommer altså an på hva det er som er den alternative kostnaden. Hvis det er sånn at man kan sørge for å unngå(presidenten klubber) å kaste ut noen mennesker for å plassere dem(presidenten klubber igjen) på hospits isteden, så ville det være kostnadseffektivt. (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)
Bjørn Hernæs (Høyre), 2001-05-29:
Med den foreliggende innstillingen er vi endelig kommet i mål med en sak som etter min mening ikke hører til de mest ærefulle i vår etterkrigshistorie. Det har tatt 57 år å komme frem til en erstatningsordning for nordmenn som helt uten personlig skyld ble trukket inn i en verdensomspennende konflikt, hvor de måtte utholde redsler og lidelser langt utover det som den menneskelige fatteevne klarer å ta innover seg. Det har tatt to komiteinnstillinger å bevege et – må jeg si – motvillig justisdepartement til å fremme et forslag som i noen utstrekning imøtekommer Stortingets krav om å yte erstatning og gi en oppreisning til fangene. Også under denne siste behandlingen måtte det en enstemmig justiskomite til for å komme frem til en ordning som i rimelig grad ivaretar det hensynet som er nødvendig for å virke rettferdig og dermed etter sin hensikt. I fredsslutningen med Japan i 1946 fraskrev Norge og de allierte seg retten til å søke erstatning overfor Japan. Dermed fraskrev Norge seg det folkerettslige grunnlaget for å reise sak på vegne av tidligere norske krigsfanger i Japan. Etter min oppfatning gir dette Norge et særlig ansvar – ikke minst et etisk ansvar – for selv å tre inn med erstatning til dem det angikk. Fangene selv var jo helt hjelpeløse og uten rettsbeskyttelse i forhold til den avtalen statsmaktene gjorde seg imellom og over deres hoder. Det finnes neppe noe beløp som kan gjøre godt igjen fangenes lidelser. Forskjellige land har funnet frem til ulike ordninger. Vi har skåret gjennom og gitt lik erstatning til alle. Dermed erkjenner vi at en individuell vurdering ville kunne innebære kimen til strid og ny urettferdighet. Prinsippet om én for alle, alle for én er særlig anvendelig i en sak som denne. Jeg vil understreke at 100 000 kr er et betydelig beløp. Dermed ligger det også den symbolske styrken i oppreisningen at Norge endelig og på en verdig måte anerkjenner den innsatsen fangene gjorde under ytterst vanskelige forhold i en krig hvor de selv var uten skyld. Stortinget tar innover seg fangenes lidelser og den lidelse fangene og deres etterlatte har måttet gjennomgå i ettertid – de som var så heldige at de fikk en ettertid. Sikkert i likhet med flere av komiteens medlemmer har jeg fått reaksjoner fra noen av fangene og deres pårørende om enkelte formuleringer i proposisjonen. Jeg er enig i at proposisjonen inneholder formuleringer vi kunne vært foruten. Jeg vil allikevel oppfordre til at vi nå legger slike tanker bak oss. Nå har Stortinget talt, og Stortinget har med stor ydmykhet og stor tydelighet gitt en utstrakt hånd til de tidligere fangene i japansk fengsel eller internering under den annen verdenskrig. Jeg tror det tjener Stortinget til ære at vi har fått en enstemmig innstilling, at vi har unngått en strid om erstatningens størrelse, og at vi har kommet frem til at erstatningen gis til de gjenlevende fangene og til de etterlatte ektefeller og barn etter vanlige arverettslige regler. Til slutt har jeg lyst til å gi en liten honnør til representanten Vidar Kleppe. Det er hans initiativ som har gjort at vi har kommet frem til denne gode løsningen.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Arbeidarpartiet er svært godt nøgd med at vi kan avslutte denne valgperioden med å syne respekt og gi heider til alle dei som var internerte i Japan eller japanskokkuperte område under den andre verdskrigen. Det har gått altfor lang tid før desse har fått si påskjøning frå norske myndigheiter. Difor er eg glad for at vi i dag kan samlast om eit beløp til både attlevande og attlevande ektemakar eller deira rette arvingar. Det er all grunn til å merke seg at Noreg er i selskap med fleire land som no betaler ut erstatning til sine fangar. Mange av desse har valt å gi individuell utbetaling. Dette vil krevje eit stort byråkrati og vil også kunne by på vanskar for alle når det gjeld å skaffe bevismateriale. Vi må minne kvarandre om at det var unntakstilstand dei fleste stader på den tida. Eg trur heller ikkje dei fleste tenkte på å skaffe seg dokumentasjon, f.eks. på kor lenge dei var fengsla. Det viktigaste der og då var at dei var i live og vart frie. Difor er det bra at vi har samla oss om ein så pass stor sum som 100 000 kr i kvart enkelt tilfelle, sjølv om eg utmerkt godt veit at eit slikt beløp på langt nær kan erstatte dei lidingar og påkjenningar desse menneska fekk under fangenskapet og ikkje minst i ettertid. Med eit tal på ca. 900 personar som vart frårøva fridomen sin, er det mange nære slektningar som har fått denne tragedien voven inn i livet sitt i ettertid. Difor er det viktig at vi no ikkje gjer større forskjellar når det gjeld utbetalinga, men gir ein fast sum som er skattefri, og at det heller ikkje skal kunne trekkast frå andre eventuelt mottekne erstatningar eller trygdeordningar. Heller det motsette; skulle det vere nokon som ikkje har vore merksam på at dei kan søkje krigspensjon, er det framleis fullt mogleg. Som sagt: Arbeidarpartiet føler at vi endeleg har fått gitt attende ei takk for den innsatsen og dei påkjenning-ane som kvar enkelt vart utsett for. Eg er vel kjend med at pengar ikkje kan vege opp for den behandlinga desse fekk under svært vanskelege forhold. Dette har det vore viktig for oss i Arbeidarpartiet å få streka under i samband med handsaminga av denne stortingsproposisjonen. Difor er eg glad for at vi no kan avslutte dette kapitlet med denne erstatninga, slik at vi ikkje går på ein ny stortingsperiode før vi får synt desse fangane vår ære. Med utfallet her i dag håper eg at alle føler at den norske stat fullt ut har erkjent den innsatsen som vart gjord under dei vanskelege forholda som var i japansk fangenskap under den andre verdskrigen.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-05-29:
Representanten Ane Sofie Tømmerås sier at denne dagen er blitt skjemmet av ordbruken i debatten. Jeg tror at denne saken har blitt skjemmet av den proposisjonen som Regjeringen sendte til Stortinget. Og det har vært nødvendig for Stortingets justiskomite å rette opp det som Regjeringen ikke klarte å få sagt i sin proposisjon. Derfor er jeg også meget glad for at statsråden imøtekom mitt ønske og sa seg lei for at proposisjonen har skapt negative følelser og reaksjoner hos dem den gjelder. Det var viktige ord og nødvendige ord. Representanten Tømmerås sa for øvrig at denne proposisjonen var en saklig framstilling. Da skjønner jeg ikke hvorfor Arbeiderpartiet har snudd ryggen til denne proposisjonen og utvidet grunnlaget på tvers av det som står i denne proposisjonen. Det viser at man ikke har tenkt og handlet grundig nok. Statsråden sier også til undertegnede at Bondevik-regjeringen satt i to og et halvt år uten å gjøre noe med det. Ja, det er det ingen grunn til å være stolt av, og jeg har heller aldri påberopt meg noen stolthet i den sammenheng. Men jeg har gitt uttrykk for honnør til dem som tok et initiativ, og det synes jeg også Arbeiderpartiet kunne ha gjort i denne saken, og vist at det var nødvendig at noen reagerte. At det var disse representantene, tjener dem til ære og heder. Og at det nå er blitt en løsning på saken, tjener justiskomiteen til heder og ære, for justiskomiteen har i sin innstilling gått inn på det som er kjerneproblematikken i det som Regjeringens proposisjon overhodet ikke greide å fange opp i sin konklusjon. Jeg avslutter derfor med å gi uttrykk for at jeg er glad for at vi endelig kan sette en strek for en sak som burde vært løst for lenge siden.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
I dag er det en gledens dag for dem som satt i fangenskap i Japan under annen verdenskrig. Det er ikke noen gledens dag for den summen som blir gitt, og det er ikke noen gledens dag for det disse fangene ble utsatt for, men det er en gledens dag for at den norske stat endelig tar ansvar. Det er det denne saken egentlig dreier seg om. Ved å gi denne erstatningen i dag, påtar vi oss det ansvaret at vi faktisk burde gitt erstatning på et langt tidligere tidspunkt. Jeg stiller meg spørsmålet – særlig etter å ha hørt Arbeiderpartiets representant: Hvorfor har det tatt så lang tid? Alle er glade for at denne saken nå får det utfallet den får, men hvorfor har det tatt så lang tid? Hvorfor måtte det et Dokument nr. 8-forslag fra representantene Jørn L. Stang, Vidar Kleppe, Terje Knudsen og meg selv til før vi fikk denne saken på bordet? Hvis alle representantene og alle partiene mener at dette var på tide, og at vi nå er glade for utfallet, burde det vært mulig å ordne opp i dette før. En rekke personer har faktisk gått bort mens de har ventet på at staten skulle ta dette ansvaret, og de etterlatte sitter igjen. Disse personene opplevde aldri at man fikk en løsning på denne saken, og at de fikk den oppreisningen som de nå får, fordi det har gått så mange år før man har erkjent det faktiske forhold. Jeg vil likevel gi honnør til justiskomiteen for måten den har behandlet denne saken på – på en ryddig måte, saken har fått et godt resultat, og ikke minst står det en enstemmig komite bak innstillingen. Jeg forventer også at et enstemmig storting slutter seg til denne. Det var også viktig at man fikk på plass det at etterlatte ektefeller og barn av avdøde er berettiget til denne erstatningen. Hvis ikke, ville det vært en viss bismak ved at man har ventet i så mange år at antall personer er blitt sterkt redusert før man kom på banen med erstatning. Heldigvis har man ikke gått i den fellen denne gangen, og jeg er glad for at vi har fått det resultatet som foreligger. Men jeg lar det henge i luften: Hvorfor har det gått så mange år?
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
Det var representanten Tømmerås som fikk meg til å ta ordet igjen. Selvfølgelig har jeg lest innstillingen, og den proposisjonen som kom, St.prp. nr. 67 for 2000-2001, la jo overhodet ikke opp til det som Arbeiderpartiet har støttet i justiskomiteen. Det er et faktum. Erstatning som ble utbetalt f.eks. fra Tyskland til Norge, ble fordelt ved lov og den ble overført til søkers ektefelle, barn, foreldre, etter fordelingsreglene i arveloven. Arbeiderpartiet hadde i den stortingsproposisjonen som lå til grunn her, ikke tatt hensyn til det i det hele tatt, og de driver polemikk på om de i det hele tatt skulle få erstatning. Det er det justiskomiteen har ryddet opp i. Det er et faktum. Og at Arbeiderpartiet prøver å vaske sine hender og rose seg selv for at de har stått på og jobbet med denne saken og fått til en løsning på den, det er greitt nok, de kan ta den hederen og rosen for meg. Det som er viktig, er at disse personene endelig har fått noen kroner og øre i oppreisning, og ikke minst at vi her på Stortinget har verdsatt den innsatsen de gjorde for Norge da de satt i japansk fangenskap – det er det viktigste her. Jeg synes derfor det er bra, selv om erstatningsbeløpet er altfor lite etter min mening. Så kan vi godt si at kroner og øre ikke kan erstatte de lidelsene de har gjennomgått. Jeg er helt enig i det, men det hjelper da godt på å få noen ekstra kroner. For mange av disse har hatt det vanskelig økonomisk opp gjennom årene, mange har ikke fått endene til å møtes, mange har ikke hatt en far. Derfor synes jeg vi alle skal avslutte med å legge oss på minne det justisministeren bekreftet, at dette blir skattefritt, det blir en grei måte å utbetale dette på, det blir ikke noe byråkrati, og er det tvilstilfeller, skal man ordne opp der også, slik at de som kan komme inn under denne ordningen, får den oppreisningen som vi alle tross alt – med votering i dag – vil gi disse personene.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
Erstatning til nordmenn i japansk fangenskap er et symbolsk plaster på det psykiske såret som mange nordmenn fikk under annen verdenskrig. Den såkalte standarderstatningen er på linje med den i Nederland, Storbritannia og Canada, som overfor sine borgere også har hatt et oppgjør overfor dem som satt i japansk fangenskap. Japan har aldri betalt noen krigsskadeerstatning til Norge, slik som Tyskland har gjort. I fredsavtalen mellom Norge og Japan fra 1951 fraskrev Norge, i likhet med de øvrige allierte, seg retten til å reise erstatningssak overfor Japan. Som en kuriositet vil jeg nevne at Norge fra japansk side ble betraktet nærmest som et ikke-eksisterende land, med det resultat at ingen nasjoner fikk offisiell tillatelse til å ivareta norske interesser i Japan. Det mente den gang C.J. Hambro, som også mente at Japan oppfattet oss som en del av Stor-Tyskland. Sammen med en rekke land tar Norge en siste mulig runde på oppgjør med gamle synder og gir en symbolsk sum, isolert sett rettferdig, som en erstatning til ofrene. Man måtte passere år 2000 før man får dette på plass, noe som kan skyldes at Norges formelle krigsforhold til Japan er viet lite oppmerksomhet, ikke minst fordi Stortinget i 50 år har unndratt all sin behandling fra offentligheten, faktisk helt fram til 1995. Det er gledelig at et samlet storting tar et kollektivt ansvar for erstatning etter initiativ fra representanten Vidar Kleppe. Spesielt viktig er det også at en samlet justiskomite innrømmer at etterlatte ektefeller og etterlatte barn av avdøde tidligere fanger skal være berettiget til å tre inn i avdødes krav etter vanlige arverettsregler. Dette er et vesentlig punkt. Det er spesielt viktig når vi alle vet at man i proposisjonen og i departementet viser en form for arroganse og en til dels ansvarsfraskrivelse når det gjelder en fullkommen, moralsk erstatning. Skulle det bare gjelde de gjenlevende, vil det utgjøre kun rundt 350 personer av totalt 900 personer. Man må være seg bevisst at en slik åpenbar forskjellsbehandling mellom Tyskland-fangene og Japan-fangene ikke kan finne sted. Ex gratia-utbetalingen på 100 000 kr må ses på som en symbolsk sum og er på linje med oppgjøret overfor Tyskland-fangene på 12 000 kr, målt i 1960-kroner. Ifølge Statistisk sentralbyrå utgjør dette beløpet pr. år 2000 litt over 109 000 kr. Ikke alle krigsfanger er kjent med at det fortsatt er adgang til å søke om full krigspensjon, som i dag utgjør nærmere 218 000 kr pr. år. Omtrent 50 personer som satt i japansk fangenskap, mottar krigspensjon i dag Til slutt vil jeg understreke at Norge med dette initiativ endelig viser at man er oppmerksom på de lidelser mange av fangene og deres etterlatte har fått i ettertid.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Jeg er glad for at alle – et enstemmig storting, en enstemmig komite – nå er enige om at denne erstatningen skal gis til dem som satt i japansk krigsfangenskap. Det er på tide at denne gruppen får denne symbolske summen som en oppreisning for det som har skjedd. Men nettopp fordi vi er så enige, syns jeg det er synd at denne dagen, som er så viktig for såpass mange mennesker, og denne debatten skjemmes av en ordbruk fra enkelte som vitner om at man prøver å kjøre en politisk retorikk som ikke på noen måte hører hjemme i denne saken. Det er brukt uttrykk som at man er «skuffet» og «harm» over proposisjonen, og at det er en ansvarsfraskrivelse som ligger der. Det proposisjonen gir, er hele bildet. Det er en saklig framstilling av hvilke andre økonomiske kompensasjoner som er gitt til mennesker som har sittet i fangenskap, og hvilke andre økonomiske kompensasjoner som det er mulig for dem å få. Det er en beskrivelse av den vanlige erstatningsretten som dette storting faktisk har vedtatt tidligere, og det er en kort henvisning til andre grupper som kan være i samme situasjon som dem vi gir erstatning til nå. Jeg vil også minne om det som ikke står i proposisjonen, nemlig at Stortinget tidligere gjennom sin egen erstatningsordning, billighetserstatningen, har sagt nei til å gi erstatning til mennesker som har vært gjennom store lidelser, som har lidd tap, både på kropp og sjel og materielt, som følge av krigen. Det dreier seg om norske statsborgere som har sittet i fangenskap i Norge under krigen, det dreier seg om dem som har tapt skolegang under krigen, og det dreier seg om dem som har opplevd grov mobbing som følge av krigen. Og da har Stortinget tidligere sagt at lidelser på grunn av krigen skal man ikke gi erstatning for, fordi krig dessverre rammer mange hardt. Det kan selvfølgelig være fristende, når man vet konklusjonen, bare å fokusere på argumentene for den konklusjonen og ikke sette saken inn i en helhet eller gi hele bildet. Men dersom Regjeringen hadde gjort det, mener jeg at den hadde forsømt seg. Da hadde den bare gjort halv jobb, det hadde vært en dårlig jobb. Bare ensidig å fokusere på for-argumentene kjenner vi fra politisk retorikk, men det hører med respekt å melde ikke hjemme i et offentlig dokument, som en proposisjon er. Det finnes veldig mange tragiske skjebner blant dem som satt i japansk fangenskap. Vi hører historier som er gruoppvekkende, og da er det lett å la følelsene ta overhånd, men vi må samtidig evne å sette det inn i en helhet.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Jeg er glad for at Stortinget i dag vedtar å tilkjenne en erstatning til de nordmenn som satt i japansk fangenskap under krigen. Dette er en lenge etterlengtet oppreisning. Jeg har blitt fortalt, også i dag, at noen har oppfattet enkelte formuleringer i proposisjonen som sårende. Det er jeg i så fall lei meg for, det var selvfølgelig ikke meningen. Men jeg mener fortsatt at det er riktig av Regjeringen ved innføring av særskilte erstatningsordninger å drøfte ordningen i en bredere og mer prinsipiell sammenheng. Jeg vil imidlertid understreke at konklusjonen likevel var – som nå bør være vel kjent – at det burde gis erstatningsbeløp til dem som satt i japansk fangenskap. Og når det ble konklusjonen, skyldtes det bl.a. det faktum at de allierte ved den avtale som ble inngått med Japan, i praksis fratok dem som satt i japansk fangenskap, mulighet til erstatning fra den japanske stat. Jeg hadde ikke tenkt å si det jeg nå skal si. Men når representanten Marthinsen var såpass indignert, har jeg likevel lyst til å si at Bondevik-regjeringen satt faktisk i to og et halvt år uten å gjøre noe med dette. Så den harmen man nå presenterer, syns jeg kanskje er å overdrive noe. Jeg er glad for at det er enighet om forslaget om at det skal utbetales en standard erstatning. Selv om det kan argumenteres godt for at lidelsene de enkelte gjennomgikk, har vært svært ulike, er likevel det viktigste nå raskt å få til en utbetaling, slik at de det angår, kan få glede av utbetalingen, og at vi får gitt uttrykk for den respekt det er ment å være. Jeg er derfor også glad for at det er enighet om at det ikke skal stilles store krav til dokumentasjon, at erstatningen ikke skal beskattes – og da kan jeg bekrefte representanten Kleppes ønske om presisering av det – og at eventuelle tidligere mottatte kompensasjoner, det være seg trygd, pensjon eller erstatning, ikke skal komme til fratrekk. Jeg har også lyst til å bekrefte at departementet i kunngjøringen av ordningen uttrykkelig vil gjøre oppmerksom på at berørte personer fortsatt har mulighet til å søke om krigspensjon, og ved behandlingen av søknadene vil selvfølgelig departementet for øvrig legge til grunn den prioriteringen som komiteen legger opp til i innstillingen, slik at søknadene fra dem som selv satt i fangenskap, blir behandlet og innvilget først.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
Dette er en enstemmig innstilling fra justiskomiteen. Saksordføreren har redegjort for saken på en utmerket måte, og det skulle da egentlig ikke være behov for å si så mye fra oss andre. Jeg fikk bare lyst til å ta ordet for å gi ros til de initiativtakerne som har fått løst denne saken, de uavhengige stortingsrepresentantene Vidar Kleppe, Jørn L. Stang og Terje Knudsen og Fremskrittspartiets representant Harald T. Nesvik. For det er uten tvil riktig, slik representanten Astrid Marie Nistad sa, at Arbeiderpartiet har jobbet lenge med denne saken – i ca. 50 år – men den hadde jo ikke vært løst uten initiativet fra disse stortingsrepresentantene. Sånn sett er det gledelig at det er mulig å fremme private forslag fra representanter på Stortinget og få gjennomslag og komme til et praktisk resultat. Så som sådant ser jeg også dette som en aldri så liten seier for Stortingets uavhengighet.
Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 2001-05-29:
I Dokument nr. 8:63 for 2000-2001, forslag fra stortingsrepresentant Siv Jensen om tillegg til forskrift til samferdselsloven vedrørende organiseringen av drosjevirksomhet, fremmes følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen endre eller gi et tillegg til forskrift om persontransport med motorvogn utenfor rute av 10. juni 1977 nr. 8 nr. 56, slik at det gjøres uttrykkelig klart at det er tillatt for drosjeeiere å benytte seg av selvstendig næringsdrivende sjåfører i sin virksomhet.» Komiteen viser til at departementet har en slik vurdering: «Dersom det skulle innføres kontraktørordninger i drosjenæringen, anser departementet at det representerer et så radikalt brudd med gjeldende rett at samferdselsloven må endres.» Departementet sier også: «Det er mulig at drosjenæringen vil bli mer attraktiv som arbeidsplass for noen dersom det åpnes for kontraktørordninger. Dette er imidlertid vurderinger som vil kunne gjøres gjeldende for ansatte i de fleste næringer. Etter departementets vurdering bør derfor spørsmålet om hvorvidt arbeidstakere i fremtiden skal kunne registrere seg som selvstendig næringsdrivende vurderes på generell basis, og ikke isolert sett som et samferdselspolitisk virkemiddel.» Komiteens tilråding er at forslaget avvises.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
Jeg vil få lov til å legge fram det forslaget som er tatt inn i innstillingen på side 2, hvor Fremskrittspartiet ønsker å åpne for at det skal være tillatt for en drosjesjåfør å være registrert som selvstendig næringsdrivende. Vi ønsker at den enkelte drosjesjåfør skal ha ansvaret for den faglige kompetansen og sikkerheten for seg selv. Man må være klar over at drosjevirksomheten er utsatt for store svingninger både fra dag til dag og på de forskjellige tidene av døgnet. Vi mener at arbeidsmiljøloven, løyveordninger m.m. er dårlig tilpasset slik det er i dag. Med selvstendig næringsdrivende som blir tilknyttet sentraler, vil ansvaret tvert imot være greit og oversiktlig plassert.
Trond Helleland (Høyre), 2001-12-04:
Her er det rom for lange utredninger på bakgrunn av de gode spørsmål som representanten Storberget stilte: Hva vil Høyre gjøre for å redusere de økte forskjellene og for å begrense rusmiddelbruken – og hvorfor har vi ikke gitt mer midler til kriminalomsorgen? Når det gjelder dette med Fattig-Norge, er det en problemstilling som Stortinget har hatt på sin dagsorden lenge. Men jeg vil vel hevde at det er først etter at den nye sosialministeren har kommet på plass, at det virkelig har blitt fart i den debatten. Det er konkrete tiltak på gang, og det vil bli gjort ting både innenfor skatte- og avgiftssystemet, innenfor tilgangen til arbeidsmarkedet og innenfor andre områder for å hjelpe dem som er i en vanskelig situasjon – også i forhold til sosialhjelpssatser og annet der den forrige regjeringen la seg på et lavt nivå. Når det gjelder rusmiddelmisbruket, er jeg veldig opptatt av de nye narkotiske stoffene som dessverre florerer i altfor stor grad i ungdomsmiljøer. Jeg tror vi framover må fokusere kraftig på holdningene til narkotika, på holdningene til den livsstilen som mange ønsker å være en del av, men at det må kunne gå an å operere innenfor de miljøene uten å bruke den type stoff. Alkoholmisbruket er også et stort problem, og det peker komiteen på i mange felles merknader. Storberget har selv bidratt til disse gode merknadene, så jeg viser til dem. Når det gjelder kriminalomsorgen, har vi bl.a. pekt på at det er et press. Vi ønsker, i motsetning så langt til Arbeiderpartiet, å ta i bruk utradisjonelle metoder for å øke tilgangen på soningsplasser. Vi peker, som jeg gjorde i mitt innlegg, på bl.a. Vardåsen leir i Kongsvinger – i Storbergets eget fylke. Vi peker på at det må være mulig å ta i bruk andre anlegg for å få dette på plass. Dette vil ta tid, men vi skal ikke hvile. Vi skal stå på, og vi skal satse på kriminalomsorgen videre.
Trond Helleland (Høyre), 2001-12-04:
Jeg synes det er interessant at når Høyre og den nye Regjeringen har satt kampen mot fattigdom på dagsordenen, er det SV og Arbeiderpartiet som utfordrer Høyre på dette. Det viser nettopp at vi har truffet når vi har tatt opp dette temaet – når vi sier at vi vil bekjempe fattigdommen, når vi sier at det viktigste og mest sosiale en kan gjøre i forhold til budsjettet for neste år, er å sørge for at rentenivået går ned, at den enkelte får mer å rutte med, og at den enkelte har større muligheter til å klare seg. Det er viktige tiltak. Det er viktig om du er fattig eller rik. Det er viktig å kunne disponere mer av egen inntekt, det er viktig å kunne ha muligheten til å nedbetale huslån, ha muligheten til å skaffe seg en bolig osv. Kampen mot fattigdom er viktig, det er riktig. Men det aller viktigste når det gjelder kriminalitet, er at søkelyset, som komiteen også sier, må rettes mot det ansvar den enkelte har for egne handlinger. Den enkeltes handlinger er ikke noe som oppstår i et vakuum, de oppstår naturligvis som en følge av det miljøet den enkelte vokser opp i. Så det å se kriminalitetsbekjempelse i et større perspektiv, slutter Høyre seg hundre prosent til. Det å ha en god oppvekstpolitikk, det å ha muligheten for trygge oppvekstvilkår, det å ha et kulturtilbud, det å ha et skoletilbud – i det hele tatt det å ha en rekke tiltak som rettes inn mot at barn og unge får et trygt oppvekstvilkår, er kanskje noe av det aller viktigste i kampen mot kriminalitet.