Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2009-05-18:
Først vil jeg gi interpellanten ros for å ha tatt opp situasjonen til barn som opplever overgrep. Ingen skal måtte oppleve dette – aller minst barn som ikke har andre enn oss voksne til å beskytte seg. Dette er de svakeste av de svake – de tause barna, som statsråden var inne på i sin redegjørelse tidligere i dag. Når de seksuelle overgrepene dessuten skjer i hjemmet, blir situasjonen for disse barna enda verre. Hjemmet skal være barnas trygghet. Når overgrepene foretas av dem som barna i utgangspunktet skal ha tillit til, er barna i en uholdbar situasjon. Når interpellanten spør hva Regjeringen vil gjøre for å forhindre at barn og unge blir utsatt for seksuelle overgrep, er dette en vanskelig oppgave for Regjeringen alene, fordi overgrepene nettopp skjer i lukkede rom, i den private sfære. Barn er lojale mot sine såkalte nærmeste, som altså i overgrepstilfellene er barnas fiender. Små barn kjenner ikke til hvem eller hvor de kan si ifra. Mange barn blir trolig også skremt av overgriperen. Jeg er glad for at barne- og likestillingsministeren og justisministeren tar dette problemet veldig alvorlig og har engasjert seg for å gi barn bedre mulighet til å si ifra. Et godt eksempel på dette er selvsagt etableringen av barnehus. Justisministeren har dessuten skrevet en bok, som heter «Bjørnen sover». Den anbefales for alle som er interessert i barnas situasjon. Barna bor i kommuner. Det er i kommunene barna kan hjelpes først og fremst. Da må barna bli sett. Hvem er det som først ser barna? Jo, det er de som barna først kommer i kontakt med utenfor hjemmet. Helsestasjonen er ett sted. Men kanskje aller viktigst er barnehagen. Jeg mener at de ansatte i barnehagene må få bedre kompetanse, noe også statsråden har vært inne på. De må få bedre kompetanse i å se barnet og å kunne lese barnet og de signalene som barnet gir. Signalene kan selvsagt være synlige, som blå merker på kroppen. Men like viktig er det å kunne lese barnets oppførsel, som apati eller spesielt utagerende oppførsel. Barnehagepersonalet blir kanskje den viktigste trygghet i barnets liv når hjemmet er forbundet med redsel og utrygghet, når overgrepene altså skjer der. Barne- og likestillingsministeren har vært inne på behovet for tverrfaglig samarbeid. Det støtter jeg fullt ut. Men da må ikke ulike profesjoner sitte på hver sin tue og gjemme seg bak et taushetsløfte. Full åpenhet, i den hensikt at barn skal hjelpes, må være et mål for alle som jobber med barn. I mitt tidligere liv jobbet jeg med barnevern. I etterpåklokskapens lys kan jeg trygt erkjenne at det jeg angrer på i dag, er at jeg ikke tok flere barn ut av et problematisk hjem, som altså ikke var et godt miljø for barn å vokse opp i. Det er imidlertid ikke lett å jobbe i barnevernet på mindre steder, hvor alle vet alt om alle. Derfor er jeg glad for at barne- og likestillingsministeren legger stor vekt på fagteamene, som skal hjelpe det kommunale barnevern med kompetanse når det gjelder vanskelige vedtak og avgjørelser. Jeg har lyst til å gi ros til alle i barnevernet som jobber med vern av barn. De har et veldig ansvarsfullt arbeid, selv om kanskje ikke lønnen gjenspeiler akkurat det. Tidligere statsminister Gro Harlem Brundtland sa en gang at hun savnet nabokjerringa. Jeg tror at flere skulle bry seg om, ikke bry seg med. Vi som er voksne, har ikke lov til å lukke øynene og ørene når vi er i tvil når vi oppdager barn som ikke har det greit. Vi voksne må bli varslere.