Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2009-06-18:
Denne saken startet jo for to år siden, da staten sikret seg avgjørende innflytelse over et av et av Norges største og viktigste selskap gjennom erverv av i overkant av 12 pst. av aksjene. Tidligere Aker Kværner, nå Aker Solutions ASA, representerer et nasjonalt kompetansemiljø innenfor en av Norges klart viktigste næringer. Avtalen fikk som kjent bred tilslutning i Stortinget. Alle partier, utenom Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, stemte for kjøpet. I vinter ble det gjennomført flere transaksjoner internt i Aker-sfæren, fra Aker ASA til Aker Solutions AS, et heleid datterselskap av Aker Solutions ASA. Transaksjonene berørte disse selskapene. Det var Aker Oilfield Services til ca. 1 milliard kr, Aker DOF Deepwater til 250 mill. kr, ODIM til 0,5 milliarder kr, Midsund Bruk til knapt 100 mill. kr, og endelig en økt eierandel i Aker Clean Carbon til knapt 50 mill. kr. Samlet sett hadde dermed disse oppkjøpene en verdi på rundt 2 milliarder – altså betydelige beløp og et betydelig omfang enten vi måler i penger eller i aktivitet. Disse transaksjonene ble gjennomført uten at staten som eier verken var informert eller konsultert på forhånd av selskapet eller av styret, og de hadde derfor heller ikke hatt mulighet til å vurdere konsekvensene av transaksjonen. Da saken ble kjent gjennom børsmelding den 2. april, var derfor en av selskapets store eiere ukjent med så vel omfang som den industrielle tenkningen som lå bak. På det tidspunktet hadde det ikke vært noen direkte kontakt mellom verken daglig leder eller styreleder og departementet der full informasjon om transaksjonene ble gitt. Opposisjonen mener at dette er statsrådens skyld og ansvar, et standpunkt jeg mener det er vanskelig å finne dekning for. Det hadde vært kontakt mellom staten ved departementet og selskapet flere ganger gjennom vinteren, uten at full informasjon om transaksjonene ble gitt. Den 13. mars er en viktig dato i denne sammenheng. Da var det møte mellom eierne i Aker Holding. Det ble gitt en generell orientering om selskapets strategi, virksomhet og organisering. Mot slutten av møtet ble enkelte eierspørsmål tatt opp. Det ble orientert om at man planla å kjøpe seg opp i Aker Oilfield Services, en informasjon som ikke var ny, siden dette var kunngjort i selskapets fjerdekvartalsrapport den 24. februar. Det ble ikke orientert om pris, framdrift eller andre vilkår, og interessant nok ble det heller ikke nevnt noe om de andre transaksjonene, ifølge departementet. Derimot ble det fra departementets side understreket hvor viktig det var med ryddighet i denne transaksjonen spesielt og i andre transaksjoner med nærstående generelt. Videre ble Aker Solutions ASAs ansvar for å sørge for ta det ikke kunne rettes kritikk mot transaksjonene, og betydningen av at verdifastsettelser måtte kunne dokumenteres, ble understreket. Den 27. mars er det møte mellom Berit Kjøll og departementet i forkant av generalforsamlingen med temaet styrearbeidet i selskapet i sin alminnelighet. Her ble transaksjonene i Aker Oilfield Services på nytt tema. Kjøll mente at handelen var industrielt riktig, og at den ville bli gjennomført på riktig vis – dette på bakgrunn av korte, muntlige orienteringer i styremøtene 18. september 2008 og 24. februar 2009. I forkant av møtet etterspurte Kjøll mer informasjon fra daglig leder for bedre å kunne informere departementet. Dette ble gitt i form av en e-post med et vedlegg på 27 sider, der de fire andre transaksjonene ble omtalt. Dette var på det tidspunkt helt ny informasjon for Kjøll. Av den grunn og på grunn av den medfølgende beskjeden om at hun var satt på selskapets innsideliste, ble denne informasjonen ikke gitt videre til departementet. Den 30. mars var det ordinær generalforsamling i Aker Holding med helt ordinære saker. Her spurte Kjøll styrelederen om å ta opp transaksjonene som skulle behandles i styremøtet senere på dagen. Styreleder Øyvind Eriksen orienterte om deler av selskapets strategi i tillegg til den allerede kjente transaksjonen med Aker Oilfield Services. Så ble det nevnt kjøp av aksjer i Odin og en rettet emisjon mot Aker Clean Carbon. Det ble ikke gitt annen informasjon om transaksjonene. Departementet svarte at man normalt ikke mottar informasjon fortløpende, men at det forventes at selskapet selv tar kontakt når det foreligger informasjon som er relevant for eieren. Det ble ytterligere understreket at det er selskapets ansvar å ta kontakt med eieren når de vurderer at behov for å gi informasjon oppstår. Dette var ikke et forberedt møte. Det ble gjennomført etter initiativ fra Kjøll, og det ble avholdt kun en time før styremøtet. På styremøtet i Aker Holding den 30. mars ble det orientert om transaksjonene. De svenske eierne skulle få en orientering om transaksjonene, der Kjøll umiddelbart bad om å få delta. Orienteringen ble gjennomført, vel å merke uten at Kjøll ble invitert til å være med. Den 1. april tok Kjøll så kontakt med departementet og orienterte pr. telefon om de transaksjonene som skulle gjennomføres, med bakgrunn i den orienteringen som ble gitt på styremøtet den 30. mars. Den 2. april sendte så Aker Solutions ASA og AS ut børsmelding der det fulle omfanget av de fire transaksjonene og emisjonen ble gjort kjent, dessuten at dette var tenkt finansiert gjennom et større obligasjonslån med Aker ASA som største långiver. Det var altså først gjennom denne børsmeldingen at staten som eier ble gjort kjent med hva som var gjort, direkte fra selskapets side. Fra den 2. april er det rimelig godt kjent hva som har skjedd, ikke minst gjennom fyldig dekning i pressen. Begrunnelsen for mistillitsforslaget ligger i hovedsak, i hvert fall for deler av opposisjonen, i det som skjedde før 2. april. Det er derfor all grunn til å stoppe her. Staten har forankret styringen av sitt eierskap gjennom eierskapsmeldingen, aksjeselskapslovgivningen og norsk anbefaling for eierstyring av selskapsledelse og statens prinsipper for godt eierskap. Et sentralt prinsipp er at eierbeslutninger tas i generalforsamling. Det er selskapets plikt å orientere eieren, enten gjennom daglig leder eller styreleder, om spørsmål som er relevante for eieren. Statens styrerepresentant erstatter ikke den kontakt som det tilligger selskapet å ha direkte med departementet. En aksjeeieravtale som den som foreligger her, vil ikke komme i stedet for, men i tillegg til de prinsippene som gjelder. Staten har et omfattende eierskap i mange børsnoterte selskap og lang erfaring med å håndheve denne type informasjon og prosesser. Meg bekjent har manglende informasjonsutveksling mellom selskap og eier ikke vært et problem tidligere. I denne saken bør det, ut fra de opplysningene som foreligger, være rimelig greit å konkludere med at selskapet ikke hadde noe ønske om eller vilje til å dele denne informasjonen med eieren, langt mindre drøfte det reelle innholdet. Argumentasjonen som selskapet selv anfører, nemlig at det er statens styremedlems ansvar å holde eieren informert, er etter mitt skjønn tynn. For selv om man tar utgangspunkt i Aker ASAs forståelse av hvordan informasjonsflyten skulle gå, nemlig via statens styrerepresentant, tilfløt det ikke styrerepresentanten dekkende informasjon før fem dager før det ble orientert om saken i Aker Holdings styremøte. Tvert imot er det mitt inntrykk at man fra selskapets side har brukt en god del ressurser på å finne ut at det ikke er nødvendig med en behandling i generalforsamling i Aker Solutions ASA, og dermed vedtakssak i styret i Aker Holding AS. Det er fra Aker Solutions side innhentet råd om dette fra to eksterne rådgivere. Begge statens rådgivere konkluderer for øvrig med at dette var en sak for generalforsamlingen. Sett i lys av dette er derfor opposisjonens kritikk av statsråden merkelig. Forutsetningen for den er nemlig at dette var tilgjengelig informasjon, som dermed kunne danne grunnlaget for muligheten «til å engasjere uavhengig finansiell rådgiver for å vurdere strategi og pris for transaksjonene før vedtaket ble fattet.» Dette kunne igjen gi staten grunnlag for å vurdere pris og industriell strategi i oppkjøpene på selvstendig grunnlag før vedtak ble fattet. Det er krevende å skulle engasjere en finansiell rådgiver for å gjennomgå transaksjoner man ikke har informasjon om, for så å bruke dette som grunnlag for å foreta egne vurderinger på pris og industriell strategi. Dette er etter Senterpartiets skjønn kritikk som ramler på sin egen urimelighet. Mindre krevende blir det ikke når vi ser Fremskrittspartiets tilnærming: Først kritiserer de – sammen med de andre partiene – statsråden for å ha vært for passiv, så – i en egen merknad – for å ha vært for aktiv. For å bruke en metafor fra meteorologien: Statsråden blir her utsatt for nordavind fra alle kanter. Statsråden har fått uvanlig krass kritikk fra mange hold for håndteringen etter 2. april. I innstillingen er dette tonet noe ned. Det er oppsiktsvekkende i seg selv når vi tar høyde for både styrken og intensiteten i kritikken som kom. Fremskrittspartiet og Øyvind Korsberg mente at Brustad måtte komme seg ut av snøhula og rydde opp, Høyre og Torbjørn Hansen mente at statsråden muligens kunne stilles for riksrett, selv om det var litt uklart hvilke lover hun eventuelt hadde brutt, mens Venstre og Sponheim nøyde seg med metaforer innenfor plantelivet og med å omtale seg selv i tredje person sammen med statsministeren. Ikke bare er kritikken kraftig forstummet, den er også gitt et helt nytt innhold etter hvert som saken har utviklet seg. Nå er det som kjent manglende håndtering i forkant som er problemet. Det eneste opposisjonen klarer å samle seg om, er selve mistillitsforslaget og – sammen med oss – behovet for et aktivt statlig eierskap, der staten som eier tar klare, velbegrunnede og selvstendige standpunkt knyttet til større strategiske industrielle disposisjoner i selskapet. Det siste er greit å ha med seg, all den tid det tradisjonelt er regjeringspartiene som har tatt til orde for en slik utøvelse av statlig eiermakt. Og hvis dette er opposisjonens kraftsamling i forkant av høstens valg, spår jeg fire nye år for sittende regjering. Det er etter mitt skjønn derfor liten tvil om at dette utelukkende er et spill der formålet er å ramme en statsråd som lite annet har gjort enn jobben sin, en statsråd som har stått i stormen og ivaretatt fellesskapets verdier og aksjefellesskapets rettigheter. Ingenting er oppnådd, sier opposisjonen. Vel, verdifastsettelser er kvalitetssikret av utenforstående part. Transaksjonene ble gjenstand for behandling i generalforsamling, og aksjonæravtalen skal endres slik at man unngår denne type hendelser i framtiden. Det er lett for Senterpartiet å støtte Sylvia Brustad i denne saken. Jeg vil for egen regning tilføye at jeg er enig med Øyvind Eriksen i Aker ASA når han skriver i brev til komiteen at «store belastninger kunne vært unngått hvis Aker aktivt hadde utvirket at Aker Solutions selv var part slik at transaksjonene ble forelagt for generalforsamlingen». Det er uhyre viktig at transaksjoner mellom nærstående selskaper i samme sfære blir gjennomført på en måte som gjør at det ikke kan stilles spørsmål ved dem, slik vi har sett her. For staten som eier er det etter mitt skjønn to forhold som er avgjørende. For det første må staten alltid kunne dokumentere at den ivaretar sine verdier på en god måte. Om verdier går tapt eller forvitrer, er det fellesskapets ressurser som forsvinner, og de som stiller verdiene til disposisjon, har ikke gjort det direkte eller bevisst, men gjennom demokratiske valg og innbetaling av skatt. Dermed blir dette et hensyn som påhviler staten i særlig grad. For det andre må staten alltid sikre at alle aksjonærers interesser blir ivaretatt – ikke bare de store, eller at enkelteiere beriker seg på bekostning av aksjefellesskapet. Jeg kan ikke skjønne annet enn at det er akkurat det Sylvia Brustad har gjort i denne saken, gjennom å få en ny gjennomgang av verdifastsettelser og få saken til behandling i generalforsamlingen. Har vi så i etterkant noe å lære av dette fra vår side? Ja, og det synes jeg både statsråden og komiteen har tatt tak i på en god måte. Det er behov for å klargjøre forventninger og rutiner i forhold til informasjonsutveksling. Likeså at dialogen mellom eiere blir bedre, slik at det er enighet før og ikke etter at transaksjonene er annonsert. Det er òg viktig å føre i margen at støy av den størrelsen vi her har sett, ikke er heldig for selskapet. Fokus i selskapet ligger på verdiskaping, på arbeidsplasser og utvikling, og at man over tid får et helt annet fokus, er åpenbart i forhold til den svært viktige jobben som må gjøres hver eneste dag i selskaper av denne størrelsen. Dette er et ansvar som påligger alle parter i et eierfellesskap, og staten vil alltid ha minst like store krav til prosess og dokumentasjon som andre eiere, av ovenfornevnte årsaker. Mistillitsforslag er ingen lek. Utenom riksrettstiltale er mistillitsforslag Stortingets viktigste og mest potente våpen overfor den utøvende makt, både overfor enkeltstatsråder og regjeringen under ett. Tidvis har mistillitsforslag endret norsk politisk historie. Det klassiske eksemplet er mistillitsforslaget fra mindretallet i kommunalkomiteen og skog-, vassdrags- og industrikomiteen mot regjeringen Gerhardsen den 23. august 1963, etter gruveulykken i Kings Bay på Svalbard. Det forslaget ble vedtatt med 76 mot 74 stemmer og førte til at regjeringen søkte avskjed. Siden ble norsk politikk varig endret. Lyng-regjeringen viste at Arbeiderpartiet ikke var ment å styre for alltid. Det mistillitsforslaget er ett av over 60 siden annen verdenskrig. Det var et reelt mistillitsforslag, ment på ramme alvor, fremmet i forbindelse med en alvorlig sak – og det fikk konsekvenser. Dagens mistillitsforslag blir ikke noe vannskille i norsk politisk historie – i beste fall blir det en historisk parentes. Etter beste evne har jeg lett etter paralleller, noe å sammenlikne med. Mitt stalltips er at det kommer i samme divisjon som flere av mistillitsforslagene som representanten Carl I. Hagen har fremmet. Den 19. november 1974 fremmet han mistillitsforslag mot utenriksministeren angående utenriksministerens redegjørelse. Det ble forkastet mot én stemme – sannsynligvis Hagen selv. Etter at Fremskrittspartiet bidrog til å felle Willoch-regjeringen, prøvde Hagen åpenbart å gjøre det godt igjen gjennom en serie mistillitsforslag mot regjeringen Brundtland. Det første i rekken satte han fram allerede under trontaledebatten den 20.–21. oktober 1986. Forslaget ble, som kjent, ikke bifalt, mot 2 stemmer. Det er dermed nytt fra den kanten når Carl I. Hagen sier at mistillitsforslag ikke skal fremmes i utide. Når skal Stortinget så fremme mistillitsforslag? Jo, når Regjeringen har brutt opplysningsplikten overfor parlamentet, handlet i strid med Stortingets vilje, føringer og lovvedtak. Vi kommer ikke unna ordet «alvor» i denne sammenhengen. Mistillitsforslaget mot statsråd Brustad kommer til kort målt opp mot alle disse kriteriene. Først og fremst virker det skreddersydd for media, og bortenfor Stortingets plikt til å opptre seriøst, alvorlig og til og med anstendig. Samtidig krever et slikt forslag i seg selv alvorlig ettertanke og nøye vurdering. For min egen del har jeg kommet til at jeg ikke kunne ha støttet det, selv om jeg hadde representert et opposisjonsparti. Det er for tynt, for useriøst og for vanskelig å ta på alvor. Hamsun skrev at om hundre år er allting glemt – vel å merke med unntak av akkurat den setningen. Dagens mistillitsforslag vil være borte fra det kollektive minnet i god tid før hundre år har passert. Skjønt, hvem vet? Kanskje dukker det opp som et eksempel på meningsløse og dødfødte mistillitsforslag, akkurat som Hagens mistillitsforslag mot utenriksministeren i 1974. Det blir ikke skrevet viktig politisk historie her i dag. Vi er lysår unna Kings Bay-saken. Ansvaret ligger hos opposisjonen. De har sikkert gjort som best de kunne. Det er deres unnskyldning. Det er også deres dom, for å sitere en av de fremste som har hatt sitt virke her i denne salen.