trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2016-04-12:
Hvis det vi nå hørte statsråden redegjorde for, skulle være oppspillet til klimaredegjørelsen etterpå, har vi ikke mye å se fram til. Det vi opplever i klimadebatten nå, er at ord som «ambisjoner» blir vevd inn i et ordspill om hvem som har gjort mest, og hvor fantastisk egentlig tingene er. Det hjelper klimaet svært lite. Utgangspunktet er at Paris-avtalen utvilsomt forsterker målsettingen om at vi ikke skal overstige togradersmålet. På to og et halvt år har denne regjeringen lagt fram én sak som konkret omhandler klima. Det er Meld. St. 13 for 2014–2015 – to og et halvt år, én sak – som er en forpliktelse overfor EU og innlemmelse i EUs system og rammeverket rundt klimaet om hvordan vi skal forholde oss. Så sannsynligheten for at vi får avklart hva Norge skal forholde seg til, først og fremst kanskje i 2018–2019 – jeg vet ikke om statsråden kan redegjøre for det i sin redegjørelse etterpå. Forutsetningen da vi behandlet Meld. St. 13 var at den avtalen med EU kunne sluttføres i løpet av året, eller senest i 2017, men altså, én sak på to og et halvt år. Det vitner ikke akkurat om en aktiv og framoverlent regjering med tydelighet på hvordan en skal nå målene. Det er ikke noe problem om Norge innfører tiltak som reduserer klimagassutslippene uavhengig av den prosessen som er med EU – tvert om, det vil jo bare styrke våre muligheter for å oppfylle de forpliktelsene som vi allerede har. Og når representanten Korsberg, og for så vidt også statsråden, mener at Arbeiderpartiet på bakgrunn av denne innstillingen – vi mener at det går an å iverksette tiltak nå – begynner å vingle i forhold til det vi sa i forbindelse med behandlingen av Meld. St. 13 for 2014–2015, må jeg med respekt å melde påpeke at da kan verken statsråden eller representanten Korsberg ha lest innstillingen fra Stortingets behandling av denne saken. For det var vitterlig sånn at Arbeiderpartiet var veldig tydelig, sammen med mange i denne salen, på at det hastet å komme i gang med tiltak, og det ble foreslått tiltak, men de ble nedstemt av regjeringspartiene og flertallet. Så er det sånn, og det bare forsterker seg for hver dag som går, at alle, unntatt regjeringspartiene, begynner å bli veldig utålmodige etter å få noen konkrete tiltak som gjør at vi får avklart noen forhold på veien fram til 2030. Næringslivet etterspør det. Det er ingen tvil om at hvis ikke regjeringen nå kjenner sin besøkelsestid, tror jeg Stortingets flertall gjør det.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2016-04-12:
Fra regjeringspartiene og for så vidt også fra statsråden ser vi en tydelig stolthet over alt de har gjort. Det som er synd, er at alt de har gjort, ikke medfører at vi når de resultatene vi skal nå. Det er den ene problemstillingen. Det ser heller ikke ut som at denne regjeringen har til hensikt i denne stortingsperioden å forelegge noen konkrete tiltak for Stortinget. Til representanten Korsberg: Det er grunn til å bli forundret – virkelig – over både måten det argumenteres på, og måten en også forsøker å lage en retorikk på. Arbeiderpartiet står ved hvert komma som vi skrev inn og uttalte i forbindelse med behandlingen av Meld. St. 13 for 2014–2015 – hvert komma! Men jeg er i tvil om Fremskrittspartiet faktisk står for det, når jeg hører hvordan de retorisk prøver å manøvrere seg i klimadebatten. For det første: Vi har ikke startet en flukt bort fra EU på noen som helst måte, men det er en realitet at uavhengig av EU må Stortinget fatte vedtak som bringer norske klimagassutslipp ned. Det kunne være greit om også Fremskrittspartiet foretok den erkjennelsen i klimadebatten. Jeg skjønner jo, med bakgrunn i det Korsberg sier, at det kanskje er vanskelig for regjeringen å legge fram noe konkret i klimadebatten og når det gjelder klimatiltak når regjeringen faktisk utgjør et klart mindretall i klimaspørsmål. Tilbake til innstillingen, som Korsberg tillot seg å referere fra: I den fremmet Arbeiderpartiet, sammen med Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne, forslag om at «Stortinget ber regjeringen komme til Stortinget med en plan for nasjonale utslippsreduksjoner mot 2030 så raskt som mulig etter «Paris 2015», og før sommeren 2016.» Korsberg har nå overbevist meg om at han ikke leser hele innstillinger, han leser bare deler av innstillinger, som han ønsker å bruke retorisk. Det ville være en fordel for debatten om en leser hele innstillingen og forholder seg til det. Arbeiderpartiet har – i likhet med mange i denne salen – fra vi behandlet Meld. St. 13 for 2014–2015 og fram til i dag vært utålmodige etter å få være med på å forme mer konkrete tiltak som faktisk bringer utslippene ned. Den utålmodigheten representerer verken Fremskrittspartiet eller Høyre – for så vidt heller ikke klima- og miljøministeren.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2016-04-12:
Fjoråret var et vanskelig år for verden. Vi hadde flyktningkriser, brutale kriger, statsløse tilstander, økonomiske problemer. Da var det veldig gledelig at året endte opp med det som virkelig var fjorårets store gladnyhet: At alle land møttes i Paris og klarte å bli enige om en internasjonal klimaavtale som oppgraderte miljøambisjonene. Jeg syntes det var så flott og en så gledelig nyhet at jeg har nominert arkitektene bak Paris-avtalen til Nobels fredspris, for det ville vært det viktigste bidraget for å få til en bedre verden. Men avtalen er ikke verdt noe som helst dersom den ikke følges opp. Dagens klimaminister har vel egentlig hatt ett stort utspill etter at han tiltrådte for en del måneder siden, og det var at han ikke kunne garantere at utslippene kommer til å gå ned med ham som minister. Han møtte i spørretimen senere, hvor han sa at det var viktig å være ærlig. Jeg er enig i at det er viktig å være ærlig, men det er veldig lite ambisiøst av ham som er satt til å ha ansvaret for å følge opp Paris-avtalen. Dersom andre ministre gjør som ham, er det oppskriften på at vi ikke når målene i Paris-avtalen og verdens målsettinger. Vi må handle nå. Vi skal forhandle med EU, men det er jo ikke noe argument for å slutte å drive med klimapolitikk her hjemme i Norge. Representanten Øyvind Korsberg sa at dette var nye toner fra Arbeiderpartiet. Klimaministeren som jo vanligvis er veldig anstendig i språkbruken, mente dette var «vingling» fra Arbeiderpartiet. Nei, hvis han hadde fulgt med på hva Arbeiderpartiet sa i debatten, hva vi skrev i merknadene våre, sa vi at vi må handle nå. Det er viktig med målsettinger for 2030, men det er enda viktigere hva vi gjør i 2016, i 2017 og i 2018. Jeg vil også spørre ministeren om hvorfor vi må vente på EU, for uavhengig av hva slags målsettinger vi får, vet vi jo omtrent hvor de kommer til å være. Og når det blir 39 pst., 40 pst., 41 pst. eller 43 pst., det vet vi ikke, men vi vet at vi må gjøre store kutt, og de må vi begynne å gjøre nå. Ekstra rart blir det å høre at ministeren ikke gjør seg noen tanker om hva slags kutt han mener at Norge bør gjøre. Det virker som om vi venter på at noen i Brussel kommer med et eller annet svar på hva slags målsettinger Norge skal ha. Til slutt: Det er illustrerende for denne regjeringens miljøpolitikk når ministeren skal komme med sin skryteliste og alt sammen er budsjettseiere fra Venstre og Kristelig Folkeparti. Han sier at vi skal forsterke klimaforliket. Det hadde jo vært veldig bra, men jeg vil jo spørre ministeren om han kommer til å nå klimaforliket. Vi kan ikke ha en minister som går rundt og står på Stortingets talerstol og skryter av at denne regjeringen kommer til å forsterke et klimaforlik som statsministeren har sagt at er veldig uklart om vi kommer til å nå. Jeg har mer taletid igjen i debatten, så vil jeg oppfordre ministeren til å komme med den garantien om at hans politikk vil føre til at dette klimaforliket kommer til å bli nådd. Med mindre han kan si det, må han iallfall slutte å gå rundt og si at denne regjeringen forsterker det.
Odd Henriksen (Høyre), 2016-04-12:
Det er ikke tvil om at den avtalen som ble inngått i Paris, har og kommer til å få stor betydning for oss her på berget. Det kommer til å bli stilt strenge krav til oss om hvordan vi skal gå i gang med og hvordan vi skal innrette den omstillingen vi allerede er inne i, for å klare å skaffe oss de grønne, lønnsomme arbeidsplassene som gjør at vi når de målene som vi har, sammen med EU. Jeg sitter og lytter til debatten, og man får det til å høres ut som om man gjør ingenting. Jeg skal ikke gå igjennom en lang liste over hvilke beslutninger som er tatt for nettopp å få ned klimautslippene, både her i Norge og ikke minst i utlandet. Vi satser på forskning og utvikling, også som en idé om at vi kan eksportere kunnskap som gjør at de landene som ikke har den samme teknologikompetansen som vi har, kan dra nytte av det som vi holder på med. I tillegg tror jeg det er ganske viktig, som ministeren sa, at vi nå oppgraderer lov om offentlige anskaffelser. Det offentlige handler for flere milliarder, og det er viktig at vi fokuserer på det når vi skal nå våre mål. Det er – som jeg har sagt noen ganger før – et lite paradoks at vi har verdens reneste industri, men når vi skal kjøpe stål og andre ting for å bygge veier, er det ikke så sikkert at vi handler hos våre bedrifter, men kanskje andre steder, hvor det å produsere stålet gir større utslipp enn i Norge. Miljøpartiet De Grønne var inne på at vi ikke gjør noen ting, og at man skal se til Oslo og Trondheim, med tanke på at de har satt seg klimamål. Ja, vi gjør faktisk det, og vi har faktisk fattet beslutninger som gjør at de to kommunene skal nå disse målene. Det er jo hensikten. Vi må alle sammen bidra for at utslippene skal gå ned. Bymiljøavtalene setter disse kommunene i stand til å kunne nå sine mål, i samarbeid med Stortinget. Vi bevilger penger, det er kommunene som må gjøre jobben, og vi setter dem i stand til å gjøre jobben gjennom de pengene som vi gir dem, ved at vi har opprettet bymiljøavtaler. I tillegg har vi bevilget penger til kommunene, slik at de skal få mer når det gjelder klimatiltak. Så det jobbes på alle fronter for at vi skal nå disse målene. I tillegg har vi satt ned et utvalg for grønn konkurransekraft. Det kommer en energimelding, og det kommer en industrimelding – og det er alle disse tiltakene som til sammen skal flytte oss fra der vi er i dag, til at vi skal nå de målene som vi alle sammen er enige om, og at vi skal nå dem i fellesskap med EU. Det verste vi kan gjøre, er å lage tiltak som i utgangspunktet smerter hjemme, og som gjør at man får karbonlekkasje og i utgangspunktet opplever at utslippene går ned i Norge, mens de totale utslippene i verden ikke går ned. Det vil være en dårlig politikk.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2016-04-12:
Etter dagens debatt – sjøl om den ikke er helt ferdig – kommer det til å være sånn at det blir en utvidet frist for lærere til å kunne ta disse ekstra studiepoengene. Det betinger at ca. 38 000 lærere får tilbud om videreutdanning i de fagene der de mangler studiepoeng. Det avhenger også av om arbeidsgiver vil prioritere denne utgiften, og ikke minst at det finnes plasser på relevante studietilbud. Jeg har bare et lite eksempel som jeg har lyst til å lese opp, og det er fra min hjemkommune på ungdomstrinnet, som jeg nevnte så vidt i sted. Der er det som så: fire–fem lærere som mangler 30 studiepoeng i norsk og engelsk åtte–ni lærere som trenger 30 studiepoeng i matematikk på barnetrinnet seks–åtte lærere som trenger 15 studiepoeng i norsk fem–seks lærere som trenger 30 studiepoeng i norsk, osv. Det er veldig sammensatt og brokete, og førskolelærere er også en del av dette, de som nå har gått over i skolen. Så jeg har bare lyst til å spørre: Kan statsråden garantere at samtlige lærere som har godkjent lærerutdanning fra før 2014, vil kunne oppnå full undervisningskompetanse innen 2025, og hva skal eventuelt skje hvis de ikke oppnår det?
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2016-04-12:
Først til representanten Asheim, som skal snakke etter meg: Han prøver stadig å si at vi er imot kompetansekrav, men det er vi ikke – til liks med både SV og Kristelig Folkeparti, så det er sagt. Jeg synes også det er et paradoks at Venstre i replikkordskiftet med statsråden ser ut til å ville bli ferdig med denne saken, sånn at vi kan få prate om det som virkelig er viktig. Hvis en tenker sånn, tenker jeg at en virkelig ikke har forstått hvor viktig denne saken er for dem som jobber i den norske skolen. Representanten Tveiten Benestad sier at det er viktig å formalisere utdanning, og det er vi enig i. Da lurer jeg på hva som er strategien til regjeringa for de 9 000 såkalt ikke-kvalifiserte som jobber i skolen i dag. Det er ikke regjeringas førsteprioritet. Det som er regjeringas førsteprioritet, er de som allerede har en utdannelse. Det synes jeg også er et paradoks. Jeg gikk opp på talerstolen nå for å illustrere de praktiske utfordringene for dere, og da vil jeg ta noen eksempler fra min egen hjemkommune. De har for øvrig god oversikt over hvilke lærere som har ulike behov, og det er rundt 100 lærere som mangler undervisningskompetanse med de nye kravene. Det dreier seg om alt fra 15 studiepoeng i norsk til 30 studiepoeng i engelsk. Når vi samtidig vet at det å utdanne en lærer koster mellom 5 000 kr og 80 000 kr, forteller det oss at det her er snakk om store utgifter for staten, men også for skoleeier. Det krever derfor en god kommuneøkonomi. To eksempler: Ta en lærer på barnetrinnet med kvartårsenhet i norsk fra allmennlærerutdanning på 1990-tallet. Hvilke deler av de nåværende 30 studiepoengene i norsk for 1.–7. klasse kvalifiserer disse 15 studiepoeng for? Et høyst relevant spørsmål er om denne og flere lærere faktisk må begynne helt på nytt. Eksempel nr. 2: En matematikklærer med 30 studiepoeng matematikk fra lærerutdanningen. Høgskolen sier at det vil være et stort faglig hopp og svært krevende å begynne på matematikk 2 for 5.–10. trinn og anbefaler at læreren vurderer å starte med matematikk 1 for 5.–10. trinn, dvs. begynne helt på nytt. Det betyr faktisk en underkjenning av den lærerens tidligere kompetanse. Dette er praktiske eksempler som både skoleeiere og lærere rundt omkring i dag lurer på. I tillegg er det en stor gruppe, førskolelærerne – som jeg nevnte i replikkordskiftet – som har fått tilgang til å komme inn i skolen og begynne å undervise der. De mangler også norsk, engelsk osv. Det sier seg sjøl at det er norsk, matte og engelsk som må prioriteres i videreutdanningen, siden det er i disse fagene kompetansekravene er hevet. Men utfordringen er altså ikke kun å få på plass tillatelse fra arbeidsgiver til å ta videreutdanning, men også hvordan og når det kan skje. Jeg kommer tilbake senere i debatten.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2016-04-12:
Jeg tenkte jeg skulle ta en oppsummering nå til slutt, men representanten Nybø har tegnet seg. Det får gå! Jeg skal ikke dra ut tida veldig mye, men jeg har bare lyst til å si at jeg slutter meg fullt til bekymringen fra representanten Tyvand. Jeg synes han hadde et veldig godt innlegg om lærermangelen framover. Jeg tror det er en bekymring vi skal ta med oss, og som jeg håper også statsråden tar med seg, for vi mister et helt kull med lærere når vi innfører den nye lærerutdanninga. Vi må vente et år ekstra før vi får uteksaminert dem. Det må også komme i tillegg. Så tok statsråden et poeng fra meg når det gjelder det Arbeiderpartiet framhevet om å gjøre dette til en omkamp. Dette kunne vært en omkamp som ble avsluttet ved juletider, men da fikk vi høre at det hadde ikke noe i budsjettdebatten å gjøre, noe som vi mener at det har, fordi det har en økonomisk konsekvens for kommunene. Representanten fra Venstre var opptatt av at det ikke var likegyldig om undervisningen foretas av lærere med eller uten kompetanse. Det er vi helt enig i, det er viktig. Det handler også om hva vi definerer som «kompetanse», som representanten Benestad også var inne på. Sånn som jeg leser denne saken nå, betyr det at kompetanse er lik antall studiepoeng. 20–30 års erfaring, om du har vært lærebokforfatter, om du er øvingslærer for studenter, som egentlig kan ta fra deg jobben når de kommer ut i skolen, er altså ikke kompetanse. Vi har også 9 000 ikke-kvalifiserte i skolen i dag som mangler pedagogikk. Det burde ha vært hovedprioriteringen å få etter- og videreutdannet dem. Så har jeg lyst til å si til slutt at jeg har stor respekt for Kristelig Folkeparti og SV, som i merknader i saken i juni i fjor var enig med Senterpartiet, men som dessverre stemte feil under avstemningen. Sånt kan skje, men sånn var det i hvert fall. Jeg har lyst til å si helt til slutt at vi mener at vi kunne oppnådd akkurat det samme i forhold til antall lærere som hadde tatt videreutdanning, ved å beholde den finansieringsordningen som jeg roste regjeringa for innledningsvis. Vi satte i gang en, dere har utvidet og gjort den bedre – det tror jeg er veldig, veldig bra. Og da blir det en diskusjon: Er det kravet til kompetanse som har på en måte forsterket at det er så mange lærere som står i kø, eller er det fordi de endelig får muligheten til å ta videreutdanning som arbeidsgiver og staten er med og finansierer. Jeg tror faktisk det siste.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2016-04-12:
President! Ble dette riktig?
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2016-04-12:
Når det står komiteens innstilling, står hele komiteen bak alle romertallene. Det er mulig at det er IV som gjør at vi blir oppfordret til å stemme imot.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2016-04-12:
Ja, det er vel bare IV og V?
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2016-04-12:
Ja, ok – jeg beklager! Men kan vi ta dette opp igjen da?
Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2016-04-12:
Et bredt flertall på Stortinget var enig i de nye kompetansekravene for lærere. Og som jeg var inne på i innlegget mitt, innførte den rød-grønne regjeringen, med bred støtte, kompetansekrav for nyutdannede allerede i 2012. Men da Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen skulle innføre kravene for alle lærere, oppsto det et problem. Overgangsperioden på ti år, som skulle gi lærere som ikke oppfylte kompetansekravene, mulighet til etterutdanning uten at de skulle bli fjernet fra undervisningen, fungerte ikke. Heldigvis var et bredt flertall på Stortinget enig med Arbeiderpartiet i at det måtte gjøres endringer, og at saken på nytt kom opp til Stortinget. Jeg har egentlig et litt åpent spørsmål. Hva har statsråden å si til måten denne saken har blitt behandlet på, fra regjeringens side?
Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2016-04-12:
Jeg er glad for at statsråden sier at det har blitt mer oversiktlig etter en runde til i Stortinget. Men likevel vil regjeringspartiene altså tviholde på at det skal være en dispensasjon for de aktuelle lærerne fram til 2025. Arbeiderpartiet er uenig i det. Vi har sagt at vi ikke vil sette statusen til en hel yrkesgruppe på vent ved å gi dem dispensasjon for å utføre arbeidet sitt. Vi mener at lærerne skal ha den samme undervisningskompetansen helt til de nye kompetansekravene trer i kraft i 2025. Hvorfor tviholder kunnskapsministeren på at lærerne skal ha en dispensasjon framfor å være formelt kvalifiserte, når kravene først trer i kraft om ti år?
Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2016-04-12:
Statsråden var inne på det: Om veldig kort tid får vi mest sannsynlig vite hva kunnskapsministeren mener med at skolefagene skal slankes, for da kommer en interessant stortingsmelding om innholdet i skolen. Det blir spennende. Samtidig som fagene skal – slaktes skal de ikke – slankes, er det varslet at det blir et tverrfaglig fokus på livsmestring. Det heier jeg i utgangspunktet på. Mitt spørsmål blir da: Betyr det at det blir en omstrukturering av de målene og det som allerede i dag står i læreplanen, eller betyr det at kunnskapsministeren er enig i at det er behov for en forsterking i læreplanen av hva elevene skal lære om psykisk helse?
Henrik Asheim (Høyre), 2016-04-12:
Ja, nå har jeg blitt minnet på gang på gang at alle i denne salen er for kompetansekravene til lærere. Det er jo kjempefint. Men da blir det jo enda litt rarere, for å være helt ærlig, hvis man mener at kompetansekrav er viktig, at det er viktig for elevenes læring at læreren som underviser dem, har fordypning i fellesfagene de underviser i, og så mener man at det ikke er viktig for de lærerne som er utdannet før 2014 – men altså veldig viktig for de lærerne som er utdannet etter 2014. Jeg synes også det er ganske vanskelig å forstå hva Arbeiderpartiet egentlig er så uenig i i flertallsforslaget. Hvis man mener at kompetansekravet skal gjelde alle lærere i norsk skole fra 2025, hva er det da som er problemet med å ha et tempo på det, et trykk på det, som gjør at vi når det målet? Det kan jo Martin Henriksen for så vidt svare på i sitt neste innlegg, for jeg ser at han har tegnet seg etter meg – si hva som er forskjellen for en lærer i klasserommet med det forslaget som Arbeiderpartiet kommer til å stemme for, og det forslaget som flertallet kommer til å stemme for. Så har det blitt sagt at dette er dårlig politisk håndverk. Punkt 1: En statsråd som fremmer et forslag om kompetansekrav med dispensasjon, justerer det sammen med flertallet i Stortinget for at det ikke skal skape uro i klasserommet, og får i dag vedtatt kompetansekrav som skal gjelde fra 2025 med dispensasjon, det er ikke dårlig politisk håndverk, det er kombinasjonen av en statsråd som lytter, og som får gjennomført politikken sin. Det andre er at hvis man først skal snakke om dårlig politisk håndverk, er det litt spesielt å få den kritikken fra et parti som står alene i dag og sier at vi skal ha realkompetansevurdering, et forslag som alle parter i skolen er mot. Jeg forstår helt ærlig ikke hvor de fikk forslaget fra. Men nå fremmer de det altså alene. Alle andre – inkludert alle lærerorganisasjoner – er motstander av det, elevorganisasjonene er motstander av det, pedagogstudentene er motstander av det. Men dette er bare ett av tre standpunkt som Arbeiderpartiet har hatt. Jeg må innrømme at da vi holdt på med denne saken, turte jeg nesten ikke å skru på radioen om morgenen, for det kom nye forslag hele tiden fra Arbeiderpartiet – som var stikk motsatt av det forrige. Det var helt umulig å forstå hva partiet mente. Det er dårlig politisk håndverk. Så ble det en runde i replikkordvekslingen om hvem som kommer til å være statsråd i 2025. Det tror jeg ingen av oss vet. Men spørsmålet avdekker egentlig et veldig viktig poeng. Hvis vi som storting bare vedtar at i 2025 skal det kravet inntre, uten at det har noen konsekvenser for hva vi vedtar i denne salen nå, blir det ganske problematisk. Det vi nå vedtar – dessverre mot Arbeiderpartiets stemmer – er at dispensasjonen gjelder til 2025, men kravet gjelder fra nå. Da har jo dette stortinget i denne perioden satt kravet, men gitt dispensasjonen, og dermed har man også trykket oppe. Dette er ikke et valgkampstunt fra Høyre, som representanten Aasen sa, det er helt avgjørende kunnskapspolitikk for elevene. Hva Arbeiderpartiet skal gå til valg på, er jo litt uklart, også i denne saken.
Anders Tyvand (Kristelig Folkeparti), 2016-04-12:
Norge står overfor en potensiell lærermangel. SSB anslår at vi kan gå mot en underdekning på nesten 38 000 lærere i 2025, det samme året som dispensasjonstiden går ut. Samtidig vet vi at mange lærere har forlatt skolen og læreryrket for å prøve seg i andre yrker. Om lag 35 000 utdannede lærere jobber nå utenfor skoleverket – de aller fleste av disse med lærerutdanning fra før 2014. For å dekke behovet for nok lærere i framtiden må det være et mål at vi klarer å få noen av disse tilbake. Med de utfordringene som vi nå står overfor i norsk økonomi, vil det nok også være en del av dem som vil ønske seg tilbake til skolen. Ser statsråden at de skjerpede kompetansekravene, også for lærere utdannet før 2014, kan gjøre det vanskeligere for disse menneskene å vende tilbake til læreryrket, og hva vil han gjøre det for å gi disse en vei tilbake i skolen igjen?
Anders Tyvand (Kristelig Folkeparti), 2016-04-12:
Statsråden hadde helt rett i at det har kommet nye tall fra SSB når det gjelder underdekning av lærere i framtida, og de tallene er nedjustert noe, men da er det 2020 de har sett på, og ikke 2025. Og selv om anslagene når det gjelder lærermangelen er nedjustert noe, er situasjonen fremdeles alvorlig, og utfordringen er stor. Da er jeg ikke sikker på heller om SSB har tatt høyde for at enkelte lærere vil velge å forlate læreryrket som en følge av de nye kompetansekravene som innføres. Da er jeg ikke sikker på om SSB heller har tatt høyde for at noen vil velge å gå av med pensjon tidligere enn de ellers ville gjort, fordi de kanskje ikke er motivert for å sette seg på skolebenken helt på slutten av karrieren sin for å kunne jobbe de ekstra årene. Det er kanskje også et spørsmål om det er en fornuftig økonomisk prioritering å kreve at de som har noen få år igjen å undervise i norsk skole, skal måtte ta videreutdanning for å kunne fortsette. Da er jeg ikke sikker på heller om SSB har tatt høyde for at det nå er innført et karakterkrav på 4 i matematikk for å bli tatt opp som lærerstudent. Jeg er redd for at det kan ekskludere en del potensielt svært gode lærere med interesse for norsk, samfunnsfag, historie og som drømmer om å bli lærere innenfor disse fagene, og som ikke vil ha mulighet til å komme inn på lærerstudiet fordi de ikke er gode nok i matematikk. Jeg synes det er positivt at statsråden i replikkordskiftet ga et signal om at det kan være aktuelt å vurdere å åpne etter- og videreutdanningssystemene også for lærere som ikke er i et fast ansettelsesforhold, men jeg må si at jeg synes det er underlig at statsråden klarer å være så rolig med tanke på de utfordringene vi står overfor med framtidig lærermangel. Så vil jeg si til representanten Iselin Nybø, som nevnte at med en dispensasjonsadgang på ti år vil det ikke lenger være sånn at lærere som ikke oppfyller de formelle kravene, stiller bakerst i køen: Der tror jeg representanten Nybø tar feil. Jeg tror at de som i hennes egen region, i Rogaland, har gått ut av læreryrket, jobbet innen oljenæringen f.eks., og som nå ønsker seg tilbake til læreryrket, vil oppleve at skoleledere vil foretrekke kandidater med formell kompetanse, slik at man slipper å investere i etter- og videreutdanning. Så jeg tror at representanten Nybø tar feil, og jeg mener at regjeringen og stortingsflertallet nå fører en politikk som vil bidra til å kunne forsterke den lærermangelen vi står overfor i framtida.
Anders Tyvand (Kristelig Folkeparti), 2016-04-12:
Nå har statsråden varslet at stortingsmeldingen kommer på fredag, og vi venter i spenning. Det er ikke så veldig lett å smøre seg med nok tålmodighet – det kan hende jeg får svaret på fredag, men jeg spør likevel. Både skolens formålsparagraf og den generelle delen av læreplanen er allerede ganske tydelig på at en av skolens oppgaver er å gjøre elevene i stand til å mestre livets utfordringer. Det er fint at dette skal tydeliggjøres i en gjennomgang av den generelle delen av læreplanen, men utfordringen er å få dette til å gjenspeiles ute i klasserommene. Mitt spørsmål til kunnskapsministeren er: Hva mener han må gjøres for at de gode intensjonene i formålsparagrafen og i den generelle delen av læreplanen skal gjenspeiles ute i klasserommene i større grad enn de gjør i dag?
Anders Tyvand (Kristelig Folkeparti), 2016-04-12:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Det er én ting vi også vet har stor betydning for elevenes trivsel og det sosiale miljøet på skolen. Det er samarbeidet mellom skole og hjem. Engasjerte foreldre, som bryr seg om barnas skolegang og også om det som skjer på skolen generelt, bidrar til å skape et bedre læringsmiljø for elevene. Er dette noe statsråden er opptatt av – å styrke skole–hjem-samarbeidet? Hvilke konkrete forslag ser statsråden for seg for å styrke det mer?
Iselin Nybø (Venstre), 2016-04-12:
Statsråden sier i sitt innlegg at når vi er ferdige med denne debatten om dispensasjon, kan vi endelig begynne å konsentrere oss litt om det som virkelig betyr noe, det å få gjennomført denne videreutdanningen, det å ha fullt trykk på det videre- og etterutdanningssystemet som vi har i dag. Det er jeg glad for, for jeg er helt enig i at det er der vi som politikere må jobbe for fullt framover. Og det skal Venstre være med på også i Stortinget med de vedtakene som skal gjøres framover angående det. Jeg har lyst til å følge litt opp det som Tingelstad Wøien var inne på. Nå har vi ti år på oss til å få dette på plass, men vi kan ikke helt se vekk fra at ikke hver eneste skole i hele dette langstrakte landet klarer å oppfylle kravene på disse ti årene. Det kan tenkes at det er en og annen skole som ikke får det til. Nå er det sannsynligvis ikke kunnskapsministeren som er kunnskapsminister om ti år – rent historisk er det jo få som sitter så lenge – men hva tenker kunnskapsministeren hvis det dukker opp noen skoler som ikke har klart det på de ti årene?
Iselin Nybø (Venstre), 2016-04-12:
La meg begynne med å si at det går an å ha flere tanker i hodet på en gang. I Venstre har vi lenge vært opptatt av de såkalt ikke-kvalifiserte i skolen, og vi har faktisk sammen med denne statsråden, med denne regjeringen og Kristelig Folkeparti bevilget 100 mill. kr til å jobbe nettopp med de såkalt ikke-kvalifiserte. Det er faktisk 100 mill. kr mer enn den forrige regjeringen bevilget til akkurat det. Jeg har lyst til å knytte noen kommentarer til det som Anne Tingelstad Wøien sier. På den ene siden blir det sagt at ja, vi er alle sammen for kompetansekrav. På den andre siden blir kompetansekrav, det med den formelle kompetansen, snakket veldig ned. Når man sier man er for kompetansekrav, men det skal bare fases inn naturlig, snakker vi da om at det skal ta ti års tid. Da handler spørsmålet som vi er litt uenige om: Mener vi faktisk at vi skal korte ned den tiden fordi vi tror at den formelle kompetansen til lærerne har betydning for læringsutbyttet til barna? Da må vi være villige til å ta noen grep, og jeg mener at det er det vi gjør nå. Så har det vært viktig å gjøre perioden på ti år så smidig som mulig. Jeg mener at en erfaren lærer har en annen type kompetanse. De har mange kvalifikasjoner som en nyutdannet lærer ikke har. Dette er sånne ting som en skoleeier er nødt til å veie opp mot hverandre. Men jeg håper at det ikke er sånn i morgen når det sitter en rektor og skal velge mellom en nyutdannet lærer og en erfaren lærer uten disse ekstra studiepoengene, at vi har noen rektorer som tenker: Vet du hva, jeg velger han nyutdannede, for han slipper helt sikkert å ta noe videre- og etterutdanning de neste ti årene, så da sparer jeg de pengene. Sånn skole vil ikke jeg ha. Jeg vil ha en skole der vi tenker videre- og etterutdanning hele veien. Det må hele veien være et mål at vi videreutvikler oss, og at lærerne våre gjør det også. For det er faktisk ikke et statisk yrke, det er et dynamisk yrke. Vi må hele veien tenke sånn. Derfor mener jeg at om en velger en nyutdannet eller en erfaren lærer, skal begge to ha videre- og etterutdanning i løpet av en viss periode. Det er sånne ting vi hele veien må pushe på også fra vår side. Helt til slutt har jeg lyst til å knytte noen kommentarer til retorikken som har blitt brukt i denne debatten, ikke bare her i salen, men generelt i denne debatten. Jeg tror det er en stor frustrasjon for de lærerne der ute at temaet handler om dette. Nå tror jeg vi har fått en ordning som gjør det lettere å leve med, den er mer fleksibel. Men det blir brukt ord som «tilbakevirkende kraft» av folk som sitter i parlamentet, som virkelig burde vite hva det å gi en lov tilbakevirkende kraft er. Dette er ikke det. Det blir brukt som retorikk dårlig samarbeidsevne fra regjeringen. Vi har faktisk fått til en avtale med regjeringen nå. Det kunne vi ha fått til med Arbeiderpartiet, men det er faktisk regjeringen som har sagt ja til Venstre og snakket sammen med Venstre, så det er dem vi har fått en avtale med, som jeg tror vil stå seg, og som jeg tror er en god løsning for skolen.
Iselin Nybø (Venstre), 2016-04-12:
Først vil jeg takke Kristelig Folkeparti for å ha løftet en meget aktuell sak til debatt i Stortinget. Så vil jeg takke komiteen for godt samarbeid gjennom behandlingen av saken. Barn og unge som vokser opp i dag, vokser opp i et land som i hovedsak er preget av stabilitet og velstand. Allikevel er det mange som synes at livet er vanskelig å mestre. De utsettes for press på skolen, i idrettslaget, i venneflokken og på hjemmebane. Bekymring og uro og følelsen av utilstrekkelighet er en del av hverdagen til mange av våre barn og unge, men det er også viktig å huske på at barn og unge i hovedsak trives og har det godt, ikke minst på skolen. Men det er et behov for rom for samtaler om ulike utfordringer som ungdom opplever i hverdagen, og å bevisstgjøre elever på hvordan slike utfordringer kan mestres. De møter utfordringer når det gjelder kroppspress, idrettsprestasjoner, skoleprestasjoner – det er en rekke ting som barn og unge har behov for å snakke om i dag. Skolens viktigste oppgave er å gi elevene kunnskap til å klare seg videre i livet, og her snakker vi ikke bare om faglig kunnskap som matte, norsk, engelsk osv., nå snakker vi også om dannelse og kunnskap til å mestre livet. I skolen i dag har vi kroppsøving. Vi sørger for at elevene får utfolde seg fysisk, og at de lærer om hvordan kroppen fungerer og hvordan vi tar vare på kroppen og helsa vår. Men vi er ikke like flinke til å lære bort hvordan vi trener og tar vare på psyken vår. Det Kristelig Folkeparti har løftet i dette Dokument 8-forslaget, er et prosjekt etter modell av Den kulturelle skolesekken, med en slags nasjonal kompetanseressurs hvor elevene skal lære om å håndtere livet og ta vare på seg selv. I forbindelse med behandlingen av saken har statsråden varslet at Kunnskapsdepartementet vil vurdere forslaget om livsmestring i skolen og hvorvidt livsmestring bør ivaretas som et tverrfaglig tema som en del av en stortingsmelding om innholdet i skolen. Så komiteen foreslår her å vedlegge forslaget protokollen, men vi har store forventninger til statsrådens arbeid med dette framover, for vi kan ikke vite alt om de utfordringene som vi vet våre elever står overfor. Vi kan ikke se på at så mange unge mennesker ikke har det greit, uten å tenke nytt rundt hvordan vi forholder oss til dette. Det er flere måter å møte disse problemstillingene på. Debatten om livsmestring, mental trening eller hva man vil kalle det, slutter ikke med denne saken. Denne debatten har så vidt begynt, og nå er det opp til kunnskapsministeren å bringe oss et hakk videre.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2016-04-12:
Jeg er glad for at Høyre i det minste planlegger for å tape valget i 2021. Det setter vi pris på, og så får vi se om vi kan klare å framskynde det! I praksis, med det forslaget som nå kommer, og med de vedtakene som ble gjort i fjor sommer, er lærere med den gamle allmennlærerutdanningen pålagt en plikt til etterutdanning. I et sånt bilde, i praksis et pålegg om å ta etterutdanning for å få fortsette å undervise, er det da rimelig å opprettholde kravet om en egenandel på 25 pst.? Nå spør jeg ikke om egenandelen generelt, men spesifikt for lærere som tar etterutdanning ut fra de vedtakene som nå gjøres. Er statsråden villig til å vurdere egenandelen i kommende budsjettrunder?
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-04-12:
Jeg mener at den dispensasjonsordningen som Stortinget tok stilling til, og som flertallet på Stortinget ga sin tilslutning til, også var en god dispensasjonsordning. Men den la ansvaret på skoleeier, som kunne gi dispensasjon, og så presiserte vi klart og tydelig hvordan dette skulle forstås, nemlig at det ikke var en ren matematisk utregning, hvor man, hvis man fikk inn så og så mange lærere som fylte kompetansekravene og hadde så og så mange som ikke gjorde det, måtte gjøre et skifte. Det var en faglig vurdering som skoleeier – som selvfølgelig kunne delegere til rektor – måtte ta. Det som gjør det lettere med denne ordningen – det er det ikke noen tvil om – er at den er mer oversiktlig. Det som Venstre, Fremskrittspartiet og Høyre nå har gått inn for, er at det blir en fast dispensasjon for alle lærere individuelt, som kommer til å vare i ti år. Så tror jeg det er viktig at man ikke dermed også skyter ut kompetansekravene, rett og slett fordi det da blir usikkert om kompetansekravene kommer, og det gir ikke nødvendigvis noen motivasjon til kommunene.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-04-12:
For det første er det litt spesielt å bli beskyldt for å tviholde på et standpunkt som Arbeiderpartiet for bare kort tid siden var enig i. Jeg må bare minne om hva Arbeiderpartiet stemte for. Arbeiderpartiet stemte for at kompetansekravene skulle gjelde for alle skoler, at det skulle være en dispensasjonsordning, men så ønsket Arbeiderpartiet også et forslag til realkompetansevurdering. Jeg har forklart hvorfor jeg mener det er viktig at kompetansekravene ikke blir skutt ut i en usikker fremtid – slik Arbeiderpartiet vil – men at de er der nå, og at skoleeierne vet at de kommer, men at de kommer for full kraft først i 2025. Og jeg må nok innrømme at for den individuelle lærer blir det litt vanskelig å se forskjellen på hva Arbeiderpartiet mener, og hva flertallet nå har foreslått. Jeg mener det er viktig at kompetansekravene blir stående – ikke avskaffet, slik Arbeiderpartiet ønsker, og skutt ut i en usikker fremtid. Men for den individuelle lærer tror jeg det blir litt hipp som happ, for å være helt ærlig, om man kaller det en dispensasjonsordning, eller om man bare innfører ordningen om ti år på akkurat samme tidspunkt.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-04-12:
Først vil jeg igjen understreke at det alltid har vært lagt opp til en overgangsperiode. Så selv med den ordningen som vi har hatt frem til nå, har det vært lagt opp til en overgangsperiode på ti år. Forskjellen er hvem som gir dispensasjonen. Nå blir det en generell dispensasjon, tidligere var det altså skoleeier, gjerne delegert til rektor, som kunne gi det. Det jeg har sagt hele veien, er at når vi nå har over 5 000 plasser på videreutdanning, og det er et nivå vi kommer til å ligge på i årene fremover – det kan selvfølgelig gå litt opp – så er det tilstrekkelig til at vi har mulighet til både å gi videreutdanning til de lærerne som trenger det, innenfor de sentrale fagene, og i tillegg også har en mulighet til å gi videreutdanning i andre sentrale skolefag, og gi faglig påfyll til en del som trenger det. Så med god planlegging fra kommunenes side – de må ta sitt arbeidsgiveransvar, og de vil, hvis de ikke gjør noe med dette og venter til det nærmer seg fristen, stå igjen med en skole hvor de mangler lærere til å undervise i sentrale fag, noe som får alvorlige konsekvenser – mener jeg at dagens system er godt nok rigget for at alle som ønsker det, skal kunne få videreutdanning.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-04-12:
Jeg tror representanten brukte litt gamle tall fra SSB, men jeg husker ikke tallene i hodet nå. I den nye undersøkelsen til SSB som kom for om lag et halvt år siden, er det langt færre lærere som mangler i deres fremskriving. Så vet vi heller ikke hva slags kompetanse de lærerne som ikke er i skolen, har. For de lærerne som har kompetanse, f.eks. studiepoeng eller fordypning i matematikk eller norsk eller noe sånt, vil kompetansekravene være uproblematiske. Så mener jeg at siden vi har en lang periode, og dette er et system som skal fungere, må vi hele tiden vurdere om vi trenger nye verktøy, og noe av det jeg mener vi skal vurdere, er om vi skal se på om vi skal åpne opp videreutdanningssystemet også for noen som ikke har fast ansettelse. Det vil være en måte som sikrer at lærere som kommer tilbake til skolen, også kan få en mulighet til videreutdanning før de får fast ansettelse på skolen. Så må det også sies at skolen allerede vet at de kommer til å måtte bruke videreutdanningssystemet, og det vet også kommunene.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-04-12:
Om ti år har regjeringen sittet en periode til, og så har vi kanskje tapt et valg, men da er det vel nesten sånn at jeg kan ha mitt comeback som kunnskapsminister. Hvis man leser det vi har lagt frem i Lærerløftet, sier vi der at den generelle dispensasjonsadgangen skal stenges. Men vi sier også at det kan hende at vi trenger en åpning for f.eks. en del av de aller minste skolene, fordi dette rent praktisk ikke er mulig å få til. Jeg tror allikevel det mest fornuftige vil være å gjøre det som Stortinget legger opp til nå, som flertallet legger opp til nå, nemlig å ha fullt trykk på etter- og videreutdanning. Så må vi hele tiden vurdere kvalitet, vi må vurdere hvordan tilbudene kan bli mer desentralisert, og vi må sikre at vi har god oversikt over progresjonen i kommunene. Og så må man se på når man begynner å nærme seg at kompetansekravene trer i kraft for fullt, om man fortsatt må ha en liten dispensasjonsmulighet. Men utgangspunktet er at den vi har i dag, lukkes.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-04-12:
Det er viktig å si at selv om det er et sterkt ønske om at man skal ta videreutdanning, er dette arbeidsgivers ansvar. For det andre får ikke dette noen konsekvenser for stillingen. Det er noen ute i offentligheten som har fremstilt dette som om man nærmest kan miste jobben sin. Det vil man selvfølgelig ikke gjøre. Men det sier noe om muligheten for å undervise i bestemte fag. Dermed er det heller ikke en plikt for den enkelte lærer å gjøre det, og det er heller ikke noe arbeidsgiver kan pålegge deg å gjøre eller tvinge deg til å gjøre – og de to tingene henger sammen. I strategien Kompetanse for kvalitet, som vi har undertegnet sammen med partene, står det at utgangspunktet i dag er den fordelingen mellom stat, kommune og ansatte som er, og eventuelle endringer fra det vil måtte komme senere. Men jeg mener at videreutdanningsstrategien står seg med den fordelingen vi har i dag. Jeg tror også det er en fordel for øvrig at man er litt til stede på skolen mens man tar videreutdanning, nettopp for å kunne bruke noe av det man lærer fortløpende i praksis.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-04-12:
Takk for diskusjonen. Som sagt mener jeg at det er en god løsning som kommer på plass nå, men bare litt til historieskrivingen. Utgangspunktet er: Senterpartiet stemte imot denne saken i denne salen, Kristelig Folkeparti var imot denne saken, men stemte dessverre feil i denne salen, SV var imot denne saken, men stemte dessverre feil i salen. Altså: De tre partiene har hele tiden vært uenige med flertallet. Arbeiderpartiet stemte for kompetansekrav og for en dispensasjonsadgang, og så ønsket de å ha en ordning med realkompetansevurdering. Så kastet Arbeiderpartiet seg rundt en eller annen gang utpå høsten og bestemte seg for at nå skulle de fremme på nytt forslaget om realkompetansevurdering, men det var ikke da Arbeiderpartiet som tok denne saken opp igjen i salen, det gjorde Senterpartiet allerede ved budsjettbehandlingen i høst. Så har Arbeiderpartiet i pressen og i litt forskjellige ordelag basert på hvilke medier man har uttalt seg til, etterlatt et inntrykk – tror jeg i hvert fall – hos mange lærere av at de ønsker noe helt annet, og at de har snudd helt rundt, og nå mener noe helt annet enn det de stemte for bare for ett år siden. Og så har de altså endt opp med det forslaget vi har i dag, og som først var et forslag om realkompetansevurdering, som nå bare Arbeiderpartiet står igjen med, men som siden ble et forslag om at kompetansekravene ikke skulle komme nå, men komme om ti år. Så er det helt riktig at dette er et kompromiss. Jeg bare legger merke til – og dette kan være verdt å tenke på for alle partiene som lurer på hvem de skal samarbeide med i neste stortingsperiode – at hver gang vi finner løsninger, denne gangen har vi gjort det med Venstre, noen ganger er det med Kristelig Folkeparti og Venstre sammen, noen ganger kan det være med Kristelig Folkeparti, så har Arbeiderpartiet karakteristikker av kompromisser og samarbeid. Vi er en mindretallsregjering – vi styrer sammen, fire samarbeidspartier – og det å finne felles løsninger med våre samarbeidspartier, hvor også samarbeidspartiene får gjennomslag, er en helt naturlig del av den måten vi ønsker å drive politikk på, også i neste periode.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-04-12:
Nå har jeg allerede referert til det som kommer på fredag, så jeg skjønner at representanten er utålmodig. Jeg er egentlig også veldig utålmodig etter å svare, men detaljene må vi nok ta når Stortinget får behandlet denne saken. Jeg skjønner at representanten spør fordi jeg sier at livsmestring er en del av skolen allerede i dag. Betyr det bare at vi sier at det fortsatt skal være det? Nei, jeg mener at livsmestring burde løftes opp til å få en klarere og tydeligere plass i skolen enn det har i dag, herunder arbeidet med psykisk helse. Så mener jeg at det er én avgrensning som uansett er viktig. Det er at hvis man skal gjøre endringer i læreplanene, som for øvrig både departementet og Stortinget bør være forsiktig med å legge for detaljerte føringer for, dette må profesjonen, fagfolk, diskutere, må man gjøre det på fagenes premisser. For å karikere det litt: Jeg ønsker ikke en skole hvor man må ta en time norsk og bruke den til det være seg livsmestring, teknologi eller bærekraft. Dette må integreres på fagenes egne premisser.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-04-12:
For det første har jeg lyst til å gjenta at mestring i skolen er noe langt mer enn det vi snakker om her i dag. Jeg mener at mestring i skolen dreier seg ikke minst også om de tradisjonelle skolefagene og hvordan man klarer å hjelpe elevene til å oppnå mest mulig kunnskap i de fagene. Så tror jeg at det verktøyet vi burde bruke hvis vi ville ha endring i klasserommet, er kompetanseheving, primært. Vi kan også gjøre det – vi gjør det delvis – gjennom å synliggjøre f.eks. temaer i læreplanen, men jeg er ikke tilhenger av at verken Stortinget eller departementet skal gå inn og detaljregulere læreplanmålene. Jeg tror vi skal legge noen føringer, overordnet sett, for hvordan læreplanene skal se ut, og hvilke temaer man overordnet sett mener er viktig at skal være der. Men hvordan læreplanmålene formuleres, og hvilke fag som er best egnet til å belyse forskjellige temaer, mener jeg vi i stor grad må overlate til fagfolk, til profesjonen.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-04-12:
Naturligvis er jeg opptatt av det. Når det gjelder hvilke konkrete forslag, må jeg si at jeg har ingen forslag for å styrke skole–hjem som ligger på pulten min, og som jeg snart er klar til å levere. Det er fordi jeg også på dette området mener at noe av vår jobb er å si klart og tydelig fra om at det skal være god kontakt mellom skole og hjem, foreldre har noen rettigheter knyttet til det arbeidet. Vi har satt en minstestandard for hvor mye kontakt det skal være, f.eks. gjennom tilbakemeldinger til foreldrene. Men også her gjelder at jo mer vi går inn og detaljstyrer, jo flere pålegg vil skolen få. En av de tingene som alle partier i denne sal har vært opptatt av, er at vi ikke skal gå inn og detaljstyre og legge for mange føringer for skolene, dvs. at kanskje det beste svaret på det i det store og hele er at man må lære av de skolene som er best på det, og ta etter dem.