Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
Færre uføre og lavere sykefravær, døgnåpen forvaltning, færre og enklere regler, bedre skole og bedre sykehustjenester – dette er noen av de resultatene Regjeringen ønsker å oppnå gjennom program for fornyelse av offentlig sektor. Vi vil flytte ressurser fra virksomheter og arbeidsområder med mindre behov til der de virkelig trengs: innenfor helse, eldreomsorg, skole og barnehager. Arbeiderpartiregjeringens ambisjon er å gjennomføre det største omstillingsprosjektet i offentlig sektor noensinne. Offentlig sektor fungerer godt på mange områder, likevel vet vi at det er behov for forandringer og forbedringer. Regjeringens visjon er kort og godt: Mer velferd for pengene. Å fornye offentlig sektor er ikke et mål i seg selv, men det er et middel for å nå viktigere mål, som f.eks.: befolkningen og brukernes behov skal stå i sentrum mer tjenesteproduksjon og mindre administrasjon mer lokal frihet og mindre detaljstyring mer ansvarlige og effektive enheter motiverte og kompetente ledere og ansatte Velferdsstaten er vår beste garanti for rettssikkerhet og for at ulike interesser og behov blir brynt og prioritert opp mot hverandre, uten at noen støtes ut på grunn av manglende betalingsevne. Men det er helt avgjørende at offentlig sektor blir flinkere til å møte folks ulike behov og forventninger. Offentlig sektor må sikre den enkelte bruker de tjenester og den kvalitet på tjenestene som det til enhver tid er politisk enighet om at det offentlige skal kunne tilby. Med endrede styringssystemer, organisasjonsendringer, større selvstendighet for tjenesteproduserende enheter og derigjennom mer effektiv utnyttelse av de ansattes kompetanse kan vi få mer velferd for de pengene vi har til rådighet. Det er klart i befolkningens interesse at forvaltningens tjenester produseres så effektivt som mulig. Slik kan frigjorte ressurser settes inn der behovet er størst. En effektiv offentlig sektor som underbygger verdiskapingen i næringslivet, er også den beste garanti for trygge arbeidsplasser og en sterk offentlig sektor på sikt. Men fornyelse innenfor offentlig sektor kan også være en inspirasjon for arbeidstakerne og et godt utgangspunkt for nyrekruttering. Men før vi spør om hvordan tjenestene kan forbedres og effektiviseres, må vi tørre å spørre om dette er en tjeneste som det virkelig er behov for, og om det offentlige har et ansvar for å løse akkurat denne oppgaven. Det må være en grunn til å stille spørsmål. Vi kan ikke bare bygge den ene oppgaven oppå den andre, til slutt makter vi ikke å innfri overfor befolkningen de løftene vi selv gir. Det er fire viktige forutsetninger som må være til stede for at vi skal lykkes med å fornye offentlig sektor. For det første må de ansatte og virksomhetene settes i stand til å møte nye utfordringer på en god måte. Virksomhetene må ha evne til omstilling og utvikling av fleksible løsninger som treffer nye og ulike behov. De ansatte må vise vilje til å tenke og handle på nye måter, og noen må faktisk regne med å flytte på seg. En annen nødvendig forutsetning er å utvikle de formelle rammene i retning av friere organisering, forenkling av regelverk og delegering av fullmakter. Slik gis det større rom for effektivitet og lokale beslutninger i nær kontakt med brukerne. Men når vi skal delegere, må vi delegere basert på tillit, ikke på mistillit. Dagens rapporterings- og kontrollbehov overgår langt de administrative gevinster vi får ved ramme- og målstyring. En tredje forutsetning er at prosessen understøttes av en god lederforankring og politisk vilje, også her i Stortinget. Den fjerde og avgjørende forutsetning er deltakelse og kreative innspill fra brukerne på grasrota. En av de nye store utfordringene Norge vil stå overfor i årene framover, er mangelen på arbeidskraft. Jeg sier nye, for dette har ikke akkurat vært noe tema de siste ti årene. Etter en periode med lav vekst i produksjon og sysselsetting er det igjen god vekst i norsk økonomi. Det siste halve året har produksjon og sysselsetting vokst markert, og den økning i arbeidsledigheten vi så for ett år tilbake, er stoppet opp og har faktisk minket. Flere personer enn noen gang deltar i arbeidslivet. Sammenlignet med andre land i OECD-området er yrkesdeltakelsen i Norge blant de høyeste og arbeidsledigheten blant de laveste. Mange bedrifter og deler av offentlig sektor opplever mangel på arbeidskraft. Ikke minst i helse- og omsorgssektoren kommer dette klart til uttrykk. Samtidig er 15 000 personer langtidsledige, mange personer med innvandrerbakgrunn står utenfor arbeidslivet, og mange yrkeshemmede får ikke benyttet den arbeidsevnen de har. Vi har også i de senere år hatt en betydelig og bekymringsfull avgang fra arbeidsstyrken gjennom økning i antall uføretrygdede og førtidspensjonerte. Å bidra til at arbeidsledige personer raskt kan gå inn i ledige stillinger og mobilisere arbeidskraftsressursene blant innvandrere og yrkeshemmede vil derfor være en av hovedutfordringene i arbeidsmarkedspolitikken i 2001. Ledige som trenger bistand utover formidling for å komme i arbeid, særlig de som er langtidsledige, kan få tilbud om kvalifiseringstiltak, og ikke minst: Flere yrkeshemmede skal prøves på attføring for å øke deres sjanser til å komme i arbeid. Til dette trenger vi en slagkraftig og effektiv offentlig arbeidsmarkedsetat og et tilstrekkelig nivå og spekter av arbeidsmarkedstiltak å spille på. Bedre samordning av tiltakene er også et viktig virkemiddel for å holde på arbeidskraften og samtidig sikre at uførhet ikke betyr varig utstøting fra arbeidsmarkedet. Målet er å bedre samordningen av tjenestetilbud og regelverk samt styrke samarbeidet mellom det offentlige og arbeidsgiversiden basert på brukernes behov. Dette vil også være viktige tiltak for å dempe veksten i trygdeutgiftene. Økningen i sykefravær og antall unge uføre reiser spørsmål om dagens virkemidler strekker til. Endringer i regelverk og praktiseringen av dette er imidlertid ikke tilstrekkelig. Organisatoriske utfordringer må vurderes, bl.a. hvordan samarbeidet fungerer mellom den kommunale helsetjeneste og sosialtjeneste, den statlige trygdeetat, arbeidsmiljømyndigheter og arbeidsmarkedsetaten, og – la meg også føye til – den behandlende lege. Vi kan ikke løse disse problemene hvis alle disse etatene og institusjonene fortsatt skal leve i sin egen verden uten å tvinges til å samarbeide bedre. Mye tyder på at arbeidsstyrken vil vokse lite i årene som kommer. Samtidig vet vi at behovene for tjenester vil øke, ikke minst innen helse- og omsorgssektoren. Klarer vi ikke å begrense avgangen fra arbeidslivet og utnytte de arbeidsressursene vi har til rådighet, vil knapphet på arbeidskraft bidra til at velferdsnivået i samfunnet blir lavere enn det ellers kunne ha vært. Selv om også jeg er for økt arbeidsinnvandring, tror jeg ikke at arbeidsinnvandring alene vil kunne løse disse oppgavene hvis ikke vi samtidig gjør noe med den markerte utstøting fra arbeidslivet som vi opplever i dag. Viktige oppgaver for arbeidsmarkedspolitikken i årene som kommer, vil derfor være å bidra til å øke tilgangen på arbeidskraft, redusere avgangen fra arbeidslivet, frigjøre arbeidskraft fra administrasjon til tjenesteyting og å øke produktiviteten i samfunnet. For å oppsummere: Visjonen for Regjeringen er mer velferd for pengene. Derfor vil vi fornye, omstille og effektivisere offentlig forvaltning, slik at den kan fungere bedre i forhold til befolkningens behov og de samfunnsøkonomiske hensyn som regjering og storting til enhver tid vil sette. Hovedmålene vil være: Organisasjon og tjenesteproduksjon skal være basert på brukernes behov. Ressurser skal overføres fra administrasjon til tjenesteproduksjon og fra sektorer med synkende behov til sektorer med økende behov. Effektivisering av ressursbruken og økt handlingsrom på alle nivåer. Offentlig sektor skal bli mer brukervennlig, mer effektiv og mer tjenesteorientert.