Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2004-02-05:
Når det offentlige tar omsorgen for et barn fordi man mener at foreldrene ikke selv er i stand til å gi barnet den nødvendige omsorg, kjærlighet og tilsyn som ethvert barn har krav på – selv om dette ikke alltid er en korrekt vurdering fra det offentliges side – må i alle fall det offentlige sørge for at det tilbudet dette barnet får, er bedre enn det barnet hadde tidligere. Men hvordan vet vi at dette er tilfellet, når vi kan lese i Riksrevisjonens rapport om manglende tilsyn med de institusjonene som barnet er plassert i? Hundrevis av barn har ikke blitt spurt om de har det bra, om de føler at de får alle behovene sine dekket, eller om de føler at de blir elsket, fordi fylkesmennene – ja sågar 12 av de 19 – ikke har ressurser eller økonomi til å foreta de nødvendige tilsyn. Først tar det offentlige barna fra foreldrene deres, mest sannsynlig og oftest på grunn av omsorgssvikt, for så å belaste de mest utsatte og vergeløse av oss alle for nok en omsorgssvikt ved ikke engang å sørge for å se etter at de har det bra. Dette er ikke bare forferdelig trist, det er også uansvarlig og skandaløst. Kanskje er tiden inne for en barnevernsreform som er langt mer omfattende enn den vi hadde ved den statlige overtakelsen. Hvordan kan vi vite, når vi ikke fører det nødvendige tilsynet, at det ikke om noen år vil dukke opp igjen saker som barnehjemssaken i Bergen? Da vi stod på Torgalmenningen i sommer, traff jeg flere barnehjemsbarn som nettopp var blitt myndige. De kom bort til meg og fortalte skrekkelige historier fra sin tid på barnehjemsinstitusjoner i Norge. De var ikke lenger plassert i Hordaland, for der var det ikke egnede institusjoner. – Nei, vi kan ikke vite det! Vi kan bare anta at slikt ikke skjer lenger. Men det å være usikker, det ikke å vite, er helt uakseptabelt. Fremskrittspartiet tror ikke det hjelper at staten nå selv både skal eie institusjonene, godkjenne de private institusjonene og føre tilsyn med det hele. Det fører nok fort til bukk og havresekk-syndrom. Og som om ikke det er nok, skal de statlig ansatte i fagteam også hjelpe de kommuneansatte barnevernsarbeiderne med å plassere barnet på den mest egnede enten statlige eller statlig godkjente institusjonen. Ser man ikke at det her blir fryktelig mange hatter for staten å ha på seg? Det er på bakgrunn av dette at det er viktig, svært viktig, med et fritt og uavhengig barnevernstilsyn. Og det er en åpenbar misforståelse hvis det er noen som tror at det er noe privat som Fremskrittspartiet nå foreslår. Vi har tilsyn for at konkurranseloven skal overholdes, vi har tilsyn for at mediene skal overholde sine lover, vi har helsetilsyn, vi har sjøfartstilsyn, vi har luftfartstilsyn, og enda flere. Men vi har altså ingen tilsyn som sikrer at de aller svakeste og de aller mest vergeløse ikke lider overlast når det offentlige har overtatt omsorgen for dem. Nødvendigheten av at et tilsyn er fritt og uavhengig, gir seg selv. Friheten som dette tilsynet måtte få til selv å foreta vurderinger om hvor de ønsker å foreta tilsyn, kan være en rettesnor også for kommunene, hvor dessverre altfor mange har unnlatt å gjøre jobben for de barna det offentlige har ansvaret for. Da tenker jeg i første rekke på manglende tiltaksplaner og tilsynsførere. Jeg bekymrer meg ikke for at barnevernet griper for sjelden inn, men jeg bekymrer meg alvorlig for at barnevernet kommer altfor sent på banen, når krisen og omplasseringen allerede er et faktum. Isteden kunne barnevernet komme inn mye raskere, og dermed kanskje forebygge i barnets eget hjem, slik en representant snakket om tidligere. Det kan ikke være et argument ute i kommunene at man ikke har ressurser, ikke når det gjelder noe så viktig som et barn som er fjernet fra hjemmet sitt. Det bør sørges for at ikke ett barn bør plasseres på en institusjon før det faktisk både er en tilsynsfører og en tiltaksplan på plass, med helt spesielle unntak, der krisen er akutt og barnet må plasseres i beredskapshjem. Det viser seg at svært mange omsorgsplasseringer skjer ved frivillig plassering. Det betyr at foreldrene erkjenner at de for en kortere eller lengre tid ikke makter å ta seg av barna sine, eller at de nærmest føler seg tvunget til det fordi presset fra barnevernet er svært stort. Disse foreldrene er overbevist om at barna deres får det bedre på en offentlig institusjon, en privat, offentlig godkjent institusjon eller hos fosterforeldre i en tid. Da er det det offentliges plikt å sørge for at barna får det bedre, og også å se etter at de har det bra. Når det gjelder fosterhjem, trenger vi dem, vi trenger trygge hjem med den nødvendige kompetanse. Men når det offentlige ikke greier å følge opp fosterhjemmene, slites fosterhjemmene ut, og man orker ikke mer. Resultatet blir at man står uten tilstrekkelig antall fosterhjem og uten særlig nyrekruttering. Jeg må innrømme at det er ganske hjerteskjærende å se annonser i avisene som f.eks.: «Vi er to søsken som søker et hjem». Det minner meg om herreløse hunder, og det er svært lite verdig Norge i 2004. Ved å sikre god oppfølging, og ikke minst ved å sikre god opplæring, tror jeg nok at både rekrutteringen og motivasjonen i de allerede eksisterende fosterhjemmene hadde vært mye bedre. Riksrevisjonens rapport om tilsyn med barnevernsinstitusjoner tegner et dystert bilde. Vi aner ikke hvordan barna har det, og denne unnfallenheten fra det offentlige må ikke lenger få skje. Vi må ikke glemme: Barna er framtidens voksne, og de barna det offentlige har ansvaret for, må også få en sjanse til å bli lykkelige voksne.