Trine Skei Grande (Venstre), 2006-05-15:
Først vil jeg takke interpellanten for å ha løftet et viktig tema. Jeg må ærlig innrømme at jeg egentlig var litt skuffet over statsråden for litt manglende offensive svar, ettersom interpellanten er fra statsrådens parti, og spesielt når en vet at det er så mange representanter i denne salen fra regjeringspartiene som har vært engasjert på dette feltet. For meg som liberaler er utgangspunktet på dette feltet at man ønsker å bruke de kunstnerne som kan være med på å løfte det norske samfunn med bedre kvalitet på norsk kunst. På samme måte som man ønsker å bruke kvinner fordi kvinner har vært underrepresentert på en rekke områder i samfunnet, tror jeg at denne halvparten av befolkninga kan bidra med noe. Jeg tror også at vi mister masse kvalitet, fordi vi ikke bruker de kunstnerne som har en annen kulturell bakgrunn. Ingen nasjon har blitt stor av bare å dyrke sitt eget, samme hvor langt man kikker tilbake. Det er ikke bare snakk om det moderne samfunn. Sjøl tyranner som Kublai Khan var dyktig til alltid å ha representanter fra alle de ulike kulturene representert i sin nasjon rundt seg i sin nærmeste krets for å kunne bygge en stor nasjon. Alle store samfunn, alle store kulturer, alle som har hatt en viss posisjon i historien, har ikke fått den posisjonen ved å dyrke sitt eget, men ved å møte andre kulturer med et åpent sinn og utvikle sitt eget samfunn på bakgrunn av det. Det som er det rare i det norske kulturuttrykket i denne forbindelse, er at det er på det kommersielle feltet man har vært dyktigst til å ta inn de flerkulturelle kunstnerne. Nationaltheatret er så å si fritt for skuespillere med en annen kulturell bakgrunn, mens det er i de norske såpeoperaene at de flerkulturelle skuespillerne virkelig har fått prøve seg. Mens man i de store, tunge norske ensemblene er så å si helt hvit, er det «world music»-en som står øverst på salgslista, så jeg da jeg var innom på Platekompaniet denne helga. Det viser at det kommersielle feltet har vært mye dyktigere til å ta det flerkulturelle inn over seg enn hva de store, tunge, litt vanskelig snubare norske institusjonene har gjort. Derfor har jeg kommet til det at å snu disse institusjonene tror jeg kanskje ikke vi klarer med våre vanlige styringsmekanismer, og istedenfor det bør vi løfte de flerkulturelle institusjonene når det gjelder tilskuddsstøtten. Det gjelder slike som Cosmopolitt, Nordic Black Theatre, Mela, IKM, og jeg er kjempeglad for at Arbeiderpartiets representant løftet «Snelda». Klarer vi å få til et prosjekt som «Snelda»-prosjektet, klarer vi virkelig å få til et løft for de institusjonene som gjør at de kan være en motvekt og klarer å utvikle det kulturelle uttrykket i Norge. Problemet med disse institusjonene er at de stort sett er avhengig av én enkelt ildsjel som har drevet med dette i alle år. De ligger langt unna vanlig norsk tilskuddsnivå. Mens vi ser at de lettere får fra andre finansieringskilder, er det norske kulturbyråkratiet og norske kulturpolitikere som har hengt etter på akkurat dette feltet. Jeg ble også litt skuffet ved forrige budsjettbehandling over at forslaget fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre om en påplussing til disse institusjonene ikke fikk flertall. Det ville dessverre gå ut over prøve-VM i rally, men for de tre partiene var det viktigere å løfte disse institusjonene enn å sørge for at prøve-VM i rally fikk så mye penger. Jeg er lei meg for at flertallet ikke var enig i det. Jeg tror ikke vi kan gå inn for ren kvotering, men jeg tror vi må ha en aktiv rekrutteringspolitikk. Jeg er glad for at statsråden varsler en språkmelding, og jeg håper at han også tar inn over seg det flerspråklige perspektivet i den meldingen. Så er det rare at dess mer vi går inn i dette saksfeltet, dess mer vi lærer om ulikheter, dess likere blir vi, dess mer ligner vi på hverandre, og dess mer likheter ser vi i de ulike kulturuttrykkene. Jeg har lært av en norsk urdu-poet at hans «gasal» ligner veldig på den europeiske sonetten, som Shakespeare var så god på, og det viser at dess mer man graver, dess mer kunnskap man får, og dess mer man interesserer seg for dette feltet, dess mindre blir verden.