Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-01-07:
Først vil jeg takke representanten Trældal for interpellasjonen. Som matminister er jeg svært opptatt av matindustriens rammevilkår og utvikling. Den norske næringsmiddelindustrien er Norges nest størst industribransje etter verkstedindustrien, og den hadde i 2008 en produksjonsverdi på ca. 120 milliarder kr og ca. 40 000 sysselsatte fordelt på i overkant av 1 000 større og mindre bedrifter. Da har vi ikke regnet med fiskeindustrien. Dette er alt fra store børsnoterte foretak og samvirker med mange tusen ansatte til enkeltpersonforetak med hjemmeproduksjon eller produksjon bare for et lokalt marked. Næringsmiddelindustrien er en helt nødvendig del av en komplett verdikjede for produksjon av mat i Norge. Bedriftene er spredt over hele landet og er en del av en verdikjede som har et bredt samfunnsansvar. Svaret på interpellanten Trældals spørsmål er derfor ja. Jeg er svært opptatt av å sikre denne industrien rammevilkår som gjør den konkurransedyktig i forhold til utenlandske aktører. Vi vet at det blir behov for å øke norsk matproduksjon framover, både på grunn av internasjonal matsikkerhet og økt befolkningsvekst innenlands. Vi skal i Norge produsere den maten vi har grunnlag for. Forbrukerkravene til kvalitet og mangfold øker, og konkurransen øker. Skal vi lykkes med å møte denne situasjonen, er en oppegående og innovativ næringsmiddelindustri nødvendig. Da må også rammebetingelsene samlet sett være konkurransedyktige i forhold til utenlandske aktører. Men vi har et annet utgangspunkt for matproduksjon enn konkurrerende land har. Vi har høyere råvarepriser i Norge enn i andre land, for vi er avhengige av lønnsomhet også i jordbruket som skal produsere råvarene her nord. Men den internasjonale matkrisen har vist at norske råvarepriser også er mer stabile. Norge er også et høykostland. Norske timelønnskostnader for alle ansatte i gjennomsnitt i industrien var 28 pst. høyere enn et handelsvektet gjennomsnitt for våre handelspartnere i 2008. Forskjellene har økt de siste årene. Særlig disse to forholdene understreker betydningen av et effektivt importvern som en avgjørende offentlig gitt rammebetingelse, dette både for primærproduksjon og næringsmiddelindustri. Dette gjør det også mulig å ha et prisnivå på råvarene som er tilpasset norsk kostnadsnivå, klima og topografi, og dermed legge grunnlag for at vi kan bruke våre begrensede arealressurser til råvareproduksjon. Importvernet beskytter så vel primærproduksjonen som matindustrien, som er i et skjebnefellesskap. Likevel hører det med til bildet at norske forbrukere på grunn av høy kjøpekraft er blant forbrukerne i verden som bruker den laveste andelen av sin inntekt på mat. Til tross for importvernet er den norske matsektoren konkurranseutsatt. Importen har vært økende over flere år. Fra 1995 til 2008 er hjemmemarkedsandelen redusert fra 90 pst. til ca. 84 pst. Sterkt svingende internasjonale priser gjør at graden av importbeskyttelse også varierer for noen basisråvarer hvor vi har norsk produksjon. Det har igjen blitt tydeligere etter det kraftige prisfallet internasjonalt. Fra toppen i 2008 til 1. januar 2009 falt FAOs prisindeks med over 30 pst., for så å ha steget noe gjennom 2009. I jordbruksoppgjørene har både jeg og avtalepartene vært opptatt av at industriens konkurransevilkår skal opprettholdes som følge av avtalene. Dette vil jeg også selvsagt ha oppmerksomhet om i de kommende oppgjørene. Særlig konkurranseutsatt er den bearbeidede industrien, den såkalte RÅK-industrien, som har lavere tollsatser og omfattes av ordningen med råvarepriskompensasjon, med grunnlag i protokoll 3 til EØS-avtalen. Betydelige deler av norsk jordbruksproduksjon foredles i denne industrien. Med de svært sterke prissvingningene vi har sett internasjonalt, har bevilgningene til prisnedskriving for råvarene til næringsmiddelindustrien også variert mye de siste årene. Men resultatet av denne posten, som er finansiert over jordbruksavtalen, har vært at denne industrien har hatt forutsigbare og vesentlig mer stabile råvarekostnader enn konkurrerende industri og rimelig like konkurransevilkår med utenlandsk industri de siste årene. Bevilgningen til råvareprisordningen er 250 mill. kr i 2010, og bl.a. pizzafabrikken på Stranda er helt avhengig av denne ordningen, som er en del av jordbruksavtalen. Også matindustrien er konjunkturavhengig, men i mindre grad enn annen industri, fordi etterspørselen er mer stabil. Men en økonomisk politikk som bidrar til et fornuftig rentenivå og stabil valutakurs, er viktig også for næringsmiddelindustrien. En økonomisk politikk som bidrar til forutsigbarhet, er den enkeltfaktoren industrien oftest peker på når det er snakk om rammebetingelser gitt av det offentlige. Norge har så langt klart seg godt gjennom finans- og økonomikrisen, og norske matbedrifter har vært mindre påvirket av de sterke internasjonale svingningene i prisene på råvarer til mat enn de fleste andre land. Det foregår for tiden forhandlinger knyttet til handel med jordbruksvarer i ulike internasjonale fora. WTO-forhandlingene har pågått siden 2001, vi fører forhandlinger med EU gjennom artikkel 19 i EØS-avtalen, og vi har andre handelsforhandlinger med store land som Ukraina, India og Kina. Det er viktig at disse forhandlingene føres slik at vi også i framtiden kan ha et sterkt importvern for å opprettholde landbruksproduksjonen og en innovativ og offensiv norsk næringsmiddelindustri. Ved en eventuell WTO-avtale skal Regjeringen ta i bruk alle de virkemidler avtalen gir til å sikre norsk landbruksproduksjon og norsk næringsmiddelindustri. Ved en avtale må det også gis kompensasjon til råvareprodusentene for tap av inntekt, slik at vi kan sikre konkurransedyktige leveranser av norske råvarer til næringsmiddelindustrien. Matindustrien møter i økende grad også konkurransen vertikalt i verdikjeden fra fire sterke dagligvarekjeder, for industrien selger sine varer til forbrukerne via handelsleddet, og det er flere forhold ved utviklingen de siste årene jeg ønsker å få nærmere belyst. Derfor vil jeg i nær framtid nedsette et utvalg som skal gjennomgå styrkeforholdene i verdikjeden. Hovedmålet er å beskrive hvilke konsekvenser utviklingen innen matvarekjeden har hatt og vil kunne få framover. Utvalget skal foreslå tiltak som kan ivareta forbrukernes interesser med hensyn til pris, kvalitet, vareutvalg og tilgjengelighet, men også muligheten for åpenhet og innsyn i hele matvarekjeden som sikrer tilstrekkelig og tilfredsstillende samfunnsmessig kontroll og effektiv bruk av samfunnets ressurser. Det er en grunnleggende forutsetning at maten vi spiser, er trygg. Det gjelder uavhengig av konkurransesituasjonen med omverdenen. Matindustrien produserer varer hovedsakelig til det norske forbrukermarkedet. I en situasjon med økende internasjonal konkurranse er produksjon av trygge matvarer av høy kvalitet en viktig konkurransefaktor. Folk skal ha tillit til norskproduserte matvarer. En rekke rammebetingelser påvirker konkurranseforholdene i kjøttindustrien, som representanten Trældal nevner spesielt. Gebyrer og avgifter er en av flere slike betingelser. Gebyrsatsene skal ikke overstige de reelle kostnadene ved kontroll, og således holdes lavest mulig. Mattilsynet oppgir at ressursbruk til kjøttkontroll er større enn inntektene fra kjøttkontrollgebyret. Gebyrfinansieringen bygger for øvrig på felles regelverk og harmoniserte prinsipper på tvers av landegrensene i Europa. Norge har imidlertid noen særnorske avgifter, som matproduksjonsavgiften. Disse gebyrene og avgiftene i matforvaltningen representerer en vesentlig del av finansieringen av Mattilsynets tilsyns- og kontrollaktivitet. Ved behandlingen av matloven la et flertall i Stortinget vekt på at inntektene fra gebyrer og avgifter ikke skal overstige 80 pst. av Mattilsynets samlede driftsutgifter. I dag er brukerfinansieringen på ca. 64 pst. Gebyrer og avgifter i matforvaltningen skal, uavhengig av denne interpellasjonen, nå gjennomgås i lys av Mattilsynets erfaring gjennom fem år med dagens system. Regjeringen er opptatt av konkurranseforholdene og utviklingen i hele den norske matsektoren. Dette vil bli ett av temaene i den kommende stortingsmeldingen. Gode rammebetingelser er viktig for å sikre en utvikling i tråd med målsettingene vi har for matproduksjon i Norge, for matsikkerheten, for kvalitet, for mangfold og for trygghet for forbrukerne. Utviklingen i internasjonale råvarepriser, med stor variasjon, gjør at vi følger den tett i vurderingen av tollvernet, og spesielt i forhold til RÅK-industrien. Men det er ikke bare rammebetingelsene som det offentlige gir – eller påvirker i sterk grad – som avgjør industriens konkurranseevne. Den har selvsagt også selv et stort ansvar for å sikre sin egen konkurransekraft, gjennom innovasjon, gjennom omstilling og gjennom ikke minst en sunn kostnadsutvikling.