Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2012-04-17:
Rasisme, diskriminering og forskjellsbehandling er en sykdom. Disse fenomenene har eksistert i alle samfunn i alle år. Det norske samfunnet er intet unntak. Både personer med majoritetsbakgrunn og personer med minoritetsbakgrunn opplever rasisme og diskriminering. Rasisme i dens diverse avskygninger, dvs. forskjellsbehandling, diskriminering, fremmedfrykt, kulturforskjeller og ulike verdier osv. må bekjempes, fordi dette er som gift for vårt samfunn. Forskjellsbehandling belaster mellommenneskelige relasjoner, som er selve limet i et samfunn. Rasisme og forskjellsbehandling driver folk fra hverandre, og i verste fall mot hverandre. Det betyr også at samfunnet går glipp av dyrebare ressurser som vi trenger for å opprettholde og styrke velferden i landet vårt. Bergens Tidende skriver på lederplass 18. mars i år: «La det ikke herske noen tvil: Norsk eldreomsorg, distriktspolitikk, industri, servicenæring og bygg og anlegg – for å nevne noe – er i dag helt avhengig av arbeidsinnvandrere.» For å bekjempe rasisme og forskjellsbehandling er det avgjørende å erkjenne at det finnes, ikke minst å kartlegge det. I en kronikk skriver forskerne Henrik Lunde og Guri Bente Hårberg: «Én av utfordringene er å erkjenne at rasisme faktisk eksisterer i de systemene vi alle er en del av.» Daværende barne-, likestillings- og inkluderingsminister Audun Lysbakken skal ha ros for å ha tatt tak i dette samfunnsproblemet. Fafo-forskerne Jon Rogstad og Arnfinn H. Midtbøen gjennomførte et forskningsprosjekt nylig for å generere ny kunnskap om diskrimineringsmekanismer på det norske arbeidsmarkedet. I prosjektets målgrunnlag står det: «Dels er ambisjonen å avdekke omfanget av etnisk diskriminering, dels å undersøke hva slags former for diskriminering som er utbredt. I tillegg er et siktemål med prosjektet å få kunnskap om beveggrunnene for at illegitim forskjellsbehandling forekommer.» Resultatene som ble presentert 12. januar i år, var skremmende for noen av oss. Daværende statsråd Audun Lysbakken sa: «Det jeg har sett her gjør meg både sint og bekymret. Bekymret for at en hel generasjon ungdom med innvandrerbakgrunn ikke skal komme seg inn på arbeidsmarkedet.» Det gjorde også meg sint, og jeg håper at statsråd Inga Marte Thorkildsen er like sint som oss. Forskerne sendte ut jobbsøknader til 900 reelle ledige annonserte stillinger, både i offentlig og privat sektor. De sendte imidlertid to likelydende, fiktive søknader på samme jobb. De to søknadene viste helt lik språkføring, utdannelse og arbeidserfaring. Det eneste som skilte dem, var navnet til søkeren. Hvert par søknader hadde én jobbsøker med et utenlandskklingende navn, mens det andre navnet var norsk. Resultatet viste at søkere med utenlandskklingende navn har 25 pst. lavere sannsynlighet for å bli innkalt til jobbintervju enn søkere med norske navn. Når Akhtar Chaudhry ikke blir innkalt til intervju, mens Øyvind Korsberg blir innkalt, på bakgrunn av presis samme søknad, med presis samme kvalifikasjoner, må man kunne si at rasisme og diskriminering gjør seg gjeldende på arbeidsmarkedet i Norge. Det er skuffende og alarmerende funn. Jeg regner med at statsråd Thorkildsen deler vårt syn også her. Derfor er jeg glad for at statsråden i dag skal dele sine tanker med oss – med Stortinget – om hvordan hun vil bekjempe rasisme og diskriminering på arbeidsmarkedet. Jeg spør: Er statsråden like sint som sin forgjenger, og hvordan tolker statsråden funnene i prosjektet? Hvilke konkrete tiltak er satt i gang, eller vil bli satt i gang, og når, for å bekjempe rasisme og diskriminering på arbeidsmarkedet? Vi vet av erfaring at det er naturlig at folk velger, peker ut, utnevner eller ansetter personer som er lik dem selv. Det behøver ikke nødvendigvis å være et utslag av rasisme, men vi er nødt til å sette oss i søkernes posisjon. Hvordan opplever de å bli vraket kun fordi de ikke tilhører majoriteten og ikke har et riktig navn? Når flertallet av arbeidsgiverne har etnisk majoritetsbakgrunn, betyr det at det må ekstra innsats til for å gjøre arbeidsgiverne bevisste på hvilke ressurser vi kan gå glipp av ved ikke å vurdere at også de som har navn ikke lik dem selv, faktisk kan ha kvalifikasjoner arbeidsgiverne trenger. Alle arbeidsgivere, men spesielt det offentlige, har et moralsk ansvar her. I sin tid var jeg medlem av byutviklingskomiteen i Oslo bystyre. På et møte, tidlig i bystyreperioden, spurte jeg etatssjefen om hun hadde planer for å rekruttere folk med minoritetsbakgrunn. Det var tydelig at forsamlingen var svært overrasket over at en etat som til daglig jobbet med reguleringsplaner, lengder og høyder, bygninger og broer, også skulle ha i mente at de har et samfunnsansvar for å rekruttere dyktige, kvalifiserte mennesker med minoritetsbakgrunn. Mitt spørsmål i dag til statsråden er: Hva vil statsråden gjør for å sørge for at det offentlige tar dette ansvaret på alvor? Vil statsråden vurdere å pålegge de offentlige arbeidsgiverne strengere krav enn dem som finnes i dag? Fagbevegelsen er en viktig aktør i arbeidslivet. Det påhviler fagbevegelsen et stort ansvar når det gjelder likebehandling av søkere med minoritetsbakgrunn. Fagbevegelsen er med i ansettelsesprosesser. Det er naturlig å utfordre fagbevegelsen her. Så lenge vi får dokumentert at muligheten for å bli innkalt til et intervju faller med hele 25 pst. kun fordi du har et utenlandskklingende navn, er det behov for at fagbevegelsen engasjerer seg sterkere. Arbeidsgiverorganisasjonene har antageligvis det største ansvaret. Det er de som ansetter, og det er de som må riste av seg fastgrodde holdninger. Som sagt: I tillegg til at rasisme og diskriminering er moralsk forkastelig, bidrar det til sløsing med dyrebare ressurser i vårt samfunn. Til slutt vil jeg spørre: Hvordan ser statsråden på de tiltakene som forskerne selv har framlagt? Vil statsråden tydeliggjøre og utvide aktivitets- og rapporteringsplikten? Vil statsråden at arbeidsgiveren skal begrunne ansettelsene? Vil statsråden vurdere et pålegg om skriftliggjøring av krav til personlig egnethet før utlysninger? Vil statsråden vurdere å fjerne forskjellene i de proaktive tiltakene mellom offentlig og privat sektor? Mange av arbeidsgiverne fortalte forskerne at de ville prøvd flere personer med minoritetsbakgrunn om de opplevde at den økonomiske risikoen var mindre. Jeg spør helt til slutt: Hvordan ser statsråden på dette? Jeg ser fram til debatten.