Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2004-11-25:
En kan bli nedstemt av mindre enn av å høre på Rudihagen, men jeg skal nå svinge innom det som har med mitt område, norsk helsevesen, å gjøre. Som vi har sett i mange internasjonale rankinger, ligger norsk helsevesen på mange områder helt i verdenstoppen. Men det er ikke de områdene av norsk helsevesen hvor vi er i verdenstoppen, jeg har tenkt å vie disse fem minuttene til. Vi er i en situasjon der hvert femte barn i dette landet har et psykisk problem som er så stort at det influerer på deres daglige innsats på skolen. Mellom 100 000 og 200 000 barn er negativt influert i sin daglige ytelse på skolen, basert på sine foreldres problemer knyttet til psykisk helse eller til rusmiddelmisbruk. Vi vet at mellom 15 og 20 pst. av oss som bebor dette landet, vil i løpet av livet ha en opplevelse knyttet til vår psykiske helse som må håndteres. Det er i dag ca. 66 000 mennesker i kongeriket som har et forbruk av alkohol som gjør at de daglig har et problem med dette. Mellom 10 000 og 15 000 av vår ungdom er sprøytenarkomane. I verdens beste land å bo i, i verdens beste helsevesen, skal vi altså håndtere en betydelig gruppe av det norske folk som definitivt ikke kan sies å sitte ved den øvre halvdelen av vårt bord. Vi har også et helsevesen hvor det åpenbart er slik at noen sitter ved den nederste halvdelen av det helsepolitiske bordet. Så selv om vi er i verdenstoppen, har vi mye å ta fatt i. Regjeringens hovedprioritering på dette området neste år vil være knyttet til psykisk helse og det som gjelder rusproblemer, nettopp for å prøve å løfte opp dem som sitter nederst ved bordet. En annen hovedprioritet det kommende år har sammenheng med det faktum at vi har et helsevesen som for min del ikke oppleves å være nøytralt i forhold til hvilken diagnose man har. Vi har et helsevesen hvor egen lommebok ikke betyr noe, hvor enn vi bor i landet, om vi er mann eller kvinne, ung eller gammel. Men det er ingen tvil om at vi har noen grupper som ikke har fått den oppmerksomheten de burde ha, i vårt helsevesen. Mange av dem er de jeg snakket om innledningsvis. I det statsbudsjettet som vi har lagt frem, og som nå behandles, er det ingen tvil om at det vi har gjort på et meget viktig helsepolitisk område, nemlig det som gjelder psykisk helse, gjør at den handlingsplanen vi har for psykiatri, definitivt er på sporet, og – jeg holdt på å si – mer til. Men jeg tror det er veldig viktig at vi nå også konsentrerer oss om innholdet i denne tjenesten. Det er heller ingen tvil om at hvis vi skal lykkes med opptrappingsplanen for psykisk helse, bør vi nå, tror jeg, i de årene som gjenstår, særlig ha fokus på det som skjer i norske kommuner. Det er ikke nok bare å bygge boliger i norske kommuner, det er snakk om å lage et innhold i dagen for den enkelte som gjør at man har noe annet å stå opp til enn en leilighet. Derfor har vi i det statsbudsjettet som er til behandling, vridd midlene i større grad over på kommunesektoren. Det er en vridning som jeg tror må fortsette. Vi har gjort en annen prioritering og justering i forhold til handlingsplanen, knyttet til det faktum at det er ingen tvil om at problemene er enda større enn de objektive kriteriene skulle tilsi, i våre største bykommuner. Derfor ønsker vi å gjøre en særlig innsats på disse områdene. Jeg nevnte rus i særlig grad. Det er heller ingen tvil om at det faktum at mellom 100 000 og 200 000 barn er influert av sine nærmeste omsorgspersoners overforbruk av alkohol, bør ha vår oppmerksomhet. Det gjør vi både nasjonalt og internasjonalt. Derfor har vi gjort en prioritering også i statsbudsjettet knyttet til rusomsorgen. I helsevesenet totalt sett er det to områder som jeg ønsker at det særlig skal fokuseres på neste år, og som det har vært jobbet med lenge. Ett stikkord er samhandling. Det er for meg nærmest komplett uforståelig at vi ikke greier å samhandle bedre innenfor norsk helsevesen enn det vi gjør. Når man greier å samhandle seg, som jeg pleier å si, frem og tilbake til månen, må vi kunne greie å samhandle oss mellom første- og annenlinjetjenesten, mellom profesjonene. Det er en ganske svær bunke i departementet med rapporter fra Statens helsetilsyn som viser at man ikke makter å samhandle, verken mellom profesjonene eller mellom første- og annenlinjetjenesten. Selv innenfor et helsebudsjett på 65 milliarder kr tror jeg det er mulig å gjøre betydelig, selv om det ikke høres sånn ut når jeg hører på debatten i denne sal.