Tone Liljeroth (Fremskrittspartiet), 2010-11-16:
Jeg vil takke interpellanten for å ta opp et viktig tema. Frem til 1947 var dagens Pakistan en del av India, og India var britisk koloni. I forbindelse med avkoloniseringen ble det besluttet at området skulle deles i to. Den delen hvor muslimene var i flertall, ble Pakistan, mens hinduene fikk India. Kashmir fikk valget mellom å slutte seg til enten den ene eller den andre av de to nye statene. Det største området, kalt Jammu og Kashmir, hadde i hovedsak en muslimsk befolkning, men var på det daværende tidspunkt styrt av en maharaja, som var hindu. Da det ble kjent at maharajaen hadde ønsker om å slutte seg til India, brøt det ut opptøyer i den muslimske delen av befolkningen, og maharajaen ba India om assistanse. India intervenerte, noe som medførte at den muslimske delen av befolkningen fikk støtte fra den pakistanske, og det ble krig i 1948. FN fremforhandlet en våpenhvileavtale i 1949, og området ble delt i to – én pakistansk- og én indiskkontrollert del. FNs observasjonsstyrke ankom Kashmir i januar 1949 for å overvåke våpenhvileavtalen. Observatørstyrken er der fremdeles, og de to landene har siden 1947 kjempet minst tre kriger om Kashmir. Konflikten i Kashmir og de ulike aktørene som er involvert, utgjør et regionalt sikkerhetskompleks hvor flere av verdens stormakter, som India, Kina, Pakistan og Iran, møtes. Det innebærer med andre ord at konflikten og aktørene ikke kan ses løsrevet fra andre konflikter hvor de samme partene er involvert. Det gjør det vanskeligere å komme frem til en løsning, men ikke mindre viktig, ettersom både og Pakistan og India er atommakter. India har offisielt uttalt at de anser Kashmir for å være en del av India, basert på maharajaens samtykke til tilslutning til landet i 1947. India hevder videre at Jammu og Kashmir er innrømmet betydelig selvstyre i den indiske grunnloven, og at området er en naturlig integrert del av India. Pakistan hevder at maharajaen som overga Kashmir til India i 1947, ikke var en leder anerkjent av folket, og at indiske tropper var i Kashmir før våpenhvileavtalen ble undertegnet, noe som var et brudd på denne. Pakistan mener at befolkningen i regionen selv må få velge tilslutning, og har ved gjentatte anledninger anklaget India for menneskerettighetsbrudd i Kashmir. Da den pakistanske presidenten Asif Ali Zardari i oktober 2008 uttalte at frihetskjemperne i Kashmir var terrorister, utløste dette fordømmelse både internt i Pakistan og i Kashmir. Både det indiske militæret, det pakistanske militæret, militante separatister og diverse terroristgrupperinger har ifølge internasjonale menneskerettighetsorganisasjoner gjort seg skyldige i brudd på grunnleggende menneskerettigheter. En studie utført av Leger Uten Grenser i 2005 konkluderte med at risikoen for at kvinner i Kashmir ble utsatt for seksualisert vold, var høyere enn i noen annen del av verden. De ansvarlige for disse overgrepene bør stilles til ansvar for sine ugjerninger. President Obama skrev følgende i en artikkel i magasinet Foreign Policy i juli 2007: «I will encourage dialogue between Pakistan and India to work toward resolving their dispute over Kashmir.» Til tross for dette uttalte USAs Assistant Secretary of State, Robert Blake, i 2009 at USA ikke hadde intensjoner om å utnevne en spesialutsending i konflikten, men at landene måtte komme frem til en løsning bilateralt. President Obamas nylige besøk til India bekrefter de sterke båndene mellom de to landene, men USA har vært og er også i stor grad avhengig av Pakistan for å lykkes i Afghanistan. I løpet av de ti siste årene har USA forsynt Pakistan med både militært materiell og økonomisk bistand for å bekjempe terrorgrupper i regionen. Pakistan bruker USAs støtte og bistand som en buffer mot India, men dette er en intensjon som ikke deles av USA. Pakistan benytter militære grupperinger for å presse India til forhandlingsbordet, mens India bruker terror som et argument for ikke å forhandle. India var frem til årtusenskiftet ikke engasjert i Afghanistan i særlig grad. Dette endret seg rundt 2002, da landet begynte å bygge ut vannkraft langs Indus-elven, på grensen mellom Afghanistan og Pakistan. India yter, i likhet med Iran, også bistand til Afghanistan. Pakistan er interessert i strategisk dybde og ser på Afghanistan som et mulig bakrom i konflikten i Kashmir. Landet ser således med stor uro på Indias økte aktivitet i Afghanistan. Ifølge innenriksdepartementet i India var 2008 det minst blodige året på 20 år, med 89 drepte mot 1 413 drepte i 2006. Etter at et sikkerhetsgjerde ble oppført langs delelinjen, har antall voldelige anslag gått ned betraktelig, og antall turister i området har økt etter at en egen bussrute ble opprettet i 2005. Jeg rekker ikke hele innlegget jeg hadde tenkt å holde her i dag, men det er uten tvil slik at Fremskrittspartiet støtter seg til utenriksminister Gahr Støres synspunkter om at dette primært må løses mellom partene, nemlig mellom Pakistan og India.