Inge Lønning (Høyre), 1999-12-15:
I Stortingets kveldsmøte i går ble det tegnet et meget dystert bilde av situasjonen i vårt offentlige skolesystem, og det bildet ble fortrinnsvis tegnet av talere fra Arbeiderpartiet. Det var riktignok primært for å ha en plattform for å skyte mot privatskolene. I dag sies det fra både Arbeiderpartiet og regjeringspartiene at man er godt fornøyd med det budsjettforliket som er inngått, og man må vel tro at det også er ment som et budskap ut til dem som lever i norsk skole, om at de også bør være fornøyd med det budsjettet som blir vedtatt. Jeg tar sjansen på å spå at det budskapet ikke kommer til å bli spesielt varmt mottatt utenfor denne sal. For vi er faktisk i noe som minner om en unntakstilstand i den forstand at de frustrasjonene som gjør seg gjeldende i norsk skole – og det gjelder vel å merke på alle nivå, fra barnetrinnet til universitets- og høyskolenivå – er blitt så vidt store at de truer med å svekke grunnlaget for fremtidens skole, nemlig rekrutteringen til det basisyrke som bærer skolen på alle trinn – læreryrket. Dette er en situasjon som vi er nødt til å ta på ramme alvor. Og da er det ikke noe godt svar at man for å få til et politisk kompromiss og å få til støtte til Regjeringen f.eks. er nødt til å bruke hele 200 mill. kr på tiltak som i beste fall er perifere svar på den utfordringen man står overfor. Det å legge inn 100 mill. kr til å styrke skolefritiden er ikke noe særlig overbevisende svar på det lærerne i skolen i dag roper om som skolens problem. Det å bruke 100 mill. kr på en dyr og meget upraktisk ordning for å få til billigere lærebøker – den har vært utredet tre ganger, og alle gangene har man konkludert med at den ordningen man nå går inn for, er den desidert dårligste av de mulige ordningene hvis man vil møte dette behovet – er heller ikke noe overbevisende svar. Hva kunne Regjeringen ha fått til dersom den hadde søkt et forlik den andre veien i norsk politikk når det gjelder akkurat utdanningssektoren? Med utgangspunkt i Høyres primære budsjettforslag: Man kunne ha fått til en ganske kraftig styrking av etter- og videreutdanningstilbudet til lærere – 250 mill. kr fordelt med halvdelen på grunnskolen og halvdelen på videregående skole. Man kunne ha fått til en vesentlig bedring av studentenes situasjon i tråd med det Regjeringen selv har forpliktet seg til i Voksenåserklæringen, men som den hittil ikke har fulgt opp. Man kunne ha sikret våre utenlandsstudenter de to fullstipendierte hjemreisene som man har lovet dem i årevis, men som flertallet heller ikke denne gang er i stand til å oppfylle. Man kunne ha bedret studiefinansieringen ved å kutte halvdelen av den 0,5 pst. som alle er enige om at Lånekassen tar for mye i administrasjonsgebyr. Det ville også ha vært en vesentlig lettelse for de nyutdannede lærere som sliter med å nedbetale sin studiegjeld. Man kunne videre ha fått til en vesentlig sterkere satsing på boligbygging for studenter enn den som nå ligger inne i forliket. Man kunne også ha fått til en ikke ubetydelig bedring av arbeidsforholdene i Den norske kirke, en sak som man i hvert fall skulle tro at det største regjeringspartiet legger betydelig vekt på. For dem som jobber i det norske utdannings- og forskningssystemet, er det grunn til å beklage at Regjeringen denne gang har valgt å søke forlik ensidig den andre veien, med det relativt grå resultat som er kommet ut av budsjettforliket. La meg ofre noen ord på kirkekapitlet. Høyre hadde i sitt opprinnelige budsjettforslag foreslått å styrke Kirkens økonomi med 15 mill. kr. Innenfor den ramme som nå ligger der etter finansdebatten, har vi opprettholdt 10 mill. kr, dvs. 7 mill. kr mer enn det forliket som Arbeiderpartiet og sentrumspartiene er blitt enige om. Det er ikke noe stort beløp, men det er i hvert fall en synlig erklæring fra Stortingets side om at man er villig til å gjøre noe med arbeidsforhold som er ganske umulige i dagens kirke. La meg også peke på at flertallet, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti, i en bemerkelsesverdig merknad under kap. 299, Opplysningsvesenets fond, viser til at Stortinget har bedt om en samlet gjennomgang av Kirkens økonomi. Uten å ha fått svar på dette ønsker man allerede nå å ta standpunkt til den fremtidige anvendelse av avkastningen av Opplysningsvesenets fond og sier at «en større del av avkastningen av Opplysningsvesentets fond må brukes til kirkelige formål». Det er i beste fall en misforståelig formulering, fordi hele avkastningen av dette fondet faktisk er statuttmessig bundet til kirkelige formål. Det er derimot ikke grunnlag for at avkastningen av fondet skal brukes til lovpålagte oppgaver som stat og kommune er forpliktet til å dekke budsjettmessig. I så fall vil fondets avkastning bare bli en måte å saldere de løpende driftsbudsjetter i Kirken på, og det vil være direkte i strid med fondets statutter. På dette punkt viser jeg til den merknaden som Høyre, sammen med Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, har formulert, hvor vi ber departementet om å ta hensyn til fondets plassering og bruken av avkastningen av fondet når man kommer tilbake til Stortinget med gjennomgangen av Kirkens økonomi. La meg i den sammenheng også vise til et annet fond, nemlig Fondet for forskning og nyskaping, som ble vedtatt opprettet i fjor, og som Regjeringen har fulgt opp. Det vedtaket skyldtes en enighet mellom Arbeiderpartiet og Høyre, som la premissene for dette fond. Jeg konstaterer derfor med en viss undring at Arbeiderpartiet denne gang har slått seg sammen med Fremskrittspartiet om å formulere et vesentlig snevrere grunnlag for anvendelsen av fondet enn det som var resultatet av enigheten mellom Arbeiderpartiet og Høyre i fjor. Det er en overraskende fremferd, og jeg vil tro at akkurat forbindelsen mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet må være å regne til de flyktige forbindelser, som kanskje ikke er svært mye å bygge på når det gjelder en fremtidsrettet forskningspolitikk. Den viktigste forskjellen mellom Høyres budsjettforslag og Arbeiderpartiets og Regjeringens budsjettforslag når det gjelder utdanning og forskning, er at vi konsekvent og hele veien har satset på at skolens oppgave er å sikre alle barn og unge, opp til studenter, et kvalitativt godt utdanningstilbud. For det eneste bidrag skolene i virkeligheten kan gi til å skape sosial rettferdighet og sosial likhet i dette land, er at de blir i stand til å løse sin primæroppgave, som er å gi en faglig god utdannelse til barn og unge. Det finnes mye forskning som dokumenterer at den del av ungdomskullene som kommer dårlig ut dersom skolen ikke holder mål faglig, er den som sosialt sett har det svakeste utgangspunkt. Derfor er en faglig sett dårlig fungerende skole det dårligste tilbud samfunnet kan gi når det gjelder å skape like vilkår og gode startmuligheter for alle. Det er nødvendig å satse langt sterkere enn vi har gjort de senere år på skole og utdanning på alle nivå. Derfor var Høyre rede til å anvende 1 milliard kr ekstra, øremerket til skole og utdanning, ikke minst også for å møte utfordringen når det gjelder rekruttering av gode lærere på alle nivå i norsk skole i årene fremover. Det er skuffende at Regjeringen har valgt å gå en annen vei, med et dårlig resultat.