Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2000-10-11:
Innledningsvis i trontalen slår Regjeringen fast at «Norge er mulighetenes samfunn». Men Regjeringens politikk synes ikke å bære preg av dette når det gjelder å utnytte disse våre muligheter. Regjeringens politikk preges f.eks. ikke av å ta hele Norge i bruk. Ett eksempel på det er manglende satsing innen samferdselssektoren, der allerede tilrettelagt infrastruktur forvitrer på grunn av bl.a. manglende vedlikehold og videreutvikling. Et annet eksempel er båndlegging og forvaltningsmessige grep som utarmer og brakklegger Distrikts-Norge, slik som f.eks. etableringen av Regionfelt Østlandet, og en rovdyrpolitikk som umuliggjør næringsvirksomhet og ødelegger trivsel og miljø slik at folk ser seg nødt til å flytte. Denne flyttestrømmen vil bli tall i statistikken for sentraliseringsutviklingen i Norge og gi som resultat økt press på våre byer og tettstedsområder, med økte bo- og levekostnader og økte miljøproblemer. Dette må være det motsatte av å utvikle mulighetenes samfunn. Mulighetenes samfunn ligger i stor grad i det enkelte lokalsamfunn, om det er i by eller bygd. Men da må vi ikke gjøre det slik at distriktene forslummes gjennom fraflytting og nedleggelse, eller at befolkningstette områder forslummes gjennom for sterk tilflytting og store, økte sosiale problem. Bare en balansert utvikling mellom by og land og en desentralisert bosettings- og næringsstruktur gir oss anledning til å utvikle hele Norges muligheter. I løpet av de siste dagene har det kommet en undersøkelse som bekrefter noe av det enkelte av oss har hevdet lenge: De beste kommunene å leve i er stort sett små kommuner i Distrikts-Norge. Så hevder svært mange at disse kommunene er for dyre i drift. Men når disse kommunene representerer leve- og livskvaliteter som folk verdsetter høyt, bør en kanskje ta innover seg at slik kvalitet også må koste noe. I flere sammenhenger ser vi for øvrig at disse kommunene og deres innbyggere er de som krever minst fra fellesskapet. I trontalen sier Regjeringen: «Skritt for skritt skal velferden bygges ut.» Ved stadig å stramme inn på de økonomiske rammevilkårene for slike kommuner og virksomhetene i disse områdene er det det motsatte som skjer. Regjeringen sier den vil styrke det lokale demokratiet. Men det motsatte skjer når f.eks. kommuneøkonomien strammes inn på grunn av store pålagte oppgaver og utilstrekkelige ressursoverføringer er en realitet fra statlig hold. Regjeringen sier videre i trontalen: «Så mange avgjørelser som mulig bør tas der folk lever og arbeider.» Og videre: «Kommunesektoren skal gis økte inntekter og større frihet til å foreta lokale valg etter lokale behov.» Dette er vel talt, men følges det opp i praktisk politikk? Jeg mener at det ikke gjør det. Signalene fra Regjeringen om å gjøre landets sykehus om til statlige institusjoner er å gå den motsatte veien av hva de sier i trontalen. En statlig overtakelse og administrering av alle sykehus betyr å fjerne avgjørelsesmyndigheten for disse fra der «folk lever og arbeider», og å øke embetsmannsveldet. I vår gav vi i Stortinget sykehusene og deres eiere større frihet til organisering og administrering. Dette burde nå vært fulgt opp med tilføring av tilstrekkelige ressurser, slik at fylkene kunne få «økte inntekter og større frihet til å foreta lokale valg etter lokale behov», slik Regjeringen sier det, men ikke gjør det. Økningen i de frie inntektene til fylkene er på 750 mill. kr i kommende statsbudsjett. Dette spises fort opp når Regjeringen påpeker at 300 mill. kr skal gå til økt pasientbehandling. Og når vi så i tillegg vet at fylkenes egenandeler til anskaffelse av medisinsk-teknisk utstyr er på 500 mill. kr, som må tas fra frie midler de i dag ikke har, kan økningen av de frie midlene fort være oppbrukt, og mer enn det, bare på disse oppgaveløsningene. I trontalen sier Regjeringen at den «arbeider for rettferdig fordeling og sosial utjevning». Dessverre er realiteten en annen. I tråd med tidligere års statsbudsjett, også dessverre det som ble framlagt i fjor, er det foreslått økninger på egenandeler når det gjelder helse- og omsorgstjenester. Det ser ut til å ha utviklet seg en ren automatikk når det gjelder slike egenandeler, og hovedproblemet med det er at det først og fremst rammer mange av dem i samfunnet som har lavest inntektsnivå. Når vi også vet at dette lave eksistensnivået, som gjerne er basert på trygdeytelser, også skal dekke f.eks. økt elavgift, økte kollektivtransportpriser, økt rentenivå og den generelle prisstigningen, fører dette til ytterligere økt avstand mellom de fattigste og de rikeste. Ved behandlingen av utjamningsmeldingen var vi stort sett enige om at denne utviklingen måtte stoppes. Derfor er det ekstra skuffende at regjeringen Stoltenberg nå bare viderefører denne egenandelsøkningen. Regjeringen beregner at dette innebærer om lag 250 mill. kr i pluss på statsbudsjettet for 2001. Jeg vil stille spørsmål om det er nødvendig i dagens økonomiske situasjon å beregne seg et slikt pluss. Det er flere forhold som skulle ha vært tatt opp. Tiden tillater imidlertid ikke det, men vi vil komme tilbake til flere av disse tingene, bl.a. egenandelstak II, i forbindelse med finansdebatten.