Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-04-04:
Krisene, konfliktene og krigføringen både i og mellom landene i Sørøst-Europa har i den senere tid fylt både mediebildet og den politiske dagsordenen nasjonalt så vel som internasjonalt. Resultatet etter ødeleggende kriger og etniske konflikter er en ødelagt økonomi, svære menneskelige lidelser, uforsonlige holdninger mellom befolkningsgrupper innenfor ett og samme land, og også mellom naboland, og manglende sikkerhet for liv og eiendom. Mange familier har fremdeles ikke tilfredsstillende boligforhold, og matforsyningen og annen hjelp er i mange områder ennå mangelfull. Norge har deltatt med omfattende hjelp både til sikkerhetsstyrkene, til matvarehjelp, til boliger og for å sikre fred, stabilitet og alminnelig ro og orden i regionen. Det har på ingen måte vært noen enkel oppgave, og målet er heller på ingen måte nådd. Utfordringene i Sørøst-Europa er omfattende. Mulighetene for å etablere fred og politisk stabilitet henger nøye sammen med mulighetene for å få i gang en god økonomisk utvikling og bedre så vel det regionale samarbeidet som den politiske og økonomiske kontakten med de øvrige landene i Europa. Kamphandlingene i Kosovo er avsluttet, men fremdeles trues den politiske og sivile orden. Ødeleggelsene er omfattende, og det vil ta lang tid å bygge opp igjen infrastruktur og dekke den enkelte families grunnleggende behov for sosial sikkerhet, for boliger, for matvarer og annen hjelp. Sakens ordfører har på en god måte oppsummert situasjonen slik den er i dag. Det ble også understreket her i et replikkordskifte viktigheten av å ha en bred konsensus om Balkan-politikken, slik innstillingen også bærer bud om. Lakonisk må komiteen samlet erkjenne at situasjonen har endret seg lite siden krigshandlingene opphørte. Også den internasjonale innsatsen for å rehabilitere området både politisk og økonomisk har kommet svært kort. Fra Stortingets side er det derfor naturlig at Regjeringen gis vide fullmakter til å organisere den omfattende hjelpen det er bruk for i disse landene, på den mest hensiktsmessige måten. Meldingen tar utgangspunkt i en fordeling av et bidrag på nærmere 800 mill. kr, men samtidig legges det prinsipper for fordeling av hjelpen som peker utover år 2000. Dersom den politiske og faktiske situasjon i området skulle endres vesentlig, bør derfor Regjeringen ha nødvendige fullmakter fra Stortinget til å tilrettelegge arbeidet og fordele midlene på den mest hensiktsmessige måten. Behovet er, som sagt, omfattende. De landene som er omfattet av denne hjelpen, er vesentlig Vest-Balkan, dvs. Kroatia, Bosnia og Hercegovina, Makedonia, Jugoslavia og Albania. Det er bred politisk enighet om en slik avgrensing av innsatsen. Også Romania og Bulgaria er berørt av konfliktene og krigføringen, vesentlig på grunn av mangel på handel og andre praktiske hindringer som følge av krigføringen. Likevel vil bistandsbehovet være mer begrenset for disse landene, og de er holdt utenfor den direkte bistanden til landene i Sørøst-Europa som vi her behandler. Disse landene er heller ikke godkjent for ODA-støtte. Kristelig Folkeparti står imidlertid bak det syn at det til enhver tid må være det aktuelle behovet som skal avgjøre hvilke land som blir omfattet av den norske bistanden, og ikke de formelle støttekriterier. Meldingen drøfter også hovedregelen for norsk bistand, nemlig at den skal være ubundet. Dette skal også gjelde for store deler av Balkan-bistanden, slik den forrige regjering uttrykte det. Men sentrumsregjeringen kommenterer imidlertid det forhold at EU har besluttet at deres bistand til infrastrukturrelaterte prosjekter i hovedtrekk skal forbeholdes bedrifter innen unionen. En slik binding er i strid med den politikken som sentrumsregjeringen ønsket å føre i slike spørsmål. Sentrumsregjeringen varslet derfor at den ville arbeide for at alle bidragsytere skulle avbinde sin bistand til regionen. Men i den foreliggende situasjon fant sentrumsregjeringen det riktig å følge EUs politikk i dette området, og tillate binding av bistanden – i hvert fall når det gjelder Kosovo – på samme måte som EU hadde gjennomført dette. Kristelig Folkeparti har i denne innstillingen støttet en enstemmig komite som uttaler at når EU som en dominerende bidragsyter ønsket å binde sin bistand på denne måten som er beskrevet i stortingsmeldingen, ville det sette norske bedrifter i en meget ugunstig konkurransesituasjon dersom Norge skulle føre en annen politikk på dette området. Nå har vi også sluttet oss til at dette bør gjelde for alle land som omfattes av denne bistanden i regionen. Et annet viktig forhold som drøftes i komiteinnstillingen, er virkningene av de mer langsiktige sanksjonstiltakene. Flertallet, som Kristelig Folkeparti tilhører, ber Regjeringen arbeide aktivt for at sanksjonene mot Den føderale republikken Jugoslavia blir endret. Men flertallet understreker samtidig, slik også saksordføreren gjorde, at dette ikke betyr at Norge skal bryte med våre samarbeidspartnere og allierte i dette spørsmålet. Ensidige norske tiltak vil ikke være tjenlige, men flertallet gir samtidig uttrykk for det syn at Norge bør påvirke både landene i EU og i NATO til å endre politikk, slik at sanksjonene overfor landet blir redusert. Men visse tiltak, f.eks. sanksjonene mot de tiltalte etter forbrytelser mot menneskeheten og våpenboikotten mot landet, bør fremdeles opprettholdes. I brev til komiteen redegjorde daværende utenriksminister Vollebæk for at det var ulike syn innenfor EU-landene om hensiktsmessigheten av enkelte av sanksjonstiltakene, særlig gjelder dette flyforbudet – som nå er opphevet – og oljeembargoen. I praksis er det spørsmål om å få en rimelig balanse mellom det å opprettholde det økonomiske og politiske presset mot Milosevic-regimet samtidig som en tar hensyn til de sterke belastningene som den serbiske befolkningen blir utsatt for gjennom sanksjonstiltakene. Selv om Norge i samarbeid med de øvrige landene gjennomfører humanitære prosjekter i Serbia for å avhjelpe den vanskelige situasjonen, særlig blant flyktningene, er det åpenbart at de strenge sanksjonene får en negativ virkning i hverdagslivet for den serbiske befolkningen og blant flyktningene. Hvis et norsk initiativ kan føre til at en kritisk går gjennom sanksjonstiltakene og vurderer hvilke som fremdeles er hensiktsmessig å opprettholde, og hvilke som ikke virker – og som derfor bør avvikles – vil dette etter vårt syn være positivt. Jeg er også glad for at en samlet komite understreker det verdifulle arbeidet som skjer gjennom ulike frivillige organisasjoner og gjennom det viktige politiske kontaktarbeidet som utføres i regi av politiske partier og andre organisasjoner. Økonomisk stabilitet, en tilfredsstillende velferdsutvikling og sosial trygghet hører nøye sammen med utviklingen av demokratiske strukturer og respekt for demokratiske spilleregler. I den sammenheng kan både kulturutvekslingsprogrammer, kontakt med ulike organisasjoner og kontakt med politiske partier i andre land ha klart positiv betydning. Et slikt arbeid bør derfor oppmuntres og inkluderes i Regjeringens samlede strategi og innsats for Vest-Balkan. Erfaringen er at mange av de humanitære og kulturelle organisasjonene som er engasjert i oppbyggingsarbeidet i regionen, utfører sitt arbeid både kostnadseffektivt og med et engasjement som ofte er mer langsiktig og når bedre fram til befolkningen, enn mange av de offentlige hjelpetiltakene som settes i gang. Kristelig Folkeparti er derfor glad for at hele komiteen stiller seg bak synspunktet om at de frivillige organisasjonenes arbeid skal inngå som et viktig langsiktig og samordnet opplegg i tråd med både nasjonale og internasjonale prioriteringer. Den totale økonomiske hjelpen til landene på Vest-Balkan beløper seg til noe over 1 milliard kr. Dette er selvfølgelig et avgrenset beløp sett i forhold til det betydelige behov det er for oppbygging av landene etter krigføringen. Men sett i forhold til beløp som ellers blir bevilget til våre hovedsamarbeidsland innenfor utviklingshjelpen, rager likevel denne hjelpen høyt på listen av prioriterte land. I tillegg kommer de bidrag som Norge yter gjennom de fredsoperasjoner i regionen som er igangsatt. Lidelsene for befolkningen i disse landene har vært enorme. Det er å håpe at det omfattende hjelpeprogram som er etablert, vil bidra til politisk stabilitet, økonomisk framgang og en mer håpefull framtid for befolkningen i disse landene.