Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-18:
Det er et godt og viktig spørsmål representanten Odd Einar Dørum stiller. Jeg skal først ikke svare på spørsmålet, fordi nettopp denne typen problemstillinger jo er hovedmotivasjonen for samhandlingsreformen. Vi ser at helsevesenet henger for dårlig sammen. Den pasientgruppen som først fikk meg til virkelig å forstå at det er behov for en reform, er den pasientgruppen Dørum her er opptatt av. Vi ser at for mange gamle mennesker havner unødvendig på sykehus, og at de som har behov for å innlegges på sykehus, ofte kommer i den situasjonen at de i og for seg er ferdig behandlet i sykehuset – det skal ikke skje noe mer med dem i sykehuskroppen, og de trenger ikke sykehusets faglighet – men de er jo ikke friske, de trenger en oppfølging etter sykehus. Etter min mening er det rett at det ikke skjer i sykehus, for det er ikke noe godt behandlingstilbud å bli liggende i sykehus når man ikke trenger å være der, men veldig ofte er det for krevende å være hjemme. Vi ser at det fører til at vi får dårlige resultater, mange reinnleggelser og farlige situasjoner. Helge Garåsen, som er kommunelege i Trondheim, har forsket på dette i Trondheim. Han er nå trukket inn i hele samhandlingsprosjektet og jobber for meg der. Hans forskningsmateriale viser jo at det rett og slett er livsfarlig hvis utskrivningen skjer for raskt og til et for dårlig kommunalt tilbud. Da er det en høy grad av dødelighet knyttet til det skiftet av forvaltningsnivå. Slik skal det ikke være. Derfor bygger vi nå i samhandlingsreformen mye på kunnskapen fra Helge Garåsens forskning og kunnskapen fra Søbstad helsehus i Trondheim, altså en faglig skammel, det tror jeg representanten Dørum skjønner, mellom spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten der en kan ta det store faglige trinnet i to, at en er innom et distriktsmedisinsk senter, en intermediær avdeling, et lokalmedisinsk senter – her har kjært barn mange navn – der man får stabilisert situasjonen etter sykehus før man skrives ut igjen. Erfaringene fra Garåsens forskning er jo at det fører til betydelig færre reinnleggelser, at folk flytter hjem og ikke på sykehjem, og de greier seg med mye mindre hjelp i hjemmet. Så det er en vinn-vinn-vinn-situasjon. Det er bra for helseforetaket, det er bra for kommunen, og ikke minst er det bra for pasienten. Derfor vil man i samhandlingsreformen være veldig opptatt av å bygge opp lokalmedisinske sentre over alt, også i Oslo, også i byen. Her vil det være snakk om mange, i hvert fall ett i hver bydel, for det er så store befolkningsgrupper. Men så har jo representanten Dørum med sitt spørsmål antakelig forstått at jeg ville svare dette, for det er jo ikke et kortsiktig tiltak. Det vil ta litt tid å få dette på plass. Sannheten er jo at jeg ikke har veldig mange svar på den kortsiktige utfordringen utover følgende: Jeg har pålagt helseforetakene i oppdragsdokumentet for 2009 å sørge for at man har gode samarbeidsavtaler med kommunen. Hvis man oversetter det til Oslo-forhold, mener jeg at det er avgjørende viktig at Oslo universitetssykehus og Oslo kommune har en tett dialog om denne pasientgruppen. Det må etableres rutiner for at helseforetaket må varsle pleie- og omsorgstjenesten om at i morgen eller om to dager vil det komme en pasient ut fra oss som er ferdig i sykehuset, men som vil trenge tett oppfølging også i kommunehelsetjenesten, slik at pleie- og omsorgstjenesten vet at pasienten kommer, er forberedt på det, har satt opp personalet etter det, at helseforetaket sørger for at journalen er ferdig, at epikrisen er ferdig, at man har en sikkerhet rundt de medisinene som pasienten går på – altså at alle mulige praktiske forhold så langt det er mulig, legges til rette. Jeg har egentlig ikke noe annet godt svar på den kortsiktige utfordringen enn at så lenge det er mangel på økonomisk og juridisk struktur på feltet, så er det fornuft og samarbeid, dialog, som er alternativet. Derfor er det det vi nå legger opp til på kort sikt.