Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2017-03-14:
Jeg vil legge fram grunnlovsforslag 8, om ny § 113 a, om begrensninger i de grunnlovfestede rettigheter. Det gjør jeg ikke fordi jeg ønsker å begrense de grunnlovfestede rettighetene, men fordi de allerede blir veid mot hverandre, og jeg ønsker å gi folk – gjennom politikk og valg – og ikke bare jussen muligheten til å styre denne vektingen. Dette forslaget ble første gang framsatt i forrige periode, som en del av Menneskerettighetsutvalgets forslag om grunnlovfesting av menneskerettighetene. Forslaget falt, men det fremmes nå på nytt av stortingsrepresentantene Gunvor Eldegard, Tom E. B. Holthe, Martin Kolberg og meg selv. Forslaget bygger nå som da på Menneskerettighetsutvalgets forslag om begrensninger i rettighetene på nærmere bestemte vilkår. Poenget med å skape denne adgangen er for Stortinget å kunne vedta begrensninger som vil gjelde for både flere eksisterende rettigheter og de fleste som kom inn i forrige periode, men med klare unntak. Grunnloven trenger regler som regulerer rekkevidden av eller vilkår for begrensninger av Grunnloven. Dette dreier seg ikke om å regulere utstrekningen av Grunnloven, men det dreier seg om å ta kontroll over når det er adgang til å avvike fra den, og når det ikke er det. De paragrafene som vi vedtok i forbindelse med innfasingen av menneskerettighetskatalogen i 2014, er formulert nå som absolutte og uten unntak. Altså: Alle menneskerettighetene vi tok inn i utvidelsen av Grunnloven i 2014, står helt uten unntak, og alle begrensningene må vedtas særskilt. Det betyr at når de skal vektes opp mot hverandre, er det helt og holdent opp til Høyesterett å ta den vurderingen. Det ligger i de fleste grunnleggende rettigheters natur at de i visse tilfeller må avveies mot hverandre eller mot andre viktige samfunnsinteresser. Gjennom 200 år har dette vært innfortolket i praksis. Menneskerettighetsutvalgets forslag er å gi den rettigheten tilbake til Stortinget gjennom en egen paragraf, med unntakskriterier. De unntakskriteriene er inspirert av EMK, Den europeiske menneskerettskonvensjonen, og andre traktater. Vi som er forslagsstillere, mener at en ny § 113 a må forstås som en retningslinje for domstolen, altså at politikerne gir domstolen en retningslinje for hvordan Stortingets lovgivning skal tolkes opp mot Grunnloven. Bestemmelsene legger bånd på domstolen ved at en sier at Stortinget ved lov kan gripe inn og regulere grunnlovbestemte rettigheter, men bare på visse vilkår. Stortinget må og skal respektere kjernen i rettighetene, og avgrensingene må være forholdsmessige. Forskjellen på om vi vedtar dette, og ikke er at det ikke lenger står noe sted at begrensningene må være forholdsmessige, at de må respektere menneskerettighetene. Slik vi ser det, er det bedre at begrensningene framgår av Grunnloven, enn at de bare skjer uten at de har politiske skranker. Hvis ikke kan borgerne få et feilaktig inntrykk av hvor langt rettighetene i virkeligheten rekker, og at de aldri blir avveid mot hverandre. Poenget med begrensningen er at den gir domstolen og lovgiveren et helt nødvendig grensesnitt for å balansere Stortingets behov for samfunnsregulering gjennom lovgivning med rettsstatens krav om vern av noen grunnleggende rettigheter. Begrensningshjemmelen er først og fremst retningslinjer for domstolen i tolkningen av rettighetsbestemmelsene i Grunnloven, i lys av Stortingets lovgivning. Med den funksjonen legger en ny § 113 a også bånd på domstolene når de vurderer lover opp mot Grunnlovens grenser. På det nåværende tidspunkt er det opp til Høyesterett å bestemme hvor grensene går. Der Stortinget har nølt, har Høyesterett handlet, som Anine Kierulf har formulert det. Dommere der har gitt klart uttrykk for at de nye rettighetsbestemmelsene ikke kan virke etter sitt formål uten en begrensningshjemmel som balanserer rettighetsvernet opp mot Stortingets legitime behov. Det er noe Stortinget må ta alvorlig. Dommere som er dommere i Høyesterett, sier at de menneskerettighetene vi har vedtatt her, ikke kan virke ordentlig uten det balanseringsgrensesnittet som vi ønsker å gi med en ny § 113 a. Dette handler om at Stortinget som grunnlovgivende makt er med på å trekke opp grensen mellom domstolens legitime kontrollvirksomhet og Stortingets politiske handlingsrom. Denne grensen er altfor viktig til at den skal overlates til domstolene alene.