Inge Lønning (Høyre), 2006-10-10:
Interpellanten fortjener takk for å ha tatt opp problemstillingen, bl.a. fordi det gir kunnskapsministeren en formodentlig kjærkommen anledning til å bruke litt av sin energi på denne delen av det norske utdanningssystemet også. Hvis man skal diskutere mangelen på kjønnsbalanse – for det er jo egentlig det det dreier seg om, mer enn om likestilling, hvis man skal ha en ryddig språkbruk – i høyere utdanningsstillinger i dette land, tror jeg at det er nødvendig å se på helheten i det norske utdanningssystemet. For det er nå engang ett sammenhengende løp mennesker gjennomgår fra de begynner i førskole til de tar en universitetsgrad. Da vil man bli slått av at kjønnsubalansen er nesten systematisk i det norske utdanningssystemet, men med vekslende fortegn. I førskolen og på barnetrinnet i grunnskolen er det en dramatisk kjønnsubalanse, og der er det menn som er underrepresentert. Det eneste stedet hvor det er noenlunde likevekt, er i den midterste delen av utdanningsløpet: videregående skole, selv om det der også er store variasjoner mellom ulike utdanningsretninger. Dette er viktig fordi de holdningene som innprentes i barn og unge underveis, selvfølgelig har veldig mye med voksensamfunnets symboler å gjøre og de forbildene som voksensamfunnet setter opp for barn og unge. Men så til det øverste nivået, som er interpellantens oppmerksomhetsfelt. Vi har i mange år hatt en kraftig skjevhet ved inngangen til universiteter og høyskoler i dette land. Det har grovt sett ligget på 60–40 i kvinners favør, også der med betydelige variasjoner mellom ulike utdanningsretninger. Men så skjer det en gradvis forskyvning over i retning av mannsdominans etter hvert som man kryper høyere oppover, fra inngangen til universitetssystemet og til fast stilling som universitetslærer og som professor. Jeg tror at hvis vi skal kunne møte det, så må man ikke tro at det lar seg løse gjennom kortsiktige tvangstiltak av ulik art. All erfaring med slike forsøk er dårlig. Jeg tror man må ta seg mer tid til å finne ut av hva årsakene er, før man begynner å dosere medisinene. Jeg er nokså overbevist om at man da vil finne at det er noe ved kvinners og menns forløp fra de kommer inn døra ved universitetet som 19-åring og til de går ut med en gradseksamen et sted i midten av tjueårene som kan forklare noe av dette. Jeg tror bl.a. den måten vi tilrettelegger økonomiske støtteordninger i forbindelse med barnefødsel og ansvaret for små barn på, kan forklare svært mye. Vi har jo sett i løpet av de siste 15–20 år at alderen for når kvinner føder, har steget radikalt. Det kan ha mange grunner, men den viktigste grunnen er den systematiske økonomiske forskjellsbehandlingen fra samfunnets side som ligger i det at man markerer meget tydelig at før du har fått en stilling med fast lønn, bør du ikke tenke på å sette barn til verden i det hele tatt. Det gjør at de fleste kvinner som ønsker å sette barn til verden, presses av samfunnets ordninger til å gjøre det akkurat i den kritiske fasen da man skal kvalifisere seg fra det nest høyeste til det høyeste trinn i et karriereforløp. Allerede der tror jeg en hovedforklaring ligger på hvorfor tingene ikke fungerer så godt som de burde gjøre. Jeg tror altså at man må tenke mer radikalt i ordets egentlige betydning, at man må finne ned til røttene til den skjevheten som inntreffer på dette nivået, og så må samfunnet være villig til å gjøre noe med det dersom man mener alvor med at man ønsker en bedre kjønnsbalanse. Det er grunn til å håpe på at vi mener alvor.