Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2013-12-11:
Kan vi lære av undersøkelser som er gjort på dette området før? Jeg har lyst til å takke for interpellasjonen. Rogaland A-senter gjennomførte våren 2008 en undersøkelse som var rettet mot alle fastleger i Rogaland, og jeg tror ikke at Rogaland er så veldig spesielt i forhold til resten av landet. Formålet med den undersøkelsen var å se på fastlegenes erfaring med forskriving og seponering av nettopp B-preparater samt i hvilken grad fastlegene opplevde at det var behov for ekstern hjelp når de kom til den fasen at de måtte gå til pasienten og si: Nå må vi begynne å trappe ned og seponere. Funnene er ganske spesielle. For det første var det 44 pst. av legene som svarte, og samtlige av fastlegene som deltok i undersøkelsen, hadde pasienter som fikk fornyet resepter etter førstegangsbehandling med B-preparater – i en så stor mengde at de så at pasientene brukte dem hver eneste dag. 94 pst. av disse legene hadde pasienter der de faktisk var i tvil om det nyttet å drive med denne medisineringen, men de gjorde det allikevel. 99 pst. oppga at de hadde forsøkt å seponere gjennom nedtrapping, men at pasienten ikke i det hele tatt var motivert for det. 70 pst. av legene mente at dette klarer vi ikke alene, vi trenger hjelp fra andre for å kunne seponere. Dette resultatet viser meg at det er behov for et mye bedre samarbeid mellom primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten, og at det er behov for en koordinering slik at vi ser hvem som faktisk får B-preparater. Størstedelen av medikamentforskrivningen skjer gjennom fastlegen. Forskrivningspraksis og skjønnsmessig praksis er veldig forskjellig. Én lege gir B-preparater for noe som en annen lege ville sagt nei til, og det er i seg selv ganske spesielt når det er snakk om så sterke medisiner. Mange leger sier også rett ut at de opplever et enormt press. Kan det være slik, som også interpellanten stilte spørsmål ved, at vi har fått et samfunn som sier at vi kan kjøpe oss fri fra alt – at vi ikke skal ha noen form for smerter, at sorg er noe vi spiser oss ut av, og ikke noe vi både kjenner og føler? Skal sorg alltid dempes med medikamenter, eller er sorg noe som faktisk tar tid, og noe som vi som lokalsamfunn må være med og jobbe med, for å få et bedre liv i lengden? Det er interessant å stille spørsmål ved at det er så ulik praksis. Noen skriver ut lite B-preparater, noen skriver ut mye, og mange er usikre på nytteverdien. Da er spørsmålet, som også statsråden stilte, om ikke vi burde lage noen rutiner. Han hadde fire stolper. Jeg tror det er viktig at vi som politikere tør å si at vi vil se fastlegene mer i kortene og si at det er viktig at vi har noen alternativer til å skrive ut B-preparater. Legene må vite om dette alternativet, slik at de har en plass å henvise vedkommende til, enten det gjelder sorg, angst eller smerter. Jeg tror også at vi her må være flinkere til å bruke den frivillige sektoren, som kan gå mer enn én mil, snarere sju mil, sammen med dem som sliter. Jeg tror også at vi må få en utskrivingspraksis som er i tråd med nytteverdien, for hvis det ikke er nyttig for så mange, bør vi ikke skrive ut, for vi setter så mange i fare for å bli avhengige. Vi må sikre kontroller og tørre å gripe inn når vi ser at det er leger som skriver ut ikke bare for mye, men altfor mye. Det er til syvende og sist den svake parten som lider. Det er også interessant å stille spørsmål om tiden er inne for at vi må si at vi må kunne se på fullt innsyn når det gjelder journalene til pasientene, for å sikre pasientene mot et overforbruk.