Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2004-09-30:
Det er for meg en litt merkelig politisk situasjon vi nå er oppe i. Jeg må fullt ut erkjenne at når det gjelder den helt prinsipielle innfallsmetoden, føler jeg at jeg står mer sammen med Kjell Engebretsen om det siste han nå uttrykte fra talerstolen, enn det som uttrykkes fra regjeringspartienes side. Når vi tenker på historien om Høyre og Venstre, er jo det litt merkverdig. Den nåværende § 100 har stått siden Grunnloven ble laget i 1814, og det er en stor dag når vi nå får endret den. Det er litt trist at det skjer så sent, men bedre sent enn aldri. For det er jo slik at § 100 i realiteten ikke er den gjeldende bestemmelse som vår Høyesterett og domstolene nå forholder seg til. Jeg regner med at det blir det etter at Stortinget i dag vedtar en ny § 100. Da vil den også kunne bli referert til i prosedyrer i rettsapparatet i Norge. For det er slik at i våre vurderinger må vi ta utgangspunkt i at man ved menneskerettsloven av 21. mai 1999 har inkorporert Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, EMK, i dette tilfellet også EMKs artikkel 10 om ytringsfrihet, som gjeldende norsk rett, med forrang foran annen lovgivning. «EMKs betydning for rettsutviklingen i Norge vil etter dette være todelt: Artikkel 10 og Den Europeiske Menneskerettighetsdomstols(EMDs) praksis rundt denne bestemmelsen vil være forpliktende for norske myndigheters – innbefattet domstolenes – praktisering av bestemmelsene i Norge. På denne måte er EMK integrert i norsk rett. Den andre side ved dette er at EMK og EMD i Strasbourg vil overvåke Norges etterlevelse av ytringsfriheten. EMK artikkel 10 og ikke minst de mange prinsipper EMD har utviklet gjennom sin praksis, vil bli lagt til grunn i de klagesaker som bringes inn for domstolen. EMD vil – med visse begrensninger – undergi norske myndigheters håndhevelse en intensiv overprøvelse.EMK artikkel 10 definerer ytringsfrihetens innhold: Ytringsfriheten omfatter «friheten til å ha meninger og til å motta og meddele opplysninger og ideer uten inngrep av offentlig myndighet og uten hensyn til grenser». Inngrep i ytringsfriheten artikkel 10(2) kan likevel skje ut fra ulike samfunnshensyn som bestemmelsen regner opp, forutsatt at inngrepet «er foreskrevet ved lov og er nødvendig i et demokratisk samfunn». Det kritiske vilkår vil nettopp være hvilke inngrep som anses «nødvendige i et demokratisk samfunn». Det sentrale poeng er at fastsettelsen av ytringsfrihetens grenser vil være situasjonsbestemt og relativ, avhengig blant annet av hvilket samfunnsområde man befinner seg på, hvilke parter som er involvert, situasjonen ytringer utspringer av, ytringens karakter og grovhet, graden av aktsomhet, om det foreligger en formidling eller en selvstendig fremsettelse av ytringen osv.» (EMDs) (2) Jeg har nå lest litt fra en meget god kronikk av advokat Pål W. Lorentzen, og jeg slutter meg fullt ut til de synspunkter han her har hevdet. Jeg vil ta med et lite punkt til fra Pål W. Lorentzens kronikk. Han skriver: «Mitt syn er at Regjeringens forslag med nød og neppe etablerer en grunnlovsbeskyttelse tilsvarende minstestandarden i EMK. Mens Ytringsfrihetskommisjonens innstilling i NOU 1999:27 bæres oppe av en beundringsverdig vilje til å søke å utvikle en grunnlovsbestemmelse som står på egne ben, forankret i norsk rettstenkning og rettstradisjon, synes Regjeringens hovedanliggende å være å beklippe Ytringsfrihetskommisjonens forslag på ethvert punkt hvor den kunne tenkes å etablere en rettstilstand som vil kunne være bedre enn EMKs.» Jeg vil få lov til å være enig med Kjell Engebretsen, og jeg sier også at flertallet, og derved regjeringspartiene, i løpet av sommeren har endret sitt syn på flere ting. Det er et endret forslag som i dag kommer til votering i stedet for flertallets innstilling. Jeg vil gi honnør for at man har lyttet til den debatt som har pågått i sommer, og at man har justert sitt forslag. Slik jeg nå vurderer det, vil det forslaget vi er invitert til å vedta, og som vi regner med blir vedtatt, medføre at vi er noe bedre enn Mennerettighetskonvensjonens § 10, og at vi nå ligger i forkant når det gjelder å stå på ytringsfriheten i Norge. Når vi i Fremskrittspartiet skulle vurdere om vi skulle varsle å stemme subsidiært for flertallets endrede forslag, har vi lagt vekt på hva viktige aktører i det norske samfunnsliv har uttalt. Vi hadde i vår gruppe et eget seminar, hvor justisministeren forklarte regjeringspartienes holdning, og hvor lederen i Ytringsfrihetskommisjonen, professor Francis Sejersted, redegjorde for sitt syn. For oss ble det av meget stor betydning at takket være de endringer flertallet har gjort i sitt forslag, hadde også Ytringsfrihetskommisjonens leder, professor Sejersted, endret sitt råd, bl.a. til oss i opposisjonen. Han fant det nå slik at det var fornuftig om vi subsidiært gav vår tilslutning til det endrede forslaget, og han sa også at så langt han kjente systemet, var det mulig å stemme imot et av de leddene han ikke syntes noe særlig om, nemlig femte ledd. Vi la selvsagt også merke til at generalsekretær Nils Øy i Redaktørforeningen offentlig gav uttrykk for at man fra medias side håpet at opposisjonen, mindretallet, ville stemme subsidiært for det endrede forslaget. Det har vi i vår gruppe valgt å legge avgjørende vekt på, og vi vil derfor stemme subsidiært for det endrede forslaget, forslag nr. 3, men vi stemmer mot femte ledd. Så vil jeg også nevne at det som har voldt oss en del problemer, har nå blitt ryddet av veien, både gjennom klare uttalelser fra justisministeren i vårt seminar, som jeg går ut fra han vil gjenta i sitt innlegg her i salen, slik at det kommer inn i referats form som forarbeider til grunnlovsbestemmelsen, og ved at saksordfører har gjort det klart at det ikke kan påberopes i noen domstol at dette forslaget, dette vedtaket, blir noen negativ endring for ytringsfriheten for offentlig ansatte. Vi synes at det er på tide at vi i Norge også får – og jeg håper at Regjeringen og andre vil arbeide med det – en slags «whistle blower»-lovgivning som under visse omstendigheter beskytter særlig offentlig ansatte som varsler i det offentlige rom om negative og uakseptable forhold i de offentlige etater og på offentlige arbeidsplasser. Vi vil gjerne styrke de offentlig ansattes rett og plikt til å si fra. Offentlig ansatte har en spesiell plikt, for de er lønnet av skattebetalerne, og deres øverste arbeidsgiver er det norske folk som skattebetalere og velgere. Hvis ikke skattebetalere og velgere skal ha kunnskap om de reelle forhold, vil det ikke kunne foretas så gode, informerte valg som det vi ønsker. Så vi ønsker å styrke og begrense offentlige arbeidsgiveres rett til å ha taushetsplikt for de offentlig ansatte. En del interne forhold og personforhold aksepterer vi selvsagt begrensninger på, men man skal ikke være engstelig for å varsle om graverende forhold på offentlige arbeidsplasser. Jeg nevnte at det vil bli spennende å se hvordan virkningen vil bli i domstolene etter denne grunnlovsbestemmelsen som vi fastsetter i dag. Jeg har hatt både glede og andre følelser ved å være til stede i en del saker hvor ytringsfriheten er det sentrale tema, og skal inn i nye slike saker som verserer for rettsapparatet, bl.a. sammen med en kollega i denne sal som har gått til søksmål mot meg. Det blir artig å se hvordan han stemmer i dag, for det vil i tilfelle svekke hans sak og styrke min hvis ytringsfriheten går frem positivt. Jeg håper i hvert fall at i et par av disse sakene vil det være mulig for advokater å forholde seg noe mer til Grunnloven § 100 og ikke bare snakke om EMK og EMD. I så måte ser jeg frem til voteringen her i dag, og til hvordan saker som verserer for retten, vil bli håndtert. Det ville jo være formålstjenlig om noen saker trekkes fra rettsapparatet etter at vi nå styrker ytringsfriheten.