Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2009-02-05:
Jeg vil også benytte anledningen til å takke interpellanten for å ta opp et interessant, vanskelig og viktig spørsmål om menneskerettigheter, og for de utdypende og klare meningene utenriksministeren hadde. Jeg kommer veldig fort i et vanskelig dilemma når det snakkes om «Responsibility to protect» – eller «ansvar for å beskytte». Venstre bygger på en lang humanitær tradisjon og ser at det i enkelte tilfeller kan være berettiget eller påkrevd for verdenssamfunnet å intervenere for å forhindre en humanitær katastrofe, etnisk rensing eller folkemord. Burma er etter den ødeleggende syklonen et slående eksempel. FN ønsket å komme burmeserne til unnsetning, men ble effektivt holdt ute av militærjuntaen. Et annet nærliggende eksempel, som også flere har nevnt, er Sudan. Her har kyniske makthavere klart å forhindre at FNs fredsstyrker slipper til i Darfur. Reiseklare norske styrker måtte dermed pakke sammen utstyret sitt – og forbli her hjemme. Et tredje eksempel som jeg har lyst til å trekke fram, er folkemordet i Rwanda på 1990-tallet. Her måtte FN bivåne det som skjedde uten å være i stand til å gjøre noe. I dag er Zimbabwe, Kongo og Sri Lanka svært foruroligende land når vi diskuterer dette temaet. Jeg synes det er høyst frustrerende å være vitne til dette. Det er bedrøvelig å måtte sitte passivt og se på at FN ikke synes å være handlingsaktiv når organisasjonen trengs som mest. Men å intervenere uten noe klart mandat fra lokale ledere er heller ikke uproblematisk. Venstre er for en verden styrt av lover og regler som gjelder for alle – liten og stor, fattig og rik. Spørsmålet er om dette også skal gjelde for et militærregime som f.eks. av den typen vi har i Burma. Det utviser en stor forakt for internasjonale lover og regler, og det bør ikke nødvendigvis få lov til å gjemme seg bak disse for å kunne operere i fred. Vi snakker her om grove overgrep mot egen befolkning. Men her er det vanskelig å trekke klare grenser. Hvilke regimer er det legitimt å intervenere mot på humanitært grunnlag, og hvilke er det ikke? Her kommer vi fort inn i nesten umulige avveininger. Dessuten vil en intervensjon i et land som Burma kunne skape en presedens som lett kan misbrukes av aktører som ikke nødvendigvis bare har edle hensikter. Å skape en ny verdensorden med en flytende grense med hensyn til hvor og når man kan intervenere, selv på humanitært grunnlag, er ikke nødvendigvis noe vi vil være tjent med. Som sosialliberaler står jeg dermed overfor valget mellom å bryte internasjonale kjøreregler for å intervenere i land på humanitært grunnlag og å overholde disse reglene, men se på at en humanitær katastrofe utspiller seg. Jeg er derfor veldig glad for at FN har grepet fatt i denne problemstillingen og nå skal jobbe videre med den, og at organisasjonen senere i år på nytt vil gi anledning til å debattere «ansvar for å beskytte». Jeg er enig med dem som mener at det her er behov for en videreutvikling, så vel konseptuelt som institusjonelt og politisk. Når det er sagt, har jeg lyst til å føye til at en del av problemet er vel også selve FN-systemet. Jeg er blant FNs beste venner og støttespillere i Norge, men ikke desto mindre mener jeg at verdensorganisasjonen trenger en omfattende reform. Siktemålet bør bl.a. være å gjøre den i stand til å håndtere humanitære kriser som man i dag synes å være maktesløs overfor. Jeg skal være den første til å innrømme at dette ikke er lett, gitt motstanden mot forandringer man finner i FN-systemet. I mellomtiden kan det synes som om avstanden mellom FN og virkeligheten nede på bakken, som verdensorganisasjonen er tenkt å være en del av, øker. Jeg håper virkelig at FN finner enda klarere avveininger for å kunne forebygge krenkelser og redde enkeltmennesker.