Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2001-02-01:
Tirsdag ble det vist et program i fjernsynet om spisevegring. Sarah og Marianne sto fram og gav anorexia et ansikt. Det gikk vel opp for flere unge og flere voksne enn meg at dette ikke lenger er en sykdom som kan feies bort med å si: «Uff, dette slankehysteriet!» For Sarah og Marianne var det brutalt nok et spørsmål om liv og død. Å bygge opp nye, omfattende behandlingstilbud for alvorlig syke pasienter med spiseforstyrrelser må være basert på metoder med dokumenterbar effekt og kvalitetssikring. Når man etablerer et tilbud som skal strekke seg utover polikliniske konsultasjoner, er det ikke nok å vise til en viss kompetanse på spiseforstyrrelser. Man må også ha kompetanse på hva som kalles personlighetsforstyrrelser, selvskading, psykoser m.m., samt et velfungerende somatisk tilbud. Pasienter med spiseforstyrrelser er som regel ambivalente til behandling, de er usikre, de kan ha blitt presset av andre til å oppsøke hjelp. Derfor vil det primære behandlingsmål være å skape en allianse med pasienten og pasientens familie, gjennom en lyttende holdning til pasientens og familiens opplevelse av seg selv og sykdommen. Ved behandling av barn og ungdom stilles det krav til samarbeid mellom behandler og familie, til samarbeid mellom fagpersoner på tvers av profesjon, helsetjenestelinjer og helsetjenestens etater samt til samarbeid mellom spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten. I Regjeringens strategiplan mot spiseforstyrrelser 2000 forutsettes det at tiltak for å bedre tjenestetilbudet ved spiseforstyrrelser på kommunalt, fylkeskommunalt og regionalt nivå blir konkretisert i planarbeider for psykisk helsevern i forbindelse med Opptrappingsplan for psykisk helse. Tilbudet anbefales organisert med spesialteam knyttet til en sengeavdeling og en poliklinikk, samt at man sikrer at alle poliklinikker innen barne- og ungdomspsykiatri og voksenpsykiatri har fagkompetente medarbeidere på området. Det anslås at 10 pst. av pasienter med anorexia nervosa kan ferdigbehandles i primærhelsetjenesten og 50 pst. i poliklinikker, mens 40 pst. trenger sykehusbehandling eller høyspesialisert behandling. For bulimi er tilsvarende tall 20, 70 og 10 pst. Det er derfor av avgjørende betydning å kunne sikre og gi kompetanse til helsepersonell på lavere behandlingsnivå fra mer spesialiserte enheter, slik at man kan trygge pasienten, familien og behandleren ved en forverring av tilstanden. Ved Ullevål sykehus er det, slik det fremgikk i Brennpunkt-programmet, en spesialisert avdeling som kan gi veiledning og hjelp til alle som arbeider med spiseforstyrrelser – og da snakker jeg om de tilfellene som har kommet så langt at det er et spørsmål om å redde liv. Det er viktig at en har spesialiserte fagfolk som kan ha utstrakt kontakt med andre faginstanser, dels ved direkte kontakt, dels ved opplæringsbesøk i avdelingen. Dette er en sykdom som samfunnet må ta alvorlig. Dette er en sykdom som tar unge menneskers liv. Det kan vi ikke akseptere. Vi må ikke la dette bli et område som åpner for og overlates til noen som har litt peiling eller en viss kompetanse. Dette er en sykdom som krever fagkompetanse på et høyt nivå, og det må være et ansvar for det offentlige helsevesen. Introduksjonen til dette TV-programmet som flere har vist til, var at den spesialiserte avdelingen ved Ullevål står i ferd med å bli nedlagt. Jeg håper dette ikke er tilfellet. Jeg håper at hele landet kan høste erfaring og dra nytte av den fagkompetanse som denne avdelingen på Ullevål har, og at denne gjøres om til et kompetansesenter for hele landet. Det gjelder tross alt å redde liv – hovedsakelig unge menneskers liv. Selvsagt er det ikke mulig å ha en ekspertgruppe i alle kommuner og fylker, og nettopp derfor er det viktig å ha et ekspertteam som kan gi råd og veiledning når det gjelder de vanskeligste tilfellene. Det er jo lov å ha mange tanker i hodet på en gang, og jeg er enig med komiteen, som i merknad skriver så riktig at forebyggende tiltak er nødvendig. Regjeringen har da også gjort mye på dette området, og det gir jeg ros for. Helt til slutt: Når vi snakker om at de som er hardest rammet, trenger dyktig fagpersonell, psykiatere, psykologer, leger, sosionomer og mye medmenneskelighet, er det faktisk slik at disse må kvalitetssikres. For som Sarah sa: Sykdommen sitter egentlig i hodet.