Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-12-10:
Kristelig Folkepartis mål for helsepolitikken er likeverdige helsetjenester, uavhengig av bakgrunn, hudfarge, funksjonsevne, kjønn, alder og bosted. Fem år etter at sykehusreformen ble innført, har dette ennå ikke blitt en realitet. Vi ser fortsatt store forskjeller i helsetilbudet, avhengig av hvilken helseregion man bor i. Vi hører at hudfarge kan avgjøre helsehjelpen, at sykmeldte prioriteres til rehabilitering i stedet for like muligheter til rehabilitering for alle, og vi hører at funksjonshemmede ikke tas på alvor. Nå kommer det også signaler om at finansieringssystemet i sykehusene påvirker prioriteringen av pasientene. I stedet for å vurdere hvem som har behov for behandling ut fra individuelle medisinske behov, viser rapporter fra Sosial- og helsedirektoratet og fra Legeforeningen at også fokusering på økonomi helt ned på avdelingsnivå på sykehusene er styrende for prioritering og kvalitet i helsetjenestene. Innsatsstyrt finansiering var ment som et styringsverktøy for de regionale foretakene, og ikke som et prioriteringsverktøy for lønnsomme og ulønnsomme pasienter. Finansieringssystemet brukes til krav om inntjening ved den enkelte tjenesteytende avdeling. Jeg mener at Regjeringen nå bør vurdere om det er behov for endringer i finansieringssystemet for å unngå at fokus på økonomi helt ned på avdelingsnivå på sykehusene fortsatt er styrende eller blir enda mer styrende for prioritering og kvalitet i helsetjenestene. Saken om MS-medisinen Tysabri, som også inngår i denne debatten, kan være et eksempel på at pasienter som ut fra prioriteringsforskriften har behov for denne medisinen, ikke får den fordi sykehusene prioriterer noe annet. Fokus på økonomi kan være til hinder for et helhetlig pasienttilbud og dermed for bedre samhandling mellom avdelinger og nivåer i helsetjenestene. Dette er etter min mening en av de største utfordringene i helsetjenesten i dag. Det er også en frykt for at sykehus og kommuner prøver å unngå ansvaret for lite lønnsomme og ressurskrevende pasienter. Eldre mennesker, mennesker med langvarige psykiske lidelser og rusmiddelavhengige er grupper av pasienter som krever sammensatte tiltak over lang, lang tid. Altfor mange eksempler viser at nettopp disse pasientgruppene blir dårligst ivaretatt i dag. Det er grunn til å frykte at finansieringssystemet særlig rammer de små sykehusene, siden disse har fått en oppgavefordelig som ikke utgjør en helhet i behandlingstilbudet. De små sykehusene kan dermed, slik en del sier, sitte igjen med svært ressurskrevende pasienter, og ikke blir kompensert tilstrekkelig gjennom det finansieringssystemet vi har i dag. Det bør etter min mening igangsettes en bred utredning av systemet for sykehusfinansiering som bedre enn dagens stykkprissystem fanger opp behovet for helhet i tjenestekjeden. En forutsetning for økt effektivitet i sykehusene er å satse på bedre kapasitet og kompetanse i primærhelsetjenesten. Ifølge evalueringen av sykehusreformen i regi av Forskningsrådet har det ikke vært en slik utvikling i forbindelse med reformen. Tilstrekkelig tilgang på korttidsplasser og rehabiliteringsplasser i sykehjem, tilstrekkelig med ressurser i hjemmetjenestene samt helsepersonell med høy fagkompetanse må prioriteres høyere. Kristelig Folkeparti er derfor glad for avtalen mellom regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre om å øke kvaliteten i eldreomsorgen. Vi er allerede utålmodige etter å se resultater av avtalen, og ser fram til at Regjeringen raskt følger opp de planer som er varslet i avtalen. Det er et mål at avtalen om et løft for omsorgen vil gi bedre helsetjenester for eldre mennesker både i sykehus og i kommunehelsetjenesten. Det bør også foretas en gjennomgang av sykehusenes samlede driftsunderskudd for 2007, akkumulert gjeld og økonomisk styring. Det er, slik Kristelig Folkeparti ser det, ønskelig at Regjeringen presenterer for Stortinget en slik gjennomgang med aktuelle forslag til tiltak, og gjerne allerede i tilknytning til revidert nasjonalbudsjett neste år. Situasjonen med stor gjeld kan være med på å presse sykehusene til økt inntjening. Det er uheldig dersom krav om effektivisering og bedre økonomistyring medfører prioritering av lønnsomme pasienter. En annen utfordring er at det i 2006 ble foretatt feilkoding på en rekke sykehus, bl.a. ved at dokumentasjon og rapportering i journalene var feil. Feilkodingen gikk ut på at opplysninger om hvilken behandling som var utført, manglet, eller at feil diagnose var satt. Særlig rammet feilkodingen rehabilitering. Gruppebehandling av pasienter ble kodet som individuell behandling, og poliklinikkbehandling ble kodet som dagbehandling. Selv om regelverket hevdes å være komplisert, må det likevel være mulig å skille dagbehandling fra poliklinisk behandling og gruppebehandling fra individuell behandling. I verste fall medfører en slik gal praksis at pasienter ikke får det tilbudet de har krav på. Hele 88 mill. kr ble utbetalt feil i 2006. Sykehusene forvalter store summer av samfunnets midler, og det er av stor betydning at sykehusene har tillit i befolkningen, og at de prioriterer riktig og ikke gjør slike feil. Riksrevisjonens Dokument nr. 1 viser dessuten til at sykehusene ansatte langt flere leger enn de hadde lov til. Evalueringen av sykehusreformen fra Forskningsrådet i januar i år viser at prioriteringspraksis har blitt forverret. Pasienter med lavest prioritet har fått størst reduksjon i ventetid, mens pasienter med høyest prioritet har fått minst reduksjon i ventetid. Vi står også nå foran gjennomføringen av Helse Sør-Øst. Vedtaket om sammenslåingen var begrunnet i at en ved samordning av kompetanse, drift og investeringer ved 15 helseforetak i de to regionene kunne oppnå mye mer for pasientene, for økonomien og for forskningen. Men dette vil bero på i hvilken grad den nye helsegiganten vil la seg styre. Hvilke funksjoner skal samordnes, og hvilken funksjonsfordeling vil skje, særlig mellom de store sykehusene som Ullevål og Rikshospitalet-Radiumhospitalet? Jeg imøteser statsrådens tilbakemeldinger framover om status i dette arbeidet. Et annet trekk som har preget behandlingstilbudet de siste årene, har vært at ideologi settes foran pasienten. Private ideelle sykehus er et viktig supplement og korrektiv til de offentlige sykehusene. Vi har sett at med Regjeringens politikk føler de ideelle sykehusene at de kveles. For 2007 har flere av disse store utfordringer, ikke minst med økte pensjonsutgifter. Regjeringen har nå muligheten til å løse dette ved å støtte et forslag om å bevilge 150 mill. kr i forbindelse med salderingen av 2007-budsjettet, hvor dette forslaget vil bli framsatt. Oppbyggingen av egne behandlingstilbud på bekostning av allerede eksisterende tilbud, som avrusning i Helse Sør-Øst og LAR-behandling i Helse Vest, er langt fra å spille på lag med viktige ideelle institusjoner. Dette går langt utover Soria Moria-erklæringen, slik jeg leser den. Går de ideelle sykehusene, som Lovisenberg og Diakonhjemmet i Oslo og Haraldsplass i Bergen, over ende, eller noen institusjoner må redusere ytterligere, slik flere private og ideelle institusjoner allerede har måttet gjøre – jeg tenker på områdene rehabilitering og rusbehandling – vil svært viktig kompetanse og kunnskap gå tapt, og tusenvis av pasienter vil kunne miste sitt helsetilbud. Pensjonsspørsmålet må løses. Jeg er bekymret for at de riktige grepene ennå ikke blir tatt. Jeg er bekymret for at når det gjelder sammenhengen mellom spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten, er det fortsatt store barrierer. Jeg er også bekymret over det store kompetansegapet og den mangel på logistikk mellom første- og andrelinjetjenesten vi i dag ser på viktige områder. Til sist tar jeg opp alle Kristelig Folkepartis forslag som framkommer i innstillingen, både dem vi står alene om, og dem vi står sammen med andre om.