Carsten Dybevig (Høyre), 2003-06-10:
Korrupsjon satt i system er svært samfunnsskadelig og utgjør både en trussel mot rettsstaten, demokratiet og menneskerettighetene, og ikke minst undergraver den sosial rettferdighet. Korrupsjon per se hindrer økonomisk utvikling i veldig mange land. Det ser ut til at jo større sosiale ulikheter mellom innbyggerne i et land, desto større sannsynlighet for at korrupsjon er en integrert del av økonomien. Internasjonalt viser all erfaring at i kjølvannet av korrupsjon følger en økende tendens til at den lovlige økonomien minker, mens næringslivet – først i det små, deretter i det store – tilpasser seg betingelsene i en korrupsjonsøkonomi. En av de største hindringene til at bl.a. Argentina og andre land i Sør-Amerika sliter økonomisk, er at en stor del av den totale økonomiske kaken aldri blir synlig. «Survival of the fittest» er en realitet og preger hele den offentlige sektoren. Offentlige personer drar nytte av næringslivets penger, mens næringslivet drar nytte av offentlige tillatelser og kontrakter. Det endelige beviset på en total korrupsjonsøkonomi er visse sentralafrikanske land, hvor en stor andel av statens midler går til å dekke militære utgifter for å ivareta sikkerheten til makteliten. I vårt naboland Russland blir deler av diamant- og oljeproduksjonen konfiskert av mafiaen og er således et underslag av offentlige ressurser. Salg av våpen, skattesvik og svart arbeid er andre konsekvenser av en korrupt økonomi. Korrupsjonens konkurransevridende effekt undergraver et velfungerende og fritt marked. Korrupsjon er et direkte resultat av manglende juridiske og økonomiske spilleregler. Konsekvensen er en utarming og svekkelse av den sosiale rettferdighet. Det er derfor viktig at korrupsjon effektivt og aktivt bekjempes både nasjonalt og internasjonalt. I dag har norsk straffelovgivning få bestemmelser som retter seg direkte mot korrupsjon. Derfor er de foreslåtte endringer i straffeloven nødvendige som tiltak for å bekjempe korrupsjon. Mellomstatlig samarbeid og tiltak for å bekjempe korrupsjon er høyt prioritert internasjonalt. Norge følger med de foreslåtte straffebudene opp sine forpliktelser om tiltak mot korrupsjon i henhold til konvensjoner inngått med OECD, Europarådet og FN. Det er viktig at vi på nasjonalt nivå har et regelverk som klart angir hva som er straffbar korrupsjon. Norge skal være et foregangsland innen kampen mot korrupsjon på alle nivåer. Vårt lovverk på området skal være normdannende internasjonalt. I den forbindelse har Regjeringen iverksatt et særskilt antikorrupsjonsarbeid, og dette arbeidet utføres bl.a. gjennom OECD og FN. Forslaget om en alminnelig straffebestemmelse mot korrupsjon fikk bred støtte i høringen. Flertallet av høringsinstansene mener det ikke er grunn til å videreføre skillet mellom korrupsjon i offentlig og privat sektor. Effekten og konsekvensen blir nøyaktig de samme. I privat sektor undergraver det rettskafne aktører, mens det offentlige lider av manglende mulighet til optimalisering av ressurser og svekket velferdstilbud. Korrupsjonshandlinger i private forhold kan derfor være like straffverdige og utgjøre et like stort problem som korrupsjon i offentlig sektor. Effektive straffebestemmelser på området er viktig for å opprettholde tilliten til det private nærings- og organisasjonsliv samt for å sikre rettferdige konkurranseforhold. Lovforslaget vil gjøre det enklere å utarbeide statistikk over forekomsten av korrupsjon i Norge, noe som er viktig med tanke på allmenn opplysning og for å kunne sammenligne kriminalitetsutviklingen med andre land. En alminnelig straffebestemmelse mot korrupsjon tas inn i straffeloven som ny § 276 a for såkalt simpel korrupsjon, med en strafferamme på inntil tre års fengsel eller bøter. Bestemmelsen retter seg mot både aktiv og passiv korrupsjon. Forslaget skiller ikke mellom korrupsjon i offentlig og privat sektor. Straffebudet er et effektivt middel i kampen mot korrupsjon. Det er nødvendig med likhet i straffbarhetsvilkår og strafferammer for korrupsjon. For å sikre en sunn samfunnsutvikling, et velfungerende marked og likeverdige konkurransevilkår er det for privat sektor også viktig å hindre korrupsjon. Selv om Europarådskonvensjonen på noen punkter tillater begrensninger i straffebud om korrupsjon innen privat sektor, er det opplagt at den foreslåtte bestemmelsen i straffeloven § 276 a ikke bør begrenses til kun å gjelde korrupsjon begått under utøvelse av næringsvirksomhet. Korrupsjon kan i anledning stilling, verv eller oppdrag for en privatperson eller en ikke-statlig organisasjon være like samfunnsskadelig og klanderverdig og bør derfor også fanges opp av bestemmelsen. Dette ødelegger kompetanseutviklingen i samfunnet, fordi det beste tekniske alternativet velges bort, mens derimot et produkt som sannsynligvis er dyrere og av svakere kvalitet, velges. Til sist vil dette ramme de best utviklede bedriftene og forvitre og forsinke kompetanseutviklingen i samfunnet. Vår største fiende for å avdekke korrupsjon er nå verken politiets etterforskningsmetoder eller tilstrekkelig straffebud mot korrupsjon, men derimot selvtilfredsheten med en uskyldsren norsk kultur som umulig kan avle korrupte subkulturer. Finance Credit-skandalen avslørte ikke bare et falskt regnskap, men et konglomerat av falske regnskaper. Likeledes ble senest sist torsdag en ansatt i Statoil korrupsjonsmistenkt nettopp for å ha mottatt penger i forbindelse med fordeling av kontrakter. Som lovgivere har også vi et ansvar for å spre og rullere oppgavene med offentlig innkjøp til flere personer for å hindre fristelsen til å korrumpere. Eventuelt bør interne rutiner og systemer i f.eks. Forsvaret og andre store offentlige etater jevnlig uavhengig revideres og rulleres på flere hold, nettopp for å avdekke korrupte medarbeidere og vanskeliggjøre muligheten til å begå straffbare handlinger. Ny § 276 a i straffeloven legger også opp til en utilbørlighetsvurdering. Hva som regnes som utilbørlig, vil kunne endres i tråd med samfunnsutviklingen. Det stilles ikke et krav om økonomisk verdi for at noe skal kunne være en utilbørlig fordel. Det forekommer at man må betale for tjenester i utlandet som man egentlig har krav på. Det skal mye til for å karakterisere slike ytelser som utilbørlige. Grov korrupsjon er behandlet i forslaget til ny § 276 b, med inntil ti års øvre strafferamme. Dette kan i utgangspunktet virke strengt, bl.a. fordi grove formuesforbrytelser straffes med inntil seks år. Likevel støttes forslaget om ti år, fordi korrupsjon i større grad rammer vitale samfunnsinteresser. Grov korrupsjon vil dessuten være mer straffverdig og mer samfunnsskadelig enn grovt underslag og tyveri. Siden korrupsjon alltid vil være en virksomhet som må foregå i det skjulte, kreves det at det tillates brukt ekstraordinære etterforskningsmetoder ved mistanke om grov korrupsjon eller forsøk på dette. Økokrim uttaler i høringen at kommunikasjonskontroll i enkelte tilfeller vil «være eneste etterforskningsmetode som kan avklare den mistanke som foreligger eller sikre nødvendige bevis». Det foreslås også en ny § 276 c i straffeloven mot påvirkningshandel. Ved dette åpnes det for å straffe personer som er eller hevder å være i stand til å påvirke en annens utføring av stilling, verv eller oppdrag, såkalte påvirkningsagenter, som forsøker å utnytte denne posisjonen ved å kreve eller motta utilbørlige fordeler, såkalt passiv påvirkningshandel. Det foreslås en øvre strafferamme på inntil tre års fengsel eller bøter for utilbørlig påvirkning. Strafferegler om korrupsjon er bl.a. gitt for å sikre viktige samfunnsinteresser. Påtalen skal være offentlig for tilfeller av korrupsjon, uavhengig av om handlingen er forøvd mot offentlig eller privat sektor. Utilbørlig påvirkningshandel foreligger når en person som tilhører en beslutningstakers politiske parti, familie eller omgangskrets, eller som av andre årsaker er eller hevder å være i stand til å øve påvirkning på beslutningstakeren, utnytter sin stilling ved å kreve, motta eller akseptere et tilbud om en utilbørlig fordel, såkalt «any undue advantage». Ektefellen til en statsråd f.eks. som tar seg betalt for å påvirke statsråden i en omfattende konsesjonssak, kan også være et eksempel. Dersom påvirkningsagenten mottar en utilbørlig fordel i anledning egen stilling, eventuelt eget verv eller oppdrag, må hjemmelen for et mulig straffansvar søkes i § 276 a. Korrupsjonssaker vil ofte være kompliserte og preget av en omfattende dokumentasjon, bl.a. om regnskapsforhold. Dette kan gjøre korrupsjonssaker lite egnet for behandling med lagrette, eller jury. Derfor ber komiteen Regjeringen vurdere en utvidelse av straffeprosessloven § 352 annet ledd til også å omfatte saker vedrørende korrupsjon, og ber den melde tilbake til Stortinget i forbindelse med den gjennomgang av juryordningen som Stortinget tidligere har bedt om. Fremskrittspartiet foreslår å øke strafferammene for vold og trusler mot offentlig tjenestemann til maksimum fengsel i 15 år, med minstestraff fengsel i seks måneder. Det er ingen motvilje mot å vurdere økt straffskjerpelse fra regjeringspartiene. Vi er også bekymret for at offentlige tjenestemenn og deres familier i større grad utsettes for overgrep, og vi tar derfor problemet på alvor. Imidlertid bør disse endringene vurderes i sammenheng med revideringen av ny straffelov.