Trine Skei Grande (Venstre), 2011-11-28:
Jeg vil også takke Hofstad Helleland for en veldig god interpellasjon og et godt initiativ. Jeg har lyst til å symbolisere utfordringa med en sann historie fra en barnevernsinstitusjon i en liten distriktskommune i Norge. En gutt – jeg kan kalle ham Magnus – som var i slutten av ungdomsskolen, hadde veldig klare meninger om hva han ville. Han hadde hatt sommerjobb på en mekanisk bedrift i bygda, der han syntes var kjempemorsomt å jobbe. Han hadde vært på videregående og snakket med dem på den yrkesfaglige studieretninga han skulle gå, og han syntes at de lærerne var kjempekule. Dette hadde han lyst til. Han hadde til og med sett seg ut hvor i bygda han hadde lyst til å bo når han skulle flytte for seg sjøl. Så snakket jeg med dem som jobbet på barnevernsinstitusjonen. De sa at det er veldig vanskelig med gutter som har så klare forventninger om hva de skal, hva de vil, og hvilke drømmer de har om framtida – når de vet at det hvert halvår blir vurdert om de i det hele tatt får bo videre på den institusjonen. Det går ikke an for barnevernsbarn å ha drømmer og planer som går utover seks måneder. Det går ikke an å drømme om hvilket boligfelt i bygda du har lyst til å bo i, eller hvilken mekanisk bedrift du drømmer om å få lærlingplass på. Det går ikke engang an for lederen for barnevernsinstitusjonen å gå ned til den mekaniske bedriften og spørre om en kan gjøre en langsiktig avtale om sommerjobb, juleferiejobb og lærlingplass – fordi en ikke vet om vedkommende er her om seks måneder. Det er noe av kjernen i hva som gjør det vanskelig å lykkes med dette. Dette er kanskje en av de store utfordringene vi har innenfor barnevernet også, at vi ikke gir ungene muligheten til å planlegge livet på lang sikt. Selv om vi alle mange ganger har snakket med 15-åringer som ikke vet hva de vil bli, er det ganske mange 15-åringer som vet ganske mye mer når du begynner å spørre dem litt inn i margen om hva de ikke vil gjøre, og hva de har lyst til å jobbe med. Jeg tror at et av kjernepunktene i årsaken til at mange faller utenfor systemet, er at det ikke går å ha denne langsiktigheten, det går ikke an å drømme seg bort når det gjelder hva man skal bli – for kanskje har mamma fått orden på rusproblemet sitt og om seks måneder skal man tilbake til henne. Kanskje skal vi også se på mange barnefaglige grep knyttet til f.eks. hvor mange sjanser mammaer og pappaer skal ha, og hvor mange ganger du skal kunne rive unger opp med rota, når de har lyst til å planlegge framtida si. En annen viktig utfordring er skolens innstilling. På min reise rundt omkring på barnevernsinstitusjonene sier de der veldig ofte at de har et godt samarbeid med skolene, at de syns lærerne tar det som en utfordring å få unger med litt ekstra ballast inn i klassen, at de har en veldig åpen tone, og at mange synes det fungerer godt. Å få til det gode samarbeidet mellom institusjonene og skolene tror jeg er en viktig nøkkel for å lykkes. Jeg tok opp denne problemstillinga i et spørsmål til statsråden 24. august, og jeg er kjempeglad for at representanten Hofstad Helleland nå har tatt dette opp i en interpellasjon, for det var et dramatisk mye bedre svar statsråden ga i dag enn det som kom i det skriftlige svaret da. Dette er ikke bare et formalistisk spørsmål, dette må ikke bli «skuvmil» mellom Barne- , likestillings- og inkluderingsdepartementet og Kunnskapsdepartementet. Dette handler ikke om ansvar, heller ikke om penger – det handler bare om at noen må følge opp det ansvaret de faktisk har, og følge det helt i mål. Da må det ikke bli en krangel mellom to departementer, da må det ikke bli en krangel mellom statlige, kommunale og fylkeskommunale institusjoner. Det er faktisk et ansvar for å få disse ungene på skolen uansett. Man må ha forpliktelser, det må ikke føre til ansvarsfraskrivelse, man må ha klare spilleregler for hva dette er, for dette er en av nøklene til å få disse ungene på riktig «track» senere i livet. Du bygger opp mye kompetanse i løpet av et barnevernsliv på hvordan du skal forholde deg til et offentlig støtteapparat – du blir kjempegod på det, du blir kjempegod på vanskelige samtaler og kjempegod på mange andre ting. Men det er faktisk også viktig at disse ungene får en ballast, slik at de kan klare seg i yrkeslivet, forfølge sine drømmer og forfølge den kunnskapen de trenger for å kunne skape seg ei framtid.