Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2007-12-07:
Det burde vært mulig å svare i et replikkordskifte, men jeg vil bare si til representanten Sande at det at Senterpartiet og Høyre er på helt forskjellig planet når det gjelder hva slags virkemidler som skal til for å få Distrikts-Norge på offensiven, betyr ikke at vi har lavere ambisjoner. Det kan jo være at Senterpartiets planet er litt ute av kurs. Forvaltningen av naturen er en forpliktelse vi har overfor neste generasjon. Det ligger dypt i oss at hver generasjon skal overlate verden til neste generasjon i minst like god stand som man selv fikk den fra den forrige. Respekt for eiendomsretten er en forutsetning for å utvikle et sterkt og stabilt samfunn. Skal miljøpolitikken lykkes, må den også spille på lag med eiendomsretten og de enkeltmennesker og lokalsamfunn som berøres av den. Her trås det ofte feil i praktisk politikk. En av de største miljøutfordringene vi står overfor i dag, ved siden av klimautfordringene, er bevaring av biologisk mangfold. De henger sågar antageligvis sterkt sammen. Ifølge FN er det globale tapet av biologisk mangfold nå så høyt og så omfattende at det etter hvert vil kunne undergrave grunnlaget for en bærekraftig utvikling. Det er bakgrunnen for ambisjonen om å stanse tapet. Skal man verne utrydningstruede arter, kommer man ikke utenom at noen av områdene disse artene lever i, også må vernes. Debatten må imidlertid ikke bare gjelde vern, den må også fokusere på bærekraftig bruk. Vern er vanskelig. Konfliktpotensialet er stort. Det ser vi bl.a. i Trillemarka. Hvilket alternativ lander Regjeringen på? Lytter man til de berørte lokalsamfunnene, eller til Direktoratet for naturforvaltning? For et drøyt år siden lovte Regjeringen en avklaring før jul. Men hvilken jul? Julen 2006 ble det ikke, og nå går vi inn i julen 2007, uten en avklaring. Velges konflikt som virkemiddel for nasjonale interesser opp mot lokalsamfunnet og rettighetshavere nok en gang? Børge Brende tok som miljøvernminister initiativ til frivillig vern av skog. Frivillighet ble en viktig strategi for å øke skogvernet. Skogeierne sluttet opp om denne strategien, og stilte opp med verneverdig skog. Dette ligger det mye verdifull lærdom i. Arealene er der, konfliktene kan i stor grad unngås, men det krever vilje til å unngå å spisse konflikten. Den forrige regjeringen vedtok en tiltaksplan for skogvern gjennom et samarbeid mellom skogeierne og myndighetene for å nå målet om å stanse tapet av biologisk mangfold innen 2010. Dette krafttaket er dessverre i ferd med å ebbe ut under dagens regjering. Begrensingen er ikke mangel på tilbudte arealer, men manglende vilje til å avsette midler. Samlet ligger bevilgningene i Regjeringens forslag til statsbudsjett ca. 20 mill. kr under nivået til Bondevik II-regjeringen. Det blir litt spesielt at representanten Thorkildsen i replikk til meg åpenbart ikke har fått med seg regjeringspartienes omdisponering og kutt i denne bevilgningen i finansinnstillingen. Arbeidet med frivillig vern er dermed i ferd med å stanse opp under dagens regjering på grunn av manglende bevilgninger. I opposisjon skulle Arbeiderpartiet og SV øke skogvernet fra drøyt 1 pst. til 5 pst. Det er langt fra Soria Moria til virkeligheten. Det trer heller inn i en lang liste med løftebrudd. Børge Brendes strategi rundt frivillig vern var et viktig grep for å kunne stanse tap av biologisk mangfold. Kutt i avsetninger kombinert med Soria Moria-ambisjoner vil skape usikkerhet om Regjeringens vilje til å følge ord med handling og til å erstatte. Det er en usikkerhet som ingen er tjent med, derfor avsetter Høyre ytterligere 20 mill. kr til vern av skog og sikring av biologisk mangfold. Klimautfordringen er stor og global. Der er vi midt i forhandlinger. Uten bruk av et bredt spekter av virkemidler fra internasjonale kvoter og tiltak og ned til lokale løsninger, vil en ikke kunne lykkes. Her må markedet brukes for å gi enkeltmennesker de riktige signaler og bedrifter de rette incentiver for å finne løsninger. Da er jeg framtidsoptimist. Mange distriktssamfunn opplever at vern og nasjonale miljømålsettinger beslaglegger lokalsamfunnets livsgrunnlag og livskvalitet. Dette skaper konflikter, samtidig som storsamfunnet er avhengig av samarbeid med lokalsamfunnet for å forvalte sin politikk. Vi ser at områder som er vernet, forfaller og mister de verdiene som gjorde at de ble vernet. I mange tilfeller ville en bærekraftig bruk og stimulans av tradisjonell bruk hatt en bedre virkning. Innen rovviltforvaltningen ser vi at en strekker den frivillige strikken lenger enn den tåler. Dette er alvorlig. Utfordringen kommer ikke til å bli mindre. Vi ser at rovviltet ikke har GPS, de kjenner ikke grensene vi har trukket. De formerer seg og de blir flere. La oss ta vare på frivilligheten og bruke SNO til et samspill med frivilligheten.