Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-23:
For å si det med Landsdelsutvalget for Nord-Norges ord: «Landsdelsutvalget vil understreke at det til tider kan være konflikt mellom målene for fiskeripolitikken.» De viser videre til de regionalpolitiske målsettingene som Stortinget har lagt til grunn og sier: «Tiltak som kan styrke sysselsettingen i distriktene og dermed bosettingen, vil således være viktig å fokusere.» På dette feltet er perspektivmeldingen perspektivløs – dessverre. Det hadde vært mer fruktbart å ta utgangspunkt i målsettingene for fiskeripolitikken fra begynnelsen av 1980-tallet: hovedtrekkene i bosettingsmønsteret skal bevares ressursgrunnlaget skal vernes folk skal sikres trygge og gode arbeidsplasser den reelle lønnsevnen i fiskerinæringa skal økes Den perspektivmeldinga og den innstillinga vi behandler, blir svært allmenne, lite presise og derfor diffuse, ja perspektivløse. Derfor er det i hovedsak en samlet komiteinnstilling, bortsett fra at Høyre og Fremskrittspartiet viser klarere sin nesegruse beundring for det kapitalintensive fisket. Det er ingen prestasjon å bli enig om fiskerienes betydning, at det er en nasjonal fellesressurs som skal forvaltes på en lønnsom måte til beste for kystsamfunnene, og at det skal gjøres på en bærekraftig måte. Det er sjølsagt lett å bli enig om at vi må ha ei kvotefordeling som stimulerer til langsiktig planlegging. Det jeg savner, er: Hva innebærer det? Hvordan gjør vi det? Det er ikke slik at den kapitalintensive flåten, med støtte fra SND, er den mest lønnsomme. Den er heller ikke den mest ressurs- eller miljøvennlige. Den er heller ikke den som sikrer bosettingsmønsteret. Hvorfor sier ikke komiteflertallet, eller i det minste mindretallet fra sentrum, noe mer presist om kystflåtens rolle? Hvorfor sier ikke sentrumspartiene det de sa i Voksenåserklæringen, at det er kystflåten sammen med en fleksibel fiskeindustri av små og mellomstore anlegg som gir størst verdiskaping og sysselsetting i fiskeriene? Har de glemt den formuleringen? Hvor er det blitt av målsettingen «En sentrumsregjering vil innføre fritt fiske for båter under 10 meter.»? Det har vi ikke hørt om siden Voksenåserklæringen. Dette dreier seg også om allmenningsretten. En unntakstilstand er blitt normaltilstand, uten prinsipiell debatt. Retten til fiske er blitt underminert. Den juridiske siden ved dette er interessant. Det blir interessant å se det norske resultatet nå når vi har sett dommen i islandsk høyesterett. Jeg skal vedgå at jeg i fjor høst ble litt optimistisk, kanskje uten god grunn. I Fiskeribladet 29. oktober var det en artikkel med tittelen «Viste komiteen «kystveien»». Under en høringsrunde hadde næringskomiteen møtt far og sønn Wold fra Andenes, og disse hadde gitt komiteen en leksjon om kystflåtens fortreffelighet – som visstnok var så god at konklusjonene fra de første fire dagene på høringsturen måtte tas opp til revisjon, ifølge intervjuet. Inntil da hadde komiteen møtt den kapitalintensive del, representanter for storindustri og den havgående flåte. Far og sønn Wold hadde gitt komiteen en leksjon om kystflåten som den flåtegruppa som har minst kapitalinnsats, størst sysselsetting, minst energiforbruk og minst overkapasitet. Det er den flåten som er best egnet til å levere til det ettertraktede ferskfiskmarkedet, som er best egnet til å utnytte biproduktene, og som er best egnet til å levere levende fisk til havbruk i videste forstand. Men dessverre ser det ikke ut til at det inntrykket har festet seg på sikt. Det er jo lenge fra oktober til februar. Eller har komiteen bare ikke våget å feste det på papiret – at på de viktige målsettingsområdene er det denne flåten som på en måte tilfredsstiller de målene man faktisk generelt sett er enig om? For da ville det vel i innstillinga ha stått noe mer presist om hva som var satsingsområdet, og hva som bør bygges ned. Dersom man tar målsettinger for kystsamfunnene, om bosetting, om bærekraftig ressursuttak på alvor, burde komiteflertallet sagt noe mer presist f.eks. om at ombordproduksjon bør nedbygges. Det er en fangst- og produksjonsform som ikke har noen av de tilsiktede målsettinger for kystsamfunnene. Det er en fangst- og produksjonsform som underminerer kysten. Da burde det stått at bomtrålflåten, som for hvert kilo fisk de bringer på land, har kastet mellom 7 og 14 kilo, og i tillegg ødelegger havbunnen, burde legges i bøyene raskest mulig. Da burde det stått at vi trenger en nedbygging av den havgående flåte og en satsing på kystflåten. Den havgående flåte har økt sin andel av fiskeressursene på bekostning av kystflåten. De representerer lobbymakta. De representerer pengemakta. En stadig større del av fiskeressursene går med til å betale for økte kapitalkostnader og andre faste kostnader. Det er jo ikke slik at den havgående flåte nå i dag sikrer landproduksjonen, for svært mye av det de fanger, går rett ut av landet ubearbeidet. Det er ikke nok å si at fordeling av kvoter må opprettholdes over tid, slik at det virkelig blir et verktøy som stimulerer til strukturtilpasning og langsiktig planlegging. Komiteen burde også sagt hvilken strukturtilpasning, for tar de kystsamfunnene, bærekraftig ressursuttak og miljø på alvor, er det ikke likegyldig hva slags strukturtilpasning man får. På ett område er komiteen mer presis, og det er at de vil satse på kystflåten på mellom 15 og 34 meter. Men alt tyder på at det ikke er på bekostning av den havgående flåte, men på bekostning av den mindre, kystgående flåte. Hvorfor det? Er det slik at det er kystflåten på mellom 15 og 34 meter som er den mest lønnsomme, og som er den som har best lokal forankring? Hva er grunnen til at man da eventuelt bygger ned den mindre, kystgående flåten? For det er jeg redd for vil være resultatet. Er det ikke den på mellom 10 og 15 meter som faktisk har et overkommelig kapitalbehov og en god tilpasningsevne når ressursene svinger – og når man eventuelt satser på den mellom 15 og 34 meter, må det være på bekostning av den havgående flåten? Da burde det ha stått. Det er mange sider her man kunne ønsket å ta opp, f.eks. beskatningsmønster. Man burde ha tatt opp det med å få stengt felt hvor det er mye ungfisk – vært litt mer offensivt på slike ting – og det å få sendt båter over 28 meter utenfor tolvmilsgrensa. Kanskje man også burde ha gjennomgått om ikke snurrevad ut fra teknologisk utvikling burde reguleres som trål. Når jeg ser dette med dispensasjonsreglene vedrørende eierskap, føler jeg at det som skulle være dispensasjon, med andre ord et unntak, er i ferd med å bli normaltilstand når det gjelder eierforhold. Det vi opplever nå, er at skjerpede aktivitetskrav får tilbakevirkende kraft, som medfører at båtene mister kvote. Det kan være riktig å styrke aktivitetskravet, men tilbakevirkende kraft kan bli galt. Det er vanskelig å rette opp det som skjedde i fjor. Og hvem skal da få disse inndratte kvotene? Det burde være en klar politikk at det gikk til rekrutteringskvoter. I forslags form har SV tatt opp noen konkrete problem. Komiteen peker på at grønlandsselen er et problem. Det er jeg enig i. Men vi skal heller ikke omgå de menneskeskapte problemene, f.eks. at trålere ødelegger korallrev som er viktige oppvekstsoner for fiskebestander, eller utkast som problem, hvor bomtrålene er verstingene. Jeg syns man burde ha gått mer inn på slike ting også og sagt at vi må rydde opp i egen bakgård – eller skal vi si egne farvann. Ikke minst når vi skal være kritiske overfor andre lands rovfiske, er det viktig at vi sjøl har ryddet opp. Jeg er enig med representanten Ivar Kristiansen, som var inne på her at norske båters oppførsel i fjerne farvann er det viktig å ha et kritisk forhold til og gripe inn overfor. Så har vi da det som alle er enige om, nemlig oppdrett, hvor man har veldig store muligheter for å utvikle ting, ikke minst et bredere spekter av fiskeslag, hvor vi også må stille krav når det gjelder kvalitet og miljø. Og så må vi kanskje også når det gjelder oppdrett, ta en debatt om vrangforestillingen om at størst mulig er best mulig. Jeg ser at tida renner ut for meg, den røde lampa kommer straks på. Men det kan den også gjøre for Kyst-Norge dersom vi lar markedskreftene rå. For markedets anarki er ikke tilpasset naturlovene. Det er heller ikke tilpasset kystfolkets tilpasning til naturen. Derfor tror jeg det er viktig når det gjelder fiskeripolitikk, at vi ikke gjør det til et spørsmål om kjøp og salg, men at vi regulerer det slik at vi tar vare på ressursene, tar vare på det kystsamfunnet som er så produktivt, og som skaper så store verdier. La meg til slutt ta opp de forslagene som er omdelt.