Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2015-06-15:
Norsk havbruksnæring har vokst eventyrlig raskt, fra en attåtnæring på 1960/1970-tallet til dagens milliardindustri som sysselsetter tusenvis av mennesker og produserer vel ti millioner sunne måltider hver eneste dag. Norsk sjømat er vår viktigste eksportartikkel etter olje og gass, men forskere har slått fast at det er et potensial for å seksdoble verdiskapingen i de marine næringene fra 2010 til 2050. Den største økningen – nesten en femdobling – skal altså kunne komme fra oppdrett. Dette forutsetter imidlertid at en rekke utfordringer løses. Grepene vi foreslår i denne meldingen, vil være med på å løse noen av disse utfordringene. Norsk oppdrettsnæring er ikke bare ledende på produksjon av sunn sjømat i rene farvann. Kunnskapen og teknologien vi har utviklet gjennom å bygge opp denne næringen, er også en stor eksportmulighet. I meldingen ønsker vi å stimulere til ytterligere teknologiutvikling gjennom at vi fjerner antallsbegrensningen og vederlag for landbaserte konsesjoner. Lukkede anlegg i sjø vil kunne få grønt lys for vekst uavhengig av lusesituasjonen i området. Og vi vil legge til rette for et nytt virkemiddel i form av utviklingskonsesjoner som kan realisere nye teknologier, eksempelvis offshorebasert produksjon. Jeg tror at eksporten av sunn norsk sjømat vil flerdoble seg i årene fremover, men også teknologi- og utstyrsnæringen har en meget lys fremtid foran seg. Jeg er derfor glad for at et bredt flertall i næringskomiteen er enig med regjeringen i at denne næringen trenger forutsigbare rammevilkår, og at en konkurransedyktig norsk havbruksnæring fordrer at rammebetingelsene ligger fast over tid. En samlet komité er også enig i at vekst i norsk lakse- og ørretoppdrett skal være miljømessig bærekraftig. Det er hensynet til miljøet som skal bestemme veksttakten i oppdrettsnæringen, ikke markedet. Regjeringen har foreslått at vekst i norsk lakse- og ørretoppdrett knyttes til en handlingsregel basert på et system med miljøindikatorer i produksjonsområder. Dette er et system som gir sterke incentiver til å drive miljømessig bærekraftig. Vi vil stimulere til at næringsaktørene investerer i teknologi og driftsformer som bidrar til at det miljømessige fotavtrykket holdes innenfor akseptable rammer. Dagens oppdrettsanlegg påvirker ikke bare sitt eget nærområde. De påvirker hverandre, men også miljøet i et større område. Lakselus og næringssalter spres med vannstrømmer. Derfor kan vi ikke bare styre produksjonsvekst etter driftskrav på lokalitetsnivå. Vi må også forvalte næringen ut fra hva som er en akseptabel samlet påvirkning fra alle anlegg i et større geografisk område. En forutsetning for en slik tilnærming er at det finnes et geografisk område der miljøpåvirkningene kan måles. Inndeling i produksjonsområder er en prosess jeg nå vil fortsette. Denne prosessen vil også involvere relevante aktører, slik at både næringen, kommunene og forvaltere kan være trygge på at vi vil finne avgrensninger mellom de ulike områdene som tar hensyn til praktiske forhold – innenfor rammen av hva som er naturvitenskapelig fornuftig. Dagens fleksibilitet med interregionalt biomassetak vil bli ivaretatt i det nye vekstsystemet. Jeg registrerer at et bredt flertall i næringskomiteen støtter regjeringen på viktige punkter, som at det skal opprettes produksjonsområder, og at grensene for disse områdene skal fastsettes på bakgrunn av naturvitenskapelige vurderinger. Videre konstaterer jeg at det er enighet om et viktig prinsipp, nemlig at aktørene innenfor et område blir ansvarlig for produksjonsområdets samlede belastning. Det er bred enighet om at lakselus og rømning er havbruksnæringens største miljøutfordringer på kort sikt, og det er bred politisk enighet om at lakselus er egnet som vekstindikator. Det er jeg glad for. Det er her viktig å generere ny kunnskap, men det er vel så viktig å nyttiggjøre oss den kunnskapen vi allerede har. Vi ønsker å benytte den tilgjengelige kunnskapen fra flere fagmiljøer i ferdigstillelsen av en modell for å måle lusebelastning på villbestandene. Fram til systemet blir tatt i bruk vil forskningsmiljøene ha optimalisert modellen, i tråd med næringskomiteens ønske. Jeg er derfor trygg på at modellen vil bli et godt verktøy for å vurdere om det er rom for vekst når vi kommer til årsskiftet 2016/2017. Det er også enighet om at rømning er mindre egnet som indikator for vekst. Men det betyr ikke at vi forlater nullvisjonen om rømning. Tvert imot: Vi tar denne utfordringen på største alvor. Gjennom «Forskrift om fellesansvar for utfisking mv. av rømt oppdrettsfisk» har regjeringen sikret en forpliktende avtale med næringen om finansiering av oppfisking av rømt oppdrettsfisk. Avtalen vil være et viktig virkemiddel for å få bedre kontroll på utfordringene knyttet til rømning, men det betyr ikke at vi er i mål. Rømning kan fortsatt skje – som ved ekstremværet sist vinter. Fiskeridirektoratets gjennomgang av de mange rømningshendelsene har vist at svikt i fortøyninger var den viktigste årsaken til at orkanen fikk så store konsekvenser. Jeg venter nå på direktoratets rapport og konklusjoner og er om nødvendig rede til å iverksette nye rømningsforebyggende tiltak. Jeg vil derfor, slik komiteen ber om, sette i gang arbeidet men en strategi mot rømning, der bl.a. erfaringene fra uværet sist vinter vil bli tatt med i arbeidet. Jeg er tilfreds med at næringskomiteen slutter seg til at det ikke bør innføres en arealavgift for havbruksnæringen. Kommune-Norge får mye igjen for å være havbruksnæringens verter. De får arbeidsplasser og skatteinntekter, og ikke bare fra selve havbruksnæringen. For hver arbeidsplass i havbruksnæringen skapes fire arbeidsplasser i andre virksomheter. Det er regjeringens politikk at kommunene skal få store deler av vederlaget ved tildeling av vekst. Komiteen legger nå opp til at en rekordhøy andel av vederlaget, 80 pst., vil gå til kommunal sektor. Regjeringen vil, som komiteen ber om, nå starte arbeidet med opprettelsen av et havbruksfond og utvikle fordelingsnøkler for å sikre en rimelig fordeling av vederlagsinntektene, basert på kommunenes evne og vilje til å være gode tilretteleggere for havbruksnæringen. Norsk økonomi trenger flere vekstnæringer. Vi trenger som aldri før flere ben å stå på. Det er gode grunner til at havbruk bør være en av de store næringene vi skal leve av fremover. Bærekraftig matproduksjon er kanskje noe av det mest fornuftige vi kan bruke norskekysten til. Et forutsigbart system for kapasitetsjusteringer i norsk lakseoppdrett vil bidra til en lys fremtid for en næring med et stort vekstpotensial. Denne stortingsmeldingen er en klar invitt til at oppdrettsnæringen investerer mer i grønnere teknologi. Slik kan næringen effektivt påvirke sine egne vekstmuligheter. En femdobling av oppdrettsnæringen fram mot 2050 handler både om å gjøre næringen grønnere der den er i dag, og å stimulere teknologiutvikling, slik at næringen de neste tiårene kan ta i bruk nye arealer både på land og lenger til havs. I Norge har vi verdensledende kunnskapsmiljøer og ambisiøse næringsaktører, og dermed de aller beste forutsetninger for å kunne lykkes med dette. Slik kan altså lille Norge spille en stadig større rolle når det gjelder å levere sunn mat til verden.