Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-06-09:
Stortinget behandler i dag stortingsmeldingen om norsk rehabiliteringspolitikk. Arbeiderpartiet vil understreke viktigheten av at det i sosialkomiteen er oppnådd bred enighet om å sikre likeverdige tilbud til mennesker med behov for rehabilitering på grunn av funksjonshemning eller kronisk sykdom. Dagens rehabiliteringstilbud er preget av manglende samordning, uklare ansvarsforhold og liten medvirkning fra brukerne. Med stortingsbehandlingen er det nå håp om et mer effektivt og systematisk rehabiliteringsarbeid på brukernes premisser. Sosialkomiteen peker f.eks. på at samlokalisering av sosial-, arbeids- og trygdekontorene i kommunene kan bidra til bedre koordinering av tiltak som rettes inn mot den enkelte bruker. Rehabiliteringsarbeid er ikke bare et helsespørsmål; det krever tverrfaglig innsats fra flere etater på alle forvaltningsnivåer. Den viktigste arenaen er kommunene, men også fylkeskommunene og staten må ha et omfattende ansvar i det totale rehabiliteringsarbeidet. Sosialkomiteen har videre gitt Regjeringen i oppdrag å legge fram forslag til finansieringsordning som sikrer den framtidige drift ved opptrenings- og rehabiliteringsinstitusjonene. Disse utgjør et godt og omfattende tilbud til hele befolkningen, og må sikres framtidig drift gjennom en tilfredsstillende og ikke en dårligere finansieringsordning enn i dag. Det er ikke hensiktsmessig å svekke grunnlaget for lønnsom drift for de mange opptreningsinstitusjonene som har opparbeidet betydelig kompetanse og erfaring i å hjelpe ulike pasientgrupper. Det er en krevende oppgave for regjering og storting å sikre tilstrekkelige ressurser til helse, pleie, omsorg og rehabilitering. Jeg vil imidlertid advare mot å gjøre rehabilitering til en salderingspost. Å gjenvinne førlighet og opparbeide styrke etter sykdom og påkjenninger har svært stor betydning for det enkelte menneskes livskvalitet og funksjonsevne. Også for samfunnet er rehabilitering en god investering. Kvalitativt god opptrening etter f.eks. operasjoner eller ulykker kan bety forskjellen mellom et fortsatt aktivt yrkesliv og uføretrygd, eller forskjellen mellom å klare seg selv i dagliglivet og å bli totalt hjelptrengende. Jeg vil også trekke fram at store grupper kronikere og funksjonshemmede kan fungere mye bedre i sin hverdag dersom de kan få ny energi gjennom et opptrenings- og behandlingsopplegg i institusjon. Jeg ser det som svært viktig at særlig kvinner med diffuse og sammensatte lidelser blir tatt på alvor av vårt helsevesen, og sikres rehabiliteringstilbud. Da er det viktig at også egenbetalingssatsene tilpasses mennesker som har lite å rutte med. I likhet med saksordføreren synes jeg det er merkelig at disse spørsmålene ikke er en viktig sak for Regjeringens verdikommisjon. Regjeringen blir i denne sammenheng pålagt å fremme forslag til nye regler for egenbetaling. Jeg vil presisere at tilgang på nødvendig rehabilitering er av meget stor betydning for mennesker med kroniske lidelser og deres familier, og må ikke begrenses av dårlig privatøkonomi. Det oppfattes helt klart som urettferdig at personer med én type sykdom nesten blir fritatt for egenandeler, mens personer med mer invalidiserende sykdommer blir belastet med en stor egenandel. Etter Arbeiderpartiets mening er det derfor nødvendig å finne fram til regler for egenandeler i forbindelse med rehabilitering utenfor sykehus – egenandeler som er rettferdige og som ikke avskjærer folk med legitime behov fra slike tilbud. Jeg vil også understreke at representanter for brukerorganisasjonene må tas med på råd i utformingen av de nye reglene for egenbetaling. Det er en utfordring å sikre kvalitativt gode tilbud og utvikle ytterligere kompetanse over et bredt felt. Jeg vil be Regjeringen spesielt om å vurdere gode rekrutteringstiltak, slik at yngre fagfolk får lyst til å gå inn i dette viktige arbeidsområdet. Skal en lykkes med rekrutteringsarbeidet, må rehabilitering gis høyere status, og jeg vil be helseministeren kommentere hvordan han kan bidra til dette. Til slutt vil jeg gi min tilslutning til den brede flertallsmerknaden om hestens og dansens betydning for en god tilværelse. Jeg kan også legge til at litteraturen, naturen og kulturen er viktig for det gode liv, og så er musikken ifølge Martin Luther gitt menneskene til trøst i livet. Og sist, men ikke minst, er kiropraktorer og manuelle terapeuter til meget stor hjelp for de hundretusener av mennesker som sliter med muskel- og skjelettlidelser. Ingen profesjoner, slik jeg kjenner dem, er mer opptatt av å motivere sine pasienter til raskt å komme seg i aktivitet. I tillegg til sin høye spesialkompetanse på feltet gjør de en stor innsats for at menneskene selv skal utløse de byggende krefter i seg selv, gjennom et liv i bevegelse.