Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 1999-05-06:
Saksordføreren har på en grundig måte berørt sentrale områder ved bankkrisen, knyttet til kommisjonens utredning. Vi har nå til behandling Smith-kommisjonens innstilling om årsaksforholdet knyttet til bankkrisen. Kommisjonen har utført et grundig og godt arbeid, som i sin form er omfattende og tidkrevende. Mandatet til denne kommisjonen, som ble nedsatt i 1997, ble meget grundig drøftet i finanskomiteen for om mulig å sikre seg at alle forhold nå måtte belyses, og for eventuelt å få avsluttet etterarbeidet etter bankkrisen i Norge. Kommisjonen skulle på bakgrunn av tidligere dokumenter og utredninger gjennomgå supplerende undersøkelser av forhold som førte fram til bankkrisen, se på myndighetenes, bankenes og Bankenes sikringsfonds disposisjoner forut for og under krisen, se på hvordan tilsvarende kriser ble håndtert i andre land, og hvorfor kriser i andre land har fått et annet utfall enn i Norge, og til slutt, men ikke minst viktig, vurdere hvordan erfaringene fra bankkrisen mot slutten av 1980-tallet kan komme til nytte dersom en skulle oppleve liknende situasjoner i fremtiden. Det sier seg selv at det er umulig å gå i dybden på alle disse områder i et kort innlegg knyttet til denne debatten. Utvalget peker på to perioder for utvikling av kriseperioden. Den første var midt på 1980-tallet, da liberaliseringen av finansmarkedet fant sted, med tilhørende sterk økning i utlånene fra Norges Bank til bankene, og videre fra bankene til låntakerne, med tilhørende lavrentepolitikk, skattepolitikk og omlegging av det offentlige tilsynet. Den andre perioden kom omkring 1990, da bankkrisen var på sitt høyeste. Her henviser kommisjonen bl.a. til økningen i omfanget av bankenes konstaterte tap og regnskapsmessige avsetninger til fremtidige tap, og til nullstilling av aksjene i de tre store forretningsbankene. Nullstillingen av de ordinære aksjene var vel også en av de direkte årsakene til at kommisjonen ble nedsatt i sin tid. Munthe-utvalget og Wiker-utvalget hadde tidligere avgitt sine innstillinger uten fullgodt å gi svar, dels på grunn av at Munthe-utvalget muligens var oppnevnt for tidlig til fullt ut å kunne bedømme hovedtrekkene i de deler av bankkrisen som pågikk parallelt med utvalgets arbeid. F.eks. var det ikke mulig for Munthe-utvalget å si noe om bankkrisen i Sverige og Finland, som kom noe seinere enn i Norge. Wiker-utvalget, som ble oppnevnt av Kredittilsynet i 1990, skulle undersøke om det hadde forekommet noen straffbare forhold knyttet til bankenes tapsførsler. Her fremkommer det at bankene – bevisst eller ubevisst – var uvillige til å avdekke tap og ta de regnskapsmessige konsekvenser, slik at tapene ble større enn nødvendig. Utvalget fant i flere banker sterkt kritikkverdige forhold. Komiteen er enig om at kommisjonens rapport gir en oversiktlig og god fremstilling av et omfattende saksfelt. Kommisjonen har utvist god vurderingsevne og fått tilgang til nødvendige dokumenter. Jeg føler også at det er grunnlag for å gi honnør til kommisjonen for et arbeid som er utført på et fritt og uavhengig grunnlag, på en meget god måte. Det er grunn til å bemerke bankenes atferd knyttet til bankkrisen – og i denne forbindelse hevde at bankene bør ta et betydelig ansvar for krisen som utviklet seg, ved en kraftig ekspansjonsiver for å vinne markedsandeler. Bankene omstilte sin virksomhet i betydelig grad på 1980-tallet ved å desentralisere kredittbeslutninger til avdelingskontorene, og hvor filialer ble egne resultatenheter. Hoveddelen av tapet – over 80 pst. – kom innenfor næring som var følsom overfor konjunktursvingninger. Her kan ikke bankene fritas for et betydelig ansvar. I Den norske Bank f.eks. var utenlandstapene særlig store, og dette i seg selv var muligens grunnlaget for den senere nulling av aksjene i denne banken. Kommisjonen påpeker at det ikke er grunnlag for å si at med et bedre fungerende tilsyn ville krisen vært unngått. Men svikt i tilsynsansvaret la grunnlag for bankkrisen, sammen med allerede nevnte forhold knyttet til bankenes iver etter større markedsandel og en vekst i denne perioden på rundt 30 pst. I denne forbindelse er det viktig å merke seg at kommisjonen ikke kan se at svikt i tilsynsarbeidet gir grunnlag for noe rettslig ansvar for staten. I ettertid synes det å avtegne seg at ikke bare Kredittilsynet, men også Norges Bank, Finansdepartementet og bankene, alle sammen undervurderte dybden i bankenes problemer. Det har blitt hevdet at reglene for tapsavsetning i Norge var strengere enn i andre land, og at bankkrisen langt på vei var en papirkrise forårsaket av våre strenge regler. Fram til 1987 var det ikke gitt regler i lov eller forskrifter om hvordan forretnings- og sparebanker skulle vurdere og regnskapsføre mislighold og tapsavsetninger, men at bankene var bundet til prinsippet om god regnskapsskikk og til regler i regnskaps- og banklovgivningen. Bankene hadde plikt også før 1987 til å vurdere verdien av misligholdte og tapsutsatte låneengasjement. Mye av debatten om håndteringen av krisen i bankene har vært knyttet til hvorvidt resolusjonene av 20. november 1991 om å skrive aksjekapitalen i Kreditkassen og Fokus Bank ned til null, var truffet på riktig grunnlag. Kommisjonen har undersøkt om det var regnskapsmessig grunnlag for nullingen av aksjene. De har sett på likvidasjonsverdi, substansverdi, på avkastningsverdi, på tilbakeføring av tapsavsetninger, og likeså på bankenes børsverdi pr. 19. mars 1989. Kommisjonens totale vurdering er at beslutningen om å nulle ut aksjene bygger på et forsvarlig grunnlag. Aksekapitalen i Kreditkassen og Fokus Bank var tapt på dette tidspunkt. Det er en samlet komite som mener det er viktig å ta med seg erfaringene fra bankkrisen i det videre arbeid. Tiden er imidlertid ikke inne nå for å realitetsbehandle de forslag og anbefalinger som kommisjonen fremlegger. Kriseforebygging er viktig, samt en solid kapitaldekning for å tilrettelegge for stabilitet i bankene i fremtiden. Kristelig Folkeparti ønsker sammen med flertallet ikke å ta stilling til disse spørsmål nå, men ber Regjeringen om en vurdering av dagens tapsavsetningsregler for om mulig å foreta forbedringer, for dermed å motvirke krise i nedgangstider. Med bakgrunn i erfaringer fra bankkrisen er det grunnlag for å pålegge bankene et særlig ansvar for å forebygge fremtidige kriser.