Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2013-04-09:
Det er sagt flere ganger i dag at EØS-avtalen er viktig for norske interesser. Jeg vil dra det enda lenger. EØS-avtalen er uten tvil avgjørende for Norges velstand, for norsk næringsliv, eksport, tilgang til kunnskap, arbeidskraft og verdiskaping. Avtalen bidrar til nødvendige felles regler på en rekke viktige politikkområder i Europa. De fleste bestemmelsene i EØS-avtalen er i tråd med norsk lov og dermed uproblematiske. Andre reguleringer har bidratt til å styrke norsk lovverk, som f.eks. beskyttelse av ansatte gjennom virksomhetsoverdragelse, eller når det gjelder en rekke andre HMS-spørsmål i arbeidslivet. Der EØS-direktivene har vært utfordrende for norske interesser, har nettopp en aktiv påvirkning og bruk av vårt handlingsrom gjort at vi har kunnet videreføre vår politikk. Norsk eierskap til kraftressurser, gjeninnføring av differensiert arbeidsgiveravgift eller den nylige saken om ILO 94 er gode eksempler på akkurat det. De viser at vi har funnet løsninger på konkrete problemer gjennom aktiv påvirkning. Det å melde Norge ut av EØS-avtalen, si opp deler av avtalen eller invitere til en full reforhandling på grunn av enkelte direktiver vil uten tvil ha store negative konsekvenser for Norge og norsk økonomi. For Arbeiderpartiet er det helt uaktuelt. De direktivene som er mest diskutert de siste årene, berører arbeidsfeltet spesielt. Noen har på grunn av disse direktivene ropt på nettopp utmeldelse eller reforhandling, til tross for at ingen EU-direktiver faktisk hittil har endret norsk arbeidsliv i negativ retning. Denne regjeringens periode har vist at det er et stort rom innenfor EØS-avtalen for å drive en aktiv arbeidslivspolitikk. Årene etter 2005 viser at det er ingenting i veien for å ta omfattende grep for å styrke kvaliteten på arbeidslivet innenfor rammen av avtalen. Ikke bare er handlingsrommet innenfor avtalen stort, men regelverket fra EU har også ført til bedre vern og utvidede rettigheter for norske arbeidstakere på noen områder fordi det kom som følge av et direktiv. Disse rettighetene gis et varig vern fordi de er direktivrelaterte. Det er viktig, for Stortinget kan ikke bare komme og vedta bestemmelser som svekker disse rettighetene. Det er viktig om vi en eller annen gang – mot formodning – i framtiden skulle få en Høyre–Fremskrittsparti-regjering, som vi vet nettopp ønsker å svekke mange av disse rettighetene. Så må vi huske at mange av de arbeidslivsrelaterte direktivene vi her hjemme kanskje kan si ikke går langt nok og ikke har noe å si for vår lovgivning, har økt standarden betraktelig for land i Øst- og Sør-Europa. Vi er alle tjent med å ha et felles gulv av standarder i det europeiske markedet. Det hjelper oss til å opprettholde våre standarder fordi det minsker avstanden mellom oss og andre europeiske land. Arbeidstidsdirektivet er et godt eksempel på det. Det er et omstridt direktiv, og det er oppe til diskusjon. Det setter en maksgrense for ukentlig arbeidstid, og det regulerer hvileperioder, nattarbeid og ferie – 48 timers arbeidsuke, står det i direktivet. Så har noen medlemsland forhandlet seg fram til unntak og oppnådd 60 timers arbeidsuke. 48 timers arbeidsuke eller 60 timers arbeidsuke er ingenting å rope hurra for i denne sal. Så hva er poenget med å dra opp det? Poenget er at dersom vi ikke hadde hatt et slikt direktiv, kunne 60 timers arbeidsuke eller mer vært normen i flertallet av EU-landene. På grunn av direktivet har man ikke anledning til det. Det er en fordel for oss at våre viktigste handelspartnere ikke kan benytte seg av et slikt «konkurransefortrinn». Vi utfordres åpenbart på viktige deler av vår politikk når det gjelder EU-systemet. Høyredreining og økonomisk krise i Europa forsterker det bildet. Utfordringene knyttet til sosial dumping kommer definitivt ikke til å bli mindre. Men det å skulle ta arbeidsliv ut av EØS-avtalen er ikke et alternativ. Det vil heller ikke løse noen av problemene i norsk arbeidsliv. Tvert imot, arbeidsinnvandringen, arbeidskraften, trenger vi. Løsningen er å være pådrivere og fortsette på Arbeiderpartiets kurs, slå ring om avtalen og fortsette å arbeide for at nye EU-regler ikke skal legge hindringer i veien for tiltak som Norge har innført eller har planer om å innføre. Skillelinjene i norsk arbeidslivspolitikk står mellom Arbeiderpartiet og de rød-grønne og Høyre og Fremskrittspartiet. Vi ønsker et anstendig arbeidsliv, kamp mot sosial dumping og en sterk fagbevegelse. Høyrepartiene ønsker en annen kurs. Det er det som er den største og mest akutte trusselen mot norsk arbeidsliv, ikke EØS eller EU-systemet.