Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Gode helse- og omsorgstjenester er et viktig fundament i en trygg velferdsstat. I en tid hvor mange land er nødt til å stramme inn på velferdsgodene har vi fremmet et budsjettforslag for å fornye, forsterke og videreutvikle de offentlige velferdsordningene. Det kan vi gjøre fordi vi over år har ført en ansvarlig økonomisk politikk med vekt på langsiktig forvaltning av nasjonalformuen, samtidig som vi stadig setter nye rekorder i antall sysselsatte i landet. Dette er også den direkte årsaken til at vi neste år får den sterkeste budsjetterte veksten i pasientbehandling noensinne. Med det vil vi styrke behandlingskapasiteten, slik at ventetiden fortsatt reduseres – vi vil sette pasienten i sentrum, øke kvalitet og pasientsikkerhet, slik vi utdyper det i en stortingsmelding som kommer førstkommende fredag. Vi vil lage gode systemer for rask innføring av nye behandlingsformer og medisinsk-teknisk utstyr, samtidig som vi sikrer god samhandling og bruk av IKT, slik vi omtaler i stortingsmeldingen som kom sist fredag. Videre styrker vi budsjettet for eldreomsorgen med samlet 188 mill. kr for å følge opp Omsorgsplan 2015, og vi følger også opp med drift til kommunene gjennom kommuneproposisjonen. Samhandlingsreformen styrkes også ytterligere med 140 mill. kr for å forebygge mer og behandle tidligere. Dette betyr at vi med dette budsjettet, vil skape mer helhetlige og sammenhengende tjenester for pasientene. Vi vil styrke helse- og omsorgstjenestene der folk bor, og vi styrker våre gode fagmiljøer samtidig som kapasiteten økes med en historisk vekst i pasientbehandlinger ved sykehusene. Slik bruker vi de store pengene på de store oppgavene. Vi har de siste årene hatt en fantastisk reise i resultater ved behandling av alvorlig sykdom. Norge har gått fra å være middels på overlevelse av alvorlig sykdom til å bli blant de beste – bare på de siste ti årene. Vi har mye å være stolt av. Men det er fortsatt ting å ta tak i. Det er nettopp det denne regjeringen til stadighet gjør: tar tak for at vi skal gå tryggere inn i framtiden. Vi beveger oss nå inn i et landskap hvor befolkningen blir stadig eldre. Dette utfordrer samfunnets evne til å opprettholde velferden. Den utfordringen må møtes først og fremst med mer forebygging, tidligere behandling, nye behandlingsmetoder og bedre samhandling. Kort sagt: La Samhandlingsreformen få virke. Vi må klare å ruste opp tjenestene for å komme tidligere inn i sykdomsforløp, samtidig som hver enkelt av oss må kunne ta større ansvar for egen helse. Vi må sørge for at de varme hendene blir brukt slik at de kan gi mest mulig god omsorg, men også slik at den enkelte pasient kan styrke sin egenomsorg. I det samme landskapet ser vi at vår idé om en rettferdig fordeling av helse og helsetjenester i befolkningen utfordres. Mitt svar på det er at helsetjenesten må være tuftet på gode helsefaglige prioriteringer på riktig nivå utført av fagfolk, en hensiktsmessig organisering som understøtter både helhet, samarbeid og en geografisk likeverdig fordeling av helsetjenestene, og en tydelig overordnet ramme styrt av politikere. Folks forventninger vil antakelig alltid være større enn hva helsetjenesten klarer å bidra med. Derfor kommer vi til å måtte gjøre tydeligere helseprioriteringer enn det vi har gjort til nå. Vi vet at helsepersonell står i vanskelige prioriteringer hele tiden. Å prioritere er krevende, og kanskje er det noe som politikere ikke har vært modige nok til å gjøre. Å si nei til noen er sjelden populært. Men å prioritere er å sette pasienter på vent i en etisk riktig rekkefølge. Den pasienten som trenger det mest, får behandling først. Samtidig vil vi ikke at pasienter skal bli overbehandlet – eller unødvendig behandlet. Prioriteringsdebatten vil utfordre oss, og vi bør ta debatten på største alvor. Jeg vil gjøre Inge Lønnings ord til mine. Da han var leder av det siste prioriteringsutvalget, sa han: «(…) må helsesektoren konkurrere med andre sektorer om arbeidskraft og andre ressurser. Selv i et rikt land som Norge vil det ikke være mulig å etterkomme alle ønsker om diagnostikk og behandling». (…) – Kloke ord til ettertanke. Til slutt vil jeg bare nevne en svært grunnleggende ideologisk debatt som viser at vi står overfor et tydelig retningsvalg i 2013: privatisering av helsetjenesten. Den langsiktige konsekvensen av Høyres og Fremskrittspartiets helsepolitikk er en privatisert helsetjeneste med økte forskjeller. Det vil vi ikke ha. Den debatten er altså knyttet til prioritering, men siden jeg ikke rekker å komme inn på det i dette innlegget, får jeg komme tilbake til den problemstillingen i mitt neste innlegg.