Agnes Nærland Viljugrein (Arbeiderpartiet), 2021-11-25:
For Arbeiderpartiet er det å få flere inn i arbeidslivet en av de viktigste oppgavene vi har. Det gjelder for unge som har ramlet ut av samfunnet eller droppet ut av skolen, det gjelder folk som er blitt syke og gradvis må komme seg inn igjen i arbeidslivet, og det gjelder ikke minst i integreringspolitikken. Vi vet at det å komme seg ut i arbeidslivet og det å få kollegaer å prate med i lunsjen og mennesker å møte i løpet av en arbeidshverdag er avgjørende for å få til god norskopplæring og god inkludering i Norge. Skal vi få til et godt inkluderingsarbeid for innvandrere i Norge, er et godt sted å starte å spørre dem det gjelder. I valgkampen var jeg så heldig at jeg fikk diskutere nettopp arbeidsliv med en rekke mødre og fedre med innvandrerbakgrunn i mitt eget lokalmiljø, på Tøyen i bydel Gamle Oslo. Og hva var det de ba om fra meg og fra Arbeiderpartiet? Jo, for det første ba de om bedre ordninger for å kunne bli kvalifisert. Mange hadde utdanning fra før, men jobbet i andre yrker med lavere kompetansekrav i dag. Mange ønsket seg muligheten til å bygge på kompetansen de allerede har, og bedre muligheter for å lære seg norsk. Hurdalsplattformen mellom regjeringspartiene Arbeiderpartiet og Senterpartiet slår fast at vi skal starte kvalifisering for arbeid allerede i mottak og styrke kompetanselinjen i integreringspolitikken. For det andre ønsket de å møte et seriøst arbeidsliv som stilte like mye opp for dem som for andre arbeidstakere. Folk med innvandrerbakgrunn kommer ofte fra land uten det samme organiserte arbeidslivet som i Norge, men sosial dumping er rettighetsbrudd som ikke er mer greit bare fordi landbakgrunnen din er en annen enn norsk. Kunnskap om fagorganisering og muligheten til å organisere seg var viktig for dem. Arbeiderparti–Senterparti-regjeringen slår fast at vi skal styrke det organiserte arbeidslivet, ikke svekke det. For det tredje ba de om et arbeidsliv fritt for diskriminering, der man skulle slippe å være redd for at navnet man har, eller en hijab, skulle hindre dem fra å bli kalt inn til jobbintervju, føre til nedsettende kommentarer på arbeidsplassen eller gjøre at de ble vurdert annerledes enn andre. Et samfunn fritt for diskriminering og rasisme er en oppgave vi aldri blir ferdig med, men som også denne regjeringen tar på aller største alvor. Jeg er sikker på at statsråd Hadia Tajik har alle forutsetninger for å ta forventningene og utfordringene som jeg ble møtt med i mitt lokallag og mitt nabolag, på største alvor. Jeg kommer fra en bydel som er en av Oslos mest mangfoldige, men der hvert tredje barn vokser opp i fattigdom. Under de siste åtte årene med høyrestyre har antall barn som vokser opp i fattigdom, gått fra litt over 80 000 til 115 000. Er det én ting som er sikkert, er det at politikk som har vært ført de siste åtte årene, har gitt oss større forskjeller og flere barn som vokser opp i fattigdom. Hvis det stemmer det representanten Holm Lønseth fra Høyre påpeker, at en av forklaringene bak dette er lav tilknytning til arbeidslivet, da er det i hvert fall ikke høyrepolitikk vi kan fortsette med. Det er ikke kutt i formuesskatten mine naboer ber oss om. Mer behovsprøvde ordninger gir dem ikke mer frihet, men det skaper fattigdomsfeller. De ønsker seg ikke et arbeidsliv med færre rettigheter og lavere organiseringsgrad. Nei, de ber oss gjøre som i Oslo: sørge for gode velferdsordninger som gratis AKS og et stabilt boligmarked som gir dem tryggheten til å ta sjanser. Nøkkelen til god integrering går gjennom et arbeidsliv der vi stiller krav til hverandre, og der vi stiller opp for hverandre. Jeg kan ikke tenke meg at det er noen bedre til å ta tak i de utfordringene enn en statsråd som heter Hadia Tajik, i nettopp Arbeids- og inkluderingsdepartementet.