Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-03-02:
Jeg vil først takke interpellanten for en viktig interpellasjonsdebatt. Vi har nådd mange av kvantitetsmålene i opptrappingsplanen, mens det gjenstår mye på kvalitet og likebehandling. Av den grunn har Kristelig Folkeparti i flere omganger foreslått fortsatt øremerking av psykisk helse i en periode, noe vi dessverre ikke har fått flertall for. Det er desto viktigere å ha klare mål for videre oppfølging. Jeg har lyst til å nevne tre områder der vi i dag helt klart ser store ulikheter, avhengig av hvor man bor i landet og hvilke tilbud som gis. Det ene området gjelder den gruppen pasienter som interpellanten selv peker på, nemlig pasienter med alvorlige tvangslidelser. ANANKE, som er foreningen for mennesker med tvangslidelser, har påpekt – som også interpellanten nevnte – at det er den fjerde vanligste psykiske lidelsen i Norge. Det er noe mange ikke er kjent med. De sier videre at 50 000 mennesker er rammet. Mange blir rammet av denne lidelsen tidlig i ungdommen, og uten behandling kan pasientene slite med tvangslidelser resten av livet. Det er et paradoks at det i dag finnes en effektiv behandling, men den er ikke implementert overalt og blir derfor ikke gitt til store deler av disse pasientene. Det er faktisk kanskje et mindretall som får denne behandlingen. Det finnes også kliniske retningslinjer som virker, og som fagmiljøene er enige om. Behandlingen, som har vært nevnt tidligere i dag, eksponeringsterapi, har vist seg å kunne føre til så mye som 60–80 pst. helbredelse. Fordi denne behandlingen ikke er implementert og standardisert ved tvangslidelser, blir mange av disse pasientene feilbehandlet. Det er også et stort problem. Det andre området jeg vil nevne, er tvangsbehandling, der ulikhetene er store mellom de ulike regionale helseforetakene. Kristelig Folkeparti har inne et representantforslag til behandling i komiteen, og vi vil få en egen debatt om dette om kort tid. Jeg vil derfor ikke gå nærmere inn på tvangsbehandling i dag, annet enn å påpeke at Norge samlet sett etter min mening ligger altfor høyt i bruken av tvangsbehandling innen psykisk helsevern. Heldigvis finnes det noen lyspunkter, som også statsråden pekte på i sitt første innlegg. Det tredje området jeg vil nevne, er et økende problem blant barn og unge, nemlig spiseforstyrrelser. Det har vi også hatt oppe tidligere i dag. Her har vi store ulikheter, men kanskje først og fremst stor mangel på gode behandlingsplasser. Spesialmiljøene som finnes, har så liten kapasitet at bare de sykeste kan få behandling. De unge selv sier at med mindre de har prøvd å begå selvmord en gang eller flere, har de ingen sjanse for innleggelse ved spesialavdelinger. Dette er skremmende. Det burde jo være slik at de beste miljøene også hadde hatt kapasitet til å komme inn med tidlig diagnostisering og behandling og ikke minst veiledning til f.eks. fastleger eller andre i kommunehelsetjenesten som ofte først fanger opp den unge pasienten. Tidligere i dag hadde vi en debatt om bl.a. Capio Anoreksi Senter, som har ledig kapasitet, men som ikke blir benyttet fullt ut til tross for manglende tilbud ellers i landet. Den kompetansen som er opparbeidet ved Capio, burde etter min mening tas imot med takk og interesse. Deres behandlingsregime virker, og det kan man høste erfaring fra. Jeg er ikke i tvil om at dersom helseministeren og Regjeringen, som øverste ansvarlig for helsetjenesten, ønsket det, kunne de selvsagt sørget for at pasienter fortsatt fikk velge denne institusjonen som sitt behandlingssted. Det må være resultatene som teller for den enkelte pasient.