trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2006-06-08:
EOS-utvalget er etter SVs mening et viktig utvalg, som vi er glade for at vi har operativt i Stortinget. I SV har vi jo en historie der vi har hatt sterk fokusering på denne type spørsmål, fordi vi vet at en del personer har vært overvåket på en urettmessig måte. Jeg skal ikke dvele lenge ved den historien i dag, men det er viktig at vi heller ikke glemmer at vi har noe bak oss som ikke må gjenta seg. Derfor er det viktig at vi har EOS-utvalget som passer på at vi fra Stortingets side har den nødvendige kontroll nettopp med disse tjenestene. Jeg syns EOS-utvalget har gjort en svært god jobb i det de har lagt fram for Stortinget. Jeg slutter meg fullt og helt til saksordførerens innlegg, der hun gjorde godt rede for det som også SV står for. Men la meg dvele ved ett område, og det gjelder grensedragningen mellom hva som skal overvåkes, og hva som ikke skal overvåkes. SV er også glad for at vi har en etterretningstjeneste som har tilsyn med og kontroll med ting som kan være skadelig for riket. Med den økningen av terror som vi har hatt de siste årene, er det enda viktigere at vi har en operativ og god etterretningstjeneste. Men samtidig vet vi at man kan komme i grenseland når det gjelder dette med ytringer. Det er viktig at folk som er politisk engasjert, og som ytrer seg i media, og også de med solidaritet i forhold til andre land, ikke kommer inn under det begrepet som krever at man skal overvåkes. Dessverre ser vi enkelte ganger at man tråkker litt over på det området. Altså: Folk som har klare politiske meninger, eller som f.eks. driver med solidaritetsarbeid inn mot andre nasjoner og frigjøringsbevegelser i andre land, kommer på en måte lett inn i den samme kategorien som dem som skal overvåkes fordi det er helt nødvendig. Per nå syns jeg Etterretningstjenesten fungerer godt. Vi ser at man har god balanse nettopp på dette feltet. Men det viser også at det utvalget vi har, har en svært viktig jobb å gjøre, slik at man ikke tråkker over, noe som fører til at enkeltpersoner urettmessig skulle bli overvåket, med de belastninger som vi vet det vil være for dem det gjelder.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2006-06-08:
Eg takkar statsråden for svaret. Eg tolkar henne slik at når det gjeld sjølve saka i forhold til slik som det er i Sverige, er ho ikkje så veldig positiv til å få gjennomført søskenbonus i Noreg, men ein driv og greier det ut. Når det gjeld det statsråden sa om likestilt foreldreskap og om å styrkje likestilling mellom kvinner og menn, er eg heilt einig i det, men det betyr ikkje at når ein jobbar for likestilling, og når ein skal jobbe for at fedrar tek aktivt del i omsorga for små barn, skal ein ha ein politikk som ikkje legg opp til at folk kan velje litt annleis. For dei som får barn seint, ønskjer å få barn tett og ønskjer å vere heime i ein kortare eller lengre periode, vil søskenbonus vere ei ordning for dei som ønskjer å gjere seg nytte av det, slik som det er i Sverige. Det betyr ikkje at om ein innfører den ordninga i Noreg, så skal alle leggje opp sine liv etter henne, men det gir ei moglegheit. Derfor hadde eg håpt at statsråden var meir positiv i forhold til det. Då ville det kunne bli mindre stress for enkelte småbarnsforeldre, som blir veldig oppjaga av at dei må greie å opptene nye rettar før dei får neste barn – kanskje vente med å få barn nummer to lenger enn det dei eigentleg ønskjer, på grunn av at dei skal opparbeide nye rettar. Så i forhold til tidsklemma som småbarnsforeldre har, og stresset i kvardagen, vil dette for enkelte kunne gjere dagen litt enklare. Når det gjeld det som statsråden var inne på om eingongsstønaden for dei som ikkje er yrkesaktive, er det klart at han er låg. Han er blitt auka, men det er også ønskt at han hadde blitt betydeleg høgare enn det han er i dag, for som statsråden sa, er det absolutt at du må ha opptent seks månader – du må ha vore i yrkesaktivitet i seks månader – for å få rett til lønt svangerskapspermisjon. Har statsråden sett noko på den erfaringa dei har i Sverige? Ordninga med søskenbonus når dei får barn veldig tett, er ei ordning som ein har innført i Sverige, og som eg har skjønt veldig mange er bra fornøgde med. Sjølv om statsråden er oppteken av at kvinnene skal vere mest mogleg i yrkeslivet, er det noko med å overlate noko av dette ansvaret til dei foreldra som står nærast dei problemstillingane som dei opplever i sin kvardag, og lytte til dei.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2006-06-08:
Eg vil nytte anledninga til å takke for debatten. Kristeleg Folkeparti er for valfridom og for likestilling. Kristeleg Folkeparti har vore aktivt i forhold til å styrkje likestillinga. Når det gjeld fedrekvoten, som blir vedteken seinare i dag, er det faktisk opphavleg eit forslag frå Bondevik II-regjeringa om å utvide fedrekvoten øyremerkt far. I motsetning til Framstegspartiet vil vi bruke mild tvang mot far for å styrkje likestillinga, fordi ein ser at ved å ha enkelte verkemiddel som er øyremerkte far, blir far meir delaktig i omsorga for barna heilt frå dei er små, og det er ei god investering både for familien som heilskap og ikkje minst for barna. Når det gjeld dette forslaget om syskenbonus, er det ikkje slik at vi etter at vi har gått ut av regjering, plutseleg har teke det opp i ein interpellasjon. Dette er jo ei sak som vi arbeidde med då vi var i regjering, og ein einstemmig komite på Stortinget slutta seg i førre periode til ein merknad der ein sa at det var positivt at departementet såg på dette. Og når vi har gått ut av regjering, er det jo interessant å finne ut korleis den nye regjeringa følgjer opp det arbeidet som var sett i gang. Derfor synest eg det var viktig å få lufta denne saka i dag, for å finne ut korleis Regjeringa ville følgje ho opp. Eg skjøner at det her er ulike synspunkt, men at Regjeringa vil leggje det fram og utgreie det på ein ordentleg måte. Når det er sagt, er det, sjølv om ein kan ha ulike svar på ulike problem, viktig for Kristeleg Folkeparti at ein gir eit visst handlingsrom for foreldra til å velje sjølve. Når det gjeld dei som ikkje har opptent lønna svangerskapspermisjon, har Kristeleg Folkeparti eit ønske om at eingongsstønaden blir auka til 2 G. Men når det gjeld dei tiltaka ein har, skal vi ikkje snu det og seie at vi ikkje skal ha fedrekvote som er øyremerkt far. Nei, vi skal ha ein aktiv politikk i forhold til likestilling og i forhold til familien. Men det er jo slik, som nokre har nemnt her, at det er når ein går ut i jobb igjen, at ein opplever tidsklemma. Då er det enkelte som kanskje ikkje rekk å kome ut i jobb igjen før dei er blitt gravide på nytt, eller som kan kjenne seg stressa på at dei må kome i jobb før dei får barn nr. 2. Dette vil kanskje vere eit tilbod som nokre få ønskjer å benytte seg av, slik at moglegheita ligg der dersom ein i ein periode ønskjer å velje litt annleis. Det er ikkje noko mål for Kristeleg Folkeparti at dette skal vere ei ordning som flest mogleg skal benytte seg av, men vi vil gi ein valfridom, slik at foreldra sjølve kan få avgjere korleis dei vil ha det. Det trur eg kan vere ei god ordning – med litt mindre stressnivå og litt meir valfridom.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2006-06-08:
Jeg har lyst til å starte med å si at det er viktig hvordan vi legger opp velferdsordningene våre, for en enkelt sak kan ha store konsekvenser for et samfunn på sikt i forhold til andre politiske uttalte mål vi har. Nettopp innenfor familiepolitikken vet vi at det vi nå snakker om, kan ha store konsekvenser. Som jeg var inne på i mitt innlegg, tror jeg det er utrolig viktig at vi i familiepolitikken i årene framover har fokus på et foreldreskap der begge partene skal delta på en likeverdig måte. Jeg mener at vi er nødt til å fokusere på å gi pappa mer plass i barnas liv. Derfor føler jeg også at det har vært et uttalt politisk mål som hele Stortinget har vært enig om, at en utvidelse av permisjonsordningen skal forbeholdes far. Det er ingen tvil om at dette forslaget vil ha store utgiftssider også. Som jeg pekte på i mitt innlegg, blir det også en litt prinsipiell debatt i lys av det forslaget Kristelig Folkeparti legger opp til, og det er: Hva med dem som ikke har disse rettighetene i dag, som kanskje mangler en uke eller to uker på å få permisjonsrettighetene sine ivaretatt? Det vil kunne oppleves særdeles urettferdig hvis dette kun skal forbeholdes den ene gruppen. Jeg har lyst til å si at vi tar en gjennomgang på en seriøs og ordentlig måte i departementet. Jeg synes det var riktig i denne debatten å synliggjøre de argumentene som jeg har mot ordningen, slik jeg i hvert fall føler diskusjonen ligger i dag. Men jeg kan love interpellanten og Stortinget at vi skal gå veldig seriøst og nøye inn i dette, og hvis jeg blir overbevist om at det vil være riktig å endre standpunkt, skal jeg gjøre det. Men pr. i dag er vi også i en situasjon i Norge der vi har behov for mer arbeidskraft. Dette handler ikke om at ikke kvinner skal få lov til å delta i barnas liv. Jeg mener at nettopp Arbeiderpartiet har hatt en politikk som har lagt opp til reformer som har gjort det mulig å komme helt på topp i verdenssammenheng i forhold til å klare å kombinere høy yrkesdeltakelse med det å føde barn. Jeg skal ikke nå gå inn på kontantstøttedebatten – jeg kunne vært fristet til det. Men det må være helt klart at de ordningene vi legger opp til, kan få store konsekvenser på mange områder utover det som kanskje var intensjonen i utgangspunktet.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2006-06-08:
Jeg har lyst til å takke Stortinget for debatten, og jeg synes at debatten og innleggene var poengterte. Med de signalene vi har fått, har departementet et godt grunnlag for den gjennomgangen vi nå skal foreta. Jeg har lyst til å si at den rød-grønne regjeringen også er opptatt av både likestilling og valgfrihet, men vi har nok litt forskjellig tilnærming til hva som vil være de ulike veivalgene. Men det er viktig at det ligger fleksibilitet i bunnen i de ordningene vi legger opp til. Derfor tror jeg at noe av svaret på de utfordringene vi har, er – som representanten Gunn Karin Gjul var inne på i sitt innlegg – at det er viktig at vi har permisjonsordninger som også oppleves som fleksible, som gjør at den enkelte familien kan gjøre sine valg sammen med arbeidsgiveren. Så har jeg faktisk lyst til å ta Fremskrittspartiet litt i forsvar, for i motsetning til Høyre synes jeg innlegget til representanten Woldseth her i dag var svært realistisk i forhold til de utfordringene vi står oppe i. Det er klart at det er veldig enkelt å ha en overordnet målsetting som heter valgfrihet uansett, men jeg mener at nettopp det innlegget vi hørte fra Fremskrittspartiet, viste veldig godt de utfordringene vi har på svært mange andre områder som et slikt forslag vil ha konsekvenser for. Jeg har bare lyst til å avslutte med at gjennomgangen skal komme. Stortinget skal få muligheten til å ta denne debatten og fatte sine beslutninger. Så er det også slik at dette har en kostnadsside. Når vi deltar ute i den offentlige debatten, tror jeg nesten alle partier kanskje etter hvert er tjent med at vi har en viss edruelighet når det gjelder hva vi lover på dette feltet. Nå vet vi at vi har debatter og lovnader om selvstendig opptjeningsrett for næringsdrivende. Vi har utvidelse av pappakvoten. Er det realistisk – og innenfor hvilket tidsrom skal vi ha mulighet for – å legge inn mange hundre millioner mer til et sånt forslag?
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2006-06-08:
Først har jeg lyst til å takke for det representanten sa. Jeg må i grunnen si meg veldig enig i at det er utrolig godt at Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti av og til er enige, og i denne saken er vi faktisk det. Så fikk jeg tre helt klare spørsmål og utfordringer. Det ene går på trygdereglene og økonomi. Som jeg sa i innlegget mitt også, ser jeg helt klart at vi er nødt til å se disse utfordringene i lys av hele debatten vi har om fattigdomsbekjempelse. Så der kan jeg utkvittere og si at Regjeringen vil gå inn og se på nettopp denne problemstillingen i den totalgjennomgangen som vi nå har. Til det andre spørsmålet, som gjaldt praksisen i utlendingssaker: Jeg må selvfølgelig vise til min kollega Bjarne Håkon Hanssen på det feltet. Men jeg har lyst til å si at det er ingen tvil om at denne regjeringen tar Barnekonvensjonen fullt på alvor. Det som ligger av forpliktelser nasjonalt på det, må gjennomsyre alle fagdepartementer, slik at alle departementers arbeidsområde tar høyde for de bestemmelser som ligger i Barnekonvensjonen. Når det da gjelder det siste spørsmålet, om støtte til det senteret som man ønsker å etablere, er jeg nødt til å se litt nærmere på det. Jeg kan ikke gi noe svar på eller utkvittere noen pengebevilgning til det her og nå. Men det samspillet som vi har sett fra organisasjonenes side, er fantastisk bra, og jeg håper at vi klarer å få til en type hjelpeapparat som vil være målrettet og godt overfor disse barna. Jeg kjenner ikke nok til innholdet i det konseptet i dag, så det må jeg få lov til å komme tilbake til. Men jeg kan i hvert fall på vegne av Regjeringen si at når det gjelder det tilbudet som det legges opp til, er det også viktig at alle sammen klarer å tilrettelegge for at det tilbudet nå blir spredt, slik at vi ikke på et vis får kun ett senter som kan gi den hjelpen. Vi er nødt til å lage et system for en slik type hjelpetilbud som fanger opp alle disse barna, over hele landet.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2006-06-08:
Ja, president, med de ordene kunne statsråden vært fristet til ikke å si noe mer, for dette har vært en utrolig konstruktiv debatt. Som interpellanten sa, er det sjelden det er deltakelse fra så mange komiteer, og det viser vel også at det har vært et behov for å belyse disse problemstillingene. Jeg har helt avslutningsvis lyst til å vise til at mange, bl.a. Aspaker, har vært inne på hvordan man faktisk klarer å gjennomføre det som ligger av rettigheter i lovverket vårt. Vi har en straffegjennomføringslov § 3 som sier at barns rett til samvær med sine foreldre skal særlig vektlegges under gjennomføringen av reaksjonen. Regjeringen erkjenner at dette ikke har blitt vektlagt i særlig grad fram til i dag, at både politi og fengsel må ta § 3 på alvor, og at vi er nødt til å forbedre og tilrettelegge for mer jevnlig besøk av barn. Jeg har lyst til å hilse Stortinget med en hilsen fra justisministeren. Justisdepartementet er meget oppmerksom på og klar over det, og det er iverksatt arbeid i forhold til det. Kriminalomsorgen vil etter hvert komme med ulike typer tiltak for at det skal bli mer trykk fra både politi og fengsel på dette feltet. Jeg vil si til representanten Trine Skei Grande at ja, det har vært noen debatter i Stortinget på dette feltet, og jeg har lyst til å takke for det engasjementet som Venstre har hatt på feltet. Men i det offentlige rom har det vært altfor lite fokusering på disse barna og på de som sitter igjen med foreldreansvaret. Det har vært et tabubelagt område som vi ikke har hatt nok offentlig oppmerksomhet på. Derfor er det viktig at Stortinget tar seg tid til den typen debatter. Det tror jeg i seg selv er viktig for å få mer oppmerksomhet i det offentlige rom i fortsettelsen. Så hadde representanten May Hansen tre utfordringer til meg. Jeg følte at jeg svarte på dem i innlegget mitt til representanten Syversen, men jeg kan love at vi går igjennom alle de problemstillingene og gjør vårt ytterste, og at hele kollegiet i Regjeringen er opptatt av at vi skal gjøre noe for disse barna.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2006-06-08:
Det var veldig betryggende, synes jeg, å høre statsråden snakke om likestilt foreldreskap og at pappa skal involveres mer. Det er jo dette Fremskrittspartiet har stresset gang etter gang, at foreldre må likestilles. Kristelig Folkeparti snakker om og ønsker seg en søskenbonus. Det kan – det hørte vi statsråden si – bli relativt dyrt. Det blir også dyrt samfunnsøkonomisk, og for arbeidsgivere blir det nesten umulig å få oversikt. Representanten Molvær Grimstad snakket også om tidsklemma. Jeg må jo si at jeg er av samme oppfatning som representanten Gjul, for tidsklemma er faktisk et heseblesende hverdagsliv, og man kommer ikke i en tidsklemme selv om man har barn med 16 måneders mellomrom. Der kan jeg snakke av erfaring. Den norske fødselspermisjonsordningen er faktisk en av de beste i verden. Folk kommer fra både Kina, Tyskland og alle steder fra for å lære mer om vår ordning og hvordan den bl.a. stimulerer kvinner til å føde flere barn, så jeg synes ikke at vi skal røre ved den slik som den er nå. Småbarnsforeldre får utrolig mye støtte i Norge i forhold til i andre land, bl.a. fødselspenger, billige barnehager, barnetrygd mv. Denne problemstillingen hadde ikke vært særlig relevant hvis vi hadde fått flertall for vårt forslag i en sak som skal behandles senere i dag, i Odelstinget, som handler om fedrekvote. Vi i Fremskrittspartiet ønsker oss nettopp det som alle snakker om, et likestilt foreldreskap. Jeg vil også rette en advarende pekefinger, for å si det slik, mot Kristelig Folkeparti når de ønsker f.eks. at mor skal være hjemme over lengre tid, for kvinner er allerede nå de store taperne i pensjonsordningene, og med den lange permisjonstiden får de heller ikke muligheten til å opparbeide seg pensjonsrettigheter. Man kan også med det tempoet som er ute i arbeidslivet i dag, faktisk risikere å bli akterutseilt. Kristelig Folkeparti flørter med småbarnsforeldrene. Nå er det ganske påfallende at det ikke er mer enn åtte måneder siden de gikk ut av regjering, og de jobbet ikke for å få verken søskenbonus eller andre ting som skulle styrke kvinnens rett, i den regjeringsperioden, så det blir for meg litt paradoksalt at de nå stresser med dette. Men det er opp til Kristelig Folkeparti å være med og bidra til å støtte det forslaget som vi kommer til å fremme senere i dag, som går nettopp på å endre lov- og regelverk for å likestille begge foreldrene i forbindelse med svangerskapspermisjon. Da tror jeg nemlig at problemet med at de må være i arbeid i seks måneder mellom fødselspermisjonene, kunne vært unngått, nettopp ved at pappa ble mer aktiv i forhold til å være hjemme. Vi tror faktisk på foreldrene og deres muligheter til å vurdere hva som er best for dem selv. Så jeg synes det er betryggende at statsråden ikke synes dette er noe spesielt godt alternativ, og jeg er svært glad for at vi nå diskuterer likestilt foreldreskap.
Olemic Thommessen (Høyre), 2006-06-08:
Mye er sagt i denne saken, og jeg ser at vi har en interessant sak under oppseiling, hvor likestillingshensyn og foreldres valgfrihet blir temaet. I det perspektiv var det kanskje litt overraskende å høre Fremskrittspartiets innlegg her i salen, for så vidt som Fremskrittspartiet jo pleier å stå på den foten som handler om valgfrihet, mens representanten Woldseth her gikk veldig langt i å støtte statsråden, som jeg nok synes hadde en veldig klar profil når det gjelder det å sette likestillingshensynene i denne sammenheng svært høyt. Fra Høyres side er vi positive til den innfallsvinkelen som Kristelig Folkeparti har tatt, uten at vi her og nå vil gå inn i akkurat hvordan denne vektingen skal skje, og hvordan dette regelverket skal se ut. For det er riktig som statsråden sier, at her er det mange implikasjoner som man ikke kan ta stilling til slik rett over bordet i en interpellasjonsdebatt. Men slik vi ser det, er det viktig å gi barnefamiliene rom – rom for å planlegge sin egen hverdag, rom for å planlegge litt over tid. Dagens regelverk fremstår på mange måter som litt vilkårlig. Jeg er blant dem som tror at det å få barn også er noe som bør ta utgangspunkt i naturens og Vårherres medvirkning. Selv om de aller fleste foreldre i dag gjør sitt beste for å styre selv, bør vi ha et regelverk som ikke gjør at det at barn kommer uten at man nødvendigvis har planlagt det, skal være gjenstand for en vilkårlig behandling i forhold til hvilke goder man faktisk får. Det synes jeg nok at dagens regelverk gjør, og særlig blir dette tydelig i en tid hvor alderen til førstegangsfødende er økende, og hvor det å få barn sent er blitt nokså vanlig. Det er klart det vil medføre en del kostnader dersom man går inn på en endring av regelverket i retning av det svenske. Men jeg kan ikke se at de innvendingene som er reist når det gjelder forholdet til næringslivet, er spesielt viktige. Jeg vet ikke hvor positivt det er å ha arbeidstakere innom i seks–syv–åtte–ni måneder før de går ut i nye permisjoner. Jeg tror ikke det nødvendigvis er noen fordel verken for arbeidsgiver eller for arbeidstaker. Jeg tror heller ikke det er svaret på hvordan vi skal møte mangelen på arbeidskraft i vårt land. Hvis vi skal klare det, må vi nok gå løs på andre og sterkere tiltak. Høyre ser positivt på en regelendring som vil gå i retning av den svenske ordningen. Vi følger langt på vei de intensjonene som interpellanten har gitt uttrykk for i denne diskusjonen. Vi mener det blir feil hvis likestillingshensyn som sådanne skal stå i veien for et regelverk som skaper romslighet og planleggingsmuligheter for familiene. Likestilling er viktig, og det er viktig at fedrene deltar, men det må avveies i forhold til den selvbestemmelse som familiene må ha. Vi avventer med spenning at saken kommer, og tror at det kan bli en interessant debatt. Og vi håper at departementet kommer frem til ordninger der begge disse sett av hensyn er godt ivaretatt.
Erling Sande (Senterpartiet), 2006-06-08:
Lat meg begynne med å gje ros til representanten May Hansen for eit veldig balansert og godt innlegg om saka. Eg kan stille meg bak veldig mykje av det som ho tok opp. Eg er glad for at statsråden helsar debatten velkommen. Det betyr at sjølv om statsråden i dag gjev uttrykk for rettmessig skepsis til eit forslag som det ikkje er brukt lang tid på å diskutere, ynskjer ho debatten og er oppteken av å få alle delar av saka belyst. Og det er viktig. Ein viktig del av dette arbeidet må vere – som fleire har påpeika her – å sjå på kva den såkalla syskenbonusen har ført til i Sverige, og kva erfaringar dei har hausta. For det er kanskje ikkje nødvendigvis slik at ein såkalla syskenbonus står i motstrid til likestilling. Nokre kvinner ynskjer færre avbrot av yrkeslivet sitt. Det å få born med lengre intervallar betyr at ein lengre periode av kvinna sitt samla arbeidsliv blir oppstykkja på grunn av fødslar. Nokre kvinner ynskjer å få fleire born, men over ein kortare tidsperiode. I tillegg vil det – som fleire har påpeika her – vere kvinner som blir ramma ved fødsel dersom dei ikkje har hatt tid til opptening av rettar. Lat meg understreke det statsråden seier om viktigheita av at både far og mor tek del i omsorga. Ein sjølvstendig oppteningsrett for far vil vere eit viktig grep for å sikre at fleire fedrar er aktive i dei fyrste åra til borna. Vi må ha eit mål om at dei velferdsordningane vi utformar, er med på å sikre at far får ta meir del i livet til borna. Dersom erfaringane frå Sverige med den såkalla syskenbonusen skulle tyde på det motsette, må vi tenkje oss veldig nøye om før vi går inn på eit slikt tiltak. Sjølvsagt må innføringa av eit eventuelt slikt tiltak vegast opp mot andre tiltak på same området, som f.eks. sjølvstendig oppteningsrett for far, auka farspermisjon, tiltak for å betre tilhøva for sjølvstendig næringsdrivande og andre viktige tiltak som Regjeringa har lyfta fram i regjeringserklæringa på dette politikkområdet. Det er for tidleg å sjå alle konsekvensar av det forslaget som Kristeleg Folkeparti har kasta fram, og det er ikkje mogleg å ta stilling til det her og no. Men debatten om det vil vere med på å belyse fleire sider av saka, og det vil gje Regjeringa viktige innspel i arbeidet vidare.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2006-06-08:
Det er ikke etter ethvert innlegg fra statsråd Bekkemellem jeg kan si at jeg er enig i stort sett alt som hun har sagt, men med dette innlegget synes jeg det er mye som tyder på at her er det liten uenighet i Stortinget. Det skal vi være glade for. Det som vel selvfølgelig blir spørsmålet, er i hvilken grad man fra Regjeringens side, og selvfølgelig fra Stortingets side, makter å følge opp overfor en gruppe som ikke har så veldig mange andre talspersoner for seg, og som ikke akkurat blir belemret med hovedoverskrifter rundt omkring i media som kan trykke på for at det blir et positivt utfall av de saker som kan bety mye akkurat for denne gruppen. Jeg har lyst til å konkretisere dette og få høre litt mer hva statsråden tenker om tre forhold. For det første gjelder det trygdereglene. Der var statsråden inne på at hun så at det kunne være ett område. Betyr det at Regjeringen er villig til å se på om den som sitter hjemme og i realiteten er aleneforsørger, også skal kunne behandles slik i trygdelovgivningen? For det andre: Vil statsråden – det var hun ikke inne på i sitt svar – se på praksis når det gjelder utlendingssaker der det er snakk om utvisning av en forsørger, både om Utlendingsnemnda – jeg skjønner jo at det ikke er statsråden som har ansvaret for den delen, men hun har et koordinerende ansvar for barn – bør settes med full nemnd i saker der det er snakk om utvisning av en forsørger, og om man i sterkere grad vil sørge for at Barnekonvensjonens regler om at barn skal bli hørt, blir fulgt opp ved at man både vektlegger det mer og ser på hvilke aldersgrenser man praktiserer når barna skal høres? For det tredje: Hvordan ser statsråden – som jo er helt enig i at det frivillige Norge spiller en viktig rolle – på å kunne støtte det initiativet som Foreningen for Fangers Pårørende i samarbeid med Kirkens Bymisjon og Røde Kors nå har igangsatt for å lage et senter for fangers barn?
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2006-06-08:
Jeg vil også si som siste taler, at den brede enigheten som denne debatten har vist, bør også gi en tilskyndelse til Regjeringen til å gå videre med de tiltak som det faktisk har vært helt tverrpolitisk enighet om i dag. Det er representanter fra hele fire komiteer som har deltatt i denne debatten. Det er ikke i hver interpellasjonsdebatt det skjer. Det sier noe om engasjementet, men det sier vel også noe om at vi her arbeider ofte litt stykkevis og delt. Det er også en utfordring når vi skal lage en helhet. Statsråden leder ett departement, men med et særskilt ansvar for barn over alle sektorer. Jeg håper at hennes positive imøtekommenhet kan bidra til at hele Regjeringen ser på dette sammen, slik at det ikke blir én statsråds ansvar, for det er det faktisk ikke – det er flere. Det er Arbeids- og inkluderingsdepartementet når det gjelder trygderegler, det er statsrådens eget departement når det gjelder særskilte tiltak rettet mot barn, og det er selvfølgelig Justisdepartementet når det gjelder oppfølgingen av Kriminalomsorgen. Det er vel også arbeids- og inkluderingsministeren som har ansvaret når det gjelder mulig endring av praksis i forhold til utlendingsfeltet knyttet til de forholdene som her er tatt opp. Representanten Karin Andersen sa til slutt at fokusering er én ting, å gjøre noe er noe annet. Statsråden sa hun ville gå inn i spørsmålet knyttet til søknaden fra Foreningen for Fangers Pårørende og det samarbeidet de nå har opprettet med Kirkens Bymisjon og Røde Kors. Hun ville gå inn og se på den søknaden som de har levert. Jeg håper virkelig at statsråden – det er min siste appell – ser positivt på søknaden, for jeg tror det er få som vil ha større kompetanse til å kunne bidra positivt overfor enkeltpersoner – enkeltbarn – enn det disse tre til sammen vil representere gjennom et slikt samarbeid. For å avslutte vil jeg sitere en stor dikter, Gabriela Mistral, hvis statsråden trenger inspirasjon til å gå i gang med arbeidet. Hun sier avsluttende i et av sine dikt: «Til barnet kan vi ikke si«I morgen».Barnets navn er «I dag».» Lykke til!
Trine Skei Grande (Venstre), 2006-06-08:
Når noen man er glad i, velger å gjøre noe som er feil og dumt, kan det være vanskelig å takle. For barn som opplever at foreldrene blir satt i fengsel, er det ikke bare det at det er noen du er glad i, men det er noen du opplever som et forbilde, som blir straffet av fellesskapet. Derfor er det kanskje enda vanskeligere å takle det. Det eneste punktet som jeg var uenig med statsråden i her, var at det ikke har vært fokusert på dette tidligere. I forrige periode hadde jeg en interpellasjon til den tidligere justisministeren fra Venstre om dette, og det har blitt satt i gang en rekke forskjellige prosjekter. Den forrige statssekretæren i Justisdepartementet hadde en besøksrunde til de enkelte fengslene for å se på alle pappaprosjektene rundt omkring. Mitt hovedinnspill til statsråden er at det er viktig å bringe den kompetansen som er i mange fengsler, f.eks. i pappagruppen på Kroksrud, som kanskje er det fengselet som er kommet lengst på dette feltet, blir brakt videre, og at de fengselsansatte som er dyktige til å jobbe med dette, bringer dette til andre fengsler. På Kroksrud er det en pappagruppe som har jobbet lenge med papparollen, med det å kunne ha aktiviteter sammen med barna sine, og også med det å utvikle en bevisst rolle for alle de pappaene som sitter på Kroksrud og som har lyst til å utøve rollen sin som pappa på en god måte. Det som fortsatt er viktig, er å holde oppe det trykket som er på alle de ulike prosjektene, og ikke bare få inn barna til de korte samtalene på en liten time på den oransje sofaen inne på det lille rommet, men faktisk å oppleve noe positivt sammen med barna. Mye av det som de fengslene har gjort som har gjort noe på dette området, er nettopp å lage positive opplevelser sammen med barna, sjøl om en av foreldrene sitter i fengsel. Det betyr å ligge på armen om kvelden og kunne lese en god bok eller å dra på fisketur sammen. Da jeg hadde min interpellasjon her, leste jeg noen av de brevene jeg har fått fra pappaer som akkurat hadde hatt disse opplevelsene, for å vise hvor rørende det er når man klarer å få tilbake kontakten med barnet sitt igjen, noe som er noe helt annet enn de små, korte besøkene. Alle som forholder seg til barn, vet jo at én måned er lang tid i et barns liv, og det er utrolig mange oppdagelser et barn gjør på én måned. En annen ting er at en ofte bruker lang tid på å få kontakt med et barn, mens voksne bruker mye kortere tid hvis relasjonen allerede er bygd opp. Derfor mener jeg at vi må satse på de organisasjonene som alle har snakket om. Vi må satse på de prosjektene som allerede er der, men det viktigste er å bringe kompetanse inn i alle strukturene og å bringe den videre til mange av de fengslene som ikke har et veldig bevisst forhold til dette. Så vil jeg bare avslutte med å takke interpellanten for å ha løftet fram en flott problemstilling. Da jeg hadde denne interpellasjonen, var det bare Høyre, Kristelig Folkeparti og SV som hadde ordet. Det fineste, syns jeg, er at i dag har også Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet kommet på banen.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2006-06-08:
All ros til Syversen, som har teke opp denne viktige debatten! Eg er veldig einig med den siste talaren her, som sa at det er viktig at alle parti deltek i ein slik debatt. Eg synest òg det er viktig at det er fleire komitear som deltek i ein slik debatt. Fleire av dei som vert dømde til fengselsstraff, har ansvar for barn. Dette gjer at òg barn vert skadelidande når mor eller far sit i fengsel. For at denne retten skal vera reell og ikkje illusorisk, må det praktisk og kanskje økonomisk verta lagt til rette for samvere. Det må skje i eit samarbeid mellom barna, dei pårørande, dei innsette og kriminalomsorga. Vi veit at mange gamle anstaltar vil ha problem med å leggja til rette for dette reint fysisk, men likevel kan mykje gjerast. Eg må seia at ein av dei tinga som har gjort eit uutsletteleg inntrykk på meg, var synet av barnerommet på Ullersmo. Det var eit knøttlite rom med nokre få leiker, to–tre Lego-klossar og ei peikebok. Dette er verkeleg lite innbydande for leik og samtalar. Éin ting er dei minste barna – dei har alltids ei peikebok, ein Lego-kloss eller eit puslespel – men kva med dei større barna? Då synest eg det er så godt å sjå det nye fengslet på Kongsvinger, der det vert laga eit eige uteareal samt eit eige besøksrom for barn. Ikkje berre gjer dette samveret hyggelegare, men samveret vert meir naturleg. Det er klart at slike rammer gjer det lettare å snakka saman, når ein kan vera ute og sparka fotball, klatra litt i trea eller rusla litt rundt – som ein vanleg familie. Og økonomisk: Dersom barna bur langt unna der far eller mor sonar, kan det vera vanskeleg å gjennomføra samveret. Endå verre kan det vera dersom foreldra er skilde, for kven skal då betala for at barnet skal reisa til dette samveret? Å ringja kvar fredag eller annakvar veke gjer at det vert veldig liten kontakt mellom foreldre og barn. Dei innsette med barn må absolutt få utvida ringjetid. Litt til rehabilitering: Vårt politiske mål er å få ned tilbakefallsprosenten. Kva er det viktigaste for å klara seg etter ferdig soning? – Jo, det er å ha familie, eit nettverk rundt seg, og å få seg ein jobb. Vi som er her, har alle ein jobb å gjera for å leggja til rette for samvere mellom innsette og barna deira. Oppi alt dette skal vi aldri gløyma at barn er uskuldige offer. Det må vi aldri gløyma, det må vi ha med oss. Difor må vi retta fokuset mot barna og barna sine rettar.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2006-06-08:
Som jeg sa i innledningen min, har dette vært en veldig vanskelig sak politisk, fordi den trekker opp en del prinsipielle sider i et viktig spørsmål, og fordi det er så mange enkeltmennesker som har lidd under det å ha fått en hepatitt C-smitte overført gjennom blodoverføring. Det refereres fra representanten Nesvik til en artikkel i Trønder-Avisa i dag, om at min personlige vilje ikke blir hørt i denne saken. Som saksordfører har jeg hatt jevnlig kontakt både med departementet og ikke minst med de tre partiene som sitter i regjering. Når disse tre partiene går sammen om en innstilling, er det selvsagt ut fra de rådene og de faglige vurderingene som har måttet ligge til grunn for å finne en ordning som dekker behovene for denne type pasientskadeerstatning. Som jeg sa, kan det virke veldig urimelig når det er enkeltskjebner det dreier seg om. Derfor er det også enda viktigere at vi har en del prinsipielle diskusjoner rundt dette. Det med å gi en billighetserstatning, som den forrige representanten var inne på, er også en håndsrekning for de lidelsene enkeltmennesker har blitt påført. Beløpets størrelse vil likevel på ingen måte kunne erstatte de ulempene, de sykdommene og de helseplagene enkeltmennesker har fått. Den tilrådingen som er kommet fra komiteens flertall, er også i tråd med saksordførers tilråding i saken.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2006-06-08:
Det er blitt referert fra Trønder-Avisa. Jeg har også lyst til å referere litt fra den, og det er fra et menneske som faktisk er blitt utsatt for dette: «Det er bittert. En blir ikke frisk av å få penger. Men her handler det om prinsipper og moral. Og om det å bli trodd. Det er ingen, heller ikke i staten, som i dag tviler på at det var blodoverføringen som ga meg smitten. Og da føles det feil at foreldelsesfristen praktiseres så rigid(…) Sykdommen har gitt henne og familien store ekstrautgifter(…) Utgifter på flere hundre tusen kroner. Likevel er det ikke pengene, men moralen, hun mener er viktigst.» (…) (…) Det er her denne sal bommer fullstendig i dag. Det gjelder vår egen moral. Er det slik at vi skal stå her og bruke enhver anledning til å vise til tidligere vedtak, hvor vi også har bommet stygt? Burde vi ikke heller vise til vedtak hvor vi faktisk har gått inn for en samordnet erstatningsutbetaling, som i forhold til romanifolket, som i forhold til de lobotomerte? Det er det vi burde gjort i dette tilfellet. Det er faktisk det norske helsevesenet som har påført dem det gjelder, denne sykdommen, og det er helt klart at da har Stortinget et særlig ansvar. Hvordan skal denne sal bygge opp tillit når flertallet ikke har tillit til sine egne? Slik flertallet behandler denne saken, gjør det meg vondt, for det er ikke rettferdighet flertallet i dag utøver i denne sal.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2006-06-08:
Jeg hører at representanten Skjælaaen ikke liker at man setter spørsmålstegn ved moral, eller mangel på moral. Hvis det er slik at representanten Skjælaaen mener at vi tar et riktig moralsk ansvar overfor mennesker som har hatt lidelser, har tapt arbeid og hatt sykdom i mange, mange år, og at vi, når taket for erstatning er maks 200 000 kr, har utøvd den beste moral i denne saken, vil jeg si én ting: Hvis man ser seg rundt i samfunnet og ser på hvordan erstatningsordninger ellers fungerer, er det ingen god moral vi utøver.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2006-06-08:
Når det skjer feil i tjenestene som tilbys pasienter på sykehus i Norge, og disse pasientene påføres både fysisk og psykisk lidelse samt mulige økonomiske tap, må det rettes opp. I mange tilfeller er det ikke mulig for dem som leverer tjenesten, å forutse at det blir gjort feil. Likevel bør de som berøres, få en oppreisning. Oppreisningen vil kunne ha to funksjoner, for det første en økonomisk funksjon ved at det vil lette, om ikke fullstendig, så i alle fall litt, på de tap som er påført, og for det andre en psykologisk funksjon ved at de som er rammet, vil få en slags offentlig innrømmelse og unnskyldning om at det som skjedde, ikke burde ha skjedd. De hepatitt C-smittede gjennom blodoverføring er en slik gruppe. Kristelig Folkeparti har som utgangspunkt at rimelighetsbaserte erstatningskrav bør kanaliseres gjennom billighetserstatningsordningen. I Innst. S. nr. 36 for 2002-2003, formulerte en enstemmig justiskomite seg på følgende måte: «Stortinget ber Regjeringen utrede alternative forslag til erstatningsordninger som en kompensasjon til de krigsbarn som er påført særlige lidelser, tap og urimeligheter som følge av at de er krigsbarn. Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til erstatningsoppgjør så raskt som mulig og fortrinnsvis i løpet av 2003.» Med bakgrunn i dette vedtaket fremla Bondevik II-regjeringen St.meld. nr. 44 for 2003-2004. I Innst. S. nr. 152 for 2004-2005 til St.meld. nr. 44, gav en samlet justiskomite sin tilslutning til forslaget fra Bondevik II-regjeringen om at man også i framtiden skulle tilkjenne rimelighetsbaserte kompensasjonsordninger gjennom tilpasning til billighetserstatningsordningen. Kristelig Folkeparti foreslår derfor at det i forbindelse med budsjettforslaget for 2007 gis en nærmere redegjørelse fra Regjeringen for hvordan billighetserstatningsordningen kan praktiseres overfor de pasienter som ble smittet av hepatitt C gjennom blodoverføring i perioden fra 1980 til 1993. En slik redegjørelse vil også gi nyttig informasjon til søkere som er smittet av hepatitt C, samt gi en vurdering av og mulighet for endring av vilkår. Kristelig Folkeparti ønsker å kompensere for den urett som er blitt de smittede til del. Jeg tar opp Kristelig Folkepartis forslag.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2006-06-08:
Kristelig Folkeparti har sagt at det er riktig å bruke billighetserstatningsordningen i dette tilfellet. Like fullt ber jeg om at statsråden i forbindelse med 2007-budsjettet tar en ny runde for nettopp å se på om det likevel kan være slik at man bør tilpasse billighetserstatningsordningen for noen, slik vi gjorde tidligere når det gjaldt barnehjemsbarna, der Stortinget til sist på bakgrunn av en stortingsmelding fikk en del informasjon og gjorde et vedtak om at de i det tilfellet ville gå noe utover i de aller mest alvorlige tilfellene. Dette er litt av det samme spørsmålet som representanten Nesvik stilte, men jeg vil likevel stille det: Kan statsråden tenke seg å ta en slik gjennomgang? Jeg tror faktisk det er behov for det.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2006-06-08:
Jeg skal ikke ta Fremskrittspartiet i forsvar, det klarer de godt selv. Jeg har bare lyst til å si at jeg synes det er en mistenkeliggjøring av et seriøst forslag, som faktisk også Kristelig Folkeparti lenge vurderte om vi skulle slutte oss til. Jeg har behov for å si det. Vi har likevel vurdert det slik at vi ville komme med en mellomløsning i tråd med den praksis som Stortinget har hatt de siste årene, etter St.meld. nr. 44 for 2003-2004. Jeg håper at statsråden vil følge dette opp, om ikke akkurat i statsbudsjettet for 2007 – i alle fall har statsråden svart positivt ved ikke å utelukke muligheten.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2006-06-08:
Dessverre blir ein del pasientar utsette for skadar og feilbehandling ved norske sjukehus. For å handtere slike skadar og feilbehandlingar har vi i Noreg oppretta Norsk Pasientskadeerstatning, NPE. NPE er i utgangspunktet ei altomfattande pasientskadeerstatningsordning. Pasientar som blir smitta av hepatitt C, skal såleis i prinsippet handterast innanfor NPE-ordninga. Dessverre er det nokre som av ulike grunnar fell utanfor ordninga, og eg trur at det vil vere situasjonen uansett kor mange erstatningsordningar vi måtte ha. Spørsmålet i denne saka er korleis ein skal hjelpe i desse tilfella, altså hjelpe dei pasientane som fell utanfor dei spesifikke erstatningsordningane som er oppretta. Venstre er ikkje samd med forslagsstillarane frå Framstegspartiet i at det må opprettast ei ny samordna erstatningsordning for dei som har blitt smitta av hepatitt C, men som av ulike grunnar har fått avslag hos Norsk Pasientskadeerstatning. Venstre er derimot samd med fleirtalet i komiteen om at dei pasientane som det her er tale om, no må rette sine erstatningskrav mot rettferdsvederlagsordninga. Heilt til slutt har eg lyst til å kommentere saksordføraren sitt innlegg litt. Saksordføraren sa seg naturleg nok samd med komitefleirtalet i denne saka. Eg vart difor litt forundra då eg las i dagens Trønder-Avisa, der saksordførar Asphjell frå Arbeidarpartiet gjev uttrykk for det motsette synet. Eg siterer: «Personlig skulle jeg gjerne sett at vi fikk til en egen erstatningsordning for denne gruppen.» Eg må berre seie at eg vart veldig overraska då eg såg det svære oppslaget i Trønder-Avisa. Er det ikkje dette vi kallar for dobbeltkommunikasjon? Eg vil seie dobbeltkommunikasjon av verste sort.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2006-06-08:
Det er det same som representanten Skjælaaen er inne på, eg også har lyst til å ta til orde for. Også eg blir provosert når vi blir diskriminerte og nesten fråtekne all moral og alle prinsipp. Det vil eg i alle fall totalt avvise. Som eg sa i innlegget mitt: Poenget med denne saka er korleis vi skal løyse eit problem som er erkjent av alle. Det normale er jo, som eg sa, at det er Norsk Pasientskadeerstatning som er hovudløysinga. Når ikkje dei trer inn, som i dette tilfellet, så er det rettferdsvederlaget som gjeld. For å klare å løyse sakene til dei som fell utanfor – nokre få tilfelle – har vi ordninga med rettferdsvederlaget. Denne ordninga skal altså dekkje dei sakene. Vi i Venstre meiner at vi har minst like høg moral som dei som hevdar at dei har det, i denne salen i dag.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-06-08:
Vi har ikke overkjørt noen. Det Regjeringa foreslår i denne saka, og som det ser ut til å bli tilslutning til i Stortinget, slik det ligger an i innstillinga, er i tråd med det Stortinget sjøl har sagt tidligere, bl.a. i Innst. S. nr. 152 for 2004-2005, der en enstemmig justiskomite, inkludert Fremskrittspartiet, sa at det var lite hensiktsmessig å opprette flere særskilte erstatningsordninger. Det la vi til grunn da vi behandlet denne saken. Når det så gjelder spørsmålet om billighetserstatning, er det slik at alle som har framsatt krav om det, har fått det. Per nå har ikke vi til hensikt å forhøye de beløpene, men jeg vil ikke utelukke at det i framtida kan bli et spørsmål.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-06-08:
La meg først få si at denne regjeringa i tråd med Stortingets beslutning er innstilt på å bruke de eksisterende ordninger. Så ser jo jeg også at det på et tidspunkt kan være behov for å gå gjennom og vurdere hvordan de forskjellige ordninger fungerer. Jeg kan ikke over bordet – hadde jeg nær sagt – love at vi greier å ta den fulle gjennomgangen i budsjettet til høsten. Til det tror jeg det er litt for kort tid. Men at vi på sikt må ta en gjennomgang av hvordan ordningen fungerer, er jeg veldig åpen for. Når vi nå kommer inn på nye særskilte ordninger, så er jeg imot det. Jeg mener at vi bør bruke de eksisterende. Men så må vi alltid være åpne for å se hvordan de eksisterende ordningene faktisk fungerer.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2006-06-08:
Jeg vil bare få lov til å stille statsråden et spørsmål i forbindelse med at vi i Trønder-Avisa i dag kan lese følgende utsagn fra saksordføreren: «Personlig skulle jeg gjerne sett at vi fikk til en egen erstatningsordning for denne gruppen. Men her har regjeringen tatt en helhetsvurdering, og går mot det.» Her overkjører Regjeringen sine egne og også saksordfører, som åpenbart har et annet standpunkt. Hva er bakgrunnen for at statsråden her overkjører stortingsgruppen sin, i hvert fall saksordfører, slik at han ikke får stå for sitt opprinnelige standpunkt? Spørsmål nr. 2: Det vises til Billighetserstatningsutvalget. Her har man en tak-ordning opp til 200 000 kr, hvis ikke man fatter særskilte beslutninger om at man skal kunne gå utover den summen. Vil statsråden ta et initiativ overfor Stortinget der hun anbefaler Stortinget å gå utover 200 000 kr i de mest alvorlige tilfellene?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2006-06-08:
Saken i seg selv er for så vidt så uttømmende behandlet at jeg ikke skal gå inn i selve den biten. Men jeg tror jeg må oppklare et par små ting. Det gjelder særlig representanten Skjælaaen, som nettopp hadde et innlegg som viser at representanten ikke kan ha satt seg inn i billighetserstatningsordningen og måten den fungerer på. Hvis det hadde vært riktig, som representanten Skjælaaen var inne på, at Stortinget nå har tatt sitt ansvar for det erstatningsmessige når de har henvist til billighetserstatningsordningen, ville man måtte ha fremmet et forslag om det i denne innstillingen. Det er ikke gjort – i innstillingen ligger det ikke noen føringer til Billighetserstatningsutvalget. Billighetserstatningsutvalget er Stortingets eget organ, som er nedsatt for å gi erstatninger i de tilfeller der annet lovverk og andre erstatningsordninger ikke kan brukes. Men så må man ta med seg at her blir den enkelte behandlet på individuelt grunnlag. Det er den enkeltes søknad som da skal inn, bli behandlet og så komme til avgjørelse i Billighetserstatningsutvalget. Det ligger ingenting i innstillingen som gir noen føringer. Det ligger ingenting her som sier noe om beløpets størrelse fra Stortingets side i dag. Da har man ikke tatt ansvaret, for man gir ikke de føringene som trengs.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2006-06-08:
Slik også representanten Jan-Henrik Fredriksen var inne på i sitt hovedinnlegg, var det i perioden 1980–1993 et betydelig antall pasienter som fikk ødelagt sitt liv ved at de ble smittet av hepatitt C ved norske sykehus. I dagens Trønder-Avisa kan vi lese om Eli Brandtzæg, som er en av dem som ble smittet. Til Trønder-Avisa sier hun følgende: «Jeg fikk sterke smerter, ble slapp og i dårlig form. Utover på 80-tallet gikk jeg inn og ut av legekontorene, men de fant aldri ut hva som feilte meg. Jeg opplevde å ikke bli trodd, og det er en forferdelig ekstrabelastning når man er skikkelig dårlig». Jeg er helt enig med den syke i dette tilfellet. Det må være en betydelig ekstrabelastning ikke å bli trodd når man kjemper mot det offentlige i en så alvorlig sak. Da diagnosen ble stilt, hadde det gått mer enn 20 år siden sykehuset smittet henne med hepatitt C på sykehuset. Det hadde gått tre–fire måneder mer enn det staten hadde definert som foreldelsesfristen for slike saker. Med andre ord: Staten påførte henne smitten, og mye tyder på at de visste at det kunne være årsaken til hennes plager. Jeg har stor forståelse for at denne damen og alle de andre som er blitt påført denne smitten, føler en sterk bitterhet. I tillegg til at de har opplevd at sykdommen har påført dem store lidelser, har også disse og deres familier blitt påført en stor ekstrautgift. Jeg synes det er skuffende at flertallet i denne saken ikke viser en mer verdig moral enn det som blir gjort. Når staten påfører et menneske en sykdom og en lidelse, bør også staten, slik Fremskrittspartiet har fremmet et Dokument nr. 8-forslag om, ta det innover seg og gi en ordentlig erstatning – det skulle bare mangle. Jeg synes helt avslutningsvis at både regjering og flertall i denne sal viser en form for uverdig moral i denne saken.