Svein Flåtten (Høyre), 2002-10-09:
Samarbeidsregjeringens budsjett for inneværende år markerte et tidsskille og et retningsskifte i norsk skattepolitikk. I år 2000 var det norske skattenivået blant de høyeste i verden. På toppen av dette fikk vi for 2001 et budsjett fra Stoltenberg-regjeringen med de største skatteøkninger noensinne. Etter å ha gitt klar beskjed gjennom stortingsvalget i fjor høst kunne det norske folk være vitne til at Samarbeidsregjeringen foreslo og fikk vedtatt historisk høye skattelettelser med til sammen over 12 milliarder kr i budsjettet for 2002. Og ikke nok med det, Regjeringens planer og mål er i løpet av perioden å gjennomføre samlede skatte- og avgiftsreduksjoner på til sammen 31 milliarder kr. Dette kursskiftet i den norske skattepolitikken var helt nødvendig. Det er vårt verdiskapende næringsliv som legger grunnlaget for den inntekt og sysselsetting som skal holde velferdssamfunnet oppe og utvikle det videre. Det er evnen til å skape verdier i fastlandsøkonomien som vil være bestemmende for det velferdsnivå vi kan opprettholde i fremtiden. Det er disse målene og virkemidlene som er sentrale når Samarbeidsregjeringen har meislet ut sin skattepolitikk for denne stortingsperioden. I grunnlaget for Regjeringen er det et sentralt tema med en kursomlegging i skattepolitikken slik at næringslivets rammebetingelser forbedres, og ikke minst at det må lønne seg å arbeide, lønne seg å komme i arbeid, og at flest mulig skal kunne leve av sin egen arbeidsinntekt. Valgets resultat i fjor høst i disfavør av skatteøkningspartiene var således klar tale. Like klar tale har de to budsjett Samarbeidsregjeringen foreløpig har lagt frem, vært. I fjor var det et budsjett med betydelige skattelettelser. Når virkningen av skatte- og avgiftslettelsene i 2002 og forslaget for 2003 er fullt innarbeidet, vil vi ha nådd en reduksjon på 17 milliarder kr, altså godt halvveis i forhold til Sem-erklæringens mål. Den 32 år gamle midlertidige investeringsavgiften ble endelig avlivet 1. oktober, til stor glede for næringslivet. Det er en halv milliard hver måned i forbedrede betingelser for norsk næringsliv i alle bransjer – små og store bedrifter. Flypassasjeravgiften er vekk og dobbeltbeskatningen på utbytte likeså. Boligskatten er på vei nedover. Gjennomføringen av allerede vedtatte skattereformer, særlig investeringsavgiften, blir det viktigste i 2003. Allikevel blir det plass til ytterligere skattelettelser, denne gang på personsiden med både økninger av minstefradrag, økt innslagsgrense for toppskatten og ytterligere reduksjon av boligskatten. Men kanskje det aller viktigste i det skattepolitiske kursskiftet gjenstår, nemlig en reform av skattesystemet med mindre avstand mellom skatt på kapital og skatt på inntekt, en enda mer internasjonalt konkurransedyktig bedriftsbeskatning for alle næringer, avvikling av delingsmodellen og ikke minst en nedtrapping av formuesskatten. En slik reform, kombinert med ytterligere skattereduksjoner i løpet av perioden, vil være kronen på verket i det kursskiftet som Regjeringen ønsker, og som kan gjennomføres av dette storting, hvor et tydelig flertall har ønsket en slik endring. Men det er ikke nok bare å snu retningen i skattepolitikken. Måten å gjøre det på er minst like viktig. Bruken av oljeinntekter i norsk økonomi er en balansekunst, hvor de viktige målene er tiltak som kan øke vekstevnen og verdiskapingen i næringslivet, samtidig som en unngår press på prisstigning, rentenivå og valutakurs. Med andre ord: et stramt budsjett. SVs parlamentariske leder karakteriserte i formiddag beskrivelsen stramhet i budsjetter som det å dele ut tilfeldige merkelapper, og med bakgrunn i sin næringslivserfaring fra bl.a. Jordan tannbørstefabrikk ble næringslivets ønske om å drive en sikrest og best mulig virksomhet betegnet som råskap. Det må være forstemmende visjonsløse signaler å lytte til fra trontaledebatten i vår nasjonalforsamling for et norsk næringsliv som har til oppgave å produsere den verdiskaping vi skal bygge vårt fortsatte velferdssamfunn på. Det er som sagt en viktig balansekunst å kunne rette den økte bruken av oljeinntektene inn mot reduksjoner i skatter og avgifter for å gi den vekstkraft og stimulering som næringslivet trenger, og samtidig holde stramhet i offentlige utgifter. Denne balansekunst krever aktører som tør å hensynta ansvarligheten og helhetsvirkningen for økonomien i de tiltak som gjennomføres. Hensynet til budsjettpolitikkens virkninger på renten er en balansegang på stram line, hvor det er avgjørende å ha blikket festet mot målet og ikke for mye la seg forstyrre av oppfordringer om dristige økonomiske C-moment og en økonomisk akrobatikk uten sikkerhetsnett. Målet må være ny kurs i skattepolitikken som permanent forbedring av rammebetingelsene for norsk næringsliv sammen med en budsjettpolitikk som kan dempe presset mot rente og valutakurs. Perspektivet på renten alene er at norske bedrifter, privatpersoner og kommuner ved utgangen av august hadde en innenlandsk lånegjeld på tilsammen ufattelige 1 600 milliarder kr, og at en rentenedgang på bare 0,5 pst. i teorien utgjør opp mot 8 milliarder kr i kostnadsreduksjoner. Det er tall som viser at det er avgjørende viktig for alle at kursskiftet i skattepolitikken videreføres med et helhetssyn og en samlet ansvarlighet for et stramt budsjett.