Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-06-17:
Det har skjedd mye siden budsjettet i 2016 ble ferdigstilt og saldert. I desember 2015 inngikk Norge en avtale i Paris, som vil få meget stor betydning for hele Norges nasjonale økonomi og våre statlige budsjetter i årene framover. Den avtalen ble rimeligvis inngått altfor sent til å bli reflektert i budsjettet for 2016, men det er mer bekymringsfullt at vi også finner veldig få spor av den i det reviderte budsjettet. Her er det litt høflig omtale av alt vi skal gjøre i framtida, men veldig få konkrete budsjettiltak. Det haster som kjent – mer enn noensinne, vet vi nå – med å legge om Norge til et lavutslippssamfunn. Det er et veldig stort prosjekt. Det er et samfunnsprosjekt som må gjøres systematisk og helhetlig, og som ikke lar seg gjennomføre ved velmente enkelttiltak mens hovedtrendene med oljesatsing går ufortrødent videre. Klimastatsråd Vidar Helgesen har ved flere anledninger vært retorisk elegant og slått fast at Norge skal bli et lavutslippssamfunn, men ikke et lavinntektssamfunn. Det er vi selvfølgelig helt enige med statsråd Helgesen i, men vi minner da om at faren for at vi skal bli et lavinntektssamfunn er veldig liten. Norge er blant de ti rikeste landene målt per hode, og det er en åpenbar mulighet for at vi fortsetter å ha et høyt og godt inntektsnivå i Norge. Men så var det altså den andre målsettingen – at vi skal bli et lavutslippssamfunn. Det har vi svært langt igjen til å bli. Vi er på topp blant de rikeste, men vi er også på topp i verden, særlig per hode, når det gjelder utslipp, og vi er altså i den eksepsjonelle situasjonen at vi presterte å øke utslippene i fjor under denne regjeringen. Vi har med andre ord svært mye igjen å gjøre for å gjøre Norge til et lavutslippssamfunn. Samtidig har det internasjonale pengefondet i en nylig avgitt rapport nettopp minnet oss om at vi er nødt til å få til en overgang bort fra olje og oljeavhengighet. Fra IMFs side er det ikke klimaformålet med dette som understrekes, men at arbeidsledighet står i fare for å bite seg fast over en lengre periode dersom vi somler med denne aktive overgangen. Men i Norge bruker altså både regjeringen og store deler av opposisjonen fortsatt mye tid på å fortelle oss at vi skal leve av olje i både en og to generasjoner framover. Det reviderte budsjettet mangler denne fokuseringen. Det bevilges 1 mrd. kr ekstra til å stimulere til aktivitet på Vestlandet, og det er bra. Problemet er at i kjent stil smøres disse midlene for å bekjempe arbeidsløshet tynt utover veldig mye – inklusive veibygging. Det er i og for seg et utmerket sysselsettingstiltak, men det er ikke et tiltak for å omstille samfunnet bort fra fossilavhengighet og til lavutslipp. Dermed er det ett av mange eksempler på at vi med vilje går glipp av sjanser til å bruke offentlige investeringer til å kick-starte det grønne skiftet. I en periode hvor det er behov for å stimulere til økt aktivitet, bør vi stimulere til grønn aktivitet og til lavutslippsaktivitet. Vi trenger en slags norsk «new green deal» – en veiviser som gjør at vi kan konsentrere de økte offentlige investeringene om utvikling av ny næringsvirksomhet som vi vil trenge i lavutslippssamfunnet. Regjeringens bevilgninger til miljøvennlig skipsfart er et eksempel på det, men det er et nokså enslig eksempel, og det er et lite eksempel. Stortinget har vedtatt en innstilling til regjeringens energimelding. Der ble det presentert mange forslag som regjeringen ville hatt god tid til å fange opp og legge inn i revidert budsjett, men det forslaget som det legges opp til nå, inneholder veldig lite av dette. Ett eksempel er offshore vindsatsing, som Stortinget vedtok allerede i fjor, men som regjeringen har sett bort fra. Et annet eksempel er raskere utbygging av ladekorridorer, hydrogensatsing, landstrøm, elektrisk kystflåte, elektrifisering eller overgang til hydrogendrivstoff på jernbanestrekningene som ikke er elektrifisert i dag, energieffektivisering i bygg osv. Det er mange gode initiativer, men altså vanskelig å se dem i revidert budsjett. Tida går, og vi har en sovepute som vi hviler for mye på, nemlig oljefondet. Regjeringen har blitt mye kritisert for at de øker uttaket fra fondet. Krisetider i seg selv rettferdiggjør å slå hull på sparegrisen hvis man har et godt nok formål for det. Men det formålet må være å omstille Norge til et lavutslippssamfunn, ikke generell forbruksøkning og generell satsing på aktiviteter inklusive aktiviteter som holder oss unna lavutslippssamfunnet. Vi kunne økt bensinavgiften, og det har vært en liten bensinavgift-replikkveksling her. Da er det på sin plass å minne om at nordmenn uten å blunke særlig mye betalte tre kroner mer for bensin og diesel for bare et års tid siden enn de gjør nå. Slakken for å ta inn avgifter på både det og andre områder og bruke dem til offensiv grønn satsing er betydelig. Det går an å gjøre noe med plastemballasje, det går an å gjøre noe med kjøttvarer osv. for å bringe Norge i riktig retning. Vi er nødt til å slutte å lukke øynene for at vi ikke kan leve av oljen i evighet. Vi er nødt til å ta politiske valg som skaper den omstillingen mange snakker om, men som ikke mange nok satser på, og som vi ikke ser i det reviderte budsjettet. Miljøpartiet De Grønne vil støtte Arbeiderpartiets og SVs forslag om flere grep i avgiftspolitikken som straffer utslipp. Dette er en anerkjennelse av formålet med grønne skatter og avgifter som virkemiddel for å endre atferd. Men skal sånne avgifter virke, må de være forutsigbare over tid, og de må ikke fjernes når de begynner å gi endret atferd. Det er dessverre vanskelig å se at Arbeiderpartiet har tatt inn over seg dette poenget. De vedtok som kjent på landsmøtet sitt å utrede en miljødifferensiert flyseteavgift etter tysk modell, men de foreslår sammen med Senterpartiet å oppheve flyseteavgiften som regjeringen har foreslått i Norge. Jeg vil da berømme finansministeren fra Fremskrittspartiet for hennes staute forsvar for denne miljøavgiften, sammen med Høyre. For oss i Miljøpartiet De Grønne er dette et tydelig eksempel på at Arbeiderpartiet har et stykke å gå før de blir en stø samarbeidspartner for Miljøpartiet De Grønne i en vippeposisjon ved stortingsvalget i 2017. Det er ikke bare den økonomiske politikken som må legges om, men også næringspolitikken og arbeidsmarkedspolitikken, blant mye annet. Miljøpartiet De Grønne ønsker en aktiv og grønn næringspolitikk. Derfor støtter vi forslag om å utrede en ordning med statsgaranti for låneforpliktelser til landbasert industri innenfor EØS-reglene, og jeg vil understreke at denne ordningen må ha strenge kriterier for å bidra til grønn innovasjon og næringsutvikling. Den bør derfor være basert på ESAs retningslinjer for miljøstøtte. Vi støtter også Arbeiderpartiets forslag om at regjeringen skal fremme en strategi for hvordan lønnstilskudd kan tas i bruk som arbeidsmarkedstiltak i større grad enn i dag. Vi er enig i de kriteriene som Arbeiderpartiet foreslår, men igjen virker det som om forslagsstiller har glemt at det skal gjennomføres et grønt skifte i Norge, for en slik ordning må selvfølgelig favorisere bedrifter og arbeidsplasser som bidrar til grønn innovasjon og grønne arbeidsplasser. Norge er inne i en trend med fortsatt brun vekst. På det området skiller vi oss dramatisk fra våre naboland i Norden og mange andre land. Derfor må vi rette de økonomiske virkemidlene og de andre virkemidlene aktivt inn mot at verdiskapingen skal øke vesentlig raskere enn forbruksveksten og CO2-utslippene, slik at færre ressurser brukes for å skape større verdier. Da må også arbeidsmarkedstiltakene innrettes slik. Ett område hvor energinasjonen Norge kan gå foran i det grønne skiftet, er utviklingen av offshore vind. Jeg vil derfor avslutte med å melde at vi selvfølgelig støtter SVs gode forslag om å følge opp dette ved å gi Olje- og energidepartementet fullmakt til å inngå avtaler for 400 mill. kr for å få fortgang i arbeidet med et fullskala demonstrasjonsprosjekt for havvind i 2016.