trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Eg takkar for det gode svaret med lovnad om å fylgja dette tett opp, og det er ingen grunn til å tru at det ikkje vil verta gjort av kulturministeren. Eg har eit tilleggsspørsmål: Vil kulturministeren medverka til at NRK og TV2 i konsesjonsvilkåra sine får pålegg om både simultantolking og teksting av direktesende program sidan dei er allmennkringkastarar, slik at dei òg kan nå ut til den halve millionen av nordmenn som er avhengig av eit slikt tilbod? Eg vil òg streka under til slutt at denne velotypen, som går på ein stenografisk måte å teksta program på, er brukt i Sverige med stort hell. Ein har òg i andre land sett ein større vilje til å satsa på barneprogram som er lagde til rette for døve barn, som dermed får den stimulansen dei treng for å få mest mogleg like oppvekstvilkår som høyrande.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-01-20:
Jeg skal få stille følgende spørsmål til barne- og familieministeren: «Oppslag i media viser at arbeidsmengden ved forbrukerkontorene er så stor at de ansatte ved enkelte kontorer arbeider gratis om kveldene for å få unna sakene. Hva vil statsråden gjøre for å bedre denne situasjonen slik at forbrukerne fortsatt kan ha sin «klageinstans» i en tid med blant annet økt reklamepress og endrede grensekontrollregler?»
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-01-20:
Jeg takker statsråden for svaret, og er særlig glad for at hun så klart sa at hun ønsker at det skal være forbrukerkontor i hvert fylke framover. Det har det jo også vært en del usikkerhet om fra før. Jeg er helt enig i at det gjøres en veldig bra jobb. Jeg har selv sett på statistikken over ulike oppgaver som forbrukerkontorene utfører, og det viser seg nå i den senere tid at det er en overveldende økning når det gjelder tjenesteservice, rådgivning innenfor tjenester. Det er også en del av Forbrukerrådets strategiske plan. Så tilbake til at statsråden ikke var kjent med oppslaget i media. Det var NRK Oppland som meldte at medarbeidere arbeider gratis for å hjelpe publikum i vårt fylke. Da jeg ringte og kontaktet dem om dette, var de aldeles lei seg for at dette hadde vært slått opp som en slags syting. Det var ikke meningen. Men realiteten er at det er så stor pågang ved dette kontoret at de ikke klarer å få unna sakene. Da sa jeg at dette må vi undersøke nærmere, om det kan foretas en fordeling av antall stillinger osv. Spørsmålet er om statsråden vil gå inn i saken og se nærmere på akkurat det.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-01-20:
Først vil jeg si at jeg regner meg selv for å være en noenlunde oppegående person, og jeg måtte faktisk benytte meg av Forbrukerrådet i sommer på grunn av et aggressivt telefonsalg. Og jeg vil si at det er ikke bare enkelt å være den lille mann og kvinne i dagens harde markedskonkurranse, for å si det slik. Jeg lyttet med interesse til det statsråden svarte nå i den andre runden, men jeg vil peke på at hvis det blir et slikt vedvarende arbeidspress, kan vi få problemer med å rekruttere dyktige folk. Hovedanliggendet til forbrukerkontorets leder var at en kanskje kunne få betale litt for overtid. De har ikke anledning til å betale overtid, de må gi avspasering, og hvis det stadig blir avspasering, vil en jo selv bite seg i halen ved at en får gitt mindre service, og det vil på nytt hope seg opp. Ellers må jeg bare hilse statsråden og si at det kom fram at det her var et enestående fint miljø da jeg undersøkte denne saken. Så jeg kan i hvert fall understreke at det er en veldig god serviceånd ved det kontoret.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Når representanten Tingelstad viser til «oppslag i media», må eg ta eit atterhald i forhold til kva for oppslag det her er referert til, og at eg personleg ikkje er kjend med desse. Eg er frå før av godt informert om det store og viktige arbeidet som blir gjort ved dei lokale forbrukarkontora. Talet på førespurnader til Forbrukerrådet har halde seg på eit stabilt høgt nivå dei siste åra. Totalt kjem det inn ca. 140 000 førespurnader – både skriftlege og munnlege – i året til dei i alt 19 kontora i fylka. Pågangen til kontora varierer frå fylke til fylke, og derfor er òg arbeidspresset noko forskjellig på dei ulike kontora. Så langt eg kjenner til, gir Forbrukerrådet i dag eit svært godt tilbod til forbrukarane, og dei fleste som vender seg til Forbrukerrådet for hjelp, får faktisk hjelp. Talet på førespurnader viser at forbrukarane har stor tillit til Forbrukerrådet. Forbrukerrådet har i dag økonomiske rammer som inneber at det kan gjera ein rimeleg bra jobb. Det er eit overordna mål å legga forholda slik til rette at ein kan unngå bruk av overtid for å løysa oppgåvene, og innanfor dei gitte rammene er det opp til Forbrukerrådet sjølv å vurdera bruken av overtid. Forbrukerrådet har sett i verk tiltak for å forenkla og effektivisera sakshandsaminga, m.a. gjennom innføring av informasjons- og kommunikasjonsteknologi og oppretting av ein elektronisk database for klagesaker. Eg meiner at dei fylkesvise forbrukarkontora skal eksistera òg i framtida. Og eg vil sjølvsagt reservera meg retten til å vurdera om det er oppgåver i samband med klagesakshandsaminga og forkjøpsrettleiinga som kan løysast på andre og kanskje òg meir effektive måtar enn i dag, ut frå siktemålet å gi forbrukarane ei best mogleg hjelp til sjølvhjelp. Desse og ei rekkje andre spørsmål knytte til Forbrukerrådet vil eg koma tilbake til i stortingsmeldinga om forbrukarpolitikk som blir lagd fram til våren.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Ja, det går godt an å gå inn og sjå på den problemstillinga som representanten Tingelstad reiser om fordelinga av ressursar fylka imellom eller kontora imellom. Men det som det er viktig å peika på i så måte, er at dersom ein skal ha kompetanse på eit vidt felt, der ein får spørsmål om mange ting, er det òg viktig at ein har så mange stillingar at ein kan dekkja all den kompetansen som trengst. Det som det kan vera interessant å diskutera, er på den eine sida om ein skal halda ved lag dei kontora ein har, og på den andre sida om alle kontora skal ha det same breie feltet av kompetanse, og på den måten sjå på dei ressursane som det enkelte kontoret får tildelt. Elles må eg ærleg innrømma at eg synest det er positivt at nokon gjer ein ekstrainnsats i ein avkorta periode for å avhjelpa situasjonen og for å møta dei som kjem med spørsmålsstillingar. Det viser at dei som jobbar på desse kontora, ynskjer å gjera ein god jobb for forbrukarane.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Eg er einig i representantens beskriving av seg sjølv som ein oppegåande person, men eg har lyst til å understreka at det må ikkje vera noko nederlag for oppegåande personar òg å ta kontakt med forbrukarkontoret dersom dei har bruk for det. Det er jo eit kontor og ein servicefunksjon som skal nyttast av alle, og det er mange ting som er vanskelege òg innanfor dette feltet. Så eg synest det er flott at Tingelstad òg kunne nytta seg av det, og venteleg fekk ho den hjelpa som ho var ute etter. Så vil eg understreka det som eg sa i mitt fyrste svar, at når det gjeld deira totale ressursar, har dei sjølve gjort ei fordeling. Når dei har sagt at overtid må takast ut i avspasering, er det deira måte å fordela dei totale ressursane på. Så kan ein gjerne i budsjettprosessen koma tilbake til kor mykje midlar forbrukarkontoret skal ha. At dei – på lik line med veldig mange andre – synest dei har for lite midlar å rutta med, har eg forståing for, men det er ein annan debatt, som vi eventuelt får ta i budsjettprosessen.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Representanten Sandberg etterlyser oppfylging av forslaget om å prøva ut den såkalla trygdemodellen for forvalting av kontantstøtta. Som kjent inneber trygdemodellen at alle familiar med born på eitt og to år vil få utbetalt ei kontantstøtte. For å få til dette må ein avvikla det statlege tilskotet til drifta av barnehagane for desse aldersgruppene, og foreldre som ynskjer barnehage til borna sine, må bruka kontantstøtta til å betala for barnehageplassen. Omsynet til dei private barnehagane var ei viktig årsak til at ein ynskte ei anna forvalting av kontantstøtta enn det representanten Sandberg og Framstegspartiet ynskte. Dei viktigaste kjeldene for inntekt for private barnehagar er statstilskottet og foreldrebetalinga. Trygdemodellen ville føra til at ein stor del av dei private barnehagane ville få alle sine inntekter gjennom foreldrebetalinga. Det var Regjeringa si oppfatning at dette ville gjera driftssituasjonen for dei private barnehagane langt meir utrygg enn det den allereie er i dag. I St.prp. nr. 1 for 1998-99 har departementet meldt fylgjande til Stortinget om kontantstøtta og forsøket med trygdemodellen: «Når forvaltningen av kontantstøtten er kommet inn i etablerte former, og det er oppnådd større grad av likeverdighet i rammevilkår for private og kommunale barnehager, vil Barne- og familiedepartementet vurdere å gjennomføre forsøk med trygdemodellen i enkelte kommuner.» Dette er heilt i samsvar med avtalen som vart inngått mellom regjeringspartia og Høgre og Framstegspartiet i mai i fjor om kontantstøttereforma. Regjeringa skal i tråd med budsjettavtalen som vart inngått med Høgre og Framstegspartiet i fjor haust, fremma ei stortingsmelding om framtidige rammevilkår for barnehagesektoren. I budsjettavtalen vart det m.a. slått fast at barnehagemeldinga skal fremma forslag som sikrar større grad av økonomisk likebehandling mellom kommunale og private barnehagar. Det er mitt standpunkt at vi må utgreia driftssituasjonen og dei framtidige rammevilkåra for barnehagesektoren, og for dei private barnehagane særskilt, før vi kan gjera forsøk med trygdemodellen for forvalting av kontantstøtta. Det er vanskeleg å seia sikkert i dag når slike forsøk kan settast i gang.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
I svaret mitt fekk representanten Sandberg ein del av dei same argumenta som han har høyrt før, og som har vore hovudargumenta våre mot trygdemodellen. Men som Sandberg sikkert er klar over, står det ein del i denne avtalen som desse to partia saman med regjeringspartia inngjekk i samband med innføringa av kontantstøtta. Der står det m.a.: «Forsøkene skal gjennomføres når det er oppnådd større grad av likeverdighet av rammevilkår for private og kommunale barnehager, i tråd med vilkårene under punkt c).» Det er ganske viktig for meg å streka under at det ikkje er større grad av likeverd når det gjeld rammevilkår i dag. Og når desse forsøka eventuelt skal settast i verk, kjem vi i forkant – sjølvsagt – til å ha undersøkt og funne ut kva for kommunar vi skal gjera forsøka i. Eg kan derfor roa representanten med at når vi har fått desse rammevilkåra på lik linje, vil vi òg ha klar kommunar der vi kan setta i gang forsøk.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Det er jo synd at representanten ikkje vart roa av svaret mitt – det får eg klara å leva med. Men for meg er det ganske viktig å sjå dette i ein større samanheng, og eg synest det er viktig at vi får denne gjennomgangen med alle kommunane i forhold til private barnehagar, før vi plukkar ut forsøkskommunar som skal gjennomføra ei ordning etter trygdemodellen. Det ligg også i botnen av avtalen som vart inngått mellom dei to partia og regjeringspartia. Eg føler at vi med det tempoet vi har lagt i planane for å setta i verk ordninga etter trygdemodellen, er godt innafor og på trygg grunn i forhold til den avtalen som m.a. representanten Sandberg sin partileiar har skrive under på.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-01-20:
Regjeringen har en avtale med Fremskrittspartiet og Høyre, også kalt kontantstøtteavtalen.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-01-20:
I den avtalen står det at Regjeringen skal ta intiativ til å innføre trygdemodellen i inntil tre kommuner. Mitt spørsmål til familieministeren er: Er et slikt initiativ tatt? Og eventuelt: Hvilke kommuner er det siktet inn på?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-01-20:
Her tar familieministeren opp en hel masse argumenter som også ble brukt under forhandlingene om kontantstøtten, og som er vel kjent. Jeg forstår statsråden slik at alle disse argumentene nå skal brukes for at ikke vilkårene i punkt 1 j i avtalen skal innfris, og at Regjeringen ikke har noen tanker og ideer om å ta initiativ til å innføre trygdemodellen. Det er jo klart at vi skal avvente situasjonen til kontantstøtten har satt seg, så vi får evalueringen av den. Men det er ikke noe argument for ikke allerede nå å forberede eventuelle prøvemodeller i tre kommuner. Jeg vil også få lov til å si at det allerede finnes kommuner som har like vilkår for private og offentlige barnehager, og det er akkurat her jeg etterlyser et svar fra statsråden, om ikke det går an å se på de kommunene som allerede har like vilkår.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-01-20:
Jeg kan ikke si at jeg blir noe beroliget av den argumentasjonen som statsråden her nå bruker. I avtalens punkt 1 j står det faktisk at det skal tas «initiativ til forsøk med trygdemodellen i inntil tre kommuner som er positivt innstilt til å bruke denne modellen». Videre står det også, som statsråden riktig sier, at dette skal gjøres «når det er oppnådd større grad av likeverdighet». Men det finnes altså kommuner som har like vilkår for private og offentlige barnehager, som har et positivt syn på trygdemodellen, og som ønsker å være forsøkskommuner. Vil statsråden oppsøke disse kommunene og eventuelt forberede dem på at når barnehagemeldingen er behandlet, skal de få være forsøkskommuner?
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
Jeg vil få lov å stille landbruksministeren følgende spørsmål: «I et brev av 11. januar 1999 til Miljøverndepartementet foreslår Direktoratet for naturforvaltning at kommuner i Hedmark øst for Glomma skal redusere sitt omfang av sauehold eller endre driftsformen for sauehold for å skape et kjerneområde for ulv. Vil statsråden støtte en eventuell nedleggelse av saueholdet i dette området for at ulv, jerv, bjørn og gaupe skal overta utmarksområdene fra bøndene?»
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
Jeg takker landbruksministeren for svaret. Jeg må få lov å legge til at jeg føler meg dypt skuffet over at vi har en landbruksminister som til de grader ikke forsvarer det som rovviltmeldingen har lagt opp til, nemlig at vi i disse områdene skal ha et aktivt jordbruk med muligheter til å utnytte beiteressursene, samtidig som vi skal ha en rovviltforvaltning som det er mulig å utøve sammen med rein- og sauedrift. Det landbruksministeren sier i svaret sitt, er at man er nødt til å finne områder som gjør at vi har mulighet for å ha ulv akkurat der. Det betyr at vi har en landbruksminister som har kjøpt naturforvaltningens prinsipper, og som ikke kjemper for at bøndene skal ha mulighet til det som er skrevet inn i rovviltmeldingen. Hva vil landbruksministeren gjøre for at sauebøndene skal få muligheten til å bruke utmarksbeitet?
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
Jeg tror at statsråden nå prøver å lure seg unna det nye innenfor rovviltforvaltningen. Det Stortinget har bestemt, er at ulven skal ha et bestemt vern over hele landet. Det som er nytt i brevet fra Direktoratet for naturforvaltning, er at nå skal ulven ha ett område med et helt spesielt vern, og utenfor det området skal den ikke vernes lenger. Landbruksministeren skal nå plukke ut det området hvor det er minst skader, og det blir en stor oppgave for landbruksministeren. Det eneste området jeg kan se utpeker seg i den retning, er Nordmarka – men da kommer det andre problemer inn i bildet, så mitt spørsmål til landbruksministeren er: Hvor har sauebøndene en forkjemper for sine rettigheter til beiteområder når de ikke har det i landbruksministeren?
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Rovviltmeldingen, St.meld. nr. 35 for 1996-97, og Stortingets behandling av denne ved Innst. S. nr. 301 for 1996-97, trekker opp en dobbel målsetting om levedyktige bestander av rovvilt og et aktivt jordbruk med utnytting av beiteressursene i utmark med sau og rein. Stortinget sluttet seg til rovviltmeldingen, som legger opp til et bestandsmål på minst åtte-ti familiegrupper av ulv i Sør-Skandinavia, derav noen i Norge. Flertallet mente også at det innenfor kjerneområdene for bjørn og jerv vil være nødvendig med driftsomlegginger for de mest utsatte besetningene for å redusere kontaktflatene mellom rovdyr og bufe. I samband med budsjettbehandlingen for 1999 uttalte flertallet i energi- og miljøkomiteen at en ikke ønsket å ta opp rovviltpolitikken til ny behandling nå. Landbruksdepartementet og Miljøverndepartementet er nå i ferd med å evaluere virkningen av rovviltforvaltningen og forebyggende tiltak fram til i dag. Det pågår videre registrering av ulvebestanden som grunnlag for forvaltningen. I denne sammenheng vil Direktoratet for naturforvaltnings forslag bli nærmere vurdert. Det har skjedd en generell økning av tap på grunn av rovvilt også i beitesesongen 1998. Tapene for mange områder og enkeltbruk er for høye i forhold til forsvarlig husdyrdrift. Den raske økningen i antall og utbredelse av ulv på norsk side viser at det så raskt som mulig må fastlegges i hvilke områder en ønsker å gi ulven sterkt vern. Erfaring fra Koppangkjølen sist sommer har vist at beiting i utmarksområder hvor det er en fast stamme av ulv, vil kreve uforholdsmessig høye kostnader til forebyggende tiltak. Da beiting i områder hvor en velger å gi ulven strengt vern, vil være dyrevernsmessig og jordbruksfaglig uforsvarlig, må en i disse områdene stimulere til endring av driftsopplegget for sau, eller omlegging til andre produksjoner. Inntil målsettingen om minst åtte-ti familiegrupper er realistisk å nå, må også landbruket akseptere et strengt vern av ulv. Det er imidlertid ikke aktuelt å legge opp til en fri etablering. En fast etablering må imidlertid skje i områder med lavt skadepotensial for bufe, og uttak må foretas der det er bred enighet om at det ikke er akseptabelt å ha ulv på grunn av saue- og tamreindrift.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Jeg er noe overrasket over tilleggsspørsmålet og kommentaren. En regjering som har ansvaret for å følge opp Stortingets vedtak, også når det gjelder rovviltmeldingen, må foreta avveininger både i forhold til landbruket og i forhold til de målsettinger som er når det gjelder etablering av et visst antall ulv i Norge. Landbruksministeren følger opp – bare for å gjøre det helt klart – de prinsipper og også det som er sagt i rovviltmeldingen i forhold til landbruket. Men en skal være klar over at her har Stortinget brukt uttrykket både – og, og erfaringene så langt viser at dette er et særdeles vanskelig område for det. Erfaringene så langt betyr også at i den evalueringen vi nå har i departementene, og naturligvis også i forhold til Regjeringen, må vi se på på hvilken måte dette lykkes i forhold til den forvaltning som Stortinget har lagt opp til gjennom sine vedtak.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
En regjering arbeider ikke på den måten at én statsråd kjemper mot en annen. Den utøver en politikk på et område, slik Stortinget har fastlagt. Så vil jeg til representanten få vise til hva som står i St.meld. nr. 35 for 1996-97: «På sikt vil det vere ein aktuell og kanskje naudsynt forvaltingsstrategi å opprette eitt eller fleire kjerneområde også for ulv for å kunne differensiere bruken av verkemiddel både med omsyn til felling og bruk av førebyggande tiltak mot skadar. Lokaliseringa av slike kjerneområde kan først vurderast når ein har fått etablert reproduserande familiegrupper på norsk side av grensa.» Dette har altså et flertall, som jeg vil tro representanten hører til, gått inn for gjennom behandlingen her i Stortinget. Dette har vi sagt vi vil vurdere, men vi vil også vurdere de innspill som har kommet fra Direktoratet for naturforvaltning. Og jeg vil gjerne ha sagt, på vegne av den næringen som jeg kjenner rimelig godt, at er det noe den etterspør, så er det forutsigbarhet også i forhold til hvor disse rovdyrene skal finnes, slik at de ikke, kan en si, dukker opp over hele landet.
Jan Johnsen (Høyre), 1999-01-20:
Jeg har stilt følgende spørsmål til justisministeren: «Etter et besøk i Stavanger tinghus i vår gav Stortingets justiskomite departementet beskjed om at man snarest mulig måtte få kartlagt sikringen av landets domstoler. Hvilke konkrete tiltak vil departementet komme med, og på hvilket tidspunkt vil sikringen av landets domstoler være gjennomført?»
Jan Johnsen (Høyre), 1999-01-20:
Jeg takker for svaret, men jeg er ikke så veldig fornøyd med det, for når det gjelder Stavanger tinghus, som denne komiteen besøkte, er det svært dårlige tiltak for sikring av ansatte, og publikum kan nærmest vandre inn og ut som det passer dem. Når det da ble gitt beskjed fra justiskomiteen om at man snarest mulig måtte få kartlagt sikringen av landets domstoler, synes jeg «snarest mulig» bør tilsi at det må bli effektuert så raskt som mulig. Jeg synes ikke det lå i statsrådens svar at dette skulle gå meget kjapt. Kan statsråden bekrefte at det nå vil bli fortgang i dette, slik at de tinghus eller domstoler som til nå er dårlig sikret, iallfall kan få en hjelp, eksempelvis av Securitas?
Jan Johnsen (Høyre), 1999-01-20:
Jeg takker igjen for svaret, som jeg synes var noe bedre nå. Ministeren gikk faktisk veldig langt i å trekke fram Stavanger, som i grunnen var årsaken til at justiskomiteen drog fram dette problemet. Jeg er fornøyd med at Stavanger nå snarest vil få orden på dette, etter det ministeren sier, men jeg vil også påpeke at de stedene i landet som ennå ikke har fått sikring, bør få tilbud om det, eventuelt gjennom Securitas som en nødløsning.
Jan Johnsen (Høyre), 1999-01-20:
Jeg har følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Vi kan ukentlig lese i dagspressen om at flyktninger/innvandrere som har en dokumenterbar utdannelse fra sitt hjemland, har problemer med å få denne godkjent i Norge. Vil statsråden ta et initiativ til at flyktninger/innvandrere som har en slik bakgrunn, kan få gjennomgå faglige tester og prøver for å få den godkjenning som er nødvendig for å arbeide innenfor sitt fagfelt i Norge?»
Jan Johnsen (Høyre), 1999-01-20:
Jeg takker for svaret. Jeg syns det var et positivt svar. Jeg går ut fra at ministeren er enig med meg i at vi er inne på et felt her som er uhyre viktig for dem som kommer hit til landet, og ikke minst er det viktig sett på bakgrunn av de utgiftene som landet har ved å vente på at folk blir produktive. Jeg kunne ønsket at vi var litt mer offensive. Jeg sitter selv i et opplæringsråd som får slike søknader til vurdering, og jeg syns vi har for dårlige muligheter til å vurdere dette feltet. Jeg kunne ønsket at det ble en slags prøveordning, spesielt når det gjelder yrkesfag, hvor dette ikke skulle være noe problem å få til. Jeg ser heller ikke problemer med å få dette til eksempelvis når det gjelder teoretiske fag. Jeg vil derfor utfordre ministeren til å se på dette og be ham om å gjøre noe med det. Jeg håper at ministeren iallfall kan være litt enig med meg i at vi bør prøve å gjøre en jobb her, slik at vi får en smidigere gang og får folk raskere i arbeid.
Jan Johnsen (Høyre), 1999-01-20:
Jeg takker igjen for svaret. Jeg synes det var positivt det siste ministeren sa. Jeg har lært ham å kjenne som en praktisk mann på dette feltet, og at han ønsker å finne løsninger dersom det er mulig. Ut fra det svaret som ministeren gav, er jeg sikker på at han vil forsøke å få til en smidig løsning, slik at dette kan gå så greit som mulig for dem dette gjelder. Så takk for svaret.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
Jeg har tillatt meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Gjennom media kommer det en del opplysninger om at tilskadekomne personer har store problemer med å få sine rettmessige oppgjør fra forsikringsselskapene innafor en akseptabel tidsramme. Selv om foreldelsesfristen er endret, så skaper den lange behandlingstiden store problemer for de berørte og kommer i tillegg til belastningen med selve skaden. Hva vil statsråden gjøre for å få rettet på dette?»
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
Jeg takker for svaret. En rekke avisoppslag forteller om skader med tragisk utfall, hvor den skadelidtes situasjon forverres som følge av treg saksgang i forsikringsselskapene. Jeg har selv snakket med folk som har ventet i årevis på sitt rettmessige oppgjør. Disse kan berette om konsekvenser av sin skade, som bortfall av inntekt, tap av hus og heim med påfølgende familieproblemer, psykiske problemer og andre sykdommer grunnet de økonomiske problemene. Ofte er det oppslag i pressen som setter fortgang i selskapene, og som resulterer i utbetaling. Slik skal det jo ikke være. Jeg spør da: Er det mulig å innføre et system der den skadelidte får en delutbetaling omgående etter at skaden har funnet sted? Etter det jeg forstår, er det slike ordninger i noen av våre naboland.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål: «En multifunksjonshemmet gutt i Tromsø har mistet sitt transporttilbud fordi hans spesialutstyrte trygdebil måtte kondemneres etter en ulykke. Er reglene slik at ny egenandel må betales ved nødvendig anskaffelse av ny bil, og hva kan eventuelt gjøres for å endre på dette?»
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
: Jeg takker statsråden for et klart svar, og jeg vil benytte anledningen til å berømme departementet for en meget rask reaksjon da denne saken ble kjent i pressen. Man kan jo være litt forbauset over at regelverket er slik at det kan misforstås. Jeg er glad for at man nå tar seg tid til en gjennomgang, slik at man unngår at slikt skjer i ettertid. Hensikten med slike bilordninger er jo at mennesker med funksjonshemninger skal få et godt transporttilbud uten å bli økonomisk ruinert. Jeg er fornøyd med svaret, og jeg ser fram til den gjennomgangen som skal foretas.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-01-20:
Jeg tillater med å stille følgende spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren: «I et av Oslos dyreste boligstrøk tilbys statsansatte leiligheter til langt under markedspris. Vil statsråden se på Statsbygg sine utleiepriser generelt, slik at de vil harmonere mer med det som er markedsleien, og på den måten få større inntekter, som står mer i forhold til den reelle verdien som leiligheten har?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-01-20:
Jeg takker statsråden for svaret. Innholdet var også mye i tråd med det svar jeg ønsket. Men jeg må si at økninger på 10 pst. og 6 pst. ikke står helt i forhold, når vi snakker om husleier som kanskje er en halvpart av det markedet kan tilby. Jeg registrerte også at leien skal vurderes på nytt når leilighetene fraflyttes. Det er jeg glad for, for det er veldig viktig at staten bruker de inntektskildene man har, og at man ikke har leieinntekter som er for lave i forhold til de verdier som staten sitter på. Men vi skal heller ikke ta for mye i leie – den skal være markedstilpasset.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «I brev av 12. januar 1999 til styret for statlige spesialpedagogiske kompetansesentra skriver departementet at de oppfatter behandlingen av budsjettforslaget i Stortinget 10. desember 1998 slik at en totalvurdering av ressurssituasjonen ved Bredtvet også kan omfatte alternative løsninger på nedbyggingen av Søndre Land. Stortingsflertallets merknader og innlegg i debatten åpner ikke for slike tolkinger. Når vil statsråden iverksette stortingsflertallets vilje om å flytte fagstillingene ved Søndre Land til Bredtvet?»
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
Det er oppsiktsvekkende og en tilsnikelse når statsråden tolker stortingsflertallet slik han gjør. Vi ønsker ikke at det skal settes i gang nye utredninger om en overføring av stillinger fra Søndre Land til Øverby. Dette er allerede utredet og forkastet av Fjeld-utvalget. Det gamle styret for det landsdekkende kompetansesenteret gikk også imot en slik løsning, de ansattes organisasjoner går imot den og begrunner det med at tilbudet innen taleflytvansker må gis innenfor et helhetlig faglig tilbud, som i dag er etablert på Bredtvet. Statsrådens overkjøring av stortingsflertallets klare vilje forsinker omstillingsprosessen og koster staten ca. 1 mill. kr pr. måned. Jeg vil sitere fra Ursula Evjes innlegg i debatten, hvor hun sa at man måtte tolke merknadene «bokstav for bokstav». Det står også ganske klart, som statsråden kan lese selv, at Søndre Land og Bredtvet må samlokaliseres, og at stillingene i Søndre Land må overflyttes geografisk til Bredtvet.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-01-20:
Når det gjelder spisskompetanse, er det vel ganske klart at en ytterligere oppsplitting av fagområdet stamming ved å legge noe til Øverby vil bety det motsatte av spissing av kompetanse. Det vil svekke kompetansen, fordi den smøres tynt utover, og jo mer den spres, jo tynnere blir den. Det er et faktum at kompetanse må samles for å kunne utvikles, i dette tilfellet innenfor et logopedisk helhetlig miljø plassert i en tverrfaglig sammenheng. Derfor er det også svært viktig at man når Bredtvet nå skal bygges ned, får beholde spisskompetanse, og at man kan utvikle et faglig tungt miljø, for de vil ha et stort felt å arbeide innenfor. Jeg må si at jeg er forskrekket over statsråden og hans ignorering av stortingsflertallet. Vi vil følge godt med i denne saken, men jeg skjønner at her må det et forslag til dersom statsråden skal rette seg etter stortingsflertallets vilje.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Folketrygden kan gi stønad til bil til funksjonshemmede. Stønad til bil kan gis til funksjonshemmede som har vesentlige og varige forflytningsvansker. Det må dokumenteres at søkeren har et reelt og betydelig behov for transport. Funksjonshemningen må være av en slik art at reise med offentlige transportmidler ikke er mulig, eller medfører slike belastninger av varig art at det ikke er rimelig å forlange bruk av offentlige transportmidler. Stønad til anskaffelse av bil gis som et rente- og avdragsfritt lån. Lånet er økonomisk behovsprøvd mot inntekt. Når tilpassing av bil for rullestolbruker fører til at bil i lavere avgiftsgruppe må personbilregistreres, kan det også gis rente- og avdragsfritt lån fra folketrygden til dekning av tilleggsavgiften. Dette lånet gis uten økonomisk behovsprøving. Etter gjeldende regler skal det rente- og avdragsfrie lånet til anskaffelse av bil betales tilbake ved gjeldsoppgjør. Gjeld som overstiger bilens verdi, avskrives. Når bilen er delfinansiert av eieren – enten som følge av behovsprøvingen, eller fordi eieren har anskaffet en dyrere bil enn det er gitt stønad til – innebærer oppgjørsreglene at egenkapitalen går tapt først når bilen synker i verdi. Det rente- og avdragsfrie lånet til tilleggsavgift ved personbilregistrering skal betales tilbake tilsvarende den eventuelle merverdi som personbilregistreringen gir bilen på oppgjørstidspunktet. Den overskytende del av lånet avskrives. I Rikstrygdeverkets rundskriv er det uttalt at merverdien ved personbilregistrering synker raskt, og at trygdekontorets praksis på dette punktet derfor bør være lempelig. Ifølge framstillingen i Nordlys 12. januar 1999 er det i den konkrete saken som representanten Arnesen tar opp, gitt to lån fra folketrygden, henholdsvis 30 000 kr til anskaffelse av bilen og 134 000 kr til dekning av tilleggsavgift ved personbilregistrering. Ifølge det som framkommer i avisen, er oppgjørsreglene ikke riktig anvendt i dette tilfellet. Av forsikringsutbetalingen på 155 000 kr skal trygden ha tilbakebetalt lånet på 30 000 kr til anskaffelse av bil. I tillegg skal trygden eventuelt ha tilbakebetalt en mindre andel av lånet til tilleggsavgift, ideelt sett tilsvarende den merverdi som personbilregistreringen representerte ved takseringen av bilen i forbindelse med forsikringsoppgjøret. Rikstrygdeverket har opplyst at personbilregistreringen ikke kan vurderes å representere noen merverdi i dette tilfellet. Trygdens tilgodehavende er i så fall bare 30 000 kr. Rikstrygdeverket har tatt kontakt med fylkestrygdekontoret for å rette opp feilen. Dersom familien ønsker å anskaffe en ny trygdebil i stedet for å foreta gjeldsoppgjør, skal hele forsikringsutbetalingen gå til fradrag i kapitalbehovet til ny bil. Jeg er enig i at gjeldsoppgjørsreglene i visse tilfeller kan gi uheldige utslag. Departementet tar sikte på en grundig gjennomgang av bilstønadsordningen i 1999.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Jeg takker representanten Arnesen tilbake for den honnør han gir, og vil dele den æren med Rikstrygdeverket, som også tok affære i denne konkrete saken, og som selvfølgelig har et ansvar for å foreslå forbedringer og tilpasninger i et regelverk som på mange måter må være komplisert, men som hele tiden kan forbedres og videreutvikles, slik at det kan forvaltes på en best mulig måte til glede for de brukere som det er ment å skulle møte behovene til.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Helsetjenesten i fengslene er en integrert del av det ordinære helsevesen, slik at innsatte i fengselsvesenet har de samme rettigheter etter kommunehelsetjenesteloven og sykehusloven som andre innbyggere. Det er derfor Sosial- og helsedepartementet som har det overordnede ansvar for fengselshelsetjenesten, herunder de psykiatriske tjenestene. Fylkeskommunen har ansvaret for de psykiatriske helsetjenestene til innsatte. Innleggelse i psykiatrisk sykehus skjer ved den institusjon den enkelte innsatte bostedsmessig tilhører. Akutthjelp og poliklinisk behandling ytes av fylket der den enkelte anstalt ligger. Når det gjelder den aktuelle saken representanten Alvheim tar fram, ble Statens helsetilsyn orientert om denne pasientens situasjon i slutten av november 1998. 22. desember 1998 sendte Helsetilsynet brev til fylkeslegen i Nordland og bad fylkeslegen undersøke om saken hadde vært faglig forsvarlig vurdert fra Nordland Psykiatriske Sykehus. Fylkeslegen er bedt om å gi svar innen utgangen av januar 1999. Jeg verken kan eller vil nå uttale meg om hvorvidt helsevesenet har sviktet i denne saken, men vil komme tilbake til det på grunnlag av den rapport som tilsynsmyndighetene vil utferdige. Generelt har fengselsvesenet ansvaret for å legge forholdene til rette for å utforme soningsmiljøer som ikke virker unødig tyngende og i verste fall sykdomsfremkallende. Forslaget om ressursavdelinger som omtalt i St.meld. nr. 27 for 1997-98, Om kriminalomsorgen, kan være et virkemiddel i denne sammenhengen. Både den fysiske utforming av bygninger, personaltetthet og kompetanse hos fengselstjenestemennene kan være viktige faktorer når det gjelder helsen til innsatte med psykiske lidelser. Endelig vil jeg vise til at de vedtatte endringer i straffeloven med nye strafferettslige særreaksjoner får konsekvenser for psykisk helsevern. Lovbrytere som var psykotiske på handlingstidspunktet, kan dømmes til tvunget psykisk helsevern og må skaffes plass i tilfredsstillende psykiatrisk institusjon, om nødvendig i sikkerhetsavdeling. I opptrappingsplanen for psykisk helse 1999-2006 er det derfor lagt til grunn en utbygging av 160 nye sykehusplasser i planperioden for personer som dømmes til psykiatrisk behandling, svarende til investeringsutgifter på 346 mill. kr og økte driftsutgifter med 196 mill. kr i løpet av planperioden.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Det er helsetjenestens oppgave og ansvar å ivareta helsetjenesten for denne gruppen mennesker som vi her snakker om. Helseministeren har tatt ansvar gjennom å legge fram for Stortinget en opptrappingsplan for psykiatrien dit dette problemet er adressert. Stortinget har gitt sin tilslutning til at det skal være en del av opptrappingen av det psykiske helsevern også å sørge for behandlingsplasser for denne gruppen mennesker. Det har jeg forpliktet meg til å følge opp, og det står jeg selvfølgelig ved.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
I tillegg til den vedtatte opptrappingsplanen vil vi fra departementets side vurdere den tilsynsrapport som kommer i den konkrete saken som representanten Alvheim tok opp. Hvis den foranlediger spesielle tiltak fra departementets side, vil vi selvfølgelig følge opp det. For øvrig vil jeg vise til at en hurtigarbeidende komite har sett på situasjonen når det gjelder sinnslidende som begår alvorlige forbrytelser. Rapporten er undergitt en meget rask behandling i systemet nettopp for å møte behovet for så rask handling som mulig i forhold til denne gruppen. Det er det jeg vil si på dette tidspunkt.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Behandlende sykehus skal alltid ha et helhetlig ansvar for pasienten når dette er faglig forsvarlig. Økonomiske forhold skal normalt ikke overstyre faglige vurderinger ved valg av behandlingssted eller behandlingsmuligheter. Ny medisinsk teknologi er vanligvis kostbar når den blir introdusert, men samtidig blir prisen ofte redusert etter hvert som aktuell teknologi brukes i større omfang. Her er det viktig at nye behandlingsmuligheter gjøres tilgjengelige for den aktuelle pasientgruppen. Det ytes derfor et særskilt tilskudd til regionsykehusene for å dekke opp ekstra kostnader for nye funksjoner. Taxol er et eksempel på ny behandlingsmetode som er naturlig å introdusere i regionsykehusene, men kan også brukes ved andre sykehus etter faglig vurdering. For ytterligere å styrke nye funksjoner mottok regionsykehusene i 1995 ekstra basistilskudd på 12 mill. kr som følge av økte utgifter til pasientbehandling, bl.a. til kostbare medikamenter. Tilsvarende økning i basistilskuddet ble videreført fra 1996. Inntil 31. desember 1998 mottok behandlende sykehus direkte polikliniske refusjoner for cellegiftbehandling. Fra 1. januar 1999 finansieres cellegiftbehandling imidlertid via innsatsstyrt finansiering – ISF – og da er det fylkeskommunene og ikke sykehusene som mottar refusjonen. Endret finansiering gir fylkeskommunene bedre muligheter til å ivareta hensiktsmessig oppgavefordeling mellom sykehusene, i motsetning til en situasjon hvor refusjon for cellegiftbehandling er direkte avhengig av aktivitet ved det enkelte sykehus. For å ta høyde for store prisforskjeller særlig ved cytostatikabehandling ønsker vi å utvikle innsatsstyrt finansiering videre i retning av sterkere prisdifferensiering. En mer rettferdig refusjonsordning vil ytterligere bedre mulighetene for en hensiktsmessig organisering av behandlingstilbudet, noe jeg er enig med representanten Løvik i at vi må tilstrebe.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Den endringen som har skjedd, innebærer at det som tidligere var en poliklinisk refusjon til cellegiftbehandling, som gikk direkte til behandlende sykehus, nå inngår i den innsatsstyrte finansiering, som for øvrig gjennom Stortingets budsjettbehandling er tillagt betydelig større vekt, og da går midlene til vedkommende fylkeskommune. Det gir muligheter for en mer helhetlig og hensiktsmessig oppgavefordeling mellom fylkeskommunens sykehus. Det er kort fortalt slik endringen virker. Som nevnt i mitt første svar, ønsker vi å utvikle denne ordningen ytterligere i tiden framover, nettopp for å fange opp de store prisforskjeller det er ved såkalt cytostatikabehandling, med sikte på at tilbudet kan bli mer tilpasset.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Jeg vil i denne omgang begrense meg til å si at vi er oppmerksom på den problemstillingen som representanten Løvik har tatt opp. Vi vil sette i gang et arbeid med en videreutvikling av den innsatsstyrte finansiering for i større grad å ta høyde for de prisforskjeller som er ved ulike behandlingsmetoder. Det vil bety at den innsatsstyrte finansiering som går til fylkeskommunen, vil fange opp dette bedre enn tilfellet er i dag. I den grad det ved sykehusene er uklarheter i forståelsen av den omleggingen som har skjedd ved årsskiftet, vil vi selvfølgelig sørge for at vi i vår informasjon til og kommunikasjon med sykehusene og fylkeskommunene klargjør dette.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Ved behandlingen av ny avtalepolitikk våren 1997 vedtok Stortinget at det fra 1. juli 1998 skulle være en forutsetning for trygderefusjon at yrkesutøveren hadde driftsavtale. Det ble samtidig vedtatt en overgangsordning for yrkesutøvere som var fylt 62 år før 1. juli 1998. Ordningen innebar at leger, psykologer og fysioterapeuter som hadde refusjonsrett og var over 62 år, beholdt refusjonsretten uten krav om driftsavtale fram til fylte 70 år. Ved behandlingen av 1999-budsjettet bad Stortinget Regjeringen vurdere å oppheve denne avgrensningen til 70 år for leger med god helse. Som et ledd i denne vurderingen har departementet kommet til at det er riktig å gjenopprette refusjonsretten for de yrkesutøverne som 1. juli 1998 mistet refusjonsretten, fordi de allerede hadde passert grensen på 70 år. Jeg har ikke sett det naturlig å innskrenke denne endringen til å omfatte bare leger. Endringen blir derfor gjort gjeldende også for spesialister i klinisk psykologi og fysioterapeuter og vil gjelde for den enkelte så lenge vedkommende har autorisasjon.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Jeg er meg bevisst at Stortingets vurderingsoppdrag, for det er det det er, favner videre enn til den gruppen som jeg nå har omtalt. Derfor sa jeg i mitt første svar at den endringen som vi nå foretar, er som et ledd i den vurderingen departementet er bedt om. Det betyr at det vil være flere ledd i den vurderingen, og de spørsmål som representanten Høegh har tatt opp, vil bli vurdert, slik Stortinget har bedt om. Den vurderingen er ikke sluttført. Men vi har funnet allerede på dette tidspunkt å kunne gjøre en slik endring som jeg her har beskrevet, og å la den gjelde for en større gruppe enn den Stortingets vedtak i sin ordlyd sikter inn mot. Jeg vil også bemerke at det er denne gruppen som Den norske lægeforening spesielt har vært opptatt av å imøtekomme, og det har de bekreftet også etter Stortingets behandling.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Ja, jeg vil komme tilbake til Stortinget med min vurdering ut fra det vedtaket Stortinget har gjort. Jeg er imidlertid ikke enig i at det er et lite grep det som nå gjøres. Det er en svært betimelig og betydningsfull endring for dem det berører – også for de pasientene som berøres av dette. Når det gjelder spørsmålet om den videre vurdering som Stortinget har bedt om, ser jeg atskillig større problemer og motforestillinger med den. Jeg kan derfor ikke her og nå gi det positive signalet som representanten Høegh etterlyste. Men vurderingen skal bli gjort, og den skal bli forelagt Stortinget.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
I mitt svar til representanten Hedstrøm forutsetter jeg at det er tale om behandling av pasienter i den offentlige helsetjenesten og ikke behandling av privatpraktiserende lege som har avtale om leie av lokaler, utstyr e.l. i et offentlig sykehus. Det norske offentlige helsevesenet bygger på prinsipper om lik tilgang til helsetjenestene, rettferdig fordeling av godene og forsvarlighet med hensyn til prioritering av pasientene. Ved prioritering av pasientene er legen bundet av en rekke juridiske og faglige prinsipper og avveiningstemaer. For det første vil kriteriene i forskriften om ventetidsgaranti måtte legges til grunn for vurderingen. Det fremgår av forskriften om ventetidsgaranti at et av formålene med forskriften er å gi pasienten et mest mulig likeverdig helsetilbud og sørge for en rettferdig fordeling av helsetjenestene. De kriterier som forskriften angir, skal sikre at de alvorligst syke prioriteres først. Videre følger det av legelovens § 25 at legen må legge et faglig forsvarlighetsskjønn til grunn. Legen må vurdere hvor syk pasienten er, hva slags behandling pasienten trenger, og hvor forsvarlig det vil være å la pasienten vente. Legen er dessuten bundet av alminnelige krav til saklighet, likhet og plikt til å avstå fra å ta utenforliggende hensyn. Det følger av disse kravene at usaklig forskjellsbehandling ikke skal skje. Det må særlig legges vekt på om forskjellsbehandlingen virker sterkt urimelig og urettferdig. Det er de medisinsk-faglige vurderingene som skal ligge til grunn for prioritering av pasienter. Dersom enkelte pasienter f.eks. prioriteres først i køen fordi de eksempelvis har en spesiell status i samfunnet, vil dette kunne være myndighetsmisbruk og usaklig forskjellsbehandling. Om det i de tilfeller det her er referert til, foreligger usaklig forskjellsbehandling, har jeg ikke tilstrekkelig grunnlag for å uttale meg om. Departementet har imidlertid vært i kontakt med Statens helsetilsyn, som gjennom fylkeslegen i Østfold vil undersøke saken.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Det følger av sykehusloven at det er pasientens bostedsfylke som i utgangspunktet er ansvarlig for å dekke pasientens behov for nødvendig spesialisthelsetjeneste. Pasientene vil etter dagens lov i slike tilfeller ikke kunne velge sykehus hvis ikke bostedsfylket har inngått avtale om dette med andre fylker. Regjeringen fremmet imidlertid en ny pasientrettighetslov i høst som bl.a. omfatter rett til fritt sykehusvalg i hele landet. Den foreslåtte bestemmelsen vil medføre at pasientene ikke i samme grad som før tilhører et bestemt sykehus, men fritt kan velge å bli behandlet ved sykehus som kan tilby f.eks. kortere ventetid. Er pasienten imidlertid bosatt i utlandet og ikke folketrygdet i Norge, vil pasienten kun i unntakstilfeller ha rett til å bli behandlet i Norge. Det vil således være avgjørende hvorvidt pasienten er bosatt i Norge eller i utlandet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-01-20:
Jeg kan bekrefte at i de tilfeller der en pasient er bosatt i utlandet og har rett til å bli behandlet i Norge, skal behandlingen i Norge ytes i samsvar med norsk regelverk, og pasienten skal behandles på lik linje med borgere bosatt i Norge. Det betyr at pasienten har rett til å få plass i køen etter de prioriteringsprinsipper som gjelder for helsetjenesten i Norge. Når det gjelder spørsmålet som representanten Hedstrøm stiller, kan jeg for så vidt være enig i at hvis man ikke vil følge de prioriteringsprinsipper som gjelder for den offentlige helsetjenesten i Norge, kan det være en løsning å henvende seg til det private helsetilbudet. La meg for øvrig understreke at både representanten Hedstrøms parti og Regjeringen, så langt jeg har oppfattet, er opptatt av at valgmulighetene skal bli flere, og at det frie sykehusvalget skal gi andre og mer liberale rammebetingelser rundt dette. Det vil nok også stille dette problemet i et nytt lys.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-01-20:
Jeg skal få stille den ærede helseminister følgende spørsmål: «Ifølge Aftenposten 11. januar 1999 er Norge på nytt klaget inn for Europarådets torturkommisjon på grunn av at en sterkt sinnslidende sikringsfange ble oppbevart i fengsel i fem uker på grunn av mangel på plass ved psykiatrisk sykehus. Justisdepartementet tok avgjørelsen om å plassere den sinnslidende i fengsel. Er det Justisdepartementet eller Sosial- og helsedepartementet som har ansvaret for behandling og omsorg av sinnslidende innsatte?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-01-20:
Jeg takker helseministeren for svaret og sier meg glad for at helseministeren uttrykkelig slår fast at ansvaret for sinnslidende innsatte ligger hos helsevesenet. Det er en skamplett for Norge å bli innrapportert til torturkommisjonen for slett, umenneskelig behandling av sinnslidende. Tilfellet ved Bodø kretsfengsel er ikke enestående. Ved Ringerike Kretsfengsel har en sinnslidende dame sittet i 510 døgn i varetekt. I Regjeringens egne budsjettdokumenter for inneværende år er det opplyst at fra fem til sju sterkt psykotisk sinnslidende hver dag befinner seg i norske fengsler, og den situasjonen har vart over flere år. Vil helseministeren her og nå forplikte seg til å sørge for at det nå blir slutt på å oppbevare sinnslidende i norske fengsler?