Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-11-26:
Klima- og miljøproblemet er en av de aller største utfordringene vi står overfor. Den siste rapporten fra FNs klimapanel slår tydelig fast alvoret, både at klimaendringene er menneskeskapt, og at det haster med å få på plass politiske løsninger. For få dager siden ble klimatoppmøtet i Warszawa avsluttet uten at man hadde kommet spesielt langt – vi skal være glad for at det ikke ble totalt havari. Men man er langt fra å være der man burde være, og vi begynner å få dårlig tid. Flere av verdens rikeste land har satt seg fullstendig på bakbena, både når det gjelder å ta på seg forpliktelser om kutt, og når det gjelder å forplikte seg økonomisk. Verdens fattigste land stiller krav om at vi må bidra til dem som blir verst rammet av klimaendringene, og de forventer også at vi gjør tiltak nasjonalt. Klimaproblemet krever både internasjonale og nasjonale tiltak og løsninger. Internasjonalt har Norge prioritert skogsatsingen. Man har tatt en lederrolle og bidratt med finansiering. Det har vært viktig og bra. Derfor må jeg si at jeg synes det er forstemmende at regjeringen i sin tilleggsproposisjon svekker denne ambisjonen og finansieringen. Jeg er klar over at de – etter å ha gått noen runder med sine samarbeidspartier i Stortinget – har reversert deler av dette kuttet, men jeg er bekymret for hvor store ambisjoner regjeringen faktisk har. Skal Norge ta klimaproblemet på alvor, krever det også at vi gjør ting nasjonalt. Ikke at det vil redde verden fra å ha en stø kurs mot å gå utover togradersmålet når det gjelder global oppvarming – til det er vårt land litt for lite – men det betyr noe at de landene som har bidratt til utslipp, som er rike land, også bidrar med å kutte nasjonalt. Transportsektoren er viktig i denne sammenheng. Det er bra at det er et samlet storting som er opptatt av å satse på bl.a. jernbane. Men vi må også stille krav til kjøretøy som er på veiene våre. Derfor er jeg forundret over at regjeringen vil fjerne den økningen i satsene for CO2-utslipp i avgiften på tyngre kjøretøy som den rød-grønne regjeringen la opp til. Jeg er kanskje enda mer forundret over det regjeringen ville gjøre med CO2-kompensasjonsordningen. Formålet med denne ordningen er å sikre at norsk industri opprettholder konkurransekraften selv med økte kraftpriser, som følge av at europeiske kraftverk må betale klimakvoter for sine utslipp. Det er alt annet enn god klimapolitikk at industri i Norge som baserer seg på fornybar vannkraft, får økte kostnader og tvinges til å flytte til land med langt mindre strenge utslippsreguleringer enn det vi har her hjemme. Jeg har fått med meg at regjeringen i etterkant har blitt tvunget i kne fordi reaksjonene på dette kuttet var så sterke. Men det hjelper ikke på det faktum at man skaper utrygghet og usikkerhet. Skaden har skjedd, fordi vi og resten av verden vet hva den norske regjeringen egentlig mener. Dessuten: Det å snu på hælen når det gjelder viktige rammebetingelser, er et særdeles dårlig signal å sende, kanskje særlig til utenlandske eiere, spesielt når vi vet hvordan markedet ser ut, og hvordan den globale konkurransen er. Fangst og lagring av CO2 vil være et viktig bidrag for å få ned klimagassutslippene. Å få på plass ny teknologi er nødvendig. Når regjeringen vil kutte hele 100 av 150 mill. kr til oppgradering av teknologisenteret på Mongstad, og når de kutter i bevilgningene til Gassnova og avvikler anbudsprosessen for fullskalaproduksjonsanlegg, mener jeg at man går i feil retning. Klimaforliket er krystallklart på at vi skal satse, og jeg lurer på hva slags bidrag dette er til det regjeringen har varslet om å få til et forsterket klimaforlik – det er det motsatte som skjer. Det er krevende å jobbe med klima. Det krever ressurser, det krever mot og det krever vilje. Så langt har den blå-blå regjeringen vist liten vilje. Jeg håper at man kanskje endrer litt syn i tiden framover. Her i Stortinget vil iallfall regjeringen – hvis man fortsetter som i dag – få stor motstand fra Arbeiderpartiet.