Willy Pedersen (Arbeiderpartiet), 2012-06-08:
Først vil jeg også takke representanten Skei Grande for å ta opp en viktig samfunnsdebatt – en debatt som gir oss anledning til å diskutere hvordan vi kan møte utfordringene som ulike nasjonale minoriteter har i Norge i dag. Et viktig spørsmål i denne debatten er hvordan storsamfunnet evner å ivareta ulike minoriteters samfunnsliv og kultur. For romfolket er det påpekt utfordringer som diskriminering, lav grad av integrering og et vanskelig tilgjengelig velferdssystem. Dette skyldes bl.a. analfabetisme, fordommer mot gruppen og strukturelle hindringer i samfunnet. Det er også en uttalt utfordring for mange av romfolket at de ikke har gode nok lese- og skrivekunnskaper. Dette setter disse enkeltmenneskene i en umulig situasjon i møte med offentlige myndigheter og andre. For meg er det opplagt at det er en kulturkonflikt mellom et nomadisk liv og den stedlige tilværelsen som de aller fleste nordmenn lever i. Fast bosted ligger til grunn for mye av vårt samfunnssystem. Rettigheter til bolig og velferdstjenester henger ofte sammen med varig tilhold i en kommune. Spørsmålet blir da hvordan man på en tillitsfull måte kan finne gode løsninger for romfolket, løsninger som både legger til rette for roms samfunnsliv, og som også opprettholder de krav myndigheter stiller til opparbeidelse av velferdsrettigheter. Det er min oppfatning at samisk språk og kultur ville vært i en langt vanskeligere situasjon om man ikke hadde iverksatt spesielle tiltak – tiltak som alene retter seg inn mot samisk samfunnsliv, og som igjen har vært avgjørende for deres språk og kultur. Behovet for en positiv diskriminering blir derfor også viktig i denne saken. Regjeringen har i sin handlingsplan for å bedre levevilkårene for romer i Oslo fremmet flere ulike tiltak som skal iverksettes i samarbeid med Oslo kommune, hvor de fleste av romfolket bor. Mange av disse tiltakene er konkrete og har bl.a. til hensikt å gi voksenopplæring til voksne uten lese- og skrivekunnskaper. En annen viktig utfordring som handlingsplanen tar opp, er situasjonen for rombarn og deres mulighet til å fullføre en god grunnutdanning. Hvordan man kan sikre dette, byr på utfordringer fordi den nomadiske kulturen skiller seg vesentlig fra et skolesystem med skolekretser og klasseromsundervisning. Løsningen for denne utfordringen er under utredning hos Kunnskapsdepartementet. Dette er en utfordring som er både internasjonal og nasjonal, noe som FNs barnekomité hadde i en merknad til Norges andre rapport om oppfølgingen av barnekonvensjonen som gjaldt romer spesielt. Det er etter min oppfatning viktig at utredningsarbeidet gjøres raskt og grundig. Ansvaret for dette ligger til Kunnskapsdepartementet. Kunnskapsdepartementet har også ansvaret for flere andre språkopplæringstiltak for romfolket, sammen med Oslo kommune. Det er viktig at barn får en god grunnopplæring hvis man skal løse fattigdomsproblemene for denne gruppen også i framtiden. Jeg kan ikke si om tigging som inntjening, eller en annen form for lønnsarbeid, er å foretrekke hos enkeltpersoner, men jeg vil anta at flertallet av tiggerne ønsker å arbeide i stedet for å tigge. Vi har i dag i Norge et godt arbeidsmarked – et godt arbeidsmarked som også skal gi plass og muligheter til grupper av romfolk i Norge – mens situasjonen i Europa er helt annerledes. Men som jeg allerede har vært inne på og problematisert, er lese- og skrivekunnskaper avgjørende for om man skal kunne benytte seg av denne muligheten. Derfor er en aktiv språkpolitikk viktig og riktig hvis man skal imøtegå og løse noe av fattigdomsproblematikken hos romfolket. Jeg vil avslutte med å understreke mitt innledningspoeng, hvor viktig det er at storsamfunnet tilrettelegger aktivt for minoriteter, og at det drives en positiv diskriminering der det er nødvendig – dette for å sikre at våre nasjonale minoriteter skal kunne leve godt, kulturelt og økonomisk, i Norge også i framtiden.