Lisbeth Berg-Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-03-09:
Bondevik II-regjeringen la i 2004 fram St.meld. nr. 27 for 2003–2004 om Norsk sjøpattedyrpolitikk. Meldingen ga en bred gjennomgang av politikkområdet og lanserte en rekke tiltak som regjeringen ønsket å forfølge for å nå sine politiske mål. Meldingen fikk bred oppslutning fra Stortingets side, og la grunnlaget for langsiktighet og helhetlige tilnærminger til forvaltningen av sjøpattedyrnæringene. I forbindelse med behandlingen av meldingen ble det fattet vedtak om at regjeringen skulle komme tilbake til Stortinget med en ny melding etter en viss tid. St.meld. nr. 46 for 2008–2009, Norsk sjøpattedyrpolitikk, er en oppfølging av det vedtaket. Innholdet i meldingen er en redegjørelse for oppfølging av de tiltak som ble lansert i St.meld. nr. 27, samt de øvrige vedtak som Stortinget fattet i sin behandling av meldingen. Høsting av hval og sel utgjør i norsk målestokk små næringer med få fangere og en relativt liten foredlings- og distribusjonsvirksomhet på landsiden. Dette representerer på sin side særlige utfordringer for myndighetene når det gjelder å legge til rette for størst mulig lønnsomhet og effektivitet i næringsutøvelsen. Internasjonale forhold preger i særlig grad sjøpattedyrnæringens rammebetingelser. Situasjonen i Den internasjonale hvalfangstkommisjonen og EUs beslutning om å stanse import og omsetning av selprodukter er eksempler på prosesser som utfordrer forvaltningen og næringen på en særlig ressurskrevende måte. Samtidig utsettes norsk sjøpattedyrpolitikk for til dels sterk kritikk fra en rekke enkeltland. Den internasjonale kritikken rammer i sin kjerne Norges rett til selvbestemmelse når det gjelder bærekraftig bruk av våre naturressurser. Regjeringens holdning på det punktet er klar: Så lenge det er vitenskaplig grunnlag for å høste bærekraftig av en bestand, skal andre, politiske hensyn ikke hindre oss i å gjøre det. Samlet sett gjør de nasjonale og internasjonale utfordringene at sjøpattedyrpolitikken krever et bredt sett av virkemidler i til dels krevende samspill. Derfor er det viktig at sjøpattedyrpolitikken sikres tverrpolitisk oppslutning også gjennom en egen melding til Stortinget. St.meld. nr. 46 for 2008–2009 slår fast at det er denne regjeringens ønske å holde fast ved de hovedlinjer som Stortinget sluttet seg til i 2004 samt å ta ytterligere grep for særlig å styrke det kunnskapsmessige grunnlaget og sikre langsiktig og bærekraftig forvaltning av våre sjøpattedyrnæringer. På Den internasjonale hvalfangstkommisjonens årsmøte i 2009 måtte vi erkjenne at arbeidet med å få organisasjonen inn i mer funksjonelle former ikke hadde lyktes. IWCs problemer har en historie som strekker seg årtier tilbake og har sin rot i en sterk polarisering mellom fangstland på den ene siden og fangsmotstandere på den andre siden. Konklusjonene fra årsmøtet i 2009 kom derfor – dessverre må jeg si – ikke som en overraskelse. Samtidig var det en sterk vilje blant medlemslandene om ikke å gi opp forsøket og en erkjenning av at det igangsatte arbeidet burde videreføres fram mot årsmøtet i 2010. Norges posisjon i IWC er tydelig. Folkerettslig og vitenskaplig står vi på trygg grunn, og vår hvalfangst er på et slikt saklig grunnlag knappest omstridt. Norge kan sette de kvoter som det er vitenskaplig grunnlag for, og slik en ansvarlig ressursforvaltning tillater. For Norge, isolert sett, er med andre ord situasjonen i IWC ikke et forvaltningsmessig problem. Samtidig er det et opplagt behov for internasjonalt samarbeid om forskning og forvaltning knyttet til hvalfangst, slik som for fiske og fangst av de levende marine ressursene for øvrig. Med det som utgangspunkt har Regjeringen fortsatt en ambisjon om å bidra til en normalisering av IWC. Regjeringen ønsker å være helt klar på det. Det er IWC som pr. dags dato er det internasjonale forumet for samarbeid om forskning og forvaltning av hvalfangst. I hvilken grad vi vil nå fram i bestrebelsene på å normalisere organisasjonen, er imidlertid fortsatt usikkert. Usikkerheten om IWCs framtid som forvaltningsorganisasjon var en viktig beveggrunn for at Norge i 1992 valgte å være med på opprettelsen av Den nordatlantiske sjøpattedyrkommisjonen – NAMMCO. Som en ansvarlig ressursforvalter ville vi sikre oss at vi hadde en regional samarbeidsorganisasjon på plass i tilfelle IWC skulle bryte sammen. Dette forholdet til NAMMCO gjelder også for denne regjeringen, samtidig som NAMMCO har styrket sin rolle som forvaltningsorganisasjon for småhval og sel siden 1992. Kvoten for hvalfangsten er satt på grunnlag av en kvoteberegningsmodell godkjent av IWCs vitenskapskomité. For 2010 har Regjeringen fastsatt en vågehvalkvote på 1 286 dyr, hvorav 885 utgjør grunnkvoten og 401 er overført som ubrukt kvote fra i fjor. I fjorårssesongen ble det fanget 484 vågehval. Hvalprodukter blir i all hovedsak omsatt i Norge, og det er næringen både på sjø- og landsiden som har ansvaret for at mest mulig av kvoten blir tatt og fordelt ut i markedet. Hvalfangerne og mottaksleddet på land må samarbeide for samlet å bli mer effektive og for at hvalkjøttet skal stå sterkere i det norske markedet. Globalt er Japan det eneste markedet som kan motta hvalkjøttkvanta av betydning. Siden det ble besluttet å gjenåpne for eksport av vågehvalprodukter i 2001, har vi derfor arbeidet spesielt for å åpne det japanske markedet. En avtale med Japan for eksport av hvalkjøtt kom på plass i 2007. Avtalen ble framforhandlet sammen med Island. Det første eksportpartiet av norsk og islandsk hvalkjøtt ble sendt i mai 2008. Mens de islandske varepartiene gikk inn, ble de norske avvist på grunn av for høye nivå av melkesyrebakterier. Vi har fra vår side lagt til rette for regulær eksport av vågehvalprodukter til Japan, men japanske helse- og sanitærkrav må overholdes for at vareparti skal godkjennes for import. Det må den norske hvalnæringen forholde seg aktivt til når det gjelder behandlingen av det hvalkjøttet som er tenkt eksportert til Japan. Her har myndighetene kontinuerlig god dialog med næringen. Så til selfangstnæringen. Komiteens innstilling legger til grunn at det skal høstes bærekraftig av alle marine ressurser, inkludert selbestander i god stand. Regjeringen vil fortsatt legge til rette for en bærekraftig høsting av sel, basert på vitenskapelig rådgivning. Sel utgjør en naturlig del av det marine økosystemet og er en integrert del av den flerbestandsbaserte forvaltningen av våre havressurser. Vi må derfor arbeide videre for å ivareta selfangsten, eksport og produktutvikling. Selfangstnæringen er en liten næring, men den har lange tradisjoner i Norge. Næringen har over tid opplevd betydelige økonomiske utfordringer. Dette har bidratt til at få skuter er aktive i dag. Betydelig offentlig støtte knyttet til selve selfangstaktiviteten har vist seg å være et nødvendig virkemiddel for å opprettholde næringen. For 2010 har jeg besluttet at det skal gis støtte til selfangst i Vestisen innenfor en øvre ramme på 7,5 mill. kr. Maksimalt tilskudd pr. fartøy vil være avhengig av hvor mange fartøy som går. Dersom selfangstrederiene ønsker driftsalternativer i tillegg til selfangsten, må de i utgangspunktet skaffe seg det innenfor rammene av gjeldende regler. Næringen utfordres også internasjonalt. EU har vedtatt et importforbud mot selprodukter. Det er et helt klart angrep på selfangsten og norsk ressursforvaltning. Allerede før forbudet har trådt i kraft, har vi sett effektene på markedet for selprodukter, med lavere omsetning og lavere priser for skinn. Regjeringen mener forbudet bryter med EUs internasjonale handelsforpliktelser. Som det tidligere har vært nevnt her i kveld, har vi altså avholdt tvisteløsningskonsultasjoner med EU, og vi vil vurdere å ta saken til et WTO-panel. Det er i denne sammenheng av avgjørende betydning at det norske regelverket for selfangst overholdes. Myndighetene har lagt ned mye arbeid for å få aksept for norsk fangst. Hvis det skulle vise seg at det forekommer brudd på regelverket som svekker tilliten til norsk selfangst, ser vi svært alvorlig på det. Derfor blir slike saker fulgt opp av ansvarlige myndigheter. Vi lever opp til våre forpliktelser for å sikre langsiktig, helhetlig og bærekraftig forvaltning av våre havområder. Regjeringen ønsker å opprettholde utbredelsen av kystsel og sikre livskraftige bestander innenfor deres naturlige utbredelsesområder. Bestandstilveksten av kystsel skal innenfor denne rammen reguleres for å avbøte skader for fiskerinæringen og andre berørte interesser. Regjeringen arbeider med langsiktige forvaltningsstrategier for kystselbestandene. Arbeidet med strategiene er i en sluttfase og vil bli ferdigstilt etter at Stortinget har behandlet denne meldingen.