Ivar Kristiansen (Høyre), 2007-12-07:
La meg starte med å ta opp det forslag som Høyre har fremmet i innstillingen. I realiteten er det ikke, i hvert fall ikke når vi ser på tallkolonnene, den store uenighet når det gjelder bevilgningsspørsmålene. Jeg tror at denne debatten mer bærer preg av at der regjeringspartiene så tydelig er gjennomført tilfreds med situasjonen, vil vi finne den vinkling på opposisjonen at vi er langt mer utålmodige enn regjeringspartiene er etter å få på bordet resultater. Det er mulig at det er sånn det skal være, men tiden er i hvert fall inne til at man nå må komme i en fase, når dagens regjering er i regjeringsår tre av fire, hvor man beveger seg videre fra målsetting til handling. For det haster på område etter område på vårt politiske ansvarsfelt med å komme over i en handlingsfase. Det er der jeg tror vi har de største felles utfordringene. La meg også bare få lov å si at jeg er svært glad for at vi har fått det klimafokus som vi har i dagens debatt. Det tror jeg kler debatten ganske godt. Et par dager før Nobels fredspris skal utdeles i Oslo, og midt i Bali-forhandlingene, skulle det bare mangle at en nasjon som har satt seg som mål å fortelle andre hvordan man skal løse utfordringene, ikke skulle ha dette som en rød tråd i dagens budsjettdebatt. Men jeg er nødt til bare å peke på noen forhold mens vi har klima som den røde tråd i debatten. Heller ikke på hjemmebane har vi vært i stand til å løse utfordringene. Norge kan gjerne smykke seg med at vi har gode, robuste planer, men vi er dog i en situasjon hvor verdens klimautfordring aldri har vært større, heller ikke behovet for internasjonal samhandling. Det fins ikke et tema, det fins ikke et politisk område hvor det er mer viktig at vi klarer å finne sammen og operere felles enn nettopp innenfor klimautfordringene, og det i en periode hvor de globale klimautslippene øker. CO2, eksempelvis, har økt tre ganger raskere etter år 2000 enn på 1990-tallet. Det samme er faktisk tilfellet i Norge, hvor vi har en utslippssituasjon som er – jeg skal ikke si ukontrollert, men det krever handling skal vi klare å snu kurven også innenlands. Det er ikke noen tvil om at Norge, hvis vi ser de totale utslippene som har hjemstedsadresse i Norge, faktisk er en av klimaverstingene i hele verden. Det må vi ta inn over oss. Det er ingen tvil om at det meste av utslippene eksporterer vi ut over grensen, og det blir andre nasjoners bord å håndtere dette. Men det illustrerer bare også at vi må være djerve i disse spørsmålene, vi må være i stand til å utmeisle teknologi og løsninger der vi kan gjøre verden en tjeneste. Da er det i hvert fall ikke Høyres hovedpoeng at vi skal sitte med regnestaven når vi diskuterer Kårstø eller Mongstad. Vi skal selvfølgelig bidra til å få på plass de løsningene som må på plass. ESA-notifisering bidrar til å bringe både Kårstø og Mongstad på plass – man får legalitet til å kanalisere økonomiske midler på plass til disse anleggene, sånn at vi i hvert fall på det området som går på CO2-fangst og -lagring, kanskje kan gjøre verden en stor, stor tjeneste. Så til der vi er utålmodige. Jeg registrerte da vi hadde den samme budsjettdebatten for to år siden, at representanter fra regjeringspartiene og de daværende statsrådene, som nå er skiftet ut, postulerte at jo, den nye regjeringen skulle gjøre alt den forrige regjering ikke gjorde. Det var hovedbudskapet. Vi skal utvikle biogass i Norge, vi skal utvikle miljøvennlig teknologi for gass og vannbåren varme – ja, de skulle rett og slett gjøre alt det den forrige regjering ikke gjorde. Vi skal bygge rene gasskraftverk, var budskapet. Vi skal etablere et grønt sertifikatmarked. Vi skal få på plass mer vindkraft, mer vannkraft, mer bio, mer vannbåren varme – ja, rett og slett langt mer fornybar energi enn hva den forrige regjering var i stand til å levere. Og vi skal få på plass et industrikraftregime som gjør at norsk kraftkrevende industri kan se lysere på fremtiden enn den hadde grunn til å gjøre under den forrige regjering. Sånn er det ikke blitt. Derfor er det også på dette området viktig at man nå kommer seg bort fra en målsettingsfase og over i en handlingsfase. For det er faktisk bedrøvelige resultater på de nevnte områdene dagens regjering har å vise til, smykket i all sin tilfredshet. Sånn kan det ikke være i de to år som denne regjering sannsynligvis har igjen av sin regjeringsperiode. I dette bildet er vi nødt til, samtidig som det i dag er presentert nyheten om at man er i gang igjen med nye forhandlinger med Sverige om å få på plass en grønn sertifikatordning, å sørge for at vi parallelt med dette jobber med å få vilkår for produksjon av ny fornybar energi som ikke er blant de dårligste i hele Europa, som kan forhindre utflytting av de beste krefter, de med best teknologi og mest pågangsmot. Vi må tilby dem vilkår i Norge som er minst like bra som dem de velger å søke til i utlandet. Det gjelder eksempelvis også det rene statlige selskapet Statkraft, som finner vilkårene utenfor landets grenser så mye bedre og så mye mer attraktive at de velger å satse ganske betydelig energi, økonomi og kraft utenfor landets grenser. Vi ser rett og slett at de beste krefter vi har, finner utlandet mer attraktivt enn hjemme. Skal vi klare å bygge bro mellom det fossile og det fornybare samfunn, må vi lykkes på hjemmebane i disse spørsmålene før vi tar veien ut i den store verden og forteller hvordan andre skal lykkes. Vi har rett og slett vært altfor dårlige på disse områdene. Vi ser at verdens energietterspørsel øker enda mer enn tidligere estimert, og vi vet at fossilt brensel vil stå for ca. 80 pst. av den økte etterspørselen etter energi for fremtiden. Vi har en befolkningsmengde som øker ganske kraftig, og det er kryssende kurver hittil, som ikke lar seg forene, mellom det fossile samfunn og det fornybare samfunn, som gjør at vi også på hjemmebane må bli mye bedre på disse spørsmålene. Derfor har vi fortsatt en lang vei å gå, vi må bli bedre og stimulere ny fornybar energi i Norge. Vi kan ikke drive med antistimuleringspolitikk, som dagens regjering gjør, der de laveste fruktene henger, jf. satsing på mikro-, mini- eller småkraftverk, som man nå sørger for å skatte over til ulønnsomhet. Vi har rett og slett på dette området, rundt løftene om å skape bedre ordninger og å få det på plass, fått to tapte år i Norge. Den nye miljøvernministeren kan ikke lenger sitte og være tilskuer til at NOx-forhandlingene mellom næringslivet og staten igjen bryter sammen. Hva slags tillit skal de som skal utøve jobben og bidra til å få på plass ny fornybar energi, ha til norske myndigheter, når man gang på gang gjennom media blir fortalt at nå har vi snart en løsning på plass – og forleden valgte altså aktørene på nytt å gå fra hverandre, og problemet er uløst. Den norske statskassen vil fortsatt ta inn 1,8 milliarder kr i år i NOx-avgift. Det blir dårligere lønnsomhet blant aktørene, og miljøet er den store taperen. Man må nå sørge for å levere resultater på disse områdene på en annen måte enn det man hittil har vært i stand til å gjøre. Lykkes vi ikke med det, kan vi heller ikke reise land og strand rundt og fortelle andre at de må følge det norske eksemplet.