Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2001-12-04:
Innst. O. nr. 3 for 2001-2002, som omhandler skatte- og avgiftsopplegget, viser at det er et bredt flertall for en rekke av de områdene som er tatt opp av både Bondevik II-regjeringen og den forutgående Stoltenberg-regjeringen, mens vi skiller lag på en del andre, spesielt på skatteområdene som har sterk fordelingsmessig betydning. Jeg vil ta opp Arbeiderpartiets forslag til skatte- og avgiftsopplegg, forslag der Arbeiderpartiet står alene eller sammen med andre. En rekke undersøkelser har vist at inntektene i Norge er blitt stadig mer ulikt fordelt på 1980- og 1990-tallet. Mesteparten av denne økte inntektsforskjellen har skjedd på 1990-tallet. Den viktigste årsaken til dette er den sterke inntektsveksten blant tidelen av dem med høyest inntekt, noe som har sin direkte årsak i at aksjeutbyttet og realisasjonsgevinstene økte kraftig i denne perioden. Det en også kan konstatere, er at inntektsveksten har vært svak blant dem med lave inntekter. Nå legger regjeringen Bondevik II opp til å fjerne utbytteskatten. Regjeringspartiene og Fremskrittspartiet har sluttet seg til dette, noe som eksempelvis vil gi de hundre personene med høyest inntekt over 1,5 mill. kr i skattelettelse. De 3 000 personene med de høyeste inntektene får en skattelettelse på gjennomsnittlig 190 000 kr, mens inntekter under 300 000 kr får null i skattelettelse. Arbeiderpartiet er blitt kritisert for avtalebrudd fordi vi nå ikke går inn for å fjerne utbytteskatten. En må være klar over at forutsetningen fra Arbeiderpartiets side for å kunne fjerne utbytteskatten var at en fikk et nytt og bedre system for nærings- og kapitalbeskatning på plass. Først da kunne vi fjerne utbytteskatten og eventuelt delingsmodellen. Regjeringen gir ytterligere skattelettelse til dem som har mest fra før, eksempelvis i sine forslag til endringer i reglene for beskatning av opsjoner i arbeidsforhold. Regjeringspartiene og Fremskrittspartiet går nå inn for en ytterligere liberalisering som gjeninnfører en skattekreditt som først og fremst kommer bedriftsledere og høytlønte til gode. Regjeringen Bondevik II fant heller ikke rom for å fjerne investeringsavgiften før 1. oktober 2002, til tross for at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre kritiserte regjeringen Stoltenberg sterkt for å utsette fjerning av investeringsavgiften da statsbudsjettet ble lagt fram. Regjeringen Bondevik II har på dette området prioritert noe annet foran fjerningen av investeringsavgiften. Også for Bondevik var dette denne gangen viktigere enn å følge opp et stortingsvedtak eller en avtale med andre partier. Innstillingen fra flertallets side bærer preg av flere vedtak som fordelingsmessig går i gal retning. Til tross for løfter gitt skriftlig før valget går regjeringspartiene og Fremskrittspartiet mot økte fradrag for fagforeningskontingenten opp til 1 800 kr – kanskje ikke så stort beløp, men det er et alvorlig signal når en tar i betraktning at det gis skattelettelser opp mot 3,4 milliarder kr totalt sett. Jeg hadde forventet at sliterne hadde blitt mer tilgodesett fra regjeringspartienes og Fremskrittspartiets side. I dette tilleggsbudsjettet presenterer Bondevik II-regjeringen nye anslag for den økonomiske utviklingen. Anslagsendringene gir økte inntekter på til sammen 1,2 milliarder kr. Arbeiderpartiet er forbauset over at dette økte handlingsrommet fra regjeringspartienes side ikke mer målrettet settes inn mot dem som har minst i vårt samfunn. Arbeiderpartiet vil også bruke dette målrettet og heve satsen i minstefradraget fra 22 til 24 pst., noe som vil gi skattelettelse til dem som har under 195 000 kr i inntekt. Bondevik II-regjeringen gir skattelettelse til dem som har over denne summen. Videre får pensjonister med lave og middels pensjoner en betydelig skattelettelse. En enslig pensjonist med 150 000 kr i pensjonsinntekt vil få en skattelettelse på 2 200 kr. Arbeiderpartiet går inn for en rekke ulike tiltak som har betydning for de svakest stilte i vårt samfunn. Det aller viktigste sett fra Arbeiderpartiets side er en omfattende utbygging av velferdssamfunnet for alle. Det er det viktigste tiltaket mot fattigdom. Skattesystemet vårt må ha noen hovedmålsettinger. Det skal legge opp til en økonomisk politikk som har som utgangspunkt arbeid for alle og en rettferdig fordeling, det skal videreutvikle det norske velferdssamfunnet og bidra til en bærekraftig utvikling. Det er krevende. Det er samtidig helt avgjørende at selve skattesystemet utformes slik at det ivaretar fordelingshensyn, slik den norske velferdsmodellen er kjent for. Rettferdighet og brei oppslutning om en relativt stor offentlig sektor tilsier at de som har de største faktiske inntekter, skal bidra mest til fellesskapet.