Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2015-11-12:
Med Meld. St. 26 for 2014–2015, Fremtidens primærhelsetjeneste – nærhet og helhet, setter regjeringen pasientenes behov i sentrum for utvikling og endring av helse- og omsorgstjenesten i kommunene. I mitt innlegg vil jeg fokusere på regjeringens tanker og mål for bedre habilitering og rehabilitering, som i altfor mange år har vært pekt på som et av helse- og omsorgstjenestens svakeste områder. I Norge er vi flinke til å redde liv, men ikke like flinke til å hjelpe folk tilbake til et verdig liv, til å mestre egen hverdag. Til tross for gjentatte tverrpolitiske ønsker over år om å løfte disse to områdene, opplever vi fremdeles at mange ikke får den hjelpen de trenger. Jeg er glad for at regjeringen nå jobber med en opptrappingsplan for habilitering og rehabilitering, slik vi lovet i opposisjon, og i tråd med samarbeidsavtalen. Planen skal klargjøre hva som er nødvendige og forsvarlige habiliterings- og rehabiliteringstjenester. Den skal bidra til at ansvarsfordelingen mellom kommunene og spesialisthelsetjenesten blir tydeligere, og den skal ha et klart fokus på at samhandling mellom de to skal bli bedre. Til tross for at opplæring er et sentralt element i et rehabiliteringstilbud og helt nødvendig for å skape mestring, opplever vi dessverre ofte at behovet for rehabilitering ikke kartlegges. Hva som er årsaken til dette er vanskelig å si, men trolig har det med manglende kompetanse, ledelse, holdninger og kultur i tjenesten å gjøre. Helse- og sosialpersonell må lære seg å stille spørsmål om hvorvidt brukeren trenger rehabilitering, for spør man en bruker om hva som er viktig for vedkommende, er svaret ofte at det å kunne mestre daglige gjøremål er viktig. Spørsmålene må derfor stilles ved utskrivning fra sykehus, ved konsultasjoner hos fastlegen, ved sykmelding og ved alle institusjoner der helse- og omsorgstjenesten møter brukere som har redusert funksjons- og mestringsevne. Når behovet er avdekket, må ledere og personell i tjenesten vite hvordan behovene kan dekkes på en god og kunnskapsbasert måte. Vi må sørge for at tilbudene fins, og at de er tilgjengelige. Det handler om organisering og arbeidsmetoder. Det handler om helse- og sosialpersonell med rett kompetanse, og det handler om tverrsektorielt samarbeid. Mange kommuner mangler grunnleggende basiskompetanse for å kunne gi et godt habiliterings- og rehabiliteringstilbud. Ventetiden er lang hos fysioterapeut, og særlig hos fysioterapeut med spesialisert kompetanse. Det er derfor nødvendig å tydeliggjøre kommunenes plikt til å sikre at kapasiteten er tilstrekkelig. For å sikre kompetanse i kommunene har regjeringen foreslått at fysioterapi og ergoterapi skal bli en lovpålagt tjeneste i kommunen. Rehabilitering er en tankegang som må gjennomsyre alle ledd og deltjenester i de kommunale helse- og omsorgstjenestene. Det kreves god organisering av tjenestene, og at disse utformes etter brukernes behov, mål og ressurser, og ikke bare etter den enkeltes diagnose. Fordi habilitering og rehabilitering er satt sammen av flere tjenester til en helhet, er dette et krevende område. De ansatte må derfor ha kompetanse på flere felt. De må evne å samarbeide med brukere, med pårørende og med kolleger i den kommunale helse- og omsorgstjenesten og i spesialisthelsetjenesten, i tillegg til andre støttespillere i andre samfunnssektorer. Til slutt: Det er et politisk ønske å samle flere rehabiliteringsoppgaver som i dag ivaretas i spesialisthelsetjenesten, i større og mer kompetente kommuner i forbindelse med kommunereformen. Det vil derfor bli utredet nærmere hvordan en overføring av ansvar for habilitering og rehabilitering fra spesialisthelsetjenesten til kommunen kan gjennomføres som en del av det videre arbeidet med kommunereformen. Jeg ser virkelig fram til at planen blir lagt fram for Stortinget, men jeg vil samtidig poengtere at eksisterende tilbud i spesialisthelsetjenesten ikke må trappes ned før god og tilstrekkelig kompetanse er bygd opp i kommunene.