Ola Elvestuen (Venstre), 2016-10-20:
Jeg vil også takke interpellanten, og jeg synes det har vært en interessant debatt. Statoil ble jo opprettet for å utøve et betydelig og viktig samfunnsoppdrag, nemlig å bygge opp et norsk oljeselskap og en norsk oljeindustri. De har levert til overmål og blitt en stor aktør, både her og internasjonalt, fram til den situasjonen vi er i i dag, etter fusjonen mellom Hydro og Statoil i 2007, hvor man er oppe i en markedsandel på 70–80 pst. Samtidig med at Statoil har bygget seg opp og tatt sin posisjon, har vi også utviklet en internasjonalt ledende leverandørindustri i Norge, av et betydelig omfang langs hele kysten. Det er klart at når vi nå er i en situasjon hvor prisene har falt og alle selskapene settes under press – og oljeselskapene, mer enn noen, har jo ikke noe annet valg enn at de må kutte på sine kostnader – så er vi i en situasjon hvor det nærmest ut av situasjonen blir slik at Statoil presser sine underleverandører, som nå havner i en vanskelig situasjon. For én ting er at Statoil er en så dominerende aktør, men de blir jo da dominerende på alle felt. Det blir jo Statoil som setter premissene for utvikling og salg av teknologiske, operasjonelle og kommersielle løsninger på sokkelen. Jeg synes det er veldig lett å forstå frustrasjonen hos leverandørene, for de møter en dominerende aktør som har behov for å kutte sine kostnader, og de sitter i en svak posisjon. Den frustrasjonen må nødvendigvis være der. Men det er jo politikken som har ansvaret. For det var jo, som det er påpekt tidligere, ikke mangel på skepsis i 2007 da fusjonen kom. Det var nettopp det man påpekte, at her ville det bli en for stor aktør, som ville være uheldig for konkurransen på sokkelen. Dette var nok ikke noe problem i en oppgangsperiode, men det er jo først når man har vanskelige tider, at et system presses og også skjevheten i situasjonen kommer fram. Jeg mener at det er vel det vi nå egentlig ser. Spørsmålet er hva vi gjør nå. Konkurransetilsynet må nødvendigvis gjøre sin jobb. At det er samtaler med leverandørene og leverandørindustrien, er positivt og bra, men vi slipper allikevel ikke unna den grunnproblemstillingen som også ble påpekt i 2007 fra de borgerlige partiene da man tok til orde for at man måtte se på Statoils andel, og om det var nødvendig å ha en reduksjon av de produserende felt, felt under utbygging samt letelisenser. For hvis man skal ha en mindre dominerende posisjon over tid, må jo den prosentandelen nødvendigvis bli lavere. Da blir det et spørsmål om det er riktig å se på om Statoil skal flyttes fra Olje- og energidepartementet – om ikke annet enn av den grunn at de andre selskapene nødvendigvis ikke er under det samme departementet. Jeg mener at her må man ha en langsiktig tilnærming. Det er det offentlige, det er ikke Statoil, det er det offentlige og Stortinget som har ansvaret for den situasjonen vi er i, at man har en så dominerende posisjon. Det er vi som har ansvaret for at man får et større mangfold og en større konkurranse på sokkelen, og så må vi se på hvilke grep som kan gi det, og hvilke grep som over tid kan føre til en endring. Da mener vi at det fortsatt er riktig å beholde den sunne skepsisen fra 2007, men også se på organisatoriske endringer, i hvert fall diskutere om det ville være riktig i denne situasjonen som vi er i nå.