Odd Einar Dørum (Venstre), 2008-02-07:
Jeg tar rett og slett ordet fordi jeg synes det er viktig å understreke at folkevalgte, uansett hvor de er, tar ombudsansvar. Jeg startet min politiske karriere i Trondheim sosialstyre i 1967. Jeg ble tildelt ombudsansvar. Jeg fikk en bratt læringskurve. Jeg kunne som sosialskolestudent ikke si at jeg ikke fikk livet rett inn på meg, for det fikk jeg. Jeg kunne heller ikke si at folk fra andre partier som satt der, ikke var villig til å være med på det. Jeg har vært med på den utviklingen som har skjedd i årene etterpå, hvor man har profesjonalisert, og jeg har kunnet konstatere hvordan politikere lokalt og nasjonalt har veket unna fra den ombudsrollen de kunne ha tatt, uten å vandre i saksbehandlernes fotspor. Derfor er den debatten som finner sted i dag, svært viktig. Med den rosen skulle jeg gjerne sett at den hadde funnet sted med samme trykk og styrke når det gjelder hvordan mennesker med rusproblemer i dag kastes mellom spesialisthelsetjeneste og kommunal behandling, hvordan borgere som er eldre og syke, blir systemklemt. Så derfor er det ros til alle. Det er fint at man fra opposisjonen sier det, for det er ikke selvsagt at regjeringspartier er litt offensivt selvkritiske. Det er ikke selvsagt, så lang erfaring har jeg. Og når noen er det, gir jeg ros for det. Så er det heller ikke selvsagt at statsråder inviterer til at man er offensivt selvkritisk. Derfor gir jeg ros for det også. Og hvorfor? Jo, for jeg tror ikke at det er en eneste stor systemreform i Norge som kan finne sted eller lykkes uten at man har den typen debatter som den vi har her i dag. Jeg hadde i sin tid ansvaret for politireformen. Det har sikkert mesteparten av forsamlingen glemt, men jeg har i hvert fall ikke glemt debattene som fant sted i kjølvannet av den. Og var det gale debatter? Nei, det var det jo slett ikke, fordi folk måtte få lov til å gi uttrykk for hva de opplevde. Du måtte ikke trekke deg tilbake og se på folk og si at de statistisk sett i grunnen ikke fantes. Derfor er det noe befriende over denne debatten, både over en statsråd som inviterer til den og tar den, regjeringspartiene som tar den, og vi andre som deltar. Jeg lover på vegne av Venstre at vi for vår del kommer til å gå inn i disse ombudsrollene, for det er blitt en livserfaring for meg at vi ikke gjør det. Jeg reagerer spesielt på den nesten kommunistiske måten en omtaler litt eldre borgere på - under betydningen «de eldre», enn si «eldrebølgen». Siden jeg er 64 år, får jeg gjenta: Jeg er ingen tsunami - mitt navn er Odd Einar Dørum, og jeg er norsk borger. Jeg vil aldri finne meg i en statistisk beskrivelse av norske borgere, enten de har et rusproblem, eller de sliter med økonomien. Folk har et ansikt, og de skal få lov til å vite at det ansiktet blir sett. Jeg synes det var viktig å få sjansen til å si dette. Nå er Bergens Tidende her og ros til dem for det, men når det gjelder norsk politikk, er det ikke alltid at media synes det er like spennende eller tabloidisert at man går inn i denne ombudsrollen, for den er krevende, og det er ikke alltid at du kan gi en fasit. Det er ofte slik at du må slite med å finne svaret. Et av de store høydepunkter i mitt liv denne stortingsperioden var da jeg og representanter fra andre partier i stillhet gikk sammen for et menneske som holdt på å komme i en helt forferdelig systemklemme med sitt liv. Hun fikk faktisk livet tilbake fordi hun selv ville det. Vi som var politikere, stilte opp uten medias blits og åsyn. Vi gjorde rett og slett en ombudsjobb. Jeg tror det er noen slike tillitskapende grep som må til. Hvis ikke kan vi i et land som Norge fort risikere at man får skyhøye forventninger, og så tør man ikke ta hverdagsutfordringene. Det skal i hvert fall min barndoms sosialdemokrater ha: De var klare i talen og tullet seg ikke bort fra realiteter. Så uansett partiståsted, er jeg helt overbevist om at den ombudsrollen vi tar her, den skal vi ha. To kommentarer til slutt: Først en hyllest til den ukjente byråkrat. Vedkommende blir ofte en skyteskive når vi som driver politisk arbeid, har ordet. Det er en utfordring å stå i en krevende situasjon, og av og til skal vi stille oss ved siden av. Jeg har vært så mye ved siden av dem som står i de krevende situasjonene, at jeg vil si til dem som er sjefer for dem: gå sammen med dem, vær sjefer og vandre sammen med dem som er i førstelinjen - enten man er administrativ sjef eller politisk sjef - ikke for å ta over jobben, men for å se og forstå og sørge for at de får støtte når det gjelder kompetanseoppbygging, dele erfaringer, eller hva det nå er. Intet system blir bedre enn at systemets mellomsjefer og toppsjefer skjønner hvordan den som er i frontlinjen, har det. Så det andre budskapet, til alle norske borgere som vandrer til bl.a. NAV-steder. De får ta denne debatten som en hilsen: Det finnes noen andre norske borgere som er valgt av dem vi her snakker om, som tar på seg dette ansvaret, vi tør være ombudsfolk - uavhengig av partigrenser. Måtte det være slik at det var debatter vi kunne få på flere andre av politikkens saksområder også.