Svein Flåtten (Høyre), 2008-05-09:
Saksordføreren har på en grei måte gjort rede for det som har foregått i komiteen. Det forhindrer ikke at det som er faktum i øyeblikket, er at vi har en lovgivning som gjør at 200 000 arbeidstakere i privat sektor mister en viktig del av sitt sosiale sikkerhetsnett ved langvarig sykdom utover et år. Det er urimelig at ikke ansatte i privat sektor skal kunne ha det samme sikkerhetsnettet ved langvarig sykdom som det man har som offentlig ansatt, særlig når arbeidsgiver har innført ordninger som gjør det mulig. Sykdom og uførhet medfører alltid et betydelig inntektstap, i tillegg til andre ulemper. Slik ordningen nå er, beholder offentlig ansatte retten til 66 pst. av lønnen når sykelønnsperioden er utløpt, mens man i privat sektor må greie seg med folketrygdens ytelser, uansett hvor god pensjonsordning bedriften har. En usikkerhet om egen økonomisk situasjon ved langvarig sykdom er en ekstra belastning på syke arbeidstakere som neppe stimulerer spesielt til å komme i arbeid, snarere kan det være en ekstrabelastning som gjør at man kan bli varig ute fra jobb. De fleste mennesker i jobb har en økonomi fundert på den løpende inntekt fra fullt arbeid. En reduksjon til 66 pst. er ille nok i en anstrengt økonomi. Å få ytelser over tid mer redusert er selvfølgelig en katastrofe. Det er det denne saken gjelder, og det er det man med dette Dokument nr. 8-forslaget ønsker å endre på. Offentlig sektor har gode tjenestepensjonsordninger som bidrar til økonomisk trygghet når man rammes av langvarig sykdom. Det synes vi er helt utmerket, men hva er galt med at private arbeidsgivere ønsker å tilby noe tilsvarende for sine ansatte? Dette dilemmaet gir heller ikke saksordføreren eller posisjonen noe svar på i sine merknader. Jeg registrerer at man hevder, og det gjør også saksordføreren i sitt innlegg, at Ot.prp. nr. 32 for 2006-2007, som Stortinget behandlet i fjor på denne tid, ikke innførte noe nytt og ikke var noen innstramming, men en presisering av eksisterende lov. Det kan godt hende er riktig. Men opposisjonen pekte også, da dette ble behandlet i fjor, på denne problematikken og foreslo å endre på det, slik at arbeidstakere med samme ordninger kan få de samme ytelsene. Da fremmet vi et alternativt lovforslag. I dag fremmer vi et anmodningsforslag til Regjeringen om å se på dette. Så sier saksordføreren i sitt innlegg at det blir litt underlig å skulle behandle dette i dag, den 9. mai, mens revidert nasjonalbudsjett skal legges frem den 15. mai, og at det selvsagt er altfor kort tid til å få gjort noe med det. Nå har jeg ikke oppfattet at det er hovedargumentet imot, men allikevel har jeg av pressen de siste dagene forstått at verken jordbruksoppgjør eller kommuneøkonomi har vært helt klarert, før faktisk i natt, slik at denne relativt lille saken ville selvsagt ikke vært umulig, men jeg oppfatter jo at det er andre ting som er i veien for det. Saksordføreren henviser også ganske riktig til at det skal legges frem en lovproposisjon i kjølvannet av St.meld. nr. 9 for 2006-2007, om arbeid, velferd og inkludering, hvor man skal vurdere adgangen til å supplere folketrygdytelser med uførepensjon fra private tjenestepensjonsordninger. Men flertallet skriver også i innstillingen at man da har tenkt å følge opp forslagene i høringsnotatet - det er jo sendt ut et høringsnotat fra departementet, og man sier at man vil følge opp de forslagene i proposisjonen. Det må jo egentlig bety, slik jeg tolker det, at man ikke har tenkt å gjøre noe med dette, for høringsnotatet gir ingen anvisning på at man foreslår noen endring. Tvert imot, forslaget til endring i folketrygdloven § 11-20, som ligger i høringsnotatet, vil, så vidt jeg kan skjønne, i realiteten avskjære enhver mulighet for private bedrifter til å sikre ansatte ytelser utover folketrygden ved langvarig sykdom. Og da er det jo å håpe - og jeg tolker kanskje, hvis jeg er veldig velvillig, saksordføreren slik - at man vil ta med seg innspillene som er kommet til komiteen under behandling av denne saken, og ikke minst en rekke innspill som foreligger til høringsnotatet i Arbeids- og inkluderingsdepartementet når det gjelder den kommende proposisjonen, som er ganske sterke på akkurat dette. Det har vært et skarpt offentlig søkelys på dette fra media, fra arbeidstakerorganisasjoner og fra arbeidsgivere siden i fjor sommer, og det er overraskende at høringsnotatet ikke tar dette inn over seg. Men vi kan jo håpe, som sagt. Jeg synes også - jeg må tillate meg å si det - at det er litt overraskende at partier som ved enhver anledning kommuniserer at de er opptatt av arbeidstakeres ve og vel, ikke oppfatter det som mer positivt at arbeidsgivere i privat sektor ønsker å bidra med sikring av egne ansatte for egne midler. I min verden oppfatter jeg det som et samfunnsmessig gode. Vi husker vel også alle at det med stor kraft i valgkamper og ellers har vært kjempet sterkt mot redusert sykelønn i andre sammenhenger, en kamp som jeg på mange vis støtter, men da har jeg litt vanskeligheter med å forstå denne tilnærmingen til sykdom som varer lenger enn i ett år. Og igjen, jeg har sagt det et par ganger, jeg synes ikke merknadene fra posisjonspartiene bærer preg av at man synes at det haster, men jeg håper at viljen blir sterk når denne saken fra Arbeids- og inkluderingsdepartementet kommer, for det tror jeg faktisk vil være ganske viktig. Loven som den er nå, har virket i fem måneder. Folk vil altså i løpet av sommeren, hvis det ikke kommer noe lovforslag om dette, stadig føle usikkerhet for hvordan det går med deres økonomi etter et år. Jeg tror vi har en forpliktelse til å gjøre noe med dette. Jeg anbefaler, og tar opp, det forslaget som vi også er med på.