Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2010-10-11:
Også jeg vil få takke interpellanten for å reise en viktig debatt. Det hun egentlig spør om, er hvordan vi kan sikre at enhetsskolen gir alle barn like muligheter. Minoritetsspråklige barn har i teorien de samme rettigheter som alle andre, men i praksis stiller saken seg litt annerledes. Det er en del av oss som lever i det norske velferdssamfunnet i dag, som har gjort den klassereisen før. Da må vi kunne klare å gjøre den én gang til. Tall fra Drammen, min hjemkommune og innvandrerby nr. 2, viser det samme som i Oslo. Et økende antall minoritetsspråklige elever trenger særskilt norskopplæring. Et lyspunkt er at antallet synker fra barneskole til ungdomsskole. Likevel er det rundt 10 pst. som like før overgangen til videregående ikke kan norsk godt nok til å delta i ordinær undervisning. Fjell skole, en foregangsskole når det gjelder flerkulturell forståelse, har 77 pst. minoritetsspråklige elever fra 27 land. Skolen skårer under gjennomsnittet i lesing, regning og engelsk, på samme måte som ungdomsskolen i samme bydel gjør. Med «Med norsk i sekken» var kommunen pioner i språktesting av barn. Staten bidrar med gratis kjernetid i barnehage for treåringer, men bare rundt halvparten benytter seg av tilbudet. Hva gjør vi egentlig feil? Vi vet jo mye om sosiale forskjeller i skolen. Det er dette det handler om her også. Er vi målrettet nok i virkemiddelbruken? Bussing av elever har vært nevnt som et tema. Noen av oss i Arbeiderpartiet tok en tur til Århus i Danmark, som har holdt på med dette en stund. Det vi oppdaget der, var at bussing egentlig ikke var hovedsaken. Det de gjorde, var å språkteste barn tidlig. Dersom barna ikke besto språktesten, påla de foreldrene å ta imot språkstøtte. Foreldrene kunne velge om de ville ha dette i eller utenfor barnehage, og de aller, aller fleste valgte barnehage. Mot våre 50 pst. som tar imot tilbudet om gratis kjernetid, hadde de over 90 pst. Interpellanten reiser et veldig viktig spørsmål – tospråklighet som en ressurs. Er det noe vi virkelig mener, eller er det mest talemåter? Det er vanskelig å finne spor av et slikt standpunkt i måten vi snakker og agerer på. Vi diskuterer for og imot morsmålsundervisning, men diskusjonen handler mest om i hvilken grad dette er et godt pedagogisk virkemiddel for å lære norsk. Diskusjonen handler sjelden om hvordan vi skal ta vare på den styrken det er å kunne flere språk og kunne to ulike kulturelle koder, fra barnsben av og gjennom hele skoleløpet fram til yrkesaktiv alder. Morsmålet er et virkemiddel, ikke et mål i seg selv. Som Unni Helland, erfaren lærer fra Fjell skole, uttrykte det i et møte her forleden: Hvis et barn behersker både engelsk, fransk og norsk, blir vi stumme av beundring over dette lille språkgeniet. Hvis et barn behersker norsk, engelsk og tyrkisk, tror vi automatisk at både norsken og engelsken er dårlig. Vi har et problem, ikke en ressurs. Næringslivets Hovedorganisasjon har sett denne ressursen. I programmet «Global Future» søker de godt utdannede flerspråklige, flerkulturelle ungdommer, ressurser næringslivet trenger i et globalisert næringsliv. Og de finner dem, både gutter og jenter. Spørsmålet er om de finner dem på grunn av eller på tross av norsk skole. Hvis det er på tross av, er antakelig tospråklighet på dette nivået et område der sosiale forskjeller slår enda tydeligere ut enn tidligere i skoleløpet. Så en liten, men kanskje viktig parentes: Det er særlig innvandrerjenter vi nå ser storme fram i høyere utdanning. Vi bør følge dem videre i livet, se om de fortsetter å bruke utdannelsen sin etter at de stifter familie, eller om mer tradisjonelle kulturelle føringer slår igjennom etter hvert. Da bør vi også gjøre noe med det. Kort oppsummert, litt på spissen – kanskje litt som å banne i kirken – men alvorlig ment: Så lenge vi fortsetter å se på tospråklighet som en utfordring med et minustegn foran, der ressursene settes inn for å hjelpe elever som sliter, velger vi sannsynligvis mer av dagens virkemidler. Men ser vi i stedet på to- eller flerspråklighet som en ressurs som samfunnet trenger, og som foredles og tas vare på, velger vi kanskje en helt annen type virkemidler, kanskje til og med en lærerutdanning som tar opp i seg det flerkulturelle på nye og spennende måter, for når vi snur tankegangen rundt, ser verden litt annerledes ut.