Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2010-10-28:
Det er en viktig interpellasjon fra interpellanten Røe Isaksen: det å hjelpe mennesker utenfor arbeidslivet tilbake til jobb. Det å gi ethvert menneske mulighet til å delta i arbeidslivet med sin arbeidsevne, og at en kan ha en inntekt av sitt arbeid slik at en kan leve av det, er grunnlovfestet – ikke noe mindre enn det. Det er sjølsagt veldig krevende. Det krever sjølsagt en helhetstenkning, og det krever sjølsagt en prioritering av økonomiske ressurser. Det er en politisk kamp rundt dette temaet i dag, som tidligere. En rød-grønn regjering har partier som har hatt størst troverdighet, og har størst troverdighet, på dette området, sjølsagt fordi den har en plattform med jamnbyrdige økonomiske sosiale forhold, og ikke minst fordi den har mange velgere som har erfart hvor viktig dette spørsmålet er. Det er en del viktige punkter som gir overordnede rammer for trygghet i arbeidslivet: Det er trepartssamarbeidet i arbeidslivet, hvor det er stat, arbeidsgiver og lønnsmottaker, det kan være topartssamarbeid i arbeidslivet, hvor det er stat og en privat næringsdrivende, det er satsingen på den fulle sysselsettingen, det er de landsomfattende tariffavtalene, det er allmenngjøring av tariffavtaler, det er arbeidet for norske lønns- og arbeidsvilkår i en situasjon hvor det er fri bevegelse av arbeidskraft, det er fast ansettelse, og det er tilbudet om hele stillinger i kommunalt helsevesen. Det er altså en rekke sentrale elementer som i sin sum medvirker i en utvikling i den ene eller andre retningen i forhold til å gi trygghet for de menneskene som trenger mest trygghet fra overordnet myndighet. Interpellasjonen har et fokus på dem som sliter med å delta i ordinært inntektsbringende arbeid. Det er svært mange, og det er vel enighet – uavhengig av partier her – om at resultatene av det som er skapt i Norge hittil, er for dårlige. Vi er nødt til å være utålmodige, vi er nødt til å komme lenger. Jeg har lyst til å fokusere på livssituasjonen til de unge – de som dropper ut av videregående skole, de som er i en situasjon der de må ha hjelp fra barnevernet, eller de som er i en situasjon med frihetsberøvelse i fengsel og siden skal ut av fengselet som mer gagns mennesker enn da de kom inn i fengslet. Det er mye fokus på kurs og teori, og jeg er helt enig i at teori og allmenndanning i fagene er viktig for å være gagns menneske. Men det er også noe som heter utdanning gjennom praktisk arbeid. Svært mange av de menneskene vi her snakker om, har i samtale med meg gitt uttrykk for at det er utdannelse gjennom praktisk arbeid som kanskje passer best for dem. Nav har mulighet til å gi utdanning gjennom praktisk arbeid. Det blir gjort gode ting knyttet til Kvalifiseringsprogrammet hvor praktisk arbeid er en viktig del. Nav har muligheter til å gi mennesker en kontrakt med en arbeidsgiver hvor betalingen er ordinær lønn, men hvor finansieringen av lønnen er en kombinasjon av arbeidsgivers betaling og penger som kommer fra det offentlige. Det jeg nå sier, er en repetisjon fra denne talerstolen. Men jeg kommer til å fortsette inntil vi når større resultater. Det trengs mer penger til ordninger som på det tekniske Nav-språket kalles for «tidsbestemt» eller «tidsubestemt» lønnstilskudd. Jeg forstår det ikke annerledes enn at her ligger det store muligheter, for den samtalen jeg har med mennesker som er i disse livssituasjonene, tilsier at det er på dette området en kanskje kan få en inngang: lære seg et arbeid, lære seg en oppførsel, lære seg en opptreden som gjør at en får noe å fortelle sine kamerater og venner om, og noe som gjør at en kan få sjøltillit og verdighet framover. Jeg håper at vi kan lære mer gjennom praksis. Jeg håper at forskning kan kompletteres med det å fornemme hva som rører seg blant folk. Her er det store muligheter.