Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Regjeringa vil satse på utvikling av robuste regioner, selvfølgelig tilpasset norske forhold. Vi tror at de vil virke som motorer i utviklinga av Distrikts-Norge og motvirke en ensidig flytting fra distriktene. Det er en trend i hele Europa at sterke regioner er den mest effektive motkraft mot sentralisering. Sterke regioner betyr også økt lokalt selvstyre. I den neste distrikts- og regionalpolitiske stortingsmeldingen, som kommer neste vår, vil vi også gjennomgå satsinga på vekstkraftige sentra. Vi vil se på samspillet mellom sentrene, mellom landsdelene og mellom regionene rundt. Målet er å skape sammenhengende og mer varierte både arbeidsmarkeds-, bolig- og serviceregioner. Vi må sikre et godt grunnlag for næringsvirksomhet samt en offentlig sektor som fungerer godt i forhold til det behovet som innbyggerne har. Det må være tilgjengelig for alle innbyggerne i regionen, også kommunikasjonsmessig. Dette er et viktig tema også i arbeidet med Nasjonal transportplan. Hvis folk skal bo andre steder enn i Oslo og Akershus, må vi kunne tilby folk arbeid, utdanningsmuligheter, gode velferdstilbud, gode kulturtilbud og gode levekår. Folks stadig høyere ønske om mange valgmuligheter i arbeids- og kulturlivet gjør at vi må sikre et tilbud som kan virkeliggjøre det varierte livet som mange ønsker å leve. Jeg tror ikke det er mulig å gjennomføre fullt ut på alle landets små og store steder. Derfor bør vi sikre sterke og konkurransedyktige regioner som kan romme store og små samfunn. Det betyr f.eks. ikke at vi bare skal satse på Bodø og Tromsø i Nord-Norge. Vi fortsetter selvfølgelig med en sterk distriktspolitikk hvor målet er å bevare hovedtrekkene i bosettingsmønsteret. Det betyr satsing både på utkanter, på litt større kommuner og på regioner. Min klare overbevisning er at skal vi lykkes med å holde bosettinga oppe i distriktene, må vi ha ungdommen med oss. Jeg vil være så klar som dette: Ungdom er, sammen med kvinner, den kritiske suksessfaktoren i distriktspolitikken. Naboen min hjemme i Engerdal eier mange høner. Da han var om lag sju år, sa han til meg at han skulle selge hønene og kjøpe aksjer. Svensken Jonathan James er 19 år. Han har hjulpet FBI i å oppspore de som stod bak viruset ILOVEYOU i forrige uke. I fjor hjalp han også til, den gang med å finne dem som plantet dataviruset «Melissa». Han var fire år da han fikk sin første datamaskin. Han har jobbet med programmering siden han var 13 år. Det finnes ungdom på Andøya som tjener 40 000 kr mens de ennå går på ungdomsskolen. De er sjølstendig næringsdrivende i oppdrett. Eksemplene er mange på at ungdom har stå på-vilje, er dyktige, fleksible og lærevillige, og ikke minst at de forstår den nye informasjonsteknologien og den nye økonomien omkring denne vekstbransjen. Sjøl er jeg drøyt 30 år, men sjøl vi som ble født på midten av 1960-tallet, blir lett gamle i forhold til de kunnskaper, de egenskaper og den kulturelle forståelse som ungdom i dag besitter. Jeg syns det er viktig å ha med seg dette når vi utformer distrikts- og regionalpolitikken. Det betyr ikke at vi skal fokusere på gapet mellom ungdom og voksne, men det betyr at det ligger en kjempestor utfordring i å ta ungdom på alvor. Den kommunen og det lokalsamfunnet som ikke gjør det, tror jeg vil få et stort problem. Kampen om denne gruppa er beinhard, og mange i denne gruppa ungdommer, både i dag og i framtida, kan få seg jobb hvor de vil i landet, og noen vil sågar utvandre til andre land om ikke vi greier å gi dem utfordringer og betingelser som gjør at de har lyst til å reise tilbake, enten det er til Bremanger, Steinkjer, Flekkefjord eller Tana etter endt utdanning. Jeg er derfor glad for at bl.a. SND tar dette på alvor og har med seg filosofien at ungdom er et av kriteriene for suksess i de utkantprosjekt som vi har gående. Utvikling av forskningsbasert nyskaping og næringsliv i kjølvannet av dette vil være viktige satsingsområder i tida framover. Jeg tror at et konkurransedyktig næringsliv er avgjørende for bosettinga i distriktene. Behovet for entreprenører som både kan og vil skape arbeidsplasser, er stort, og folk med tiltakslyst og initiativ må tas imot med åpne armer. Samtidig er det viktig at vi satser på de prosjektene som er målrettede, og som lar seg gjennomføre. En god idé er ikke nok. Det viser all erfaring i næringsutvikling. Men en må i tillegg enten ha eller knytte til seg kompetanse på en rekke områder. Markedsføring, design, distribusjon og salg er vel så viktig som ideen i seg sjøl. Dessuten er det viktig at de som er eiere og interessenter i prosjektet, føler eierskapet sterkt og har motivasjon til å nå konkrete mål innenfor fastlagte tidsrammer. Terskelen er ofte høy før kvinner går til det skritt å starte sin egen bedrift. Det er uheldig, særlig med tanke på at kvinnebedrifter med småskalaproduksjon ofte har livets rett. Det er derfor en viktig oppgave å stimulere spesielt kvinner til nyetablering. Det kommer denne Regjeringa til å gjøre. Jeg tror det er viktig at vi lytter til dem det gjelder, ikke minst innenfor dette politikkområdet. Ellers har vi ikke mulighet til å opprettholde hovedtrekkene i bosettingsmønsteret. Da må vi ta spesielt ungdoms og kvinners behov og ønsker på alvor, hvis vi skal få dem til å vende tilbake til våre distriktskommuner. Arbeidsplasser som er attraktive, er viktig. Her gir informasjonsteknologien oss enorme muligheter. Vi må gå nøye igjennom den statlige lokaliseringspolitikken. Alt trenger ikke ligge i Oslo. Men jeg ønsker ikke å tvangsflytte store mengder mennesker som bor og lever sine liv i små lokalsamfunn i Oslo og omegn. Men det er sikkert slik at det er en del oppgaver som kan flyttes ut, også uten at en fysisk sett flytter folk. Så må vi være kritiske når det opprettes nye arbeidsplasser og offentlige institusjoner, til hvor de skal ligge. I dag bytter folk jobb ofte. Jeg tror at ved en fleksibel og tilpasset politikk kan en f.eks. etablere delkontorer og større institusjoner i mindre kommuner. Der er det slik, som det også er sagt her i dag, at Arbeids- og administrasjonsdepartementet har ledet en arbeidsgruppe som har sett på muligheten til å desentralisere statlige oppgaver, bl.a. ved hjelp av informasjonsteknologi. Rapporten er nå på høring med frist i midten av august, og Regjeringa vil selvfølgelig vurdere forslagene etter at den høringa har vært. Inntekt og tilbud om et godt arbeidsmiljø er vesentlig når folk skal velge et sted å bo. Det samme er tilgangen på barnehageplasser, skoler, bank, helsetilbud osv. Folk må trives. De må ha en meningsfull fritid i samvær med andre. Da er gode kulturtilbud viktig i alle deler av landet. Organisasjonslivet må preges av åpenhet, mangfold og toleranse, slik at alle synes det er all right å delta i sitt lokalsamfunn. Det er nemlig mitt bestemte inntrykk at det er ikke nok å tilby folk arbeidsplasser når de skal velge et sted å bo. For hva er det vi spør folk om som har flyttet? Vi spør: Trives du? Det svaret iallfall jeg ofte får, sier meg noe om at i tillegg til arbeid er kulturtilbud, tilgang på fritidsaktiviteter, på natur og rekreasjonsmuligheter og tilgang på åpne sosiale møteplasser som finnes der en bor, viktige forutsetninger for hvor en bosetter seg. Vi må aldri glemme at vi er hele mennesker som ikke kan leve på brød alene. Dette gjelder spesielt ungdommen vår. Offentlig fattigdom er ikke mer utbredt i distriktene enn i byene. Det er heller ikke slik at byene generelt sett velter seg i velstand. De økonomiske skillelinjene i landet vårt går ikke lenger mellom by og land. Det må selvfølgelig også prege politikken. De største forskjellene finner man mellom innbyggere innenfor den enkelte kommune. Det er færrest levekårsproblemer i en del mindre vestlandskommuner og i byenes høystatusområder. Tilsvarende finner vi de dårligste levekårene i en del kommuner i Finnmark samt i sentrumskjernene i Oslo, Bergen, Trondheim og Stavanger. Å jevne ut forskjeller mellom folk ved å sette by og land opp mot hverandre, er ikke veien å gå. Jeg vil si tvert imot. Byene trenger distriktene, og distriktene trenger byene. Samspillet mellom by og land har endret seg mye de siste årene. Folk flytter mye mer enn før, og levekårene har blitt mer utjevnet. Det betyr også at den gjensidige avhengigheten har økt. Det er viktig å sikre en jevnt fordelt bosetting, men vi kan selvfølgelig ikke vedta hvor folk skal bo i dette landet. Distriktene og byene har ulike oppgaver for både næringslivet og befolkningen, og vi trenger etter Regjeringens begreper begge deler.