trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Guro Fjellanger (Venstre), 2000-01-12:
Som representanten helt sikkert vet, er Regjeringens miljøarbeid svært bredt og dreier seg om alt fra kulturminner og forurensning til det å ta vare på det biologiske mangfoldet og også kartdata. Samtidig er vi opptatt av å integrere miljøet i alle typer beslutninger og hensyn, og derfor er det også svært viktig for oss at vi får et transportmønster som er mest mulig miljøvennlig, som ikke gjør mer inngrep i arealene enn nødvendig, og som samtidig i minst mulig grad gir folk negativ påvirkning f.eks. gjennom svevestøv. Jeg har lyst til å understreke at det i denne saken ikke er Regjeringen som velger trasé. Dette er et valg man har gjort lokalt, selv om det er omstridt, og det er slik at vi har en høy terskel for å overprøve lokale vedtak. Skal jeg gjøre det, må jeg kunne peke på at nasjonale interesser er truet, og hittil er det ikke dokumentasjon som tilsier det i denne saken.
Guro Fjellanger (Venstre), 2000-01-12:
Hun er konstitusjonelt ansvarlig.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2000-01-12:
Jeg går ut fra at artikkelen i Aftenposten som representanten Langeland refererer til, baserer seg på en undersøkelse utført i egen regi av PricewaterhouseCoopers. Jeg kjenner ikke til hvilke etater som omfattes av undersøkelsen, da PricewaterhouseCoopers har lovet deltakerne anonymitet. Jeg vet imidlertid at den kun omfatter statlige etater med mer enn 50 ansatte, men ingen av departementene. Regjeringen tar miljøutfordringen på alvor, noe som også har kommet klart til uttrykk ved flere anledninger, senest i forbindelse med fremleggelsen av St.meld. nr. 8 for 1999-2000 om Regjeringens miljøvernpolitikk og rikets miljøtilstand. Målet er først og fremst å stimulere alle aktører i samfunnet til å endre produksjons- og forbruksmønstre i bærekraftig retning. Dette er også noe av bakgrunnen for Regjeringens engasjement bl.a. i satsingen på elbiler, og jeg viser her til en artikkel i Aftenposten den 7. januar i år. Det er derfor etter min mening noe urimelig av representanten Langeland å påstå at Regjeringen ikke har «ryddet i eget hus». Jeg vil i den anledning også få peke på at miljøtanken så langt fra er ny i staten. Jeg er likevel enig med PricewaterhouseCoopers når de hevder at mange offentlige ledere fortsatt tenker kanskje gammeldags og defensivt når det gjelder miljøarbeidet. Dette ønsker Regjeringen å gjøre noe med. Det vil derfor i tiden som kommer, bli lagt større vekt på arbeidet med å få til holdningsendringer når det gjelder miljøutfordringene i staten, gjennom bl.a. å aktivt bruke prosjektet «Grønn stat» som en brekkstang for en bedre miljøforståelse i all statlig virksomhet sikre at miljøhensyn blir integrert som en del av virksomhetenes strategiske tenkning. Her vil alle departementene bli pålagt et direkte ansvar for oppfølgningen av egne etater sørge for at miljøhensyn blir en integrert del av virksomhetenes innkjøpspolicy. Mitt departement arbeider for tiden med utformingen av en helhetlig innkjøpspolicy med sterk miljøprofil i staten Som det også fremgår av artikkelen i Aftenposten, har jeg allerede tatt opp betydningen av at staten opptrer som miljøkrevende kunde i et eget brev i begynnelsen av desember til mine kolleger i Regjeringen. La meg på nytt slå fast at Regjeringen tar miljøutfordringen på alvor. Staten bør og skal etter min mening være i fremste rekke på dette området. Dette skal oppnås gjennom holdningsskapende tiltak og konkrete aktiviteter som utarbeidelse og iverksettelse av miljøhandlingsplaner, «Grønn stat»-prosjektet og en ny helhetlig innkjøpspolicy med miljøprofil.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2000-01-12:
Jeg er enig med representanten Langeland i at vi trenger en offensiv. Vi trenger konkrete tiltak, og vi trenger at statsråder og regjering er offensive for å få dette gjennomført i staten på en god måte. Det var også bakgrunnen for mitt brev til alle statsrådene i begynnelsen av desember, der jeg ganske konkret sier at vi bør ikke og skal ikke vente på den nye loven, vi kan sette i gang offensive miljøinnkjøp allerede. Vi vil kjøpe for godt over 100 milliarder kr i staten neste år, og jeg ønsker at staten skal være en mer målrettet miljøkrevende kunde. Derfor bad jeg også i brevet om at alle departementene heretter gir arbeidet med å få integrert innkjøp og miljø høyeste prioritet. I tillegg til det er det faktisk utført en del konkrete tiltak. Jeg har lyst til å berømme en av mine egne etater, nemlig Statsbygg, som har laget sin egen miljøplan, og som allerede har en del prosjekter å vise til; jeg tenker på Pilestredet Park og etterbruken av Fornebu. Og jeg håper at de andre kommer etter så fort som mulig.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2000-01-12:
Jeg tar med meg representanten Langelands ønske om å få en tilbakemelding. I alle fall er det ikke vanskelig å komme tilbake og si hva vi gjør. Når det gjelder konkrete resultater, er det noen områder som kan nevnes. På området som går på innkjøpspolitikk, har vi også når det gjelder utprøving av incentivordninger, tenkt å se om man kan etablere en del slike ordninger, som f.eks. at disse elbilene nå får fritak for både bompenger og parkeringsavgifter. Men jeg vil ikke få på mitt bord før ved utgangen av neste år et forslag på ulike incentivordninger som vi kan sette i gang for virkelig å få fart i dette arbeidet. Jeg må bare ta med meg ønsket fra Langeland og vurdere om vi kan komme tilbake på et tidligere tidspunkt dersom vi har noe å rapportere som er mer direkte.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 2000-01-28:
På vegne av representantene Tomas Norvoll, Ursula Evje, Petter Løvik, Rolf Reikvam og meg selv vil jeg sette fram forslag om tiltak for å sikre de økonomiske forholdene for studenter som gjennomfører obligatorisk praksis i forbindelse med opptak til dyrepleierutdanningen ved Norges veterinærhøgskole.
Erna Solberg (Høyre), 2000-01-28:
Jeg lyttet til det statsråden sa, og jeg føler ikke at statsråden svarte på det ene elementet i interpellasjonsteksten, nemlig: Mener statsråden at Stortingets synspunkt fra 1994 er fulgt opp? Jeg minner om at man da ønsket seg bl.a. døgnkontinuerlig bemanning på basen for å sikre en bedre overvåkning. Jeg vil stille miljøvernministeren spørsmål knyttet til statens ansvar som tilsynsansvarlig, hvordan det er fulgt opp i forhold til de ulykker der det har vist seg at rutinene faktisk ikke har fungert, noe som heldigvis ikke har hatt store konsekvenser. Men når man har hatt glipp i rutinene, hvilke oppfølgingstiltak har da staten iverksatt i forhold til de eksemplene? Jeg har lyst til å kommentere det faktum at da statsråden snakket, var det fremdeles veldig mye om lenser i depoter og lite om det overvåkningsarbeidet som er nødvendig for å ha en rask reaksjon. Jeg må si at med den dialogen – eller mangel på dialog – som nå er bl.a. mellom kommunene og departementet, synes det som om det er noe kommunikasjonssvikt både i forhold til den klare ansvarsfordelingen som var understreket, og hvilket koordinerende ansvar staten skal ha. Ser statsråden at det er behov for en bedre dialog med kommunene for at man ikke skal komme i en situasjon hvor kommunene mener at oljevernberedskapen er truet av at staten nå trekker bl.a. tilbake penger som de tidligere har fått til beredskapen? Ser statsråden at den typen kommunikasjon kan ha den innvirkning at den koordinerende funksjonen som staten faktisk skal ha mellom de tre ulike nivåene, ikke kan fungere, hvis det er stor usikkerhet, og – som det uttales bl.a. fra havnesjef Standal i Bergen – det kan synes som om staten ikke trekker ut pengene, men så vil komme tilbake igjen med ansvar på kommunene og de lokale hvis noe faktisk skjer? Ser statsråden at det her burde vært en bedre kommunikasjon? Ser statsråden at Stortingets synspunkt ikke er fulgt opp, og i så fall, vil det bli en bedre overvåking og en raskere reaksjonsform og større fokusering på den delen av oljevernberedskapen enn det som er tilfellet i dag? Og hva mener statsråden i forhold til spørsmålet om at man ikke bør ha en så desentralisert struktur, men kanskje etablere en sterkere regionalisering av oljevernberedskapen, slik at man kan samle kompetansen bedre enn det man gjør i dag?
Erna Solberg (Høyre), 2000-01-28:
Jeg er enig i at erstatningsregler og klare regler for det har en preventiv virkning, men når uhellet først er ute, er det liksom ikke så stor glede i det å kunne sende regningene et eller annet sted. Det viktigste er det andre vi også gjør for å sikre at ulykken ikke har så stort omfang hvis den først skjer, og at vi organiserer arbeidet bra i det øyeblikket vi vet om en ulykke. Jeg tror heller ikke det kommer til å bli noen slager i våre eksportmarkeder å begynne å selge laks i råolje. Det er et eller annet som sier meg at det ikke kommer til å bli oppfattet som ren mat eller andre ting i andre land. Jeg konstaterer at statsråden på en måte har unngått å kommentere mine opplysninger om hva Stortinget faktisk sa i 1994 når det gjaldt basefunksjonen bl.a., nemlig døgnberedskap, økt bemanning, nødvendig kompetanse. Jeg oppfatter det som en indirekte innrømmelse av at på det området iallfall har ikke Stortingets ønsker blitt oppfylt. Det tror jeg vi også ganske klart kan se når vi ser hvordan den faktiske utviklingen har vært. Så registrerer jeg også at miljøvernministeren sier at det pågår en evaluering og en gjennomgang av beredskapen for å se også på koordineringsfunksjonene. Ved å se på den debatten vi har hatt her, forutsetter jeg nesten at det rapporteres tilbake til Stortinget om resultatet av den evalueringen, slik at det blir mulighet for en bred debatt om organiseringen av beredskapen også i årene fremover og hvilke områder en må fokusere mer på. Så tror jeg at jeg vil gi et råd til miljøvernministeren, i perspektiv av at dette sannsynligvis kunne blitt den største katastrofen vi vil kunne oppleve i Norge – det er høyst sannsynlig at den kan skje på grunn av den høye aktiviteten vi har – nemlig et større f.eks. tankbåtforlis langs vestlandskysten. Da kan nesten ikke en statsråd leve med at de viktige aktørene i kommunene opplever henne som arrogant, ikke til å kommunisere med. Jeg vil derfor få lov til å gi det rådet at statsråden kanskje ganske raskt bør komme i dialog med de 22 kommunene som utgjør hovedgruppen i den grunnleggende beredskapen på kysten på Vestlandet. Jeg tror ikke vi kan ha kommunikasjonsforhold hvor man opplever det at man ikke kommer i dialog om hvordan det faktisk fungerer. Jeg håper som sagt at statsråden har lagt seg på hjertet at det her er bred politisk tilslutning til at det man mente i 1994, faktisk står ved lag. Man ønsker en styrking av beredskapen, og man er kanskje også villig til å se på eventuelle andre måter å organisere dette på for å få det bedre. Overvåking og mer effektiv koordinering – og det påpeker jeg spesielt – er viktig, og at man kommer tilbake til Stortinget med den gjennomgangen man har gjort, slik at man får en bred debatt om hva som skal til for å styrke beredskapen.
Guro Fjellanger (Venstre), 2000-01-28:
Som vesteråling er jeg vant til å snakke fort, og jeg skal prøve å få svart på mesteparten av spørsmålene som representanten stilte, på tre minutter. Hvis jeg ikke rekker det, så får jeg komme tilbake til noe litt senere. Jeg mener at det ikke er noen tvil om at Stortingets intensjon om at oljevernberedskapen på Vestlandet skulle styrkes utover det som er foreslått i meldingen, er fulgt opp. La meg nevne følgende eksempler: Det er laget en samarbeidsavtale mellom SFT og Forsvaret, hvor hensikten med avtalen er å regulere ansvar og oppgaver for henholdsvis Forsvaret og SFT i tilknytning til oljevernaksjoner som ledes av staten ved SFT. Avtalen gjelder bl.a. Forsvarets deltakelse i SFTs aksjonsledelse for å sikre rask aktivisering av ressurser fra Forsvaret. Det er plassert permanent oljevernutstyr på tre av de større kystvaktfartøyene som opererer under Kystvaktskvadron Sør sitt ansvarsområde. Den indre kystvakten er etablert, og to av fartøyene som opererer på vestlandskysten, har fått innredet fartøyene på en slik måte at de kan fungere som skadestedslederfartøy. Det er utarbeidet og satt i kraft en samordningsplan, en plan for samordning av ressurser ved store oljevernaksjoner, som ledes av staten ved SFT, og omfatter ressurssamarbeid og skadestedsledelse sammen med Statoil Mongstad og Norsk Hydro Stureterminalen og Interkommunalt utvalg mot akutt forurensning i Bergens-regionen. Jeg sa også i mitt innlegg at vi er i gang med en evaluering av det arbeidet som vi har gjort, hvor vi bl.a. ser spesielt på ting som kanskje ikke har fungert godt nok så langt, f.eks. det å ha god nok overvåking og oversikt. Vi ser også på om det er behov for ytterligere samordning og koordinering av den beredskapen vi har, og de ressursene som kan settes inn. Samtidig er vi opptatt av å holde fast på prinsippet om at det skal være en ansvarsdeling, og at ikke minst også private aktører fremdeles skal ha et ansvar for å kunne ta hånd om sine egne utslipp. Så jeg tror ikke svaret nødvendigvis er en sentralisering, for vi har også behov for å ha beredskapen spredt utover et stort område, men det viktige er selvsagt at koordineringen er god nok. Når det så gjelder dette med at kommunene mener at dialogen ikke er god nok, så er vel det i veldig stor grad knyttet opp til at de ikke lenger får det øremerkede tilskuddet til kommunale beredskapstiltak mot akutt forurensning. Jeg vil da understreke at dette hele tiden har vært meningen. Kommunene har helt siden denne posten ble opprettet, visst at dette var ment som et oppstarttilskudd og ikke et driftstilskudd, slik at her har det i hvert fall ikke vært mangel på tydelige signaler fra myndighetene – i den grad det har vært en forvirring rundt dette punktet. Men jeg er selvsagt alltid opptatt av å ha en så nær og god dialog med kommunene som overhodet mulig, og vil i oppfølgingen av dette arbeidet sørge for at de som ønsker en nærmere dialog med statsråden og departementet, får det.
Guro Fjellanger (Venstre), 2000-01-28:
La meg starte med å understreke at jeg mener at jeg både i mitt første svar til interpellanten og i oppfølgingssvaret har redegjort for at man i oppfølgingen av stortingsmeldingen har gjort mer når det gjelder oljevernberedskap på Vestlandet, enn det stortingsmeldingen la opp til og slik som Stortinget har bedt om – bare så det er sagt klart ifra. Jeg er helt enig i at det er viktig ikke å bli oppfattet som arrogant og å ha en god dialog med kommunene, men jeg har lyst til å understreke at det fra min side aldri har vært uttrykt at jeg ikke er villig til å komme i dialog, at det aldri har vært unnlatt å svare på direkte henvendelser. Jeg er litt redd for at noe av dette – oppfattelsen av arroganse – skyldes at man ikke uten videre har vært villig til å gå tilbake på at posten på statsbudsjettet er kuttet ut, og det blir for meg litt for enkelt i forhold til mangel på dialog. Men jeg er opptatt av god dialog med kommunene og vil selvsagt også i framtida legge vekt på det. Så sier interpellanten at når uhellet først er ute, er det utrolig viktig å minske omfanget av ulykken. Det er jeg helt enig i. Jeg tror at jeg – med all respekt, jeg er født i Bergen og vokst opp i Vesterålen – har en viss forståelse for kystens både utfordringer og problemer. Det er ikke noen tvil om at en av våre største utfordringer i dette spørsmålet er at vi har en lang og vanskelig kyst, og det er værhardt. Det betyr at vi alltid, når vi legger til rette for ulike typer næringsvirksomhet, må veie ulike hensyn opp mot hverandre. Og det betyr selvsagt, som det har vært sagt her, at vi må legge stor vekt på det forebyggende arbeidet. Vi er dessverre i den situasjon, selv om vi har det beste tilgjengelige utstyret som fins, at med bølgehøyder over et visst antall meter og med vindhastighet over et visst antall meter pr. sekund, er det begrenset hva vi kan gjøre for å samle opp søl og utslipp når ulykken først har skjedd. Det betyr at både statsråden og Stortinget må ta innover seg at når man åpner for ulike typer virksomhet langs kysten, er det også forbundet med en viss risiko. Det gjelder skipsfarten, men ikke minst oljevirksomheten. Jeg tror også at vi i den evalueringen vi nå foretar, må legge spesielt vekt på spørsmål som overvåking og koordinering, som interpellanten har vært inne på. Det er vi også i ferd med. Jeg sa at dette arbeidet nå er i gang, og at resultatet vil foreligge høsten 2000. Denne rapporten vil selvsagt være offentlig, og jeg er også innstilt på å ta dette opp i en runde i Stortinget hvis det er et ønske fra Stortingets side om det. Så ble det sagt her at det var viktig å lære av andre land når det f.eks. gjaldt samarbeid med Forsvaret. Og da vil jeg få lov å si, som jeg sa i mitt første svar, at dette nettopp er et av de områdene hvor vi har godt og nært samarbeid, og hvor vi antakeligvis ligger i første rekke også internasjonalt.
Guro Fjellanger (Venstre), 2000-01-28:
I den grad interpellanten er glad for at testresultatet fra gentestingen av hybridene i Østfold nå foreligger, kan jeg i hvert fall fortelle interpellanten at jeg tror at statsråden er minst like glad for det. Jeg kan forsikre om at dette har vært gjort så fort som overhodet mulig. Det har aldri vært noen som har vært interessert i at det skulle herske usikkerhet om dette. Men samtidig er det slik at uten å kunne ta annet enn genprøver av den påkjørte valpen, uten å kunne ta prøver av en mistenkt far, tar det dessverre tid å få fram resultatene. Jeg er imidlertid like glad som interpellanten for at de nå foreligger. Så sa interpellanten i sitt første innlegg at det gikk rykter om hva Regjeringen har tenkt og ikke tenkt når det gjelder soneringspolitikk. Jeg har også registrert at det innenfor rovviltpolitikken og spesielt ulveforvaltningen går veldig mange rykter til enhver tid. Men det kan jeg ikke forholde meg til. Det jeg må forholde meg til, er den politikken og den diskusjonen som føres internt i Regjeringen, og vi har altså funnet det riktig å sende soneringspolitikk og forvaltningsplan på parallell høring slik at de kan ses i sammenheng, samtidig som vi legger vekt på at dette skal kunne skje såpass fort at vi før beitesesongen vil kunne ha retningslinjer å forholde oss til. Det vet jeg at ikke minst folk ute i berørte kommuner og folk i næringen er opptatt av og interessert i. Så var interpellanten også inne på at det i Sverige nå er lagt fram et forslag om å ha 200 ulver. Det er riktig, men jeg har lyst til å understreke at dette er et forslag som foreløpig er fremmet rent administrativt, og som ikke i Sverige er behandlet politisk, slik at jeg vil advare mot å fremstille dette som offisiell svensk politikk. Vi legger til grunn det som står i rovviltmeldingen om at det skal være åtte-ti familiegrupper i Sør-Skandinavia, og vi legger også til grunn at det skal være en fordeling mellom Norge og Sverige. Jeg har ikke mottatt noen offisielle signaler fra ansvarlig hold i Sverige om at de nå har endret syn på dette og ikke lenger vil ha et samarbeid. Så var jeg inne på i mitt første svar til interpellanten at før vi har fått oppsummert sporingen på snø og den tellingen som nå pågår for fullt, er det veldig vanskelig å ha absolutt og sikker kunnskap om hvor mange ulv vi har i Norge. Det er grunnen til at Regjeringen har lagt så stor vekt på å få dette gjennomført. Vi er helt overbevist om at det er bare ved sikker kunnskap vi både kan få en god forvaltning og ta stilling til hvor mange ulv vi må ha, når målsettingen er åtte-ti familiegrupper fordelt på Norge og Sverige.
Guro Fjellanger (Venstre), 2000-01-28:
Jeg vet ikke om Stortingets talerstol er rette sted for et vitnesbyrd, men jeg er ingen masochist. Derfor faller det på sin egen urimelighet at statsråden skulle hatt noen interesse av å somle med resultatet av gentestingen. Jeg er klar over alvoret i ulvedebatten, og derfor skal man kanskje være litt forsiktig med en humoristisk parallell, men det er faktisk slik når man skal genteste en ulv, som i en hvilken som helst annen farskapssak, at har man ikke en mistenkt far, tar det lengre tid å få resultatet. Vi har grunn til å tro at ulven er trofast av natur, og vi har i dag ingen grunn til mistanke om at vi har hybrider i andre kull enn i Østfold. Så har SV i kjent gammel stil brukt anledningen til å filleriste Regjeringen i miljøpolitikken. Jeg vil anbefale SV å gå til kilden og se på hva som faktisk ble sagt i spørretimen. Jeg fikk spørsmål om jeg ville utelukke at ulvefrykt kunne være grunnlag for støtte til skoleskyss. Det kan jeg ikke. Men jeg sa også at subjektiv frykt må veies opp mot objektiv fare, verken mer eller mindre. Jeg ble også spurt om jeg kan garantere at det ikke under noen omstendigheter og på noe tidspunkt kan komme til konfrontasjon mellom ulv og mennesker. Og det kan jeg ikke garantere. Jeg tror at det er utrolig viktig at vi i denne diskusjonen og i formidling av informasjon er dønn ærlige. Men jeg sa også at det er større fare for å bli utsatt for en ulykke hvis man f.eks. drar ut på fjorden i en båt, det er større fare for å bli kjørt i hjel på skoleveien, og jeg tror også det er realistisk å innse at per i dag er det atskillig større fare for å bli skadet av en elgku med kalv enn av en ulv hvis man går i skogen. Informasjon om ulv er viktig og vanskelig – viktig for å møte frykt, vanskelig fordi vi mangler erfaring. Vi har gått fra en situasjon hvor ulven var praktisk talt utryddet til vi nå er i ferd med å bygge opp en levedyktig bestand. Det er riktig at det har skjedd mye etter at Stortinget behandlet rovviltmeldingen, men det var også hensikten. Vi skulle fra en situasjon hvor de store rovdyrene var truet, til en situasjon med levedyktige bestander. Og det er heller ikke unaturlig at konfliktnivået øker når det blir flere rovdyr. Derfor er det viktig å samarbeide med kommunene. Vi har lagt stor vekt på, både fra politisk ledelse i Miljøverndepartementets side og fra Direktoratet for naturforvaltnings side, å møte folk som opplever dette i hverdagen, vi har lagt stor vekt på forebyggende tiltak, betingede fellingstillatelser, endringer i viltloven, økt erstatning, systematisk sporing og ikke minst forskning. La meg helt til slutt få lov til å si at det var en forutsetning da vi behandlet rovviltmeldingen, at man skulle ta vare på arter som forekommer naturlig i Norge. Det er ikke konfliktfritt, men miljømyndighetene arbeider for å dempe konfliktene i tråd med stortingsflertallets retningslinjer.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2000-01-28:
Jeg må innledningsvis si at jeg syns det er veldig bra at dette nå blir tatt opp, slik Erna Solberg har gjort. Vi på Vestlandet har i aller høyeste grad felles interesse i denne saken. Det er klart at vi følger godt med med hensyn til de vedtakene som ble gjort i juni 1994 om oljevernberedskapen. La meg også si at aktiviteten innenfor utvinnings- og petroleumssektoren generelt heldigvis vil fortsette, også de nærmeste årene, og det er forventet en økt geografisk spredning. Dermed er det også helt klart at denne beredskapen må tilpasses aktiviteten. Jeg vil også understreke at det ikke bare er oljeaktiviteten som må ses i denne sammenhengen. Vi har også en skipsflåte, og den sterke trafikken utenfor kysten er foruroligende. Det er ikke bare en økende trafikk som bekymrer, men skipene som trafikkerer kysten, er blitt stadig eldre, og standarden er synkende. Dette gjør at vi må se på mange ledd i beredskapen vår og det forebyggende arbeidet. Det gjelder ikke da bare oljelenser, men det gjelder krav til skipsfarten, det gjelder krav til mannskapene som skal betjene utstyret, og det gjelder også i aller høyeste grad krav til trafikksentralene. Det er ikke bare på Fedje vi har fått en trafikksentral, vi har nå heldigvis også fått en god trafikksentral på Kvitsøy. Vi ser at aktiviteten på Kårstø – Kårstø-anleggene, de store raffineriene og mottakene som er der – også medfører en økt trafikk, og dermed også økt kompetanse. Det som interpellanten også var inne på, og som befolkningen er veldig opptatt av, er hvordan vi skal beskytte den nye næringen, nemlig havbruksnæringen, hvis en ulykke skulle oppstå. Det er her viktig at vi har det klart for oss at vi også må ha en koordinering av beredskapen innenfor dette området. Jeg skal ikke trekke inn den siste store hurtigbåtkatastrofen som var der borte, men det er klart at miljøvernministeren også må skjele til andre statsråder her, og se hvordan de prioriterer sine oppgaver og sin tilrettelegging av sikkerheten i disse områdene. Det er altså ikke bare én statsråd dette henger på, men det er et totalt ansvar for Regjeringen når det gjelder de ulike koordineringer som må skje her. La meg helt til slutt si at det ikke må herske tvil om at det er staten som har det overordnede ansvaret for koordineringen, og da viser jeg til det som interpellanten sa, og det som også står i innstillingen fra mai 1994.
Torill Haaland Horpestad (Fremskrittspartiet), 2000-01-28:
Behovet for en god og fungerende oljeberedskap er svært viktig for et land med stor oljetransport og lang kystlinje. Vår kystlinje med stedvis meget kompliserte navigasjonsforhold sammen med vårt klima og våre værforhold gir en betydelig økning av faren for uhell sammenliknet med andre kystnasjoner. Det er viktig å være seg bevisst at dette er et problem som også omfatter annen skipsfart, ikke minst flytting av russiske rustholker, med eller uten atomreaktorer om bord. Ut fra en samlet vurdering må en spesielt vektlegge en god og effektiv flyovervåking av kysten med tanke på varsling av uhell og forurensning. Det er også bekymringsfullt at oljeverndepotene har utilstrekkelig med lenser og annet materiell for en situasjon der større uhell rammer. Spesielt kan en spørre seg om kapasiteten og sikkerheten ved utlegging av nødvendige lenser er tilstrekkelig. En kan ikke forutsette at alle større ulykker skjer i godt vær. Spesielt er bølger over fem meter problematiske. Det er ikke en uvanlig bølgehøyde i våre farvann. Jeg vil henvise til miljøvernministerens svar til representanten Bastesen i onsdagens spørretime. Når en ser andre lands beredskap og regelverk, vil jeg bl.a. henvise til USA og Oil Pollution Act, som ble utformet etter de store skipshavariene, med store oljeutslipp og forurensning som resultat. Denne tar spesielt opp befrakters og eiers ubegrensede objektive ansvar for trygg befraktning av varer. Her er også ansvaret for langtidsvirkninger uten tidsavgrensninger tatt med. Et slikt regelverk som klart viser til hvem som har ansvaret, og som legger ansvaret på forurenseren, har også preventive effekter. Dette ses spesielt på den økte fokusering befrakterne nå har på det miljøvernmessige aspektet ved frakt der dette regelverket gjelder. En kan derfor konkludere med at en må se regelverk og beredskap i sammenheng. Det er viktig med god beredskap når uhellene er ute, men en må også ha et klart regelverk som kan forebygge uheldige uhell.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2000-01-28:
SV har vore opptatt av denne problematikken i samband med budsjettbehandlinga, bl.a. ved å gå inn for ei styrking av SFT reint økonomisk, slik at ein har midlar til styrkt beredskap også på dette området. Det trur eg det er viktig at me alle her på Stortinget grip fatt i framover. Me har første sjanse alt ved revidert. Det er eit paradoks at me her på Stortinget snakkar om at Nordsjøen er mogen, altså me er på hell, samtidig som me framleis driv og diskuterer om me har ein skikkeleg beredskap. Det er eit skikkeleg paradoks. Då kan ein seia at hellet har vore betre enn forstanden så langt. La oss sjå på kva som skjedde med f.eks. «Exxon Valdez», og nå seinast i Biscayabukta. Dersom me hadde fått noko slikt i Noreg, ville konsekvensane vore enorme ut frå bl.a. klimatiske forhold, som fleire her har peikt på, for bl.a. oppdrettsanlegg og forhold generelt sett. Det som eg trur er viktig å koma fram til, er nettopp å ta den bekymringa som interpellanten har når det gjeld ansvarsforhold og for så vidt òg økonomi. Det må bli det statsråden konkluderer med, nemleg at staten her har eit overordna ansvar, og at det er viktig for Stortinget å syta for at SFT, som den som utfører dette, blir styrkt gjennom budsjettbehandlingane, slik at ein får råd til å justera opp beredskapen. Samtidig må ein òg syta for at det blir strengare krav til oppfølging frå selskapa si side. Dei slepp alltid for billig. Det er hovudutfordringa til denne interpellasjonen. La meg seia meg einig i det som representanten Nordtun her var inne på. Me har ein bråte med skip som går langs norskekysten, utflagga skip, som er reine rustholkar, og som stadig vekk skaper problem for oss. Her òg er det eit ansvar internasjonalt for å gripa fatt i den skurkebransjen det ser ut til å vera, nemleg reiarbransjen.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2000-01-28:
Eg tek utgangspunkt i at eg forstår at enkelte kan føla frykt for ulven. Men eg trur at det er viktig for stortingsrepresentantane å syta for at dei ikkje blir pådrivarar i å auka den frykta. Det trur eg er eit veldig viktig ansvar me har. Vår oppgåve må bl.a. vera å løyva pengar slik at me kan skaffa fram den kunnskapen me treng om realitetane, slik at me kan få forska på forvaltning og slik syta for at me følgjer opp dei internasjonale forpliktingane me har på dette området. Og då må eg koma med ein sidekommentar i forhold til det som har vore framme i det siste, nemleg at ein nå skal starta med busstransport av skuleelevar. Eg trur det er heilt feil signal, og eg trur det er riktig som interpellanten her seier, nemleg at ein dermed aksepterer at dette er veldig farleg. Då opplever ein det som at miljøvernministeren er på defensiven i si eiga regjering, at det nå er statsråd Enoksen og Senterpartiet som tek over styringa i rovdyrpolitikken, og ein har jo sett kva statsråd Enoksen seier til det – det er nærmast at det enklaste er ein pistol. Så eg må rett og slett utfordra miljøvernministeren til i neste runde å svara på om det eg nå påstår, er tilfellet. Det er eit faktum at det er ingen som har blitt drepen av ulv i Noreg på 200 år, og eg minner om – som òg fleire har vore inne på – at f.eks. bilen tek veldig mange liv, ca. 400 i året, og ein god del skjer på skulevegen. Eg kunne tenkja meg at Stortinget ofra mykje meir tid på det i staden for f.eks. å bruka så mykje tid som me gjer på denne problematikken. Så oppfordringa mi til stortingsfleirtalet er nettopp at ein ved budsjettbehandlinga syter for å setja av meir midlar til førebyggande tiltak, til forsking og til å auka kunnskapen om ulv og rovdyr generelt. Til slutt har eg nok ei utfordring til miljøvernministeren. I Abruzzo i Italia – og sikkert fleire stader òg – jobbar ein systematisk med forholdet mellom rovdyr, bufe og menneske, slik at dei skal kunna fungera saman. Området var bl.a. fråflyttingstrua. Men så opplevde ein ei kraftig oppblomstring, både av rovdyr og i forhold til at folk flytta tilbake. Er dette prosjekt som miljøvernministeren er interessert i å gå inn for i Noreg? Me veit jo at fråflytting er det mykje av også her i landet.
Harald Victor Hove (Høyre), 2000-01-28:
Da blir det ytterligere en vestlending som går opp her for å uttrykke glede over at interpellanten reiser denne interpellasjonen, for dette er et sentralt og viktig spørsmål for hele den norske kysten, fra Svinesund til Grense-Jakobselv. Men det er vel ikke tvil om at bekymringen for en katastrofe vil være aller størst nettopp på Vestlandet og kanskje akkurat i området fra Rogaland til og med Sogn og Fjordane. Mongstad og Sture er store oljeanlegg som ligger i værharde områder og med til dels vanskelige navigasjonsforhold. Kort sagt: Stor trafikk, værforhold, viktigheten av kystområdet, bl.a. med hensyn til havbruk, men også fiske, bosetting og rekreasjon, gjør at det å hindre skader og eventuelt å reparere i tilknytning til at en ulykke måtte ha skjedd, er uhyre viktig. I den sammenheng må det også vises til at forebygging er helt sentralt og på mange måter det aller viktigste. Da er det grunn til bekymring når man ser på både størrelsene på de skipene som trafikkerer opp mot Mongstad, for å ta det konkret, og også kvaliteten på de båtene som går. Da er det viktig både å stille krav til skipene og å sikre best mulige navigasjonsforhold. I tillegg er det også viktig å sikre overvåking og skadeforebygging dersom uhell først inntreffer. Nå er det heldigvis skjedd en god del, og jeg tror nok at situasjonen i dag på grunn av bl.a. trafikksentralen på Fedje og andre trafikksentraler er bedre enn det den har vært tidligere. Her er det også absolutt grunn til å understreke det forhold at man også nyttiggjør seg Forsvaret som en viktig del av oljevernberedskapen. Det er viktig at staten tar det overordnede ansvaret. Det er også viktig å understreke det ansvaret den enkelte aktør har i dette bildet. I den sammenheng tror jeg det er grunn til å fremheve betydningen av å ha erstatningsregler og sikkerhet for at erstatningsansvar vil bli fulgt opp, bl.a. fordi det vil skjerpe forsikringsselskapenes krav til de skipene som får lov å være aktører.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-01-28:
Det er hyggelig at det er tverrpolitisk glede, og at alle uttrykker vilje til å gjøre noe når det gjelder oljevernberedskapen langs den langstrakte kysten vi har. Men vi i Fremskrittspartiet – som er veldig opptatt av sikkerheten og at vi skal ha et system som er «up to date» og som kan ta seg av dette hvis ulykken skulle være ute – er ikke fornøyd med at dette arbeidet, etter vår mening, er blitt prioritert ned. Vi er ikke fornøyd med at vi har en miljøvernminister som er mer opptatt av andre ting og holdningsskapende arbeid på mange andre områder, men når det gjelder den langstrakte kysten vi har, ser vi at Regjeringen, selv om de har sagt at en av de viktigste kampene deres er å få gjort noe på miljøsiden, ikke følger opp i tilstrekkelig grad. Interpellasjonen og initiativet fra Høyre gleder også oss i Fremskrittspartiet. Vi syns at det nå er på tide at vi setter oss ned og at Stortinget kommer med pålegg overfor miljøvernministeren og koordinerer arbeidet på dette området på en langt bedre måte enn det vi ser i dag. Vi vet at det er forskjellige etater som er med i bildet når det gjelder beredskapen. Vi vet at det offentlige og de private har et ansvar. På samme måten som en ser det i den offentlige forvaltningen, enten det gjelder pasienter eller andre som skal ha tjenester fra det offentlige, ser vi at de enkelte etatene skylder på hverandre, og at ikke noen går tindrende klart inn og tar et ansvar her. Derfor syns vi i Fremskrittspartiet at det er viktig at en også i praktisk politikk lytter til, og hører på, de lokale aktørene. Vi syns det er bra at vi har Kvitsøy. Vi syns det er bra at vi har trafikksentral på Fedje, som har vist seg å være veldig bra ut fra det antallet seilinger som går både til Mongstad og Sture. Dette må videreutvikles, for vi er avhengig av kysten. Vi er avhengig av at vi har en regjering som har troverdighet og i tillit kan utføre dette arbeidet i praksis. Det er faktisk for sent å gjøre noe når katastrofen er ute. Derfor syns vi i Fremskrittspartiet at denne regjeringen som nå sitter, må ta lærdom av det beste som en har gjort internasjonalt – US Coastguard er blitt nevnt her, Forsvaret er også nevnt som viktig aktør – for å følge opp og koordinere dette arbeidet. Men først og fremst: Hvis Regjeringen ikke har råd til å bruke penger på dette i en slik grad som er nødvendig for å få dette «up to date», bør en iallfall sette alt inn på å få en bedre koordinering av arbeidet mellom de ulike etatene. Her er det viktig at miljøvernministeren holder presset oppe, slik at vi får gjort noe på dette området. Vi i Fremskrittspartiet skal selvsagt følge dette arbeidet videre, og det skal ikke stå på oss når det gjelder sikkerhet. Jeg håper også at vi tverrpolitisk kan enes om at det tross alt er viktig for oljenasjonen Norge å ha en miljøvernberedskap som er oss verdig.
Kjellaug Nakkim (Høyre), 2000-01-28:
Jeg må si meg glad for at man nå endelig har fått resultatet av testingen av ulveflokken som har vært i Skiptvet, at mistanken man har hatt om at dette har vært en hybridfamilie, nå blir bekreftet, og at det blir fattet vedtak i samsvar med det som har vært sagt tidligere, at man da vil avlive denne gruppen. Det setter vi pris på, men jeg må si at det har tatt utrolig lang tid før vi har fått det. Det at man også nå endelig har bestemt seg for at både soneringsplanen og forvaltningsplanen skal ut på høring slik at man får en grundig gjennomgang av dette, vil bli viktig. Men jeg må også påpeke at det er forunderlig at man legger ut deler av landet og gir oppdrag kun til fylkesmennene i Hedmark, Oslo og Akershus og Østfold, at det er kun der man skal legge ut områder for ulv, at man ikke ser videre til andre steder i landet hvor det også ville være mulig. Jeg vil også be statsråden om å si noe om den rovviltmeldingen som er lagt fram i Sverige nå, hvor man ønsker å øke ulvestammen med 200. Det vil ha stor betydning for hvordan vi skal forholde oss her i Norge. Dessuten er det også sagt at hvis ikke Sverige vil ta ansvar, skal Norge ta det ansvaret. Jeg mener at man må kunne ha en viss fordeling, og derfor vil jeg spørre statsråden på nytt: Hvordan er samarbeidet med Sverige på dette området? Etter de tellinger som har kommet fram, og de resultater vi har fått beskjed om, har ikke Sverige vært interessert i at man skulle ha en fordeling, og man har der hatt mye mer ulovlig skyting av ulv – derfor er også ulvestammen der blitt redusert. Hvis det er slik at Norge skal måtte ta hele belastningen, er jeg redd for at man vil gjøre det samme i Norge som man gjør i Sverige, ta saken i egne hender og skyte ulven. Jeg er enig med ministeren i at hovedlinjene ligger fast. Vi har sagt at vi skal ha en levedyktig ulvestamme i Norge. Men det det er stor dissens om, er hvor mange ulv vi må ha for å kunne ha en levedyktig stamme i Norge. Det er blitt antydet at en sammen med Sverige skal ha åtte-ti familiegrupper, men man sier ingenting om hvor store disse familiegruppene skal være, og hvordan man vil hanskes med dette i framtiden.
Kjellaug Nakkim (Høyre), 2000-01-28:
Det er tydeligvis en som ikke liker ulvedebatten. Jeg er glad for at denne interpellasjonen tydeligvis har hatt sin betydning også i den forstand at man nå har fått ryddet misforståelsene til side –soneringsplanen skal ut på høring, og den vil sammen med forvaltningsplanen komme til Stortinget. Det er bra. Men jeg må si at jeg er meget skuffet over at det er en del som ikke ser at det har skjedd endringer i situasjonen siden vi behandlet rovviltmeldingen i 1997. Det at ulven nå har kommet til befolkningstette områder, gjør at man også må fokusere på forholdet mellom mennesker og ulv. Det har overhodet ikke vært debattert, man har heller ikke tatt forholdsregler eller laget retningslinjer i så henseende. Jeg registrerer også at det er ganske store meningsforskjeller innad i de forskjellige partiene, og jeg har registrert at det også har vært tilfellet innad i Regjeringen, noe som også har vist seg i media. Det er ikke slik at Høyre har sendt Hernæs og Nakkim i krig mot ulven. Vi tar opp et betent spørsmål som vi ønsket å få en del avklaringer på. Noen avklaringer har vi fått, og noen vil forhåpentligvis komme når vi får forvaltningsplanen til debatt. Vi har tid til å vente på sporinger og resultatene av dem, men det er med en viss undring jeg registrerer at nå befinner 70 pst. av den skandinaviske ulvebestanden seg i Norge og 30 pst. i Sverige. Dette har snudd seg ganske fort, for for et par år siden var det akkurat omvendt. Vi vet at ulven beveger seg over store områder ganske fort, og at den splittes opp i forskjellige grupper, men man må undres over at det er Norge som nå har størstedelen og at Sverige har en så lav andel. Og jeg må si at miljøvernministeren har ikke gitt noen fullgod definisjon på hvordan man samarbeider med Sverige i forhold til disse spørsmålene. Man har laget en intensjonsavtale, det er greit. Men hvordan er samarbeidet mellom de offentlige instansene? Det skulle jeg gjerne hatt en bedre forklaring på. Slik det ser ut nå, tror jeg nemlig ikke at samarbeidet har vært så godt som det burde være. Jeg registrerer også at hadde denne debatten kommet tidligere, og hadde meningsforskjellene kommet til uttrykk tidligere, hadde vi kanskje fått vedtatt den gamle nødvergeretten som Høyre fremmet forslag om i vår, og den kunne vi ha trengt.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2000-01-28:
Flertallet i Stortinget fastsatte i 1997 et mål om å ha levedyktige bestander av de fire store rovdyrartene i Norge. På det tidspunktet rovdyrmeldinga ble behandlet, var situasjonen for den sørskandinaviske ulvebestanden alvorlig. Bestanden ble klassifisert som direkte truet, dvs. en ikke levedyktig bestand. Jeg vil gi interpellanten rett i at vesentlige ting har skjedd på disse tre årene, bestanden av ulv har tatt seg opp betydelig. Det kan nå synes som den sørskandinaviske ulvestammen har eksplodert de siste årene. Det er nok ikke tilfellet. Fremdeles er ulven et sjeldent individ i de skandinaviske skogene, og fremdeles har vi litt igjen før de målene som Stortinget satte for bestandene, om å få etablert åtte–ti familiegrupper, er oppfylt. Hvor sårbar ulven som art er, har vi fått demonstrert ved den utviklinga som har skjedd i Sverige det siste året. For et år sia var over 70 pst. av bestanden på svensk side. I dag er det motsatt. To av de svenske ulvefamiliene har gått i oppløsning, og er forsvunnet. Ulven har fått stor oppmerksomhet i media det siste året. Jeg tror at vi etter fjorårets beitesesong for sau må innrømme at jervens herjinger i Dovrefjell-området har hatt et mange ganger større skadeomfang enn ulvens, og at skader gjort av ulv, til sammenligning er beskjedne. Det skyldes i hovedsak to forhold: Gjennom omfattende forebyggende tiltak i Stor-Elvdal har Direktoratet for naturforvaltning og miljøvernministeren lyktes i å hindre den store ulvemassakren. Arbeiderpartiet er veldig fornøyd med den innsatsen som har vært gjort for å beskytte de store mengder med sau som går på beite i dette området. Samtidig vil vi understreke at før neste års beitesesong må vi ha på plass en forvaltningsplan for ulv. Og jeg er glad for at statsråden nå signaliserer dette. Vi er avhengig av å få på plass en soneringsplan og en forvaltningsplan, sånn at vi har virkemidler til å styre ulven vekk fra de mest sauetette områdene i Hedmark. Vi erkjenner at vi ikke er i stand til å håndtere ulv overalt, og med en soneringsplan og en forvaltningsplan kan miljøvernmyndighetene være mer operative når det gjelder å forebygge potensielle konflikter mellom sau og ulv. Det jobbes nå med endringer i viltloven som gjør det mulig å ta ut ulv før det blir gjort vesentlig skade. Arbeiderpartiet mener dette er en nødvendig lovendring for å hindre at ulv etablerer seg i områder der de ville gjøre svært stor skade. Menneskets forhold til ulv har gjennom alle tider vært preget av frykt. Den redselen for ulven som nå uttrykkes f.eks. i Østfold, må vi ta på alvor. Arbeiderpartiet mener at omfattende informasjon og kunnskap om ulven er viktig å gi befolkningen i disse områdene, og vi er derfor veldig fornøyd med at miljøvernministeren setter i gang en omfattende informasjonskampanje.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-01-28:
Som Østfold-representant vil jeg gi uttrykk for at de erfaringer vi høster i eget fylke, viser at den rovdyrpolitikk som føres i dag, ikke er egnet i den rådende situasjon. De forutsetninger som ble lagt til grunn for behandlingen av St.meld. nr. 35 for 1996-97, er nå totalt forandret. Ulv har etablert seg innenfor hele Østfold fylke, også inntil byer og tettsteder, med de økonomiske, dyreetiske og følelsesmessige konsekvenser dette innebærer. Derfor er det viktig at de nye og negative erfaringer bakes inn i en troverdig forvaltningsstrategi. I påvente av en nasjonal forvaltningsplan for ulv må det ikke snikinnføres en kjerneområdeforvaltning, som betyr en urimelig og skjev belastning for enkelte distrikter. Dagens situasjon bekrefter at kjerneområdeetablering er uegnet som virkemiddel. Politikere kan nemlig ikke vedta hvor rovdyr skal bevege seg. Dyrene bestemmer selv, og beveger seg naturlig nok i de områder hvor det er enklest å finne mat. Situasjonen er totalt forandret og gir grunnlag for bekymring. Det er derfor sterke indikasjoner på at man må ta rovviltmeldingen opp til ny behandling. Bern-konvensjonen er fra flere hold tolket slik at det skal legges opp til etablering av faste stammer av rovdyrarter, f.eks. ulv, som gjennom lang tid ikke har vært en del av norsk fauna. Konvensjonen er ment å være et redskap som skal bidra til å sikre truede dyrearter. Ulvestammen, med sin svenske base, som genetisk er den samme ulv som finnes i store deler av finsk og russisk territorium, er derimot ikke truet. Det har trukket ut i tid å få avklart status for den mulige hybridflokken i Østfold. Sommel i forvaltningen og ikke kompleksiteten i arbeidet med en genetisk avklaring har vært årsaken til at det har tatt så lang tid å få en endelig avgjørelse. I dag foreligger svarene på de genetiske prøvene som avgjør de fire ulvevalpenes skjebne. Prøvene fastslår at Gyro og hennes søsken er hybrider. Det er på tide, fordi det nå er like før valpene vandrer ut av flokken, noe som kan gjøre det problematisk å finne frem til dyrene. Nå forenkles situasjonen fordi det er total enighet om at ulvehybrider er uønsket. Det blir ikke akseptert å ha krysning mellom ulv og hund i norsk fauna. Jeg vil derfor benytte anledningen til å gi statsråden honnør for at hun nå vil følge opp sine tidligere løfter om å få dyrene fjernet snarest mulig nå når ulvehybridteorien er verifisert.
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2000-01-28:
Utfordringene i forbindelse med rovdyrpolitikken er både store og vanskelige, engasjementet er stort og frontene til dels steile. Saken er i seg selv komplisert, men også de følelsesmessige aspektene ved den er svært sterke og må derfor tas på alvor. Dagens rovdyrpolitikk og -forvaltning hviler på et stort flertall i Stortinget. Dette flertallet har ikke endret seg nevneverdig siden Stortinget debatterte saken i 1997. Energi- og miljøkomiteen bekreftet i sin innstilling til statsbudsjettet for 2000 at hovedlinjene i rovdyrforvaltningen fortsatt skal ligge fast. Det innebærer politisk enighet om at Norge skal ha levedyktige bestander av de fire store rovdyrartene. Kjellaug Nakkim påpeker i sin interpellasjon at det har skjedd mye siden 1997 – og det er selvsagt riktig. Dels har antall rovdyr økt, ikke minst hva gjelder ulv, og dels er det fra Regjeringens side foretatt betydelige grep for en bedre forvaltning med sikte på å senke konfliktnivået mellom ulike interessegrupper som på forskjellige måter berøres av rovdyrutviklingen. Skadeforebyggende tiltak har vært tillagt og må fortsatt tillegges stor vekt i de områder hvor det finnes grupper eller enkeltindivider av rovdyr. En rekke tiltak er iverksatt, slik statsråden understreket i sitt innlegg, og i tillegg bør arbeidet for kortere behandlingstid for fellingssøknader fremheves. Erfaringene med dette så langt viser at det nå gir resultater. Likevel er konfliktnivået høyt, og det bør derfor nøye vurderes om potensielle skadedyr lettere skal kunne tas ut før skade blir gjort. Jeg håper at det vil bli en realitet. Slike tiltak kan være et effektivt virkemiddel mot unødig lidelse, både for husdyr og mennesker, samtidig som det kan bidra til å senke konfliktnivået. Ellers er det med glede vi nå har fått meldingen fra statsråden og bekreftelse på at disse individene i Østfold er hybrider. Det er da åpenbart politisk enighet om at de bør skytes, og ikke inngå som en del av forvaltningsplanen for ulv. Jeg håper dette vil la seg gjøre raskt. Når det gjelder bestanden av rovdyr, også ulv, tyder altså mye på en sterk økning, slik Kjellaug Nakkim påpeker. Det er neppe uenighet om det. Men hvor stor økningen er, vet vi ikke med sikkerhet. De tiltak som Regjeringen har satt inn for mer intensiv sporing, er derfor viktige for å sikre faktisk kunnskap om bestandsutviklingen. Men når bestandsmålene er nådd, står vi overfor en betydelig utfordring for å motvirke ytterligere økning både av familiegrupper og av enkeltindivider. Vi må bl.a. vurdere kvotejakt også for ulv, slik vi i dag har for gaupe. Det blir ofte hevdet fra Distrikts-Norge og husdyrnæringen at man føler at man aldri blir hørt. Det er et signal som må tas på alvor. En god forvaltningspolitikk er avhengig av en respektfull dialog mellom myndigheter og berørte parter. Vi må også ta på alvor den frykt som mange uttrykker, ikke minst i Østfold. Dette må også tillegges vekt i det videre arbeidet, også fra departementets side.