trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
Det er ingen tvil om betydningen, både politisk og rent faktisk, av de midlene vi i dag har til behandling, som skal gå til politiske og økonomiske reformer og til atomsikkerhet i Nordvest-Russland og Baltikum. Jeg har imidlertid ikke noe behov for å beskytte meg mot disse veldige konspirasjonsteoriene som saksordføreren legger opp til når det gjelder budsjettforhandlingene, og det han kaller spillet om budsjettet. Jeg viser til det utenriksministeren skriver til komiteen i forhold til oversikten over de tilgjengelige midlene og hva det var behov for på det tidspunkt da budsjettet ble behandlet, der det helt klart går fram at situasjonen var betinget både av de faktiske bevilgningene i budsjettet og av de trekkfullmaktene og overføringene som er knyttet til de samme midlene. Situasjonen var uklar, og når en da fikk oversikt i januar, viste det seg at en i 1998 hadde gjennomført atskillig flere av de planlagte prosjektene enn det en hadde grunn til å anta. En hadde altså større effektivitet og større trykk i gjennomføringen av prosjektene enn det en hadde vært vant med tidligere. Det var bevilget over 400 mill. kr til prosjektene, og det førte til at en fikk reduserte overføringer fra 1998 til 1999. Det er derfor veldig positivt at Regjeringen kommer tilbake til Stortinget med forslag om tilleggsbevilgninger, slik at vi kan følge opp de viktige tiltakene i disse områdene. Jeg tror ikke minst dagens situasjon betinger at vi følger opp i forhold til Russland. Jeg tror det er en viktig politisk signalgiving ved siden av hva det saklig sett betyr for de forhold disse pengene skal gå til. Avslutningsvis: Jeg er glad for at representanten Siri Frost Sterri gjorde sitt forslag om til et oversendelsesforslag. I de forsikringer som Regjeringen har gitt om å komme tilbake i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, eventuelt på et tidspunkt hvor det viser seg at behovet er til stede for ytterligere bevilgninger, ligger at Regjeringen både vil gi nødvendig informasjon og følge opp med forslag om ytterligere bevilgninger.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
Vi kan gjøre oss fort ferdig med forholdet til Russland, og enes da om, slik jeg forstår Dag Danielsen, at Russlands kontakt med de vestlige landene – og nettverksbyggingen, som bl.a. skjer gjennom NATO – er viktig for vår egen sikkerhetspolitiske situasjon. Ordbruken til representanten Fridtjof Frank Gundersen og den respektløse omtale av Dumaen skulle ikke tyde på dette, men jeg er glad for at Dag Danielsen nå rydder opp i dette på vegne av Fremskrittspartiet. Så spør Dag Danielsen om det er tilstrekkelig at det foreligger en humanitær katastrofe for å kunne gripe inn eventuelt med væpnede midler for å ordne opp. Nei, det tror jeg blir en altfor enkel problemstilling. Vi har dessverre i store deler av verden fremdeles humanitære katastrofer, og det ville være å ta på oss et altfor stort ansvar, et ansvar vi ikke kunne bære, et ansvar hvor vi ikke hadde verken midler eller virkemidler til å kunne gripe inn. Det jeg tror må være viktig for oss, er å se på i hvilken grad en humanitær katastrofe også betyr en trussel for fred og stabilitet i det området hvor vi har ansvar. NATOs virkeområde er vel kjent, og den konflikten som vi har i Kosovo, innebærer en betydelig trussel for stabilitet og sikkerhet i NATOs kjerneområde. Det må være en sterkt medvirkende grunn til å kunne gripe inn på den måten som NATO nå har gjort. Men det er ingen grunn til å legge skjul på at det er et dilemma knyttet til dette. Derfor er det viktig at en ikke gir slipp på den folkerettslige begrunnelse for å gripe inn, og som jeg sa i mitt innlegg, det finnes klare knagger og begrunnelser også folkerettslig i forhold til Sikkerhetsrådet og i forhold til de avtaler som er inngått, for at en væpnet aksjon er begrunnet og nødvendig.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
Det er ingen tvil om at NATO står overfor ganske store og viktige oppgaver i forhold til å drøfte sin framtidige strategi. Det skal skje på toppmøtet i Washington i slutten av april. Slik statsministeren sa det i sin redegjørelse, bør den debatten også omfatte en bred gjennomgang av arbeidet med kjernefysisk nedrustning og ikke-spredning. Det er to viktige debatter og forhold som NATO er nødt til å ta opp til bred drøfting. Det er den ytterligere nedrustning av det kjernefysiske våpenarsenalet, og det er spørsmålet om å hindre spredning av atomvåpen. Jeg er redd for at SVs fokusering på førstebruk av atomvåpen bare er egnet til å ta oppmerksomhet bort fra disse to viktige anliggender i NATOs gjennomgang av det strategiske konseptet. Ingen må være i tvil om at Regjeringens langsiktige mål er en full avskaffelse av kjernevåpen. Og vi ønsker gjennom NATO å debattere på hvilken måte dette kan skje. Da synes jeg det er synd – ettersom jeg oppfatter det slik at også Kristin Halvorsen og SV på mange måter uttrykker seg tilsvarende det som utenriksministeren på en replikk fra Erik Solheim forsøkte å forklare – at vi skal skilles på et slikt forslag som går på førstebruk av atomvåpen. Jeg vil sterkt anmode SV om å oversende dette forslaget til Regjeringen uten realitetsvotering, slik at vi slipper å skilles i en realitetsvotering på et forslag hvor målene står fast og samlet i Stortinget.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-25:
SV er i den kanskje litt merkelige situasjonen at vi er enig med Høyre i at det trengs mer penger til Nordvest-Russland, og enig med Arbeiderpartiet i framstillingen av saksgangen. Jeg vil bare ta det helt enkelt: Alle som tenker litt etter, skjønner jo at dette kommer nå fordi det ikke var noen reell interesse for Russland i budsjettbehandlingen i fjor høst. Sentrumspartiene var nok litt interessert, men stod ikke opp og sa at Russland er så viktig at det vil vi stå beinhardt fast på i budsjettforhandlingene med Høyre og Fremskrittspartiet. Og ingenting i hele verden tydet på at Høyre og Fremskrittspartiet var opptatt av disse tingene i budsjettforhandlingene. Hadde de vært det, så ville selvsagt dette blitt løst den gang. Hadde Høyre sagt at det viktigste for dem var å få mer penger til Russland og fastholdt det som et ultimativt krav, istedenfor skattelette som ultimative krav, så tror jeg vi alle kan være enige om at de 150   mill. kr ville vært på plass allerede den gangen. Det er bakgrunnen for at sentrumspartiene var litt interessert og Høyre knapt interessert i det hele tatt da saken var oppe i fjor høst. At man har kommet på bedre tanker etterpå, er positivt, og ingenting er bedre enn det. Til syvende og sist er det langt viktigere at man får ytterligere noen millioner kroner til vesentlige tiltak i Russland og Nordvest-Russland enn å drive denne budsjettkrangelen hos oss. Jeg er enig i alt Haakon Blankenborg sa om hvordan denne saken har vært behandlet, det er ikke forbilledlig. På den annen side er det altså langt bedre at vi får penger til formålet. La meg bare til slutt si at i den situasjonen Europa nå er i, er det å holde kanalene åpne til russerne og faktisk tilby russerne mer og ikke mindre penger til en sosial og økonomisk gjenoppbygging enda viktigere enn det var i går. Det har vært viktig lenge, men det er enda viktigere nå. Det er bakgrunnen for at vi også støtter Høyres forslag om ytterligere påplussing på bevilgningene.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-25:
Jeg er enig i det som er Thorbjørn Jaglands utgangspunkt, nemlig behovet for kollektiv sikkerhet og også for å forankre denne sikkerheten i institusjoner hvor Norge bør være et aktivt medlem. Men vi bør også være et kritisk medlem av disse institusjonene. Jeg føler at vi er i nærheten av en omskriving av historien når Jagland hevder at NATO har drevet en historisk kamp mot rasisme og nasjonalisme. I hele den tiden jeg vokste opp, var Portugal, et av NATOs sentrale medlemmer, det mest rasistiske av alle land i Europa, som drev en brutal kolonikrigføring i Afrika. Og sannheten er vel at det nettopp var den kalde krigens opphør som gjorde det mulig for NATO å ta fatt i problemer som rasisme og nasjonalisme. Helt sentrale NATO-land var jo det hvite sørafrikanske regimets aller fremste støttespillere, det var de som holdt det oppe. Det var Gorbatsjov som avviklet mindretallsregimet i Sør-Afrika. Hadde det ikke vært for Gorbatsjov og avviklingen av den kalde krigen, hadde Mandela fortsatt sittet på Robben Island, og vi hadde fortsatt hatt et rasistisk diktatur i Sør-Afrika, i nært samspill med noen av våre alliere. Dette må også være en del av historien hvis vi skal fortsette å være et kritisk medlem av NATO. Så til noe som er viktigere og mer framtidsrettet. Jeg har nå i et halvt år ventet på å få begrunnelsen for hvorfor ikke Norge modig kan si: Vi tar avstand fra førstebruk av atomvåpen. Det er desto viktigere i den kritiske situasjonen vi nå er i i forhold til Russland. Nå trengs det tiltak overfor Russland som trekker Russland med i et alleuropeisk sikkerhetssamarbeid. Nå trenger vi beroligelse overfor Russland. Norske politikere reiser faktisk verden rundt og argumenter for hvorfor det er så vanskelig å ta opp denne saken, i stedet for hvorfor vi må gjøre det. Jeg innser at vi ikke kommer til å få flertall for dette på NATO-møtet nå i april. Men hvordan skal man klare å vinne fram med dette spørsmålet over litt tid hvis man ikke modig står opp og sier at dette står vi for, og at det faktisk er en sammenheng mellom ikke-spredning og førstebruk? Jeg utfordrer Arbeiderpartiet til å ta ett skritt videre i forhold til det positive som er i Jaglands artikkel i Aftenposten for et par dager siden.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-25:
Jeg skal i mitt hovedinnlegg komme tilbake til synspunkter på den dagsaktuelle situasjonen på Balkan. Jeg vil bare ta fatt i et enkelt moment i det Jan Petersen sa, som jeg tror er farlig, og det er at han innledningsvis gav inntrykk av at nå gjelder det så å si å stoppe debatten om det som pågår, og slutte rekkene bak NATO. Jeg tror den tanken er farlig, og jeg skal gi tre vesentlige argumenter for det. For det første er det jo slik at det er nettopp retten til fri meningsytring, altså de demokratiske, grunnleggende rettigheter, som NATO forsøker å forsvare i oppgjøret med Milosevic. Da kan vi ikke gi opp dem, og så å si la være å føre debatten parallelt med at vi forsvarer disse rettighetene på Balkan. For det andre kan vi ikke legge skjul på at svært, svært mange mennesker, både i vårt land og i resten av Vest-Europa er skeptiske til det som foregår. Vi spør oss jo: Har vi noe der nede å gjøre? Virker det vi gjør? Kan norske soldater bli sendt hjem som drepte? Er det i så fall verdt prisen i den forstand at vi klarer å stoppe Milosevic? Skal vi svare på disse spørsmål, som folk helt legitimt spør oss om, må vi føre en kontinuerlig, vedvarende debatt om dette, også i Stortinget. Hvor i all verden skal den debatten foregå hvis den ikke skal foregå nettopp i denne sal? Til slutt: Denne debatten foregår i alle andre land. Det er en vanskelig debatt. Det finnes ikke noen enkle fasitsvar. En av de tingene som gjør at jeg har hatt en så grunnleggende tillit til utenriksminister Vollebæk gjennom hele denne prosessen, er jo nettopp at han aldri på noe tidspunkt, verken i den offentlige debatt eller i de interne redegjørelsene her på Stortinget, har lagt skjul på at dette er vanskelig, men at vi må gjøre det likevel. Jeg tror det er den eneste måten å håndtere dette spørsmålet på i denne sal videre i den tid som kommer.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-25:
Først skal jeg for ordens skyld ta opp de forslagene som jeg har innlevert, så det ikke blir glemt. Jeg er tilhenger av NATO, i den forstand at jeg er mot en norsk utmelding av NATO, og mener at Norge i NATO skal arbeide for at NATO utvikler seg i retning av et alleuropeisk sikkerhetssystem på den militære side hvor Russland er med. Det jeg sa i Dagbladet-intervjuet, har jeg sagt i hvert fall i fem år, hvis ikke lenger. Jeg tror vi trenger både en militær og en sivil komponent i en europeisk sikkerhetsstruktur. Den militære må ivaretas av NATO – det finnes ingen annen mulighet – og den sivile av OSSE. Heller ikke der finnes det noen annen mulighet. Og jeg tror heller ikke realismen i å slå de to sammen til en og samme struktur, er til stede. Jeg tror det er innlysende for de fleste at vi står overfor helt nye sikkerhetsutfordringer. Jeg må innrømme at jeg så langt ikke ser at vi virkelig har tatt den debatten innover oss i Stortinget i Norge. I altfor stor grad er forsvarsbudsjettet fortsatt bare en videreføring av det man holdt på med under den kalde krigen. Dag Danielsen og jeg var den gang uenige om hva som da var fornuftig. Men det vi burde kunne bli enige om, er at det som var fornuftig under den kalde krigen, neppe er det viktigste i dag. I all hovedsak er den norske forsvarsstrukturen fortsatt et resultat av at vi har satset på et invasjonsforsvar mot en potensiell sovjetisk, senere russisk, trussel. Jeg tror ikke noen tror at den trusselen i dag eksisterer som noen opplagt begrunnelse for vår forsvarspolitikk. Da bør vi gå inn i en reell debatt om hva slags type militær struktur vi trenger. Og jeg vil gi Regjeringen honnør for at den er villig til å sette ned en kommisjon for å diskutere akkurat det. Men da blir det jo bare surpomperi fra Høyres og Fremskrittspartiets side: Det trenger vi sannelig ikke. Men det er akkurat det vi trenger. Vi trenger nå en åpen og realistisk debatt om hva den nye typen sikkerhetsutfordring i Europa fordrer med hensyn til vår måte å organisere vårt eget militære forsvar på.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-25:
Det finnes en rekke gode argumenter for å avvikle tanken om at man i siste instans skal ty til førstebruk av atomvåpen. Det første er at det er avgjørende for ikke-spredningsarbeidet. Hver gang man møter en politiker fra India eller Pakistan og ber dem avstå fra nye kjernefysiske eksplosjoner, er det første de sier: Med hvilken rett snakker dere, som selv har førstebruk av atomvåpen som en mulighet? For det andre er ikke førstebruk av atomvåpen avgjørende for vårt forhold til Russland, eller i hvert fall en faktor i vårt forhold til Russland. Og nettopp nå, når det er så viktig å skape et bedre forhold til Russland, burde dette være en av de tingene man kunne gjøre. Sist, men ikke minst er førstebruk av atomvåpen i dag militært totalt meningsløst. Jeg mente det var umoralsk og galt også under den kalde krigen, men da fantes det i alle fall et snev av logikk i det. Mange mente at Vest-Europa stod overfor en overlegen rød hær som konvensjonelt, raskt kunne rykke fram til Biscayabukta. Og for å hindre plutselig sovjetisk angrep hadde man som siste instans i forsvarslinjen også førstebruk av atomvåpen. Men ingen tror at det er noen mulighet vi står overfor lenger. Alle vet at Vesten er også Russland konvensjonelt overlegen i dag. Så dette er umoralsk. Det hindrer ikke-spredningsarbeidet, og det er militært meningsløst. Og spørsmålet blir: Hvorfor gir vi det da ikke opp? Og så er vi altså i en situasjon hvor vi ikke får et eneste argument for hvorfor NATO fortsatt trenger å holde fast ved førstebruk. Utenriksministeren gir det ikke, statsministeren gir det ikke, Arbeiderpartiet gir det ikke, ingen gir det – ikke ett argument! Og så sies det at ingen har foreslått dette foran NATO-toppmøtet. Ja, det er jo bare formalistisk riktig, ikke reelt sett riktig. Tyskland og Canada har snakket om dette, Norge gjør ingenting. Når norske politikere reiser i utlandet, toner vi saken ned istedenfor å snakke høyt og tydelig om det. Og det er det jeg ber om at nå blir gjort.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-25:
Jeg får vel takke for tilliten til at jeg ikke lar meg dupere altfor lett, men det er faktisk riktig at Norge ligger relativt lavt i spørsmålet om førstebruk av atomvåpen. Når norske politikere reiser i utlandet – nå tenker jeg f.eks. på Stortingets utenrikskomite – brukes mesteparten av tiden til å forklare hvorfor det er vanskelig å gjøre noe med dette, istedenfor stolt å stå opp og si at vi vil arbeide for en endring selv om det er en langsiktig jobb. Da utenrikskomiteen besøkte NATO-hovedkvarteret i fjor, det var riktignok før det tyske initiativet, fikk vi klar melding om at dette var en sak Norge ville ligge lavt i og ikke gjøre noe med. Og da må jeg spørre: Hvorfor kan ikke vi ta opp dette? Jeg forstår det simpelthen ikke, for ingen gir noe argument for hvorfor det er umulig, eller hvorfor det er galt. Utenriksministeren var for så vidt morsom med hensyn til India, men gir altså ikke noe argument for hvorfor vi trenger denne fortsatte opsjonen. Jan Petersen sa i sitt innlegg i dag at han oppfattet statsministerens redegjørelse slik at Regjeringen «ikke vil foreta seg noe substansielt» i denne saken. Jeg vil gjerne spørre om det også er utenriksministerens oppfatning, at Regjeringen ikke vil gjøre noe substansielt. Det jeg etterlyser, er ikke formelle forslag foran NATO-toppmøtet nå om én måneds tid – det er ikke slik at saken nødvendigvis må tas opp formelt på det møtet – men at Norge klargjør helt entydig vår posisjon og gradvis arbeider for at dette blir NATOs posisjon, slik Tyskland og Canada faktisk gjør.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-25:
Høyre og Fremskrittspartiet er ikke i nærheten av å forstå at vi beveger oss inn i et nytt århundre med helt nye sikkerhetspolitiske oppgaver. De vil jo helst tilbake til 1980-tallet og den situasjonen vi da hadde, og den typen forsvar vi hadde. Hele statsministerens innlegg viste med full tydelighet dette, for i det innlegget var de tradisjonelle sikkerhetsoppgavene i Norge nevnt i bisetninger, mens de nye preget hele innlegget. Og det er jo det samme som gjelder for NATO-toppmøtet i slutten av april også, det nye vil prege hele det møtet, ikke det gamle. Da skulle det da bare mangle at det ikke skulle være lov å sette ned et utvalg til å utrede hva man skal gjøre i denne nye situasjonen. Men så til det som er viktigere, og det jeg vil spørre statsministeren om. De nye oppgavene kom jo raskere og mer påtrengende i Europa enn hva statsministeren kunne ane da han gav sin redegjørelse for en uke siden. Vi ble veldig raskt kastet inn i den nye typen oppgave som redegjørelsen varsler. Og for vår del i Stortinget har vi et særlig ansvar for de norske som vi sender ut i denne konflikten eller krigen. Det er ikke det samme som å si at norske liv er mer verdt enn kosovoalbanske eller serbiske sivile, eller andre som kan gå tapt på Balkan, men vi har et særlig ansvar for de norske som vi er beredt til å bruke i denne situasjonen. Mine spørsmål til statsministeren blir da: Hvilken vurdering av risikoen legger Regjeringen til grunn i denne situasjonen? Hvor store er farene for de norske flygerne som kan settes inn i en konflikt med Rest-Jugoslavia? Hvordan vurderer Regjeringen den motstand man kan bli stilt overfor i form av det serbiske luftvåpenet, serbiske mobile raketter og serbisk luftvernartilleri? Det er vårt ansvar å vurdere særlig den situasjon vi sender norske ungdommer inn i, og jeg vil be om Regjeringens vurdering av dette.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-25:
Jeg skal ikke begi meg inn på noen lang polemikk, først og fremst fordi jeg syns det Fremskrittspartiets parlamentariske leder sier, er så grenseløst uinteressant. Men la meg bare stille et enkelt spørsmål siden vi nå får høre at Fremskrittspartiet i bunn og grunn har hatt rett i alt bestandig. Hadde Fremskrittspartiet også rett da de så sent som for et og et halvt år siden sa at situasjonen i Kosovo var så trygg, overgrepene var så bagatellmessige at det var helt i orden å sende enhver kosovoalbaner tilbake dit? Hadde Fremskrittspartiet rett da de så sent som for et og et halvt år siden mente at befolkningen i Kosovo, som Fremskrittspartiet nå mener bør bli en selvstendig stat, bare burde lære seg serbisk siden det var landets eget språk?
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
La meg først takke for representanten Hagens positive holdning til å hjelpe flyktningene i denne situasjonen som vi nå står overfor. Det er helt i tråd med Regjeringens holdning, og jeg kan forsikre representanten Hagen om at vi arbeider aktivt for å avhjelpe den situasjonen som er oppstått og eventuelt vil måtte oppstå. Vi hadde i går et møte med UNHCR og Røde Kors i Genève for å drøfte situasjonen. De har fortsatt ikke full oversikt, og det er ikke kommet noen appell fra dem ennå. I min samtale med assisterende generalsekretær i UNHCR sa han at de hadde en del krisepenger, slik at de kunne håndtere den akutte krisen, men de ville selvsagt vurdere situasjonen løpende og komme med en appell hvis – eller når er vel riktigere å si – det blir behov for det. Jeg har også i løpet av formiddagen hatt en samtale med Makedonias utenriksminister, som selvsagt er bekymret over situasjonen, og som for så vidt representanten Hagen antyder, har det jo også med sikkerheten og stabiliteten i regionen å gjøre at man kan avhjelpe situasjonen i de landene som nå tar imot flyktninger. Jeg har derfor sammenkalt til et ekstraordinært troika-møte i OSSE i morgen tidlig i Wien, og vil også ha et ekstraordinært rådsmøte i OSSE for å drøfte den generelle stabiliteten på Balkan. I den sammenheng vil vi også ha nær kontakt med UNHCR og det internasjonale Røde Kors for å vurdere den humanitære situasjonen, og jeg kan forsikre Stortinget om at Regjeringen selvsagt vil stille opp og gjøre det som er nødvendig for å avhjelpe den vanskelige humanitære situasjonen som vi ser på Balkan i dag.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
Som representanten Petersen er kjent med, drøfter NATO fortsatt innholdet i det strategiske konseptet fram til NATOs toppmøte, og det er fortsatt ikke en endelig avklaring. Jeg tror også det er riktig, som statsministeren har gitt uttrykk for, og som jeg forstår det er blitt noe større tilslutning til etter hvert, at det er et behov for å drøfte en del av de nye elementene som vil bli lagt inn i konseptet i etterkant av NATOs toppmøte. Det er også en rekke andre NATO-land som har gitt uttrykk for at man ikke kan forvente en endelig avklaring fram til toppmøtet. Og et av de spørsmålene som vil måtte drøftes der, er spørsmålet om interesser – hva som ligger i begrepet «interesser». Det som har vært Regjeringens og mitt anliggende å snakke om balanse så langt, er at vi er bekymret for, som bl.a. representanten Blankenborg var inne på, at det blir en sidestilling mellom det ansvaret NATO har for NATOs medlemsland, og det ansvaret NATO har for både samarbeidende land og regioner som tilstøter Europa. Det har fra f.eks. USAs og også Storbritannias side vært et ønske om – i hvert fall i forarbeidet til konseptet – å sidestille de etablerte kjernefunksjonene og de nye oppgavene, og man har fremmet et forslag hvor man snakker om «fundamentale sikkerhetsoppgaver» som en fellesbetegnelse for dette. Fra norsk side har vi vært skeptisk til det, ikke fordi vi ikke ser problemene med det nye trusselbildet, men fordi vi er redd for at man i en slik utvikling kanskje også utvanner det ansvaret som allerede ligger i NATOs kjernefunksjoner. Og vi vil i hvert fall ha en forsikring om at dette ikke utvannes før vi går med i en videre tolkning.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
Representanten Solheim har fortalt både her og i andre sammenhenger hvilke store problemer han har når han er på tur i India og Pakistan. Nå pleier ikke representanten Solheim å ha så veldig store problemer med å uttrykke seg, og jeg kan ikke forstå at han som norsk politiker har noen spesielle problemer med å fortelle India og Pakistan at det er galt med en ytterligere spredning av atomvåpen. Norge har selv avstått fra å ha atomvåpen på norsk jord. Det er et viktig signal også innad i NATO, men ikke minst til land som ikke har kjernevåpen, og jeg synes at representanten Solheim burde kunne stå meget godt oppreist og vise til Norge som et eksempel nettopp der, og fortelle om de store og alvorlige konsekvenser en spredning av atomvåpen har, og samtidig vise til at man ikke lar seg dupere av den type retorikk. Representanten Solheim pleier ikke la seg dupere av retoriske innfall, og jeg synes det er merkelig at indere og pakistanere skal ha større sjanser og muligheter overfor ham enn norske politikere har, men det er mulig vi har noe å lære der. Men jeg vil absolutt si at han må kunne avvise dette, vise til problemene og vise til nettopp Norges innsats for nedrustning. Og jeg vil også avvise at Norge har gått så mye stillere i dørene enn Tyskland og Canada. Jeg er litt overrasket, men vi gjør kanskje et dårlig salgsarbeid. Jeg har drøftet disse spørsmålene med mine tyske og kanadiske kolleger flere ganger – vi har hatt konsultasjoner på embetsnivå om dette – og det er i dag ingen uenighet mellom Tyskland, Canada og Norge om at vi skal arbeide for kjernefysisk nedrustning, men arbeidet med kjernefysisk nedrustning går ikke i dag primært på å endre uttrykk i NATOs strategiske konsept, men vi vil drøfte også de elementene som går på kjernevåpen, videre, og bl.a. det har statsministeren annonsert i sin redegjørelse for en uke siden.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
For å gjenta det jeg sa i mitt første svar på representanten Solheims første replikk til meg, har jeg altså drøftet dette med min kanadiske og min tyske kollega opptil flere ganger, og vi har hatt embetsmannsdrøftelser om disse spørsmålene, slik at vi er opptatt av å se på hvordan dette kan videreføres i drøftelsene i forbindelse med NATOs strategiske konsept. Jeg har også tatt opp dette i mine samtaler med utenriksminister Albright for en stund siden, og viste til at dette bl.a. er et spørsmål som man er engasjert i i Det norske storting og i det norske politiske miljø. Og vi skal arbeide videre med dette. Jeg er enig i at dette er et spørsmål som vi bør se på, men samtidig tror jeg at det ikke er så enkelt som representanten Solheim sier, at ikke denne trusselen om, denne muligheten til, å bruke atomvåpen i selvforsvar kan virke avskrekkende også i vår tid, hvor man fortsatt dessverre har kjernevåpen mange steder, og kanskje kjernevåpen som er under mindre kontroll i dag enn de var for noen år siden. Jeg er ikke sikker på at det er riktig at NATO umiddelbart endrer sin doktrine før det er avklart hvordan andre land vil forholde seg til dette. Vi har vært opptatt av at nedrustning er en prosess. Nedrustning er noe som må være globalt, det må omfatte alle sider, og dette arbeidet skal vi fortsette med, ikke minst på det kjernefysiske området. Noe av det aller viktigste nå er at den russiske dumaen vedtar START II-avtalen, og dette arbeidet skal vi også drive videre istedenfor å ha diskusjoner om språkbruk. Det er ikke uvesentlig, jeg mener ikke det, men jeg tror allikevel at det ikke skal overskygge det løpende arbeidet for en bred og omfattende kjernefysisk nedrustning.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Det er en utrolig sammensatt og vanskelig konflikt vi står overfor her som ellers på Balkan, og det er selvfølgelig ikke mulig å si at den løsningen som er valgt, er den eneste rette. Men den er nå engang valgt. En tar i betraktning at det ikke bare er den serbiske nasjonalismen som er problemet på Balkan, og heller ikke i Kosovo, men også andre typer nasjonalisme. En tar også i betraktning at dette har sammenheng med situasjonen i nabolandene på Balkan. En skal her være klar over at den forhandlingsløsningen man forsøkte å få til i Rambouillet, og som kosovoalbanerne var villige til å skrive under på, ville gitt et betydelig selvstyre for kosovoalbanerne, og det ville vært et betydelig skritt i retning av å stabilisere situasjonen. Men det var Milosevic som ikke var villig til å skrive under på den, og det var Milosevic som heller ikke var villig til å gi NATO muligheter til å garantere denne forhandlingsløsningen. Derfor har vi situasjonen i dag. Jeg tror det er mye bedre nå at man slutter opp om det som har vært NATO-alliansens syn, enn at man har altfor mye debatt om det i den nåværende situasjonen. Man kan ikke operere med mange løsninger på samme tid. Det er en vei som er valgt, og jeg tror det er ganske viktig for Norge at vi prøver å stå bak den veien som våre allierte i NATO har valgt.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
I historiens lys tror jeg man må skille mellom det som har vært NATOs grunnlag for fred og sikkerhet, og det som enkelte NATO-medlemmer har hatt av holdninger og standpunkter. Men det er et faktum at det som har skjedd på Balkan, har vist at det bare har vært én organisasjon, én institusjon, man har kunnet stole på. Uten NATO hadde ikke OSSE kunnet gjøre noe. Uten NATO hadde heller ikke FN kunnet gjøre noe. Nå har vi kommet i en situasjon der man også må gjennomgå forholdet mellom NATO og FN; det innser jeg, men det er ikke tid for det nå. Når det gjelder førstebruk, sa jeg at det ikke er tid for å reise det spørsmålet i full bredde nå, men det bør være på dagsordenen. Den tyske regjering tok for så vidt dette spørsmålet opp, men innså også det samme, at man ikke kunne kjøre den saken på NATO-toppmøtet nå. Men det har nær sammenheng med hva som skal skje med Ikke-spredningsavtalen. Jeg er helt enig med Erik Solheim i at det ikke er så lett å begrunne at andre land, som kanskje er mer truet, skal avstå fra dette når NATO selv opprettholder denne doktrinen. Men jeg tror likevel det er bedre å gå denne veien som har med Ikke-spredningsavtalen å gjøre og som har med situasjonen med de konvensjonelle styrkene å gjøre. Det er klart at utvidelsen av NATO i Europa skritt for skritt vil gjøre den konvensjonelle situasjonen i Europa helt annerledes, og i den sammenhengen kan man selvfølgelig også diskutere atomvåpnenes betydning. Men det historien har vist, er at det ikke er riktig, ja det er direkte farlig, å eksperimentere på dette området. Man må gå skrittvis fram, og så får man se hva som er mulig å få til.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Ja, man kunne jo foreta det eksperiment at NATO på et tidlig tidspunkt hadde gått inn for at Kosovo skulle anerkjennes som en selvstendig stat. Det ville i så fall – for Norges og for de aller fleste andre lands vedkommende – vært et fullstendig brudd på den politikk man har ført med hensyn til å anerkjenne stater. Det ville ikke vært noen selvstendig stat i det hele tatt med serbiske styrker stående inne på territoriet. Og hvem var i så fall villig til å garantere denne staten? Forelå det noe opplegg for det? Hva ville virkningene være i områdene rundt, i Makedonia? Og hva ville reaksjonsmønsteret vært, hvilken utvikling ville vi satt i gang på Balkan ellers? Det er ganske viktig, selv om vi nå alle fordømmer Milosevic, å være klar over at det er mange forskjellige krefter ute og går på Balkan som man må være oppmerksom på. Man kan føre lange diskusjoner om hva som skulle vært gjort og ikke gjort. Men den linjen som er blitt valgt av NATO, tror jeg det er ganske viktig at vi nå slutter opp om. Og hvis Carl I. Hagen oppfattet det slik at jeg mente at vi ikke hadde vært med i den beslutningsprosessen, må det ha vært en bevisst misforståelse. Vi har selvfølgelig vært med, vi har vært aktive medspillere, og på en god måte etter min oppfatning også fra den sittende regjering. Og jeg synes det er viktig at vi nå fortsetter å stå bak dette. Til det siste spørsmålet: Jeg sa at det er forskjell på at NATO går ut av sitt eget område, f.eks. inn i en helt annen verdensdel, det ønsker ikke vi, og at man forsøker å forsvare de samme grunnleggende rettighetene som man har gjort på det europeiske kontinent, innenfor vårt eget område og det som er på dørterskelen til vårt eget område, slik som det nå skjer i Kosovo.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
Thorbjørn Jagland valgte selv å gå inn i NATOs aktivitet overfor Milosevic og den pågående og vedvarende konflikt, som jo har vart en stund, i Kosovo. Men han sa på slutten av sitt replikksvar til Fridtjof Frank Gundersen at det var veldig viktig at vi nå står bak det våre allierte i NATO har valgt. Jeg går ut fra at dette var en forsnakkelse i og med at vel også Thorbjørn Jagland er enig at Norge ikke passivt skal gjøre det de øvrige NATO-land har valgt, men at vi selv skal delta i NATOs indre beslutningsprosess på lik linje med de øvrige. Og da vil jeg fornye spørsmålet fra Fridtjof Frank Gundersen. Vi ser nå i konflikten og i det som pågår, at serberne nettopp hevder at Kosovo er en del av republikken Jugoslavia, og de hevder at det er innblanding i indre forhold i en suveren stat. Det er hovedbegrunnelsen i kampen mot det NATO har valgt å gjøre. Ville det ikke da vært mulig på et langt tidligere tidspunkt – det er fremdeles ikke for sent – å gå inn på den linje å anerkjenne Kosovo som en selvstendig stat? Da ville den serbiske hær vært en okkupasjonshær. Da ville ikke lenger unnskyldningen og begrunnelsen overfor det internasjonale samfunn kunne være at det er innblanding i en egen, selvstendig, suveren stat som Kosovo er en del av. Og til det andre spørsmålet: Når nå også Arbeiderpartiet omsider godtar at NATO kan handle uten et direkte mandat fra Sikkerhetsrådet i FN, er dette en prinsipiell, vedvarende endring eller er den selektiv, myntet på dette ene spesielle tilfellet?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
De krigshandlinger som har vedvart en stund i Kosovo, er selvsagt ytterligere blitt trappet opp gjennom de handlinger som NATO nå har iverksatt. Derfor er det også helt naturlig at den strøm av flyktninger som har kommet ut av Kosovo tidligere, nå også som følge av NATOs inngripen er blitt forsterket. Det medfører selvsagt et ytterligere, i hvert fall moralsk, ansvar for NATO-landene til å håndtere flyktningproblematikken. Justisministeren har, så vidt jeg har forstått, sagt at det er viktig at man nå konsentrerer innsatsen når det gjelder å hjelpe flyktninger, til nærområdene. Mitt spørsmål til utenriksministeren vil være om han er enig i dette, og om vi kan forvente at Regjeringen følger dette opp med aktiv bistand og støtte til humanitære organisasjoner, tilbud om finansiell støtte til Albania og Makedonia for å finansiere hjelp i nærområdene i form av å skaffe penger til innkjøp av mat og medisiner, eventuelt til forlegninger og annet utstyr som måtte være nødvendig. Jeg vil gjerne si at fra vår side er vi innstilt på å bidra til raskest mulig behandling av eventuelle bevilgningsforslag til dette formål som måtte komme fra Regjeringen like etter påske. Vi har selvsagt heller ingen innvendinger om Regjeringen bruker andre poster til raskest mulig nå å iverksette og tilby økonomisk bistand for å avhjelpe flyktningproblemet som krigshandlingene i Kosovo medfører. Det er vårt syn at vi får mest nytte av midlene ved å bruke dem i nærområdene, der det nå er behov som raskt bør tilfredsstilles. Vi ville sette pris på om Regjeringen kunne varsle noe i løpet av meget kort tid, enten i dag eller i morgen, om at Norge vil stille opp med økonomisk bistand i betydelig grad til Makedonia og Albania, og til eventuelle andre som også mottar flyktninger.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
Jeg har to spørsmål til statsministeren. Når det gjelder utvalget som han og Regjeringen vil nedsette, på tross av at jeg forstår at det er et flertall i Stortinget som ikke ser noe behov for det, vil jeg si at det selvsagt er opp til Regjeringen selv å vurdere hvilke utvalg Regjeringen ønsker å oppnevne. Jeg forstår også at statsministeren hevder at dette utvalget ikke vil komme til fortrengsel for noe annet, og at han mener han har gode synspunkter på hvordan dette utvalget vil fungere. La meg få lov til å skyte inn at erfaringene fra Verdikommisjonen ikke er helt gode når det gjelder at et utvalg eller en kommisjon opptrer slik som man hadde trodd det skulle gjøre, da man nedsatte det. Så vi har ingen garanti. Men jeg vil gjerne be statsministeren bekrefte at mens dette utvalget er i arbeid, vil det ikke på noe tidspunkt fra noe medlem av Regjeringen bli sagt at man avviser spørsmål eller temaer i den løpende forsvarspolitiske debatt med at det er et utvalg som holder på å vurdere dette, altså at man ikke under noen omstendighet vil si at dette vil vi ikke behandle, dette vil vi ikke besvare, fordi det er et utvalg som steller med det. Jeg vil gjerne ha en garanti for at ingen i Regjeringen vil prøve seg på noe slikt. Så til mitt andre spørsmål. Jeg synes det var en litt lite offensiv holdning fra statsministeren på spørsmålet fra formannen i forsvarskomiteen om å søke å koordinere de drøftelser som vil måtte komme mellom de land som er medlem av NATO, men som ikke er medlem av EU, i forbindelse med VEU og utviklingen nå i EU. Jeg vil be statsministeren tenke litt mer. Kunne ikke det faktisk være fornuftig? Han kunne vel i hvert fall undersøke med de andre NATO-land om de er interessert i at man opptrer samlet når det gjelder å finne gode konsultasjons-, innflytelses- og deltakelsesordninger i det fremtidige forsvars- og sikkerhetspolitiske samarbeid. Jeg vil gjerne vite om han i hvert fall vil ta kontakt med de andre landene for å høre om en felles opptreden kan være fornuftig.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
La meg først si til representanten Solheim at jeg har aldeles ikke sagt at vi har hatt rett. Det sa jeg ikke. Jeg sa ikke det med et ord jeg! Jeg bare påpekte det faktiske forhold at SV stort sett – og jeg sa stort sett – har tatt feil i alt de har sagt om sikkerhetspolitiske og forsvarspolitiske spørsmål de siste 20 årene, når en ser på erfaringene etter hvert. Det beste beviset er jo at Erik Solheim nå prøver å fremstille seg som en guru, som er den som skal støtte at vi må bruke militærmakt. Hadde guruen hatt makt de siste 20 årene, hadde man ikke hatt det militærapparatet, det hadde ikke vært noe NATO. Det hadde ikke vært det apparatet som kunne benyttes overfor en diktator når det er nødvendig – også med Erik Solheims ord – å gripe inn. Vi hadde ikke hatt det. – Men vi har tatt feil vi! En ting til: Det har vært en gjenganger i et par debatter i Stortinget i den senere tid at man har kommet med sitater fra for halvannet, to og tre og fire og åtte år siden. Verden går jo fremover! Et sitat fra en tid tilbake behøver ikke nødvendigvis å være riktig i dag. Men når det gjelder de sitatene – for det var det Erik Solheim presenterte – vil jeg be om å få dem dokumentert. Jeg kjenner ingen av disse: «så trygg» og «så bagatellmessige». Jeg skulle gjerne vite hvor det var sagt, samt det siste sitatet, som for meg er ukjent.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Vi har i dag en NATO-debatt i lys også av en aktuell situasjon, hvor jeg tror det er viktig at vi kan være enige om at det ikke finnes noen absolutte sannheter. Av og til synes jeg representanten Gundersen kanskje blir litt vel absolutt når han snakker om situasjonen i Kosovo, og situasjonen på Balkan i det hele tatt. Men jeg synes han hadde noen interessante utredninger om den konflikten som av og til nødvendigvis vil måtte oppstå mellom folkerett og menneskerett. Og jeg skal langt på vei gi ham rett i at det kan være konflikter som ligger i akkurat det skjæringspunktet. Jeg har et konkret spørsmål til Fridtjof Frank Gundersen. Jeg lyttet til innlegget hans med interesse, men kunne ikke finne noe i forhold til et helt nødvendig samarbeid som NATO også må ha med Russland. På hvilken måte mener representanten Gundersen og Fremskrittspartiet at vi skal forholde oss til vår store nabo i øst? Hvordan mener han at den sikkerhets- og forsvarspolitiske debatten som i dag skjer i Europa, skal kunne kobles sammen med et forhold til Russland? Hvordan skal NATO forholde seg til Russland framover? Hvordan skal vi forholde oss til Partnerskap for fred? Og har representanten Gundersen noen tanker i det hele tatt om Russlands forhold til NATO, også i forhold til en eventuell framtidig utvidelse?
Jan Petersen (Høyre), 1999-03-25:
Jeg er ikke helt sikker på om vi er inne i debattens aller mest sentrale punkt nå, men jeg har likevel lyst til å si at det har vært en helt klar NATO-politikk, som også er fulgt i parlamentarikersammenheng, å trekke Russland inn i et større fellesskap, og ikke minst trekke russiske politikere inn i et større sikkerhetspolitisk nettverk. Dette er klar NATO-politikk, også nedfelt i grunnakten mellom Russland og NATO. Min erfaring er, og jeg har brukt relativt mye tid på det, sannsynligvis vesentlig mer enn hr. Gundersen, at i Dumaen og ikke minst i Føderasjonsrådet, som på mange måter er en interessant kontrast, er det mulig i ganske stort omfang å få en dialog om substans på tvers av retorikk, og som er fremtidsrettet. Når hr. Gundersen la an den tonen han gjør, er spørsmålet mitt rett og slett: Mener han at NATO er på feil kurs når man i sin politikk forsøker å trekke Russland inn i en større sammenheng, og ikke minst at man i parlamentarikersammenheng forsøker å trekke russiske politikere inn i en større sammenheng?
Jan Petersen (Høyre), 1999-03-25:
Mitt poeng var at jeg slett ikke holder meg med Sjirinovskij når jeg er i Russland. Det er helt andre krefter som det er grunn til å snakke med. Jeg sier ikke at det er noe som på noen måte er uproblematisk her. Russland kan godt igjen utvikle seg til å bli et problem hvis en økonomisk krise fører til mer eller mindre halvfascistiske regimer eller regimer av tilsvarende karakter. Men det kan også være en del av løsningen på de sikkerhetsproblemer som vi vil se i det 21. århundre knyttet f.eks. til Midtøsten, slik Russland litt nølende har vært med på i Bosnia. Russlands engasjement i Bosnia har vært et positivt bidrag. Det bærer bud om at noe kan skje for fremtiden. Jeg sier ikke at det ikke er enorme problemer her, men hva er alternativet? Vi har ment at det vil være viktig å forsøke å trekke russiske beslutningstagere inn i et større nettverk nettopp for å bygge ned en del av motsetningene og misforståelsene om hva NATO egentlig dreier seg om. Dette arbeidet har vi drevet med i noen år. Det er ganske interessant å se hvordan utviklingen i synet på utvidelse har vært. Til å begynne med var det knallharde nei. Så har vi kommet i en situasjon hvor det er akseptert, og etter hvert er det i ferd med å flyte helt ut av dagsordenen. At vi har et enormt problem knyttet til Kosovo som gjør at dette samarbeidet midlertidig brytes, er det ikke noen tvil om. Der må vi fortelle russerne at de rett og slett er på feil vei, fordi dette dreier seg om å sørge for at partene i Kosovo ikke dreper hverandre i den utstrekning de hittil har gjort. Men dialogens betydning er stor, og nettopp fordi det er mange parter det er fornuftig å føre en dialog med, synes jeg det er viktig å forsøke å gjøre dette arbeidet fremover. Jeg tror at når denne umiddelbare utladningen er over, vil det være mulig å komme tilbake dit, fordi man ser det grunnleggende interessefellesskap som tross alt er der, ikke minst i en vanskelig økonomisk situasjon.
Jan Petersen (Høyre), 1999-03-25:
Mitt poeng med det jeg sa i sted, er for det første å besvare det spørsmålet som en del har hatt, nemlig om det har vært noen debatt overhodet. Det er derfor jeg sier at Regjeringen har vært, meget fortjenstfullt, påpasselig med å konsultere Stortinget og innhente synspunkter, slik at det jo har vært en grundig vurdering av den situasjonen vi har kommet opp i. Dette er ikke en ny situasjon som oppstod nå. Dette har vært forutsett som en mulighet gjennom mange måneder – en mulighet vi håpet ikke skulle bli virkelighet. Men jeg går ut fra at alle sammen har tenkt igjennom at den muligheten også kunne være der. Og det har også vært en offentlig debatt om det. Jeg er også helt enig med Erik Solheim i at det er svært viktig å besvare mange av de spørsmålene som folk nå har, som av naturlige grunner først dukker opp når saken er helt dagsaktuell, slik som den er blitt i og med denne bombingen. Men mitt anliggende var i grunnen i tillegg å si at nå må ikke den vestlige verden involvere seg i en debatt hele tiden som reiser tvil om den linjen som er valgt. Det kan gi uklare signaler og kan kanskje gi Milosevic et håp om at hvis han bare holder ut lenge nok, så kommer vi til å ende opp med intern uenighet og trekke oss ut, og han kan ta det med ro. Det er derfor jeg tror det er veldig viktig at det nå sendes helt klare, entydige signaler om at den linjen vi har valgt, står vi ved. Min replikk var også ment i forhold til Fremskrittspartiets ønske om nå å gjøre dette til en debatt om en annen strategi. Det er en interessant debatt på mange måter. Jeg må nok si at jeg tror ikke at vi når igjennom overfor Milosevic ved seminarer. Jeg tror vi når igjennom med glassklar tale, og det synes jeg vi alle sammen skal bidra til.
Jan Petersen (Høyre), 1999-03-25:
Debatten om det fremtidige strategiske konsept forsvinner kanskje naturlig nok i debatten om Kosovo, men det har også forsvunnet i mangel på presisjon i statsministerens redegjørelse. Nå skjønte jeg det slik at utenriksministeren mente at det var enkelte ting jeg ikke tok på alvor. Jeg fikk ikke helt tak i hva det var, men det er mulig jeg er i nærheten av spørsmålet når jeg nå vil spørre: Hva skjuler det seg egentlig av realiteter bak en setning som «samtidig må det oppnås en balanse mellom denne traktatbaserte kjernen i samarbeidet og de nye fundamentale oppgaver»? Utenriksministeren må ha meg unnskyldt, men det er ikke veldig klart hva slags reelle konflikter som skjuler seg bak en slik formulering. Men det er den type ting som jeg mener at vi i denne debatten burde ha gått inn i. Debatten om de fremtidige oppgaver formuleres ofte med den konklusjon som følger, nemlig at NATOs oppgave for fremtiden ikke bare bør bestå i å forsvare territorium, men også interesser. Jeg vil gjerne spørre om utenriksministeren assosierer seg med en slik konklusjon, og i så fall, hvilke interesser mener han da det er riktig å forsvare? Vil det f.eks. inkludere forsvaret mot terrorisme, som jeg vet en del har ønsket å flagge høyere i det strategiske konseptet?
Jan Petersen (Høyre), 1999-03-25:
La meg bekrefte to forhold. Det ene er den enigheten statsministeren registrerte når det gjaldt norsk holdning til operasjonene i Kosovo. Jeg tror det er all grunn til at den understrekes nok en gang. Og jeg vil gjerne si, som jeg også har sagt tidligere i dag, at på dette punktet har Regjeringen hatt en god kommunikasjon med Stortinget og hentet råd, og det tror jeg har vært med på å styrke enigheten på dette punktet. Det andre, som jeg bekrefter med glede, er at statsministeren har som målsetting at vårt forhold til EU på det sikkerhets- og utenrikspolitiske området må bringe oss i arrangementer som er minst like gode som det vi har i forhold til Vestunionen i dag. Jeg tror det er svært viktig at ambisjonen er så klar, og jeg er glad for at dette er Regjeringens ambisjon. Så til det punktet hvor jeg må innrømme at jeg fortsatt er noe urolig, for å si det litt forsiktig, og det gjelder denne forsvarsutredningen som statsministeren ønsker seg. Jeg hadde ikke vært urolig hvis det ikke hadde vært fordi Regjeringen jo nettopp har en historie hvor den ikke handler, og hvor den er forferdelig glad i å debattere og utrede, men hvor altså vedtakene ikke kommer. Jeg minner om at hvis man ønsker å endre Forsvaret i retning av de nye oppgavene, da er det ingen logikk i det Regjeringen stod for her for to dager siden, nemlig å si nei til et skyte- og øvingsfelt. Samtidig vet vi at problemet i Forsvaret i dag er at man ikke har penger nok til den strukturen som er vedtatt, og allikevel kuttet regjeringen Bondevik blodig i budsjettet i høst. Det er bakgrunnen for min skepsis. Når man ser formuleringen i mandatet, blir den ytterligere styrket. Derfor vil jeg stille følgende spørsmål til statsministeren: Kan han bekrefte at han nå virkelig er villig til å foreslå de forsvarsbevilgninger som gjør det mulig å oppfylle den strukturen som Stortinget allerede har vedtatt?