Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2009-06-12:
Hvis det ikke skjer noe særskilt i de siste dagene, deltar jeg i dag i min siste stortingsdebatt etter snart 16 år på Stortinget. Det er ikke vemodig, men litt spesielt. Det er en god avslutning å være hovedtalsperson for Arbeiderpartiet i behandlingen av hovedlinjene i norsk utenrikspolitikk. En stortingsmelding om dette temaet har vi ikke hatt på 20 år. Det er en viktig begivenhet. La meg innledningsvis takke saksordføreren, eller kanskje riktigere stedfortredende saksordfører, for et godt arbeid med å lose komiteen fram til foreliggende innstilling. Jeg vil også starte med en vurdering av helheten i utenrikskomiteens innstilling. Forskjeller er det der, men det har sannsynligvis aldri før vært så bred politisk samstemthet om hovedlinjene i norsk utenrikspolitikk. Det er en styrke for Norge, og det er en styrke for Regjeringen, som skal iverksette politikken. Innledningsvis vil jeg i tillegg framheve Regjeringens forarbeid til St.meld. nr. 15, en omfattende og engasjerende prosess som har gitt et bredt tilfang av innspill, meninger og analyser og stimulert en åpen og inkluderende debatt om utenrikspolitiske temaer. Det skal Regjeringen ha ros for. Når grunnlaget er godt, står konstruksjonen best. Som nevnt er det 20 år siden Stortinget hadde en tilsvarende gjennomgang av norsk utenrikspolitikk. Den gangen var situasjonen preget av mer tradisjonelle og oversiktlige maktstrukturer i skyggen av den kalde krigen – på et vis enklere og mer forutsigbart, men ikke ønskelig. Den gang var norsk utenrikspolitikk formet mer ut fra sikkerhetspolitiske, for ikke å si militære sikkerhetspolitiske, vurderinger som et av NATO-landene med grense mot Sovjetunionen. Bakgrunnen i dag er ikke uten en sikkerhetspolitisk dimensjon, men det er langt flere og mer komplekse utfordringer vi står overfor. Klimautfordringene og internasjonaliseringen av handel og økonomi kan stå som eksempler. Globalisering og geopolitiske endringer utgjør bakteppet for utformingen av og prioriteringen i utenrikspolitikken. Det er samtidig vanskeligere å skille mellom innenrikspolitikk og hensyn utenfor landets grenser. Interesser har selvsagt ligget til grunn for utenrikspolitikken fram til i dag, men Regjeringen har i stortingsmeldingen invitert Stortinget til en fornyet drøfting av interessebegrepet som grunnlag for strategiske prioriteringer. Stortinget slutter seg til to grunnleggende hensyn: å fastlegge hvor viktige de interessene er som berøres av en gitt utvikling eller en gitt sak, og å avgjøre hvor relevant Norge er som aktør, og i hvilken grad Norge kan gjøre en forskjell. Dette betyr tyngde til områder som er viktige for Norge, og der vi samtidig spiller en rolle internasjonalt, som energi, maritime næringer, nordområdene og Russland, engasjementspolitikk og bidrag til global organisering. Utenrikspolitikken kan heller ikke avgrenses til snevre nasjonale egeninteresser, men prinsippet om utvidede egeninteresser må gjelde. Til det siste kommer bl.a. global forebygging av konflikter og fattigdom og trusler fra klimaendringene. Bevisstheten om de internasjonale rammevilkårene og våre interesser er avgjørende for å navigere i norsk utenrikspolitikk. La meg kommentere noen politikkområder i innstillingen, som vil utfylles av andre talere fra vår side. Finanskrisen har skapt en ny dagsorden. Nå snakkes det fra venstre til høyre i politikken om behovet for styring, regulering og kontroll av finansmarkedene og kamp mot skatteparadiser. Vi ønsker dette velkommen. Samtidig vil jeg understreke at Norge ikke vil være tjent med økt proteksjonisme i internasjonale handelsvilkår. Den norske samfunnsmodellen vil jeg også understreke er en medvirkende faktor for Norges gunstige stilling med økende globalisering, og den har vist seg robust i en åpen internasjonal økonomi med høy grad av produktivitet og omstillingsevne. Jeg er litt forbauset over at Høyre, Venstre og Fremskrittspartiet ikke sluttet seg til en merknad om å fokusere på sysselsetting, sosial beskyttelse og kriterier for anstendig arbeid blant tiltakene mot finanskrisen. Kampen for «decent work» er global. Arbeiderpartiet mener også at retten til å organisere seg og til å inngå kollektivavtaler må bringes inn i framtidige forhandlinger og avtaler, slik at forbud mot diskriminering, barnearbeid og tvangsarbeid inkluderes. Nordområdene er Regjeringens viktigste strategiske satsingsområde. Klimautfordringene, energisikkerhet og forvaltning av fiskeriressurser har gitt nordområdene økt synlighet og tyngde. Det dreier seg om nærvær, aktivitet og kunnskapsoppbygging. Fra innstillingen vil jeg også peke på at komiteen ber Regjeringen om en utredning av mulige konsekvenser en betydelig maritim trafikk over Polhavet kan ha for Norge. Russland og Norge har felles interesser i nordområdene. Vi må videreutvikle det gode bilaterale samarbeidet mellom våre to land. Russland må samtidig engasjeres i dialog og samarbeid i multilaterale fora. Men samarbeidet skal ikke frata oss muligheten til å være tydelige i kritikk der vi mener Russland ikke ivaretar sine folkerettslige forpliktelser eller sine forpliktelser som medlem av Europarådet med å ivareta menneskerettigheter og ytringsfrihet. Selv om sikkerhetsutfordringene i dag er mer komplekse, gjelder fortsatt den tradisjonelle militære sikkerhet, både for eget territorium og for innsats sammen med allierte i andre deler av verden. Arbeiderpartiet anser fortsatt den transatlantiske alliansen som den viktigste sikkerhetspolitiske forankringen for Norge, men vi vil også legge vekt på tilknytningen til det sikkerhets- og forsvarspolitiske samarbeidet i EU og samarbeidet med de andre nordiske landene. Norge har interesse av en internasjonal rettsorden og internasjonale kjøreregler der rett går foran makt. Derfor har vi vært en sterk støttespiller til FN. Jeg vil imidlertid understreke kravet om og behovet for reform i sentrale deler av FN-systemet for å gjøre organisasjonen mer relevant og mer effektiv. Denne utfordringen forsterkes samtidig ved at en vil sikre bedre representativitet og fordele innflytelse og makt innen FN-systemet. Denne problemstillingen anskueliggjøres også i innstillingen knyttet til arbeidet for menneskerettigheter og demokrati, hvor endringer i representativitet i FN-organer gir fornyet grunnlag for konflikt og spenning om verdispørsmål. Mitt svar er at vi må være der og delta og forsvare de grunnleggende universelle menneskerettighetsprinsippene. Jeg er derfor glad for og har forventninger til Norges inntreden i FNs menneskerettighetsråd. Arbeidet for menneskerettigheter må være en fanesak for Norge i engasjementspolitikken fordi det er grunnlaget for fred, utvikling og bekjempelse av fattigdom. Alle partiene, med unntak av Fremskrittspartiet, støtter prinsippet om en FN-ledet verdensorden. Jeg må spørre Fremskrittspartiet: Hvorfor? Hva er alternativet? Stadig flere områder får en europeisk dimensjon. Tilknytningsform til EU er ikke tema i stortingsmeldingen. Regjeringen legger til grunn den eksisterende tilknytningsformen gjennom EØS-avtalen og andre avtaler mellom Norge og EU. Jeg har bare lyst til å peke på hele komiteens vektlegging av betydningen av EU og at det er i norsk interesse å ha et nært og tett samarbeid med EU og EU-landene. Vi er enige om at Regjeringen og Stortinget må ha en aktiv europapolitikk. Og jeg vil legge til: Inntil noe annet er realistisk, ivaretar EØS-avtalen vitale norske interesser. Den er av både EU- og EFTA-siden flere ganger betegnet som godt fungerende. Avtalen har mulighet for påvirkning og innflytelse på viktige områder, som må brukes. Vi må ikke prate ned betydningen av EØS-avtalen, selv om flere av oss mener at deltakelse i de politiske beslutningsprosessene i EU ville ivareta norske interesser bedre. Så får vi se om utviklingen framover med hensyn til Islands veivalg og evalueringen av EØS-avtalen, som komiteen ber om, gir grunnlag for en ny debatt om tilknytningsform og medlemskap i EU. Jeg vil avslutningsvis framheve den nyeste utviklingen i nordisk samarbeid og de positive mulighetene for tettere sikkerhets- og forsvarspolitisk samarbeid i Norden, ikke som noe alternativ til NATO, men som et supplement. Vi lever i en omskiftelig tid, hvor nasjoner og individer må forholde seg til raske endringer. I urolig sjø bør en ha ballast. Med stikkordene FN, NATO og et nært samarbeid med EU og de nordiske landene vil jeg påstå at vi kan holde en stø kurs i norsk utenrikspolitikk.