Michael Tetzschner (Høyre), 2012-05-03:
Det kommunale selvstyret har lang tradisjon i Norge. Formannskapslovene, som åpnet for utstrakt lokalt selvstyre, ble innført så tidlig som i 1837 – for øvrig gjort gjeldende i 100 færre kommuner enn det vi opererer med i dag, tankevekkende nok. Men hva kommunesektoren kan oppvise i imponerende lengde når det gjelder selvstyre, kan den dessverre ikke vise til i dybde, for det kommunale selvstyret har vært under press. Det har nemlig vært to pendelbevegelser som har beveget seg i samme retning: Det første er at sektorinteressene er blitt sterkere i staten. Det at staten selv har ønsket å sentralisere mer makt, passer også godt til det sosialdemokratiske arvegods. Vi står derfor overfor det faktum at man i mange kommunestyrer ser at man har mindre reell makt. Man ser det i problemene med å få rekruttert nye tillitsvalgte ved kommunevalgene osv. Så har vi hatt en diskusjon om øremerkede tilskudd, som heldigvis har vist en utflatende tendens. Der er det ryddet opp. Det har flere partier bidratt til. Men fortsatt er det kommunale selvstyret truet ved den rettsliggjøringen som skjer ved at et utall særlover som er diktert av sektorinteressene, presses på kommunestyrene, som får mindre og mindre handlingsrom i det daglige. Så også på dette området ser vi at det kommunale selvstyret er utsatt for det man ellers kaller rettsliggjøring. Det kaller også på visse muligheter for det lokale beslutningsnivået å gå til en uavhengig instans for å få kartlagt hvor langt lover og forskrifter som gjelder dem, egentlig gjelder. I dag er det et hierarkisk forhold som gjør at når stat og kommune/fylkeskommune diskuterer, er det staten som også står for rettsanvendelsen, og som avslutter diskusjonen. Vi mener at staten må respektere de lovene som staten selv gir, også når det ikke passer dem eller deres særinteresser. Derfor er det viktig at Norge etterlever de konvensjonene vi har skrevet under på. I Europarådskonvensjonen av 1985 står det at medlemsstatene forplikter seg til å gi det lokale forvaltningsnivået «a legal remedy», altså en domstolsadgang, som gjør at man av uavhengig tredjeinstans kan få prøvet rettslige tvister mellom stat og kommune – rettslige tvister som det blir mer og mer av på grunn av den rettsliggjøringen som jeg viste til. Derfor er svaret på disse spørsmålene langt på vei det forslagsstillerne har lagt frem i dag, nemlig at vi får en særdomstol eller en forvaltningsdomstol – i hvert fall en som er utenfor staten, som kan påse at staten oppfyller sine egne lover, respekterer grensene for forvaltningens skjønn på en ordentlig måte, hvilket fylkesmennene i dag, som statens representanter, ikke alltid er. Jeg har sett at komiteens flertall, som ikke går inn for forslaget, ikke er helt avvisende. Men man sier at det er så mange andre stortingsmeldinger som er prinsipielle og flotte, og at man kan ta det opp senere, og at man ikke har nok kunnskap i dag til å gå for forslaget. Nå kan man jo kanskje si, med et lite glimt i øyet, at dette med manglende kunnskap aldri før har vært noen hindring for et flertall som ønsker å gjøre noe. De store helsereformene de siste årene er jo innført med sterke formodninger, uten noen særlig forskningsmessig bakgrunn. Men uansett hvordan man ser på det erfaringstilfanget vi har for å gå for forslaget, må jeg i hvert fall spørre den ansvarlige statsråden, Navarsete, om det i hvert fall ikke er litt pinlig at vi i 2012, 23 år etter at vi skrev under på Europarådskonvensjonen, ikke har gitt kommunesektoren den adgangen til en uavhengig tvisteløsningsinstans som vi har skrevet under på. Det må, uansett hva man ellers mener, være pinlig at Norge ikke overholder sine internasjonale forpliktelser når vi har skrevet under på traktatene. Så hva man ellers måtte mene, kan vi ta en diskusjon om, men det må være pinlig.