trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inge Lønning (Høyre), 1999-03-23:
Det har fra Fremskrittspartiets side i denne debatt vært ytet en betydelig innsats – rent kvantitativt – når det gjelder å forklare hva som er meningen, og hva som ikke er meningen med partiets forslag. Det ser jeg på som positivt, for gjennom det er det vel skjedd en forenkling av noe som opprinnelig var en dobbelkommunikasjon, og kanskje til og med en flerdobbel kommunikasjon. Hvis den nå er brakt ned på et enkelt og begripelig nivå, har jo ikke dette vært forgjeves. Men det gjenstår fremdeles et par litt løse tråder, for representanten Sandberg hevdet i et tidligere innlegg at de omtalte ti bud fra representanten Alvheim var aktuelle i 1992-93, for da var situasjonen en helt annen enn i dag. Nå har vi nettopp fått meddelt at de ti bud skal komme i oppdatert, pusset og ny utgave, og det kan man selvfølgelig imøtese med forventning. Jeg vil for sikkerhets skyld forutskikke den bemerkning at jeg tror fremdeles at jeg for min del vil holde en knapp på originalutgaven av de ti bud.
Trond Helleland (Høyre), 1999-03-23:
Representanten Alstad viser til Arbeiderpartiets forslag til tiltak som kan bøte på dette med barnekriminalitet. Det merkelige er jo at Arbeiderpartiet la fram dette først etter at rammene for statsbudsjettet var lagt – etter at de var helt sikre på at det ikke ble vedtatt, og kom med det som en slags tiltakspakke som de skulle bruke noen av kontantstøttekronene sine på. Det vi ber om, er at Regjeringen kommer med en tiltaksliste og at Regjeringen også tar dette på alvor. Når koplingen mellom barnevernsloven og kriminalitet blir såpass bastant avvist av Regjeringen, er vi skuffet over det, men det er ikke for sent å snu. Jeg håper at Regjeringen nå, når den ser på barnevernsloven videre, går inn og ser på en tiltaksliste, eventuelt setter ned et barnekriminalitetsutvalg, som kan se på hvordan en skal møte disse barna som faktisk har havnet på en kriminell løpebane lenge før de har nådd den kriminelle lavalder. Alstad tar feil når han tror at Høyre bare har ett svar på disse spørsmålene, nemlig mer politi. Vi vet at dette ikke er enkle problemstillinger. Dette er kompliserte problemstillinger. Det sa jeg også i innlegget mitt. Derfor ber vi om at noen andre enn representantene Alstad og Fossum setter seg ned og går gjennom dette, og prøver å lage en tiltaksliste som omfatter mye mer enn bruk av politi, men som ser på barnets totale situasjon og ser hvilke tiltak som kan settes inn.
Trond Helleland (Høyre), 1999-03-23:
Representanten Fossum innledet med å si at representanten Helleland hadde sagt at han var opptatt av barn. Ja, selvsagt er jeg opptatt av barn, og det er barnevernsloven vi nå behandler. Jeg er opptatt av samfunnets beskyttelse også mot voldelige barn og barn som stadig begår kriminalitet. Ikke minst er jeg opptatt av det i forhold til andre barn som blir rammet av denne kriminaliteten. Det at barn plager barn, at barn stikker ned barn, at barn faktisk driver med kriminelle handlinger overfor sine jevnaldrende, er et alvorlig samfunnsproblem, og jeg kan ikke fri meg fra den tanken at Arbeiderpartiet, som har sittet med regjeringsmakten i så mange år og sett denne utviklingen akselerere, ikke har grepet fatt i det. Så kommer de nå, etter at budsjettet er vedtatt, og legger fram en slags tiltaksplan som de vil ha Stortingets tilslutning til, enda de vet at de ikke får det. Så er det spørsmål om dette med barneloven eller straffeloven. Spørsmålet tilbake til representanten Fossum blir jo: Dersom hun mener at dette bør behandles etter straffeloven, ser jeg fram til at Arbeiderpartiet fremmer forslag om tiltak i tilknytning til straffeloven. Men det virker ikke som det er det hun er ute etter heller. Det representanten Fossum egentlig sier, er at dette problemet skal vi ikke ta så alvorlig fordi det er barn vi snakker om, og samfunnet må ikke gripe inn overfor dem. Det finner jeg merkelig, og jeg synes det er rart at representanten Fossum og Arbeiderpartiet så elegant prøver å overse de problemene som faktisk er i denne byen, i andre byer av en viss størrelse og egentlig over det ganske land. Derfor sier vi at det må være bestemmelser som angir den retningen barnevernet kan gå når det gjelder bruk av tvangsmidler f.eks.
Trond Helleland (Høyre), 1999-03-23:
Representanten Fossum er åpenbart ille berørt av at jeg har hevdet at Arbeiderpartiet ikke gjorde noe med dette. Nå sier representanten Fossum at Arbeiderpartiet har lagt fram både langtidsplaner, handlingsplaner osv. Men hva er resultatet? Resultatet er at denne formen for kriminalitet har økt, og da hjelper det svært lite med de handlingsplanene som Arbeiderpartiet har lagt fram. Høyre har ikke noe ønske om å sette politi inn mot mindreårige. Det sa jeg også klart i innlegget. Representanten Fossum vil med vilje misforstå. Når jeg i mitt innlegg sa at Høyre ikke vil bruke barnevernsloven som en straffelov, går representanten Fossum opp og sier akkurat det motsatte. Derfor hadde det vært interessant dersom Grethe Fossum hadde lyttet til det som kom fram i innlegget og gitt en reaksjon på bakgrunn av det, og ikke en reaksjon på grunnlag av sine forutinntatte holdninger.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-03-23:
Når vi nå har fått en debatt om forslag fra Fremskrittspartiet, har jeg litt lyst til å bidra og da i forhold til to av de forslagene som foreligger. Jeg synes nok at det forslaget som er satt fram til ny § 4-1 nytt tredje punktum, også kunne fortjene litt oppmerksomhet, for det er faktisk et prinsipielt svært viktig steg Fremskrittspartiet der tar når de går fra det å gjøre barnets beste til et avgjørende kriterium i forhold til ethvert inngrep fra barnevernets side, til å si at beskyttelse av samfunnet skal kunne være likestilt med barnets beste når det gjelder inngrep fra barnevernets side. Jeg tror det er et prinsipielt steg som det er all grunn til å ta avstand fra. Heldigvis går ikke Høyre like langt, og jeg har i og for seg sans for en god del av de resonnementene som representanten Lønning her fremsatte. Men allikevel er det viktig å holde fast ved som det helt grunnleggende at det er barnets beste som skal ivaretas fra barnevernets side. Derimot tror jeg at det kunne være grunn til å se noe på kriteriene i § 4-24, om når det er adgang til å sette inn tiltak i forhold til atferdsproblemer, og kanskje også se noe på kriteriene for å treffe midlertidige vedtak etter samme bestemmelse i forbindelse med en senere revisjon av barnevernsloven. Det er mulig at vi her har fått en praksis som faktisk kan være i strengeste laget med hensyn til hva som går for å være alvorlig kriminalitet, at man rett og slett legger terskelen for høyt for hva man oppfatter som alvorlig kriminalitet. Men det bør man ta i en bredere sammenheng. Så til forslaget til § 3 og omsorgssvikt på grunn av manglende norskkunnskaper: Med den plasseringen Fremskrittspartiet har gjort av dette forslaget, nemlig i en bestemmelse som går på barnevernets forebyggende oppgaver generelt, og ikke rettet inn mot det enkelte barn i den enkelte familiesituasjon, gikk det faktisk an å ta dette relativt positivt og si at det Fremskrittspartiet her peker på, er en problemstilling som man godt kan ta på alvor, nemlig hvilket ansvar samfunnet har for at barn har forsvarlige norskkunnskaper når de begynner på skolen – også de som kommer fra utlandet. Men det er noe med begrepsbruken – i hvert fall i mitt hode. Jeg reagerer på at man omtaler dette som «omsorgssvikt ». Men jeg synes faktisk at det her har skjedd en viss glidning fra Fremskrittspartiets side i argumentasjonen, som tidvis blir slik at jeg opplever at den kunne være akseptabel. Hvorfor da ikke ta skrittet fullt ut og gjøre dette til en problemstilling i forhold til opplæringsloven og spørsmålet om hvilke tilfeller det er aktuelt med særskilt undervisning før man begynner på skolen? Da kunne vi kanskje begynt å snakke på en fornuftig måte om dette.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-03-23:
No skal eg ikkje gå inn på kven som er Regjeringas samarbeidspartnarar eller ei. Det vi veit, er at når det gjeld budsjett, har Arbeidarpartiet ikkje vilja samarbeida med oss. Når det gjeld andre saker, har vi òg hatt samarbeid med Arbeidar partiet, utan at eg derfor går god for alt Arbeidarpartiet meiner. Det gjeld òg andre samarbeidspartnarar som denne Regjeringa har. Eg nemnde ikkje forslaget frå Framstegspartiet, det er rett, men dersom Rune Kristiansen har fylgt med, tok eg i media ganske klart avstand frå Framstegspartiet sitt forslag då det blei fremma for om lag 14 dagar sidan. Eg kan gjerne gjenta at det forslaget som ligg her, støttar ikkje eg, heller ikkje Regjeringa. Eg hadde berre fem minutt til innlegget mitt, og eg hadde ikkje høve til å ta for meg alle forslaga som kom frå andre parti, det er òg andre forslag her. Eg tok for meg det som var Regjeringa sin politikk, og var glad for å få tilslutning til mange av dei forslaga som vi har fremma. Dei fleste har vi faktisk fått tilslutning til, og det er eg glad for. Når det gjeld kva Carl I. Hagen har sagt i ein debatt i førre veke i forhold til kontantstøtte og bøtelegging, vil eg ta avstand frå det. Når det gjeld born sine norskkunnskapar før dei kjem i skulen, trur eg vi har andre verkemiddel som er mykje betre, bl.a. forsøksordninga med tilbod om gratis barnehage til 5-åringane i Oslo indre aust. Det er ikkje lenge sidan eg besøkte den barnehagen, og vi fekk verkeleg sjå at desse borna fekk gode norskkunnskapar året før dei begynte på skulen. Eg synest det er eit meir positivt tiltak, utan at eg kan lova at det skal bli landsdekkande – det er økonomi inne i biletet her. Men noka bøtelegging for at born ikkje kan norsk når dei begynner på skulen, er det ikkje aktuelt for denne regjer inga å fremma forslag om.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-03-23:
Jo, eg lyttar til konstruktive og gode forslag. For meg betyr det faktisk ikkje noko kven dei kjem frå, berre dei er gode. Og når Framstegspartiet har gode forslag, lyttar eg til dei. Når dei har dårlege forslag, lyttar eg òg, men då er eg ikkje samd med dei, og det må eg visa gjennom det svaret eg gir. Eg har lyst til å understreka – og det er ganske viktig for meg – at dette gjeld ei barnevernslov. Det er altså borna som skal vernast, det må vera det gjennomgripande. Men når representanten Sandberg seier at eg har sagt at vi ikkje skal setja i gang tiltak for å få ned valdstendensane i Oslo, er ikkje dette sant. Eg har ikkje tatt opp det i mitt innlegg, men vi har mange gode tiltak for å få ned valden i Oslo. Eg har lyst til å nemna spesielt tiltak vi har for dei som er verst ute, t.d. ungdomen som bryt lover, og som treng hjelp frå barnevernet. Der har vi tiltak på gang, og vi har samarbeid mellom fagfolk, heimane og eventuelt andre som kan hjelpa desse ungdomane. Det er altså mange ting som er på gang, men vi kan sjølvsagt seia at vi burde hatt fleire. Eg har besøkt fleire av dei stadene der vi har tiltak på gang. Og av og til når eg høyrer det blir sagt at det ikkje blir gjort noko, lurer eg på korleis samfunnet vårt hadde vore dersom det hadde vore tilfellet. Det blir gjort veldig mykje, og det blir faktisk gjort veldig mykje bra. Vi har no tiltak på gang for å hjelpa desse ungdomane som er aller verst ute, som Per Sandberg òg var opptatt av i sitt innlegg. Men det er ikkje dermed sagt at det beste er å setja dei inn i ein fengselsliknande institusjon. Eg trur det er veldig få ungdomar som vil bli noko særleg betre borgarar av å ha eit opphald bak seg i fengsel i så ung alder som det vi snakkar om.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Jeg er noe overrasket over at statsråden ikke nevner Fremskrittspartiets forslag om endringer – eller tilføyelse, som de selv kaller det – i § 3, at det regnes som omsorgssvikt dersom foreldre med norsk statsborgerskap eller permanent opphold i landet ikke treffer tiltak for å sørge for at barn i Norge har tilegnet seg nødvendige norskkunnskaper når de skal begynne i offentlig finansiert skole. Forslaget i seg selv er av en slik karakter at jeg hadde forventet at statsråden tok klar avstand fra det i sitt innlegg. Når det ikke er gjort, vil jeg tillate meg å si følgende: Fremskrittspartiet er en av Regjeringens nærmeste samarbeidspartnere. Da kirke-, utdannings- og forskningskomiteen hadde en debatt om morsmålsundervisning i forrige uke, uttalte Carl. I Hagen i forbindelse med kontantstøtten – som er en del av partnerskapet mellom Regjeringen og Fremskrittspartiet – at dersom ikke foreldre med innvandrerbakgrunn tok ansvaret for å lære barna sine norsk før de kom på skole, burde de ilegges en bot tilsvarende kontantstøttens størrelse. Det kunne vært interessant å høre hva statsråden har å si om det utsagnet fra en av hennes samarbeidspartnere i forhold til kontantstøtte og en av bærebjelkene i Regjeringens grunnlag.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Først vil jeg uttrykke overfor statsråden at jeg syns det var gledelig og positivt at hun så kontant tok avstand fra både tanken og forslaget fra Fremskrittspartiet knyttet til barnevernets rolle i forhold til innvandrerfamilier der barna ikke hadde lært norsk før de begynner i grunnskolen. Fremskrittspartiet prøver nemlig – og jeg velger å bruke ordet prøver – å fremstille det som om det ikke dreier seg om innvandrerbarn eller barn med innvandrerbakgrunn, men i debatten om morsmålsundervisning var Fremskrittspartiets representanter veldig klare på hvilke grupper de snakket om. Fremskrittspartiets holdning til barnevernet i historisk sammenheng er jo at de alltid har vært negative både til at barnevernet har foretatt seg noe aktivt, og til barnevernets rolle overfor barn. Det har vært slik hele veien: Det er foreldrene som må ha det overordnede ansvaret, og barnevernet har i Fremskrittspartiets øyne på mange måter vært «den stygge ulven » overfor barn. Nå har plutselig Fremskrittspartiet, når det nærmer seg en valgkamp og spørsmål om innvandringspolitikk, koblet inn barnevernet – også i et forslag her i dag. Da skal barnevernet spille en aktiv rolle i omsorgssvikt, dvs. dersom barna ikke kan norsk. Jeg må si at etter å ha hørt debatten i forrige uke – for det er den debatten jeg vil videreføre her – og bruken av ord, snakk om bøtelegging, er jeg ganske skremt over den måten Fremskrittspartiet i denne debatten gjennom Per Sandberg prøver å bagatellisere Fremskrittspartiets forslag på, som en mer rettledende endring av § 3. For det var det faktisk ikke. Paragrafen skulle brukes som et aktivt instrument overfor de foreldre som etter deres mål ikke hadde klart forutsetningene om at alle barn som skal begynne i grunnskolen, skal kunne norsk. Man ville avvikle hele morsmålsundervisningen, og de som ikke hadde klart å lære barna norsk, skulle få en klar straffereaksjon med bøtelegging knyttet til omsorgssvikt.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Per Sandberg legger veldig vekt på et TV-program på TV2 i går. Jeg tør ikke – og vil heller ikke – stå her og avgjøre om det var barnevernet eller om det var domstolsapparatet som hadde tatt en beslutning. Så kan man ha sine egne oppfatninger knyttet til det programmet. Men det høres ut som Per Sandberg er helt overbevist om og 100 pst. sikker på at det var barnevernets avgjørelse som ble dokumentert på TV2 i går – jeg er ikke like sikker på at han har rett i den antakelsen. Men la det ligge. Grunnen til at jeg tok ordet i denne debatten, er selvfølgelig at Fremskrittspartiet nå vil bruke barnevernet og omsorgssvikt i forhold til norskkunnskaper knyttet til barn som skal begynne i grunnskolen. Så kan man si som Per Sandberg sa tidligere her i kveld: Vi har ikke tatt ut en bestemt gruppe. Det er en generell holdning knyttet til teksten i innstillingen. Jeg har lest den, men jeg har også registrert at representanten Hagen nå er i salen, og representanten Hagen var helt klar i forrige uke da vi diskuterte morsmålsundervisning. Det har ikke vært mitt engasjement her å dra opp til en ny debatt om morsmålsundervisningen – det er barnevernets rolle knyttet til omsorgssvikt og prinsippene som Fremskrittspartiet har lagt fram i forhold til at man har sagt at man ikke ønsker å ta barnet fra foreldre, men man ønsker f.eks. å bruke størrelsen på kontantstøtten som en bøtelegging overfor dem som har sviktet i omsorgen. Og det har ikke representanten Sandberg nevnt med ett ord så langt i debatten. Derfor kan det være interessant, når det er nettopp den komiteen Sandberg sitter i, som har lagt inn merknadene i innstillingen og forslaget, å høre om han er helt enig i at det er det man har tenkt, nemlig at de som svikter i forhold til norskopplæring, bør bøtelegges med det man eventuelt får utbetalt i kontantstøtte.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Jeg skal avslutte med å si det jeg har prøvd å si, men som ikke Fremskrittspartiet tar innover seg – og det forstår jeg. Punkt 1: Det nærmer seg valgkamp. Da reiser Fremskrittspartiet sin positive omtale av barnevernet. Punkt 2: Når barnevernet kan brukes i innvandringspolitiske debatter, da bruker Fremskrittspartiet det. Punkt 3: Har ikke de aller fleste både i denne sal og andre stått på for å lære innvandrerbarn og -familier at det er behov for norskopplæring, uten å bruke barnevernet og knytte det til omsorgssvikt? Det er det kun Fremskrittspartiet som har gjort. Jeg står fast ved at det er den slutningen Fremskrittspartiet i dag trekker, som de gjorde det i forrige uke: Nå har vi prøvd så mange grep, og nå ønsker vi å gå lenger enn det noen andre har gjort, nå setter vi inn det siste støtet, barnevernet. Dersom ikke det lykkes, bruker vi kontantstøtten som botemiddel. Det er sannheten i debatten knyttet til Fremskrittspartiet.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Jeg registrerte at statsråden i sitt svar til Rune Kristiansen mente det var veldig viktig for innvandrerbarn å være i barnehage. Det gir meg håp om at ambisjonsnivået for barnehageutbyggingen økes. Vi får se. Det er faktisk slik at det har foregått en endring i synet på barn. I førindustriell tid så man på barn som små voksne. Den nye familien trakk barna bort fra de offentlige rom, slik som arbeidsplasser og torg, og inn i familien. Barn skulle oppdras. Det var i første rekke hjemmenes oppgave, etter hvert også skolens. Barn skulle beskyttes mot voksenverdenens liv. Senere ble dette bildet endret. Den nye familien skapte bildet av barnet som eget vesen med særegne behov. Denne erkjennelsen av at barn er små individer som har krav på en trygg og god oppvekst, gjorde at loven om «forsømte børns behandling » ble vedtatt tidlig i dette århundret. Loven var rettet inn mot bestemte sosiale problemer i det norske samfunn, særlig mot økt kriminalitet blant barn. På denne måten ble nå noe av ansvaret for utsatte barn og unge innlemmet i det offentlige. Når det dreier seg om barns livssituasjon, må vi som voksne gjøre alt som står i vår makt for å trygge barnas hverdag. Vi leser daglig om overgrep mot barn, begått av voksne som utnytter barns tillit. Jeg vil derfor gi komiteen honnør for at det nå er grepet fatt i dette at barnevernstjenesten skal ha plikt til å fremskaffe opplysninger om hvorvidt ansatte i barnevernsinstitusjoner har forbrutt seg seksuelt mot barn. Det er dessverre nødvendig at barn og foreldre beskyttes mot personer med disse tendensene. Det er dessverre også et faktum at altfor mange overgrep skjer innenfor hjemmets fire vegger. Det må derfor være av allmenn interesse at også fosterforeldre skal klareres før hjemmet blir godkjent som fosterhjem. Voksne folk med god samvittighet bør ikke ha problemer med dette. Arbeid med barn innebærer et stort ansvar. Jeg er derfor enig med komiteen som mener at en politiattest skal være obligatorisk. Barn er i utgangspunktet tillitsfulle og har ingen sperrer i forhold til voksne. Dersom denne tilliten misbrukes, kan dette skade barnet for resten av livet. Jeg vil derfor påpeke at en obligatorisk politiattest sikrer barn som er i barnehage og i skolen. Men det sikrer ikke barn mot overgrep som skjer i den private sfære. Altfor mange straffbare handlinger overfor barn er begått av nære familiemedlemmer eller av noen i familiens nærmeste omgangskrets. Barnehagen blir ofte det stedet der barna kan gi uttrykk for sin redsel, og ved flere anledninger er det nettopp de ansatte i barnehagene som melder fra når noe er galt fatt. Barns oppvekstvilkår angår oss alle, og jeg vil derfor påpeke behovet for et tettere samarbeid mellom politiet og barnevernet. Taushetsplikten er det mange som skjuler seg bak. Jeg håper ikke at taushetsplikten skal være til hinder for et åpent samarbeid når dette er til barnets beste – det er i verste fall et utgangspunkt for misforståelser. Jeg tror at dersom vi fikk lempet på taushetsplikten til dem som arbeider for og med barn, ville mange skader kunne forhindres.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 1999-03-23:
Eg vil berre få rette opp ein feil i innstillinga på side 22, § 6-10 nest siste ledd. Der skal det stå: «Den som er ilagt forelegg eller er dømt for overtredelse som nevnt i femte ledd er utelukket fra å utføre arbeid eller oppgaver som omhandlet i denne bestemmelse. » Det står «fjerde ledd » i innstillinga, men skal stå «femte ledd ». Elles vil eg oppfordre SV til å gjere forslag nr. 5 om til eit oversendingsforslag, for det kan vere noko i det forslaget som det kan vere grunn til å sjå litt nærmare på.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
Et av de forslagene som har blitt gitt stor oppmerksomhet, er hvordan en skal betegne og klassifisere det problem at foreldre ikke lærer sine barn opp til å mestre eller forstå det språk de er avhengig av for å kunne fungere og tilegne seg kunnskap i Norge. Det må være slik at det må vurderes som omsorgssvikt dersom åpenbart nødvendige ferdigheter for å kunne klare seg ikke på en adekvat måte blir gitt til barna. Så blir spørsmålet: Hva er den mest hensiktsmessige måte å hjelpe de barn på som ikke har fått disse nødvendige ferdigheter? Her er det flere muligheter. For eksempel kan støttekontakt eller annet samvær med personer som behersker og benytter norsk, være en farbar vei. Men etter å ha hørt debatten, tror jeg det kan være greit å påpeke at det at noe blir klassifisert som omsorgssvikt, ikke gir noen automatikk i at det skal bli foretatt noen omsorgsovertakelse. Sonderingen mellom omsorgssvikt og grov omsorgssvikt burde en kanskje kunne forvente at den lovgivende forsamling hadde en større forståelse for.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
Dersom andre partier ikke anser manglende opplæring i norsk for å være omsorgssvikt, må vel disse partier anse dette som akseptabelt? En ser nok helst at barn kan norsk, men vil ikke foreta seg noe for å hjelpe disse barna dersom foreldrene ikke er seg sitt ansvar bevisst. Det kan faktisk forekomme at barnevernet har behov for å sette i verk tiltak for å hjelpe barn, og det kan kanskje også hende at man enkelte ganger må ha en hjemmel for dette dersom foreldrene mot formodning ikke samarbeider om å få denne norskopplæringen på plass. Det er i og for seg noe underlig at enkelte hopper til den konklusjon at Fremskrittspartiet ønsker flest mulig omsorgsovertakelser av innvandrerbarn. Det som er det viktige og det maktpåliggende, er å klargjøre meget sterkt at kunnskaper i norsk er en grunnleggende ferdighet for å kunne klare seg, og at foreldrene faktisk er nødt til å ta dette ansvaret alvorlig, uansett om de selv anser seg for å kunne norsk godt eller ikke.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
Det er interessant å høre de påstander som kommer farende gjennom luften, om at det er kynisk politikk å ville gi barnevernet hjemmel for å hjelpe barn som ikke kan norsk, og om at Fremskrittspartiet av en eller annen grunn skulle endre sin politikk fordi det nærmer seg valg. Jeg må få lov å si at jeg vet ikke hvor representanten Fossum, og eventuelt Kristiansen, har dette fra. Det nærmeste som rinner meg i hu, er ordtaket om at på seg selv kjenner man kanskje andre.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
Vi har i kveld vært vitne til en debatt som enkelte representanter i denne sal har forsøkt å få til å dreie seg om innvandrere. Men det gjelder ikke bare det. For barnevernet gjelder faktisk alle barn, og da får man kanskje et lite forklaringsproblem. Arbeiderpartiet tar sin vane tro sterk avstand fra alt Fremskrittspartiet står for i slike debatter, og det må de gjerne få lov til. Men å hevde at Fremskrittspartiet svekker barnevernets stilling, er å gå litt vel langt. For et barnevern basert på forebyggende tiltak ut fra frivillighet, kan meget ofte være bra. Og det er det. Men når barnevernet bruker tvang, bør ethvert menneske i dette land tenke seg om aldri så lite grann. I saksfremlegget har Fremskrittspartiet hatt forslag som går på bøtelegging dersom noe ikke skjer, og man ikke kan bruke forebyggende tiltak. Det har blitt behørig kommentert. Men forslag nr. 3, § 9-2, omhandler også en form for tvang. Jeg siterer: «Når et barn er plassert utenfor hjemmet som følge av et vedtak etter loven, kan kommunen kreve at det fastsettes oppfostringsbidrag fra hver av foreldrene fra måneden etter at plasseringen ble iverksatt og til og med den måneden plasseringen opphører. Oppfostringsbidrag kan bare kreves dersom dette anses rimelig ut fra foreldrenes økonomiske situasjon. » Dette ville vært et meget sterkt vedtak, som faktisk ville innført en løpende tvangsmulkt, fram til foreldre igjen, i henhold til det samme barnevern, var skikket som foreldre. Og her må vi skille mellom to ting: Det er vedtak som innebærer frivillighet og derfor kun gjelder den daglige omsorgen, og vedtak som innebærer tvang og derfor også går inn på foreldreansvaret. Og hvordan det kan være riktig å frata foreldre det totale ansvar for sine barn, men så bruke dem som en form for kommunal bank, hvor man skal kunne ta ut større månedlige summer, ja det forstår ikke jeg. Dette er i hvert fall en form for dobbeltmoral som Fremskrittspartiet tar sterk avstand fra.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
Det ble fra Arbeiderpartiets side i sted stilt et spørsmål om hvilke tiltak Fremskrittspartiet vil sette inn, og det tror jeg Arbeiderpartiet har fått rimelig god beskjed om akkurat nå. For øvrig er ikke Fremskrittspartiets representanter et barnevern eller utdannet til å vurdere spesifikke tiltak i en slik situasjon. Det er det vi har ansatt mennesker til. Så vil jeg gripe fatt i noe representanten Fossum sa, nemlig å stille krav til foreldrene «med fremmedkulturell bakgrunn » – foreldre som ikke snakker språket. Det vi gjør, er vitterlig å stille krav til norske statsborgere eller andre med permanent opphold i landet. Og hvis vi har en stor gruppe mennesker som er norske statsborgere, eller har permanent opphold i landet, og som overhodet ikke snakker norsk, ja da har vi et problem – et betydelig problem – og problemet gjelder ikke bare barna. Men noen har nektet å se dette problemet så tidlig at man kunne gjøre noe med det. Så sier Fossum videre at hun også får mange barnevernssaker, men at hun av disse sakene kun så én side, nemlig foreldrenes – ikke barnas, og slett ikke barnevernets. Men det er faktisk foreldrene som etter barneloven er ansvarlige for sine barn, inntil de blir fradømt retten til det – så dette er en liten omstokking av de faktiske forhold. Jeg vil få lov til å gi representanten Hove en liten applaus for hans gode vilje til å se noe positivt i et forslag fra Fremskrittspartiet. Men når han sier at dette må tas inn i opplæringsloven, spesielt for barn som ikke har begynt på skolen, da er advokat Hove noe på ville veier. Opplæringsloven omfatter jo kun barn som har begynt på skolen, og ikke barnehagebarn.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
Om representanten Fossum beskylder folk for ikke å gjøre hjemmeleksen sin, eller representanten Hagen påstår og hevder at folk ikke har lest lovverket, er vel omtrent det samme. Der ser jeg ingen stor forskjell. Det jeg vil forsøke å gripe fatt i, er representanten Alstads gjentatte spørsmål om hva som er tilfredsstillende norsk. Det er faktisk definert i meldingen om morsmål. Det er så mye norsk at man kan følge en adekvat undervisning på en fornuftig og grei måte. Da er det tilfredsstillende norsk. Når det gjelder å vite hva det er, er det antakeligvis ikke bare innvandrerbarn som er ille ut å kjøre. Det er mange nok norske barn som ikke kan si «kjeler », men sier «sjeler », og som slett ikke kan si «kjøttkaker » – og ikke «hamburger » heller – men sier «sjøttkaker ».
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
Mitt siste forsøk i dag på å drive voksenopplæring av Grethe Fossum: I § 3-1 annet ledd i barnevernsloven står det i dag – det er det som gjør at barnevernet kan gripe inn med sitt arbeid og sitt tjenestetilbud: «Barnevernstjenesten har spesielt ansvar for å søke avdekket omsorgssvikt. » Det er slik at hvis barnevernet kommer til en familie hvor det er barn på 4-5 år, hvor foreldrene ikke har satt i verk noen tiltak for at de skal lære norsk, og de ikke kan noe norsk – det er den ene tingen vi har nevnt i forhold til denne paragrafen – er det i dag ikke en omsorgssvikt som gjør det mulig for barnevernstjenesten å gjøre noe. Atferdsproblem – nei det å ikke kunne språk er ikke noe atferdsproblem! Sosiale problemer – nei det å ikke kunne språk er ikke noe sosialt problem! Emosjonelle problemer – nei det er det heller ikke! Som det står videre, er dette problemer som man skal søke avdekket «så tidlig at varige problemer kan unngås, og sette inn tiltak i forhold til dette ». At det er norske statsborgere med barn i 4-5-årsalderen som ikke kan et ord norsk, ikke er i barnehage, ikke er sammen med andre norske barn på fritiden for å lære norsk, ingen tiltak er satt i verk, kan barnevernet bare være vitne til, de kan ikke gjøre noen ting. Enkelte i barnevernet har påpekt at de mangler hjemmel til å sette i gang tiltak. Og så spør arbeiderpartirepresentanten – jeg vet ikke om det var Rune Kristiansen eller Jon Olav Alstad: hvilke tiltak? Det står altså i § 4-4. Det kan være å sette i verk hjelpetiltak for barn og for familien ved å oppnevne støttekontakt, ved å sørge for at barnet får plass i barnehage. Men da må de først ha en hjemmel i § 3-1 til å gripe inn overfor foreldrene som selv ikke har gjort dette, til å bestemme avlastningstiltak i hjemmet som kan være et ledd i en norsk opplæring, og gjerne hjelpe dem til å få en barnehageplass. Men de må ha hjemmelen, og den har de ikke i dag. På samme måte skal barnevernstjenesten også søke å sette i verk tiltak som skal stimulere barnets fritidsaktivitet. Det kan de også være med på å styre, slik at barna i fritidsaktiviteter kommer sammen med norsktalende barn. Men de må ha hjemmelen, i dag kan de ikke gjøre det. Og i § 4-4 annet ledd står det: «eller bidra til at barnet får tilbud om utdanning eller arbeid ». Vel, utdanning kan man også kalle det selv om det gjelder 4-5 åringer –spesialundervisning. Og det står i § 4-4 tredje ledd at det kan være for det offentliges regning. Vi har et system som kan hjelpe disse barna på en langt bedre måte enn i dag, men den barnevernstjenesten som har tiltaksvirkemidlene, og som har økonomien, mangler lovhjemmel for å kunne begynne å gjøre noe. Det er den lovhjemmelen vi forsøker å gi dem, for å sørge for at færrest mulig barn blir utsatt for den omsorgssvikten som manglende språkopplæring er, i det språket som de trenger i landet hvor de skal bo i den resterende delen av sitt liv.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
Det har vært hyggelig å registrere at opptil flere av representantene har vist til mine ti bud til foreldre som kommer i klørne på barnevernet. Det tar jeg som særdeles positivt, og jeg kan fortelle de samme representantene at jeg for tiden holder på å lage en forklaring til disse ti budene – en katekisme – som kommer ut om ikke så veldig lenge. Da vil dere som har kritisert disse ti punktene, ha muligheter til å skjønne hva det står i dem. Dere har i dag lagt for dagen at det har dere overhodet ikke forstått. Så til den representanten som ville vite hva Fremskrittspartiet ville foreslå i stedet for omsorgsovertakelse. Jo, det er fysisk, verbal hjelp i selve hjemmet – for foreldre og barn. Det er barnevernslovens målsetting og intensjon i første rekke, ikke de øvrige tiltakene. Dette gjør barnevernet svært sjelden, fordi det er kostbart og brysomt. Det er mye enklere å ta barnet ut av hjemmet, sende det i fosterhjem og være ferdig med det. Jeg forundrer meg over den reaksjonen det har vært på dette med norsk språk og omsorgssvikt. Jeg har lest om og gått gjennom ganske mange barnevernssaker, og ett av de punktene som har vært brukt og brukes for å ta omsorgen for barnet, er at foreldrene ikke gir barnet språklig stimulering, slik at barnet ikke er i stand til å snakke skikkelig norsk når det er fem-seks år. Det er en av grunnene til at man fatter omsorgsvedtak. Og hva skulle da være forskjellen på det og å stille krav om at våre nye landsmenn skal lære norsk? Her snakker man mer politikk og ideologi, og man er langt unna det praktiske liv der barnevernet jobber – i hvert fall de representantene jeg har hørt så langt.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-21:
Jeg må be om presidentens og representantenes forståelse for at redegjørelsen blir relativt lang. Jeg har funnet det riktig på grunn av sakens karakter.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-12-21:
Bakgrunnen for forslaget som nå behandles, er at en familie ønsket å bruke de pengene de hadde spart gjennom Boligsparing for ungdom-ordningen til å anskaffe seg en husbåt som helårsbolig. De ble imidlertid nektet å benytte skattefordelen i BSU-ordningen fordi fylkesskattekontoret mente en husbåt ikke kunne regnes som fast bolig. Da familien opprettet sin BSU-spareordning, fikk de beskjed om at pengene måtte brukes til boligformål. Det er akkurat det de nå ønsker å gjøre. Om boligen er flyttbar eller ikke, bør ikke kunne være grunnlag for eventuelt å nekte bruk av BSU-ordningen. Det er boligens bruk som bør være avgjørende for skattefordelen, ikke om den står på grunnmur, hjul eller kjøl. Menneskers ønsker og smak er forskjellig. Vi har ulike oppfatninger om det gode liv. Det gjelder også valg av bolig. Noen foretrekker én type bolig, andre en annen. Valg av boligform må baseres på den enkeltes ønsker og behov. Det bør ikke være nødvendig med andre krav til boligen enn at den skal brukes som helårsbolig, for at BSU-ordningen skal kunne benyttes. Det bør ikke være en oppgave for det offentlige å bruke skatteloven til å legge føringer for at én type helårsbolig skal være mer gunstig å velge enn andre, ut fra om boligen er flyttbar eller ikke. BSU-ordningen er en svært gunstig spareordning for unge mennesker som skal etablere seg. Jeg kan ikke se tungtveiende grunner for at noen skal utelukkes fra å kunne benytte ordningen fordi de velger en annen form for helårsbolig enn det de fleste andre gjør. Sammen med den øvrige del av mindretallet har Venstre derfor fremmet forslag om å be Regjeringen utarbeide forslag til endringer i skatteloven slik at ulike typer helårsboliger likebehandles i henhold til ordningen med boligsparing for ungdom. Dermed vil regelverket bli mer fleksibelt i forhold til den enkeltes ønsker. Vi er enig i at flyttbare boenheter kan synke raskere i verdi enn faste boenheter. Derfor kan spareinstitusjonenes sikkerhet ved kjøp av slike mobile boenheter være svakere enn ved kjøp av fast eiendom. Spareinstitusjonene skal derfor ikke pålegges å tilby boliglån til kjøp av flyttbare boenheter. Finansministeren viser i sitt brev til kontrollproblemer. Jeg kan vanskelig se at disse er til stede i større grad ved flyttbare boenheter. Det er, som tidligere nevnt, en forutsetning at boligen benyttes som helårsbolig. Det er heller ikke noe i dag som er til hinder for dem som ønsker det, å bruke BSU-ordningen til å kjøpe fast bolig, for så å selge den og bruke midlene til andre formål. Kontrollproblemene vil ikke bli større om en åpner for mer fleksibilitet ved bruk av ordningen. I forbindelse med behandlingen av saker som dette slår det meg for øvrig at dersom man gjorde seg like store anstrengelser for å finne en praktisk løsning som for å finne motforestillinger, burde det være mulig å finne en løsning. I den saken vi diskuterer i dag, burde det være naturlig å tilstrebe en fleksibel praktisering av BSU-ordningen, i tråd med målsettingen om et enklere Norge.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-12-21:
Ganske kort: Jeg er i likhet med komiteens leder glad for at vi med denne innstillingen får en reell styrking av forsvarsbudsjettet til investeringsmidler med 107 mill. kr utover Regjeringens opplegg. Det er hardt tiltrengte midler i en situasjon der det er et meget stort sprik mellom forventede driftsinnsparinger i Forsvaret som er nødvendig for å finansiere investeringene, og de faktiske resultater. Men det er selvsagt, som allerede sagt, god grunn til å minne om at dette er tilbakebetaling av lånte midler, riktignok fra flere år tilbake. Likevel er det gledelig, fordi det er en tendens til at gamle lån blir glemt eller blir forringet i verdi. Slik sett er det på tide at dette skjer gjennom denne operasjonen. Tidspunktet var nå – all den tid utgangspunkt for lånet var innsatsen i IFOR i Bosnia for flere år tilbake, og det er en innsats som nå i det alt vesentlige avvikles i og med høstens nedtrapping av den norske virksomheten i Bosnia.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 1999-12-21:
Saksordføreren har redegjort for innholdet i både proposisjonen og innstillingen. Som sagt før meg ble det i Innst. S. nr. 71 for 1996-97 omdisponert fra kap. 1760, post 45, 300 mill. kr for å dekke utgifter ved IFOR-operasjonene i Bosnia. IFOR gikk så over til SFOR, og det norske bidraget her er nå betydelig redusert. Det utgjør et mindrebehov på 202, 535 mill. kr på 1999-budsjettet. I nevnte innstilling sa et klart flertall, alle utenom SV, at disse midlene skulle tilbakeføres ved behov. Det er til nå tilbakeført 155 mill. kr. – Det var historien. Tiden fremover har utfordringer. Vi vet at vi nå står overfor store materiellinvesteringer. Store nye og tunge prosjekter står på dagsordenen. Det gir økonomiske utfordringer. Men jeg vil også her si at det er en økonomisk utfordring å få stabilisert og deretter redusert driftsutgiftene i Forsvaret. Vi har derfor funnet det riktig nå å tilbakeføre 107 mill. kr i tillegg til proposisjonens 38 mill. kr. Da er den totale summen som er tilbakeført til kap. 1760, post 45, nå blitt 300 mill. kr. Det var ikke vår hensikt å gjøre dette på dette tidspunkt, det viser proposisjonen, men siden flertallet ville ta det allerede nå, fant vi det riktig å støtte dette i dagens innstilling. Da begynner vi det nye årtusenet med litt blankere ark, og Forsvaret får råd til en fargestift eller to.
Ingvald Godal (Høyre), 1999-12-21:
Berre nokre ganske få ord i tilknyting til tilbakeføringa av midlar til materiellinvesteringskapitlet. Det har i dei seinare åra utvikla seg ein etter mi meining uheldig praksis her i huset der ein stadig brukar kap. 1760 som ein slags ymsepost til mange forskjellige formål. Eit eksempel var at ein tok 300 mill. kr for å finansiere operasjonen i Bosnia. Dette blir no gjort opp, men me har òg andre eksempel: For ikkje veldig lenge sidan tok ein 800 mill. kr frå denne posten, noko som gav som resultat at ein måtte kansellere ein ferdigforhandla kontrakt for ei fornying av Hercules-flåten. Dette er ein veldig uheldig praksis. Det er to grunnar til at eg tek det opp og vil peike på det. Den eine er at me no gjennomfører ei ganske hardhend rasjonalisering i Forsvaret. Dei som er tilsette i Forsvaret, stiller opp og medverkar her, og heile tida heiter det at me må rasjonalisere på drifta for å få midlar til å investere. Så, når ein då gjennomfører dette, tek ein plutseleg dei midlane som ein har innspart gjennom rasjonalisering, og brukar til heilt andre ting. Det er eit veldig dårleg signal til dei tilsette i Forsvaret. Den andre grunnen er at det blir veldig vanskeleg å planlegge når ein ikkje eingong kan vera sikker på at midlar som er løyvde, vil bli nytta til det formålet dei er øyremerkte for. Då blir det veldig vanskeleg. Så eg vil berre oppmode samtlege – og ikkje minst statsråden – om no å slutte med denne praksisen og ikkje bruke kap. 1760 som ein ymsepost lenger.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 1999-12-21:
Representanten Siv Jensen kom med en del spørsmål til meg om hvorfor vi ikke allerede nå kunne stramme inn denne ordningen. La meg bare presisere at vi når det gjelder denne paragrafen, forholder oss til det som finansministeren har skrevet i brevet til komiteen, der han sier klart fra at det er ikke misbruk eller likningsmessige problemer i denne saken. Det forholder vi oss til, for § 76 er en god paragraf, den ivaretar viktige ting, og da må vi egentlig ha et grunnlag for å gripe inn og endre den. Jeg vil til slutt understreke at det er litt forskjell på kulturen i de forskjellige land, og å begrense ordningen til bare snevert – positivt ment – å gjelde familie, kan etter min oppfatning bli for begrenset. Vi har i vår norske kultur behov for, også i solidaritetens navn, å være med og forsørge litt utenom den aller nærmeste familie, når det er ordentlig dokumentert.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 1999-12-21:
Jeg beklager at jeg ikke svarte på Siv Jensens spørsmål. Jeg vil bare si at vi tar denne saken høyst alvorlig. Det er derfor flertallet ber om at finansministeren skal få tid på seg til å dokumentere om det virkelig foregår et slikt misbruk som det nå blir påstått. La meg også si når man sier at vi må gjøre dette enklere, at selvfølgelig kan vi gjøre dette enklere ved å kutte ut hele § 76 og si at vi ikke trenger den. Men det er ikke vår mening. Vi vil fortsatt ha § 76 for at denne lettelsen i skatten skal gis når man har en reell forsørgelsesbyrde.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-12-21:
Bakgrunnen for fremleggelsen av dette forslaget var bl.a. at det i TV 2s program «Rikets tilstand» fremkom at det var vanskelig å kartlegge omfanget av bruken av forsørgelsesfradrag i utlandet. Og etter å ha gått nærmere inn i regelverket knyttet til skatteloven § 76, er det rimelig åpenbart for meg at regelverket er uklart, og at det i stor grad åpner for bruk av skjønn. Det som overrasker meg litt, er saksordførerens fremstilling av at man nå ønsker å be departementet om å kartlegge om denne ordningen blir misbrukt. Jeg har lyst til å spørre representanten Nordtun: Hva er da definisjonen på misbruk, når man har en ordning som i realiteten åpner for at man kan få fradrag for forsørgelse, ikke begrenset til nære familiemedlemmer, men i og for seg til hvem som helst, så lenge man kan dokumentere at man har såkalt forsørgerbyrde for dem? Da har man jo ikke misbrukt en ordning. Selv om man kanskje har fradrag for en haug med personer i utlandet, har man likevel holdt seg innenfor det regelverket som Norge tillater. Og det er jo det som er hele hovedpoenget med mitt forslag, nemlig å avgrense retten til forsørgerfradrag i utlandet til å gjelde foreldre og barn. Det vil være enklere å etterleve for norske myndigheter, men ikke minst vil det bidra til å fjerne en mistanke rettet mot personer som krever forsørgerfradrag. Jeg synes i og for seg at finansministeren i sitt brev har vært relativt positiv til å komme med innspill til løsninger på dette. Selv om finansministeren ikke er 100 pst. enig i forslaget fra meg, har han f.eks. foreslått å sette et tak på forsørgerbyrde på fire personer, som han også sier vil være mindre ressurskrevende for ligningsmyndighetene. Derfor overrasker det meg at det flertallet nå gjør, er å pålegge Finansdepartementet og skattemyndighetene først å kartlegge omfanget av denne ordningen, altså at man skal ta i bruk betydelige ressurser for å finne ut noe som departementet i dag ikke har noen oversikt over. Departementet kjenner ikke til hvor mange som krever slikt fradrag, og de kjenner heller ikke til hvilke beløp det her er snakk om. Det synes jeg i og for seg er unødvendig, for det dette dokumentet inviterer til, er å ta stilling til hvor mange mennesker man ønsker at man skal ha fradrag for. Og begrenser man det, begrenser man automatisk også en rekke andre forhold. Når det da så klart gis uttrykk for at man i en rekke tilfeller ikke kan stole på ektheten av dokumentene fra utenlandske myndigheter, hvorfor skal man da på toppen av det hele ha et regelverk som åpner for så stor grad av skjønn? Jeg tar med dette opp forslaget fra Fremskrittspartiet, men varsler også her at vi vil gi forslaget fra Høyre og representanten Bastesen subsidiær støtte hvis vårt forslag faller.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-12-21:
Representanten Nordtun har ennå ikke svart på mitt spørsmål, fordi det jeg spurte om, var hvorfor komiteens flertall går inn for å be departementet klarlegge om ordningen blir misbrukt. Så kommer han opp på talerstolen her og sier at finansministeren har redegjort for at det ikke er noe misbruk. Det står det ikke i finansministerens brev. Det som derimot står her, er: «Det er foreslått at det kun kan gis særfradrag for forsørgelse av barn og foreldre bosatt i utlandet, det vil si ikke for forsørgelse av søsken, søskenbarn og andre medlemmer i en storfamilie. En slik avgrensning vil redusere antallet krav på fradrag, og forenkle saksbehandlingen noe.» Ja, da sier jo finansministeren rett ut at en avgrensning av ordningen faktisk vil gjøre arbeidet enklere for Finansdepartementet og skattemyndighetene. Jeg skjønner ikke at ikke flertallet ser forskjellen. Vi har ikke invitert til en debatt om hvorvidt ordningen blir misbrukt eller om enkeltpersoner bosatt i Norge krever fradrag for søskenbarn og en rekke andre familietilknyttede medlemmer. Det synes ikke jeg er det interessante spørsmålet. Det er heller ikke interessant hvor mange millioner kroner som går ut av landet, eller hvor mange særfradrag man får. Det som er interessant, er det prinsipielle spørsmålet, om man ønsker at det skal være rett til fradrag for forsørgelse av søskenbarn og en rekke andre familiemedlemmer, eller om man ønsker at dette skal avgrenses. Det skjønner ikke jeg at ikke Tore Nordtun og flertallet i komiteen kan svare på eller ta stilling til.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-12-21:
Først til begrepet utilsiktede virkninger. Det er ikke blitt brukt i flertallsmerknaden, man snakker om «misbruk». Uttrykket utilsiktede virkninger er kommet frem i debatten, men det er altså ikke det flertallet snakker om. Jeg synes det er spesielt at flertallet i denne saken er svært så romslig med skattelettelser, mens man altså i alle andre spørsmål ikke skal være like romslig med skatteletter, fordi man da på en måte ikke er i samme «greia». Nå snakker man om kultur, og man skal ta hensyn til andre familieforhold. Ja, det synes jeg er helt greit. Men hvorfor skal det være rett til skattefradrag i Norge for det? Folk må gjøre nøyaktig hva de vil med pengene sine for meg, og sende dem akkurat hvor de vil for meg. Spørsmålet vi skal ta stilling til, er retten til å få fradrag for disse pengene i Norge før man sender dem hjem. Det er det vi diskuterer. Og når finansministeren da sier at det eneste som kreves, er reell forsørgerbyrde, og at man kan dokumentere det, ja, da tror jeg i og for seg det er svart på spørsmålet om behov for å gjøre endringer.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-12-21:
Fremskrittspartiet, Høyre, Venstre og representanten Benn Mikalsen har et felles forslag som går ut på å be Regjeringen fremme forslag til endringer i skatteloven, slik at man likebehandler ulike typer helårsboliger. Hensikten med det er at det burde ikke være opp til Stortinget eller politikere i det hele tatt å bestemme hva slags bolig man skal ha rett til å bo i, gjennom skatteloven. Jeg synes heller ikke det er vår plikt å bestemme hvor boligen skal ligge, og hvorvidt den skal være flyttbar eller ikke. Det må være slik at boligform er valgfritt. Det må også være slik at en boligform er tilpasset den enkelte brukers behov og ønske. Kravet må derfor være at den nyttes som helårsbolig, alt annet bør være denne salen uvedkommende. Vi er enig med representanten Djupedal i at det er urimelig å pålegge spareinstitusjonene plikt til å tilby boliglån til flyttbare boenheter, og det er det tatt hensyn til i forslaget fra mindretallet. Jeg tar med dette opp forslaget.