Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Slik jeg ser det, er den økonomiske krisen i Europa nå blitt så alvorlig at det er begrunnet frykt for at den truer stabiliteten i hele vår del av verden. Vedvarende høy arbeidsledighet og en hel ungdomsgenerasjon som gradvis frarøves håpet om en bedre framtid, med arbeid, inntekt, hus og familie, er allerede en kilde til betydelig sosial uro. Folkevalgte regjeringer og nasjonalforsamlinger som ikke evner å lede vei ut av krisen, og som derfor blir en del av den, bidrar ytterligere til å svekke troen på demokratiske institusjoner. Mens vi i Norge bekymrer oss over økende politikerforakt, trenger våre kolleger i Hellas politibeskyttelse mot folkets raseri. Winston Churchill sa en gang at demokratiet er det verste samfunnssystem menneskeheten har skapt, med unntak av alle andre. Jeg er redd befolkningen i flere europeiske land bare opplever første del av Churchills postulat. I Hellas og i Italia har nasjonalforsamlingene, som selv ikke makter å ta tak i landenes grunnleggende økonomiske problemer, nå overlatt makten til rene forretningsministerier, som om det letter gjeldsbyrden eller fjerner de forpliktelsene som disse landene har tatt på seg. Blir det lettere å tåle arbeidsledigheten, redusere lønningene og pensjonene og øke skattene om regjeringen flytter ut av politikken? Sist uke deltok medlemmene av Stortingets EØS-komité på et EFTA-seminar om den økonomiske krisen i Europa. Det ble en interessant, men samtidig merkverdig opplevelse – merkverdig fordi ledende EU-byråkrater åpenbart tror at økt harmonisering og sterkere europeiske institusjoner – kort sagt mer EU og mindre nasjonalstat – er løsningen på krisen. Det er mulig den forestillingen er utbredt i Brussel. Jeg tror kanskje det er noe av problemet, for EU og innføringen av euroen som felles valuta har nettopp gjort det mulig for land som Hellas, Italia, Spania og Portugal å leve med en stadig økende gjeldsbyrde i skyggen av blomstrende økonomier i Nord-Europa. Selv om EU nå stiller opp med gjeldssanering, nye lån og kreditter til trengende medlemsland, er det ikke nettopp ønske om økt økonomisk integrering som preger debatten innad i EU. Jeg forstår meget godt at tyskere og franskmenn vegrer seg for å betale regningen for andre land og folk som har bevilget seg velferdsordninger de selv bare må se langt etter. Samtidig kunne Svein Harald Øygard, med fortid som statssekretær i Finansdepartementet og nasjonalbanksjef på Island i ei krisetid, fortelle om Island, som i motsetning til flere av eurosonelandene er på vei ut av krisen. Island har nemlig hatt en regjering, og politikere, som har gjort det som gjøres må. En stund var arbeidsledigheten på Island på godt over 10 pst. Unge mennesker flyktet utenlands – mange av dem til Norge, og de er her fortsatt. Nå er arbeidsledigheten redusert til ned mot 6 pst. Den islandske kronen er igjen konvertibel på et nivå som er 15–20 pst. lavere enn den var, tillikemed levekårene på Island. Nå peker pilene opp og fram for Islands økonomi. Selv om islendingene fortsatt diskuterer sin egen sårbare valutaenhet – og den kanadiske dollaren og den norske kronen er blant de alternativene som faktisk drøftes – er det min påstand at det ikke hadde vært mulig innenfor eurosonen. Men krisen på Island er jo ikke over. Øygards anbefaling til våre nordiske brødre er derfor at de konsentrerer seg om en strategi for ny vekst. Dermed peker Øygard på det som er hovedproblemet i EU-landene i dag, nemlig liten eller ingen økonomisk vekst og tilbakegang paret med en gjeldskrise som gjør det nødvendig å kutte i offentlige budsjetter fordi en stadig økende del av statsfinansene går med til å betale gjeld. Redusert offentlig forbruk lar seg ikke kompensere av privat forbruk og bidrar derfor til en nedadgående spiral som kaster enda flere ut i arbeidsledighet. Det er denne utviklingen som nå må brytes.