Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2012-12-10:
Det siste innlegget i forrige sak er egentlig et godt oppspill til denne interpellasjonsdebatten. Først av alt er det grunn til å minne om at da Edvard Munch døde i 1944, viste hans testamente at hele hans kunstneriske produksjon og alle hans litterære arbeider skulle tilfalle Oslo kommune. Det er bakgrunnen for at Oslo er forvalter og eier i dag. Denne testamentariske gaven omfattet rundt 1 100 malerier, 15 500 grafiske blad, 4 700 tegninger, seks skulpturer og hans grafiske trykkplater, foruten en del andre gjenstander. Disse gikk inn i samlingene til Munch-museet og utgjør mer enn halvparten av Munchs samlede produksjon. Nåverdien av hans gave er anslått til flere titalls milliarder kroner. I Munch-museets magasiner oppbevares det ca. 900 malerier som sjelden blir fremvist, fordi de er i dårlig forfatning, eller fordi de er lite etterspurt fordi de er varianter av mer kjente versjoner av samme motiv. Vi kjenner til – det ble nevnt i den forrige runden vi hadde – Munchs betydning internasjonalt, senest ved kulturministerens bidrag i New York. Men før det var det utstillingen «Edvard Munch, det moderne øye, 1900–1944» på Centre Pompidou i Paris fra september 2011 til januar 2012, en utstilling som hadde nesten 0,5 millioner besøkende i løpet av fire måneder. Det var rundt 200 000 flere besøkende enn det som var forventet. Tallet er en forsiktig indikasjon på Munchs enorme internasjonale betydning. Så har vi fått den hjemlige debatten når vi nå nærmer oss 2013, 150-årsjubileet for Munchs fødsel. Vi vet at det er flertall for at vi skal få et nytt Munch-museum, men vi vet også at det ikke er noe flertall for hvor dette Munch-museet skal være. Det er for så vidt ikke noe helt nytt i norsk sammenheng, men slik er altså situasjonen. La meg slå klart fast at jeg ikke tar til orde for at staten skal gå inn og bestemme hvor Munch-museet skal ligge, men dette storting har selv sagt noe om det statlige engasjementet som bør være for Munchs kunst. Jeg minner om hva en samlet familie- og kulturkomité sa i mars dette året. De sier, og jeg synes det er godt sagt – det kan jo jeg si som ikke sitter i komiteen: «Komiteen vil minne om at disse kunstskattene» – altså Munchs kunst – «er en vesentlig del av vår kunsthistorie som skal forvaltes og bevares uavhengig av Nasjonalgalleriets skjebne.» Dette var oppspillet den gang. Videre: «Komiteen mener det er en viktig nasjonal og statlig oppgave å bidra til at Munchs kunst forvaltes slik at disse unike kunstskattene bevares for ettertiden. Det påligger staten et stort ansvar å sørge for at Munchs kunst bevares og gjøres tilgjengelig for allmennheten på en verdig og riktig måte.» Med dette avslutter jeg sitatet fra den nevnte stortingsinnstillingen. Jeg har oppfattet det slik at regjeringen selv synes at staten bør engasjere seg i Munchs kunst, ikke bare ved at man er til stede og kaster glans over åpninger. Det er også veldig bra, for det promoterer både Norge og Munch. Men i den stortingsmeldingen som skal debatteres her senere i dag, har regjeringen løftet Munch ganske høyt opp på sin kulturpolitiske agenda. Jeg siterer fra den stortingsmeldingen som regjeringen har lagt fram: «Edvard Munch har sin selvfølgelige plass i verdens kunst- og kulturarv. Spesielt kan arven etter Munch være med på å løfte den norske samtidskunsten enda høyere internasjonalt. Her ligger det store muligheter for det norske kunstfeltet.» Videre: Regjeringen vil «i samarbeid med Utenriksdepartementet styrke formidlingen av Edvard Munchs kunst i utlandet og bedre utnytte Munchs kunstnerskap som døråpner for norske samtidskunstnere på den internasjonale kunstarena». Avslutningsvis, fra samme melding: «Samlingene tilhører og forvaltes av Oslo kommune, men de er åpenbart viktige i et nasjonalt perspektiv. Både Nasjonalmuseet og flere regionale museer har verker av Edvard Munch, men et faglig samarbeid med utlån av verker fra Munch-museet er avgjørende viktig for fullgod formidling av vår viktigste billedkunstner.» I denne meldingen trekker regjeringen fram hvordan Henrik Ibsen har vært døråpner for en samtidsforfatter som Jon Fosse – bare for å vise hvordan Munch kan brukes for norske samtidskunstnere i dag. Min utfordring er da til kulturministeren: Hvordan vil regjeringen følge opp – nå siterer jeg fra Innst. 107 S for 2012–2013 – «at Munchs kunst bevares og gjøres tilgjengelig for allmennheten på en verdig og riktig måte»? Hvordan vil hun, selv om hun ikke skal overstyre Oslo kommune, bidra til at også det som skjer rundt lokaliseringen, kan komme et steg videre? Det har også med staten å gjøre, for det er bare noen få dager siden vi hadde et større oppslag i Aftenposten, hvor det står: «Munch-striden bremser Universitetets planer.» Rektor Ole Petter Ottersen ved Universitetet i Oslo sier følgende: «Alt stopper opp fordi det ikke tas beslutninger på politisk nivå, spesielt når det gjelder Munch-museet.» Som man vet, har Naturhistorisk museum lenge hatt planer om et nytt veksthus og vitensenter nettopp ved Munch-museet der det ligger i dag. Så dette berører også staten fordi en uavklart situasjon hindrer en utvikling på andre sektorer som staten er opptatt av, og som jeg tror også denne salen vil være opptatt av. Så om man ikke skal administrere Oslo – det tror jeg absolutt ikke man skal – er det klart at en kulturminister på dette feltet kan spille en viktig rolle, være katalysator for at man kan komme videre når det gjelder selve plasseringen av et nytt Munch-museum. En skal huske på at når det gjelder hele området rundt Bjørvika, har det vært et eneste stort samarbeid mellom stat og kommune for å få enkelthetene på plass. Det har vært et tett samarbeid mellom Oslo kommune og staten. I forlengelsen av det representanten Skei Grande sa, er det fortsatt mulig for staten å bidra konstruktivt ved at man kan komme videre og kanskje i 2013, når vi feirer Munchs jubileum, kan si at vi både løfter Munchs arv og at vi ved felles bidrag også kan sørge for at vi får en avgjørelse på hvor et nytt Munch-museum skal ligge.