Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-11-11:
:Jeg vil takke for to gode redegjørelser om en epidemi som også kan ses på som en sikkerhetspolitisk utfordring. I det internasjonale samfunnet kan vi komme til å se mer av epidemier og pandemier som faktisk kan være internasjonale kriser. Det skal ganske mye til å bli smittet av ebola. Derfor er smitterisikoen i land med velfungerende helsesystemer relativt liten. Her blir pasientene isolert, behandlingen går raskt, og man greier å forebygge videre smitte. Vi hørte også helseministeren redegjøre for dette akkurat nå. Ebola er først og fremst en utfordring der det ikke drives forebyggende helsepolitikk, der folkehelsesystemer ikke er bygd ut, og der det ikke finnes noe velfungerende helsesystem – forsterket av fattigdom, dårlig utbygd infrastruktur og kanskje fordommer. Alt dette bidrar til at man ikke får diagnostisert og/eller behandlet pasienter. Vi ser hvordan ebola har spredd seg i land som Liberia og Sierra Leone. Dette er land som for få år siden var herjet av borgerkrig, og som ennå ikke har maktet å bygge opp igjen verken landbruk eller andre arbeidsplasser etter disse krigene. Jeg var i Liberia i 2012 sammen med to andre stortingsrepresentanter, hvorav én sitter i salen. Nesten alt helsevesen ble drevet av FN-organisasjoner og NGO-er. De gjorde en formidabel jobb, men Liberia var helt avhengig av dem. Vi var sammen med en FN-organisasjon som leverte medisiner. Hva hadde Liberia gjort uten den FN-organisasjonen? I dag er det nok på sin plass å gi sin uforbeholdne ros til organisasjonen Leger Uten Grenser, som sto på ikke bare for å hjelpe, men også for å bevisstgjøre et verdenssamfunn som reagerte altfor sent. Situasjonen i Vest-Afrika beskrives nå som en regional epidemi. Det gikk for lang tid fra utbruddet i mars til nå. Sjelden er et velfungerende samarbeid på tvers av landegrensene viktigere enn i slike situasjoner. Dessverre viser ebolautbruddet i Vest-Afrika hvor svak og mangelfull verdens evne til å hjelpe mennesker i humanitære kriser egentlig er. Det internasjonale samfunnet klarer ikke å gi rask nok hjelp når kriser oppstår. Her kan jeg legge til at jeg synes den norske regjeringen har gjort en flott innsats og reagert raskt også i en internasjonal sammenheng. Men det skjer for sent totalt sett. Vi har nå fått testet verdens helseberedskap for første gang siden svineinfluensaen. Muligheten for rask respons i situasjoner som krever humanitær nødhjelp, må være utgangspunktet for måten vi innretter budsjettene våre på. Jeg snakker da om utenriksbudsjettet og om bistandsbudsjettet. Det må etableres ubyråkratiske løsninger som sikrer fleksibel finansiering og mulighet for rask respons. Mennesker i den ytterste nød kan ikke vente. Vi må skille mellom forebygging, beredskap og utviklingssamarbeid på den ene siden og ren nødhjelp eller humanitær bistand – det er ikke alltid like greit å skille – på den andre siden. Men vi trenger begge deler. Hvis vi ser på land som Liberia og Sierra Leone, trenger de faktisk begge deler, og de må gå hånd i hånd. Hva skjer når nødhjelpen forsvinner, når den humanitære innsatsen blir borte? Ebolakrisen er en god anledning til en kritisk gjennomgang også av norske nødhjelpsbidrag, selv om jeg synes det har vært gjort en god jobb. Responsen blant norske helsearbeidere har også vært imponerende. I likhet med utenriksministeren vil jeg understreke at FN og de FN-organisasjonene som er ute i felten, er helt avgjørende aktører i den situasjonen vi er oppe i nå. Men det er også viktig å gi økonomisk støtte til de frivillige aktørene som Leger Uten Grenser representerer, og for den saks skyld også Røde Kors.