Per-Kristian Foss (Høyre), 2010-01-07:
Dagbladet refererte i går en uttalelse fra utenriksminister Gahr Støre som jeg kan gi min tilslutning til, hvor han sier at det kan nok «ta lang tid før EU-landene kan samle seg om en felles, kraftfull utenrikspolitikk». Jeg tror det er en riktig observasjon av EUs progresjon på mange områder. Men det åpner jo desto større rom for at det nordiske samarbeidet også kan utvikle seg til å omfatte utenriks- og sikkerhetspolitikken. Med utgangspunkt i Stoltenberg-rapporten, som har vært omtalt av tidligere talere, er det gode muligheter for å få en bredere debatt nettopp på forsvars- og sikkerhetspolitikkområdet innenfor det nordiske samarbeidet, hvor mulighetene for felles og kraftfull opptreden iallfall er til stede, selv om kraften for de nordiske land samlet sett kanskje ikke er like stor som den vil være for 27 medlemsland i EU. Rapporten er delt inn i sju hoveddeler, med i alt 13 forslag. Ni av dem er av sivil karakter, tre av militær, og ett forslag – det 13. – gjelder altså en såkalt nordisk solidaritetserklæring. Høyre har notert med tilfredshet at utenriksministrene har besluttet å ta alle forslag til nærmere behandling, selv om de nok understreker at en del av forslagene har en meget langsiktig karakter. Ikke minst fra finsk side har jeg inntrykk av at det gjentatte ganger understrekes. I denne sammenheng vil jeg også nevne at den konservative gruppen i Nordisk Råd, før Stoltenberg-rapporten forelå, hadde foreslått at de nordiske regjeringene skulle arbeide for et fordypet forsvars- og sikkerhetspolitisk samarbeid, et forslag som senere fikk stort flertall i rådet. Vi deler oppfatningen av at arbeidet selvfølgelig må gjøres innenfor de forpliktelser som samarbeidet i NATO, EU og OSSE gir. Stoltenberg-rapportens store fortjeneste er at den dekker felter fra samfunnssikkerhet gjennom utenriks- og sikkerhetspolitikken til forsvarssamarbeidet, og at de fremlagte forslagene ikke er avhengige av at alle land deltar i alt. Fra Nordisk Råds side forslår vi også at samarbeidet om samfunnssikkerhet, utenriks- og forsvarspolitikk får en parlamentarisk dimensjon, altså blir forankret blant parlamentarikere. Det er det tradisjon for også i Norge, at utenrikspolitikken har en bred parlamentarisk forankring, og det behøver ikke være noe unntak i nordisk samarbeid for dette. Presidiet i Nordisk Råd har også besluttet å oppnevne en særskilt rapportør, den tidligere finske utenriksminister Erkki Tuomioja, for disse områdene. At rapportøren er finsk, tror jeg kan bidra til at tempoet også holdes bedre oppe – for å si det på en forsiktig måte. Presidiet vil også utarbeide et program for Nordisk Råds oppfølging av disse saksområdene, og vi regner med at det blir en årlig redegjørelse fra utenriksministrene om utviklingen av samarbeidet. Vi vil også be utenriksministrene om et årlig møte med representanter for presidiet, gjerne i løpet av vårsesjonen, for å drøfte oppfølgingen av Nordisk Råds debatt og vedtak på sesjonen og det videre samarbeidet innenfor dette feltet. Tilsvarende ønsker også presidiet å holde et årlig møte med de nordiske ministrene som er ansvarlige for samfunnssikkerhet i de respektive land. Det foreligger på dette området rike muligheter for konkret samarbeid som tjener borgernes interesser. For å ta et eksempel: Det forrige storting behandlet en rapport fra Riksrevisjonen om store mangler i energiforsyningssikkerheten mellom de nordiske land. På et område hvor man skulle tro at samarbeidet var bedre, er det faktisk gjort ganske lite. Det er et område som, ikke minst i tider som disse, kan ha stor betydning. Jeg vil også ta opp et tema som har vært oppe i Nordisk Råd før, og som også ble inkludert i Stoltenberg-rapporten, nemlig det nordiske ambassadesamarbeidet. De nordiske land bør forsøke å koordinere sine langsiktige planer hva gjelder ambassader. Det foregår i flere av våre nordiske land nå en gjennomgang av hvor mange ambassader man egentlig trenger. Jeg ser jo at den norske regjering står foran en budsjettkonferanse, som sikkert for utenriksministeren også kan være krevende. Det kan vel antydes at det finnes gode muligheter for nordisk samarbeid på dette området som ikke svekker de nasjonale interessene. Målet må være ikke bare å ha en samlokalisering, som vellykket har skjedd i Berlin, men at vi også får en geografisk arbeidsfordeling, slik at det blir en global representasjon for Norden samlet sett. Til slutt: La meg bare si at jeg er enig i det som er sagt av foregående talere, ikke minst av saksordfører, om behovet for å understreke grensehindringsarbeidet. Men det har jo sin største utfordring i det nasjonale arbeidet, altså at det følges opp konkret. Jeg vil utfordre samarbeidsministeren til å redegjøre for hvordan hun og Regjeringen har organisert oppfølgingen av dette grensehindringsarbeidet.