Ivar Kristiansen (Høyre), 2011-04-28:
Jeg synes det har vært en ganske realistisk debatt. Selv om det tydeligvis er tilbakeslagene som ofte får den største oppmerksomheten i media, så kan det se ut til at verdenssamfunnet er villig til å ta et større ansvar i konfliktområder der ledere foretar de reneste overgrep overfor sivilbefolkningen i sin kamp for å beholde makten, i sin makt for å beholde sine privilegier. Derfor er Norge nå også på plass i deltakelsen av å bekjempe denne type form for ledelse i Libya, og jeg tror dette mer og mer vil bli hverdagen også for det norske militære og sivile samfunnet. Det skulle bare mangle at vi ikke deltar i denne type konfliktbekjemping. Sånn sett var det en god redegjørelse utenriksministeren fremmet, i spesiell grad der han ga en begrunnelse for hvorfor vi er på plass i Afghanistan. Jeg tror det er veldig viktig at den type understrekning blir presentert, for den type deltakelse har en svært høy pris. Den har en såpass høy pris at dersom ikke resultater oppnås i form av fremgang og bedre koordinering, vil vi etter hvert komme til å se at tålmodigheten blir satt på prøve i alle de 48 deltakerlandene – hvor befolkningen i de fleste av dem har egen stemmerett, hvor befolkningen vil være den som man til slutt kan risikere setter foten ned hvis man ikke oppnår den fremgangen som vi alle sammen ønsker. Når vi så forleden at en afghansk offiser drepte fem–seks NATO-soldater, og vi hadde 1. april-angrepet på FN-kontoret i Mazar-e Sharif, hvor en norsk oberstløytnant ble drept, så illustrerer dette at vi har en svært høy pris å betale for nettopp å bekjempe det som kan skape usikkerhet i verden i form av terrorisme og mangel på stabilitet som vi har i denne delen av Asia. Så i denne konsensuspregede debatten er jeg nødt til å gi en liten visitt til SVs hovedtalsmann, Bård Vegar Solhjell, som takket utenriksministeren for en god redegjørelse, men som samtidig går til angrep på alle utenriksministerens konklusjoner. Dette henger overhodet ikke sammen. SV har som mål å avvikle den militære innsatsen, og man argumenterer i dag sterkt fra Stortingets talerstol for å forhandle med Taliban. Man gir altså det råd at dette er veien til en slags løsning for sivilbefolkningen, som jeg vil advare sterkt mot. Det kan være trygt og godt på hjemmebane å ha denne form for tilskuerens rolle og gjerne med henvisning til andre parlamentariske ledere, fra både Høyre og Fremskrittspartiet, som har advart mot dette, men jeg tror det er grunn til også i dag å vise til at det er Taliban som tok æren for å ha gjennomført angrepet på FN-kontoret den 1. april i Mazar-e Sharif. Jeg synes det er å falle på kne for en institusjon som velger å gå til angrep på et FN-kontor, som velger å utrydde det som er basis for økonomisk oppbygging og stabilitet i Afghanistan, som på mange måter har terror som sin egen forretningsidé, som har som hovedformål å skape instabilitet, og som har som formål å ødelegge den økningen som utenriksministeren var inne på at vi hadde, at det i 2001 var én million barn som gikk på skole i Afghanistan, mens vi i dag ser at tallet har passert syv millioner – og en tredjedel av disse er jenter. Hva i all verden slags vilkår er det SV vil tilby afghanske jenter hvis man starter med å ha som løsning at Taliban skal være nøkkelen til å få progresjon og fremgang i denne konflikten? Det er mulig at andre ville ha valgt å formulere seg litt annerledes enn det jeg har gjort her, men jeg synes ikke man kan drive denne form for dobbeltmoralsk fremføring – å gi honnør for en redegjørelse, hvor så samtlige av redegjørelsens konklusjoner blir avvist. Derfor vil kravet fremover bli, også til SV, men i mye større grad til alle andre, hva slags form for exit-strategi det er Norge og ISAF skal ha etter 2014.