trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-05-18:
Representanten Lodve Solholm framhevet at Fremskrittspartiet vil hjelpe flyktningene i nærområdet. Han hevdet sågar at «dette er ærleg meint». Det fins faktisk måter å omtale den type utsagn på, som ikke er særlig parlamentariske. La meg få lov å vise til Budsj.innst. S. I for 1998-99 som nettopp omhandler det å hjelpe i nærområdene. Det framgår der at medlemmene fra Fremskrittspartiet innenfor ramme 4 i statsbudsjettet tilnærmet vil halvere bevilgningene til den type formål og så sier de: «Disse medlemmer er oppmerksomme på at betydelige deler av verdens befolkning lever i fattigdom og nød, men vil peke på at dette først og fremst skyldes interne kultur- og administrasjonsproblemer. Det har først og fremst dreid seg om ettpartistater som har vært styrt av en privilegert maktelite som støtter seg til militæret, politiet og et korrupt byråkrati». Her er det altså snakk om at man vil halvere bevilgningene som går nettopp til å hjelpe i nærområdene. Men i denne situasjonen finner man det opportunt å bevilge tilsvarende beløp til nærområdehjelp, og da er spørsmålet: Er det hensiktsmessig å gjøre det ut ifra den brede opinion som er til fordel for norsk bistand til den kosovoalbanske befolkningen, eller har man andre tanker bak det bevilgningsforslaget man ønsker å fremme i tilknytning til statsbudsjettet?
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-05-18:
Eg blir noko indignert når eg høyrer representanten Eriksen prøver å sette eit ærleg forsøk på å ta eit tak i ein så alvorleg konflikt som denne, i miskreditt. Kven er det som skal ha monopol på sanninga? Er det slik at det berre er Arbeidarpartiet som skal ha monopol på sanninga? Er det slik at det berre er Arbeidarpartiet som skal ha rett til å fremme forslag som er ærleg meinte, som er velmeinande, og som gjeld å gi hjelp til eit naudstilt folk? Det verka slik for meg då eg høyrde representanten Eriksen, både i denne replikken og også i hovudinnlegget hans, eit innlegg som ikkje bar preg av anna enn å ta avstand frå Framstegspartiet. Ikkje eitt ord kom Eriksen med når det galdt hans eller hans partis innsats for å hjelpe flyktningane i nærområdet. Hans parti var med på å løyve skarve 225 mill. kr til flyktningane i nærområdet. Det var faktisk eit forslag på ytterlegare 300 mill. kr til hjelp i nærområdet, men det røysta Odd Eriksen og hans parti mot. Vi kan også i vårt parti finne uparlamentariske ord og uttrykk for slike haldningar dersom det er det ein ønsker. Når det gjeld det nemnde sitatet, vil eg berre seie at vi i Framstegspartiet alltid har hevda at vi skal hjelpe flyktningane i nærområdet. I denne saka har vi eit spesielt ansvar, i og med at vi er eit land i krig, og i og med at Noreg var med og gjekk i bresjen for at NATO skulle gå inn og gjere den jobben som verdssamfunnet synest var nødvendig, og som eg meiner var nødvendig, for å stoppe ein despot av Milosevic" karakter.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-05-18:
Eg hadde ikkje tenkt å forlenge denne debatten, men når representanten Gunnar Breimo kjem fram på denne talarstolen og skal spele helgen på den måten som han gjorde, med den argumentasjonen han hadde, der han tek frå politikarar det å ha ærlege meiningar om å hjelpe folk som er i naud – vel vitande om at å bruke 1,2 milliardar kr der nede vil hjelpe atskilleg fleire fattige, gamle, brannskadde, krigsskadde, unge og gamle enn 1,2 milliardar kr i Noreg – må eg seie at ein kan gjerne snakke om moral og sømd, men så til dei grader å skulde politiske motstandarar for å ha uærlege baktankar, ville eg ikkje i min villaste fantasi ha gjort overfor politiske motstandarar dersom eg var ueinig med dei. Ein kan ha grunn til å bli indignert over å høyre ein slik argumentasjon som det representanten Gunnar Breimo framfører. Vi har faktisk litt støtte for vår argumentasjon, bl.a. frå presidenten for den parlamentariske forsamlinga i Vestunionen, som seier nettopp det same som vi seier, at det ville vere fornuftig å hjelpe til. Eg er for så vidt einig med statsråd Dørum når han snakkar om at det Makedonia og Albania har gjort, er verkeleg bra, når ein tenker på den økonomien og dei vanskane som dei landa har. Dei har verkeleg stilt opp, og det er det som Framstegspartiet sitt forslag går på: La oss hjelpe dei! Dersom ein studerer det forslaget som vi har lagt fram, vil ein sjå at vi vil hjelpe dei økonomisk, styrke deira eigen økonomi – ikkje berre drive flyktningleirar, men vi vil styrke deira økonomi, slik at dei skal få hjula til å gå endå betre. Eg håpar å sleppe å høyre fleire slike innlegg der ein set ærlege folk sine synspunkt og meiningar så til dei grader på tvilens alter.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-05-18:
Denne saka er ganske grundig debattert på forhånd. Jeg viser til debatten omkring Dokument nr. 8-forslaget fra Johan J. Jakobsen, fremmet og behandlet i Stortinget den 6. mai dette år. Riktignok dreide Dokument nr. 8:57 seg om formell hjemmel eller fullmakt til å ta imot inntil 6 000 flyktninger fra Kosovo, men debatten under behandlinga av saka var forholdsvis grundig. Hva er det så å tilføye i dag – kanskje en tilleggsvurdering og presisering? Det er tidligere ettertrykkelig slått fast at norsk flyktningpolitikk består av å hjelpe flest mulig i deres nærområder. Så finnes det et mindretall som skal score ytterligere politiske poeng på fortreffeligheten av at hjelpen ytes «der nede», som det til stadighet blir sagt. For noen lyttere høres kanskje «der nede» ekstra betryggende ut. Forholdet er bare slik at vi ikke snakker om enten – eller, som det tidligere har blitt sagt, men om både – og. Dette ble altså slått ettertrykkelig fast her i salen den 6. mai. I ettertid av den debatten har departementet besluttet å øke tempoet i uttak til Norge. Dette er gjort etter forsterket appell fra FNs høykommissær. I lys av dette framstår mindretallets forslag i dag som særdeles lite smidig. Proposisjonen og flertallsinnstillinga har den nødvendige fleksibilitet, som innen øvre grense har bufferkapasitet, og som for øvrig ivaretar også mindretallet sitt primære ønske, nemlig å yte bistand i nærområdet. Skulle vi likevel få en positiv overraskelse som tilsier at den øvre grensen i Norge, som vi nå behandler, ikke utnyttes, så er det nettopp i proposisjonen og innstillinga åpnet for at midlene kan kanaliseres til nærområdene uten fornyet politisk behandling. Tilsvarende fleksibilitet er det ikke å finne i mindretallsframlegget. Høyre har funnet det naturlig å støtte Regjeringas forslag, til tross for det faktum at vi på et tidligere tidspunkt og på annet grunnlag har hatt avvikende forslag på enkelte av de angjeldende postene. Vi har på det nåværende tidspunkt avstått fra å komplisere dette bildet. Vårt engasjement og felles ansvar i flyktningspørsmålet skal ikke kunne dras i tvil. Når det så gjelder finansieringa av tilleggsutgiftene, registrerer vi at Arbeiderpartiet har sluttet seg til vår fokusering på revidert nasjonalbudsjett. Behovet for å ivareta helheten i økonomien krever faktisk et ansvarlig flertall. Innstillinga viser at det av og til er rett å si: Ja takk, begge deler – full støtte til flyktningforslaget og henvisning til ansvarlig økonomisk helhetstenkning.
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 1999-05-18:
Den saken vi nå behandler, har kommet opp på bakgrunn av stadig sterkere appeller fra FNs høykommissær for flyktninger med anmodning om å motta stadig flere flyktninger. I denne sammenheng blir Fremskrittspartiets forslag litt uforståelig. Vi står overfor en prekær flyktningsituasjon som er av slike dimensjoner at vi ikke kan fatte det. Vi har plikt til å hjelpe. Det innser også Fremskrittspartiet. Men vi har langt bedre mulighet til å hjelpe ved å åpne vårt lands grenser. Her står hjelpeapparatet ferdig. Det er ikke riktig å sparke ballen over til fattige naboområder. Vi har plikt, og vi har mulighet. Jeg er veldig glad for at vi bruker den muligheten. Jeg er glad for Regjeringens positive engasjement, og jeg støtter fullt ut saksordførerens framlegging av komiteflertallets innstilling. Men når vi først har fått flyktningene hit til Norge, er det også viktig hvordan de blir behandlet. Jeg vil understreke viktigheten av at vi får til en rask bosetting rundt om i de enkelte kommunene. I den sammenheng er det også viktig raskt å klarlegge utdanning og arbeidserfaring til flyktninggruppene. De gruppene av flyktninger vi nå får, har vært utsatt for påkjenninger som jeg ikke tror noen av oss greier å fatte. Den måten de blir tatt imot på, vil være avgjørende for deres utvikling og muligheter i framtida. Vi har ikke bare plikt til å ta imot, men også til å ta oss av de flyktningene som nå kommer. Vi vet at den beste måten å komme videre i livet på for noen som har vært utsatt for store traumer, først og fremst er å møte medmenneskelighet, møte varme, møte kontakt – forstår man ikke språket, kan en utstrakt og varm hånd gjøre samme nytten som noen forståelige gloser. Det er også viktig å oppleve at du har betydning som menneske, som person, og at dine ressurser blir verdsatt. Derfor vil en kartlegging av kompetansen til disse personene kunne gjøre at de raskere kan komme i arbeid og få komme inn i meningsfylt aktivitet. Deltaking i arbeid vil også bedre kontakten med befolkningen i kommunene, det vil øke forståelsen, og det vil gi gjensidig læring. Vi gir ikke bare gjennom dette, jeg tror vi også kan motta lærdom. Nå er det egentlig en ganske fin tid for å få satt flest mulig flyktninger i arbeid. Vi står foran en veldig travel vår- og sommeronn i norsk landbruk, og vi vet at mange av de flyktningene som kommer, har erfaring innen landbruk. Det er ikke bare høgspesialiserte arbeidsoppgaver som utøves. Jeg håper at vi vil kunne legge til rette for å benytte oss av denne muligheten. Hvordan flyktningene blir møtt nå, er ikke bare avgjørende for deres muligheter for en positiv utvikling, men det vil også være avgjørende for hvor god mulighet de vil ha til å vende tilbake til sine hjemområder den dagen det er mulig. Så må jeg også til slutt få understreke det som nå er sagt av flere, også av Regjeringen, at et eventuelt underforbruk her i Norge vil vi bruke til å hjelpe i nærområdene.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-18:
I forbindelse med tilskuddet til bosetting og den økningen i bevilgningene som er foreslått her, har det vært reist en del berettiget tvil om dette faktisk er tilstrekkelig, spesielt fordi Regjeringa har en ambisjon om at utflyttinga fra asylmottak skal øke spesielt for dem som har vært der lenge. I et svar som Regjeringa har gitt på forespørsel fra meg til komiteen, argumenterer den for at bevilgningen er stor nok. Men det er grunn til å tru at det ikke fins boliger som står tomme, og at man kanskje også må i gang med bygging for å få dette til. Da er spørsmålet mitt til statsråden: Hvorfor har Regjeringa vurdert det slik at det ikke har vært nødvendig å fremme forslag om å øke husbankrammene slik at kommunene eventuelt kunne komme i gang med byggeprosjekter for å gjøre økt bosetting i kommunene mulig?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-18:
Nå var vel kanskje ikkje det forrige innlegget direkte rettet til meg og SV. Men det er slik at Fremskrittspartiet ikke har en truverdig argumentasjon i denne saken, for i så mange andre saker har de argumentert fullstendig ureint og har hatt motiver som ingen av de andre politiske partiene er enig i. At representanten Solholm blir indignert, kan jeg forstå, for jeg oppfatter at kanskje heller ikke han har likt alle de mest ytterliggående utspillene som har kommet fra hans eget parti i denne saken, men det er i lys av den profilen Fremskrittspartiets håndtering i denne saken må ses. Dessverre tar det tid å bygge opp igjen truverdighet, når det går på at Fremskrittspartiets første og viktigste sak er at det ikke kommer noen innvandrere eller flyktninger til Norge; at det er hjertesak nr. 1, og de bruker enhver anledning og enhver argumentasjon for å underbygge det. Når de nå snakker om nærområdet, forholder de seg ikke til geografi, at Norge faktisk er et nærområde, at dette er et land i Europa. De velger å snakke om økonomi som om det var det viktigste. Men hvis man skal forfølge den tankegangen, ender man alltid opp med at ingen flyktninger skal komme til Norge, uansett om det også skulle være flyktninger fra Kola i Russland, fordi Norge er et høykostland. Norge er et høykostland, og det vil koste mer å ta flyktninger til Norge, også fordi Norge velger å behandle flyktninger skikkelig når det gjelder boforhold og hus, helsestell og undervisning. Konsekvensen av Fremskrittspartiets sjonglering med begreper som nærområder og kostnader vil resultere i at Norge aldri skal ta imot en eneste flyktning. De skal tas imot nedi der eller borti der eller i andre land som er billigere enn Norge, og man venter bare på forslaget om at x antall flyktninger skal legges ut på anbud til det billigste land i verden.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-05-18:
Etter Regjeringens oppfatning vil Husbankens ordninger være tilstrekkelige til å kunne dekke den etterspørselen som vil komme. Det er selvfølgelig alltid vanskelig på forhånd å ha et eksakt svar om hvor stor etterspørselen vil komme til å bli, men fra Regjeringens side har det måttet bli gjort et anslag. Vi mener at ordningen med både boligtilskudd, etableringslån og kjøpslån, slik det foreligger i dag med den økningen på 75 mill. som Regjeringen har foreslått, skal være dekkende. Det er her viktig å være oppmerksom på at de 75 millionene selvsagt ikke er ment som en fullfinansiering, men som et tilskudd som utgjør en andel av finansieringen både til kjøp av brukte boliger og til finansiering av nye boliger.
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-05-18:
Fremskrittspartiet fornekter seg ikke i sin innbitte kamp for å hindre flyktninger i å komme til Norge. For det er det deres engasjement i denne og relevante saker i realiteten handler om. Frykten for at fremmede skal påføre det norske folk psykiske lidelser og andre plager samt økonomiske uttellinger, gir seg stadig nye utslag. Jeg har ikke for vane å ta det folk sier, opp i verste mening, tvert imot forsøker jeg etter beste evne alltid å etterleve min barnelærdom om det motsatte. Men i dette tilfellet klarer jeg det ikke. Etter alle fremskrittspartiinnlegg i denne sal om flyktningpolitikk, også i spørretimene, blir det ikke troverdig at partiet forsikrer om sine ærlige hensikter i denne saken. I en tid da vi stadig får demonstrert at menneskenes største utfordring vil være å skape forhold som gjør at alle kan leve side om side, uansett rase, hudfarge og kulturell bakgrunn, gjør Fremskrittspartiet i enhver sak sitt ytterste for å puste til den intoleransen som alltid vil være til stede overalt. I dagens debatt forsøker partiet å spille rollen som det partiet som mer enn noe annet bryr seg om flyktningenes ve og vel. Men alle som har fulgt med i partiets argumentasjon, vet at dette er spill for galleriet og skinnargumentasjon. Bekymringen gjelder noe helt annet. Nok en gang får vi demonstrert at Fremskrittspartiet står for den fullstendige følelseskulde. Det er nemlig ikke slik at de brenner for flyktningenes situasjon. Det de er redd for, er at noen skal bli værende igjen i Norge etter at forholdene gjør det mulig å flytte tilbake. Det kommer godt til uttrykk gjennom deres forslag om å bevilge 300 mill. kr mer til hjelp i nærområdene enn Regjeringen, men under den klare forutsetningen at ingen flyktninger fra Kosovo skal slippes inn i Norge, slik Torbjørn Andersen har sagt det i et leserinnlegg. Også formuleringene om familiegjenforening bekrefter at det er hovedmålet. Etter at vi nå i flere uker har fått presentert fjernsynsreportasjer fra flyktningenes situasjon i nabolandene til Kosovo og hørt deres skrekkhistorier om hva de har opplevd, burde det ikke være vanskelig for noe sivilisert menneske å forstå at noen har behov for å komme seg vekk fra krigens grusomheter – ikke bare geografisk langt unna, men til helt andre forhold og omgivelser. Det er syke og gamle, det er hundrevis av barn som har mistet hele sin familie. At Fremskrittspartiet ikke er i stand til å forstå dette og ikke er villig til å ofre en krone til denne formen for hjelp, sier alt om dette partiets politikk. De fattigste og mest vanskeligstilte og politisk mest ustabile landene i Europa skal ifølge Fremskrittspartiet ta imot hundretusener av flyktninger, mens Norge ikke engang skal ta imot noen få tusen av de verst stilte. At andre land blir enda mer flerkulturelle og multietniske, er etter Fremskrittspartiets syn helt i orden, bare Norge kan beskyttes.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-05-18:
Jeg hadde ikke tenkt å gripe ordet i denne debatten, men det siste innlegget fikk meg til å gjøre det allikevel. Det ble på en sterkt negativ måte snakket om å legge flyktninger ut på anbud. Det har ikke vi snakket om. Og vi har ikke snakket om at økonomi i seg selv har vært det viktigste. Vi har sagt at med den økonomien man stiller til rådighet, bør man kunne prøve å hjelpe flest mulig. Vi vet at i Makedonia, Montenegro, Albania og også muligens i Bulgaria og Romania har man ikke økonomisk mulighet til å hjelpe mange. Det er der nøden er og skrikene etter økonomisk bistand kommer. Så får jeg få lov til å skyte til at det er slik at på en måte praktiserer den norske regjering med Stortingets tilslutning allerede et slags anbud – her i Norge. Det er mange forskjellige operatører av flyktningmottak som nå inngår avtaler med Utlendingsdirektoratet. Så hvis man skulle si at det er flyktninger på anbud, er de i aller høyeste grad på en måte på anbud i Norge, ikke bare på penger, men selvsagt også på den kvalitative behandlingen og kvalitetsinnholdet. Så vil jeg få lov til å legge til det som også Lodve Solholm understreket, at ved å yte hjelp økonomisk til disse landene ville vi hjelpe mange flere. Justisministeren påpekte de enorme problemene med arbeidsledighet i Makedonia. Det man trenger, er nettopp penger til å kunne ansette flere folk, og det å gi penger til å etablere flyktningleirer vil også skape en del arbeidsplasser. Vi må se i øynene at det kommer rapporter om problemer som våre myndigheter og Utlendingsdirektoratet har med å skaffe frem plassene. Her skal det pumpes inn 1,5 milliarder kr i norsk økonomi, som er en pressøkonomi. I tillegg til hvor mange flyktninger man kunne hjelpe i nærområdene, tenk også på den aktivitetsvekst man kunne få – arbeidsplasser og generell velstandsbedring i så måte – hvis midlene var brukt der nede. Så vidt jeg forstår, er det slik at Høyre og Arbeiderpartiet har antydet at man har problemer med å bruke disse 1,2 milliarder kr i norsk økonomi innenfor rammen av det som er finanspolitisk – altså hva gjelder presset i økonomien – ansvarlig. Det problemet har de to partiene påpekt. Da burde man absolutt heller ha skapt virksomhet og hjulpet langt flere ved at midlene ble brukt i nærområdene. Her har Regjeringen vist en veldig stor passivitet når det gjelder å undersøke mulighetene nettopp i Romania og Bulgaria for etablering av langt flere flyktningleirer, drevet, organisert og finansiert fra norsk side. Det at vi eventuelt står alene, er vi vant til. Det tar noen år før andre kommer etter.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-05-18:
Jeg konstaterer at representanten Sylvia Brustad bruker den gamle teknikken med at hun vet hva vi står for, hun tegner et bilde av hva vi står for – som er galt – og så tar hun avstand fra det bildet hun selv har laget. For øvrig når det gjelder innlegget, vil jeg bare si at vi velger å vise solidaritet ved å hjelpe 75 000 mennesker i nød, der flertallet velger å hjelpe 6 000.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-05-18:
Representanten Hagen skal avslutte sitt innlegg på følgende måte: Det står for meg nokså klart at den usminkede politiske realiteten er at regjeringspartiene gjerne vil hindre at Regjeringen kan bli påført et nederlag i Stortinget i denne sak. Det er selvsagt realt og greit å forsøke å hindre det, men det er ikke noe argument for opposisjonen. Det bør heller ikke være det for Stortinget totalt. Jeg anbefaler derfor Presidentskapets flertallsinnstilling. Dette ble sagt av Kjell Magne Bondevik – jeg bare byttet ut «Arbeiderpartiet» med «regjeringspartiene».
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-05-18:
Det var innlegget fra representanten Hagen som fikk meg til å ta ordet. Atter en gang opplever vi i denne salen at lederen av Fremskrittspartiet prøver å framstille Fremskrittspartiet som noe annet enn det det virkelig er. Vi får i denne saken, som i svært mange andre saker, et godt bilde av hva Fremskrittspartiet egentlig står for. Det Fremskrittspartiet egentlig står for i denne type saker, er at det snakkes fint om solidaritet, men for Guds skyld – unnskyld, president – hold dem langt unna, kom ikke hit med folk i nød til et av verdens rikeste land. Torbjørn Andersen, representant for Fremskrittspartiet – sier i Fædrelandsvennen av 12. mai: «Man skal lete lenge etter en mer misforstått innsats i forhold til flyktningproblemet i Kosovo enn den Norge nå står for.» Det er til det vi diskuterer her i dag. Jeg lurer på hvorfor Fremskrittspartiet er så redd for å motta folk i nød. Jeg lurer på hvorfor Fremskrittspartiet mener at folk som trenger hjelp i den ytterste nød, ikke skal bli godt mottatt i et av verdens rikeste land. Er det ikke slik at det å vise solidaritet også må gjelde i praksis – at det ikke er nok å prate om det, men at vi også er nødt til å gjøre det? Er det ikke slik at det er viktig å dele på ansvaret? Og er det ikke slik at det bare skulle mangle om ikke vi, som et av verdens rikeste land, skulle gjøre det? Jeg synes Fremskrittspartiet skulle være ærlig og stå oppreist i forhold til det de mener – holdninger og meninger som vi i Arbeiderpartiet og flertallet i denne salen tar sterk avstand fra.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-18:
President! Det var til stemmeforklaring.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-18:
Under debatten tidligere i dag sa jeg at SV ville stemme mot dette forslaget fordi det gir noen signaler om heving av maksimumsstraffen som vi ikke kan være med på.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-05-18:
Jeg vil anmode Stortinget om å stemme for flertallsinnstillingen fra Presidentskapet. Steensnæs redegjorde nå ikke for sakens bakgrunn. Hvis man diskuterer dette Dokument nr. 8-forslaget helt løsrevet fra sakens lange bakgrunn, kommer man på ville veier. Faktum er at Stortinget ved flere anledninger har lagt klare føringer for utviklingen av et IT- og kunnskapssenter på Fornebu. Til tross for dette sendte Nærings- og handelsdepartementet 8. april ut krav og retningslinjer til et slikt kunnskapssenter som er klart i strid med det stortingsflertallet vedtok. Det er iallfall stortingsflertallets oppfatning. Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet gjorde i et brev til departementet oppmerksom på dette og bad departementet foreta endringer og presiseringer. Næringsministeren svarte da at han ikke så at det var grunnlag for å gjøre slike endringer. Det er på denne bakgrunnen at Dokument nr. 8-forslaget er fremmet, og den eneste måten å sikre at Stortingets vedtak blir fulgt opp på, er nettopp å få saken til Stortinget. Steensnæs sier at saken først og fremst er et problem for Stortinget. Ja, saken vil bli et stort problem for Stortinget hvis Stortinget gjør vedtak som Regjeringen ikke gjør noe for å følge opp, uten at det fører til noe som helst. Da har Stortinget et stort problem. Så dette er ikke et spørsmål om stortingsregjereri, det er et spørsmål om å sørge for å slå ring om vårt parlamentariske system som går ut på at Regjeringen må følge opp Stortingets vilje. Forslaget går ikke ut på å instruere Regjeringen på et område som ifølge Grunnloven er tillagt Regjeringens eksklusive myndighet. Dette framgår av utredninger fra Stortingets kontor. Det heter i Grunnloven § 19: «Kongen vaager over, at Statens Eiendomme og Regalier anvendes og bestyres paa den af Storthinget bestemte og for Almenvæsenets nyttigste Maade.» Det framgår her at det er Stortingets ansvar, og derfor instruerer Stortinget ikke Regjeringen i en sak som tilligger Regjeringen alene. Saken dreier seg imidlertid ikke om formaljus, på det punktet vil jeg være enig med Steensnæs. Det er en politisk sak. Stortinget har ønsket å komme i gang med et IT- og kunnskapssenter så raskt som mulig, og man har ønsket å utvikle et helhetlig kompetansemiljø med utgangspunkt i tomta og bygningene på Fornebu. Dette har ligget til grunn for Stortingets behandling hele veien, og det er klart at når Regjeringen ikke følger opp det, blir det en politisk sak. Men i tillegg til det har Stortinget muligheten til å gjøre det Stortinget har gjort, og også forfølge saken dersom Regjeringen ikke følger opp det som er blitt vedtatt i Stortinget. Så jeg finner at det ikke er noen annen måte å gjøre dette på enn å få vedtatt oversendelse til næringskomiteen, og at forslaget kommer under behandling i Stortinget. Det er på den måten man kan sikre at Stortingets vilje blir fulgt opp i denne saken.
Jan Petersen (Høyre), 1999-05-18:
I sin begeistring over å ha funnet så mange sitater omtalte også Hagen meg i den sammenhengen og mente – så vidt jeg skjønte – at jeg burde ha nytte av å kjenne til disse sitatene. Jeg går ut fra at det ikke har ledet Hagen til den tro at jeg på prinsipielt grunnlag har argumentert mot at slike saker skal sendes til komite. Jeg vil derfor minne om det jeg sa i mitt innlegg, nemlig at jeg mener at det må være en sak til sak-vurdering. Hagen vil sikkert bringe i erindring – hvis han hadde kommet så langt i sin sitatrekke, for dette lå sikkert også i hans dokumenter – at jeg alltid har vært uenig i Fremskrittspartiets meget liberale holdning og Arbeiderpartiets meget restriktive holdning. Jeg har nettopp ment at ut fra en kontrollvurdering må en sak til sak-vurdering være det riktige. Det er også det jeg har sagt i denne saken. Nå regner jeg med at når hr. Hagen nevnte mitt navn etter alle disse sitatene, var det utelukkende for å rose meg for hvordan jeg har greid å følge opp tidligere Høyre-lederes synspunkter i disse sakene.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-05-18:
Stortingets rett til å instruere Regjeringen om hvordan den – altså Regjeringen – skal utøve myndighet på et område som er tillagt Regjeringen, er et omstridt og uklart spørsmål. Stortinget har ved flere anledninger forsøkt å trekke visse grenser for Stortingets instruksjonsiver, uten at det kan sies å ha nedfelt seg noen krystallklar praksis – men Stortinget har i det minste ønsket å sette grenser for Stortingets inngripen i forvaltningssaker som tilligger Regjeringen. Dersom stortingsflertallet velger å følge Presidentskapets flertallsinnstilling, står en etter min oppfatning i fare for å flytte denne grensen for Stortingets inngripen i slike saker. Dokument nr. 8:58 atskiller seg fra andre dokument nr. 8-forslag, for her sies det i klartekst at Regjeringen skal legge alle avtaler, kontrakter og vedtak vedrørende et IT- og kunnskapssenter på Fornebu fram for Stortinget for endelig godkjenning. Etter forslagsstillernes mening skal altså Regjeringen først inngå foreløpige avtaler og kontrakter og fatte foreløpige forvaltningsvedtak, som så skal sendes Stortinget til endelig godkjenning. Dette er en helt ny praksis. Spørsmålet som må reises, er om Stortinget virkelig ønsker å etablere en slik behandlingspraksis i saker som er tillagt Regjeringens ansvarsområde. Jeg deler fullt ut Einar Steensnæs" vurdering, at dette er et problem som i dag først og fremst er et problem for Stortinget. For hvis en slik praksis etableres, hvordan vil det da komme til å fungere i framtida innenfor et politisk system og en politisk situasjon som sannsynligvis innebærer at Norge i overskuelig framtid vil ha mindretallsregjeringer? Det hovedspørsmål Stortinget altså skal ta stilling til, er om Stortinget skal etablere en slik behandlingspraksis, hvor Regjeringen inngår foreløpige avtaler og fatter foreløpige vedtak som så skal sendes Stortinget til såkalt endelig godkjenning. Jeg ser at Stortingets administrasjon ikke vil gå inn på de forvaltningspolitiske sider ved denne saken. Det kan imidlertid ikke være noen tvil om at det må reises sterke forfatningsmessige innvendinger mot den type vedtak som det aktuelle dokument nr. 8-forslaget innbyr til. Derfor vil jeg anbefale Stortinget å støtte Presidentskapets mindretall, som foreslår at Dokument nr. 8:58 ikke tas under behandling. Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet har hevdet at Regjeringen ikke følger opp Stortingets anvisninger. Jeg skal ikke gå inn på fortolkningen av de vedtak som Stortinget tidligere har fattet, men hvis Stortinget er misfornøyd med Regjeringens beslutninger, er det som kjent andre måter å uttrykke en slik misnøye – eller skal vi si mistillit – på enn å fremme dokument nr. 8-forslag, slik forslagsstillerne her gjør.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-18:
Sånne formelle runder med de parlamentariske lederne er ofte veldig saklige og formalistiske, og jeg føler meg fristet til å fravike litt her. Dette er saklig sett en elendig sak, et prosjekt som aldri burde bli realisert – men det er jo dessverre avgjort. Det er en forunderlig og uhellig allianse, med tidligere statsråd Opseth og Øystein Hedstrøm i spissen, som nå har valgt å detaljstyre Regjeringa, detaljstyre en prosess fram mot et visst sluttresultat. De ønsker mest mulig detaljstyring, gjerne med en komite som saksbehandler. Jeg lurer veldig på hvordan tidligere statsråd Opseth ville ha reagert hvis Stortinget hadde prøvd å detaljstyre han i hans virketid – ja jeg ser det for meg. Jeg har mye usnakket med statsråd Sponheim, men alt til rett tid. Jeg syns en skal ta en liten pustepause i denne daglige detaljstyringa, og ikke drive og kødde med han hver dag. Derfor støtter jeg mindretallet.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-18:
Jeg regnet med det, president.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-05-18:
Jeg har med stor tilfredshet registrert den vilje til ryddighet Presidentskapet har hatt i den type spørsmål vi i dag diskuterer. Det er vist både vilje og evne til å tenke prinsipielt i saker som vedrører arbeidsdeling mellom storting og regjering. Den Stavanger-saken Steensnæs refererte til, er et godt eksempel på det. I den sak vi nå diskuterer, er det vanskelig å kjenne igjen denne linjen hos flertallet. Stortinget har gitt beskjed om at det i saken om et IT-senter på Fornebu skal tas en avgjørelse innen 1. juni. Det er lagt føringer, og næringsministeren har dokumentert i sitt svarbrev til næringskomiteen at føringene er fulgt opp. I tillegg har statsråden gjort oppmerksom på at de innspill som er kommet fra det såkalte Spjøtvoll-utvalget, er tillagt vekt, noe Stortinget ble orientert om ville bli gjort da saken ble diskutert her. Det er mulig at noen i denne sal savner elementer som de har tenkt på eller vet at aktuelle interessenter har vært opptatt av, men Regjeringen må forholde seg til det som er nedfelt skriftlig. Det er galt i denne sak å slå inn på den linjen som flertallet i Presidentskapet legger opp til. Men enda verre er det at det åpner for en ny praksis som bryter med den linjen som jeg forstår at Presidentskapet har forsøkt å arbeide etter, nemlig å tømre fast en praksis som sterkere enn før, og mer prinsipielt begrunnet enn før, trekker opp en arbeidsdeling mellom storting og regjering. Stortingspresidenten sa det på denne måten til VG, at én ting er hva Stortinget kan gjøre, en annen sak er hva Stortinget bør gjøre. Det er den problemstillingen vi i stor grad drøfter i dag. Jeg har problem med å se logikken bak det forslaget som nå fremmes. Det kan ikke påvirke grunnlaget som interessentene har spilt inn sine tilbud på, for der gikk fristen ut i dag. Avgjørelsen skal tas av Regjeringen, og jeg antar at det er full enighet om at det beste alternativet skal velges, så da skulle den saken også være grei. Det er bare dersom man frykter at en spesiell aktør eller et spesielt opplegg ikke skal tilgodeses, at det er logisk å plassere et ris bak speilet. Det sies i forslaget at alle avtaler, kontrakter og vedtak vedrørende oppretting av et IT-senter skal legges fram for Stortinget. Dersom dette skal følges opp og tas på alvor, og det antar jeg flertallet mener, vil det ta tid. Før de endelige avtaler kan utformes må en bl.a. kjenne resultatet av behandlingen i Bærum kommune, som skal finne sted midt i juni. Det vil være helt umulig på en forsvarlig og skikkelig måte å legge fram alle avtaler, kontrakter og vedtak før Stortinget går fra hverandre 18. juni. Det er derfor ulogisk å legge opp til en slik arbeidsform som forslagsstillerne vil gjøre, når en vet det engasjementet de har hatt, nemlig dette å få en snarlig avgjørelse, få en avgjørelse 1. juni, til tross for at statsråden ønsket litt mer tid på å vurdere de tilbudene som kom inn. Jeg synes at all logikk tilsier at en følger det forslaget som representanten Steensnæs har fremmet.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-03-04:
På vegner av Lars Arne Ryssdal, Bent Høie og meg sjølv vil eg fremme forslag om endring i kommunelova som gir opning for å la kommunar velje at ordførar skal ha parlamentarisk ansvar overfor kommunestyret og vere administrasjonssjef.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-03-04:
I innstillinga er det referert ein korrespondanse med departementet, der problemet knytt til eventuelt vedtak om byfornying heldt opp mot tidsbestemt leigeavtale er reist. Enkelt sagt er svaret på dette problemet frå departementet at oreigning, eller eks propriasjon, er nøkkelen som i dette tilfellet kan fremje byfornying. No er det slik at i våre auge er dette forholdsvis sterke og tidkrevjande tiltak, og mindretalet har fremma eit forslag om at leigetakaren ikkje kan motsette seg rehabilitering, det kan eventuelt ende i oppseiing. Eg kunne gjerne likt å høyre saksordføraren sitt syn på dette ekspropriasjonskravet heldt opp mot det konkurrerande framlegget som ikkje har fleirtal.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Som eg sa i mitt fyrste innlegg, er dette eit balansert lovverk som tek omsyn både til utleigar og leigetakar. Etter mi vurdering har departementet hatt ei heldig hand med ei balansert opplisting av krav og rettar for leigar og utleigar. Sjølv om eg nok må innrømma at det i denne lovrevisjonen blir mange pluss ar på leigarsida, er det rett å styrkja leigar sin situasjon. Men loven har krav om ei sakleg grunngjeving i tilfelle oppseiing, og det bør vera ein overkomeleg og ein akseptabel grunn for ein utleigar. Eg har litt problem med å forstå at det skal verka dempande på lysta til å leiga ut bustad at ein må ha ein sakleg grunn for å seia opp ein leigetakar. Men i desse forholda som i dei fleste andre der det er fleire partar, er noko av det viktigaste når det gjeld avtalar, at det er gode, opne og tillitsfulle forhold, og det vil me oppfordra til blir utvikla i alle desse leigeforholda, slik at me kan unngå konfliktar mest mogleg. Me har i tillegg til dette nemnt eit enkelt tvisteutval her i Oslo som ei prøveordning for å sjå effekten, og eventuelt utvida til større delar av landet, som kan løysa enkle tvistar, slik at ein ikkje skal belasta domstolane, og for at det ikkje skal bli så dyrt for dei som har ein tvist gåande.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Me har ikkje i komiteen gått inn på dette mindretalsforslaget frå Høgre. Me føler vel at dei forslaga og synspunkta som kom frå departementet, er dekkjande og vil vera ein god reiskap til å gjennomføra ei nødvendig byfornying i mange strøk. Me ser det som eit nyttig verkemiddel, og trur at det kan bli ein praktisk måte å ordna dette på. Det er klart at ekspropriasjon i utgangspunktet er eit tungt verkemiddel som ein i det lengste vik unna for å bruka, men av og til kjem ein opp i situasjonar der ein må ha litt tunge verkemiddel, spesielt når dette gjeld mange partar.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Etter denne kvelden står me sannsynlegvis med eit av dei mest liberale lovverka i den vestlege verda på dette feltet, så det er klart det ligg ein del spørsmålsteikn i løypa framover. Men me har vurdert det slik, som eg sa i mitt fyrste innlegg, at dei reguleringane me har hatt, har vore lite føremålstenlege, og at ei form for marknadsleige supplert med ei aktiv satsing på bustadbygging, spesielt for utsette og vanskelegstilte grupper, langt på veg vil kunna avhjelpa ein situasjon som vil vera problematisk for større grupper. Same kva tiltak som me gjennomfører, vil det skapa problem, men eg trur ikkje dei blir større enn at ein skal kunna hanskast med dei. Med eit målretta grep på bustadbygging og ei fornuftig innretting på offentlege verkemiddel til grupper som har behov for det, har eg faktisk stor tru på at sjølv om det fører til ei oppheving av husleigereguleringa, vil det ikkje få så sterke utslag, spesielt på grunn av at me har gjeve den strenge reguleringa ei løype på ti år. Så er det problemet med dei som har rusta opp sine eigne bustader. Eg var sjølv i lag med ein annan representant og besøkte ein bustad som var rusta opp for 100 000 kr for 20-25 år sidan. Då var den månadlege leiga for ein relativt stor bustad på rundt 2 000 kr. Det er jo veldig billeg. På spørsmål som eg fekk frå leigetakar, sa eg at trass i at han investerte 100 000 kr i 1972 – det er mykje pengar – har han likevel når ein ser på heile livsløpet, hatt ein billeg bustad. Det var i alle fall leigetakarane einige om. Så eg trur dei fleste som har investert i ein leigd bustad i form av oppussing, har fått dette igjen. Eg trur det er få som føler seg lurde.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Eg vil bruka dette høvet til å understreka at me som politikarar bør ha respekt for vår stand og vårt handverk og ikkje omtala nedsetjande det arbeidet som me er sette til å gjera på vegner av folket. Eg har litt problem med å forstå at me som representantar i eit demokrati ikkje skal kunna ha sjølvstendige meiningar og gjennomføra ein del reguleringar som skal balansera omsyn og prøva å dempa konfliktar. Det politikarane opererer med, er konfliktfelt. Derfor er det eit veldig fint handverk, godt utvikla, dersom ein har respekt for det og vil utføra ein politikk som det står respekt av, som folk flest aksepterer. Derfor vil eg gjerne åtvara mot ei form for politikarforakt der ein stiller seg på sida og seier at politikarane ikkje er eigna til å gjennomføra dette. Så eit par ting til innhaldet i Torbjørn Andersens innlegg. Eg hadde inntrykk av at prisjustering var til ulempe for utleigar. Me hadde ein situasjon for ca. 10 år sidan med eit priskrakk. Det var ein motsett situasjon. Ut frå innlegget fekk ein inntrykk av at leigebeløpet alt gjekk oppover – uavbrote oppover. Men i den situasjonen som ein no har i Oslo, ser eg nokså nært for meg ein situasjon der leiga vil gå nedover, dersom ein maktar å byggja fleire bustader. Så eg føler at dette er litt for einsidig framstilt. Eg vil òg understreka dette med tillitsskapande tiltak i samband med bebuarrepresentasjon – at ein ikkje skal undervurdera det. Kontakt mellom partar avvergar mange konfliktar, og eg trur ikkje me skal undervurdera kor mykje eit konfliktdempande råd som dette vil ha å seia.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-04:
Fremskrittspartiet har en del innvendinger mot den loven som vi nå behandler her i Odelstinget. Når det gjelder oppsigelsesvernet, er det blitt betydelig styrket. Nå er det slik at leier uten å begrunne sitt syn kan motsette seg oppsigelsen innen en måned. Det nye nå er altså at utleier må gå til rettsapparatet innen en frist på tre måneder og kreve en stadfestelse av oppsigelsen. Man må kunne anta at det vil føre til at langt flere oppsigelsessaker havner i rettsapparatet enn det som har vært tilfellet tidligere, og det blir dyrt for den tapende part iallfall, samtidig som det vil sette begge parter i en meget vanskelig og ofte ubehagelig situasjon. Er det nå slik at representanten Gjedrem mener at utsiktene til å havne i slike ubehagelige og kanskje kostbare problemer for huseier, vil gjøre ham særlig lysten på å leie ut f.eks. i sin egen kjeller? Vil ikke dette kunne svekke interessen for å drive utleie, iallfall i egen, privat bolig?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-04:
Det er slik at bl.a. Arbeiderpartiet skriver i sine merknader at flest mulig leieavtaler bør være tidsubestemte av den grunn at en mener at formålet med tidsbestemte leieavtaler er å unngå oppsigelsesvernet. Samtidig vil Arbeiderpartiet ha føringer på leienivået gjennom at en etter to år og seks måneder skal kunne kreve markedsleien justert til såkalt gjengs leie. Det vil etter mitt syn medføre at tidsbestemte kontrakter vil bli regelen fremfor unntaket. Først vil en altså at leierne skal få leiekontrakter på ubestemt tid, for deretter å innføre en ordning der leier etter to og et halvt år kan kreve leien nedsatt til gjengs leie, som en må forvente er lavere enn markedsleie. Er det da rart at utleier vil sikre seg mot at leieinntektene kanskje synker, ved alltid å inngå kontrakter på minimum tre år eller et år? Da sier jo reglene at en kan starte på markedsleie igjen, som en må forvente er noe over gjengs leie. Det vil da si at ønsket til Arbeiderpartiet om at flest mulig kontrakter skal være tidsubestemte, ikke har noe som helst innhold. Hvordan kan Arbeiderpartiet tro, i en slik situasjon, at de fleste bør eller vil inngå leieavtaler på ubestemt tid? Dette synes jeg er merkelig, og jeg vil gjerne høre representanten Eriksens svar på akkurat det.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-04:
Jeg synes det er noe merkelig at Arbeiderpartiet har en slik grunnleggende tro på at alt mulig skal bli så bra, bare det blir regulert. Bare man lager lover og bestemmelser, bare politikerne får sagt sitt, blir alt så meget bedre. Jeg deler ikke det synet. Når det gjelder at vi ønsker markedsleie og full avtalefrihet mellom partene, er det ikke noe spesielt merkverdig i det. Det er slik ellers for alle mulige forhold i dette samfunnet, stort sett, at det er markedet, partene selv, som fastsetter pris, avhengig av tilbud/etterspørsel. At vi trenger et tilsyn med fri konkurranse, og at leiemarkedet er noe spesielt der politikerne må gå inn og instruere hva som er lov og ikke lov, og detaljert styre en så banal og enkel ting som leiepris, finner jeg helt merkelig at noen kan påstå. Pris dannes best i et fritt marked uten for mange inngrep fra politikerne. Politikerne skal tilse at det er full og reell konkurranse. Der stopper politikernes oppgaver. Hvis utleieren skrur opp leieprisen urimelig høyt, vil han ikke få leid ut den boligen han ønsker å leie ut. I et velfungerende marked trenger vi ingen prisregulering på husleiene, og i praksis er det slik i dag at det er markedsprisen som gjelder. Det er ingen tvil om at det som er markedsleie i dag, er en reell markedsleie – det er priser når det gjelder leieforhold som fullt ut er avtalt mellom partene. Så det er ikke noe merkelig i det Fremskrittspartiet i denne sammenheng har gått inn for.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-04:
Til det første som representanten Gjedrem sa: Det er mitt syn at politikerne skal legge de store rammene rundt det som skjer i samfunnet, og ikke nødvendigvis stelle med alt av detaljreguleringer. Jeg tror det er viktig. Når det gjelder pris og leie, altså nivået på husleie, er det klart at konkurranseelementet er viktig – dvs. tilbud/etterspørsel. Det er ganske elementært. I dag i de store byene har vi den situasjonen at det finnes for få boliger og for mange som ønsker å leie boliger, og da får en et prispress. Dermed kommer en inn på at vi selvsagt trenger å bygge flere boliger. Som vi har diskutert tidligere i dag: Kan vi øke takten i studentboligbyggingen, vil det bidra til å avlaste det totale presset i boligmarkedet f.eks. i Oslo og andre store byer. Så her er en utfordring som favner hele den norske bolig- og boligbyggepolitikken. Her er det en utfordring å møte. For det gjelder å skape en balanse i markedet. Da vil også det med fri prisdannelse kunne fungere på en utmerket måte. Til det med beboerrepresentasjon: Det er helt uklart, for meg i alle fall, hvordan dette skal innrettes. Jeg mener at tillitsforholdet mellom den enkelte leier og utleier er viktigere enn en slags truende beboerorganisasjon, som skal kreve makt og innflytelse over eiers disposisjonsrett og bruk av egen eiendom. Et slikt organ er jo ikke forbudt. Det kunne opprettes på frivillig basis, det trenger da ikke nedfelles i en egen lov. Jeg mener at et slikt organ er helt overflødig, og at de forhold som måtte bli behandlet i et slikt organ, kan løses helt uformelt.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-04:
For å ta det siste først: Det er ikke slik at det norske utleiemarkedet består av bare bolighaier, slik en får inntrykk av når en hører representanten fra SV. Det er jo faktisk slik at det som særmerker det norske boligmarkedet, er at det er private som leier ut, kanskje i sin egen kjeller. At de skulle være den store stygge ulven, som trenger en slik dramatisk lov tredd nedover hodet på seg, det har jeg veldig vondt for å forstå. Slik jeg oppfatter det, er fortsatt ikke representanten Andersen fra SV ferdig med St.meld. nr. 49 for 1997-1998 om de vanskeligstilte, men fortsetter denne debatten her. Når det gjelder husleiereguleringsloven, har den lenge vært moden for å bli opphevet. Nå er det jo slik at SV faktisk ønsket å beholde husleiereguleringsloven, av en eller annen merkverdig grunn. Men der står SV helt alene. Og det er, som jeg var inne på tidligere i dag, alltid slik at skal en gjøre en ting billig, billigere enn det markedet kan fastsette prisen til, må andre betale for det. Vi hadde en replikkrunde tidligere i dag der jeg påpekte at dersom SV eventuelt skulle få rom for sin sosiale boligpolitikk, måtte det være i form av at en økte f.eks. boligskattene på ulike områder. Men jeg føler ikke at det er den debatten vi er inne i nå. Spørsmålet var hvordan de skulle få råd, de som eventuelt ble rammet av høyere boligpriser. I Fremskrittspartiets merknader har vi sagt at det må vurderes nøye om de skal få støtte gjennom bostøtte eller andre sosiale virke midler som skal komme dem til unnsetning som får problemer når husleiereguleringsloven oppheves.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-04:
Bare en kort replikk til Morten Lund fra Senterpartiet. Morten Lund sa han ville ha et sterkt oppsigelsesvern. Det høres tilforlatelig og greit ut. Men problemet med et sterkt oppsigelsesvern er at en utleier som får en forespørsel fra en som vil leie, vil være særdeles nøye med hvem han leier ut til når oppsigelsesvernet er så sterkt. De som blir vurdert til å ha problemer, vil bli silt ut før de i det hele tatt får leie. Et sterkt oppsigelsesvern vil derimot styrke dem som fra før av ikke har store problemer med å få seg en bolig. Hva har Senterpartiet å si til det? Dette er jo et paradoks. Men slik jeg oppfatter det, er det akkurat slik det kommer til å virke. De som har problemer, vil bli silt ut, og vil få store problemer med i det hele tatt å få leiekontrakt når oppsigelsesvernet er så sterkt som Senterpartiet vil ha det.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-04:
Et sentralt tema her i dag har vært det med tidsbestemte og tidsubestemte leieavtaler. Det store flertall har vært veldig fornøyd med at man har fått inn i loven at det skal være umulig å inngå tidsbestemte leieavtaler for kortere tid enn tre eller ett år. Men så er det slik at loven åpner for en rekke unntak fra disse bestemmelsene. Når det gjelder adgang til å inngå tidsbestemt leieavtale, kan det henvises til at husrommet skal brukes som bolig av utleier. Da kan en fravike regelen. Hvis utleier har «annen saklig grunn » for tidsavgrensing, kan en også fravike regelen om tidsbestemmelse. Når det gjelder tidsubestemt leieavtale, særlig når det gjelder oppsigelse, kan en grunngi det med at husrommet skal brukes som bolig av utleieren eller av noen som hører til husstanden, at det er riving eller ombygging, at leieren har misligholdt leieavtalen eller at det foreligger annen saklig grunn til oppsigelse av leieavtalen. Det som er poenget, er at det finnes en rekke muligheter for å tilpasse seg dette, som faktisk ser ut til å kunne bli gjort på en slik måte at man i realiteten kan omgå disse bestemmelsene, slik at de ikke har noen særlig reell betydning. Mitt spørsmål er da: Hvis dette er mulig, hvorfor i all verden skal vi da ha disse rigide bestemmelsene?