Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-05-28:
Samtidig som flere tusen rusavhengige står i kø for å få behandling, må Frelsesarmeen legge ned institusjonen Håpets dør som følge av at Helse Sør-Øst ikke vil kjøpe tilstrekkelig med plasser. Etter dette har Frelsesarmeen ikke lenger noen avtaler med Helse Sør-Øst knyttet til behandling og rehabilitering av rusavhengige. Kimerud Stiftelse har redusert antall plasser fra 21 til 6 det siste året som følge av at de ikke fikk avtale i fjor. Da leverte de tilbudet 39 minutter for sent. I 2009 leverte de innen fristen, men fikk ikke avtale med Helse SørØst. Snart er all kompetanse og erfaring som er bygd opp i disse institusjonene over mange tiår, gått tapt. Dette er et paradoks når rundt 4 000 rusmiddelavhengige står i kø. Ventetiden er på 73 dager – en økning på tre dager fra året før. I Helse Sør-Øst har ventetiden økt enda mer, med ni dager. Rekordmange opplever fristbrudd – hele 23 pst. av dem som venter på behandling – dvs. at de ikke får behandling innen den tidsfristen som er satt opp. La meg slå fast at Kristelig Folkeparti er opptatt av at behandlingstilbudene for rusmiddelavhengige skal være forsvarlige og ha god kvalitet. Verken i private eller offentlige behandlingstilbud kan kvaliteten tas for gitt. Den må måles og etterspørres. Like fullt er det avgjørende å legge til rette for et mangfoldig behandlingstilbud. Rusmiddelmisbrukere er forskjellige. Det er ikke mulig eller riktig å ensrette tilbudene. Ideelle organisasjoner bidrar til mangfold. De har historisk sett vært sentrale i utviklingen av tjenestene til samfunnets mest utsatte. Kristelig Folkeparti mener det har en verdi å videreføre denne tradisjonen. Private ideelle institusjoner er viktige aktører i rusbehandlingstilbudet, og må og bør være det også i framtiden. Vi ser dem som et fullverdig korrektiv til offentlige tjenester. For at private ideelle rusbehandlingstilbud skal spille en slik rolle, må det i bunnen ligge en politisk vilje til at disse skal bestå. Det har derfor vært et uheldig signal, mener jeg, når Regjeringen i så stor grad har bedt de regionale helseforetakene om først og fremst å bruke offentlige tilbud. Men de regionale helseforetakene har gått lenger enn det – og de har fått lov til å gå lenger enn det. De har bygd opp nye behandlingstilbud til erstatning for tilbud som private ideelle aktører samtidig driver. Jeg kan nevne LAR-behandling i Helse Vest, jeg kan nevne avrusing i Helse Sør-Øst, og jeg kan nevne flere institusjoner som kanskje bare har noen få plasser. De har god nok kvalitet. Like fullt må de avvikle, fordi det offentlige nå skal overta og bygge ut tilbudet. Det kan ikke være enkelt for private, ideelle institusjoner som driver rusbehandling, å oppleve at det opprettes offentlige tilbud som presser etablerte aktører ut – de som startet rusbehandling for de aller svakeste, og som også kan dokumentere og vise til gode resultater. Så over til regelverket og den praksis som gjennomføres. De regionale helseforetakene har inngått avtaler med private ideelle institusjoner etter anbudsrunder til tross for at det innenfor regelverket er rom for å la dette være. Offentlige anskaffelser baserer seg på konkurranse, men konkurranse er ikke alltid et hensiktsmessig virkemiddel. Helse- og omsorgstjenester skiller seg fra andre tjenester, mener jeg, på grunn av hensynet til å gi gode og forutsigbare tilbud til sårbare grupper. EØS-avtalen omtaler helse- og omsorgstjenester som såkalte uprioriterte tjenester. Det innebærer at det offentlige ikke behøver å legge slike tjenester ut på anbud. Selv der EØS-avtalen kommer til anvendelse, står norske myndigheter relativt fritt etter EØS-retten til å velge medkontrahent, dvs. velge hvem kontrakten direkte skal inngås med. Det forhold at man skal tildele kontrakt, må riktignok gjøres kjent på en slik måte at potensielle interessenter kan melde seg. Valget av medkontrahent må skje på grunnlag av offentliggjorte kriterier etter en prosedyre som sikrer likebehandling, og det må være mulig å få de beslutninger som fattes i prosessen, rettslig prøvd. Det er greit, men det er grunn til å tro at de norske reglene om offentlige anskaffelser begrenser myndighetenes handlefrihet mer enn det EØS-avtalen krever. Det kan også være verdt å merke seg at Regjeringen ser at det er mulig å støtte noen organisasjoner som driver rusomsorg, f.eks. gjennom den bevilgningen de har gitt til Kirkens Bymisjon i Oslo. De skal motta 60 mill. kr over to år for å forbedre tilbudene i de mest utsatte områdene i Oslo i samarbeid med Helse Sør-Øst og Oslo kommune. Dette er positivt, men det viser også at Regjeringen kan støtte ideelle tilbud uten omfattende konkurransesystemer – når den vil. Når det benyttes anbud, medfører det at enkelte institusjoner ikke får avtaler. Disse står da igjen med små muligheter til videre drift. Disse institusjonene har måttet bruke store ressurser på å utforme og drive et tilbud. Dette er krevende, særlig for små institusjoner med en liten stab. I år har det vært gjennomført anbudsrunder innenfor russektoren i alle de fire regionale helseforetakene. Disse ble kjørt så å si parallelt. Parallelle anbudsrunder gir ikke en institusjon mulighet til å legge inn flere tilbud på de samme plassene fordi tilbudene skal ha en såkalt vedståelsesfrist for en lengre periode. Dette har vi fått opplyst av noen av de ideelle institusjonene. Med andre ord: De er avskåret fra å legge inn mer enn ett tilbud av gangen. I verste fall kan en aktør dermed ende opp uten avtale. Jeg er interessert i å høre i hvilken grad statsråden har lagt til rette for gode og forutsigbare vilkår for ideelle institusjoner som driver rusbehandling. Så litt om lengden på avtalene. Den er varierende, men absolutt alle, slik jeg har lest dem, er over en relativt kort periode. Selv om noen av dem i år er blitt over en noe lengre periode, er det like fullt ofte bare et par års drift, muligens med ett års forlengelse. Dette vanskeliggjør driften for disse institusjonene, særlig når det gjelder investeringer i bygninger og i forskning og utvikling. Dette hindrer også institusjonene i å øke kvaliteten på behandlingen, fordi man ikke vet hva som kommer rundt neste sving. En aktiv politikk på området tilsier at det gis signaler om å inngå langsiktige avtaler om drift. Det er jo et tankekors at på andre områder der det ikke handler om mennesker, f.eks. når det gjelder bosstømming i en del kommuner, kan man få avtaler som varer opp mot ti år, mens man i helsesektoren ikke skal kunne få slike langvarige avtaler. Etter hva jeg er kjent med, ble det ikke forhandlet i anbudsprosessen i Helse Nord i det hele tatt. Jeg vil be statsråden om å forklare om det faktisk er tilfellet. Kan noen regionale helseforetak selv bestemme dette? Det er uklarhet om dette. Det er klart at ikke alle institusjoner som ønsker det, kan få avtale med et regionalt helseforetak. Det må selvfølgelig ses i sammenheng med behovet og kvaliteten. Når Regjeringen vet at behovene er langt større enn dagens kapasitet kan dekke, bør Regjeringen vurdere å øke kapasiteten. Dette kan raskt la seg gjøre, siden det står ledig kapasitet i ideelle rusinstitusjoner. Helt til sist: Det framstår uklart om anbudsprosessene i de regionale helseforetakene har vært overordnet styrt for å sikre ryddige prosesser. Så til spørsmålet i interpellasjonen: Hvilke tiltak vil statsråden iverksette for nettopp å sikre ideelle institusjoner gode rammevilkår og forutsigbarhet for drift?