Kristian Norheim (Fremskrittspartiet), 2013-12-09:
Utenrikspolitikken er et godt eksempel på noe som er større enn oss selv – det er noe som er større enn hver og en av oss i denne sal og de ulike partier vi representerer. Derfor er det ikke så underlig at det er tradisjon for bred enighet omkring hovedlinjene i den norske utenrikspolitikken. Utenrikspolitikken er relatert til våre relasjoner med andre og det som skjer utenfor landets grenser, men den er samtidig en refleksjon av oss selv og det som skjer innenfor landets grenser. Den er på mange måter et speilbilde av oss selv og er ikke bare formet av våre verdier og vår interesser, men er snarere et kompromiss mellom våre verdier og våre interesser. Utenrikspolitikken er både kartet og kompasset og definerer oss kanskje mer enn mange tenker over i det daglige. Utviklingspolitikk er mer enn antall kroner som bevilges over bistandsbudsjettet. Bistand er kun én av pilarene i utviklingspolitikken. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at det store fokuset på enprosentmålet er både en blindvei og også en fare for at det kan bli en hvilepute, fordi man tar fokus bort fra resultatene og ser mer på antall kroner. Handel, investering og næringsutvikling er etter Fremskrittspartiets oppfatning eksempler på andre og langt viktigere pilarer. Allerede nå ser vi en tydelig markering av retningen regjeringen har pekt ut. En friere verdenshandel, investeringer og mer næringsutvikling er helt nødvendige forutsetninger for å skape varig og positiv utvikling i fattige land. Norge bør, som et av verdens rikeste land, være seg sitt ansvar særlig bevisst og bidra i så måte. Det er derfor gledelig at man gjennom dette budsjettet nettopp løfter opp og fram det vi med sikkerhet kan slå fast fungerer i kampen mot fattigdom og for utvikling. Et av de fremste målene med utviklingspolitikken må være å bidra til å skape vekstkraft i fattige land: vekstkraft for lokal næringsliv, vekstkraft som gir arbeidsplasser, og vekstkraft som gjør at utvikling slår rot. Statens investeringsfond for næringsvirksomhet i utviklingsland, bedre kjent som Norfund, er et sentralt redskap i den norske utviklingspolitikken. Norfund ble etablert av Stortinget for 16 år siden og har som hensikt å bidra til økonomisk vekst og fattigdomsreduksjon. Fondet har siden starten hatt en samlet avkastning på 10 pst. Nærmere 300 000 mennesker er ansatt i virksomheter der fondet har investert, og disse virksomhetene bidrar med mer enn 4,3 mrd. kr i skatt til lokale myndigheter. Med ekstratilskuddet på 50 mill. kr blir det totale kapitaltilskuddet til Norfund neste år i overkant av 1,2 mrd. kr. Dette er etter Fremskrittspartiets vurdering en smart måte å bruke bistandsmidler på. Som om ikke dette var nok, økes også støtten til næringsutvikling i fattige land med 15 mill. kr til 219 mill. kr. Mange i denne sal har sikkert kjennskap til Professor Balthazar fra barne-tv. Professor Balthazar var en grei type som var opptatt av å løse problemer og hjelpe sine venner i den lille byen han bodde i. Til dette formål hadde han oppfunnet en universalmaskin, som ved hjelp av noen dråper løste det som var av problemer. Mange i denne sal er kanskje ikke klar over at en slik universalmaskin faktisk eksisterer. Denne universalmaskinen går jevnt og trutt og er faktisk i full drift akkurat nå. Denne universalmaskinen heter markedsøkonomi. Jeg er svært glad for at komiteen har anerkjent dette velstands- og utviklingsproduksjonsmaskineriet gjennom en enstemmig merknad om styrking av internasjonal frihandel basert på en åpen markedsøkonomi. De er 115 ulike FN-dager gjennom året. Folk som meg synes dette kan bli litt i overkant. Jeg skal i dag ikke snakke om FNs internasjonale dag for glede, ei heller om FNs internasjonale dag for moder jord – selv om jeg er sterkt tilhenger av både glede og moder jord. Dagen i dag, 9. desember, er FNs internasjonale dag mot korrupsjon, og det er noe vi bør ta oss tid til å reflektere over. Korrupsjon kan best sammenlignes med et virus som bryter ned et samfunn innenfra. Tillit og forutsigbarhet er avgjørende for utvikling. Korrupsjon gir næring til det motsatte av dette. Det gir næring til mistillit og uforutsigbarhet og er et av de største hindrene for politisk og økonomisk utvikling i fattige land. Det skal være nulltoleranse mot korrupsjon knyttet til bistandsmidlene. Punktum! Nordområdene er Norges desidert viktigste utenrikspolitiske interesseområde, og det må også gjenspeile seg i våre utenrikspolitiske prioriteringer. Regjeringen vil føre en offensiv nordområdepolitikk. Det innebærer at det satses bredt på de ulike norske interesseområdene som treffer hverandre i nord, enten disse er knyttet til økonomi, ressurser, militær tilstedeværelse eller miljøutfordringer. Det samlede budsjettet på nordområdetiltak er i år på 2,5 mrd. kr. Dette er en økning på 300 mill. kr fra i fjor. Dette er gledelig og viser at regjeringen følger opp regjeringsplattformen i praksis. Da jeg studerte Russland- og Øst-Europa-kunnskap på Blindern for 15 år siden, hadde vi en pensumbok som het «Ryssland: ett annat Europa». Det er det fortsatt, og det er mye å sette fingeren på sett med norske øyne når det gjelder deler av utviklingen i Russland – spesielt når det gjelder sivile og politiske rettigheter. Vi kjenner alle til lovgivningen som gjelder NGO-er, og vi kjenner også lovgivningen som gjelder homofilipropaganda. Men – og det finnes et men – Russland er vår største nabo, og det kommer Russland til å være også i årene framover. Derfor skal vi tilstrebe å utvikle de norsk-russiske forbindelsene, og vi skal i denne relasjonen opptre med fasthet, tydelighet og også med anerkjennelse når det gjelder å opprettholde et godt naboskap på tvers en viss uenighet om retning på det politiske feltet – først og fremst. Fremskrittspartiet er glad for at regjeringen har varslet en balansert holdning til Midtøsten-konflikten. Utgangspunktet skal være en tostatsløsning, og det er det man jobber fram mot. Det er ennå et stykke dit. En god del av bistandsmidlene, jeg vil si hoveddelen av bistandsmidlene når det gjelder Midtøsten, går til prosjekter for palestinerne. Mye av dette er gode prosjekter. Dette innebærer stort ansvar for mottakerne, men det innebærer også et stort ansvar for oss som givere at disse pengene følges opp og brukes på den måten de er ment å skulle brukes. Fremskrittspartiet har full tillit til at denne regjeringen kommer til å følge dette nøye. Jeg vil kort henvise til en episode som skjedde i FN for litt siden, og som jeg synes var ganske betegnende. En tolk hadde et utbrudd da man behandlet en rekke FN-resolusjoner om Israel, det var ti stykker, og hun spurte – det var ikke meningen at dette skulle høres av noen andre – om ikke ti resolusjoner om Israel var litt vel i overkant. Det er det jo. Jeg tror jeg har sagt hva jeg mener når jeg nevner den episoden. Min kollega representant Christian Tybring-Gjedde har ikke mulighet til å være i salen i dag grunnet sykdom, så jeg skal lese opp hans innlegg, og jeg starter nå: «It always seems impossible until it’s done.» – Med dette sitatet fra Nelson Mandela avsluttet den indonesiske næringsministeren WTOs ministerkonferanse på Bali. Da hadde man forhandlet i 12 år. Enigheten som ble oppnådd på Bali, er av enorme dimensjoner. Det å få 160 nasjoner til å enes om hvordan verdens handel best kan foregå, samtidig som samtlige føler seg som vinnere, er ingen liten bragd. Resultatet på Bali ble mottatt med stående ovasjoner fra samtlige land, med unntak av Cuba, Bolivia, Ecuador og Venezuela. Men heller ikke de la ned veto. Bali-pakken omfatter bl.a. en ny avtale om forenkling av handelsprosedyrer som kan bety betydelige innsparinger for næringslivet og bidra positivt til vekst og sysselsetting verden over. Det er estimert potensielle besparelser på ca. 1 billion amerikanske dollar. Enigheten omfatter flere vedtak av særlig betydning for de fattigste utviklingslandene. Pakken inneholder også en erklæring om å utvise tilbakeholdenhet i bruken av eksportsubsidier på landbruksområdet, tollkvoteadministrasjon og matvaresikkerhet for utviklingsland, som var det siste punktet som falt på plass. Jeg hadde i forrige uke anledning til å følge WTO-konferansen på Bali. Den aller viktigste lærdommen jeg sitter igjen med, er at samtlige land kan produsere noe som andre land kan være villig til å kjøpe. Det er først når vi tillater dette at det er mulig å skape bærekraftig utvikling. Å framstille det som om størrelsen på bistandsbudsjettet er lakmustesten for hvorvidt man ønsker å hjelpe fattige, er en altfor enkel slutning, kanskje sågar en kortslutning. Det som får fattige land opp og fram, er tilgang til våre markeder, og da må de få lov til å selge det har forutsetninger for å produsere. Bali-pakken vil i større grad gi disse landene mulighet til nettopp det. Det betyr selvsagt ikke at man burde slutte med bistand, men at man i større grad bør bruke bistand til å fremme næringsutvikling. Jeg er glad for at regjeringen har forstått dette. Den amerikanske senatoren Daniel Patrick Moynihan uttalte i en replikkutveksling med en kollega følgende: «You are entitled to your own opinion, but not to your own facts.» Dette velformulerte sitatet passer godt til den noe underlige holdningen som opposisjonen har med hensyn til en merknad knyttet til Israel–Palestina-konflikten. Der framsettes det en påstand som ikke lar seg verifisere, ei heller av Utenriksdepartementet, og så insisterer opposisjonen på likevel å inkludere merknaden. Merknaden var for øvrig en arv fra fjorårets budsjettinnstilling. Da antar jeg at vi vil se den igjen også neste år, uavhengig av «facts on the ground». Med et slikt utgangspunkt er det viktigere enn noen gang at regjeringen har en balansert holdning til konflikten. Jeg er også glad for at utenriksministeren vil gå igjennom hvordan Norges bistandspenger blir brukt, og at dette vil sikre at pengene ikke blir brukt til organisasjoner, institusjoner eller skoler som fremmer antisemittisme og hat mot Israel. Det er samtidig et generelt behov for å gjennomføre det som er et felles mål for bistandspolitikken, nemlig at brudd på menneskerettighetene aldri skal belønnes med bistand. Det er derfor viktig å minne om hva menneskerettighetene faktisk sier. De påpeker at ethvert menneske har grunnleggende rett til likestilling, likeverd, ytringsfrihet og individuell frihet. Flere land bedriver systematisk brudd på disse rettighetene. Det er derfor viktig at regjeringen intensiverer gjennomgangen av hvordan norsk bistand blir benyttet. Fundamentet for norsk sikkerhets- og forsvarspolitikk er samarbeidet i NATO. Dette gir garantier og forpliktelser. NATOs ambisjoner er at medlemslandene skal bruke 2 pst. av BNP på forsvaret. Norge bruker i dag 1,4 pst. Med dette som bakteppe er det positivt at eksempelvis Forsvarets anskaffelse av nye kampfly delvis vil bli finansiert utenfor forsvarsbudsjettet. Det er ikke unaturlig å tenke seg at en slik løsning bør vurderes også for enkelte andre av Forsvarets større anskaffelser de kommende årene. Det viktigste for det norske forsvaret er nå å styrke beredskapen, øke den operative evnen og sikre langsiktig bærekraft. Ved å styrke treningen til Heimevernets innsatsstyrker bidrar regjeringen konkret og direkte til dette. Det er bra. Norge har over flere år hatt styrker i andre land. Disse gjør en utmerket jobb. Risikoen ved hele tiden å måtte fokusere på våre menn og kvinner ute er at fokuseringen på vår hjemlige kapasitet reduseres. Satsingen ute er viktig og riktig, og den gir oss goodwill hos våre allierte. Forsvarets hovedoppgave er uansett forsvaret av Norge. Det er bred enighet i Stortinget om at Forsvaret skal videreføre sitt nærvær i Afghanistan utover 2014, dette for å lære opp afghanske sikkerhetsstyrker. Dette er positivt. Det er imidlertid bekymringsfullt at situasjonen i Afghanistan ikke ser ut til å bli særlig bedre. Ja visst, landet er ikke det fremste arnestedet for internasjonal terrorisme, men Taliban ser ikke ut til å reduseres i styrke. Det er også bekymringsfullt at president Karzai virker mer skeptisk til amerikansk nærvær enn tidligere. Det er selvsagt krevende å sette en endelig sluttdato for norsk nærvær i Afghanistan. Kanskje er det heller ikke fornuftig. Utfordringen er imidlertid at det ikke på noe tidspunkt vil kunne bli konkludert med «mission completed». Som en del av den kontinuerlige langtidsplanleggingen, som en viktig del av arbeidet med å skape en reell, bærekraftig og langsiktig balanse mellom bevilgninger, struktur og oppgaver, er det positivt at regjeringen vil vurdere behov for ytterligere moderniserings- og reformtiltak i sektoren. Dette inkluderer også en gjennomgang av forutsetninger og beslutningsunderlag i den gjeldende langtidsplanen, særlig hvis noe skulle være endret siden sommeren 2012. Utviklingen av forsvarssystemer blir uten unntak mer kostbart enn antatt. Dette skyldes sjelden dårlig planlegging og neppe bevisst underbudsjettering. Det skyldes først og fremst den teknologiske utviklingen og kompleksiteten som ligger i integreringen av ulike delsystemer. Land som utvikler komplekse forsvarssystemer, er også ledende innenfor andre teknologiområder. Dette skyldes bl.a. spin-off-effekten til andre relaterte teknologier. Da får jeg slutte.