Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-06-15:
Regjeringen har i dette reviderte budsjettet vist tydelig at all offentlig debatt og alle innspill om budsjettprioriteringer er den helt uvedkommende. Etter at budsjettet er avklart i regjeringen, er saken ferdig og avklart. Uansett hva fiskere, bønder, lærere, helsepersonell, industriarbeidere, næringsorganisasjoner – eller hvem man enn er – måtte mene, er budsjettet fastlagt. Regjeringspartiene kan nok høre høflig på i ulike høringer og kanskje endog uttrykke en viss forståelse for innspill som måtte komme, men uansett: Budsjettet er bestemt. Det kan vel ikke oppfattes på noen annen måte enn at budsjettforslaget i regjeringspartienes øyne er perfekt. Men er budsjettforslaget perfekt sett med befolkningens øyne? Har flertallspartiene virkelig fått gjort alt som er mulig å få gjort innenfor de budsjettrammer som alle partier i denne sal – utenom ett, da – mener at det fortsatt er fornuftig å forholde seg til? Nei, det kan flertallspartiene umulig mene. Kristelig Folkeparti har i sine merknader pekt på at det fortsatt er rom for å gjøre mer – mye mer – for å bekjempe todelingen i arbeidslivet. Vi ser det demonstrert med all tydelighet. Selv i et arbeidsmarked som skriker etter arbeidskraft – og ikke bare etter høyt utdannet og spesialisert arbeidskraft – er likevel en fjerdedel av befolkningen i såkalt arbeidsfør alder utenfor ordinært arbeid. Det er en kjempeutfordring, og vi er ikke i nærheten av å møte den. Det er åpenbart at mange trenger mer assistanse – mye mer assistanse – enn bare en oppfordring fra arbeids- og velferdsetaten om å søke ledige stillinger. Det er allment kjent at personer står i kø for å få slik assistanse. Når Regjeringen da får over 100 mill. kr til overs på dette feltet, er det et stort mysterium for meg at den velger å la være å styrke innsatsen overfor de altfor mange som faller utenfor det ordinære arbeidsmarkedet – i hvert fall hvis dette fortsatt er jobb nr. 1. Kristelig Folkeparti registrerer også at Regjeringen har god tid når det gjelder det å komme videre med en forpliktende omsorgssatsing. Vi har støttet, og vil fortsatt støtte, hver krone i økte frie inntekter til kommunene som denne regjeringen foreslår. Vi er hjertens enig med Regjeringen i at god kommuneøkonomi er en nødvendig forutsetning for at vi skal nå målet om en omsorgstjeneste som vi kan være stolte av. Men for Kristelig Folkeparti er det så viktig at vi gjerne vil komme videre nå! Har virkelig ikke regjeringspartiene en eneste krone ekstra å avsette i inneværende års budsjett for å omsette gode intensjoner i omsorgsmeldingen til handling? Det burde være på sin plass å satse noe mer allerede i høst på rusomsorg i kommunene, og på rehabilitering. Og så kunne – og burde – Regjeringen komme tilbake i høstens budsjett med en forpliktende plan for satsing på dette. Det toget er for så vidt fortsatt ikke gått, og jeg håper at man vil benytte den ekstra sjansen som ligger der. La meg ta opp den største utfordringen vi møter i kampen for trygge og gode oppvekstvilkår, nemlig klimautfordringen. Både FNs klimapanel, den britiske Stern-rapporten og det norske Lavutslippsutvalget konkluderer med at det er mulig å redusere klimautslippene med to tredjedeler innen 2050, og at dette er mest lønnsomt jo tidligere vi starter på reduksjonene. Er det én sak som peker seg ut som en sak hvor vi trenger bredest mulig politisk samling og et stort felles løft for vår nasjon og for en felles framtid, er det denne. Det vil måtte gjennomføres tiltak som påvirker både forbruksmønster og tenkemåter i dette landet. Tiden er kommet for det. Folk er klart for det. Vi har ikke råd til å vente. Derfor registrerer jeg med skuffelse at selv i denne saken har Regjeringen og regjeringspartiene brukt alle sine krefter så langt på å diskutere internt. Vår tids største utfordring er blitt redusert til et spørsmål om interne dragkamper i Regjeringen. Jeg vil gjenta det som står i innstillingen. Kristelig Folkeparti og de to andre partiene fra den forrige samarbeidsregjeringen er beredt til å ta ansvar for et bredt klimaforlik, hvor både internasjonal kvotehandel og innenlandske tiltak som merkes, vil inngå. Det er en utstrakt og åpen hånd fra vår side. Vår erfaring er imidlertid at Regjeringens definisjon av forlik og samarbeid ofte er at Stortinget skal vedta de ferdigbehandlede interne kompromisser i Regjeringen, uten så mye som å flytte et komma. Det har Regjeringen selvsagt full mulighet til å gjøre, men når den strategien benyttes også når det gjelder langsiktige politiske tiltak for å møte klimautfordringene offensivt, har det politiske sneversynet tatt overhånd. Klokken er fem på tolv når det gjelder å finne fram til brede og gode politiske samlinger om innenlandske klimahandlingsplaner. Men Regjeringen har ennå fem minutter til – hvis den vil.