Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2007-12-05:
Først en liten visitt til utenrikskomiteens leder, som gikk til angrep på Fremskrittspartiet og vår bistand til de palestinske områder, som vel er de områder i verden som pr. innbygger har fått mest bistand fra Norge og andre internasjonale givere. Hvilke resultater ser man av det? Dessverre har ikke de vært veldig lystige. Så om det er mer bistand som er problemet – det tviler denne representanten på. Det kan synes som om verden rundt oss er i stor endring, enten det er snakk om Russland under Putin, Russlands problem med NATO, USAs irritasjon over Kina, eller den muslimske verdens oppgitthet over Vesten. Imidlertid er lite av dette nytt. Personene er nok nye. Temaene er kanskje nye. Men det er veldig mye et bilde av verden de siste hundre år – minst. For Norge er dette snarere en beskjed om at verden i stor grad er som den alltid har vært, og at våre grunnleggende utfordringer på mange måter ikke er endret. Ja, klimaet har fått en ny plass, men ellers er det mye «business as usual». Da må vi også ha en utenrikspolitikk som reflekterer dette, og som evner å ivareta våre utfordringer. Nordområdestrategien er et viktig redskap i så måte. Her møtes mange av våre viktigste utfordringer, og det kreves prioritering og innsats for å følge dette opp. Jeg skal komme litt nærmere inn på dette i slutten av mitt innlegg. Jeg gleder meg oppriktig over at et enstemmig storting støtter det arbeid Norge gjør i Afghanistan så vel militært som sivilt. I mange andre NATO-land er det voldsomt polariserte debatter i nasjonalforsamlingene om disse spørsmålene. I forrige stortingsperiode var dette spørsmålet gjenstand for strid og splid. Det er heldigvis ikke lenger tilfellet når vi nå snakker om de store linjene. Men utenfor denne sal foregår det en debatt som vi skal ta på alvor. Det er debatten om vi i det hele tatt har noe i Afghanistan å gjøre, særlig militært. Noen av motstanderne av militær tilstedeværelse i Afghanistan gir nærmest inntrykk av at Afghanistan hadde vært et fint sted å bo bare ikke NATO hadde blandet seg inn, og bare NATO trekker seg ut, vil roen og freden komme. Med all respekt: Dette er sprøyt. Det er ikke noe rosenrødt bilde vi kan tegne av dagens Afghanistan, men i forhold til helvetet under Taliban er kontrasten slående. Og selv om ikke utfordringer er mangelvare i dagens Afghanistan, er det i hvert fall tent et håp – ikke minst for alle de jentene som nå kan gå på skole. Gir vi opp, er håpet knust. Da har fundamentalismen vunnet. Isolasjonisme er ikke noe nytt fenomen, men i en stadig mer globalisert verden er det et sært fenomen og noe som i liten grad er egnet som styringsredskap. «Den viktigste drivkraften bak nedgangen i ekstrem fattigdom er økonomisk vekst.(…) Det er ikke bistanden som er hovedmotoren for å stimulere til økonomisk vekst eller fattigdomsreduksjon globalt.(…) Det kan også være fare for at bistanden reduserer behovet for egeninnsats som skatteinnkreving, og at det skapes bistandsavhengighet. Bistand kan styrke makten til dårlige ledere, og være gjenstand for korrupsjon dersom det er mangel på kontroll og åpenhet.» (…) (…) Dette høres ut som om det er tatt fra våre relativt fyldige merknader, men det er sitater fra Norads resultatrapport 2007 – et snevert utvalg av sitater, men likevel: Dette er også et bilde av bistanden – og nå i en offisiell språkdrakt. I våre merknader går vi dypere inn i denne materien og forklarer hvorfor bistand altfor ofte blir en sovepute for effektiv utviklingspolitikk. Men vi gleder oss også i dag over en mer edruelig bistandsdebatt, og over at Norad går seg selv og bistanden etter i sømmene. Dette har vi etterlyst lenge. Det skjer ting i dette budsjettet som det er grunn til å glede seg over, og det er den utviklingen som skjer på handelsområdet. Alle er enige om at 14 nye land skal inn under den såkalte GSP-ordningen, men det er altså beregnet å medføre kun 5 millioner færre kroner i statskassen neste år. Jeg er redd vi snakker mer om symbolpolitikk enn om noe som kan gi merkbare resultater, men det er en start. Opposisjonen går lenger, til dels mye lenger, enn hva regjeringspartiene ønsker. Det kan synes som om regjeringspartiene er med så lenge konsekvensene for norsk landbruk er ubetydelige. Så fort det blir snakk om at vi må yte noe, er det full stopp. Swaziland er i denne budsjettbehandlingen blitt selve symbolet på hvor grensen går. Gir vi Swaziland adgang til å selge kjøtt i Norge, står den norske bonden i fare. Holder vi Swaziland på avstand, er norsk landbruk reddet. Ikke rart at det strander i WTO. Ikke rart at verdens aller fattigste føler seg plassert i en tvangstrøye. Nei, det er ikke rart at flertallet føler seg presset til å gi så mye i bistand, for handel er de ikke villig til. Jeg vil ikke kritisere Senterpartiet for å stå for denne politikken. Det har de alltid gjort. De er forutsigbare, og det er legitimt. Men til tross for sin begrensede størrelse legger de premissene for norsk handel med utviklingsland. Vi i Fremskrittspartiet blir nærmest avskrevet som moralsk mindreverdige og menneskefiendtlige med vårt syn på bistand. Senterpartiet får ikke bare hyllest. Deres politikk blir flertallets politikk! Mens det ikke er enighet om bistandens langsiktige virkninger, er alle enige om at handel kan gjøre en forskjell for de fattige. Og når norske senterpartister får makt sammen med sine allierte i Frankrike og USA, da er det dystre fremtidsutsikter. Proteksjonisme er egoismens sanne ansikt. Vi ser det i den amerikanske valgkampen. Vi ser det i EU. Og dessverre er det fortsatt norsk politikk. Når Regjeringen flagger at den forstår at handel er viktig, blir det ord uten reelt innhold. Hvis man mente alvor, hadde ikke Swaziland vært et problem. Da hadde vi sett på vår profil i WTO og med rette løftet den moralske pekefingeren mot både Paris og Washington. Nå står vi igjen avkledd og fremstår som et folk som snakker utrolig lenge og engasjert om fattigdomsreduksjon, men som viser langt mindre vilje til faktisk handling. Vi sender gjerne en sjekk, men endring som påvirker norsk samvirke og noen få kjøttbønder, er overhodet ikke aktuelt. Forstå det den som kan. Jeg startet med å trekke opp viktigheten av en forutsigbar utenrikspolitikk som evner å sikre nasjonen over tid. Utenrikstjenesten er et viktig redskap i så måte. Imidlertid er det et område som Stortinget overhodet ikke inviteres til å diskutere, og når vi uttaler oss, blir dette sett på som noe unaturlig. I dag skal vi votere over to forslag vedrørende våre konsulater i Minneapolis og Edinburgh. Jeg vil ta opp de to forslagene som ligger i innstillingen om disse. Det første, om Minneapolis, fremmes av Høyre, Kristelig Folkeparti, Venstre og Fremskrittspartiet. Det andre, om Edinburgh, fremmes av Høyre og Fremskrittspartiet. Vi må gjøre en liten språklig endring i de to forslagene for at de skal være i tråd med regelverket. I forslag nr. 1 må punktum settes etter «Minneapolis». I forslag nr. 2 må punktum settes etter «Edinburgh». I Aftenposten den 29. november informeres vi om vesentlige endringer i vårt diplomatiske uteapparat – i hvert fall ifølge Aftenposten. Jeg skal ikke gå inn på de enkelte endringer, dels fordi jeg ikke på relevant måte er informert om dem, men jeg tillater meg å utfordre den rådende holdning, om at slike spørsmål må holdes unna landets nasjonalforsamling. Det kunne vært svært relevant å diskutere vår utenrikstjeneste, plassering, omfang, osv., i en overordnet strategi – ikke for å detaljstyre, men for å sikre den nødvendige forankring for sensitive endringer. Uten å ta Stortinget med på råd foreslås det endringer, og da får vi neppe den mest konstruktive debatt på området. Så kan det godt være at dette er et område som må prioriteres høyere budsjettmessig. Med flere land i EU og NATO, økende internasjonalisering av norsk næringsliv er det opplagt at vi også må følge etter. Dette er ikke kostnadsfritt, men hittil er det jo slik at enhver ny krone til utenriks nærmest må defineres som ODA-godkjent bistand, og det gir nødvendigvis ikke den mest optimale bruken av midler. Hvordan alt dette, alle endringene som nå foreslås i utenrikstjenesten – noe kjenner vi til, noe leser vi om i Aftenposten – faller sammen med f.eks. vedtatt nordområdestrategi, er heller ikke uviktig. Jo mindre vi er til stede f.eks. i USA, enten det er ved et konsulat eller ved ambassaden i Washington – som jeg forstår det skal være endringer ved – jo mindre påvirkning vil vi ha. Dette er i hvert fall vår tese. Om den til enhver tid er sann, kan sikkert diskuteres. Men når Stortinget ikke engang skal diskutere slike forhold, blir utenrikspolitikken fortsatt et område for de få.