Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2009-12-14:
Veien til helvete er, som kjent, brolagt med gode intensjoner. Det er nokså treffende for landbruket. Vi har fått et landbruk som er en haltende klient av politikk og stat. Men politikk og stat viser ikke nok interesse for utviklingen i næringen til å analysere effektene, resultatene og strukturen i næringen i lys av de mål man hadde, de ønskene man har for næringen, og ikke minst, de utfordringene næringen møter. Næringen er fanget i politisk retorikk uten rot i resultater og virkelighet, dessverre. Jeg synes dagens debatt på mange måter gjenspeiler det. Derfor blir også debatten polarisert. Ytterpunktene går mellom Senterpartiet og Fremskrittspartiet. Det første ser bare økte overføringer og ytterligere reguleringer som løsning – motreaksjonen er Fremskrittspartiets hestekur med brå omstilling til nesten ingen overføringer. Høyre vil frigjøre næringen, men vil gjøre det på en måte som gir bonden tid til å tilpasse seg. Bonden har investert i tillit til at reguleringene er der, og må da også få rimelig tid og mulighet til å frigjøre seg. Høyre vil ha en lønnsom og levedyktig næring basert på en rehabilitert, avmedisinert og selvstendig næringsdrivende bonde. Eiendomsretten forvaltes best av bonden selv, ikke av byråkratiet. Høyre er fornøyd med at det viktigste skillet i landbrukspolitikken går på at Høyre vil ha eiendomsretten tilbake til bonden, mens Senterpartiet og de rød-grønne overlater mer av den til byråkratiet. Landbruket er en dynamisk næring. Man skulle ikke tro det når man følger debatten, men både jordbruk og skogbruk har hatt en produktivitetsvekst som få andre næringer kan oppvise maken til over lang tid. Næringene er både tilpasningsdyktige, endringsvillige og framtidsrettede – bare så synd de ikke tror det er slik selv. For det meste av virkemidlene i norsk landbruk går i motsatt retning. De konserverer, og de beskytter, men utviklingen går sin gang. Det er også årsaken til at politikken er så mislykket som vi ser at den er. Landbruket er noe håndfast. Man har et stykke land, og man dyrker det. Man ser hva man driver med hver dag. Det er ikke alle – ikke minst gjelder det oss i denne sal – som gjør det. Men et gitt landareal er også noe fast. En eiendoms størrelse er en gitt størrelse og er en begrensning på hvor mye avkastning en eiendom kan gi. Høy produktivitetsvekst, som jeg tidligere har omtalt, gir seg utslag i at hver enkelt bonde bruker mindre tid enn året før for å oppnå samme resultat. Gården blir «mindre og mindre» i forhold til arbeidsinnsats. Hva skjer da? Jo, bonden må enten utvide arealet eller finne andre ting å bruke tiden på. Dette er prosesser som foregår kontinuerlig, men politikken anerkjenner det ikke og snakker om helt andre ting. Resultat: Landbrukspolitikken er på etterskudd i forhold til næringens utvikling, og om den ikke kommer seg på sporet, risikerer man en næring uten motivasjon. Landbruk er viktig. Den enkelte bonde må få frihet til å møte utfordringene på sin måte. Dette er viktig også for næringsmiddelindustrien. Uten et offensivt og framtidsrettet landbruk kan heller ikke næringsmiddelindustrien trives og utvikles. Norge er et lite, åpent land. Vår velferd er bygd på handel. Norge må fokusere på mulighetene og ikke på frykten. Handel er til vår fordel. Jeg tror norsk landbruk vil klare også framtidige omstillinger godt, men de må være forberedt. Bonden har vist sin tilpasningsdyktighet. Han har klart å tilpasse seg politikken. Det er ingen grunn til å tro at han ikke vil klare det også i framtiden, men da må enkeltutøveren få tilbake råderetten over egen eiendom og styre egne strategier. Bare på den måten vil vi kunne få en framtidsrettet næring som tar de utfordringer som kommer, og som har selvtillit nok til å tro at de vil klare det.