Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2017-06-07:
Noen vil si det er sjeldent, andre ikke, men denne stortingsmeldingen vi nå behandler, er etterlengtet. Norsk studentorganisasjon tok det som en seier i seg selv at den ble laget. De kan også notere seg noen seire når det gjelder innholdet, og med god grunn. Dette er en bra dag for studentene. Denne meldingen og behandlingen i Stortinget gir et entydig signal til alle universiteter og høyskoler: Undervisning og utdanning er like viktig som forskningsoppdraget. Jeg vil benytte anledningen til å takke komiteen for engasjementet for bedre utdanningskvalitet, og for godt komitéarbeid. Enigheten gir et viktig signal. Arbeiderpartiet mener at vi kunne gått enda lenger. Det vil jeg komme tilbake til senere i dette innlegget. Komiteen er tydelig på at universitetenes og høyskolenes rolle blir stadig viktigere. Vitenskap, kunnskap og kompetanse er avgjørende for hvor godt vi kan klare å løse samfunnsutfordringene våre, dessuten bygger næringslivet sin mulighet til suksess i stadig større grad på evnen til å ta i bruk ny kunnskap gjennom innovasjon og økt kompetanse i arbeidsstokken. Følgelig vil det bli stilt stadig større krav til kvaliteten på både forskningsresultatene og kandidatene vi får fra universitetene og høyskolene våre. Vi er derfor entydige på at utdanning og forskning er likestilte samfunnsoppdrag for institusjonene – dette mener alle i komiteen. Et utdanningssystem der alle skal ha lik rett til utdanning, er grunnleggende, og institusjonene og studentene må gis rammebetingelser som gjør det mulig å oppnå høy utdanningskvalitet. Vi mener det skjer mye bra i universitets- og høyskolesektoren. Det er likevel behov for å styrke kvaliteten i undervisningen. Det er viktig at studentene blir inkludert i det faglige og sosiale fellesskapet med én gang de starter på studiet. Aktive og varierte læringsformer gir bedre resultater enn de mer tradisjonelle og passive måtene å undervise på. Tilbakemeldingspraksis og vurdering av læring er vesentlig for læringsutbyttet. Her har vi litt å gå på. Studiebarometeret viser at tilbakemelding og veiledning er det studentene er minst fornøyd med. Det er en kjensgjerning at forskning viser at blir man i større grad stimulert og oppmuntret i undervisningen, får man mer med seg. Det gjelder at statlige myndigheter understreker dette, og at den enkelte institusjonen også sørger for at det skjer. Ulike incentiver, status, karriereveier og andre forhold favoriserer i dag forskning. Det er derfor ikke overraskende at kulturen for god undervisning ikke er god nok mange steder. Et enstemmig storting støtter regjeringen i å innføre meritterende undervisning og at det skal stilles krav til basiskompetanse og undervisningserfaring ved ansettelser i alle faglige stillinger. Disse systemene er under utvikling nå, i litt ulike retninger ved ulike institusjoner, og det har klare ulemper. Det er ressurskrevende å lage slike systemer, og da bør dette samkjøres. Et annet argument er at et nasjonalt system for merittering vil gjøre det mulig for en vitenskapelig ansatt å ta meritteringen med seg videre til et nytt ansettelsesforhold. Men begrunnelsen som brukes for å gjøre det lokalt, er at det gir bedre legitimitet hos de ansatte. Men Arbeiderpartiet og vi som representerer mindretallet, merker oss at de store fagforeningene i sektoren – egentlig alle sammen – ønsker seg et nasjonalt system. Derfor er det synd at Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre stemmer imot dette. Et gjennomgående trekk i utdanningen, fra barnehage til doktorgradsutdanning, er hvor viktig det er med tilbakemelding – at barnet, ungdommen og den voksne studenten får individuell tilbakemelding fra pedagogen i barnehagen, fra læreren på skolen, fra foreleseren på universitetet og fra veilederen ute i praksis. Det i seg selv hindrer frafall, og det gir bedre resultater. Vi sliter likevel med å få dette til. Også i denne stortingsmeldingen slås det fast at fagmiljøene bør tilstrebe å gi flere og bedre tilbakemeldinger til studentene underveis i studieløpet, men Arbeiderpartiet er kritisk til at det ikke er flere konkrete tiltak. Å være student ved et universitet eller en høyskole er en ny faglig hverdag hvor man skal finne fram i ukjent terreng, og hvor man skal gjøre mange valg som har konsekvenser for hva man kvalifiserer seg til videre i arbeidslivet, uten å vite så mye om verken arbeidslivet, studielivet eller hva som foregår innen faget. Når man ikke har god nok kjennskap til eget fag, vil det være vanskelig å ta dette valget uten bedre oppfølging og bedre veiledning av en vitenskapelig ansatt enn det vi ser i dag. Denne mangelen på oppfølging og veiledning er det studentene etterlyser aller mest, og for fjerde året på rad er det dette området studentene er minst fornøyd med, viser Studiebarometeret fra 2016. Dette er svært viktige faktorer når det gjelder studentenes læringsutbytte og motivasjon, og det samme gjelder opplevelsen av å være en del av et faglig fellesskap. 50 pst. av studentene har aldri diskutert sin faglige utvikling eller sine resultater med faglig ansatte. Norsk studentorganisasjon viser dessuten til at mange studenter mangler en faglig tilhørighet til studiet, og at faglig tilhørighet kan spille en viktig rolle når studentene skal avgjøre om de fortsetter eller ikke, og om de faller fra eller ikke. Skal institusjonene motvirke frafall i høyere utdanning og bygge opp under studentenes faglige motivasjon og trivsel, ja, så må nye studenter inkluderes i fagmiljøet de er knyttet til, og det bør skje tidlig i studieløpet. En mentorordning vil være en måte å inkludere studentene og sikre tettere oppfølging på. Arbeiderpartiet er positive til en slik ordning, men det bør skje på en måte som er mulig å praktisere ved de ulike institusjonene og i de ulike fagene. Vi mener i tillegg at det må jobbes mer målrettet med studentrekruttering, med å forbedre opptaksmåtene og studieorganiseringen. Det bør legges mye større vekt på studentenes mulighet til å lykkes i utdanning og arbeidsliv når studiene planlegges og organiseres. Alle studenter skal møte en riktig tilpasset studiebelastning og en tettere oppfølging og veiledning på studiet sitt. Det bør være et mål. Det ligger dessuten et stort potensial i digitale hjelpemidler. Selv om utdanningssektoren er et av de områdene hvor det vil komme størst endringer framover, ser vi fortsatt at det er mange som ligger etter. Vi mener digital evaluering og vurdering bør være hovedregelen ved universiteter og høyskoler. Det vil frigjøre tid, og teknologien kan være til god hjelp. Dessuten vil det gjøre det enklere å tilby utdanning av høy kvalitet over hele landet, og etter- og videreutdanning vil også bli enklere om det gjennomføres en større grad av digitalisering av høyere utdanning. Praksisperioden er viktig for hvor god utdanningen blir. Det er nedslående at over 40 pst. av studentene rapporterer at praksisperiodene ikke brukes som undervisningsform, så her er det et kraftig forbedringspotensial. Regjeringen beskriver det, men kommer ikke med noen tiltak. Det er synd. Det gjelder praksis både i tradisjonelle profesjonsfag, som har lang erfaring og tradisjon for praksis, og i disiplinfag innen humaniora og samfunnsfag, som bør få mer praksis. Den blå-blå regjeringens mantra er mer konkurranse. Derfor har de som ambisjon at finansieringen av høyere utdanning i større grad skal baseres på konkurranse. Arbeiderpartiet er redd dette vil svekke samarbeidet mellom studenter, forskere, fagmiljøer og institusjoner samt svekke de ansattes arbeidsvilkår, med mindre forutsigbarhet og økt midlertidighet. Nasjonale konkurransearenaer innen utdanning er ett av få konkrete tiltak i meldingen, men vi i Arbeiderpartiet ønsker god utdanning til alle, vi ønsker det ikke bare der noen har nådd opp i en nasjonal konkurranse innen noen få, utvalgte miljøer. Kvalitet forutsetter stabile og solide grunnbevilgninger i hele sektoren, og her er det etter vår oppfatning et skille mellom forskning og utdanning når det gjelder aktivitetens art. Så selv om konkurranse kan fungere godt som virkemiddel innen forskning, er det mer tvilsomt om det har samme effekt innen utdanning. Til slutt noen få ord om internasjonalisering: Det er helt vesentlig. Universitets- og høyskolesektoren er nødt til å ha en sterk grad av internasjonalisering. Det må være et mål i seg selv av flere studenter drar til utlandet. Det er viktig å legge til rette ved alle institusjoner for at det skal skje, og det bør skje i større grad enn vi ser nå. Det er ett område som er krevende, og det handler om dem som ikke får godkjent utdanningen sin i Norge. Det har vi sett flere saker om i det siste. Der har vi lagt fram noen forslag – noen får flertall, andre ikke – men dette er noe jeg vil komme tilbake til i et senere innlegg. Jeg vil også si litt om sosiale forhold rundt studiene og studentombud, men Martin Henriksen vil utdype Arbeiderpartiets synspunkt på akkurat det. Helt til slutt vil jeg også nevne, når det gjelder antall studieplasser, at det har vært en strid rundt antall studieplasser særlig innen IKT, og det er et tydelig skrik i arbeidslivet etter flere som har teknologisk kompetanse. Selv om regjeringen har bevilget penger til flere studieplasser, er det åpenbart ikke nok, og det er også langt mindre enn det som ble bevilget i budsjettet for 2017. Det synes vi er beklagelig. Det er viktig å satse på IKT innen universitets- og høyskolesektoren. Til slutt vil jeg ta opp de forslagene som Arbeiderpartiet er med på i saken.