Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2008-12-04:
Rovvilt er et brennbart tema, der det er aktuelt. Siden jeg synes at man i de fleste innlegg har bommet kraftig på målet, skal jeg prøve å forklare noe av bakgrunnen for forslaget. I landareal berører det stadig mer, men i befolkningen er det fortsatt nokså få som har fått dette tett innpå seg. Der ligger også katten begravet. Vi har en politikk som er utformet av et flertall som ikke berøres, og som er i sterk konflikt med det mindretallet som virkelig berøres. Det er et paradoks at Stortinget ikke evner å lytte. Vi har en rovviltpolitikk som ikke er bærekraftig. Det skal svak hørsel til for ikke å ha fått med seg at høy rovviltkonsentrasjonen betyr høyt konfliktnivå. Beiterettigheter forsvinner. Det som mange vil kalle et virkelighetsfjernt byråkrati, har forsøkt mye, men har endt opp med at man nå enten kjøper de siste gjenstridige rettighetshavere ut av konflikten, slik som med Kåre Kleiva i Elverum, eller driver med aldeles håpløse forsøk på inngjerding av beiteområder – under dekke av å drive fornuftig miljøpolitikk. Den uttrykte forutsetning om at en todelt målsetting skulle opprettholdes i hele landet, er gitt opp. Forutsetningen holder ikke. Rettigheter går tapt. Jakt og utmark er et inntektspotensial som DistriktsNorge og grunneiere har, som ikke krever en krone i subsidier fra statlige myndigheter. En skulle tro at det var noe man derfor fokuserte på, men det får ikke mye oppmerksomhet. En nylig avlagt rapport fra Høgskolen i Hedmark – siden forskning ble etterlyst – der forskere, forvaltning og grunneiere har analysert konsekvensene av ulveetableringen på Koppangkjølen i perioden 1997–2005, anbefales. Dette er vel det nærmeste vi noen gang kan komme et isolert eksperiment med etablering av ulv. Konklusjonen er klar: Kostnadene for grunneierne er 2 mill. kr pr. år i tapte jakt- og hytteutleieinntekter. Ulven er i så måte ganske spesiell, fordi den hevder revir, og belastningen blir svært konsentrert der reviret ligger. Foreløpig er det reelt sett bare området øst for Glomma fra Kongsvinger og opp til Elverum som har hatt denne belastningen kontinuerlig over lengre tid. Der har man til alt overmål både grenseflokker og norske flokker. Heller ikke på dette punkt holder forutsetningene i rovviltforliket. Områdene som har hatt stor belastning, skulle snarere få lavere belastning, står det i det forliket. Er det noen som forundrer seg over at det blir konflikt, når det er rettighetshaverne i en liten sone – eller i et reservat, som jeg vil kalle det – som skal betale «gildet» på vegne av storsamfunnet? Dette er ikke bærekraftig. Til sist er man i konflikt med allmennhetens livskvalitet. Jeg ser det daglig. Folk bruker ikke utmarka lenger. Bærplukking og skogen som rekreasjonskilde er ikke tilgjengelig på samme måte som før. Det er bare å se på dagens østlending, så ser man eksempel på det. Særlig kvinner og barn vegrer seg. Mannfolkene har lagt harejakta på hylla, fordi de ikke vil risikere å finne bikkja spist. For mange var det den viktigste rekreasjonskilden de hadde. At rovvilt i gitte situasjoner ikke er farlig, bør være en påstand som er død og begravet. De fleste opplever litt ubehag når man finner ulvens etterlatenskaper i skiløypa som er anlagt, eller treffer på spor etter bjørnens aktiviteter. Fortsatt oppfører imidlertid det uberørte storsamfunn seg som om dette ikke er noe å bry seg om. Reell lokal forvaltning og en helt annen dialog ville i hvert fall ha vist at det er en forståelse hos flertallet for dette. Nå dyrkes i stedet konflikten, og den lokale råderetten overkjøres. Det er ikke bærekraftig. I dag stemmer Stortinget ned et forslag som jeg er overbevist om kunne ha bidratt til å få rovviltdebatten bort fra ja/nei-fokuseringen, som har tilslørt behovet for å finne virkemidler og tiltak som gjør at en får lokalbefolkningen med seg i stedet for mot seg. I så måte skjønner jeg ikke helt hva representanten Lien sikter til, for det er nettopp ja/nei-konflikten, kanskje, han helst vil ha, men den vil jeg litt bort fra. Jeg tror vi må finne en politikk der respekt for eiendomsrett og rettigheter og respekt for lokalsamfunnets livsgrunnlag og livskvalitet må i fokus. Jeg skjønner hvorfor slike tanker ikke får særlig gehør i deler av Regjeringen. Respekt for eiendomsrett og enkeltmennesker er jo ikke like rotfestet alle steder, men jeg er forundret over at Senterpartiet så lett har solgt seg ut av dette. Hvem husker ikke Senterpartiet med høy flaggføring mot rovviltforliket og som krigshisser i forrige periode? Nå heter det plutselig at man skal jobbe i det stille – ja vel, det er blitt fryktelig stille, og resultatene taler for seg.