Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-12-18:
Jeg vil også få takke interpellanten for denne viktige interpellasjonen og for et solid arbeid gjennom flere år. Jeg vil også takke statsråden, som har vist det samme engasjementet og den samme interessen for dette feltet. Det er på det rene at interpellanten har helt rett i sin tilnærming til dette spørsmålet – både at dette er et ekstra problem for dem som opplever det i innvandrermiljøene, og at det faktisk er et problem i Norge. Tvangsekteskap er ikke et problem i den norske befolkningen, men fremdeles er det langt igjen før aksepten er der. Det er jo dessverre sånn at man til og med kan risikere å bli både truet og utsatt for vold om man er en LHBT-person i Norge – også fra etnisk norske personer. Vi som har åpne Facebook-sider og e-postadresser, kan fortelle om at det er mye som kommer inn der som ikke akkurat fortjener statusen verneverdige synspunkter eller kultur. Jeg er veldig opptatt av at vi diskuterer dette. For mange gjelder dette faktisk livet. Saken om Fadime ble nevnt. Jeg var i Stortinget, da den saken kom, og tok den opp med en gang der. Det handler om disse gammeldagse, patriarkalske kulturene og tradisjonene der man eier sine barn. Man eier spesielt sine døtre, og man eier spesielt deres seksualitet. Jeg er helt enig med representanten Haugli, som sier at dette synet på barn, dette synet på ekteskap og dette synet på kontroll ikke har noen plass i Norge, i vår kultur og i våre systemer. Men jeg frykter at det fremdeles er noen her som forsøker seg på ulike typer helbredelse av folk som har homofil legning eller er en LHBT-person. Det er dessverre slik mange steder. Jeg mener vi ikke skal være redde for å ta dette opp, heller ikke i religiøse miljøer, for menneskerettighetene er sylklare på dette: Ekteskap er uforenlig med tvangsekteskap. Det skal skje av fri vilje. Om det er kjærlighet eller ikke, skal ikke jeg legge meg opp i, men det skal være av fri vilje, det er det som er viktig. Da mener jeg, hvis det skulle komme til en konflikt med noen religiøse dommer, at det er menneskerettighetene vi som politikere må holde oss til, for det har vi forpliktet oss til. Den sosiale tvangen som er knyttet til en del tradisjoner, tror jeg er mye sterkere enn noen av oss kan forestille oss, sjøl om det kanskje er små varianter av den også i ulike typer familier eller bygdesamfunn. Det oppleves uhyre sterkt for dem som utsettes for dette: Hva skal de andre si, hvordan vil det sosiale miljøet fordømme oss som familie hvis vi tillater dette? Men kultur og tradisjon er i stadig forandring. Norsk kultur har forandret seg voldsomt på dette området. Jeg var en voksen person før mannlig homofili ble tillatt i Norge. Det er ikke lenger siden. Så det skjer noe, men det skjer ikke av seg sjøl. Vi får ta vare på det som er verneverdig, og så får vi kvitte oss med det som er dårlig både i vår kultur og i andres kulturer. Dessverre er det slik at noen må ta støyten og kampen. Det er fryktelig stor personlig risiko og veldig vonde brudd for mange som gjør det. Det som blir utrolig viktig å gjøre for myndighetene, er å bygge opp et hjelpeapparat som står klart i det øyeblikket en tør å ta steget ut – for mange gjelder det livet – slik at en faktisk kan få beskyttelse, og at den beskyttelsen er sterk og varer helt til man kanskje må bytte identitet. Det tror jeg også vil gjelde for en del av LHBT-personene, for jeg tror at fordømmelsen der kanskje er – for å si det slik – dobbel, hvis ikke trippel, i mange miljøer, og at risikoen for å pådra seg ikke bare familiens vrede, men manges vrede, er stor.