Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-06-18:
Vi har kommet et godt stykke ut i debatten om revidert nasjonalbudsjett, og mange talere fra Arbeiderpartiet har presentert vårt alternativ. Jeg skal prøve å kommentere noen av de påstandene som har kommet fra talere fra andre partier. Først en åpenbar misforståelse fra finansministeren: I replikkordvekslingene etter hans innlegg hevdet han at da Senterpartiet var i opposisjon, hadde man alltid lagt seg på samme balanse i det økonomiske opplegget som det Regjeringen foreslo. Det er ikke riktig! Det har vært galt i mange år mens sentrumspartiene var i opposisjon. Jeg kjenner spesielt godt til arbeidet med budsjettet som vi vedtok høsten 1996, og revideringen av det samme budsjettet våren 1997. Da snakket vi om svekkelser i størrelsesorden 8-9 milliarder kr netto, etter at vi hadde tatt hensyn til det sentrumspartiene kalte inndekning. Brutto var det mye mer enn det. Men da hadde vi tatt med alt det som var foreslått av inndekningsforslag fra bl.a. Senterpartiet, og så gjenstod det fortsatt en svekkelse i størrelsesorden 8 milliarder kr høsten 1996 for 1997, og i samme størrelsesorden da vi skulle revidere det samme budsjettet. Nå er situasjonen en helt annen, nå er altså situasjonen den at man har opposisjonspartier på Stortinget som foreslår mer ansvarlige budsjetter enn Regjeringen. Likevel greier ikke Regjeringen å manøvrere seg slik i Stortinget at de får vedtatt budsjetter som er ansvarlige. Tvert imot svekkes budsjettene hver gang de er gjennom en behandling her i Stortinget. Det viser at Regjeringen ikke har den styringsdyktighet som er nødvendig for å få ansvarlige budsjetter igjennom. Derfor har vi fått svekkelse, både gjennom budsjettbehandlingen i fjor høst og gjennom revideringen nå i vår. Det andre, som flere talere fra regjeringspartiene har hevdet, er at sentrumspartiene så alvoret i situasjonen for verkstedindustrien. Vel, det som er åpenbart, er at de i hvert fall ikke så det i fjor høst, og da hadde oljeprisen begynt å falle. Problemene var allerede varslet, og i fjor høst brukte mange av oss mye taletid gjennom debattene på å si følgende: Vi ser en todelt utvikling i norsk økonomi. Det er høy temperatur, god utvikling i totaløkonomien og i de fleste bransjer, men det er fare for tilbakeslag og økende ledighet, spesielt i verkstedindustrien langs kysten. På tross av dette fremmet Regjeringen så sent som i fjor høst – og stod på det gjennom budsjettforhandlingene – flere forslag som ville forverret situasjonen. De fremmet forslag om 20 pst. økning i CO2-avgiften, de fremmet forslag om å øke bedriftsskattene, slik at f.eks. oljeselskapene ville stå overfor en marginalskatt på 79 pst., og de fremmet forslag om å redusere grensen for forenklet behandling av utbyggingssøknader fra 5 til 3   milliarder kr. Hver for seg er alle disse forslagene alvorlige, men summen av dem gav en klar melding om at Regjeringen ikke så alvoret i verkstedindustrien. Nå er det litt bedre, i den forstand at man i hvert fall har erkjent at det kan være noen problemer, og man har i hvert fall latt være å fremme forslag om forverringer – slik man altså gjorde i fjor – og i stedet har man forsøkt å fremme forslag til noen forbedringer som skal dempe problemene innenfor industrien. Men da er det slik at bl.a. representanten Steensnæs kommer opp – i likhet med andre representanter fra sentrumspartiene – og skryter av en lang rekke tiltak som man fra Regjeringens side bør være litt forsiktig med å skryte av. Det ene Steensnæs nevnte, var at det var avsatt 3 milliarder kr til et forskningsfond som skulle hjelpe norske bedrifter. Det er et utmerket forslag – et forslag vi er store tilhengere av i Arbeiderpartiet. Vi er faktisk så mye tilhengere av det at vi foreslo det i fjor høst. Sammen med Høyre fikk vi flertall for det, et pålegg til Regjeringen om å komme med et forslag om et slikt forskningsfond. Sentrumspartiene stemte mot, slik at når Regjeringen nå kommer med det forslaget, så er det noe de er tvunget til av opposisjonen. Vi er glad for at de gjør som vi ber dem om å gjøre, men vi synes de skal være litt forsiktige med å skryte av forslagene, når de strengt tatt har argumentert mot dem og stemt mot dem. Noe av det samme ser vi når det gjelder teknologifondet. Vi foreslo et teknologifond i fjor høst. Sentrumspartiene var mot det, nå kommer de med et forslag på 100 mill. kr. Det er fint, det er vi alle glade for og stemmer for, og det er bra! Det burde kommet i fjor høst, men det er bedre at det kommer nå enn aldri. Problemet der var at finansieringen var helt uakseptabel. Man valgte å ta pengene fra kontantstrømmen fra oljevirksomheten før pengene ble ført inn i oljefondet, og dermed ble de utgiftene skjult på statsbudsjettet, selv om de skulle brukes til ordinær forsknings- og utviklingsvirksomhet. Og energiministeren svarte her da vi debatterte oljemeldingen, at de bl.a. kunne brukes til utvikling av bioenergi på Tjeldbergodden, og da er det altså helt ordinære forskningsmidler som er tatt inn i budsjettet og inn i norsk økonomi, uten at de kommer til syne i statsbudsjettet. Derfor gikk vi mot finansieringen, fordi det å ta pengene før de føres inn i budsjettet og inn i oljefondet, var en måte å undergrave ideen om oljefondet på. Så er en lang rekke av Regjeringens talsmenn veldig fornøyd med renteutviklingen. Vi andre er også glade for at rentene nå går ned, at de har gått ned i flere omganger, og at de sannsynligvis fortsatt vil gå noe ned. Men det skulle i og for seg også bare mangle! Rentene i Norge har gjennom 1990-tallet, med noen få unntak i korte perioder, hele tiden fulgt rentene for det øvrige Europa. Og det betyr at når vi ligger over rentenivået i Europa, så er det høye renter for Norge. Situasjonen er den at etter at sentrumsregjeringen overtok, ble rentene i Norge økt kraftig, og innskuddsrentene i Norges Bank ble satt opp til 8 pst. Det førte til boligrenter opp mot 10 prosentpoeng. Nå er de altså satt ned til 6 pst., boligrenter er på 7-7,5 prosentpoeng, mens innskuddsrenten i Norges Bank altså er kommet ned i 6 prosentpoeng, og mange håper at de kanskje skal komme nedover mot 5. La oss si at vi får rentene ned i 5 prosentpoeng. Da er de fortsatt klart over det som var nivået da Bondevik-regjeringen overtok, og de er det dobbelte av hva de er i EU, der rentenivået er 2,5 prosentpoeng. Det er klart at hvis man først tredobler rentene og så setter dem ned, slik at de bare er dobbelt så høye som nabolandenes, kan man jo si at man er stolt over at man har fått rentene ned. Men da vil jeg anbefale at man først firedobler dem, for da kan man sette dem enda mer ned etterpå og likevel havne på det dobbelte av det nabolandene har. Så problemet er i og for seg ikke at rentene går ned – det er vi alle glade for – problemet er at de gikk så veldig mye opp først, slik at de skal gå ganske mye ned før de kommer ned på det nivået de har pleid å være på i forhold til våre naboland. Og da er vi tilbake til budsjettbalansen, i den forstand at når man nå sklir i budsjettpolitikken, halverer innstrammingen, og ikke er i stand til å gjennomføre et stramt økonomisk opplegg, er det ikke et umiddelbart problem så lenge oljeprisen er høy, fordi den er viktig både for rente- og kursutvikling, men det er et problem i det øyeblikket oljeprisen igjen kan komme til å falle. Da vil vi altså kunne oppleve at rentenedgangen kommer mye senere, blir mye svakere, og at faren for ny renteoppgang en gang i framtiden øker for hver gang denne regjeringen ikke er i stand til å gjennomføre forsvarlige budsjettopplegg. Så har flere talsmenn for sentrumspartiene vært opptatt av at kostnadsutviklingen er kommet under kontroll. Ja, det blir igjen avhengig av hva man sammenlikner med. Men det er altså slik at vi har hatt en kostnadsvekst i to år, som har ligget omtrent på det dobbelte av det våre naboland har ligget på, over 6 pst. i fjor, opp mot 5 pst. i år. Det er bra at det er lavere i år enn i fjor, men det er altså slik at i løpet av de to årene som nå er gått, har vi tapt hele forbedringen i den kostnadsmessige konkurranseevnen, som vi vant de ti foregående årene gjennom moderasjonslinjen og solidaritetsalternativet. Resultatet er nå at vi ser en ganske skummel utvikling i norsk økonomi, der det er veksten i det private konsumet og veksten i skjermet sektor som nå holder aktiviteten oppe, mens industrien taper, investeringene faller og konkurranseutsatt sektor faller tilbake både i sysselsetting og produksjon. Det betyr at vi bryter med det som var tendensen og utviklingen på begynnelsen av 1990-tallet fram til 1997, der vi hadde vekst i industrien, og der det var eksporten og investeringen i virksomheten i konkurranseutsatt sektor som drev veksten. Nå er det det private konsum som gjør det, og det har vi sett tidligere at det er det farlig å basere seg på. Så har få fra regjeringspartiene snakket om velferd. Det er kanskje ikke så rart, fordi kommuneøkonomien er stram. Kanskje først og fremst fordi kostnadene er høye, rentene er høye. Barnehageutbyggingen har fått en bråstopp, skolefritidsordningen er kuttet med 25 pst., og sykelønnsordningen for dem som tjener minst er fjernet helt. Dette er alvorlige tilbakeskritt i forhold til viktige velferdstiltak. Det er ikke en rasering av norske velferdsordninger, men det er et skritt i feil retning. Det er skritt som bør reverseres og rettes opp i neste års statsbudsjett, men da må sentrum velge å samarbeide – ikke til høyre, men til venstre, med sosialdemokratene.