Morten Lund (Senterpartiet), 1999-11-23:
Det er betydelig uro knyttet til de forestående WTO-forhandlingene. 1 114 organisasjoner fra mange land har skrevet et felles brev og uttrykt sin bekymring over virkningene av dagens avtaleverk og over det som muligens vil bli vedtatt. 27 av disse organisasjonene er norske. Det er svært positivt at Forum for Utvikling og Miljø, som representerer mange av organisasjonene, er invitert til å delta i den offisielle norske delegasjonen på ministerrådsmøtet i WTO i Seattle. Det er ikke merkelig at det er slik uro. Den forrige runden som startet med GATT og endte med WTO, gjorde vedtak med vidtrekkende følger, som på mange områder gikk lenger enn ventet da forhandlingene startet. Samtidig virker mange andre utviklingstrender i samme retning, og gir handels- og kapitalinteressene mer og mer forkjørsrett i forhold til f.eks. miljøinteresser og hensynet til helse og ernæring for de fattigste. Jeg synes det derfor er helt på sin plass at Stortinget ber Regjeringen medvirke til at WTO lager en konsekvensutredning av de allerede inngåtte avtaler, slik SV har lagt fram forslag om. Det er viktig at en så mektig organisasjon kan dokumentere at organisasjonens positive formål er i fokus, og det er formål som også er listet opp i Voksenåserklæringen. En slik dokumentasjon bør etter min mening foreligge før det avgjøres om nye tema skal tas inn i avtaleverket. Jeg mener det i en slik vurdering må legges avgjørende vekt på om avtalen har bidratt til bedre tilgang på og helst billigere mat for de fattigste i India, eller om det er det motsatte som har skjedd. Akkurat det forholdet – om de fattigste i de fattigste land får det verre eller bedre – synes jeg er den viktigste prøvesteinen for WTO. La meg minne om en av svært mange andre som har ment det samme før. 2. april 1996 skrev Aslak Bonde i Aftenposten: «Om hundre år er det ikke sikkert at historikerne vil fremstille Berlinmurens fall som den største begivenhet på 1980-tallet. Kanskje vil de fokusere oppmerksomheten om Ronald Reagan og USAs initiativ i GATT-forhandlingene for å få full frihandel med matvarer. Var det starten på en prosess der menneskene – i naiv tro på fremskrittet og vitenskapen – ødela sitt eget livsgrunnlag?» Et så viktig spørsmål – om vi forbedrer eller forverrer vårt livsgrunnlag ved hjelp av WTO – kan ikke stå ubesvart. Det har i denne debatten og i den offentlige debatt for øvrig vært forsøk på å dele opp våre forhandlingskrav i offensive forhandlingskrav og defensive særinteresser. Det forundrer meg mye at det å ta ansvar for 50 pst. av vår matforsyning – å ikke øke vår importavhengighet på bekostning av land som har matmangel og lite å kjøpe mat for – skal framstilles som «defensivt». Norge trenger en fortsatt stor handlefrihet for å føre en politikk som setter oss i stand til å opprettholde den matproduksjonen vi har, under vårt klima og i det terrenget vår matproduksjon må foregå. Det er uforståelig for meg at det er «defensivt» å ta et slikt nasjonalt ansvar når den samme næringsvirksomheten ivaretar vitale samfunnsmål knyttet til bosetting, bevaring av artsmangfold, bevaring av kulturtradisjoner, bedre tilgang til rekreasjon og naturopplevelser og – ikke minst – trygg tilgang på sunn mat produsert på en bærekraftig måte. Jeg synes ikke det er «defensivt» å kreve frihet til å gi beskyttelse på et område der vi trenger det, og der andre land bør kunne kreve det samme – altså rett og plikt til å dekke en viss andel av befolkningens kaloribehov. La meg kort få minne om hvorfor det på noen andre områder ikke har vært behov for en slik støtte og beskyttelse som vårt landbruk trenger i dag. Ved å kreve og oppnå enerett til fiskeressurser i et havområde som er optimalt fra naturens side, har vår fiskerinæring økonomiske fordeler – kall det gjerne privilegier – av veldige dimensjoner. Jeg synes ikke det i en slik situasjon er naturlig å be om lettelser i tollstengsler for fiskeprodukter hvis de må betales med reduserte muligheter til å opprettholde en basisproduksjon i landbruket. Jeg er stolt av fiskerne våre og den næringen de er basis for, og det er en helt nødvendig beskyttelse vi har fått til. Jeg tror vi har store muligheter framover, såfremt vi ikke forhandler bort vår rett til å beskytte våre marine ressurser. Da ser jeg bl.a. på investeringsavtalen, som kan representere en trussel i forhold til å beholde nettopp disse særrettighetene. På samme viset har våre strenge lovreguleringer stengt utlendinger ute fra oljevirksomheten. Mange virksomheter innenfor denne næringen har vokst seg sterke og tåler nå fri konkurranse. Vårt kraftregime, som gav billig strøm, var lenge en beskyttende paraply for virksomheter som i dag er industrilokomotiv, og som uten en slik utviklingsparaply aldri ville ha sett dagens lys. Jeg er stolt over at vi har skapt et fordelaktig utviklingsklima for mange viktige næringer de siste generasjoner. Disse næringer må ikke glemme den fordel de har hatt lenge, men som landbruket fortsatt trenger.