trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-11-24:
Ansvaret for kollektivtrafikken er som kjent delt mellom staten og fylkeskommunane. Med forvaltningsreforma har fylkeskommunane dessutan fått auka ansvar og auka ressursar til å driva ein heilskapleg transportpolitikk. Regjeringa har ikkje som formål å endra den ansvarsdelinga. Staten har dei siste åra auka løyvingane vesentleg på eigne ansvarsområde, både til veg- og jernbaneformål. Løyvingane til Jernbaneverket har auka med 2 700 mill. kr – 67 pst. – sidan regjeringa overtok i 2005. Det er svært viktig at løyvingane til drift, vedlikehald og oppgradering av eksisterande infrastruktur aukar. Utan den sterke prioriteringa av drift og vedlikehald på jernbanen ville det ikkje vore mogleg å halda oppe dagens togtilbod og heller ikkje leggja til rette for ein framtidig auke i togtilbodet. Samtidig som innsatsen på drifts- og vedlikehaldsområdet har auka, har løyvingane til investeringar også auka monaleg. I Oslo-området blir det investert store beløp i eit stort tal store og mindre infrastrukturtiltak for gradvis å kunna realisera eit sterkt forbetra togtilbod og for å ta igjen etterslepet i vedlikehald og fornying. Når det gjeld den ikkje-statlege kollektivtransporten, har staten gjeve lokale styresmakter både nye moglegheiter og auka ansvar. Samtidig har forvaltningsreforma òg gjeve fylkeskommunane større ressursar og større moglegheiter til sjølve å prioritera mellom tiltak for kollektivtransport og biltransport. Om lag 26 000 mill. kr vart i form av rammetilskott overførte til fylkeskommunane i 2010, noko som bl.a. kan finansiera lokal kollektivtransport. I tillegg kjem overføringane i samband med forvaltningsreforma. Regjeringa har òg auka løyvinga til belønningsordninga for betre kollektivtrafikk og mindre bilbruk, som er øyremerkt kollektivtiltak i dei større byområda. I 2010 var løyvinga på 333 mill. kr, og for 2011 er det føreslått 431 mill. kr. Vidare har staten dei siste åra gjort endringar i regelverket for bruk av bompengar, slik at det no er mogleg òg å bruka bompengeinntekter til finansiering av drift av kollektivtransport. Utviklinga dei siste åra viser at innsatsen nyttar. For eksempel var det over 10 millionar fleire kollektivpassasjerar i 2009 enn i 2008. Det aller meste av auken var med buss i byområda, men òg trikk og T-bane førte vidare den positive trenden frå 2008. Staten har altså alt teke eit utvida ansvar. Eg ser no fram til rulleringa av Nasjonal transportplan og kjem der til å syta for at kollektivtrafikk blir eit eige tema.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-11-24:
Lat meg understreka den store gleda over at punktlegheita heldigvis i løpet av sommaren og hausten har sett langt betre ut enn tilfellet var gjennom vinteren i fjor. Samtidig er det ingen tvil om at det er forbetringspotensial både på punktlegheit og på rom for langt fleire passasjerar enn dei mange som satsar på kollektivtilbod i dag. Vi er heilt nøydde til å forsterka innsatsen. Det har med helse og miljø å gjera, men det har òg med framkomst å gjera. Det er slik at mange vil ikkje ha noko val i dei mest sentrale byområda – det er ikkje plass til bil til alle. Til spørsmålet kan eg berre svara at desse tiltaka har vi òg sjølve på agendaen, og dei vil bli drøfta i samband med rulleringa av Nasjonal transportplan.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-11-24:
På éin måte er det litt merkeleg å stå her og nærmast bli stilt til rekneskap av Venstre, som jo hadde dette departementet under den førre regjeringa, og der vi ikkje akkurat kan kalla innsatsen på samferdsel for satsing. Det er òg litt påfallande å få fram igjen denne statistikken frå 2005. Faktum er jo at i 2005 gjekk det langt færre tog, slik at det var færre tog å sjå punktlegheita i høve til. Men lat no det vera. Mitt korte svar på om innsatsen skal styrkjast, er ja. Prognosane for austlandsområdet: Vi kan jo håpa på at Senterpartiet blir styrkt, slik at fleire vel alternativ busetjing, og at dei verste prognosane ikkje slår til. Men det er ingen tvil om at dei prognosane vi no har, må vi ta på alvor. Det betyr at vi må satsa endå meir enn i dag på kollektive løysingar.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-11-24:
Nasjonale intermodale knutepunkt er viktige for å få meir effektive og pålitelege transportkjeder, samstundes som ein legg til rette for at meir transport kan gå på jernbane og sjø i staden for på veg. For å få dette til er det naudsynt å knyta vegnettet betre saman med stamnetthamner, jernbaneterminalar og andre viktige knutepunkt. I Nasjonal transportplan 2010–2019 definerer regjeringa 31 stamnetthamner. Landverts tilknyting er viktig for 25 av dei, medan dei seks andre hamnene er sjø–sjø-baserte terminalar. Desse hamnene er knytte opp til stamleia som går langs kysten frå Svinesund til grensa mot Russland. Utviklinga av nasjonale intermodale knutepunkt – transportknutepunkt der fleire transportslag møtest, og der overgang mellom dei er mogleg – vil òg vera eit viktig område i stortingsmeldinga om Nasjonal transportplan 2014–2023, som skal leggjast fram våren 2013. Retningsline 1, som gjeld utgreiingsfasen, blei send etatane og Avinor i midten av februar. Vi bad her etatane og Avinor om å greia ut på tvers av sektorane og transportslaga. Retningsline 2, som gjeld planfasen, blir send ut i mars neste år. Etatane og Avinor skriv no ein rapport som oppsummerer analysane frå utgreiingsfasen. Denne vil vera eit viktig grunnlag for føringane vi gjev for planfasen. Vi ber i Retningsline 1 om at etatane og Avinor ser på korleis ein kan få best moglege knutepunkt for godstransport. Mellom anna ber vi dei gjera greie for dei største flaskehalsane og kva som kan hindra ei effektiv utvikling av dei intermodale knutepunkta Oslo, Kristiansand, Stavanger, Bergen og Tromsø. Desse er alle utpeika hamner etter hamne- og farvatnslova. Retningsline 1 legg opp til ein brei og inkluderande prosess. I tillegg til fylkes- og storbykommunane blir òg andre aktørar inviterte til å ta del i arbeidet. Etatane og Avinor vil m.a. henta innspel frå sentrale brukar- og interessegrupper og relevante direktorat. Eg vil følgja resultata som kjem fram i utgreiingane, nøye, slik at retningslinene for planarbeidet så langt som mogleg tek omsyn til desse funna. Slik vil best mogleg kunnskap liggja til grunn for vidare arbeid med Nasjonal transportplan. Eg er difor trygg på at vi har ein prosess som gjer oss i stand til å koma vidare òg når det gjeld å utvikla effektive knutepunkt for godstransport.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-11-24:
Til Sortevik sitt innlegg no er det bra å kunna seia at vi sjølvsagt har eit engasjement òg i inneverande periode. Staten sitt engasjement i utviklinga av terminalar og intermodale knutepunkt kjem i fyrste rekkje gjennom investeringane i statleg infrastruktur til og i terminalane under dei planprosessane som fører fram til desse løysingane. Til dømes har vi på Jæren nyleg utvida, modernisert og sett i drift jernbaneterminal på Ganddal, og vi har etablert ein utvida hamneterminal i Risavika. Begge desse tiltaka vil bidra til ein meir effektiv og påliteleg godshandtering og til å få meir gods over på sjø og bane. I fleire byområde, som på Brattøra i Trondheim og i Drammen-området, er det i gang konseptvalutgreiingar som t.d. har som formål å finna dei mest effektive løysingane for intermodal transport av gods.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-11-24:
No nemnde eg tre eksempel. Alle desse tre har det felles at dei har eit sterkt lokalt engasjement, samtidig som dei òg prøver å dra i lag. Mitt inntrykk så langt av dei møta som eg har vore på som gjeld Bergen, er at her trengst det enno nokre lokale avklaringar før vi kan koma vidare. Men som eg her nemnde, har etatane fått eit spesielt oppdrag, og dei leverer det no. Vi skal drøfta det med fylkeskommunane i februar og gjera greie for dei største flaskehalsane og kva som kan hindra ei effektiv utvikling av dei intermodale knutepunkta i fleire byar, m.a. Bergen. Det er sjølvsagt fordi vi skal engasjera oss vidare på eit best mogleg grunnlag.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2010-11-24:
Spørsmålet lyder slik: «I Nasjonal transportplan 2010–2019 sier regjeringen under omtale av investeringsprogrammet at et «viktig satsingsområde(…) vil være å legge til rette for videre utvikling av nasjonale intermodale knutepunkt». Utvilsomt vil en slik utvikling bidra til å skape mer effektive og pålitelige transportkjeder. Utfordringen er at utvikling av slike knutepunkt krever samhandling mellom flere politiske nivå, offentlige etater og private interesser. (…) Hva er statsrådens hovedgrep for å få fortgang i utviklingen av slike nasjonale transportknutepunkt?»
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2010-11-24:
Takk for svaret. La meg først presisere det statsråden sa, at intermodale knutepunkt er knutepunkt der flere enn to transportformer møtes – viktige punkter i nasjonal sammenheng for nasjonale transportkjeder. Jeg er ikke beroliget over at man skal se på dette i ny planprosess – av to grunner, minst. Den ene er at det er et uttalt satsingsområde for den planperioden som vi er inne i, med den planen som er vedtatt, og som vi nå er i ferd med å legge to år bak oss av, at vi skal utvikle slike knutepunkt. Derfor er det ikke betryggende å høre at det nå skal inn i en ny runde med forberedelser til en ny rullering av ny plan. Den andre er at Transportøkonomisk institutt, som er referert i gjeldende plan, viser til at nettopp det at disse knutepunktene håndteres lokalt eller på regionalt nivå, fører til at man får manglende sammenheng mellom nasjonale og regionale lokale mål.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2010-11-24:
Igjen takk for svaret. I bergensområdet er det et viktig prosjekt i arbeid som har stor nasjonal betydning, men hvor det statlige grepet og det politiske grepet fra overordnet myndighet ikke synes å være til stede. Det er mange statlige etater involvert, men mer som deltagere, virker det som. Det er flere kommuner samt en fylkeskommune involvert, og det er fra privat sektor en rekke organisasjoner og interesseorganisasjoner som alle peker på Flesland-området, hvor vi nettopp kan få et intermodalt knutepunkt hvor alle de fire transportformene faktisk kan møtes. Men det krever politisk styring, det krever politisk samordning av en helt annen type enn det vi har sett til i dag. Min etterlysning til statsråden er: Hvor er sentral politisk myndighet for å få utviklet og få fortgang i utviklingen av knutepunkt Flesland?
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2010-11-24:
«Helse Nord har i sitt siste styremøte vedtatt at de vil innføre de nye foreslåtte kvalitetskrav fra Helsedirektoratet. Dette vil føre til reduksjon i det desentraliserte fødselstilbudet. Nord-Norge er stort i areal, noe som vil føre til store reiseavstander. Et lokalsykehus uten fødeavdeling kan man ikke definere som et lokalsykehus. Vil statsråden garantere at fødeavdelingene på lokalsykehusene i nord vil bestå?»
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2010-11-24:
Jeg registrerer at jeg ikke fikk svar på det jeg spurte om, om statsråden ville garantere. Men jeg har et oppfølgingsspørsmål til statsråden. Da askeskyen kom innover oss fra Island, valgte man å flytte ambulanser sørfra og nordover, og man valgte også å sette inn stormbåter fra Forsvaret på grunn av lange avstander, slik at sikkerheten til innbyggerne i nord skulle være bra. Og det var jo bra. Men da blir mitt spørsmål til statsråden: Når askeskyen nå er borte, er da avstandene borte, siden man ikke vil gjøre noe med dette? Avstandene er jo der, uansett om man har askesky eller ikke. Jeg ber statsråden svare på det.
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2010-11-24:
Avstandene i nord er ganske store, og når gravide unge damer skal flyttes titalls mil for å føde, er det ikke bra. Veinettet er dårlig oppe i nord. Det eneste de nå har fjernet, er skiltene om elgfare, for veiene er så dårlige at elgen har sluttet å gå på dem. Ifølge dyrehelseloven er det slik at det ikke er lov å flytte på drektige kyr. Men man kan gjøre det med unge damer – det kan man gjøre. Så spørsmålet her er hva man vil prioritere. Jeg har et spørsmål til statsråden. Det gjelder at regionen Sør-Troms/Nordland er et svart hull i såkalt ambulansehelikopterdekning. Dette har jeg tatt opp med statsråden tidligere. Hvis man skal legge ned fødeavdelinger, vil statsråden da sørge for at vi får en ny ambulansehelikopterbase sånn at man i hvert fall har muligheten til å ta akutte tilfeller?
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-11-24:
Som representanten Skei Grande nevner i sitt spørsmål, blir kraft fra land vurdert for alle nye utbygginger og større ombygginger i petroleumssektoren. Dette har vært gjennomført for alle utbyggingsplaner siden 1996 og har gitt resultater. For flere av de nye feltene som har blitt bygd ut med selvstendig infrastruktur, har kraft fra land blitt valgt som løsning. I dag er derfor Troll A-plattformen, Gjøa, Ormen Lange og Snøhvit forsynt med kraft fra land. En slik løsning er også valgt for Valhall og Goliat. I 2009 var 39 pst. av norsk gassproduksjon fra felt som har kraft fra land. Vurderinger av kraft fra land for alle de nye enkeltfeltene inkluderer tilgangen på kraft på fastlandet, kostnader ved tiltaket og utslippsreduksjoner på kontinentalsokkelen. En nødvendig forutsetning for ytterligere leveranser av kraft til petroleumsvirksomheten utenfor Midt-Norge er eksempelvis å få realisert Ørskog–Sogndal raskt. Vi har lært fra beslutningen på Ormen Lange at det er helt nødvendig å se utbygginger i hele kjeden i sammenheng. I vår oppfølging av aktiviteten på kontinentalsokkelen har vi også fokus på å få vurdert relevante områdeløsninger der det kan være en hensiktsmessig løsning. Særlig aktuelt vil det kunne være i områder der det er gjort flere mindre funn i nærheten av hverandre. I tillegg har både myndigheter, selskaper og andre institusjoner gjennomført en rekke utredninger av kraft fra land til eksisterende felt. Gjennom arbeidet med rapportene Kraft fra land til norsk sokkel fra 2002 og 2008 analyserte Oljedirektoratet, Norges vassdrags- og energidirektorat, og for 2008-studien også daværende SFT og Petroleumstilsynet, muligheten for kraft fra land til eksisterende felt i definerte områder på kontinentalsokkelen. Norskehavet var et av flere områder som ble analysert. Analysen av kraft fra land for de ulike områdene er nylig oppdatert i forbindelse med Klimakur-arbeidet. I Klimakur-rapporten er tiltakskostnadene ved å drive alle elektriske anlegg på eksisterende innretninger i Norskehavet med kraft fra land beregnet til 1 550 kr per tonn CO2. På bakgrunn av dette omfattende arbeidet ser jeg ikke behov for å utarbeide ytterligere planer vedrørende kraft fra land til Norskehavet, som representanten Skei Grande ber om. For utbygginger av nye ressurser har vi i 15 år hatt et system som sikrer at kraft fra land blir utredet og besluttet når det er et fornuftig tiltak. Det inkluderer både utbygging av enkeltfelt og flere felt i samme område. Når det gjelder eksisterende felt, har vi nylig foretatt en vurdering av konsekvensene av et slikt tiltak.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-11-24:
Det er mulig representanten Skei Grande oppfattet det som et håndslag, men jeg oppfatter det først og fremst sånn at det som det blir spurt om, og det som blir tatt opp, er noe som i praksis blir gjennomført. På sokkelen har vi nå hatt et omfattende arbeid – jeg nevnte i mitt svar også områdeplaner – for å se på mulighetene. Det er ikke sånn som en kan få inntrykk av fra representanten, at en ikke ser to felt i sammenheng, ikke evner å ha to tanker i hodet samtidig, når en vurderer eventuell elektrifisering. Det er grunnen til svaret – det som det spørres om her, er noe som er praktisk politikk i dag. Hovedutfordringa sånn som situasjonen er nå, går på å finne tilkoplingspunkter og å finne tilstrekkelig med kraft. Vi ser langs kysten, dels i Bergen-området, dels i Midt-Norge, at vi har for dårlig nett. Det skaper store utfordringer hvis en skal gå videre med elektrifisering, sånn som situasjonen er nå.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-11-24:
Det som representanten Skei Grande nå tar opp, er i praksis noe som kan samles i ett svar: Det er tilgang på kraft. Som følge av de beslutningene som over tid er tatt i Midt-Norge, har vi hatt for dårlig tilgang på kraft i det området. Det er svært problematisk når vi nå ser det inn mot Nyhavna og eventuelt nye elektrifiseringsbehov i det området. Vi ser også at det er utfordringer lenger sør. Så jeg tror ikke vi i denne saken må gjemme oss bak noen innganger og formuleringer som går på samordning, mangel på helhetlige planer. Hovedutfordringen – hvis vi snakker om elektrifisering i Midt-Norge – er mangel på tilgang på kraft. Vi må ville bygge linjer, vi må ville utbygge kraftproduksjonen i området. Gjør vi det, får vi det på plass, som er min intensjon, har vi også et godt utgangspunkt for å få ned CO2-utslippene på sokkelen videre framover.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-11-24:
Jeg takker for det. Jeg ser at jeg var vel ivrig i å skulle formidle et budskap, som er ganske omfattende, om hva som må gjøres for å få ned CO2-utslippene på norsk sokkel. Når det gjelder resten av det jeg hadde tenkt å si i stad, om hvordan jeg skal behandle denne prosessen framover, er nettopp det å se den norske petroleumspolitikken i en større sammenheng helt avgjørende. Hvis en skulle vurdere petroleumsvirksomhet i Norge kun ut fra en tenkning innenfor nasjonale rammer, ville regnestykkene bli veldig spesielle å forholde seg til, for vi vet at det er et internasjonalt behov, en etterspørsel, etter petroleumsprodukter. Det står og faller ikke med hvorvidt Norge produserer olje eller ikke. Det som er vår oppgave, er å sørge for at den produksjonen som vi har i Norge, er så god som overhodet mulig. Det som det også var viktig for meg å få fram i mitt svar, var at jeg mener det er gjort en betydelig innsats i Norge over tid for å bidra til nettopp det.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-11-24:
Det blir jo relativt kompliserte regnestykker hvis en skulle ha med alle elementer rundt disse spørsmålene. Det vi ser en tettest sammenheng med, gjelder bruk av norsk gass i Europa, hvor vi har rørledninger, hvor vi har infrastruktur, og hvor vi ser at bruken av kull i dag er utstrakt. Der er det gjort beregninger som viser ganske betydelige potensielle utslippsreduksjoner fra våre naboland hvis kullkraftverk blir stengt ned, og en isteden bruker gass som innsatsfaktor. Så jeg mener at i klimapolitikken og i petroleumspolitikken er det viktig å ha flere tanker i hodet samtidig. I Norge har vi fantastiske muligheter til å bygge ut fornybar energi videre. Vi har ikke kull som basislast i energiproduksjonen. Vi ser at andre land er i en helt annen situasjon. De fleste land er ikke som Norge. Det er ikke tvil om at Norge kan bidra til at det skjer en utbytting av energibærerne i deres produksjon.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-11-24:
«Klima- og forurensningsdirektoratet, Klif, uttrykker bekymring for klimakonsekvensene dersom Åm-utvalgets tiltak gjennomføres for økt norsk petroleumsproduksjon. Ifølge flere medier 17. november 2010 bekymrer Klif seg spesielt over økte norske CO2-utslipp. Vil statsråden sikre at dette faktisk utredes med bakgrunn i scenarioer fra IEA om verdens energibehov, at både de nasjonale og globale CO2-effektene vektlegges ved endringer i norsk olje/gassproduksjon i forhold til Åm-utvalgets referansebane?»
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-11-24:
Jeg synes statsråden her var på god vei til et godt svar, for statsråden kom med gode presiseringer om helhetsregnskapet for oljeutvinning og -bruk. En ser seg ikke blind på CO2-utslippene ved utvinning på norsk sokkel, men en ser på totalen. Men jeg savner fortsatt – det var mulig at det var i det gjenværende i statsrådens innlegg – det å få en beregning av de nasjonale CO2-konsekvensene, men også de globale CO2-konsekvensene. Det Klif henger seg opp i, og som er essensen i min utfordring, er at de ser på det som problematisk å følge opp Åm-utvalgets innstilling, for det er større CO2-utslipp per fat olje i halen av feltene. Da blir det et problem. På grunn av norske CO2-regnskap vil en ikke anbefale Åm-utvalgets innstilling. Men i et globalt perspektiv, der IEA sier at verden trenger ny tilgang til olje- og gassfelt selv om forbruket totalt skal ned, vil altså utslippene av CO2 globalt øke hvis Norge lar være å utvinne norsk olje og gass, for da tar en i bruk kull andre steder. Det virket som om statsråden var enig i den tanken, men kan en gi noe svar på om en også vil få et globalt CO2-regnskap i de norske vurderingene?
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-11-24:
Det er sjelden det nesten bobler inni meg når jeg står her og hører statsråden svare, men akkurat i dag gjør det det, for jeg føler meg veldig på bølgelengde med hensyn til hvordan en bør tenke. Jeg håper nå at statsråden også vil sørge for at en får kvantifisert litt når det gjelder konsekvensene dersom en kutter i norsk olje- og gassvirksomhet, og hva det betyr globalt. Det en må anta, slik som IEA gjør, er at da er det kull som er marginalforekomsten. Mindre gassproduksjon i Norge betyr at EU må importere sin gass fra andre land, sannsynligvis fra Russland, som da vil kompensere for sin manglende gassforsyning på hjemmebane ved å øke sin lokale kullproduksjon. Det er i hvert fall et scenario som mange intelligente folk har lagt fram. Jeg er litt ute etter om statsråden kan bekrefte at han faktisk også vil gå videre, slik at den ideen eller det tankesettet som jeg deler med statsråden her, også blir kvantifisert litt, for det er viktig for den politiske debatten. Klif har en mye mer aktiv rolle i den offentlige samfunnsdebatten enn statsrådens egne direktorater har inntatt. Da er det viktig at en faktisk kvantifiserer konsekvensene, og ikke lar dem få operere på egen hånd, slik som de har gjort nå.
Henning Warloe (Høyre), 2010-11-24:
Jeg har følgende spørsmål til forsknings- og høyere utdanningsministeren: «Da Stortinget behandlet Dokument 8:7 for 2009–2010, et representantforslag fra Venstre om tydeliggjøring av den akademiske frihet, ble det enstemmig vedtatt å be regjeringen vurdere på hvilken måte den akademiske friheten for forskere ansatt i instituttsektoren kunne styrkes. Likevel omtaler Aftenposten et nytt forsøk på sensur av et forskningsarbeid, denne gang fra Arbeidsdepartementet. Hva har statsråden gjort for å tydeliggjøre krav til akademisk frihet, slik hun varslet i svar til komiteen da saken var til behandling?»
Henning Warloe (Høyre), 2010-11-24:
Jeg takker statsråden for svaret, og jeg er glad for at hun står på det samme synet på akademisk frihet som hun gjorde i det brevet hun skrev til komiteen da dette representantforslaget var til behandling. Men der skrev hun jo ganske tydelig hvilke tiltak hun kunne tenke seg å gjennomføre, og dette brevet ble skrevet 30. november i fjor, altså for ca. ett år siden. Nå sier hun i svaret her i dag at hun «allerede i forrige uke» sendte et brev til sine kollegaer i de øvrige departementene og gjorde oppmerksom på det som burde være regjeringens politikk allerede i utgangspunktet. Jeg får jo da det inntrykket at Aftenpostens skriverier har medført en svært rask reaksjon fra statsrådens side, mens altså det et enstemmig storting vedtok den 16. februar i år, ikke har medført noe som helst. Jeg lurer på om statsråden kan utdype det.
Henning Warloe (Høyre), 2010-11-24:
Jeg vil referere til statsrådens svar til komiteen i forbindelse med saksbehandlingen, som altså er skrevet den 30. november i fjor. Der skriver statsråden at for ytterligere å styrke prinsippet vil man likevel vurdere å bruke retningslinjene for statlig basisfinansiering av forskningsinstitutter til å tydeliggjøre retten til akademisk frihet for de institutter som er omfattet av denne ordningen. Jeg tror at statsrådens veldig tydelige klargjøring av hva som enkelt kunne gjennomføres for et år siden, gjorde at også regjeringspartiene sluttet seg til opposisjonens forslag i denne saken, slik at det var en enstemmig komité som anmodet stastråden om å iverksette dette. Regjeringspartiene oppfattet det kanskje som om dette var å slå inn åpne dører. Men disse dørene var tydeligvis ikke så åpne likevel. Jeg mener at det ville være enkelt av statsråden å gjennomføre det som hun selv gjorde rede for i brevet for et år siden.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-24:
Det brevet som jeg nå har sendt til mine kolleger i regjeringen, viser til en standardkontrakt som faktisk ble opprettet i 2006. Den ble gjennomgått i 2008. Vi undersøkte da hvordan den ble brukt, om den var kjent og hvordan vi eventuelt kunne forbedre den. Så dette handler ikke om noe som er kommet på akkurat nå. Det jeg gjorde nå, var å sende ut et brev for å minne mine regjeringskolleger om at det finnes en standardkontrakt. Det spørsmålet faktisk dreide seg om, var i tillegg noe annet enn det som handler om departementenes egne kontrakter. Det den akademiske friheten som går utover universitets- og høyskolesektoren, handler om, er hvordan vi skal nedfelle den akademiske friheten i institusjonene som ikke berøres av universiteter og høyskoler. Det innspillet har vi nokså nylig fått fra Forskningsrådet. Som sagt, det er til vurdering i departementet og vil sannsynligvis påvirke arbeidet med slike kontrakter framover.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-24:
Det er en relativt komplisert prosess, som også representanten Warloe er klar over. Komiteen drøftet i forbindelse med representantforslaget om presiseringen av den akademiske frihet utover universitet og høyskole skulle lovfestes eller ikke. Det er jo et ganske komplisert og krevende arbeid. Uansett trenger vi retningslinjer for dette arbeidet. Det er ikke gjort i en håndvending å få det implementert i nye retningslinjer, eventuelt å tenke seg et lovarbeid. Men jeg er enig i at både departementer og andre oppdragsgivere tydeligvis ikke har vært helt klar over de kontraktene og bestemmelsene som gjelder, og det har vært nødvendig for meg å peke på forskjellen mellom å inngå en kontrakt om forskning, og å inngå en kontrakt om vanlig utredning eller konsulentarbeid. Det var det nødvendig å gjøre. Derfor har jeg presisert dette nå, i det brevet som det er referert til. Men fremdeles jobber vi med den best mulige måten for å få den akademiske friheten nedfelt i andre typer kontrakter enn de som spesielt angår universitetene og høyskolene. Det er et viktig arbeid som jeg legger stor vekt på nå.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2010-11-24:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til landbruks- og matministeren: «123 703 fjærfe døde under transport til slakterier i fjor. Dette høye tallet kan ha flere årsaker. Hva vil statsråden bidra med for at antall fjærfe som dør under transport, blir så lavt som mulig, innenfor rimelighetens grenser?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2010-11-24:
Jeg takker statsråden for et omfattende svar. Det som er bekymringsfullt, er jo at antallet døde dyr har økt, selv om det har vært fokus på dette gjennom mange år. Det er vel ingen tvil om at alle vi her i salen er for dyrevelferd. Jeg er også helt sikker på at både produsenter, transportører og slakterier selvfølgelig også er for en god dyrevelferd. Vi har her et felles mål alle sammen, det er jeg ikke i tvil om i det hele tatt. Men det som skremmer meg, er jo at antall dyr som omkommer under transport, øker. Her er det fortsatt mye å gjøre. Fortsatt er det bl.a. slik at man ikke kan regulere temperaturen inne i alle slakteribiler. Det er også store variasjoner med tanke på hvor i landet skadene skjer. Jeg tror nok det er mye som fortsatt må gjøres for at vi skal få ned det store antallet døde dyr, for det er klart at 123 000 er et høyt antall.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2010-11-24:
Jeg takker nok en gang for statsrådens svar. Jeg skjønner at vi har felles mål her. Det er ingen tvil om det. Vi har også en del felles løsninger på dette. Men det er klart at det må skje noe rimelig raskt, for dette er jo ikke noe nytt problem, og problemet har bare blitt større og større. Og noe så enkelt som at man kan regulere temperaturen inne i bilen, avhengig av hva temperaturen er utenfor bilen, må være viktig. Man må også se på at dødeligheten varierer forskjellige steder i Norge. Jeg tror at hele kjeden, fra produsenten til transportøren og til slakteriet, må samarbeide med tanke på dyrevelferden. Det kan jo også være noen dyr fra produsenten som ikke er skikket til å bli transportert, enten de har skader eller – slik statsråden sier – det kan være våte dyr. Jeg har selv vært på et slakteri og sett at det kan være litt forskjellig kvalitet på de bilene som transporterer.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-11-24:
Jeg deler representanten Bredvolds bekymring. Jeg er veldig oppmerksom på de utfordringene som spesielt går på transport av fjærkre. Det er en sak som vi vil ha stor oppmerksomhet på framover, nemlig de dyrevernmessige utfordringene knyttet til transport av slaktekylling. Mattilsynet planlegger nå en nasjonal tilsynskampanje på hold av slaktekylling i 2011. Et fokusområde i denne kampanjen planlegges å være transport av dyr til slakteri. Det vil bl.a. bli fokusert på næringens eget ansvar for dyrevelferd og ikke minst på Mattilsynets bruk av virkemidler når det registreres avvik. Så vil jeg understreke at en del av problemene også kan knyttes til genetiske egenskaper hos dyrene. Norske produsenter er avhengige av dyremateriale fra utenlandske oppdrettere, fordi det ikke drives avl på fjærfe i Norge. En rapport fra EUs vitenskapskomité indikerer at nyere kyllinglinjer med rask vekst har dårligere konstitusjon. Det gjør dem mer utsatte for bruddskader og dødsfall, så dyrevelferdsmessige utfordringer når det gjelder slaktekylling, er gjenstand for stor oppmerksomhet både hos myndigheter og næring – nasjonalt og internasjonalt.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-11-24:
Som sagt er jeg opptatt av den samme bekymring som representanten Bredvold uttrykker. Det vil jeg understreke. Det er derfor også Mattilsynet nå vil gjennomføre en nasjonal tilsynskampanje på hold av slaktekylling i 2011, der en har fokus på transport av dyr til slakteriet. Det er naturlig i den sammenheng å se på hva slags virkemidler en kan ha for å forbedre situasjonen. Det vil jeg ha stor oppmerksomhet på framover, og jeg skal ta med meg de signaler som representanten Bredvold har gitt i denne saken i dag.
Erna Solberg (Høyre), 2010-11-24:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til arbeidsministeren: «1. juli 2010 ble tilskuddsordningen til ordinært datautstyr avviklet av regjeringen. Nå fremkommer det en rekke eksempler der elever med dysleksi ikke får hjelpemidlene de trenger i skolen. Etter at Arbeids- og velferdsdirektoratet sendte ut beskjed til de lokale hjelpemiddelsentralene om at «datautstyr» ikke lenger får statlig tilskudd, har hjelpemiddelsentralene også sluttet å gi støtte til bruk av pedagogisk tilrettelagt programvare. Er dette regjeringens politikk?»
Erna Solberg (Høyre), 2010-11-24:
Vi kan godt diskutere hvor lurt vedtaket som stortingsflertallet, regjeringspartiene, gjorde, var, men etter den tid er det avdekket en konsekvens som er langt større. Barn med dysleksi får ikke lenger hjelp til pc fra hjelpemiddelsentralene, men tvert imot forutsetter man at alle foreldre kan kjøpe det selv. Konsekvensene av det rundskrivet som gikk ut, er at det nå oppfattes som at det ikke bare er den fysiske pc-en som ikke blir gjort tilgjengelig, men også programvare til pc-en som er tilrettelagt for dyslektikere. Det har altså i løpet av den korte perioden som har gått siden vedtaket ble fattet, vært et fall på nesten 65 pst. i kjøp av tilrettelagte dysleksiprogrammer fra leverandørene i Norge. Det tilsvarer at det skulle være 65 pst. færre elever som nå trenger hjelp for sin dysleksi. Det ville vært en revolusjon i norsk skole hvis det hadde vært riktig. Følger regjeringen med på konsekvensene? Følger regjeringen med på at barn får det tilrettelagte tilbudet som de faktisk skal ha? Eller er dette noe man bare håpet gikk over?
Erna Solberg (Høyre), 2010-11-24:
Oppfatter jeg det riktig hvis det jeg nå skal forstå av statsrådens svar, er at det ikke er hjelpemiddelsentralenes ansvar å gi programvare, men skolenes ansvar. Tidligere har programvare vært gitt av hjelpemiddelsentralene i forbindelse med at datautstyret har blitt utlevert. Man har altså fått de hjelpemidlene som bl.a. gjør at man kan få lest opp tekst via hjelpemidlene. Dette er vanskelig tilgjengelige hjelpemidler for en vanlig familie, og det er veldig mange skoler som ikke kjenner til disse. Hjelpemiddelsentralenes jobb med å være en «kompetansehub» for nettopp denne typen teknologi svekkes jo hvis de som sitter nær barna og skal vurdere hvilke tilbud de trenger, ikke har kompetanse om hva som faktisk utvikles. Da er mitt spørsmål – tilbake til det opprinnelige: Er det slik at man mener at programvare ikke skal leveres ut av hjelpemiddelsentralene, men av kommunene?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-11-24:
Den endringen i regelverket som ble foretatt som følge av Stortingets vedtak med virkning fra 1. juli i år, innebærer at det ikke lenger gis tilskudd til ordinært datautstyr. Videre er ordningen med utlån av ordinært datautstyr avviklet med unntak for elever og personer som får utdanningstiltak fra Arbeids- og velferdsetaten. Disse kan fortsatt gis utlån av ordinært datautstyr dersom omfattende tilpasninger av datautstyret og hjelpemidlene krever en totalløsning. Grensen mellom hva som defineres som et hjelpemiddel, og hva som er en vanlig forbruksvare, vil endre seg over tid. Begrunnelsen for Stortingets vedtak om å fjerne stønad til ordinært datautstyr er at dette er utstyr som nå har blitt så vanlig i befolkningen at det ikke lenger kan defineres som hjelpemiddel i folketrygdlovens forstand. Samtidig har prisene på datautstyr i ordinær handel gått betydelig ned de senere årene. Det gis fortsatt stønad til spesialtilpasset datautstyr og programvare for betjening av ordinært datautstyr dersom det er nødvendig. Elever med behov for spesielle dataprogrammer for lesing, skrivestøtte og talestyring vil få dette fra hjelpemiddelsentralen på samme måte som tidligere. Videre har hjelpemiddelsentralen ansvar for å installere administrativ programvare og hjelpemiddelprogramvare, mens skolen har ansvar for installasjon av pedagogisk programvare på skole- og hjemmemaskin. Det er viktig å understreke at elevenes rettigheter etter opplæringsloven ikke er forandret som følge av Stortingets vedtak. Skolen og pedagogisk-psykologisk rådgivningstjeneste skal utrede elevens behov. De som ikke har eller ikke kan få tilfredsstillende utbytte av det ordinære tilpassede opplæringstilbudet, har rett til spesialundervisning. Hvis innkjøp av pc er nødvendig som følge av hvordan grunnskoleopplæringen ved en skole er lagt opp, ligger ansvaret etter opplæringsloven på kommunen som skoleeier. Elever i grunnskole og videregående skole som gjennom vedtak om spesialundervisning har krav på en viss type utstyr til bruk i opplæringen, har uavhengig av kommunens økonomi fortsatt rett til slikt utstyr. Foreldre og foresatte kan klage til fylkesmannen dersom de mener at kommunen ikke følger loven.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-11-24:
Regjeringen har et system for å kunne følge med på hvordan skolene gir utdanningstilbud, gjennom fylkesmannen. Det er fylkesmannen som har mulighet til å kontrollere at kommunene gir den tilpassede opplæringen som kommunene skal kunne gi. Når det gjelder pc-er, er det et faktum at de aller fleste husholdninger som i dag har barn, har tilgang på pc hjemme. De siste tallene fra SSB sier 89 pst., så derfor mente vi det var riktig at man kunne la elevene bruke egne pc-er. Dersom eleven trenger programvare, er det skolens ansvar å sørge for at eleven får det. Hvis man trenger større tilpasninger av pc-en, der vanskene er særskilt store, vil det fortsatt kunne gis hjelp fra hjelpemiddelsentralen.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-11-24:
Som jeg sa i mitt svar, er det forskjell på hva slags programvare vi her snakker om. Elever som har behov for spesielle dataprogrammer for lesing, skrivestøtte og talestyring, vil få det fra hjelpemiddelsentralene på samme måte som tidligere. Men det er mange elever som har lese- og skrivevansker, og da er det kommunen – gjennom PPT-tjenesten og de tiltak som settes i verk der – som er den rette instansen til å bidra. Slik har det også vært tidligere. Det er ikke gjort noen endringer i det lovverket i forbindelse med de endringer som ble vedtatt i Stortinget, med virkning fra 1. juli 2010. Ja, det er forskjell. Noe skal gå fra kommunen, mens mer sammensatt og krevende utstyr som krever spesialtilpasning, vil, som før, være tilgjengelig fra hjelpemiddelsentralene.
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2010-01-13:
Mitt spørsmål går til kunnskapsminister Kristin Halvorsen. Ifølge Regjeringens forslag skal skolene være pliktige til å tilby leksehjelp fra første til fjerde trinn. Det legges få føringer for hvordan denne skal gjennomføres. Det har blitt pekt på at det legges til grunn en fagarbeiderlønn i kostnadsberegningen. Det stilles altså ingen kompetansekrav til dem som skal drive med leksehjelpen. Utdanningsforbundet påpeker at dette kan føre til at ordningen får preg av tilsyn framfor læring. Senest i går ble det publisert forskning som viser at lekser har liten effekt og kan bidra til økte sosiale forskjeller dersom de ikke blir gitt eller fulgt opp på en tilfredsstillende måte. Når det i Regjeringens forslag til leksehjelp ikke stilles krav til kompetanse for dem som skal følge opp, kan vi stå overfor vesentlige utfordringer. Mitt spørsmål er derfor følgende: Mener statsråden at de forskningsresultatene som nå har kommet fram i den senere tid, gjør det aktuelt å innføre kompetansekrav knyttet til dem som skal utføre leksehjelpen i barneskolen?
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2010-01-13:
Jeg takker kunnskapsministeren for svaret og er glad for at hun er enig i flere av Fremskrittspartiets synspunkter på området. Noe av utfordringen med dette tiltaket er at det ikke legges føringer for hvordan det gjennomføres. Flere skoler har tatt til orde for at de ønsker å gjøre det som en del av SFO. Det vi vet, er at det ofte er de elevene med bemidlede foreldre, eller ressurssterke foreldre, som har mulighet til å gå på SFO, mens de som ikke har det, ikke har den samme muligheten. Ser statsråden at dette kan bidra til å styrke den allerede eksisterende trenden i den norske skolen, der man ser at man reproduserer de sosiale forskjellene vi allerede har i samfunnet?
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2010-01-13:
I motsetning til Kristelig Folkeparti er vi i Fremskrittspartiet positive til å øke timetallet og mener at det er en viktig prioritering. Men disse timene skal også fylles med noe. Og forskning har gang på gang vist at antall lærere pr. elev har liten eller ingen effekt på kvaliteten i skolen. Likevel har Regjeringen løftet dette som et av de viktigste tiltakene. Men ifølge fagbladet Utdanning er det stor uenighet innad i regjeringspartiene om hvor stor denne lærertettheten faktisk skal være. SV har tidligere tatt til orde for å tallfeste dette med 15 elever pr. lærer. Så det vi i Fremskrittspartiet lurer på, er rett og slett: Hva er Regjeringens politikk på området? Og har man klart å enes om et spesifikt tall i denne saken?
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2010-01-13:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kunnskapsministeren: «Opplæringsloven skal ivareta og sikre elevers rettigheter. Den er omfattende og beskriver viktige momenter for å trygge elevenes skolehverdag. Dessverre opplever en i dag at norske skoler bryter med vesentlige og viktige moment nedfelt i denne loven, uten at dette medfører konsekvenser for den aktuelle lærer, skole eller skoleeier. Er Regjeringen villig til å fremme sak for Stortinget om å innlemme sanksjonsmuligheter i opplæringsloven for å forebygge slike brudd?»
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2010-01-13:
Kunnskapsministeren la stor vekt på oppfølging av brudd på § 9a, noe som er kjempeviktig. Samtidig ser vi at de fleste brudd på opplæringsloven går på HMS – helse, miljø og sikkerhet – og flere skoler har ikke godkjent inneklima. Private skoler må ha nasjonal godkjenning når det gjelder HMS. Dersom de ikke har det, blir de nektet å bruke skolebygget. Offentlige skoler, derimot, blir kontrollert av lokale, offentlige organ og får ofte en frist på to–tre eller fire år for å rette opp i dette. Ser statsråden at en slik forskjellsbehandling av private og offentlige skoler når det gjelder HMS-krav, er uheldig? Vil hun vurdere å innføre de samme reglene i de offentlige skolene som i de private?
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2010-01-13:
Kunnskapsministeren tar til orde for å komme tilbake med hensyn til likestilling av offentlige og private skoler når det gjelder krav. Vi i Fremskrittspartiet ønsker et fritt skolevalg slik at foreldrene og elevene selv eventuelt kan velge bort de skolene som bryter med opplæringsloven. En slik ordning vil også gjøre skolene til selvstendige enheter, noe som vil gi rom for innføring av økonomiske sanksjonsmuligheter i forhold til de skolene som bryter med loven. Ja, det er korrekt, som kunnskapsministeren påpeker, at det er flere offentlige skoler. Men når man utarbeider et regelverk, vil det være enklere å innlemme både private og offentlige skolebygg når det kommer til elevers krav på godt inneklima og arbeidsmiljø. Mitt spørsmål igjen: Ser ikke statsråden det som mulig å likestille HMS-reglene for private og offentlige bygg?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-01-13:
Først må jeg si at jeg hilser en debatt om lekser velkommen. Jeg tror veldig mange mennesker har hatt en oppfatning av at en god lærer er en lærer som gir mye lekser, en krevende skole er en skole som har mye lekser, og en lærer som er mer tilbakeholden og kanskje bevisst i forhold til hvordan man gir lekser, er en slappfisk. Slik er det ikke. Det er tvert imot slik at man skal være veldig bevisst på hva slags type lekser man gir og hvordan man følger dem opp, for at det skal kunne støtte opp under undervisningen og være positivt. Det er riktig som forskningen viser, at hvis man gir ugjennomtenkte lekser, for mye lekser, lekser som introduserer læring man ikke har vært igjennom i timene, eller ikke følger opp og retter lekser, kan det virke motsatt og styrke de sosiale forskjellene istedenfor å bekjempe dem. Dette er en veldig vesentlig og viktig debatt. Så i forhold til leksehjelpen: Det er mange unger som blir oppgitt over at de ikke kan gå hjem fra skolen og være ferdige med arbeidsdagen sin. Leksehjelp skal være en støtte for dem som ønsker å få mer bistand på skolen til å bli ferdige med leksene, og som kanskje er blant de barna som ikke har foreldre som det er lett å spørre om hjelp til leksene, når de kommer hjem. Det vi har foreslått, og som Fremskrittspartiet har støttet i statsbudsjettet for 2010, er at det skal innføres to timers gratis leksehjelp på 1.–4. trinn fra høsten av. Fordi det er på 1.–4. trinn, har man satt kompetansekravene slik som representanten Hanekamhaug er innom; det er ikke krav om lærerkompetanse, men 25 pst. av bevilgningen skal brukes til å tilrettelegge og trene opp. Det vi gjør nå, er å være veldig bevisst på hvordan vi skal gjennomføre denne leksehjelpen. Det er to timer i uken for alle barn i 1.–4. klasse, det er gratis, og handler ikke om om de går på SFO eller ikke. Men vi må nå sørge for at dette får en slik innretning at det ikke blir et tilbud til de ungene som er glad i skolen fra før, men til dem som trenger litt ekstra hjelp.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-01-13:
Først vil jeg gjerne berømme representanten Hanekamhaug, for jeg hadde forventet at Fremskrittspartiet kom fra motsatt side i leksedebatten. Slik har jeg ofte oppfattet Fremskrittspartiet før, at dette med krav til lekser var beviset på at vi hadde en skikkelig kunnskapsskole. Så jeg synes dette er med på at vi kan få en mer opplyst, kunnskapsrik debatt om lekser. Den honnøren vil jeg gjerne gi representanten. Så til hvordan vi organiserer dette: Det er riktig at en del skoler planlegger å knytte det til SFO, men det er et tilbud til alle barn, også dem som ikke vanligvis går i SFO – så det skal nå bredere enn det. At det knyttes til SFO, kan ikke ekskludere barn som ikke går i SFO. Vi vet at det er veldig viktig, f.eks. med tanke på barn med minoritetsbakgrunn, som kanskje vil være noen av dem som trenger dette mest. Vi har en ganske krevende balansegang å gå når vi skal introdusere dette, fordi vi vet at leksehjelp som blir målrettet ut fra dem som vi vet strever litt på skolen, blir en leksehjelp som ikke fungerer. Men en leksehjelp som først og fremst appellerer til dem som er flinke på skolen fra før, er også en leksehjelp som ikke fungerer. Vi jobber nå med hvordan vi skal finne kvaliteten i dette, slik at en når målsettingen. Men utgangspunktet er en lærer som gir gode lekser.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-01-13:
Det er veldig fint at man er ivrig etter å stille spørsmål!
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-01-13:
Absolutt! Tidsbrukutvalget er veldig konkret i sine forslag om hva man mener at lærerne og skolen kan bruke mer tid på, og hva de kan bruke mindre tid på. Lærerne er veldig tydelige på hva de ønsker å bruke mer tid på: Det er elevene – enten det er forberedelse til timer, arbeid i timene eller etterarbeid knyttet til timene. Det lærerne først og fremst sier tar mye tid, er generell møtevirksomhet, altså ikke møtevirksomhet som er knyttet til undervisningen, men generell møtevirksomhet. Jeg tror veldig mange skoler kan jobbe mye med det. Det som jeg nå gjør, er å tidfeste alt vi foreslår overfor skolen, tenke på hva dette krever av tid, ikke for oss, departementet eller direktoratet, men for læreren. Det er punkt nummer en. Punkt nummer to: Jeg vil gjerne komme tilbake til Stortinget med hvordan vi helt konkret skal følge opp forslagene fra Tidsbrukutvalget. Det dreier seg om god skoleledelse, f.eks. Punkt nummer tre: Jeg oppfordrer kommunene og kommunestyrene til å diskutere det som står i Tidsbrukutvalgets rapport, for de er skoleeiere.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-01-13:
Den forskningen som nå er lagt fram, er ikke politisk sensurert, men den viser at det fins gode og dårlige lekser, at det fins gode og dårlige måter å jobbe med lekser på, og at lekser som sådanne ikke er av de tingene som har størst effekt. Det er læreren og kvaliteten på læreren som har størst effekt i skolen, uansett hvordan vi snur og vender på det. En god lærer gir lekser som er repetisjon av stoff man har vært igjennom, og som elevene er forklart, man introduserer ikke ny kunnskap gjennom leksene. En god lekse er også en lekse man får tilbakemelding på. Det som ofte skjer på dette feltet, har jeg lagt merke til, er at det blir diskusjon: Hva virker, hva virker ikke, og hvordan skal man gjøre det? Jeg er helt sikker på at en masse unger nå holder forskningen opp foran læreren og sier: Det står her – lekser virker ikke, så det må vi slippe! Det jeg vurderer, er å holde en konsensuskonferanse og ha leksespørsmålet som et pilotprosjekt for å samle fagfolk – praktikere og forskere – diskutere hvordan vi bruker lekser best, og bli enige om et slags minimum når det gjelder hva slags plass lekser skal ha i norsk skole.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-01-13:
Det er uansett sånn på alle områder i skolen at foreldrene er en ressurs som det er utrolig viktig å involvere, også når det gjelder lekser. Men det som er den store utfordringen når det gjelder den forskningen vi har om lekser, er at lekser gitt på gal måte kan øke forskjellene, bl.a. fordi de elevene som ikke har fått gjennomgått leksene på skolen, er avhengige av at foreldrene kanskje forklarer i stedet for å være med på å repetere eller øve inn ting man har gått igjennom. Så den store bekymringen når det gjelder dette med lekser, dreier seg om at de må gis på en sånn måte at det ikke øker de sosiale forskjellene i skolen. Så er det selvfølgelig veldig viktig at foreldrene er seg bevisst hvordan de kan støtte opp om jobbingen med lekser, men det er også en oppfordring til foreldrene å ikke måle kvaliteten og kunnskapstørsten i skolen ut fra mengden lekser elevene får, for det gir et helt galt bilde.