Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-28:
La meg først si at saksordføreren og flere andre talere har gjort rede for saken. Dette er et spørsmål man godt kan politisere og si at det er uenighet om, men Riksrevisjonens rapport er først og fremst er et dokument for å peke på de samlede utfordringene vi har på det feltet som går på psykiatri. Etter mange år her i huset husker jeg godt den gangen psykiatriplanen første gang ble vedtatt. Det er vel ca. ti år tilbake. Det denne rapporten fastslår, er at situasjonen er vesentlig bedre i dag enn for ti år tilbake, uten at det dermed er sagt at det ikke er store utfordringer innenfor psykiatrien. Det avdekker jo også rapporten. Derfor er det grunn til å si at denne rapporten fra Riksrevisjonen må være en del av det grunnlagsmaterialet som Helse- og omsorgsdepartementet tar med seg i sitt videre arbeid for å forbedre tilbudet til psykiatriske pasienter. Det denne rapporten også viser, er at det er store forskjeller mellom helseforetakene. Det er store forskjeller mellom de ulike helseregionene. Det som er utfordringen, er hvordan vi sørger for å få et bedre og likeverdig tilbud til dem som faktisk har bruk for det. Men det er viktig å huske på – og det er faktisk også et poeng – at gjennom disse ti årene som Opptrappingsplanen for psykisk helse har vart, har vi hatt mange ulike regjeringer i Norge, og vi har hatt mange ulike helse- og omsorgskomiteer her i huset. Og det har i grunnen vært tverrpolitisk enighet om dette løftet. Derfor skal man være varsom med å politisere det man ikke trenger å politisere, bare ta tak i det som Riksrevisjonens rapport tydelig avdekker, nemlig at vi har noen felles utfordringer, som jeg med sikkerhet vet at Helse- og omsorgsdepartementet ved statsråden tar tak i. La meg peke på noen av de utfordringene vi har. Det er flere som har vært inne på dem. En utfordring er at det er stor ulikhet i hvordan søknader behandles. Her ser vi – og det framkom også i høringen – at avslag på behandling varierer fra 3 pst. til 79 pst. i poliklinikkene. Vi ser også at spesialistandelen i de 46 undersøkte DPS-ene varierer fra 6 pst. til 43 pst. Her har vi på mange måter et Forskjells-Norge som ikke er planlagt. Årsakene til det står det også mye om i rapporten, og de er sammensatt. Men poenget er at dette avdekker en for stor ulikhet som gjør at mange pasienter ikke får den behandling de har krav på. Det er det som er utfordringen her. Det vi også ser, er at denne typen pasientgrupper ikke er egnet for stykkprisbehandling, og stykkprissystemet har vi jo innenfor helse. Det betyr at det også er en utfordring hvordan man skal klare å løse dette bedre i framtiden. Jeg hadde forleden dag gleden av å se et program på tv om paleontologen Jørn Hurum, som har kommet over et fossil i Messel i Tyskland. Han døpte det «the missing link». Det er mulig at det egentlig er «the missing link» vi etterlyser her også. Det er mulig at samhandlingsreformen som statsråden nå skal legge fram for Stortinget om kort tid, egentlig er «the missing link». I hvert fall ser vi veldig tydelig i psykiatrien at det mangler et mellomledd mellom helseforetaket og tilbudet ute i den enkelte kommune. Det er mulig at denne stortingsmeldingen bør bli kalt «the missing link» og ikke noe annet. Uansett kan denne samhandlingsreformen gi svar på mange av de utfordringer som Riksrevisjonens rapport her peker på, nemlig at det er manglende samhandling, manglende koordinering og manglende rapportering som gjør at mange pasienter helt uforskyldt faller igjennom i et system som er stort, vanskelig, uoversiktlig og byråkratisk. La meg i hvert fall håpe at denne stortingsmeldingen som vi får om kort tid, kan være et svar på «the missing link» i psykiatrien. La meg også si at vi ser at det har vært tilført betydelige ressurser i denne perioden, ikke bare gjennom opptrappingsplanen for psykisk helse, men også i kommuneøkonomien. Kommuneøkonomien har utvilsomt også bidratt, selv om den ikke har bidratt nok. Her står det også mye klokt i rapporten som det er viktig for departementet å ta tak i. I det store og hele vil jeg avslutte med å si at den rapporten som Riksrevisjonen har laget, er en viktig rapport. Denne rapporten kombinert med den kunnskap vi for øvrig har om dette feltet, og det vi vet kommer fra Regjeringen, gjør at jeg er optimist. Jeg tror også det er viktig å si at i den grad det er mulig i et så betent politisk spørsmål, bør man prøve ikke å politisere mer enn godt er, for her er det en stor grad av politisk vilje og enighet. Og hvis man ikke lykkes, tror jeg at representanten Lønning er inne på mye sentralt rundt dette, nemlig at det ikke dreier seg om politisk vilje til å få det til, det dreier seg egentlig heller ikke om ressurser, for ressurstilfanget har vært betydelig i perioden, men det dreier seg om enkle ting: Klarer vi å organisere dette godt nok, klarer vi å få samhandlingsmønsteret godt nok, og klarer vi å ivareta at det er pasienten som er det viktigste, og ikke systemet rundt? Så jeg tror vi er på riktig vei. Denne rapporten viser at vi har et stykke vei å gå, men vi har også gått et stykke, la oss også huske på det.