Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2004-06-03:
Fremskrittspartiet har gjennom en rekke år fremmet diverse forslag om at det skal innføres en trygdefinansieringsordning for behandling av pasienter med periodontitt. Det store gjennomslaget i denne saken kom i forbindelse med behandlingen av Dokument nr. 8:66 for 1999-2000, fra representantene Øystein Hedstrøm, John I. Alvheim og undertegnede om en trygdefinansieringsordning for pasienter som lider av raskt framskridende eller alvorlig periodontitt. I forbindelse med behandlingen av dette forslaget fremmet en enstemmig komite følgende forslag i Innst. S. nr. 194 for 2000-2001: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om trygdefinansiering for pasienter som lider av periodontitt i forbindelse med statsbudsjettet for 2002.» Forslagsstillerne kunne dermed konstatere at en lang kamp endelig så ut til å finne sin løsning. I forbindelse med statsbudsjettet for 2002 fulgte Regjeringen opp med en oppstartsbevilgning til trygderefusjon for periodontittpasienter, gjort gjeldende fra 1. mai 2002. Bevilgningene har så gradvis blitt økt i de senere års statsbudsjett. Men med respekt å melde må en vel konstatere at ting tar tid. Det er særlig problemstillingen for rehabilitering av tannsett og implantatbehandling som nå må sies å være den store utfordringen framover. For inneværende års budsjett er det avsatt 50 mill. kr til en ny refusjonsordning for rehabilitering av tannsett med marginal periodontitt. Denne ordningen er regulert i forskrift til folketrygdloven § 5-6 og gjelder for behandling utført utenfor sykehus, dvs. ved privatpraktiserende tannleger, fylkeskommunale tannhelsetjenester eller Odontologisk fakultet. Ifølge revidert nasjonalbudsjett for inneværende år, som nå ligger til behandling i finanskomiteen, heter det: «Hoveddelen av den nye refusjonsordningen dekker utgifter til konvensjonell protetikk(protese og broer festet på gjenværende tenner) (protese og broer festet på gjenværende tenner) I den gjeldende forskriften på dette området, som er den tidligere omtalte § 5-6, og som sist ble endret 29. januar 2004, heter det bl.a.: «Den protetiske behandlingen skal utføres av tannlege med spesialutdanning i protetikk eller likeverdig utdanning. Statens helsetilsyn avgjør om aktuell utdanning anses likeverdig med spesialutdanning i protetikk.» Det er allment kjent at det er stor mangel på tannleger som innehar den spesialkompetansen som det her vises til, for å kunne drive med denne typen behandling for trygdens regning. Det er særlig grunn til å rette søkelyset mot det faktum at dersom pasienter også i distriktene skal kunne få den samme retten som personer i mer sentrale strøk, dvs. hovedsakelig rundt de største byene, der denne kompetansen finnes i dag, vil kostnadene knyttet til reise i mange tilfeller bli meget store. Dette er i så fall penger som ville blitt langt bedre utnyttet dersom de hadde kunnet gå til reell behandling av pasientene. Det er på landsbasis stor mangel på både oralkirurger og protetikere. Det er ikke realistisk å tro at en overalt i vårt langstrakte land skal kunne få til et optimalt og godt tilbud uten å måtte reise en viss tid. Men derifra og til det som vil være dagens situasjon med krav til spesialkompetanse, er avstanden veldig stor. Det er overveiende sannsynlig at det finnes en kompetent tannlege innen rekkevidde for denne typen behandling i relativt sentrale strøk, som f.eks. i de fleste byregioner. Det må være en oppgave for samfunnet å legge til rette for at slik behandling kan bli tilgjengelig i nærmiljøet. Spørsmålet som en automatisk vil stille seg, er selvfølgelig hvordan vi skal få dette til uten at det går ut over kvaliteten på den behandlingen som gis til pasientene. Etter undertegnedes mening kan dette kun løses ved at allmennpraktiserende tannleger gis mulighet til å tilegne seg slik kompetanse der den ikke allerede finnes som følge av at mange faktisk i en årrekke og på eget initiativ har sørget for å kurse seg på dette området gjennom de mulighetene som har vært å finne. Det er hevet over enhver tvil at det blant implantatutøvende tannleger på landsbasis i dag er et meget høyt kompetansenivå. Disse tannlegene tar denne behandlingsformen svært alvorlig og arbeider innenfor tannlegelovens ramme med hensyn til kompetansekrav og kunnskap. Det er også underlig at de samme tannlegene som ikke får utføre implantatbehandling for trygdens regning, har full mulighet til å gjøre denne typen virksomhet så lenge pasienten betaler for det selv. Det virker med andre ord som om det ikke er kompetansen man stiller spørsmål ved, men hva det offentlige skal dekke, og til hvilke tannleger. Det er videre også grunn til å tro at mye av bakgrunnen for de ekstremt strenge kravene som stilles til spesialkompetanse i forskrift til paragraf 5-6, nok skyldes skandalen rundt behandlingen hos en tannlege – i Haugesund, hvis jeg ikke husker feil – for noen år siden. Dersom gjeldende forskrift opprettholdes, er det grunn til å tro at dette vil kunne medføre behandlingsavbrudd som følge av henvisning til oralkirurgprotetiker. Det vil kunne medføre forsinkelse av behandling og ansvarspulverisering. Det står heller ikke noe i forskriften angående hvem det er som skal stå for oppfølgingsansvaret for behandlingen utført av disse. Jeg håper at statsråden vil ta et initiativ til å endre gjeldende forskrift slik at det ikke bare er tannleger med spesialkompetanse som kan utføre implantatbehandling, men at også allmenntannleger som har relevant realkompetanse med påfølgende kursing og kompetanseoppbygging på dette feltet, skal kunne utføre behandling, til pasientenes og trygdens beste. I den forbindelse kan det være grunn til å ta kontakt med f.eks. Tannlegeforeningen for å få lagt til rette for et skikkelig kursopplegg og jevnlig etterprøving og vurdering av f.eks. av et visst antall cases for å forsikre seg om at den som utfører denne behandlingen blant allmenntannlegene, i framtiden har de kvalifikasjonene som skal til, og ikke minst gjør jobben etter gjeldende praksis og med forsvarlighet.