Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2008-06-10:
10. juni 2008 vil skrive seg inn i historien som en ny merkedag i utviklingen av det norske velferdssamfunnet. Den nye diskriminerings- og tilgjengelighetsloven slår ettertrykkelig fast at det heretter er forbudt å diskriminere noen på grunnlag av nedsatt funksjonsevne. Samfunnet skal bli tilgjengelig for alle. Det handler om likestilling og likeverd. Samfunnsskapte barrierer mot like rettigheter og muligheter for deltakelse i utdanning, yrkesliv og fritid skal aktivt bygges ned, og nye hindres. Samfunnet skal utformes universelt, for alle, supplert med individuell tilrettelegging der det er nødvendig. Det gjelder bygg, anlegg og uteområder. Det gjelder IKT, som vi er helt avhengige av på nesten alle samfunnsområder. Det gjelder samferdsel, utdanning, barnehager, tilgang til viktige offentlige tjenester, arbeidsplasser og fritidsarenaer, noe de fleste av oss tar som en selvfølge, men der noen alltid har vært effektivt utestengt fra å delta. Kort sagt: Det gjelder å få være med på det som alle andre tar som en selvfølge. Spesielt sårt må det være for barn og unge funksjonshemmede å bli utestengt fra venneflokkens aktiviteter. Mange henvises senere til et langt liv som passive trygdemottakere. Arbeidslinja har ikke vært for dem. Det handler antakelig ikke om vond vilje, snarere om manglende bevissthet fra beslutningstakere på alle nivåer, fra tiltakshavere, arbeidsgivere, fagforeninger osv. Norge har ratifisert eller undertegnet det som er av internasjonale konvensjoner på diskrimineringsområdet. De færreste av dem nevner imidlertid funksjonsevne eksplisitt som diskrimineringsgrunnlag, og henviser i stedet til «status for øvrig » eller «stilling for øvrig ». Det blir det nå en endring på, gjennom den nye FN-konvensjonen. Det vitner om en økt bevissthet om nødvendigheten av å ha et spesielt fokus på situasjonen for mennesker med nedsatt funksjonsevne. Diskriminerings- og tilgjengelighetsloven viser det samme her hjemme. Det har vært mange utredninger, og den ene handlingsplanen har avløst den andre under skiftende regjeringer. Da status for gjeldende handlingsplan ble gjort opp i 2006, brukte vi altså 200 mill. kr i året, 52 tiltak var utført, 136 igangsatt og to under oppstart - men uten særlig resultater. Norge har dessverre kommet veldig kort i dette arbeidet sammenlignet med andre land, men med noen hederlige unntak, f.eks. foregangskommunen Kristiansand. Det har stort sett vært arbeidet sektorisert og lite systematisk. Så det trengs altså sterkere lut. I rapporten «Full deltakelse for alle? Utviklingstrekk 2001-2006 » er konklusjonen knapp, men konsis: etter Manneråk, fem år og like langt. Manneråk slo fast at kun 47 pst. av funksjonshemmede var sysselsatt i 2000. I 2006 var det under 46 pst. På transportområdet gikk utviklingen i retning av generell nedbemanning, automatisering og dermed færre muligheter for bistand. Servicetilbud ble fjernet eller medførte ekstra betaling. De økonomiske levekårene ligger fortsatt på 75 pst. av befolkningen generelt. Kun 7 pst. av den norske boligmassen er fullt tilgjengelig. På IKT-området mangler konkrete kriterier for hva universell utforming egentlig handler om. Egentlig er dagens status et nederlag for velferdssamfunnet, så langt. Et lite eksempel: Teksting av film på kinoer, rimelig og fullt mulig. Det kommer altså nå, med ny teknologi, i løpet av de neste par årene. Et annet eksempel: Jernbaneverket sier at universell utforming av deres anlegg ikke medfører ekstra kostnader om kravet er gitt før prosjektering. Ja vel, hvorfor må det i det hele tatt kreves da? Og hvorfor er det ikke gjort for lenge siden? Det er ikke Jernbaneverket som skal henges ut her. De føyer seg bare inn i rekken av alle de, eller vi, andre som ikke tenker oss om. Heretter rammes slik ubetenksomhet av lovens forbud mot diskriminering. Det skal settes tydelige tidsfrister, og loven skal håndheves aktivt. I arbeidet med loven har det vært samarbeid og kontakt med flere av de funksjonshemmedes organisasjoner. De har bidratt til å gjøre loven bedre på en rekke punkter - et tydeligere formål, lavere terskel for inngripen mot diskriminering, aktivitetsplikt og rapporteringsplikt, tidsfrister for IKT, samferdsel. Selv om ikke alle førsteønsker er innfridd nå, var det likevel veldig positivt å ha organisasjonene på høring. Alle var, generelt sett, fornøyd. Ny plan- og bygningslov skal virke sammen med diskrimineringsloven. I den forbindelse er det viktig at både kommuner og fylker utarbeider helhetlige planer for universell utforming av sine lokalsamfunn. Det vil gi raskere resultater. Kristiansand har gjort det, Oslo holder på. Det gir også gode muligheter for funksjonshemmedes medvirkning lokalt. Dette, kombinert med forskrifter og ny handlingsplan fra Regjeringen, der det viktigste tas først, må ha som ambisjon at Norge skal gå fra jumboplass til å bli verdensledende i inkludering. Og loven er første skritt på denne veien.