Trine Skei Grande (Venstre), 2012-05-21:
Jeg mener også at dette er en viktig dag og en dag da det skjer veldig mye riktig i det norske stortinget. Det har vært en lang debatt, det har tatt lang tid, og for mange partier har det vært lange prosesser. Vi har hatt et stortingsvalg der folket kunne stemme ut fra disse forkunnskapene. Det gjenstår å se om de som stemmer imot i denne salen i dag, hadde dette som en stor del av valgkampen sin og lot dette prege det mandatet de fikk av sine velgere, men jeg skal la det ligge. Det vi gjør i dag, er at vi gir Kirka tilbake til Kirka, slik at staten ikke lenger trenger å bruke Kirka for å utøve sin makt. For det er det som har skjedd historisk. Kristninga av Norge er ikke preget av den helgenglorien vi av og til trekker fram. Jeg tror ikke det var da det sto mellom sverdet og statens maktutøvere, Vårherre hadde sine beste dager i møte med det norske folk. Jeg tror at det nå er på tide at Kirka igjen får makta over seg sjøl, og at staten ikke lenger bruker Kirka i sin maktutøvelse over det norske folk. Og det er egentlig det vi avgjør i dag. Det å ha en stat som er konfesjonsfri, har for meg ingenting med deltakelse av andre religioner i samfunnet å gjøre. Jeg hadde kommet til å stemme for akkurat det jeg stemmer for, om 100 pst. av Norges befolkning hadde vært medlemmer i Den norske kirke. Det at det fins andre trossamfunn i Norge, er helt irrelevant når det gjelder dette skillet. For meg er dette skillet prinsipielt. Jeg mener at staten ikke bør styre et trossamfunn. Det har ingenting med deltakelsen av de andre trossamfunnene å gjøre. Jeg hadde kommet til å mene det sjøl om alle hadde vært medlemmer av Den norske kirke. Det er ikke utgangspunktet for min stemmegiving i dag. Jeg tror at alle partier har opplevd debatt innad i sine partier, og at de har opplevd et massivt kjør de siste dagene når folk har oppdaget hva dette går ut på – sjøl om det har ligget ute til offentlig debatt, og sjøl om det har vært debatt i partiene i mange tiår. Det er veldig lenge siden disse vedtakene ble gjort i Venstre første gang, og vi har hatt en debatt om utforminga av tros- og livssynspolitikk over mange tiår. Det som jeg har behov for å forklare når Venstre i dag stemmer for, er det som representanten Bekkevold avsluttet sin tale med. Det er et kompromiss mellom alle partier her. Det vi gjør når vi sier at vi bygger på kristne og humanistiske verdier, er å gå igjennom den samme prosessen som vi gikk igjennom når det gjaldt formålsparagrafen i skolen. Når Venstre stemmer for dette i dag, legger vi i det respekt for individet og toleranse for forskjellighet. De grunnleggende verdiene vi her snakker om, er nok verdier som vi i all objektiv kraft må si finnes i de fleste religioner og livssyn, men det viser til den historiske tradisjonen vi står i. For oss er det også viktig at Den norske kirke nå får bestemme sjøl i lærespørsmål og i utnevninger. Det er viktig å kjempe for å ha den brede folkekirka. Det er viktig å ha en aktiv kirke med ulike syn. Jeg merker meg at mange av de mailene jeg har fått de siste dagene, representerer folk som står for en kristendom som er ganske langt unna den kristendommen jeg står for. Likevel er jeg glad for at vi begge har plass i Den norske kirke. Det som er trist, er at mye av kampanjen bygger på så mange grunnleggende feil at det nesten bryter med noen av budene vi har lært oss. Men der hadde Anundsen en grunnleggende og god gjennomgang. Bare for å forsikre alle: Venstre kommer ikke til å kjempe for et rødt, kommunistisk flagg uten kors for Norge. Såpass sterk tradisjon har Venstre for å kjempe for det flagget vi har i dag, at vi kommer heller ikke til å kjempe for noe annet – hvis det skulle betrygge noen som helst. For meg er det viktig at vi har en fri kirke som også tør å ha frie meninger. Jeg syns vi har hatt en periode nå da det har vært så viktig for kirkelige ledere å holde seg inne med makta for også å kunne inneha sine lederposisjoner, at det har gjort at vi har fått en kirke med færre meninger enn det en kirke og trossamfunn bør ha i den offentlige debatten. Jeg tror vi har godt av debatter der både trossamfunn og livssynssamfunn har klare meninger, og at det er godt for den politiske debatten. Noen av oss har en klokkertro på debatten som foredlende når det gjelder politiske meninger, opinionsdannelse og opplysning av den enkelte borger. Da er det viktig å ha mange aktører, med mange forskjellige innfallsvinkler som gjør at debatten foredler de standpunktene vi er inne med. Så har jeg behov for å si noe om støtteordninger til tros- og livssynssamfunn, som jeg mener er ganske grunnleggende. Jeg mener det er viktig, for å beholde bredden i ulike tros- og livssynssamfunn, at staten støtter den type aktiviteter godt og raust, som vi gjør i dag. Grunnen til at jeg syns det er viktig, er at vi ser at i de landene der tros- og livssynssamfunn ikke blir finansiert på en raus måte fra statens side, vil pengemakta få mer og mer makt. For meg er marerittet en kirke styrt av oljepenger fra Texas, og en muslimsk verden støttet av oljepenger fra andre oljeproduserende land – noe som ville gitt pengene altfor stor makt i trossamfunn. Derfor mener jeg at medlemskap bør gi makt i trossamfunn. Medlemskap betyr da penger fra staten – støttet ut fra hvor mange medlemmer det faktisk er. Derfor mener jeg det er viktig at staten har rause finansieringsordninger, basert på medlemskap, til alle tros- og livssynssamfunn i et samfunn. Det vil gi bredere folkelig støtte til de ulike tros- og livssynssamfunnene. Jeg mener at det sivile samfunnet bør støttes uansett hvem det er som står bak. De siste årtiene har staten i Norge monopolisert så mye av det inntektsgivende arbeidet for vårt sivile samfunn at det bør være statens oppgave å gjøre det, også av den grunn. Jeg har sittet i menighetsrådet i Gamlebyen i flere perioder. Jeg fant det ganske frustrerende når man skulle velge biskop for Oslo, at den makta jeg hadde som menighetsrådsmedlem, var ingenting verdt i forhold til den makta jeg hadde som partimedlem, med en statsråd fra mitt fylkesparti. Det syns jeg er feil. Jeg syns det er mye viktigere at de som har folkevalgte verv i en menighet, har større makt enn de som har partipolitiske medlemskap, og kjenner en statsråd. Det førte til at min stemme som menighetsrådsmedlem var nesten ingenting verdt i oppsummeringa, mens min statsråd stemte sånn som jeg mente han skulle stemme. Hvis du skal bygge opp demokratiet i Kirka, tror jeg at en av nøklene for å få kirkedemokratiet til å fungere ikke er valgordninga – det er makt. Når folk skjønner at den stemmeseddelen de legger i urna, betyr noe, vil sjølsagt stemmetallet øke. Men når folk ser at de stemmer på et menighetsråd som ikke har makt ved utnevnelse av biskopen i deres eget fylke, eller hvis de ser at de valgene de gjør, ikke har påvirkning på de tingene som er viktige for dem, blir det viktigere å være medlem av et politisk parti enn å sitte i et lokalt menighetsråd. Jeg tror at kirkedemokratiet kommer til å styrkes når kirkedemokratiet faktisk gir mer makt. Det er det som er nøkkelen for å få til en aktiv folkekirke med den bredden som vi faktisk ønsker. Det er ikke sånn at det er en stemmeplikt, og det er ikke sånn at det er en forutsetning for de vedtakene vi gjør, at stemmetallet skal nå bestemte prosenter. Men jeg tror det er en forutsetning for at stemmetallet skal nå høy deltakelse, at vi flytter makta nedover til Kirka. Jeg vil ta opp de opprinnelige forslagene som Venstre har fremmet, som vi primært ønsker å stemme for her i dag, og som er våre primærstandpunkt. Det er klart at Venstre hadde ønsket et klarere skille enn det vi klarer å oppnå i dag. Vi mener at det å oppheve § 4, og få til en ny § 16, som vi har foreslått, ville vært en mye mer prinsipiell, ryddig og en klarere avklaring. Jeg mener nok ikke at det ville vært et statskupp, men jeg mener at det ville vært en veldig prinsipiell, ryddig og en grunnleggende liberal måte å formulere en konstitusjon på. Jeg har lyst til også å si to ord om Senterpartiets rolle – fordi dette kanskje er mindre vanskelig for Venstre enn det er for mange andre partier i salen i dag. Våre medlemmer hadde nok ønsket at vi skulle ha gått lenger, ikke at vi går for langt i dag. Da må jeg si: Når man blir enige, når man har en prosess der partiet setter sitt navn under, der man blir enig om at dette er et løp man skal kjøre sammen, og man forhandler, og gir seg i forhandlinger på mange punkter – som vi opplevde at vi gjorde når det gjelder vårt primærstandpunkt – er det rart å se at noen syns at det man ga seg på i de forhandlingene, ikke er noe verdt. Det er også rart at man som parti, samme hvor nær voteringa var på gruppemøtet, faktisk velger å signere en avtale som så ikke er noe verdt ved voteringa. Venstre mener heller ikke at dette er det primære forslaget vårt. Venstre mener heller ikke at dette er det ideelle. Venstre mener også at vi ga oss ganske mye med hensyn til våre primære standpunkter i de forhandlingene. Men vi velger likevel å si at når Odd Einar Dørum på vegne av Venstre har satt sitt navn på, har vi stor respekt for det. Vi har så stor respekt at vi stemmer subsidiært for det som vi ga oss på i de forhandlingene. For når Venstre har signert et ark, skal det faktisk være noe verdt i denne salen.