Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-26:
For SV er rettferdig fordeling en hovedsak og en hjertesak, både globalt og lokalt. Fattigdommen har mange ansikter, og over 20 000 av dem er barn. De trenger akutthjelp, de trenger penger til skolesekk, til leirskole, til medlemskontingent i Speideren, og de bør få lov til å slippe å se moren sin fornedret krabbe til Frelsesarmeen for å be om mat. De bør også slippe å leve i angst for om de fra måned til måned har tak over hodet. Slik er det dessverre i Norge i dag. De bør også få slippe å grue seg til skolestart fordi de vet at de ikke kan være med på bursdagsselskaper eller på skoleturer fordi foreldrene ikke har råd. Barn som vokser opp i fattige familier, er like mye verdt som andre barn. Alt snakk om vern av familien og barna faller dødt til jorda hvis vi svikter de fattigste barna. SV har fremmet mange forslag om dette, både i forbindelse med utjamningsmeldingen i vår og seinere. Alle i Stortinget og Regjeringen har visst om denne fattigdommen. Og hva gjør da verdens rikeste land når de vet dette? Jo, da starter man en valgkamp der skattelette i milliardklassen til de rikeste er det pinlige hovedinnholdet. I løpet av valgkampen snudde dette. Det var i Holmgang da Frelsesarmeens Marit Solli med autoritet og verdighet fortalte den usminkede sannheten om fattigdommen, og man kunne høre knappenåla falle i studio. SV utfordrer Regjeringen til å velge en klar side i kampen mot fattigdom, kamp mot fattigdom før skattelette, og utfordringen til Regjeringen er: Flytt i hvert fall minst en milliard kr, som det første dere gjør, til fordel for de fattigste. Når man på krona har greid å bestemme hva f.eks. folk som har en lønn som en stortingsrepresentant, skal få, og når det er i mangetusenkronersklassen, må det gå an å gjøre noe også for de fattigste. Barnetrygden har vært et hett tema, og noen har antydet at sosialhjelpsbrukere kanskje ville brukt pengene på rus og sprit hvis de fikk beholde dem. Jeg må si at i alle de åra jeg har fått barnetrygd, er det ingen som noensinne har spurt meg om hva jeg har brukt de pengene til. Jeg syns det er uakseptabelt å antyde at folk som er økonomisk fattige, tar mindre ansvar for sine barn enn vi som er velberget. Hvis folk har et alkoholproblem, må de få hjelp for det, og det er ingen unnskyldning for å holde en hel familie og barna i fattigdom. Uansett er barna uskyldige, og de skal ikke straffes for at mor og far har økonomiske problemer. SV har fremmet mange forslag. Senterpartiet har fremmet de fleste av dem om igjen, og vi ber Regjeringen om å se på disse forslagene. Som et eksempel kan jeg nevne at en enslig forsørgers barn bare på denne avkortingen i barnetrygden vil tape nesten 25 000 pr. år, og det er fryktelig mye penger. Jeg greier ikke å forstå hvordan vi skal argumentere for at de ikke trenger disse pengene når vi andre trenger dem. Statsministeren sa i sitt innlegg før i dag at han ville at kommunale stønader til bostøtte til fattige familier skulle kunne veie opp for noe av dette. Ja, jeg undrer meg på, når man ser kommuneøkonomien, hvordan statsministeren kan mene at det skal gå i hop. Det burde være slik at det er en statlig oppgave å sikre at det i hvert fall er økonomi til at dette lar seg gjennomføre. Det er andre det også er grunn til å oppfordre Regjeringen til å kaste sine krefter inn til fordel for. Det er dyrt å være sjuk. Dyrest er det hvis man er kronisk sjuk. Det kan funksjonshemmedes organisasjoner dokumentere for alle som vil høre på. De har regnet ut at funksjonshemmede i snitt betaler 8 000 kr i egenandeler i året, og at 35 pst. av dem betaler så mye som 24 000 kr totalt. Vi vil oppfordre Regjeringen til å innføre et tak 2 for funksjonshemmede og kronikere, og det bør ligge på ca. 3 000 kr. Vi som er friske, betaler nemlig i gjennomsnitt 4 000 kr pr. år, og da er det rimelig at funksjonshemmede og kronisk sjuke som vi alle vet tjener mindre enn alle oss andre, også har et lavere tak for sine utgifter for nødvendig helsehjelp. En av Regjeringens flaggsaker i erklæringen er en økt og ganske massiv satsing på privatisering. SVs hovedsyn er at det er fullt mulig å gjøre ting både bedre og billigere også i offentlig sektor, uten å svekke kvaliteten og svekke de ansattes lønns- og arbeidsforhold. Gevinsten ved å effektivisere må brukes til å bedre kvaliteten på tjenesten, ikke til skatteletter til private drivere. Det har vært et litt manisk kjør for privatisering nå, og Fremskrittspartiet er jo de mest maniske av alle. Alt som er privat, er lønnsomt, og alt som er offentlig, er dyrt, ser ut til å være deres holdning. I Fremskrittspartiets verden er en hjelpepleier en kostnad hvis det står kommune på frakken, men verdiskaper hvis det står AS på frakken, og jeg spør: Deler Regjeringen dette synet? Landstingsrevisorene i Stockholm har publisert en rapport som er basert på konsulentfirmaet AffärsConcept ABs evaluering av seks prosjekter innen omsorgssektoren i Stockholm. Resultatet kan sammenfattes slik: Alle prosjektene ble dyrere. Ingen prosjekter kunne dokumentere bedre kvalitet. I tillegg til kommunen var det bare tre ulike private anbydere som konkurrerte om de samme seks prosjektene, og Stockholm ble flinkere til å skrive anbudsdokumenter. Det siste er kanskje ikke så dumt, det å kunne vite hva en skal spørre om. Det er gjort tilsvarende erfaringer i Norge, og grunnen til det er sammensatt, men helt iøynefallende er det at kommunene i lang tid har vært underfinansiert og derfor bruker faktisk for lite penger til drift. Dette til tross er kommunene og de kommunalt ansattes organisasjoner betydelig mer effektive og dyktige enn sitt rykte, og det er kanskje et viktig poeng. Det må være flere enn meg som finner det litt utidig at politikere både fra Høyre og Fremskrittspartiet konsekvent svartmaler og devaluerer arbeidet som de offentlig ansatte utfører. Det er vanskelig å se noen annen grunn til det enn at det er en bevisst strategi for å ødelegge offentlige etaters evne til å yte tjenester av tilstrekkelig omfang og kvalitet for å berede grunnen for privatisering. Strategien er i ferd med å lykkes. Undersøkelser viser at brukerne av offentlige tjenester i hovedsak er fornøyde, mens misnøyen øker hos dem som ikke bruker tjenestene. Det er altså de friske og velhavende av oss som holder liv i myten om offentlig udugelighet og bereder grunnen for konkurranseutsetting, i neste omgang ytterligere privatisering. For SV er det viktig å si at vi i velferdsstaten har bruk for hver eneste hjelpepleier, omsorgsarbeider, rengjører, hjemmehjelp og lærer, og vi er nødt til å bygge opp kompetanse. Vi er nødt til å sikre at vi får faglig dyktighet. Kravet om kompetanseheving må komme, men som et kvalitetskrav og ikke som en knockout-runde i anbud. Fra SVs side vil vi også si at det er behov for en rekrutteringsmelding for omsorgsyrkene på linje med det man har hatt for lærerne, hvis man skal få et samlet løft som forplikter både regjering og storting til å følge opp nødvendige lønns- og arbeidsvilkår. Det er ett område der markedet nå er nesten ubegrenset. Jeg syns det er greit å se på det hvis man vil vite hvordan dette fungerer, i tilfelle man går inn for en slik løsning. Det gjelder boligmarkedet. Der er valgfriheten og resultatet null for mange flere enn det vi liker å tenke på, og det er åpenbart at markedet ikke kan sikre bolig til alle. Nå er det snart en halv generasjon ungdom som risikerer å bli gjeldsslaver fordi det er det frie markedet de blir budt, og det frie markedet gir dem ingen valg. Noe av denne debatten dreier seg om at vi er veldig opptatt av å velge. Jeg må si at de gangene jeg har vært sjuk og har trengt hjelp, og det har vært noen ganger, er det ikke valgfriheten som har slått meg. Det er ikke da jeg griper etter katalogen med glanset papir for å se etter hvilket sjukehus som er best. Nei, da trenger jeg hjelp! Det er det som er hovedansvaret for oss, å sørge for at folk får hjelp, at de får kvalitet på den hjelpa, eller at foreldre kan velge nærskolen fordi den gir barna en kvalitetsmessig undervisning. Det er langs de linjene SV vil drive sin politikk.