Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1998-12-08:
Jeg vil først ta opp det forslaget som Arbeiderpartiet og SV er sammen om. Kommunalkomiteens budsjett gjenspeiler i grove trekk det forlik som ble inngått mellom sentrumspartiene og Høyre og Fremskrittspartiet i finansinnstillinga. Arbeiderpartiet og SV står dels alene og dels sammen om noen forslag, og på enkelte punkter er komiteen enstemmig. Etter at budsjettforliket ble klart, har avisene vært fulle av meldinger om mulige nedleggelser av barnehager og også noen skoler til neste år. Det blir en meget stram kommuneøkonomi for neste år, og det vil gå ut over tjenestetilbudet i en god del kommuner. Barnehageutbygginga kommer til å få en ny bråbrems med det statsbudsjettet som nå er vedtatt. De borgerlige partiene ønsker å opprette under 2 500 barnehageplasser neste år, mens vi ville hatt 12 500, slik at en kunne ha gitt alle som ønsker det, et tilbud. Regjeringas snakk om valgfrihet blir med dette kun prat, for det er ingen valgmulighet hvis barnehagen ikke er der. Kuttet i skolefritidsordninga er også dramatisk, og vil føre til at denne ordninga blir mye dyrere, noe som vil gå mest ut over de barna som har størst behov for ordninga. Begge disse endringene er også negative for integreringa av barn med minoritetsbakgrunn. Også overfor de eldre brytes løftene. De vil ikke få sin etterlengtede sjukeheimsplass eller omsorgsbolig så raskt som de burde, på grunn av regjeringspartienes, Høyres og Fremskrittspartiets opplegg. Med vårt opplegg kunne vi bygd 2 100 flere boliger eller sjukeheimsplasser for eldre neste år. Arbeiderpartiets forslag til alternativt statsbudsjett ville samlet sett gitt kommunene om lag 1 milliard kr mer i form av økte overføringer og reduserte kostnader enn det som ligger i budsjettforliket mellom regjeringspartiene og Høyre og Fremskrittspartiet. Arbeiderpartiets opplegg innebærer også at de frie inntekter ville ha økt med over 1 milliard kr mer enn det som nå er vedtatt. Det er synd for kommunene, og det er synd for innbyggerne at Regjeringa valgte samarbeidspartnere som gir et dårligere opplegg for kommunene. Men selv om vi er uenige om størrelsen på overføringene til kommunesektoren, er vi enige om å be Regjeringa vurdere prøveordninger med et frikommuneprosjekt der noen kommuner får reduserte bindinger i forhold til særlovgivninga. Komiteen mener at et opplegg for slike prøveordninger bør framlegges for Stortinget i kommuneøkonomiproposisjonen for år 2000. Vi har fått mange signaler fra kommunepolitikere og andre om at staten detaljregulerer kommunesektoren i for stor grad. Det er signaler som vi alle tar på alvor, og det er derfor vi går inn for et slikt frikommuneforsøk i noen utvalgte kommuner. Innafor en sterkt redusert ramme i forhold til hva som var Arbeiderpartiets alternativ på dette området, har vi for vår del funnet plass til mer ressurser til arbeidsmarkedstiltak og noe mer til drift i etaten. Kuttet i arbeidsmarkedstiltakene på om lag 1 000 plasser, som var et resultat av budsjettforliket, kommer i tillegg til at Bondevik-regjeringa allerede har foreslått å halvere antall plasser fra 1998 til 1999. Det innebærer at det kun blir lagt opp til 7 000 tiltaksplasser til neste år. Det kuttet som nå blir vedtatt, vil gjøre situasjonen verre for de arbeidsledige. Det vil ramme ungdom, ufaglærte kvinner og fremmedspråklige spesielt. Det er særdeles dårlig fordelingspolitikk, og det er en meget risikabel seilas Regjeringa nå legger ut på. De fleste signaler tyder jo nå på at arbeidsledigheten kommer til å økte neste år. Det er snart bare Regjeringa, med Gudmund Restad i spissen, som ikke tror på det de fleste faginstanser sier om dette spørsmålet. Arbeiderpartiet mener kuttene i arbeidsmarkedstiltakene er uansvarlige tatt i betraktning at det fortsatt er mange ledige, og at ledigheten høyst sannsynlig kommer til å øke ytterligere neste år. Som jeg sa: Selv om rammene er sterkt redusert, har vi funnet rom for å foreslå å øke bevilgningene, slik at vi kan få om lag 1 600 flere tiltaksplasser enn det regjeringspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet legger opp til. Jeg merker meg at Regjeringa på dette området gjør som de gjorde da vi bl.a. advarte mot faren for renteøkning. Den lukker øynene og håper på det beste. Renta har gått kraftig opp, og det er en betydelig fare for at det samme vil skje i forhold til arbeidsledigheten. Det er for alvorlige signaler til at Regjeringa bør ta sjansen på at det går bra. Arbeiderpartiet mener at det viktigste nå må være at vi greier å trygge arbeidsplassene og å få renta ned. Det er synd at Regjeringa ikke bidrar nok til at så kan skje. Mange grupper rammes av den nedskjæringspolitikken som nå føres overfor vanlige folk. Jeg vil rette oppmerksomheten mot de endringer som ble gjennomført når det gjelder støtteordninger til enslige forsørgere etter behandlinga av velferdsmeldinga, og det oppfølgingsansvar arbeidsmarkedsetaten fikk som en følge av dette. En konsekvens av kuttet i arbeidsmarkedstiltakene som nå blir vedtatt, er at opplæringstilbud og tiltak som er rettet mot enslige forsørgere, vil forsvinne eller bli sterkt redusert. Disse kvinnene har gjort det vi i Stortinget har bedt dem om. De har satt seg på skolebenken, tatt utdanning, for så å komme i jobb og bli selvforsørgende. Nå må mange av disse kvinnene som et resultat av den politikken som blir vedtatt, ta med seg skolebøkene og sette seg hjemme. På bakgrunn av det har Arbeiderpartiet og SV fremmet et forslag i innstillinga om at Regjeringa innafor den gitte tilsagnsfullmakt bør opprettholde igangsatte tilbud og sikre tilbud til enslige forsørgere som har behov for opplæring og tiltak, slik velferdsmeldinga forutsatte. Vi ber også Regjeringa i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett fremme forslag til bevilgning og nødvendige retningslinjer eller lovhjemmel som sikrer slike tilbud. Vi trenger flest mulig folk i arbeid, og folk må få delta ut fra egne forutsetninger og egne evner. Vi ønsker ikke et arbeidsliv bare for dem som er friske og arbeidsføre hele livet. Det er en enstemmig komite som ber Regjeringa åpne for forsøk med større fleksibilitet mellom deltakelse på ulike arbeidsmarkedstiltak for yrkeshemmede. Det blir også bevilget noen flere penger til dette. Det er også viktig at det gis plass til flere grupper, f.eks. folk med psykiske lidelser. For distriktene er også arbeidsplasser avgjørende for at folk skal bosette seg der, sammen med velferdstilbud, som bl.a. barnehager. «Haugtussa barnehage i Torsken kan bli første offer for regjeringas hjertesak – kontantstøtten» kunne vi lese i Nordlys den 2. desember. Er det dette som skal være Regjeringas bidrag til en distriktspolitisk offensiv? «Vi er en del som har tatt steget og flyttet til Torsken. Legger man ned barnehagen i Torsken i 1999, så er det et bevis på at vi valgte galt. Et sted som Torsken har få framtidsutsikter uten barnehage», sa kvinnene fra Torsken i det samme avisoppslaget. Er det virkelig noen som tror at unge med utdanning og barn, og i særdeleshet kvinner, vil flytte til små distriktskommuner når barnehagene og arbeidstilbudet ikke lenger er der? Det tror jeg er meget naivt, og jeg tror det er en feilslått politikk. For Arbeiderpartiet er det viktig at den «store» distriktspolitikken virker . I det legger vi trygge arbeidsplasser, en aktiv næringspolitikk og et godt utbygd offentlig tjenestetilbud. Det er i den store sammenhengen viktigere for distriktene enn diverse små distriktspolitiske virkemidler. Distriktene trenger først og fremst et velfungerende arbeidsmarked, god infrastruktur og at det er orden i økonomien. Det var derfor vi foreslo å bedre kommuneøkonomien med rundt 1 milliard kr. Det var derfor vi foreslo å øke arbeidsmarkedstiltakene med 400 mill. kr i vårt alternative budsjett. Det var derfor vi foreslo å bygge over 2 000 flere omsorgsboliger og sjukeheimsplasser neste år enn det som nå blir vedtatt, og det er bl.a. derfor vi vil bygge flere barnehager, noe som også er viktig i en distriktspolitisk sammenheng. Hvis vi mener noe med at det skal bo folk i hele landet, må vi også legge til rette for det. Da er den «store» distriktspolitikken viktigere enn diverse nye tiltak som en ikke aner konsekvensen av. Det å sikre arbeidsplassene bør være punkt nr. 1. Det er også det viktigste virkemidlet, slik vi ser det , i en fordelingspolitisk sammenheng.