Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2009-12-01:
Økningen i sykefraværet er svært alvorlig. Den er alvorlig fordi det bak de tallene som øker, befinner seg tusenvis av folk som av diverse grunner ikke kan eller er i stand til å jobbe. Det økte sykefraværet er alvorlig for de folkene det gjelder. Det er alvorlig for de bedriftene som rammes av det, og det er alvorlig for staten og for samfunnet som helhet. Det er et sykdomstegn at sykefraværet øker så dramatisk, og noe må gjøres. Derfor er det bra med debatt, både her i stortingssalen og i offentligheten ellers. Vi trenger en bred debatt for å kunne komme til bunns i årsakene til fraværet og for hva vi kan gjøre på kort og på lengre sikt for å motvirke det. Derfor trenger vi et bredere fokus i debatten enn det jeg oppfatter at det har vært hittil. Vi trenger en debatt som handler mer om reduksjon av sykefravær enn om innretning på sykelønn. Jeg synes at debatten den siste tiden, etter at statsministeren la fram budsjettet med de alarmerende tallene for økning i sykefraværet som vi så der, og da han med det inviterte til en prekær debatt om hvordan vi skal få ned sykefraværet, at debatten altfor raskt sporet litt av og kom inn på å handle om sykelønnsordning. Jeg vil slå fast at sykelønnsordningen vår er god. Den er også ett av de viktigste kjennetegnene på det norske velferdssamfunnet. Den skal vi være stolte av, og vi skal bevare rettighetene i sykelønnsordningen for arbeidstakerne. Det slår vi fast. Det er heller ikke sykelønnsordningen som er årsaken til høyt sykefravær. Det kan av og til høres sånn ut i debatten at hvis vi bare endrer litt på eller strammer inn ordningen, vil sykefraværet synke. Det er ikke riktig. Det er arbeidslivet som er årsaken til økningen i sykefraværet, ikke velferdsordningene rundt. Dersom sykefraværet og uføretrygdingen øker like mye i fortsettelsen som det siste året, vil det spise opp mye av veksten i norsk økonomi de neste årene. Flere mennesker kommer til å oppleve tap av livskvalitet. Derfor ser jeg veldig fram til resultatene av de prosessene som nå er satt i gang i de forskjellige gruppene og i nært samarbeid med partene i arbeidslivet, og til den debatten vi skal ha i tiden framover om virkemidler for å få ned sykefraværet. Det er ikke til å stikke under stol at noe av økningen i sykefraværet og noe av det sykefraværet vi har, er, og har vært, en slags ønsket utvikling. Vi har bevisst jobbet for å få en større andel delvis arbeidsføre inn i arbeidslivet, samt at flere eldre skal stå lenger i arbeid. Det vil også slå ut på fraværsstatistikken. Men det er ikke det som gjør at sykefraværet eksploderer. Vi vet mye om hvorfor det øker, men det generelle bildet er at vi ikke vet nok om hvorfor det øker. Det er behov for mer forskning. Vi vet at det er langtidsfraværet som øker. Korttidsfraværet har vært stort sett stabilt. Vi vet noe om i hvilke grupper det øker blant, det er de unge – unge jenter, gravide, og unge menn i bygg og anlegg. Når det er i ungdomsgruppen ledigheten øker, og at det diagnosemessig er psykiske lidelser som øker, vet vi fra før og har hatt kunnskap om lenge at i ungdomspsykiatrien er køene dobbelt så lange som ellers i psykiatrien. Vi vet noe, og vi burde kunne tatt tak tidligere. Når ungdomsledigheten øker, er det ekstremt bekymringsfullt. Vi vet at unge som går ledig tidlig, har større sjanse til å havne permanent utenfor arbeidslivet. Tidlig ledighet er en port inn i uførhet. Vi fikk nye tall i går som viste at antallet unge uføre øker. Det er alvorlig, og vi er nødt til å se på årsakene. Hvis vi ser på de unge langtidsledige og uføre, er det ett fellestrekk som går igjen – de har droppet ut av skolen. Her er vi nødt til å sette inn tiltak for på lang sikt å holde både sykefravær og ledighet lavt i denne gruppen. Når vi ser på gruppene og på årsakene, bør vi kunne trekke den konklusjonen at f.eks. innsats innen ungdomspsykiatrien eller innsats mot drop-out i skolen er et mye mer relevant tiltak å diskutere mot både sykefravær og langtidsledighet enn innretning på sykelønnsordningen. Vi vet at det er de som ikke fullfører videregående skole, det er de som har foreldre som selv har vært syke, uføre eller ledige, det er de med lav utdannelse og de med dårlige levekår som åpenbart skårer lavt på helsetilstand og dermed også står utenfor arbeidslivet oftest, permanent og midlertidig. Det sier oss noe om at generelle, gode og sterke velferdsordninger som reduserer forskjeller i levekår, utdanning, inntekt og dermed helse, er avgjørende for å begrense ledigheten og for å begrense sykefraværet. Det er det debatten må handle mer om, og jeg ser fram til de videre diskusjonene vi skal ha om dette i tiden framover i Stortinget, slik at vi sammen kan komme fram til brede virkemidler i kampen mot økningen i fraværet.