Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2007-02-20:
Vi har – heldigvis – liten erfaring med riksrettsordningen. Sist gang den var i bruk, var i 1926 mot statsminister Abraham Berge. Han reddet Handelsbanken, men uten nødvendig dekning i Stortinget. Han ble imidlertid frikjent. Selv om Riksretten ikke har vært benyttet siden 1926, ville det vært uriktig å si at den ikke har spilt noen rolle. I forbindelse med granskningen av Gardermoutbyggingen var en av Smith-utvalgets konklusjoner at det burde vurderes hvorvidt det var grunnlag for å reise riksrettstiltale mot tidligere samferdselsminister Lars Gunnar Lie for brudd på opplysningsplikten. Slik gikk det som kjent ikke. Men spørsmålet om bruk av riksrettsinstituttet har også vært reist i andre sammenhenger. Dessuten vil et slikt virkemiddel alltid ligge der som en mulighet og – får vi håpe – som en ekstra inspirasjon til aktsomhet fra dem som kan ende på tiltalebenken. Flertallet i Frøiland-utvalget, som ble nedsatt for å vurdere riksrettsordningen, foreslo å avvikle den. Utvalget mente at alle straffbare handlinger begått av høyesterettsdommere, statsråder og stortingsrepresentanter burde behandles av de alminnelige domstoler og med grunnlag i den alminnelige straffelov, men med noen særregler knyttet til statsråders brudd på nærmere bestemte konstitusjonelle plikter. Når man skal vurdere Riksretten, er det viktig å skille mellom behovet for å kunne straffe ministre for deres embetsforbrytelser – altså understrekningen av at det følger ansvar med makt – og en særskilt riksrettsordning for å håndheve straffansvaret. En ting er om og eventuelt på hvilke betingelser en minister skal kunne stilles strafferettslig til ansvar for sine handlinger. Noe annet er hvordan man skal organisere den prosedyre som skal sikre at straffansvaret gjøres gjeldende. Da Frøiland-utvalgets innstilling ble behandlet, mente Arbeiderpartiets medlemmer i kontroll- og konstitusjonskomiteen at det var uriktig at den ordinære påtalemyndighet skulle gis ansvaret for etterforskning og påtale, slik utvalget foreslo. De viste til utvalgets drøfting rundt spørsmålet og det faktum at regjeringen i statsråd kan instruere påtalemyndigheten. Selv om en i lovs form tar bort instruksjonsmyndigheten i slike saker, ville det være beheftet med politisk følsomhet på grunn av tilknytningen til regjeringen. På denne bakgrunn er vi tilfreds med at det nå er enighet om å beholde en riksrettsordning som en særdomstol og med egne prosedyreregler. Hovedinnvendingen mot dagens ordning er at den er for politisk i sin sammensetning. Som også Frøiland-utvalget pekte på, er det lite trolig at mange vil ha spesielt stor tillit til at en slik domstol kan være tilstrekkelig uavhengig. To tredjedeler av dommerne kan faktisk ha hatt befatning med den saken det gjelder. Det er jo også lite trolig at en riksrettssak er helt uten politiske overtoner – for å si det forsiktig – noe som det også vil være vanskelig å ha tillit til at to tredjedeler av dommerne vil evne å se helt bort fra. Av de åtte riksrettssakene som har vært reist, var seks reist i perioden 1814–1845. Riksretten var også en mekanisme for å løse tvister mellom regjering og storting. En viktig endring i det parlamentariske system siden den gang er jo innføringen av parlamentarismen. Det har gitt Stortinget en helt annen mulighet til å løse politiske konflikter mellom parlament og regjering. Hensikten med den endring som nå skjer, er å snevre inn vurderingstemaet for Riksretten, bygge opp de rettslige sidene og ned de politiske. Riksretten skal, som saksordføreren pekte på, være en særdomstol for et avgrenset, konstitusjonelt ansvar. Riksrettsansvaret skal snevres inn til å gjelde rettsstridige handlinger, knyttet til det særlige ansvar det følger av å inneha landets øverste verv og embeter. Som komiteen peker på i sin innstilling, er det i dag ikke noe behov for at Stortinget skal ha et riksrettsinstitutt for å løse tvister mellom regjering og storting. Slike tvister kan og bør løses med politiske og ikke rettslige virkemidler. Jeg vil peke på en ting når det gjelder sammensetningen av den nye riksretten. I grunnlovsforslaget heter det at et medlem av Stortinget eller regjeringen ikke kan være blant de seks medlemmer Stortinget skal oppnevne. Selv om lovteksten ikke utelukker at vararepresentanter til Stortinget oppnevnes, mener jeg at det følger av intensjonene bak lovformuleringen. Det kan ikke utelukkes at en vararepresentant blir innkalt og således kan stå i fare for å ha hatt befatning med den saken som representant som han eller hun eventuelt skal være dommer i. Jeg legger derfor til grunn at man også ser bort fra vararepresentanter når de seks medlemmene av den nye riksretten skal velges. Jeg går ikke nærmere inn på andre sider ved den nye riksrettsordningen, idet saksordføreren gjorde det grundig, og viser ellers til innstillingen. Men denne innstillingen omfatter mer enn endring av riksrettsordningen. Den innebærer også en modernisering av Grunnloven, idet både regjeringens opplysningsplikt, regjeringens plikt til å søke avskjed og Kongens plikt til å innvilge denne etter et mistillitsvotum her i salen skrives inn i Grunnloven. Dermed blir parlamentarismen grunnlovfestet, over 120 år etter at prinsippet ble knesatt. Det at det har tatt så lang tid, kan jo føre til ulike refleksjoner. Det å få grunnlovskartet til å stemme med terrenget er en tidkrevende prosess. Men det er jo heldigvis også slik at et godt fundert og fungerende demokrati ikke er avhengig av Grunnlovens bokstav når tiden har løpt fra eidsvollsmennenes ramme for statsstyre og statsskikk.