Hilde Magnusson (Arbeiderpartiet), 2009-05-14:
En samlet komité mener det er viktig å se på hvordan en best mulig kan hjelpe personer som utsettes for vold og trusler, på en slik måte at de føler seg trygge. Norge har i dag ulike nivåer for oppfølging og beskyttelse av disse personene. Komiteen mener det som utgangspunkt bør benyttes tiltak som gir god nok sikkerhet på lavest mulig nivå. I arbeidet for å øke tryggheten for ofre for vold og trusler, særlig i saker om vold i nære relasjoner, mener komiteen det er behov for forsterkede virkemidler. Disse virkemidlene bør i større grad rettes inn mot å innskrenke trusselutøverens, ikke den truedes, bevegelsesfrihet. Typisk vil dette dreie seg om besøksforbud og bruk av elektronisk merking – omvendt voldsalarm. Dette er tiltak Justisdepartementet nå jobber aktivt med. Når det gjelder forslaget om å senke terskelen for innvilgelse av fiktiv identitet, er det et flertall som ikke ønsker det. Fiktiv identitet er svært omfattende for den det gjelder. En må bryte fullstendig med sitt tidligere liv, og siden Norge er et lite land, medfører det ofte at man må flytte utenlands. Fiktiv identitet reiser en rekke problemstillinger. Dette beskyttelsestiltaket er åpenbart den mest effektive form for beskyttelse, da vedkommende ikke lenger vil kunne spores i offentlige registre og slik vil være «slettet». For at fiktiv identitet som beskyttelsestiltak skal ha den tilsiktede effekt, er det imidlertid påkrevd at den som skal beskyttes, bryter enhver kontakt med tidligere liv, omgangskrets og familie. Flertallet i komiteen ser det som krevende totalt å måtte endre på sitt liv, og konstant tenke på å ikke avdekke sitt tidligere liv for nye venner og bekjente. Der det også er barn involvert, blir det ekstra utfordrende for de berørte. En slik total endring av livsutfoldelsen representerer et betydelig inngrep. Svært få er innstilt på å bære en slik belastning, og tiltaket bør derfor kun benyttes i helt ekstraordinære tilfeller der alle andre beskyttelsestiltak er funnet ikke å kunne gi tilstrekkelig beskyttelse. Bredden av de tiltak man kan iverksette, vil i mange tilfeller kunne skreddersys som fullt ut tilstrekkelige beskyttelsestiltak. Flertallet mener at på denne bakgrunn bør man generelt ikke senke terskelen for bruk av fiktiv identitet, men heller se på hvilke andre tiltak som kan oppnå samme beskyttelsesgrad for den volds- eller trusselutsatte. Tall fra Politidirektoratet viser at fra 2004 til i dag er 16 søknader om fiktiv identitet, med hjemmel i politiloven kapittel IIa, mottatt fra politidistriktene. Av disse er sju søknader innvilget, tre er trukket, og fire søknader er avslått, mens to søknader pr. i dag er til behandling. Når det gjelder forslaget om å opprette en offentlig instans med spesialister for å ivareta personer som lever på skjult adresse og med fiktiv identitet, mener et flertall i komiteen at dette forslaget er ivaretatt i de endringene som er foreslått av departementet. En rapport utarbeidet på oppdrag av Justisdepartementet i 2007, «Skjerming av trusselutsattes personopplysninger», viser at det forekommer «lekkasjer» i ordningen med adressesperre. Opplysninger som i utgangspunktet ikke skulle være tilgjenglige for andre enn en svært begrenset krets, såkalt kode 6, er allikevel gitt ut, både til offentlige og private aktører gjennom folkeregisterbasen. Omfanget av dette er ikke kjent, men uansett er dette et alvorlig problem som svekker adressesperre som beskyttelsestiltak. Rapporten «Å leve på sperret adresse» ble utarbeidet på oppdrag fra Justisdepartementet. De to nevnte rapportene følges opp gjennom tiltak i handlingsplanen mot vold i nære relasjoner, «Vendepunkt». En sentral del av denne oppfølgingen innebærer å overføre beslutningsmyndigheten for vedtak om adressesperre fra Sentralkontoret for folkeregistrering til politiet. Det er verken hensiktsmessig eller ønskelig at dagens ordning videreføres der det er Sentralkontoret for folkeregistrering som foretar vurderinger av trusselbildet rettet mot en person og innvilger eller avslår søknaden om adressesperre. Beslutningsmyndighet bør tilligge politiet, både fordi spørsmålet om adressesperring må vurderes i sammenheng med andre mulige beskyttelsestiltak som besøksforbud, voldsalarm o.l., og fordi det er mest hensiktsmessig at én myndighet gjør en samlet vurdering av hvilke tiltak som bør iverksettes. Det tredje forslaget går på å gjennomgå myndighetenes metoder for å skjule personer og sikre at vernet deres er godt nok. En samlet komité ser at overføringen av beslutningsmyndighet til politiet vil bidra til at rutiner for informasjon og oppfølging fra politiets side, f.eks. ved tildeling av voldsalarm, også vil kunne gjøres gjeldende ved bruk av adressesperre. Jeg vil understreke at Regjeringen har utvidet tiden fra når man må søke på nytt om å beholde beskyttelsen, fra ett til tre år. Når det gjelder det fjerde forslaget om å utvide vitnebeskyttelsesprogrammet til også å gjelde i nordisk sammenheng, mener et flertall i komiteen at det ikke er påtrengende behov for en slik utvidelse av vitnebeskyttelsen som forslaget legger opp til. Flertallet rår Stortinget til å vedlegge Dokument nr. 8:45 for 2008–2009 protokollen.