Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2010-05-10:
Kommunene er kanskje de aller viktigste velferdsprodusentene vi har. Det er kommunene som sørger for at barna kan gå i barnehage, og at barna får en skikkelig skolegang. Det er kommunen som du bor i, som har ansvaret for at du kan få en legetime, og det er mange som er avhengig av hjemmehjelp og sykehjemsplass når de blir gamle. Alt dette er jo områder som også er i nasjonens interesse, det er oppgaver som er bærebjelker i velferdsstaten. Blant annet er jo dette en viktig begrunnelse for den styrkingen av kommuneøkonomien som den rød-grønne regjeringen har bidratt til de senere årene. Det er også slik at det er knyttet mange lovbestemmelser til både innholdet, utformingen og omfanget av disse viktige tjenestene som kommunene har ansvar for, for å sikre at alle innbyggere får tilgang på likeverdige tjenester. Det er fortsatt slik at landet også bygges med lov. Vi har stor tillit til både våre kommuner og fylkeskommuner her i landet, men vi vet samtidig at det kan oppstå misforståelser. Det kan skje feil i prioriteringer i vanskelige situasjoner, og det kan være mangel på kompetanse som gjør at de tjenestene den enkelte kommune tilbyr, ikke holder den standarden nasjonale myndigheter mener at de skal ha. I det rommet spiller det statlige tilsynet med kommunenes virksomhet en viktig rolle. Det gir muligheten for å kunne korrigere og veilede, og, der det er nødvendig, gi pålegg om utbedringer slik at kommunens innbyggere får det tjenestenivået de skal ha. Det er likevel viktig å understreke at ulike statlige fagmyndigheters vurderinger og synspunkter helt og holdent ikke kan tilsidesette kommunens lange erfaring og kompetanse til å avveie prioriteringer mellom ulike samfunnsinteresser og finne tverrsektorielle løsinger. Det er jo nettopp derfor vi fra statlig hold overlater til kommunene å løse disse oppgavene. Da må vi også kunne leve med at forskjellige kommuner løser oppgavene på litt forskjellige måter ut fra sine forutsetninger og innenfor det rommet som de nasjonale interesser gir. Ifølge NOU 2004:17, Statlig tilsyn med kommunesektoren, er det fire hensyn og verdier som bør inngå i en overordnet vurdering av behovet for statlig tilsyn. Det er hensynet til den enkeltes rettssikkerhet. Det er hensynet til en bærekraftig utvikling og samfunnssikkerhet. Det er hensynet til det kommunale folkestyret, og ikke minst er det hensynet til en formålseffektiv offentlig ressursbruk. Staten og kommunene har jo felles interesse av å være på samme lag i arbeidet med å gi gode tjenester til alle innbyggere her i landet. Tilsynet må, i tillegg til å passe på at kommunene oppfyller de lovbestemte kravene, kunne gi grunnlag for læring og kvalitetsutvikling. Det bør også kunne gi et viktig bidrag til kommunenes muligheter for å drive egenkontroll. Vi er kjent med, og hører ofte, at mange kommuner mener at omfanget av tilsynet er stort, at måten det er gjort på, ikke er optimal, og at effekten av tilsynet er begrenset. Flertallet i komiteen viser i denne sammenheng til Innst. O. nr. 19 for 2006–2007, hvor kommunal- og forvaltningskomiteen ba regjeringen om å foreta en samlet gjennomgang av tilsynsordningen overfor kommunal sektor og vurdere på hvilke områder tilsyn er nødvendig og hensiktsmessig. Flertallet i komiteen er fornøyd med at dette nå har ført til en opprydning, slik at særlovene har fått eller vil få en mer harmonisert og likeartet utforming. Det går klart fram at det statlige tilsynet skal være lovlighetskontroll i samsvar med de prosessregler som kommuneloven kapittel 10 A har. At statlig tilsyn kun skal kontrollere lovligheten av kommunenes virksomhet, er et uttrykk for rammestyringsprinsippet. Det er viktig at staten ikke går unødig inn og innskrenker det rommet for lokalt skjønn og lokale vurderinger som lovgiver har gitt. Det er de lokale folkevalgte som har myndigheten og ansvaret for utformingen av kvaliteten på de tjenestene som befolkningen skal ha, innenfor de rammene. Så er det grunnlag for å peke på at fylkesmannen er kanskje den mest sentrale delen av den statlige forvaltningen når det gjelder å utøve tilsyn med kommunene. Fylkesmennene rundt omkring i landet kjenner kommunene i sitt fylke godt. Etter flertallets oppfatning bør derfor også fylkesmannen gis stor frihet til selv å avgjøre når og hvor det er viktig å gjennomføre tilsyn. Det er kanskje sånn at kommuner som har et kontrollutvalg som fungerer bra, kanskje trenger en litt annen oppfølging enn kommuner hvor det er mangel på ressurser og kompetanse til å drive egenkontroll. I det videre arbeidet med forarbeidet til endringer i særlovshjemlene vil det være viktig at kommunesktoren får gitt uttrykk for sine synspunkter, og at den kommer til orde. Kommunen er som sagt den viktigste velferdsprodusenten vi har, og sektorens erfaringer og kompetanse på området må tas på alvor. For å sikre bl.a. dette er det grunnlag for igjen å peke på de fordelene en samlet proposisjon med endringer etter særlovshjemlene kan ha i den videre behandlingen. Fra flertallets side imøteser vi det videre arbeidet med å sikre et enda bedre lovgrunnlag for å utøve et hensiktsmessig tilsyn med kommunenes viktige arbeid.