Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2002-06-19:
Jeg vil begynne med å understreke Sivilombudsmannens sentrale rolle. Til ombudsmannen kan borgere klage, og ombudsmannen kan sette i gang undersøkelser i forvaltningen. Dette er viktig for den enkeltes rettssikkerhet, og for en bedre forvaltning. Ombudsmannen har hele Norges offentlige forvaltning som arbeidsområde. Han er Stortingets tillitsmann, og de undersøkelser ombudsmannen foretar, er etter generelt mandat fra Stortinget. I årsmeldingen står det at ombudsmannen derfor ikke kan ses på som et overordnet myndighets- eller forvaltningsorgan, men mer som et personlig korrektiv til byråkratiet. I årsmeldingen tar ombudsmannen opp forholdet til Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite. Når det gjelder undersøkelser gjort av både ombudsmannen og av komiteen, har det generelt vært ombudsmannens holdning å være varsom med å ta saker til undersøkelse dersom de berører spørsmål Stortinget har behandlet. Prinsipielt sett er det ikke vanskelig å skille ut de saker der det er begått «urett mot den enkelte borger», men i praksis kan man få overlapping mellom komiteen og ombudsmannen. Det er her verdt å merke seg at omkontrollkomiteen tar opp saker som berører enkeltpersoner, mister vedkommende retten til å bringe saken inn for ombudsmannen. Man kan vanskelig trekke en generell linje ut av dette, men komiteen bør fortsette med å være varsom med å ta opp saker som berører enkeltmennesker. Dette grenseområdet kom senest til uttrykk i adopsjonssaken kontrollkomiteen behandlet i vår. Behandling i Stortinget kan oppfattes som føring på en eventuell senere undersøkelse foretatt av ombudsmannen, og det ses på som svært uheldig. Folks tillit til ombudsmannen er avhengig av at man oppfatter det som om han behandler og undersøker klager på et selvstendig grunnlag. Det er derfor viktig, både for komiteen og for ombudsmannen, at man i den enkelte sak så tidlig som mulig avklarer hvem som skal behandle saken. I årsmeldingen omtales også ombudsmannens rolle i forhold til menneskerettigheter. Menneskerettighetene innebærer at det stilles grunnleggende krav til rettssystemet og vernet av borgernes rettsstilling. På den måten regulerer menneskerettighetene individets stilling overfor offentlige myndigheter og myndighetenes forpliktelse overfor sine borgere. I Norge har menneskerettighetene forankring i Grunnloven, der det slås fast at myndighetene skal respektere og sikre menneskerettighetene. Også de menneskerettighetskonvensjoner som Norge er bundet av, skal ses på som tungtveiende rettskilder når en anvender lovgivning, i rettsanvendelse. Når ombudsmannen undersøker klagesaker eller tar opp saker på eget initiativ, er en del av grunnlaget for undersøkelsen nettopp å avklare om forvaltningen i tilstrekkelig grad har tatt hensyn til og fremmet menneskerettighetene i sin skjønnsutøvelse. Å krenke menneskerettighetene til et individ innebærer at det er begått urett mot den enkelte borger. Ombudsmannen kan ikke treffe rettslig bindende avgjørelser, men komme med uttalelser som blir tillagt saklig vekt. Kristelig Folkeparti ønsker å understreke ombudsmannens verdifulle rolle i forhold til ivaretakelsen av menneskerettighetene. Det er her er sentralt poeng at ombudsmannen kan ta opp saker på eget initiativ, og at han derfor kan iverksette undersøkelser av forvaltningens praktisering av menneskerettighetene uten å måtte vente på klage fra berørte. Ombudsmannens anbefalinger trenger ikke være basert på rettslige vurderinger, og det gir et større spillerom enn hva domstolene har. Forholdet til menneskerettighetene blir relativt ofte påberopt i klager til ombudsmannen, særlig gjelder dette saker som omhandler asyl, opphold, familiegjenforening og utvisning. I disse sakene tok ombudsmannen bl.a. opp den lange saksbehandlingen. På denne måten er sivilombudsmannen med på å sikre den enkeltes rettigheter og forbedre forvaltningen. Kristelig Folkeparti er derfor svært fornøyd med det arbeidet som gjøres av ombudsmannen.