Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-06-03:
Jeg registrerer at salens eneste tilstedeværende statsråd sitter trygt plassert bak en av søylene i salen. Det tror jeg at jeg også hadde foretrukket å gjøre hvis jeg var statsråd i denne regjering i denne sak. Det er en veldig spesiell sak vi behandler i dag. Jeg vil som leder av kirke-, utdannings- og forskningskomiteen si litt om forhistorien. Vi har ventet på denne saken siden i fjor høst. Rundt juletider mottok vi et brev fra kirkeavdelingen i Kultur- og kirkedepartementet der vi fikk beskjed om at lovproposisjonen likevel ikke ville bli lagt fram før jul. Siden har vi stort sett ikke hørt noe, inntil proposisjonen ble framlagt den 15. mai i år, og til alt overmål i en foreløpig utgave. Så vil mange hevde at en foreløpig utgave for så vidt ikke betyr noe så lenge realitetene i proposisjonen ikke endres i senere utgaver. Men det forteller jo likevel en historie om at saken langt fra er ferdigbehandlet eller klar for framleggelse i Stortinget når den må framlegges i en foreløpig versjon 15. mai - over et halvt år etter at saken var ventet til Stortinget. Det er nettopp det som gjør at denne saken er veldig spesiell. Jeg registrerer ut fra denne debatten og debatter som for så vidt har vært i mediene etter at proposisjonen ble lagt fram, at regjeringspartiene synes å mene at det er logisk og rimelig at det er opposisjonen som må bære risikoen ved at proposisjonen er lagt fram sent, og at det også er opposisjonen som må godta en urimelig kort behandlingstid, som ikke på noen måte gir grunnlag for å behandle saken på den måten som må til. I tillegg er det selvfølgelig slik at regjeringspartiene og Regjeringa har en stor egeninteresse i å få saken gjennom i Stortinget på denne siden av sommeren. Regjeringa har allerede vedtatt en tomtefesteinstruks, som skulle trådt i kraft 1. juli i år. Det blir det nå ikke noe av, men allikevel får Stortinget en nokså kort behandlingstid. Jeg vil bare minne om at vi fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteens side strekker oss langt for å få behandlet saken, men at avgivelse, høring og behandling vil foregå i en periode da Stortinget ikke er samlet. Det kan man mene mye om - og det gjør vi definitivt også - men det er altså et faktum at denne saken underlegges en helt ekstraordinær behandling. Så har flere talere vært på talerstolen før meg for å fortelle hva de synes om opposisjonens forslag i denne sammenheng. Svein Roald Hansen begynte med å si at opposisjonen «forsøker å trenere og helst forhindre» Regjeringas politikk. Jeg kan ikke med min beste vilje begripe at det å be om et så godt grunnlag som mulig for å fatte en beslutning i en sak som har vidtrekkende konsekvenser, kan oppfattes som å trenere eller forhindre Regjeringas politikk. Snarere tvert imot viser opposisjonen at den tar det ansvaret Regjeringa ikke tar, nemlig å få belyst saken fra alle mulige sider. Representanten Svein Roald Hansen sier også at dette framstår som ekstraordinært. Ja, det er ekstraordinært. Det er ekstraordinært å få en proposisjon til behandling så kort tid før det er ment at det skal avgis innstilling. Det er ekstraordinært at Regjeringa ikke gir Stortinget det nødvendige grunnlag for å fatte en beslutning. Det er ekstraordinært at regjeringspartiene ikke ønsker i ettertid å få saken belyst så godt som mulig. Representanten Øystein Djupedal kunne fortelle at opposisjonen fremmet forslaget i trygg forvissning om at det ikke får flertall. Tvert imot kan jeg opplyse representanten Djupedal om at det har vært forsøkt å skaffe flertall for forslaget, i håp om at det skulle bli vedtatt, rett og slett fordi opposisjonspartiene mener at dette er en så stor og viktig sak at den er nødt til å bli belyst på en grundig måte. Jeg registrerer også at dette skal være et populistisk utslag, ifølge representanten Djupedal. Der vil jeg slutte meg til representanten Foss, som helt riktig i replikkordveksling med samme Djupedal kunne fortelle at det jo er forslaget fra regjeringspartiene om en systematisk omfordeling av store verdier fra fellesskapet til tilfeldige heldige tomtefestere som er det populistiske i denne saken. Hvis det er slik som representanten Djupedal vil ha det til, nemlig at Regjeringa er på trygg grunn, er det for meg noe gåtefullt at regjeringspartiene, SV inkludert, er med på en komitemerknad som sier: «Komiteen vil understreke at forholdet mellom den nye tomtefesteinstruksen og Grunnloven § 106 er et juridisk meget omstridt spørsmål.» Jeg syns også at motstanden mot å be Høyesterett om en betenkning i saken er en smule merkelig. Hvis det faktisk er slik at Regjeringa er på en så trygg og solid grunn som den vil ha det til, ville man ikke ha noe å frykte - tvert imot ville det å be Høyesterett om en betenkning være mer eller mindre en formalitet fordi betenkningen likevel ville komme ut på en måte som støttet Regjeringas syn. Flere representanter har vært inne på de vidtrekkende konsekvensene dette forslaget har. For det første er det slik at fondet kan tape 1-1,25 milliarder kr som følge av lavere innløsningsverdier. For det andre kommer fondet til å tape 20-25 mill. kr årlig som følge av nedjustering av festeavgifter. Det er etter min oppfatning nokså usedvanlig, men likevel veldig tydelig, når Justisdepartementets lovavdeling i en av sine uttalelser fra 28. januar i år sier som følger: «Stortinget bør i forbindelse med endringen i § 5 i lov 7. juni 1996 nr. 33 om Opplysningsvesenets fond gis et best mulig grunnlag for å ta konkret stilling til tolkningen av Grunnloven § 106 i forhold til den foreliggende problemstillingen.» Når Regjeringa da ikke sjøl gir dette grunnlaget i proposisjonen, må jo Stortinget søke å skaffe det grunnlaget på annen måte. Da er nettopp muligheten å be Høyesterett om en betenkning etter Grunnloven § 83. Denne bestemmelsen tas uhyre sjelden i bruk. Det er det gode grunner til. Men samtidig er det sånn at den kan tas i bruk. Det finnes ikke noe forbud mot å ta bestemmelsen i bruk, og den er heller ikke bortfalt som følge av ikke-bruk. Det er en aktiv bestemmelse som kan tas i bruk i sjeldne tilfeller. Når man i tillegg, som representanten Lånke også var inne på, har en flertallsregjering, er det klart at Grunnloven § 83 vil fungere som et vern og en mulighet for mindretallet til å få tatt opp en sak og få bedt om en betenkning på et område hvor Regjeringa sjøl ikke gir det nødvendige grunnlag. Da er det etter min oppfatning også viktig å stille spørsmålet: Hva er poenget med den foreslåtte lovendringen i lov om Opplysningsvesenets fond § 5 andre ledd, hvis det ikke er å disponere i strid med bestemmelsens første ledd og i strid med Grunnloven § 106? Dersom det ikke var poenget å disponere i strid med lovens § 5 første ledd eller Grunnloven § 106, var denne lovendringen som nå foreslås, helt unødvendig. Om det er instruksen eller om det er loven som er i strid med § 106 i Grunnloven, er da egentlig likegyldig i denne sammenheng. Poenget er at Regjeringa ønsker å skaffe seg en hjemmel for å disponere i strid med loven og i strid med Grunnloven. Hvordan en skaffer seg den hjemmelen, er likegyldig i denne sammenheng. Det er også viktig å understreke at § 106 i Grunnloven setter skranker for disponering av fondet, helt uavhengig av eierskapet til fondet. Som Stortinget også har vært inne på i en tidligere interpellasjonsdebatt som jeg reiste i fjor høst, står vi overfor to mulige behandlingsmåter når det gjelder dette forslaget. Hvis dette er helt uproblematisk, skulle det også være uproblematisk å bruke ordinær lovbehandling etter Grunnloven § 75 ff. Men er det slik at dette er nødvendig å ta gjennom en grunnlovsendring, må Grunnloven § 112 brukes med de prosedyrer som følger av det. Det er klart at det har stor betydning for muligheten til å få gjennom et lovforslag for en regjering. Det har også stor betydning for Stortingets behandling av denne saken. Når vi nå står overfor det som er en omfattende ensidig begunstigelse av tomtefestere, er det klart at det er utenfor det som oppfattes som fondets formål etter Grunnloven § 106. Dersom det hadde vært innenfor, hadde lovendringen vært helt unødvendig. Det er altså utenfor både lovens § 5 første ledd og Grunnloven § 106. Det har også som konsekvens at fondet stilles betydelig dårligere enn andre grunneiere. Hadde det enda vært sånn at man bare skulle følge de ordinære regler, altså at Opplysningsvesenets fond skulle plikte å innløse ut fra normale regler og skulle plikte å justere festeavgift i tråd med normale regler i tomtefesteloven, hadde spørsmålet stilt seg helt annerledes. Her skal man altså sørge for at Opplysningsvesenets fond og noen andre grunneiere - men de har svært få tomter i denne sammenheng - plikter å innløse til lavere sum enn det andre bortfestere gjør. De skal også plikte å nedjustere markedsleien, som gjør at de taper store verdier. Det er for opptil flere av oss en gåte hvorfor dette skal skje. Ikke minst er det en gåte hvorfor regjeringspartiene og Regjeringa ikke ønsker å være med på å be Høyesterett om en betenkning i denne saken. Jeg tror i likhet med flere andre at denne saken sannsynligvis kommer for retten. Det er for så vidt et paradoks at representanter for regjeringspartiene er så skråsikre på at saken kommer for retten. Hvis dette er en helt uproblematisk sak der Regjeringa er på trygg juridisk grunn, skulle det være helt unødvendig å dra denne saken for retten. Allikevel tror jeg at det kommer til å skje. Jeg tror, i likhet med mange andre, at det ville være fornuftig av Stortinget å ta seg tid og faktisk vurdere på forhånd hvordan saken stiller seg i forhold til Grunnloven, i stedet for å trekke både bortfestere og tomtefestere - og Stortinget - gjennom en lang prosess i Høyesterett, der man kommer fram til at instruksen og lovendringen er i strid med Grunnloven § 106.