Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-01-28:
Senest i går kveld opplevde vi i en debatt i Oslo bystyre at Rød Valgallianses representant stemte mot å kalle en liten plass i Oslo for Europarådets plass – ikke fordi, som representanten sa, man ikke visste at Europarådet var noe annet enn EU, euro eller Europol for den saks skyld, men folk kunne lett misforstå og tro at det hadde noe med dette å gjøre. Derfor foreslo altså denne RV-representanten et annet navn. Grunnen til at jeg dveler ved dette, og grunnen til at jeg synes det er politisk interessant, er at det etter min mening er et utslag av det jeg vil kalle for eurofobi, og at denne holdningen gjenspeiles hos mange av landets velgere. Etter mitt skjønn er det i denne redegjørelsen og i de innleggene som har vært presentert fra regjeringsrepresentantenes hold i denne debatten, at Regjeringens fremste politiske og historiske betydning i Europa-spørsmålet vises. Denne regjeringen, som i EFTA- og EØS-komiteen har blitt rost for den raske implementeringen av EU-direktivene, spiller en viktig rolle, fordi den ut fra de politiske forutsetninger som er lagt gjennom vårt nei til EU ved folkeavstemningen i 1994, i hovedtrekk, som tidligere sagt, fører en fornuftig og god politikk overfor EU. Også pedagogisk sett har dette stor betydning, fordi man avdemoniserer EU, samtidig som det gir en god illustrasjon på hvilke politiske innflytelsesmuligheter den norske regjeringen har innenfor EØS-avtalen. Dette er – for å bruke veterinærpolitiske begreper – en god vaksine mot den form for eurofobi man fremdeles opplever i folkelige og politiske miljøer i Norge. Som denne debatten er et eksempel på, kan dette ha stor betydning for Europa-debatten i Norge i tiden fremover. For å bruke et begrep som sikkert noen av Regjeringens medlemmer er begeistret for, bidrar det til en form for edrueliggjøring av debatten, men det er samtidig også en klar pedagogisk demonstrasjon av de begrensede innflytelsesmuligheter Norge har i internasjonal politikk i dagens situasjon. Det kan også, hvis man skal se på de lange linjer og på en politisk utvikling over litt sikt, være et symbol på den begrensede innflytelse en sentrumsregjering, som verken vil binde seg til høyre eller venstre i norsk politikk, har så lenge den ikke har et parlamentarisk flertall bak seg i Stortinget. Norge er et lite land i verden, har tidligere statsminister Korvald sagt. Selv om vi for tiden har formannsskapet i OSSE, har vi ved en rekke tidligere anledninger spilt og spiller også nå en sentral rolle i meglerfunksjonen i flere internasjonale spørsmål. Men mitt syn er allikevel at Norges innflytelse i verden i størst mulig grad kan gjøres gjeldende i forpliktende internasjonale samarbeidsorganisasjoner, basert på mellomstatlige avtaler og selvstendighet. Dette bør også gjelde vårt forhold til Europa. Dersom vi på lang sikt skal være med og ha innflytelse på den retningen Europa tar, og være med på å legge premissene for Europa-debatten i årene fremover, er det mitt personlige standpunkt – selv om folkeavstemningsresultatet fra 1994 ligger fast, og Fremskrittspartiets klare standpunkt er at dette skal respekteres og at vi eventuelt må ha en ny folkeavstemning før vi endrer denne Europa-politikken – at Norge på lang sikt er best tjent med medlemskap i EU. Mitt politiske engasjement beror på at det er lettere å påvirke en prosess fra innsiden enn fra utsiden. Å arbeide i EU er nettopp en politisk prosess hvor det er spørsmål om å ta og gi, i en dialog hvor kvaliteten og fremføringen av argumentene er av stor betydning for den innflytelsen man har på utfallet av prosessen.