Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2020-02-04:
Det å bekjempe sosial ulikhet og bidra til å redusere forskjeller er en kjernesak for Arbeiderpartiet. Gjennom den norske modellen er vårt samfunn bygd på og rundt det å redusere forskjeller. Gjennom fellesskap, skatt og fordeling er ideen å sørge for likeverdige levekår og velferdstilbud. Alle rammes når ulikhetene øker, men barna rammes mest, og de mest sårbare barna, som er avhengige av at samfunnet stiller opp, fortjener alt annet enn et tilbud som svikter. Da vi 21. oktober i fjor oppfordret barne- og familieministeren til å ta initiativ til en redegjørelse i Stortinget, var det i bekymring for de av våre barn som sliter. Vi gjorde det med grunnlag i alle de gitte oppdragene og mottatte rapportene fra eksperter og tilsyn, fortvilte ansatte og barn med erfaring, Barneombudets bekymringer og et økende antall saker i EMD og fordi vi er utålmodige på vegne av en tjeneste som burde bidratt så mye bedre. Tålmodighet er gjerne en god egenskap å ha. I møte med barnevernsbarn, som fortjener bedre, og ansatte som beskriver en fortvilt hverdag med opplevelse på opplevelse av at de ikke strekker til, burde vi ikke tillate oss en slik tålmodighet som høyreregjeringa viser. Dette er min og Arbeiderpartiets begrunnelse for at vi jobber for å legge fram en ny politikk for det kommunale barnevernet, for at vi ba statsråden redegjøre for den helhetlige situasjonen i barnevernet, for at vi utfordrer regjeringa på enkeltspørsmål og etterlyser engasjement, og for at vi ønsker å få på plass den vedtatte utfasingen av kommersielle aktører. Statsråden gjentar og gjentar at vi må vente på ny lov. Med respekt å melde blir det altfor, altfor passivt – for det første fordi barna lever sitt liv der ute her og nå, i dag og i morgen, for det andre fordi vi som lovgivere vet at lovendringer i seg selv krever tid og ressurser. Våre to partier, Kristelig Folkeparti og Arbeiderpartiet, sto sammen om forslag i Stortinget om utvikling av et offentlig og ideelt drevet barnevern. Én av begrunnelsene for at Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti mente det var behov for en endring, var de kommersielles langsomme kveling av de ideelle gjennom stykkpris og anbud. 22. januar 2019 – vi kan si for ett år siden nå – overtok Kristelig Folkeparti posten som barneminister i høyreregjeringa, og fortsatt betales det ut stadig mer penger til private kommersielle aktører. Jeg trodde faktisk vi var enige om at vi ikke hadde en eneste krone å putte på kontoen til investeringsselskaper, på bekostning av bedre tilbud til barn. Ideelle aktører viser til at det er et annet regime nå med de store kommersielle aktørene. Disse har store administrasjoner og god juridisk kompetanse, med en primær målsetting om å tjene penger. Og her taper ideelle aktører. For å gi bedre hjelp og riktigere tilbud så tidlig som mulig foreslo vi i vårt forslag til barnevernsreform bl.a. å bidra med lavterskeltiltak i kommunene med tverrfaglige tjenester å utvide verktøykassa i Nav og sosialtjenesten, slik at barna kan få ubyråkratiske tiltak som hjemmehjelp, leksestøtte, støttekontakter osv. Det gjorde vi fordi samfunnet må møte folk med ulik sosial bakgrunn, familier med dårlig råd og levekårsstress og familier med språkproblemer på en bedre måte. Forsker Bente Kojan ved NTNU har forsket på fattigdom og barnevern og ulikheter knyttet til klasseskiller. Hun forteller om en overrepresentasjon av familier med lavinntekt i barnevernet. Våre to tiltak kan umulig avhenge av en total lovgjennomgang, og burde vært initiert helt uavhengig av dette. Antallet barn som bor isolert i enetiltak, eller som er alene på en institusjon ment for flere barn, er mer enn fordoblet fra 2014 til 2018, kunne VG avsløre. Det kjøpes enetiltak av private aktører. Det beskrives tvilsomme koblinger mellom bestiller og tilbyder, og ifølge Bufdir har enetiltak de siste to årene kostet mer enn 2 mrd. kr – 2 mrd. kr på to år! Hva får barn og foreldre igjen for disse pengene? Og hvor mye av dette henter kommersielle selskaper ut i overskudd som ikke kommer barna til gode? Det er media som avslører pengebruken, tilsynsmangelen, at barna ikke får den helsekartleggingen og oppfølgingen de, som ethvert annet barn i Norge, har rett på. Etter hvert oppslag får vi høre gode ønsker om oppfølging og tiltak fra regjeringa, men det skjer for lite, og det skal skje for sent. Praksisen og utviklingen begrunnes med at man har ansvar for barn og unge med mer komplekse behov enn tidligere. Hva tenker egentlig statsråden om dette? Kom dette helt ut av det blå, eller er det en tendens vi har observert over tid? Kan vi forvente at statsråden lar denne utviklingen fortsette? Hva skyldes veksten? Hvor svikter det underveis for disse barna? Jeg håper ikke at også svaret på dette skyves til en framtidig lovgjennomgang, uten mulighet for at Stortinget kan drøfte utviklingen på et seriøst og faglig fundert grunnlag. Når det forebyggende svikter, er det behov for mer reparasjon. Det er en negativ spiral, dårlig for barna, for foreldrene og for statsbudsjettet. Ulikhetene vokser, barn i vedvarende fattigdom øker år for år under denne regjeringa. Nå kan vi snart telle 110 000 barn. Det er fremdeles for store forskjeller i tilbudet til barn i barnevernet og for mange barn som fellesskapet ikke makter å ta ansvar for. Jeg må si jeg ikke får helt tak i det statlige grepet som høyreregjeringa tar, foruten å videreføre tiltak som er igangsatt under Stoltenberg-regjeringa. Det denne regjeringa kaller en reform, som Arbeiderpartiet for øvrig stemte imot, er ikke god nok. Etter seks år har kritikken økt, og det er ikke bare fordi de som er kritiske, har fått mer plass i media. Kritikken kommer fra ansatte og tilsynsmyndigheter. Den såkalte reformen ble, som vi advarte mot, for lite forpliktende og for lite helhetlig, og det følger for lite penger med den. Dette handler ikke om at ansatte ikke gjør det de kan. Selvsagt kan ansatte gjøre feil, men dette handler om at systemet ikke i tilstrekkelig grad forebygger feil. Heierna-kampanjen og ansatte vil gjerne bidra til suksesshistorier. De sier de har behov for flere ansatte. Det er Arbeiderpartiet enig i, og vi har derfor hvert år styrket bevilgningene til øremerkede stillinger. Høyreregjeringa skylder på kommunene. Vel, også der gir den samme regjeringa dårligere muligheter til faktisk å levere suksesshistorier. Mange kommuner må kutte budsjettene fordi kommunerammene ikke følger opp de økte oppgavene. Jeg vet ikke om statsråden husker at det er seks sider med nye oppgaver som er tilført det kommunale barnevernet de siste årene, uten at regjeringa har foreslått å bevilge en eneste krone til nye stillinger. Arbeiderpartiet har en kommuneramme som er 3 mrd. kr større enn høyreregjeringas. Det er fordi vi omprioriterer de store pengene. Med oss må de rike betale noe mer i skatt, mens de med lav inntekt får mer i lønningsposen. Det mener vi er mer rettferdig. For eksempel ville det bedret kommuneøkonomien. Froland i Agder ville fått ca. 10 mill. kr mer, Lyngdal 5 mill. kr, Kvinesdal 3 mill. kr og Vennesla nesten 7 mill. kr mer. Å ikke følge opp lovpålagte oppgaver med økte ressurser kan fungere, men bare inntil et visst punkt. I barnevernet er vi langt over det punktet, så langt at Barneombudet har uttalt at det ikke er kommunenes ansvar. Det er statens og dermed høyreregjeringas ansvar å sette kommunene i stand til å gi alle barn gode tjenestetilbud. Sågar har komitélederen uttalt i debatt at det kommunale barnevernet trenger flere ressurser. Men fra høyreregjeringa er det fortsatt tyst. Familiene i barnevernet sliter på mange områder mer enn de fleste andre. En rapport fra NIBR i 2005 undersøkte dødsårsaker hos foreldre til barn og unge som hadde barnevernstiltak i perioden 1991–2001. Sykdomsårsak og selvmord blant disse foreldrene var mer utbredt enn i normalbefolkningen. NOVA-studien fra 2008, Barnevernsklienter i Norge 1990–2005, viste at barnevernsbarna hadde langt dårligere levekår enn barn utenfor barnevernet. Forsker Bente Kojan viser at språk og klasse påvirker tiltak som gis. Barneombudet har vært tydelig på at regjeringa må ta ansvar for å sørge for at barna får sine rettigheter oppfylt. Frafall fra utdanning er høyere for barn under barnevernets omsorg, og inntektsulikhetene vokser mellom dem som har best, og dem som har dårligst råd. Hva vil regjeringa gjøre for å bedre levekårene til barn og foreldre i barnevernet og sørge for at alle barn får likeverdig omsorg, behandling og utdanning, uavhengig av bosted, klasse, bakgrunn, språk og kultur? Og hvordan vil statsråden samarbeide med Stortinget for å utvikle et bedre samarbeid, og da ikke bare gjennom de bebudede lovforslagene?