Michael Tetzschner (Høyre), 2011-02-08:
Jeg lyttet til statsrådens analogi til røkeloven med en viss interesse. Det er tydelig at man må søke utenfor bopliktens naturlige nedslagsområde for å finne argumenter for den. Det var jo også dette analogien gikk ut på – at det ikke er av hensyn til den røkende, men av hensyn til omgivelsene. Da vil jeg si at hvis det er med slike analogiske føringer man nærmer seg eiendomsretten, nemlig at den er til skade for den som er hovedpersonen og utøver den, er det klart at da vil man i en avveiningssituasjon fort komme til at omgivelsenes interesser veier tyngre enn eiendomsretten hos den som da eier en ting. Jeg tror vi må inn på en diskusjon om boplikten forfølger og treffer sitt mål. Det er nemlig også slik at når man går inn på et område med lovregulering, er det altså ikke hensiktene man skal bedømmes etter, det er hvordan denne lovgivningen faktisk virker. Og vi har nå en god del erfaring, vi har hatt en del år på å vurdere virkningene. En lovs kvalitet ligger i virkningene, ikke i hvilke feststemte ordelag den er brakt igjennom i denne forsamling. Og da må man jo se på om det er positive virkninger som er så store at de kan forsvare et så betydelig inngrep i den alminnelige eiendomsrett som boplikten representerer. Jeg vil i likhet med Per Roar Bredvold oppholde meg litt ved at ledende forskningsmiljøer egentlig har skrevet nekrologen over hvor vellykket dette er som tiltak. Forsker Oddveig Storstad i Norsk senter for bygdeforskning uttalte i Nationen: «Ein kan nok seie at dagens regelverk fungerer dårleg dersom målet er å stoppe fråflyttinga.» For øvrig kan jeg vise til representanten Bredvolds gjengivelse av forsker Magnar Forbords innspill, som går ut på det samme. Det var et sitat, tror jeg, fra Aftenposten 8. november 2008. Så har vi Normann Aanesland – han er professor i landbruksøkonomi ved Universitetet for miljø og biovitenskap – som sier: «Boplikt og nedsatte eiendomspriser fører til at det blir flere passive eiere som beholder gårdsbrukene(…)(…) Bygningene blir dårlig vedlikeholdt, og det investeres mindre både i våningshus og i driftsbygninger.» (…) (…) Det er også et annet forhold som påvirker den eier som sitter der og er lojal mot politikernes ønske om at han ikke flytter på seg. Det er nemlig slik at hvis man går i banken og må stille sikkerhet, er det naturlig å stille eiendommen som sikkerhet – det vet jo de fleste. Det er bare det at hvis det er konsesjonsbelagt, og det er knyttet boplikt til det, er selvfølgelig den krets av mennesker som man kan realisere pant overfor, meget begrenset. Dette vil altså trykke prisene nedover, det trykker verdiene nedover for eierne, selv når de bor i ro. Deres mulighet til å reise lån på den eiendommen, ikke for å flytte, men for å modernisere, vedlikeholde og utvide, blir effektivt sperret ute, hvis man da ikke selv har betydelige midler å skyte inn. Det er faktisk ved å ta opp lån de fleste av oss gjør forbedringer i vår egen bolig. Så dette presser også realkreditten og er med på å utarme, tørke ut, kreditten som disse områdene meget vel kunne trenge. Da hadde man også hatt penger til å skape arbeidsplasser: stillaser, arbeid som skal utføres. Det hadde selvfølgelig også kommet det lokale næringslivet til gode. Jeg må avslutte med å spørre om det virkelig er slik at statsråden ikke er interessert i forskning som konkluderer med at boplikt ikke virker. Og hvis jeg skulle ta feil i dette, er det da slik at statsråden kunne tenke seg å sette seg inn i den relevante forskningen, kanskje bestille forskning på området, og senere hen, hvis man da fikk forskningsresultater som var så overbevisende at selv en statsråd ble overbevist, være i stand til å innrette politikken sin etter dette? Dette området er modent for revisjon.