Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-03-16:
Saksordføreren redegjorde veldig godt for hvor mange det er som har denne sykdommen, og hvor store utfordringer vi står overfor for å kunne nå fram med god behandling og god forebygging. Det det er uenighet om, er ikke omfanget eller hva det er behov for, det er at det må økonomiske midler til for å klare den oppgaven i årene som kommer. Målsettingen for diabetesplanen da den ble lagt fram, var jo å fange opp alle de udiagnostiserte. Man regner med at det er 125 000 udiagnostiserte, og det viser seg nå – tre år etterpå – at det er like mange. Det har ikke skjedd noen ting. Da er måloppnåelsen så dårlig som den kan få blitt. Målet med å fange opp udiagnostiserte er å gi dem behandling og lære dem hva sykdommen innebærer, slik at de ikke skal få senkomplikasjoner. Der har man altså ikke kommet noen vei. Når det gjelder de pasientene som vet om sykdommen, er det også altfor dårlig oppfølging, og et altfor dårlig tilbud fra det offentlige for å forebygge. Hvert år må om lag 500 norske pasienter amputere deler av foten på grunn av stygge fotsår, og det koster staten minimum 300 mill. kr årlig. Norge ligger langt etter Sverige når det gjelder å ta vare på mennesker med fotproblemer. For å avhjelpe her kunne man ansatt fotterapeuter ved alle sykehusene, og man burde hatt ambulante diabetesteam ved alle sykehusene i landet. Det har ikke blitt innført, det har ikke blitt stilt noe krav om det. Statsråden har jo stadig sagt at det er en målsetting, men det er opp til sykehusene hvordan og når dette skal opprettes. Hvor blir det av de ambulante teamene? spør jeg. Selv når statsråden skriver i bestillerdokumentet at dette skal styrkes, klarer helseforetakene å kutte i disse teamene uten at det får noen følger. Fotterapeutene må altså inn i det forebyggende arbeidet. Så må man også fokusere mer på barn med diabetes 1. Det har vist seg at barn får veldig forskjellig oppfølging. På skolene er det også veldig tilfeldig fra klasse til klasse hvordan barn med diabetes 1 blir fulgt opp. De trenger støtte, og de trenger veiledning. Her bør det være en nasjonal standard for hvordan disse barna skal ha det i skolen, og også i barnehagen. Innvandrere er en gruppe som viser seg å ha en høy forekomst av diabetes, spesielt visse deler av innvandrerbefolkningen og særlig kvinnene. De får heller ikke behandling og oppfølging som de klarer å nyttiggjøre seg. Der er det også en stor utfordring, og der har man heller ikke kommet særlig mye lenger enn man var da man ble kjent med disse forholdene. Veldig mange vil få nyresvikt og behov for dialysebehandling eller transplantasjon. Senkomplikasjoner som kommer etter 15–20 år, får veldig alvorlige følger for pasienten. Det medfører også veldig store kostnader for samfunnet. Fotamputasjonene har jeg nevnt. Tap av syn er også veldig alvorlig for dem som blir rammet av det. Disse senkomplikasjonene fører til en stor endring i pasientens liv, og det koster mindre rent økonomisk å forebygge. Det spares inn mange ganger hvis man unngår at pasientene får disse senkomplikasjonene. Det hjelper ikke bare å snakke om frukt og grønt og om forebygging ved å se på det i et folkehelseperspektiv. Det handler også om en bevisstgjøring av pasientene. Pasientene må få vite hva det innebærer å leve med denne sykdommen, og hva det innebærer hvis man ikke klarer å regulere sykdommen og gjøre de riktige tingene. Men det handler også om at det offentlige må tilby helsetjenester for å forebygge senkomplikasjoner. Det må fotbehandlinger til, og man må kanskje se på en refusjonsordning, slik at de som har nevropati, f.eks., kan få en refusjon, så det blir fulgt opp. Man må sørge for at disse teamene fungerer ut mot sykehjemmene, hvor det er mange med diabetes som ikke blir ivaretatt. Det offentlige må også ta sitt ansvar, ikke bare ved å informere og si at folk skal leve riktig, mosjonere og spise riktig – selv om det er en viktig del av det – men det må følges opp med økonomiske midler. Planen har ikke vært fulgt opp med de midlene. Det er hovedårsaken til at den gode planen som ble lagt fram etter initiativ fra Fremskrittspartiet, ikke har noen særlig god effekt. Den vil heller ikke få noen bedre effekt i årene som kommer, hvis den ikke blir fulgt opp direkte med midler, slik at man følger opptrappingen og setter klare krav både til helseforetakene og til kommunene om at det må innføres tjenester for dem som har diabetes, slik at vi unngår de store utfordringene vi vil stå overfor i årene som kommer.