Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2015-04-28:
Det er nok fortsatt svært mange, til dels i dette huset og i hvert fall utenfor, som er av den oppfatning at Norge har en veldig ambisiøs klimapolitikk. Det er mange som tror at klimaforliket sier at vi innen 2020 skal kutte 30 pst. av innenlandske utslipp sammenlignet med 1990. Så er det noen få av oss som vet at realiteten er at norske klimamål for 2020, altså klimaforliket, er blant de aller mest beskjedne i hele Europa, fordi det bare innebærer at vi skal kutte 5 pst. av våre egne innenlandske utslipp sammenlignet med 1990-nivå, samtidig som våre naboland skal kutte – og allerede har kuttet – i størrelsesordenen 20 pst. innen 2020. En veldig viktig årsak til at man har klart å bygge denne illusjonen i norsk klimapolitikk er FN-kvoter – eller CDM-kvoter – altså denne merkverdige ideen om at vi gjennom å hjelpe fattige land til en grønn utvikling skal få lov til å la være å kutte utslipp her hjemme. Nå skjer det en positiv utvikling. Det er lovende at Norge skal knytte seg til EUs klimapolitikk med klimamål fram til 2030. Det er lovende at mange, eller de fleste, politikere som har hatt ordet i denne debatten, slår fast at vi ikke skal bruke CDM-kvoter for å kutte norske utslipp. Det er interessant å høre arbeiderpartirepresentanten Eva Kristin Hansen være så klar i sin kritikk av uklarheten i norsk klimapolitikk at man nesten skulle tro hun het Hansson. Dette er bra, og derfor kunne man altså forledes til å tro at Miljøpartiet De Grønnes forslag bare er et spørsmål om å sparke inn en åpen dør, men det er ikke helt opplagt allikevel. For det første er det mye som taler for at klimaavtalen som vi skal inngå sammen med EU, kommer til å videreføre prinsippet om at det er et veldig lite antall mennesker innenfor Ring 1 i Oslo som kommer til å forstå de norske klimamålene. For det andre har regjeringen foreløpig ikke vært i stand til å klargjøre noe mål for innenlandske utslippskutt for 2030, som altså er det vi kan påvirke. For det tredje hører vi i praksis de andre partiene – eller flere partier – si nokså ulike ting om bruk av FN-kvoter. Det er f.eks. fortsatt sånn at Kyoto 2-målene for 2020 ifølge regjeringen skal oppfylles gjennom kjøp av nettopp de FN-kvotene som vi i dag har en bred enighet i Stortinget om at vi ikke skal bruke. I stortingsbehandlingen for 2030-målene tviholder, så vidt vi kan forstå, Høyre på at dersom Norge ikke blir enig med EU, skal vi bruke såkalte fleksible mekanismer, altså FN-kvoter, for å innfri et kuttmål i størrelsesordenen 40 pst. innenfor ikke-kvotepliktig sektor. Mange partier, Arbeiderpartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, gjentar at Norge skal bli såkalt karbonnøytralt innen 2030. Jeg tror det var representanten Arnstad som var inne på dette: Karbonnøytral, hva er det for noe? Vel, med dagens kvotepriser på FN-kvoter kan Norge bli 100 pst. karbonnøytralt i morgen formiddag ved å kjøpe kvoter for like mye som det kostet å gruslegge Slottsplassen – og Hans Majestet har jo fått en fin slottsplass. Dette sier en del om mulighetene som ligger i bruk av FN-kvoter. Vi er derfor opptatt av å høre de øvrige partiene på Stortinget svare klart på spørsmålet: Støtter man et klart, uttrykkelig innenlandsk utslippsmål for 2030, eller vil man fortsette å forurense et slikt utslippsmål med utenlandsk kvotekjøp? Vårt forslag handler selvfølgelig ikke om at vi ikke skal bidra til grønn utvikling i utviklingsland. Tvert imot har Miljøpartiet De Grønne foreslått at vi skal bevilge tilsvarende 1 pst. av nasjonalinntekten vår i klimabistand til fattige land, en såkalt klimaprosent, gjennom FNs grønne klimafond. Men for at vi skal få til det, er det på høy tid at vi rydder opp hjemme og har klare og egenforpliktende mål for jobben hjemme.