Sylvi Graham (Høyre), 2014-11-11:
Ebolautbruddet har på kort tid blitt en av vår tids mest alvorlige kriser. Siden det første utbruddet i Guinea i 2013 har nesten 5 000 menneskeliv gått tapt som følge av sykdommen. Prognosene er usikre, og mørketallene er antagelig store. Jeg vil aller først – som statsrådene – rette en takk til dem som har hjulpet de landene som er rammet: de som står i kampen, som er på bakken, og som var der nesten før verden hadde åpnet øynene. Leger Uten Grenser og samarbeidende organisasjoner, som Røde Kors, var tidlig ute og har jobbet på spreng under forhold som for oss kan virke livsfarlige – og som antagelig er det. Verden har etter hvert reist penger, men uten personell er intet vunnet. Penger pleier ikke syke – hender gjør det. Men penger må til! Jeg er glad for at regjeringen har tatt situasjonen på største alvor, og jeg takker utenriksministeren og helseministeren for redegjørelsene og for de tankene som de har delt med oss i dag. Fra det første bidraget til Leger Uten Grenser i april har Norge til sammen bidratt med 329 mill. kr i øremerkede midler til den samlede ebolaresponsen. Det er bra. Norge har også som ledd i en britisk-ledet operasjon, som vi hørte, bl.a. stilt et Hercules-fly til disposisjon for å frakte personell og utstyr og sender altså også inn frivillig personell sammen med britene. Utbruddet i Vest-Afrika i vår har rammet områder som ikke tidligere har vært utsatt for ebolautbrudd. Befolkningen har vært rådvill, og støttefunksjoner har vært mangelvare. Store ressurser har derfor blitt satt inn for å informere om sykdommen, dens forløp og tiltak som kan settes inn for å forebygge. Det å spre kunnskap om sykdommen er derfor et av de viktigste forebyggende tiltakene man kan gjøre. Kun ved å komme i kontakt med, informere og mobilisere lokalsamfunnene kan man kontrollere utbruddene bedre. Da må man sette inn overvåkingsmekanismer, rent vann og bedre sanitærforhold, matsikkerhet og gode laboratoriumfasiliteter. I tillegg har det blitt satt inn informasjonsarbeid som skal sørge for at begravelser av ebolaofre skjer på en trygg måte. Dette er arbeid som må fortsette. Samtidig må vi også sette inn ressurser og trekke lærdom av innsatsen. Utviklingslandenes fremtidige muligheter til å takle slike påkjenninger som en epidemi er, kan bedres dersom deres helsesystemer styrkes. Når virvlene fra ebolautbruddet stilner, må disse landenes helseinfrastrukturer få vårt fokus og vår oppmerksomhet. Det internasjonale samfunn må fortsette det arbeidet som er igangsatt. Vi har ikke råd til å la denne situasjonen forverre seg. Som utenriksministeren var inne på, har ebolautbruddet utviklet seg til å bli langt mer enn et problem kun knyttet til helse. Sviktende helseapparater i svake stater har over det siste halvåret også ført til et sikkerhetspolitisk problem. Også i vestlige, utviklede land har vi sett at sykdommen sprer frykt og frustrasjon i lokalsamfunn – noe som igjen kan være kime til konflikt. Det er en alvorlig trussel mot helse, sikkerhet og utvikling både i regionen og globalt. Vi ser at en rekke land innfører sikkerhetstiltak for å hindre smitte. Det er viktig, spesielt i nabolandene, der risikoen for smitte tross alt er størst. Norske regjeringer har gjennom de senere år vist at man har tatt et globalt lederansvar når det gjelder vaksineprogram og andre tiltak for å redusere barnedødelighet, og for å bedre mødrehelse i fattige og sårbare stater. Det er vi enige om er gode tiltak som har hjulpet. Vi vil i kjølvannet av ebolakrisen måtte tørre å reise spørsmål om hvordan vi best kan innrette helsebistanden i tiden fremover. Kanskje bør vi også stille oss spørsmål om vi, gjennom vår bistand knyttet til helse, har vært like flinke til å se på helseinfrastrukturen i de samme landene. Kanskje må vi stille oss spørsmålet om vi har vært for opptatt av store helsefond og mindre av styrking av helsevesen i fattige land. Helse er en rettighet som må gjøres tilgjengelig for alle. Derfor øker denne regjeringen innsatsen for global helse. Det humanitære systemet er under press, særlig på grunn av de mange – store – krisene som vi opplever i dag, og på grunn av kompleksiteten. Norge jobber aktivt og strategisk for å forebygge kriser og for å bistå og har en betydelig grad av troverdighet innenfor det humanitære området, både på grunn av størrelsen på sine bidrag, på grunn av evnen til rask respons kombinert med forutsigbarhet og fordi politiske prioriteringer på innsats baserer seg på de faktiske behovene i felt, uten andre agendaer. Slik må det fortsatt være. Jeg er svært glad for statsrådenes åpne holdning til videre evaluering og arbeid med Norges rolle i dette landskapet.