Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
Det har vært en generell målsetting for helsepolitikken i Norge at den skal sikre befolkningen, uavhengig av alder, kjønn og bosted, god tilgang på helsetjenester av god kvalitet. Det har det vært samlet, bred oppslutning om, og det er så langt jeg har kunnet registrere, ingen partier som sier at de ikke lenger står bak en slik målsetting. Ordet «revolusjon» har tidligere vært nevnt knyttet til utviklingen av helsevesenet i Norge, og kanskje har begrepet et visst innhold. Men det er en stille revolusjon. Det er en stille revolusjon bort fra den målsettingen som jeg her siterte, og det er en stille revolusjon der ingen vil si at det er den målsettingen man legger bak seg. Men resultatene synliggjør det. Resultatene synliggjør at man får stadig større forskjeller i ressursbruk mellom ulike deler av Helse-Norge og mellom ulike deler av befolkningen i Helse-Norge. Og det er ingenting som tyder på at den stille revolusjonen som man er i ferd med å gjennomføre, bidrar på noen som helst måte til annet enn å forsterke de forskjellene. I går hadde Dagsrevyen et innslag som viste at antallet private helseforsikringer er sterkt økende, noe som tolkes som et tegn på voksende skepsis både til ventelistene for spesialisthelsetjenesten, og vel også som økende skepsis til det offentlige helsetjenestetilbudet. Slik sett kan man kanskje si at man gjennom den stille revolusjonen klarer det man er på jakt etter, nemlig å undergrave tilliten til noe som skulle være et fellessystem for hele befolkningen, og der man skulle fordele tjenestene ut til befolkningen ut fra behov, og skape et likeverdig tilbud. I morges ble det i Dagsnytt-sendingen opplyst at en rekke psykiatriske pasienter ikke kan utskrives til hjemkommunene fordi det mangler et behandlingstilbud der, og at mange som utskrives raskt, må legges inn igjen på grunn av det. Vi hører altså Fremskrittspartiet argumentere for at det er nok ressurser blant folk ute i kommunene når det gjelder psykiatrien. Vi hører argumentasjon både fra Høyre og Fremskrittspartiet knyttet opp mot mer ressurser inn i sykehusene. I praksis – selv om Annelise Høegh søker å gi inntrykk av noe annet – er det ingen vilje til økt satsing ute i kommunene og til å få til en fordeling av ressurser dit ut for å ta hånd om befolkningen der de bor, på en mer hensiktsmessig måte enn i dag, en stille revolusjon bort fra likeverdprinsippet, bort fra et helhetlig tilbud som skal ivareta hele befolkningen på en likeverdig måte, uavhengig av alder, kjønn og bosted. Begge meldingene, den i går på Dagsrevyen og den i dag på Dagsnytt, gir grunn til ettertanke, ikke fordi meldingene i seg selv gir noen svar på hvordan tilbudene bør organiseres, men fordi de gir signaler om et helsevesen i ubalanse. Spørsmålet er altså: Er det målet som flertallet av politikerne har sagt skal være deres felles mål, i ferd med å forlates? I NOU 1997:18, Prioritering på ny, heter det: «Det er blitt stadig klarere at gårsdagens gjennombrudd i den medisinsk-teknologiske utvikling, skaper dagens og morgendagens prioriteringsproblemer. Vi gjør det stadig bedre, men opplever situasjonen som stadig verre. Alle industrialiserte land sliter med hvordan de skal håndtere dette såkalte helsegapet.» De totale utgiftene som sosialkomiteen har skullet forholde seg til, er for neste år på 175,8 milliarder kr, eller vel en tredjedel av hele statsbudsjettet. Folketrygden alene utgjør 148 milliarder kr av det beløpet. Det er kanskje symptomatisk når man ser gjennom komiteens ulike merknader, at en utgiftspost på 63 milliarder kr omtales på 18 linjer, nemlig alderspensjonen, mens det i et forsøk på å få til en bevilgning på 1 mill. kr knyttet opp mot Regionsykehuset i Tromsø og spisevegring, brukes fem–seks ganger så stor plass, to sider i det opprinnelige dokumentet, men uten at man får millionen på plass. Så kan man stille seg et spørsmål: Er 175 000 mill. kr nok til å utvikle et skikkelig helse- og sosialtilbud til befolkningen i dette landet? I 1960 gikk 3,3 pst. av den totale verdiskaping, altså bruttonasjonalproduktet, til helsetjenester. I 1980 var tallet økt til 6,6 pst., og i 1995 var det økt ytterligere til 8 pst. Noen vil si at vi er på rett vei, men er vi på rett vei, hvis midlene brukes på en måte som gjør at vi får stadig mindre igjen for dem? Det er i hvert fall ting som kan tyde på at så er tilfellet. I 1997 ble det ut fra tall fra SAMDATA Sykehus benyttet 5 ¼ milliarder kr mer til drift av somatiske sykehus enn i 1990 – bare det året. Dette er altså ikke summen for de årene som har gått, men det er bare for 1997. Økningen på det årets budsjett, sammenlignet med 1990, tilsvarer driften av sju sykehus på størrelse med Regionsykehuset i Tromsø. Likevel gir denne ressurstilførselen, ut fra hva regionsykehuseierne selv opplyser, en underdekning bare ved regionsykehusene for inneværende år på 850 mill. kr. Hvordan er det mulig? Hvordan er det mulig at statens økte bevilgninger bare til sykehussektoren fra 1990, som tilsvarer to ganger hele kultursektorens budsjett, ikke på langt nær skal være nok? I St.meld. nr. 24 for 1996-1997, Tilgjengelighet og faglighet, står det: «Spesialisthelsetjenestens hovedproblem er dette: den er organisert slik at personell og utstyr langt fra kommer til sin rett. Det gir pasientene et dårligere tilbud, helsepersonellet mer ugreie arbeidsforhold og myndighetene vanskeligere styringsoppgaver enn de bør ha og kan få.» Dette gjelder naturligvis fortsatt. Og det betyr at den linjen som flertallet her har gitt seg inn på, med stadig å øke den innsatsstyrte finansieringen, ved å si at man skal fjerne det styringsverktøyet som rammene gir og pøse på mer og mer midler uten å rette et kritisk søkelys på hvordan de brukes, bare vil føre til at forbruket vil øke, men effektiviseringsgevinsten vil utebli. Og det er jo noe av det mest skremmende her, at man argumenterer langs den linjen med mer av den medisinen, på tross av at man ikke kan dokumentere noen resultater av den. Min uærbødige påstand vil være at hovedmålet når man skal løse sykehusenes problemer, må være å løse dem utenfor sykehusene. Det har jo vist seg at på tross av en så betydelig ressurstilførsel, er det ikke gjennom sykehusene at helsekrisen løses. Da må vi tilbake til kommunene, da må vi tilbake til allmennhelsetjenesten, vi må tilbake til modeller knyttet opp mot sykehjemsutbygging, en godt utviklet hjemmebasert omsorg og ikke minst akuttmottak i kommunene, som er representert ved sykestuene eller akuttsenger ved sykehjemmene. Men da må jo viljen fra et flertall her i Stortinget være til stede for å satse på grunnmuren i helsevesenet i stedet for at man hele tiden lager nye utbygg på taket, og så raser grunnmuren mer og mer sammen. Det man ser av andre tall fra SAMDATA, er at bare fra 1990 til 1997 økte antall legeårsverk i sykehusene med 1 600 og antall sykepleiere med om lag 5 000. Det er jo en helt åpenbar sammenheng, at man får rekrutteringsvansker ute i kommunene knyttet til kommunehelsetjenesten når mange av legene har forlatt sine arbeidsplasser der og gått inn og jobber i sykehusene. Det samme vil naturligvis kunne gjelde sykepleiere, uten at de nødvendigvis har fått gode arbeidsforhold på sykehusene. Det er ingen grunn til å si at man har det lett der, at man er privilegert som jobber i sykehus. Man ser tvert imot at det er krise der, men man får ikke utbytte av de ressursene som settes inn. Det viser seg at i den perioden som har gått, har alle ressurser stort sett gått med til å behandle pasienter som trenger øyeblikkelig hjelp, eller til å øke den polikliniske aktiviteten. Nesten ingen ting har gått med til å ta unna for ventelistene i form av økt kapasitet. Da synes jeg det er overraskende at et flertall argumenterer som om det man er i ferd med å gjøre, vil løse problemene, når man i realiteten er i ferd med å forsterke dem. Jeg har ikke vært inne på SVs forslag. SV fremmer forslag på begge områdene. Men det jeg kan si, er at SV satser på en politikk langs de linjene som jeg her skisserer. Vi må sette allmennhelsetjenesten på dagsordenen igjen. Vi må styrke den, vi må få til en ressursbruk der den gir størst effekt, og da må vi ikke glemme at over 90 pst. av det som skal skje av behandling og skjer av behandling, skjer ute i den enkelte kommune. Det er bare 1 pst. av alle pasientene som kontakter allmennpraktiker, som skal inn for øyeblikkelig hjelp på sykehus. Det må vi snart ta konsekvensen av når det gjelder fordeling av ressurser knyttet opp mot de ulike deler av helsevesenet.