Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-06-07:
Først vil jeg slutte meg helt og fullt til de betraktningene som Eva Kristin Hansen kom med når det gjelder spørsmålet om dødsstraff og menneskerettigheter og en evaluering av det arbeidet. Her har Norge muligheten til å spille en viktig rolle. Vi har en røst som blir hørt, særlig fordi vi har en rolle i Menneskerettighetsrådet. Jeg vil bare knytte noen betraktninger til to av de temaene som både meldingen og innstillingen tar opp. Det ene er reform av FN, og det andre er oppfølgingen av tusenårsmålene. Når det gjelder reform av FN, er det utvilsomt at FN må forandres for å være relevant og kunne svare på andre og ofte mer utfordrende kriser enn det man har sett til nå. Det ene spørsmålet er knyttet til sikkerhetsrådsreform, som er en evig tilbakevendende diskusjon. Man ser at Sikkerhetsrådet i dag ikke nødvendigvis reflekterer de økonomiske og politiske maktforholdene i verden, og man opplever at de diskusjonene om reform som faktisk finner sted, egentlig bærer i seg mye av det tankegodset som var relevant for 20–30 år siden, men som i dag ikke er like relevant. Det andre temaet knyttet til reform, er at man må sørge for at FN ikke glir inn i en slags irrelevans. Nye og uformelle fora tar over mye av den rollen som mange land er interessert i – bl.a. G20 og andre ikke-demokratisk valgte organisasjoner – og det er klart at dette er en utfordring. La meg si at Sikkerhetsrådet nå – etter denne meldingen og denne sesjonen – har samlet seg om en resolusjon som for første gang knesetter prinsippet om plikten til å beskytte sivile. Det er etter min oppfatning et stort framskritt, og det er også noe som Norge da har en plikt til å støtte opp om. Det har Norge gjort til nå, noe Høyre er veldig glad for. Vi er et land som er og har vært en sterk støttespiller for FN. Dermed er det også viktig at vi stiller opp og bidrar til håndheving av resolusjonen. FN har jo i mange år fått kritikk for ikke å ha sterke nok mandater i denne typen konflikter – altså at FN bare blir stående og se på at det begås grove overgrep mot mennesker og sivilbefolkning. Nå har man en mulighet til å gjøre noe med det. Så har det lenge vært en diskusjon i FN om konseptet «Deliver as One», og dette er fortsatt en stor utfordring for et stort FN-system. FN har noen deler som ikke fungerer så effektivt, men har også noen deler som fungerer veldig effektivt. Noe av poenget må jo være at Norge som en stor giver og bidragsyter også bidrar til å rette innsatsen vår inn der hvor den får mest effekt for mottakeren. Det betyr at vi kanskje må se med nye øyne på hvordan vi innretter våre bidrag i FN-systemet, og hvordan vi bruker den muligheten og makten vi har, til faktisk å styre noe av det som skjer av reformarbeid. Det er også slik at enkelte av FN-organisasjonene, kanskje særlig UNDP, har fått en del kritikk for å spise seg inn på andre FN-organers områder. Dermed dupliserer man en del av oppgavene som gjøres, og det er selvfølgelig ikke en heldig utvikling. FN er viktig for Norge av mange årsaker. En av årsakene er selvfølgelig at vi er et lite land som er avhengig av en verdensorden som er ledet av regler, og ikke bare av makt og trusler om makt. Vi har all mulig interesse i et sterkt FN som fungerer godt, og det er derfor vi må engasjere oss i reformarbeidet, noe vi også gjør. Til slutt bare et par ord om tusenårsmålene og oppfølgingen av dem. Det har også fra FN, kanskje spesielt fra Tony Lake, som nå – nesten – er ny sjef i UNICEF, kommet en del, hva skal vi si, uro og bekymringer for at man har fokusert for mye på kvantiteten på tusenårsmålene, og ikke nok på kvaliteten, at man bare tenker på stor innrullering av barn på skole eller barn i helseinstitusjoner, uten at man egentlig jobber så mye med kvaliteten – at det er en stor utfordring i forhold til mange av tusenårsmålene at man også må få fokus over på innholdskvaliteten. Til slutt et poeng som jeg tror er viktig å ta med. Mange land som har store problematiske menneskerettighetssituasjoner, er veldig viktige for gjennomføringen av tusenårsmålene. Etiopia er et slikt land. Det betyr at det har blitt vanskeligere å kritisere Meles Zenawi og hans regime nettopp fordi han og hans regjering er så viktige for å gjennomføre tusenårsmålene. Vi må finne en balanse der som gjør at det fortsatt er mulig å kritisere en statsleder når menneskerettighetssituasjonen er problematisk og man bedriver overgrep mot sin egen befolkning, uten at det gjør at man kommer helt i bakleksa når det gjelder oppfylling av tusenårsmålene.