Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-12-12:
Om dette er en gledens eller sorgens dag, kan det sikkert være ulike meninger om avhengig av ståsted, men det er en dag som for kontantstøttetilhengere er en merkedag, og som gir grunnlag for noen interessante refleksjoner. Kontantstøtten ble innført i 1998 av sentrumsregjeringen – Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre – under en knallhard debatt, og den har vært kontroversiell hele veien. Hvis noen hadde sagt for seks år siden at kontantstøtten skulle bestå etter seks år med rød-grønt flertall, og at vi skulle sitte, etter seks år, og diskutere endringer som at kun kontantstøtten for toåringer skulle fjernes, mens den skulle økes for de første seks månedene, hadde nok det gitt rimelig høye odds. Jeg tror den oppsummeringen viser at kontantstøtten har vært en populær, sterk og robust ordning. Jeg vil ta for meg noen myter som får litt for stor plass i debatten. For det første, myte nr. én: De fleste velger bort kontantstøtten. Det er feil. De fleste velger faktisk å benytte kontantstøtten. Myte nr. to: Kontantstøtten er et problem for språkutvikling. Jeg må si at jeg har til gode å møte noen kontantstøttemottakere som snakker godt norsk, så det er mulig det er sant. Eller kan det være fordi kontantstøttemottakere er ettåringer og toåringer? Myte nr. tre: Kontantstøtten er et problem for integrering. Det er en udokumentert påstand som jeg tok opp grundig i vår forrige debatt om temaet. De ulike utvalgene som det refereres til – det er jo flere utvalg som har behandlet problemstillingen – har ikke dokumentert den påstanden, men de har foreslått å fjerne kontantstøtten fordi den er et incentiv til at flere kan velge å være hjemme. Det kan man være enig eller uenig i, men det er ikke noen dokumentasjon på at integrering er et problem. De fleste kontantstøttemottakerne er norske familier, og min påstand er at de fleste innvandrerfamilier som bruker kontantstøtten, er godt integrert. Myte nr. fire: Kontantstøtten er et problem for likestilling. Ja, hvis likestilling dreier seg om at alle sammen skal velge slik som stortingsflertallet mener, eller slik som en statsråd og et departement i Akersgata mener, da er det et problem for likestillingen. Men hvis likestilling dreier seg om å sette moderne kvinner i stand til å gjøre frie valg, da er kontantstøtten en styrke for likestillingen. Myte nr. fem er at fjerning av kontantstøtten gjør at kvinner som enten er dårlig integrert eller har svak tilknytning til arbeidsmarkedet, kommer ut i arbeid. Så langt jeg har fått rede på, er det 8 000 toåringer som mottar full kontantstøtte. Regjeringen foreslår i budsjettet 1 160 nye barnehageplasser. Jeg vil se den som våger å påstå at de 1 160 barnehageplassene, av et potensial på 8 000, er for den andelen familier med kvinner som snakker dårlig norsk og er dårlig integrert, og at det er de som da kommer ut i arbeidslivet med den strategien. For Kristelig Folkeparti er valgfrihet et spørsmål om kontantstøtte eller barnehage. Derfor vil vi ha begge deler. Derfor har vi støttet hver eneste barnehageplass som er bygd ut de siste årene. For venstresiden har jeg fått inntrykk av at valgfrihet dreier seg om barnehage eller barnehage. Men da statsbudsjettet kom, fikk vi tydelig melding om at for de rød-grønne er valgfrihet snakk om ingenting eller ingenting. For de familiene som nå mister kontantstøtten, skal ikke få barnehageplass, de skal kun sitte igjen med 3 300 kr i måneden. Så kan man snakke om fordelingspolitikk og klassespørsmål og det som er, men sannheten er at dette rett og slett er å trekke 3 300 kr fra økonomien til småbarnsfamilier. Det er det som er resultatet, og det viser budsjettet i klartekst. Jeg skal ikke si om det er en gledens eller sorgens dag, men det er en sannhetens dag, for den viser de ideologiske forskjellene her i salen: hvem som har tillit til familiene, og hvem som ikke har det, og hvem som snakker om konkurransekraft når vi andre snakker om ungers oppvekstvilkår.