Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Vi kan snart legge det 20. århundre bak oss. Siste del av dette århundre har lært oss at freden bare kan bli varig hvis den institusjonaliseres, dvs. at landene bindes sammen av forpliktende regler og lover, og vi må ha institusjoner som passer på at de overholdes. Sikkerheten må være kollektiv. Mellomkrigstidens erfaringer var at hvis det brer seg en oppfatning om at menneskeverdet ikke behøver å omfatte alle, omfatter det til slutt ingen. Rasisme, diskriminering og nasjonalisme er en snikende sykdom som må knekkes før den festner seg. Når NATO fyller 50 år, er det kanskje viktigst å minne om dette. NATO er en forsvarsorganisasjon, men ikke en hvilken som helst en. NATO er en forsvarsorganisasjon for demokrati og menneskerettigheter. Når vi sier aldri mer krig, mener vi i grunnen aldri mer nasjonalisme og rasisme, fordi det er dette som har vært årsaken til krig. Med de erfaringer Europa har gjort på dette området, kan vi rett og slett ikke godta at menneskeverdet igjen trampes på på vår egen dørterskel. Det er dette som er situasjonen i Kosovo. Og det er det det handler om. Milosevic er i gang med nok en etnisk rensing. Vi beklager alle dypt den politiske og humanitære situasjonen som har tvunget fram en militær reaksjon. Det kan ikke være noen tvil om at ansvaret for de pågående krigshandlingene ligger hos president Milosevic i Beograd, som ved sine gjentatte brudd på inngåtte avtaler, sin avvisning av en forhandlingsløsning og opptrappingen av overgrepene i Kosovo ikke har gitt NATO noe annet valg enn å reagere. Sammenbruddet i kommunismen i 1989 skapte en ny situasjon i Europa. Den trusselen som NATO ble dannet for å motstå, forsvant. Da kommunismen falt, oppstod imidlertid en ny utfordring i Europa, men delvis sprunget ut av kommunismen. Slobodan Milosevic, den tidligere kommunist, beholdt sin autoritære makt ved hjelp av nasjonalisme og etnisk rensing. Når vi diskuterer spørsmålet om NATOs engasjement utenfor sitt kjerneområde og mandatgrunnlaget for slike aksjoner, må vi ha dette som bakgrunn. Jeg er enig med statsministeren i at det ikke er ønskelig å utvide NATOs geografiske ansvarsområde utenfor medlemslandene. Men det er noe annet når NATO forlenger sitt historiske forsvar mot nasjonalisme og rasisme på det europeiske kontinent, slik det nå skjer i Kosovo. Det er nødvendig at Norge som et land som alltid har vært blant de sterkeste støttespillerne for FN, understreker FNs ansvar. Atlanterhavspaktens artikkel 7 følger FN-paktens ordlyd om Sikkerhetsrådets primære ansvar for fred og sikkerhet. Regelen må fortsatt være at Sikkerhetsrådet skal autorisere operasjoner utenfor alliansens grenser. Døren bør likevel holdes på gløtt for unntak hvis dette er nødvendig for å hindre grove brudd på internasjonal rett. Enkelt er dette ikke, for det kan vise seg å være en sklie. På den andre siden bør ikke NATO pr. prinsipp fraskrive seg retten til å gripe inn mot f.eks. folkemord dersom en vetomakt motsetter seg dette. Dette vil skape en avmakt og kynisme som vil bli uutholdelig i det lange løp. Det er med bakgrunn i NATOs demokratiske verdigrunnlag at NATO nå utvider seg østover. Det er en like klar logikk i at døren for nye land må stå åpen, forutsatt at de utvikler et stabilt demokrati og respekterer menneskerettighetene. Jeg må minne om at Ungarn, Tsjekkia og Polen har gått gjennom en dyptgående prosess før de ble tatt opp som medlemmer. Ungarn har f.eks. gjort store anstrengelser for å bilegge etniske konflikter i forhold til sine naboer. Derfor må det være helt klart: Land i Europa som utvikler et stabilt demokrati, har den samme retten til medlemskap i NATO som de tre første, og for den saks skyld de aller første, hadde. Men NATO må forbeholde seg retten til å drive denne prosessen på en fornuftig og ansvarlig måte i forhold til land som ikke har, eller ønsker, medlemskap. Det blir nå en naturlig pause i utvidelsen etter at de tre første landene er tatt inn. Den bør vi bruke til å bygge bedre forbindelser til Russland. Og vi må ikke glemme at det finnes et annet stort og viktig land i Europa, nemlig Ukraina. Russland og Ukraina må være en del av Europas sikkerhet. Sikkerheten i Europa er udelelig, den må omfatte alle, ellers gjelder den til slutt ingen. Jeg kan slå fast, etter å ha hørt statsministerens redegjørelse, at Arbeiderpartiet og Regjeringen tenker likt på dette området. Jeg er også glad for statsministerens understreking av nødvendigheten av fortsatt kjernefysisk nedrustning. Arbeiderpartiet er enig i at det ikke er grunnlag for en omformulering av NATOs kjernefysiske doktrine om retten til førstebruk nå. Men denne delen av strategien bør være under kontinuerlig oppsikt og ses i sammenheng med arbeidet for kjernefysisk nedrustning. Situasjonen er kritisk når det gjelder ikke-spredningsavtalen. Det siste forberedende møtet for Review-konferansen for ikke-spredningsavtalen i år 2000 var en fiasko. Spredning av atomvåpen representerer en stor trussel. Derfor må konferansen neste år ikke bli en fiasko. Verden må ikke bli gissel for despotiske regimer og terrorgrupper som besitter atomvåpen. De opprinnelige kjernevåpenmaktene har selvfølgelig et stort ansvar for at det ikke skjer. Den krisen vi ser i Bosnia og Kosovo, har også vist at Europa ikke har klart å ta et samordnet ansvar for utviklingen på Balkan. Det ville derfor være en stor fordel om Europa kunne utvikle det som er blitt kalt en egen forsvars- og sikkerhetspolitisk identitet. Norge har understreket dette, og at den må utvikles innenfor NATO med Vestunionen som et redskap. Vestunionen har til nå vært holdt utenfor EU. Men den britisk-franske erklæring fra toppmøtet i St. Malo i fjor har skapt et nytt grunnlag. Vi må regne med at Vestunionen kan bli underlagt EU, og at den europeiske sikkerhetspolitiske identiteten dermed blir utviklet innenfor EU og på EUs traktatgrunnlag. Det må da etableres et samarbeidsforhold på det sikkerhetspolitiske området direkte mellom EU og NATO. Det betyr at beslutninger som gjelder NATO, vil bli tatt i EU. Dette vil følgelig berøre norske interesser. Det er klart at Norge da ikke kan basere seg på den konsultasjonsordningen vi i dag har med EU, slik statsministeren gav uttrykk for i sin redegjørelse. Norge skal ikke som fullverdig NATO-medlem bli konsultert om beslutninger som gjelder NATO, vi må kreve medinnflytelse. Norge skal ikke bli et annenrangs medlem av NATO. Derfor er det nødvendig at Regjeringen tar initiativ til nok en spesialordning med EU, denne gangen på det sikkerhets- og forsvarspolitiske området. Og jeg er overbevist om at det er mulig å få det til, dersom viljen er til stede. Det ble sagt da Berlinmuren falt, at historien på sett og vis hadde kommet til et endepunkt. Alt ville legge seg rolig til rette. Perioden som skulle komme, ville bli kalt Pax Amerika, påstod mange, fordi det heretter ville være bare én supermakt, USA, og den ville bestemme. Slik var situasjonen også ved forrige århundreskifte. Det hersket en enorm optimisme. Den store fredskonferansen ble avholdt. Den første Nobels fredspris ble delt ut. Den varige fred skulle sikres i en nasjonenes konsert ledet an av datidens stormakt, Storbritannia. Det ble snakket om Pax Storbritannia. Men det tok bare 14 år før den første verdenskrig brøt ut og La Belle Epoque var slutt. Det som er den store forskjellen ved dette århundreskiftet, er at det er bygd opp sterke institusjoner som vi må tro kan holde freden ved like. Det finnes ikke noe Pax Amerika. Den eneste løsningen er kollektiv sikkerhet, der alle land har ansvar og rettigheter. Det er vesentlig at NATO klarer å ivareta dette i fortsettelsen. Slik situasjonen er blitt, at utviklingen på Balkan på ny skaper motsetninger mellom NATO og Russland, blir det en like stor oppgave å bygge ny tillit her mellom øst og vest.