Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-07:
Først vil jeg bare minne forsamlingen om at Fremskrittspartiet ikke ble invitert til å være med i forhandlingene om klimaforliket. Derfor føler heller ikke Fremskrittspartiet seg forpliktet av forliket som ligger der, og da er det også unaturlig for oss å være med på et slikt forslag. Samtidig forstår jeg, som en nøytral tilskuer, hvorfor Bondevik-partiene er så utålmodige som de er, for jeg oppfatter at de gikk inn i et forlik med betydelig alvor og mening, men blir møtt med forsinkelser og avmakt. Fornuftige miljø- og energitiltak er bra. Det støtter Fremskrittspartiet. Da klimaforhandlingene pågikk på Stortinget, var Fremskrittspartiet først ute med å fremme en konkret liste over hvordan vi mente Kyoto-forpliktelsene burde innfris – en rekke tiltak Fremskrittspartiet ønsket å få fram. De ble ikke tatt til etterretning, selv om del av forslagene våre også var en del av forliket, viste det seg. Allikevel oppfatter vi klimaforliket som urealistisk ambisiøst. En har tenkt på et tall, og en kunne ikke sannsynliggjøre hvordan en skulle innfri de målsettingene en hadde. Forliket innebar at en økte utslippskuttnivået fra 13–16 mill. tonn til 15–17 mill. tonn. De klarte aldri på noen måte å sannsynliggjøre hvordan klimaforliket faktisk kunne sannsynliggjøre økte utslippskutt. Det er egentlig forlikspartnernes problem. Jeg bare konstaterer at Klimakur, da den ble framlagt, for det første burde ha vært framlagt før klimaforliket ble inngått – da kunne en ha fått et mer realistisk forlik – og at Klimakur, slik som den nå foreligger, viser at det er både dyrere og mer komplisert å innfri det forliket som ligger til grunn. Derfor vil min anbefaling være at en går vekk fra det klimaforliket som er, tar en ny runde i Stortinget, får et bredere forlik enn det en hadde, og et mer realistisk måltall der en går vekk fra en nasjonal, patriotisk tilnærming med at så og så mye absolutt skal gjøres i Norge, basert på hvor en får mest igjen globalt for en sum penger over f.eks. en 30-årsperiode. Jeg registrerer at i etterkant av forliket har regjeringen endret retorikk betydelig. Der stasråden før – nesten fram til valget – snakket om hvor viktig det var å gjøre ting i Norge, skryter en seg nå mest i hjel av at en klarer å kutte utslipp og redde regnskog i andre land. Nå er det også vel så viktig at hele verden er med på CO2-renseprosjekter, ikke bare Norge. Det synes jeg på ingen måte er negativt – jeg synes det er veldig bra at statsråden er i fri bevegelse i en fornuftig retning. Jeg skulle bare ønske at det hadde ligget til grunn da Stortinget gjorde sine vedtak for et par år siden, og ikke at det kom i etterkant. Da har man i realiteten surret bort et par år i retorikk, framfor i praktisk politikk. Det jeg ønsker å få statsråden til å bekrefte, er fortolkningen av klimaforlikets mål. Er det slik at en skal kutte 15–17 mill. tonn i Norge, eller er det et mål å kutte 15–17 mill. tonn i Norge? Det siste gir en betydelig større grad av fleksibilitet, og jeg antar at det er det regjeringen til slutt kommer til å ende opp med. Men det er greit å vite om regjeringen allerede nå er på det punktet, eller om man fortsatt gir et inntrykk av at en skal kutte 15–17 mill. tonn på hjemmebane?