Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2014-10-14:
I 1998 ble det utgitt en bok som fikk mye oppmerksomhet og anerkjennelse. Den handlet om de kvinner og menn som formet og moderniserte Norge fra 1800-tallet og fram til slutten av forrige århundre. Boken het «De nasjonale strateger», og er skrevet av Rune Slagstad. Det 470 sider store verket handler om teknologi, økonomi, politikk, religion og kultur, om kirke, næringsliv, idrett og språkstrid, om veiutbygging, arkitektur og skole. En av de omtalte og markante strategene i Etterkrigs-Norge var Jens Christian Hauge. Han og mange andre i motstandsbevegelsen hadde sett forskningens betydning for britene under den andre verdenskrigen. Moderniseringen av Forsvaret i etterkrigstida skulle baseres på teknologisk forskning, og opprettelsen av Forsvarets forskningsinstitutt ble vedtatt våren 1946 i Stortinget. Teknologisk utvikling var vesentlig for å bedre forsvarsevnen. I tillegg så Hauge et stort industrielt potensial på dette området. Han hadde for øvrig med seg Finn Lied. Han var lenge direktør på FFI. Søndag døde han, 98 år gammel. Hauge og Lied er to av mange markante skikkelser som har formet samfunnet vårt. Historien om dem, slik vi kan lese i Slagstads bok, kan inspirere oss også i dag. Kanskje det kan inspirere oss vekk fra detaljene, slik at vi ser etter løsninger langs de store linjene. Hensikten med denne interpellasjonen er å løfte forskningsperspektivet inn på et område hvor forskningstradisjonen står svakt, og hvor bevilgningene er svært lave, tross mye oppmerksomhet. Bakteppet kjenner vi godt. De tre siste årene har samfunnssikkerhet og beredskap fått en helt annen oppmerksomhet enn tidligere. Det er grundig dokumentert at beredskapen knyttet til samfunnssikkerhet ved større hendelser ikke er så god som forventet. Det er betydelige utfordringer knyttet til organiseringen av ressurser og samhandlingen mellom de ressursene vi har. Hvor mye penger som bevilges hvert år, er vesentlig. Å bygge opp kompetansemiljøene er avgjørende. Men til syvende og sist handler det om at ny kunnskap raskt tas i bruk hos dem som har ansvaret. Nivået på forskningsressursene er ikke det viktigste i dette innlegget – selv om det er fristende å bemerke at regjeringen ikke har klart å øke bevilgningene til denne type forskning på neste års budsjett, så vidt jeg har klart å se, og at FFI får 45 mill. kr i kutt på sine strategiske forskningsmidler. Vi kan uansett fastslå følgende: Forskningsbevilgningen til justis- og beredskapsområdet har historisk sett vært lavere enn for andre departementer, selv om det har vært en positiv utvikling de seneste år. Ikke minst er SAMRISK og SAMRISK II-programmene bra, og de får min fulle støtte. Min påstand er at hovedutfordringen på dette feltet er at det er fragmentert og mangler et lim som binder på tvers av sektorene. La meg underbygge dette: Forskjellige sektorer har ulik tradisjon for forskning. Teknologiske og medisinske miljøer er tradisjonelt sterke på forskningsbasert aktivitet. Sykepleie og politi er profesjonsutdanninger med mer erfaringsbasert og praksisnær opplæring, hvilket det faktum at Politihøgskolen først ble en høgskole i 1995, underbygger. Hovedfokuset deres har i utgangspunktet vært utdanning av en profesjon, ikke forskning. Dette er i ferd med å endre seg. Norsk politiforskning er i vekst, og har tidligere i år fått tildelt midler fra SAMRISK-programmet. Men miljøet er ungt – det er lite og sårbart. Dessuten stilles det spørsmålstegn ved hvor tette bånd det er mellom politi og forskere. Den danske forskeren Lars Holberg har nylig publisert en artikkel om nordisk politiforskning – utfordringer og muligheter. Han påpeker at en generell utfordring i alle de nordiske landene er viljen hos politiets ledelse til å ha direkte innflytelse over forskningen og dens resultater, samt for tette bånd mellom forskerne og politifolkene. Men beredskap og samfunnssikkerhet handler om mer enn politi. Et annet anerkjent forskningsmiljø har vokst opp ved Universitetet i Stavanger. SEROS er et senter som forsker på risikostyring og samfunnssikkerhet. De uteksaminerer mange doktorgradskandidater, og har mye vitenskapelig publisering å vise til. De jobber særlig med problemstillinger knyttet til petroleumsvirksomhet. Høgskolen i Gjøvik er tilsvarende gode på cyber- og informasjonssikkerhet, og SIMLab på NTNU jobber med konstruksjonsteknikk og sprengningssikkerhet, noe som for øvrig skal åpnes til uka. Vi har også mange andre forskningsinstitutter i Norge, det være seg innen velferdsforskning, energi, internasjonal politikk eller miljøforskning, for å nevne noe. Noen av disse instituttene arbeider med områder innen samfunnssikkerhet og beredskap. FFI har et miljø på terrorforskning – i hovedsak finansiert av egne midler. PRIO og NUPI har noe aktivitet knyttet til den samme type problemstillinger. På Høgskolen i Oslo og Akershus jobber det folk som er oppdatert på muslimsk terrorisme, men de har ikke et stort forskningsmiljø på temaet. Bildet som avtegner seg, er at det ikke finnes noen institusjon som har samfunnssikkerhet og beredskap som sin kjerneoppgave. Mange holder på med sitt problemfelt. Det er ingen miljøer som utpeker seg til å sitte med det hele og fulle bildet. Hva betyr så dette i praksis? Vi står overfor store utfordringer i politiet. I Politianalysen står det: «(…) den mer langsiktige innsatsen for å utvikle kunnskapsfronten innenfor politiets kjerneoppgaver er oppsiktsvekkende lav.» (…) Mangel på forskningsbasert kunnskap er påfallende og gjennomdokumentert. Dessverre er det derfor en risiko for å gjøre feil nå som politiet skal omorganiseres. Det gir grunn til bekymring. Hovedproblemet, slik jeg ser det, er at vi har få, sårbare og fragmenterte miljø. Det er ekstra krevende når sikkerhet og beredskap berører så mange sektorer, omfatter mange disipliner og innebærer tverrfaglighet i forskningen. Det internasjonale perspektivet må være til stede, og det trengs både grunnforskning og anvendt forskning parallelt. Innen den anvendte forskningen må man jobbe tett opp mot både offentlig og privat sektor. Dessuten må Forsvaret og det sivile samfunnet samarbeide. Mye av dette vet vi er krevende barrierer på områder som er forskningssterke fra før. Da er det ekstra utfordrende på områder som til dels er forskningssvake, som mangler brede, etablerte miljøer som er bygd opp over tid, og som har en robust finansiering. Det er liten tvil om at utfordringene på dette området dessuten vokser – klimautfordringer og terrorisme, globalisering og revolusjonen innen informasjonsteknologien. I kjølvannet av alt dette finner vi en ny type kriminalitet, nye former for terrorisme og nye naturkatastrofer. Trusler som før var lokale, er blitt globale. Ebola er et godt eksempel på det. I arbeidet med denne interpellasjonen har jeg forsøkt å lete fram bildet av den nåværende situasjonen på feltet. Det er fragmentert og uoversiktlig, og jeg er blitt styrket i min tro på at vi må løfte blikket og tenke nytt. Tida er inne for å bygge opp et større miljø, med solid og forutsigbar finansiering. Hvordan dette skal gjøres, har jeg mindre bastante oppfatninger om. Det kunne f.eks. være at man rett og slett laget et nytt institutt med basisbevilgning fra Justis- og beredskapsdepartementet, alternativt at det samme departementet gikk inn på eiersiden i f.eks. FFI, med en styrket basisbevilgning og en utvidelse av deres mandat. Andre miljøer kan også være aktuelle. Med mindre det er et helt nytt institutt, bør den type midler trolig utlyses. Innen året er omme, skal ministeren legge fram en forskningsplan for justissektoren. Jeg har forhåpninger til den og at den der beskriver en strategi for et langsiktig løft for forskningen på beredskap og samfunnssikkerhet. Men jeg frykter at det fort kan bli en oppramsing av miljøer omkring i landet som gjør en god jobb, men som jobber med sin lille bit av dette området, og som sliter med oppbyggingen av robuste miljøer fordi de er for små og fordi finansieringen blir for svak og uforutsigbar. Det er dessverre ikke godt nok. Vi er alle enige om at samfunnssikkerhet og beredskap må bli bedre. Da må vi løfte hodet og tenke langsiktig og strategisk innen forskning på dette området, slik de nasjonale strateger gjorde for mange år siden. Det vil gi oss bedre beslutningsgrunnlag til å fatte de rette beslutningene og gjøre forskningen tilgjengelig for politiet i deres praktiske arbeid, men også for andre institusjoner, som Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap, Forsvaret, Sivilforsvaret, fylkesmennene og kommunene, for å nevne noen av de viktige. Å ta i bruk ny forskning viser seg å være krevende på mange områder. Det må selvfølgelig skje på undervisningssiden, gjennom grunnopplæring på universiteter og høyskoler, men også gjennom systematisk etter- og videreutdanning. Ikke minst er dette viktig å få på plass i politiet. Jeg vet at ministeren er opptatt av forskning og utdanning. Jeg er spent på å få høre hvordan han ser for seg framtida for forskningen på justis og beredskap.