Gudmund Restad (Senterpartiet), 2000-04-13:
Som det har gått fram av tidligere innlegg i denne debatten, er det bred politisk enighet omkring tilpasningen av Forsvaret til deltakelse i internasjonale operasjoner. Dagens innstilling er enstemmig på de fleste punkter og er en tilslutning til St.meld. nr. 38 for 1998-99, som ble fremmet av regjeringen Bondevik den 4. juni 1999. Etter regjeringsskiftet har regjeringen Stoltenberg meddelt at meldingen opprettholdes. Norge har gitt meget betydelige bidrag – og relativt sett mer enn de fleste andre land – ved deltakelse i internasjonale fredsoperasjoner siden den første FN-operasjonen ble igangsatt i 1947. Over 55 000 nordmenn har deltatt i slike operasjoner, og i de senere år har et personell på om lag 1 500 til enhver tid vært ute i oppdrag. Sammenliknet med de fleste andre land er dette en solid deltakelse, landets størrelse tatt i betraktning. Det er vanskelig å foreta direkte sammenlikninger av de forskjellige lands bidrag til internasjonale operasjoner, bl.a. på grunn av at landene deltar i ulike typer operasjoner. Men hvis f.eks. EU skulle delta på samme nivå som Norge i forhold til sitt folketall, måtte EU-landenes bidrag tilnærmet femdobles. For inneværende år synes kostnadene for Norges deltakelse i internasjonale operasjoner å kunne beløpe seg til mer enn 2,1 milliarder kr. Som kjent har Stortinget forutsatt at slike utgifter skal dekkes utenom forsvarsrammen. I en tid med stort press på offentlige utgifter over statsbudsjettet, er dette en stor utfordring. Mye tyder på at det vil være behov for en betydelig omlegging av Forsvaret i tiden framover. Driftsutgiftene må gradvis reduseres for å gi rom for helt nødvendige investeringer hvis Forsvaret skal kunne fylle sin oppgave i framtidens teknologiske samfunn. Likevel er det bred politisk enighet om å opprettholde tre grunnpilarer i vårt forsvarskonsept, nemlig den allmenne verneplikten, totalforsvaret og et nasjonalt balansert forsvar. I tillegg må vi ivareta våre internasjonale forpliktelser. Vårt framtidige forsvarskonsept bør undergis en bred og grundig drøftelse i forbindelse med at Stortinget våren 2001 får seg forelagt neste langtidsmelding for Forsvaret. Under prosessen med omleggingen av Forsvaret er det viktig å beholde nødvendig fleksibilitet og ikke for tidlig binde seg for sterkt opp til bestemte løsninger. Det bør også gjelde vårt internasjonale engasjement. Det er selvsagt fortsatt ønskelig og nødvendig at Norge kan tilby FN betydelige militære styrker til bruk i internasjonale operasjoner. Samtidig er det i Norges interesse å bygge opp under gjensidigheten i den kollektive bistandsforpliktelsen innenfor NATO. Norge er avhengig av bistand fra våre allierte i NATO i en eventuell krisesituasjon. Derfor må også vi ta vår del av ansvaret ved internasjonale operasjoner. Vi må være beredt til å delta i eventuelle regionalt pregede, såkalte artikkel 5-operasjoner, som gjelder kollektivt forsvar av våre allierte, selv om den aktuelle operasjonen ikke direkte berører Norge. I tillegg kan det bli aktuelt for Norge å delta i andre operasjoner i regi av NATO, VEU eller OSSE. Vi har sett at det stilles stadig høyere krav til vår deltakelse i internasjonale operasjoner. Det gjelder f.eks. reaksjonstid, trening og utrustning og evnen til å samvirke med andre lands kontingenter. Det er viktig at Norge snarest settes i stand til å oppfylle de krav og forventninger som stilles til oss i forbindelse med internasjonale operasjoner. Et viktig bidrag i så henseende er opprettelsen av en Forsvarets innsatsstyrke for internasjonale operasjoner, som anbefales i stortingsmeldingen. Innsatsstyrken skal bestå av robuste og fleksible enheter fra alle våpengrenene – Hæren, Sjøforsvaret og Luftforsvaret – samt av mer spesialiserte enheter innen bl.a. etterretning, logistikk og strategisk mobilitet. Komiteen slutter seg til anbefalingen om at det etableres en innsatsstyrke for internasjonale operasjoner som nevnt. Et grunnleggende prinsipp er at innsatsstyrken i størst mulig grad skal settes opp innenfor en enhetlig hjemmestruktur, at den altså skal være integrert i vårt nasjonale forsvar. Styrken skal i sin helhet inngå i den ordinære forsvarsstrukturen. Den skal dessuten kunne meldes inn i alle relevante internasjonale styrkeregistre. Det er min overbevisning at opprettelsen av en Forsvarets innsatsstyrke for internasjonale operasjoner vil være positivt også for vårt nasjonale forsvar. Det vil styrke Forsvarets troverdighet i Norge og også Norges troverdighet internasjonalt. Når nevnte innsatsstyrke er opprettet, er det uhensiktsmessig å opprettholde inndelingen i en NATO-reaksjonsstyrke og en FN-beredskapsstyrke. Dette bør, som foreslått i meldingen, bortfalle, idet innsatsstyrken skal kunne benyttes til en hvilken som helst operasjon der Regjeringen i samråd med Stortinget mener at Norge bør delta. Erfaringer viser at Norge ikke alltid har kunnet innfri sine forpliktelser om deltakelse i internasjonale operasjoner. Vi har hatt problemer med på kort varsel å kunne stille opp med forutsatte styrker til slike operasjoner. Det kan selvfølgelig skyldes flere forhold, men noe av forklaringen er nok at det kan være vanskelig å skaffe tilstrekkelig mange frivillige mannskaper til slike operasjoner i en tid med sterkt press på arbeidsmarkedet og stort behov for arbeidskraft i Norge. For å sikre at innsatsstyrken til enhver tid skal kunne holdes operativ, og at vi på den måten skal være i stand til å oppfylle våre internasjonale forpliktelser i framtiden, er det behov for tiltak. Slike tiltak for å sikre rekrutteringen til innsatsstyrken omtales i meldingen. Det er nødvendig å ha forutsigbarhet for en personelltilgang av tilstrekkelig kvalitet og kvantitet. I meldingen – særlig i kapitlene 4 og 5 – gis det en grundig vurdering av utfordringene man står overfor, og det gis noen anbefalinger om hvordan disse bør løses. Jeg kan, som resten av komiteen, gi min tilslutning til opplegget. Internasjonale operasjoner kan stille oss overfor store utfordringer. For ett år siden førte Kosovo-krisen til at Norge for første gang siden annen verdenskrig ble direkte involvert i en krig. Dette skapte forståelig nok betydelig debatt. For Senterpartiet er det avgjørende at internasjonale operasjoner, f.eks. intervensjoner overfor humanitære katastrofer og trusler mot fred og sikkerhet, har hjemmel i folkeretten. Det hadde etter min mening Kosovo-operasjonen, som det derfor etter min vurdering var riktig av Norge å delta i. Men andre har altså et annet syn på dette. I en av de siste utgavene av American Journal of International Law er det gjort forsøk på å tenke videre når det gjelder folkerettslig grunnlag for militære intervensjoner. Man viser til det faktum at statspraksis er av svært sentral betydning ved utvikling og fastsettelse av folkeretten. Ut fra dette har man foretatt en gjennomgang av hva som skjedde i Kosovo-saken, og sett på om det er mulig å trekke opp noen retningslinjer som kan være til hjelp neste gang verden måtte bli stilt overfor en slik situasjon som i Kosovo. Alternativet kan ikke være å unnlate å intervenere, men å intervenere på en slik måte at de fleste stater vil finne intervensjonen å være i samsvar med folkeretten. Vilkårene som blir stilt opp for en rettmessig intervensjon, er for det første at det må foreligge graverende brudd på folkeretten. I FN-charteret er det positiv hjemmel ved trusler mot fred og sikkerhet. Videre må intervensjonen gjennomføres av et kollektiv av stater og ikke bare av én stat. Intervensjonen skal bare forfølge humanitære mål og ikke mål som er av særpolitisk interesse for noen av intervensjonsstatene. Intervensjonen skal hele tiden kunne overvåkes av Sikkerhetsrådet. I ettertid har Sikkerhetsrådet godkjent NATO-aksjonen gjennom å akseptere den politiske løsningen på Kosovo-krisen som Den føderale republikken Jugoslavia forpliktet seg til den 2. juni 1999. Dette gjorde Sikkerhetsrådet i resolusjon 1244 av 10. juni 1999. Det må fortsatt være slik at en intervensjon skal søkes hjemlet i en godkjennelse fra Sikkerhetsrådet. På den annen side har man mange erfaringer for at dette kan være vanskelig å få. Når man i tillegg vet at begrunnelsene for å legge ned et veto mot en intervensjon til tider er fundert på vikarierende motiver, tilsier dette at man må søke i folkeretten for å finne ordninger der man kommer rundt denne hindringen. Jeg ser det som tilfredsstillende at man nå kan anta at den praksisen som er etablert i forbindelse med håndteringen av krisen i Kosovo, kan danne et slikt folkerettslig grunnlag for framtiden.