Gunnar Kvassheim (Venstre), 2001-04-06:
Det er ikke særlig originalt å hevde at verden blir stadig mindre. Men det er et faktum at samfunnsutviklingen, utviklingen med hensyn til kommunikasjoner og kunnskapsutviklingen gjør at vi til dels blir og til dels innser at vi blir stadig mer avhengig av hverandre i verdenssamfunnet. I en verden preget av globalisering og rask økonomisk og teknologisk endring, utvides det som bør inkluderes i begrepet norsk utenrikspolitikk. Forhold som tidligere ble vurdert mer som rent nasjonale anliggender, eller anliggender for samarbeid i et mer snevert område, må i økende grad løses internasjonalt. Det er samtidig et klart poeng ikke å underslå at globaliseringen også fører med seg nye utfordringer og kan skape nye problemer. Men dette er ikke grunn til å arbeide mot utviklingen vi er vitne til; det er heller en drivkraft i det kontinuerlige arbeidet med å avdekke og belyse utfordringer som må møtes. Det er viktig å øke vår kunnskap også om problemer og eventuelle negative sider ved globaliseringen. Jeg vil antyde at Regjeringen kanskje burde oppnevne et utvalg med sikte på å gå inn på et bredt felt av de spørsmål som nettopp er knyttet til sider ved globaliseringen. Det vil også gjelde hvilken betydning globaliseringen har for sosiale og kulturelle forhold både i vårt eget land og for så vidt i andre land og regioner. Ikke minst vil knapphet på ressurser og kampen om disse bli mer og mer påtrengende i framtiden. Disse problemene kan bare løses internasjonalt og i fellesskap. Ressursknapphet i forskjellige former er nettopp grunnlaget for en god del av dagens konflikter og vil være det også i framtiden. Særlig aktuelt i mange områder er knappheten på vannressurser. Det bør vurderes om dette er et felt som må gjøres til gjenstand for et forent arbeid fram mot en konvensjon, og om Norge bør ta initiativ til dette. Utviklingen vi er vitne til, og en del av, gjør multilateralt arbeid stadig mer aktuelt. Vi er i ferd med å få et genuint verdensfellesskap som fordrer internasjonalt samarbeid mellom de mange. Vår tids største utfordring er å skape en fellesskapsfølelse i mangfoldet. Ikke minst i dette perspektivet gir de amerikanske signalene om avvisning av Kyoto-avtalen stor grunn til bekymring. Regjeringen må fra norsk side markere utvetydig det uakseptable i situasjonen der verdens største og sterkeste økonomi krever å få slippe unna de tross alt beskjedne krav som ligger i Kyotoprotokollen. Desto viktigere blir det at Norge viser at vi tar Kyoto-kravene på alvor, og at det er fullt mulig å integrere dem i en moderne markedsøkonomi. Den nye fokuseringen på multilateralt arbeid må brukes også til å styrke FN-systemet. FN er den eneste globale organisasjon vi har, og den vil spille en stadig mer sentral rolle. Det er viktig at Norge bidrar aktivt for å bedre FNs situasjon, ikke minst når det gjelder de finansielle problemene organisasjonen strever med. Det blir hult å trekke fram FNs fortreffelighet hvis ikke grunnlaget for organisasjonens arbeid tas på alvor. Dette må være en helt sentral del av det arbeidet norsk utenrikstjeneste i dag gjør som en del av Norges medlemskap i Sikkerhetsrådet. Også i våre nærområder er det mange utfordringer som kun kan finne sin løsning gjennom internasjonalt samarbeid. Det vil være et betydelig framskritt hvis en større del av miljøproblemene løftes fram på den nordiske samarbeidsarena og opp mot den satsingen som EU forhåpentligvis vil sette inn på bakgrunn av ønsket om å styrke EUs nordlige dimensjon. Med forente krefter kan vi oppnå langt mer effektive tiltak i forhold til felles miljøproblemer. Norge må videreføre og intensivere sin rolle som aktiv pådriver og aktør i forhold til Barents-samarbeidet. EUs økte engasjement i området må brukes til å komme nye viktige skritt i riktig retning. Tiden er inne for å løfte de store miljøproblemene i Nordvest-Russland opp som den aller viktigste utfordringen. Utfordringene i dette området når det gjelder miljø, er så store at en prioritert og konsentrert innsats er tvingende nødvendig. Ikke minst de relativt nylig kjente planene om transport av atomavfall på skip langs norskekysten viser viktigheten av en aktiv og offensiv tone overfor både Russland og eventuelle eksportland. På samme tid må Norge protestere høylydt overfor den britiske atomaktiviteten ved Sellafield-anlegget. Det er meget bekymringsfullt at det nå er høyst uklart om det blir en snarlig reduksjon av de radioaktive utslippene. Etter påtrykk fra Venstre har statsministeren bekreftet at han vil ta denne saken opp med sin britiske kollega. Det er viktig at dette skjer raskt, før den britiske regjeringen tar stilling til forslaget om å utsette utslippsreduksjonen. Utenriksministeren har rett i at Norges tilknytningsform til EU fordrer stor aktivitet for å påvirke EUs prosesser og vedtak. Det er ikke bare viktig å ligge i forkant, men å arbeide målrettet og på en kreativ måte gjennom ulike kanaler. Også de store næringsorganisasjonene har sin rolle å spille i dette arbeidet overfor EU. Det er dessuten gledelig å registrere at norske kommuner og fylkeskommuner har en raskt økende aktivitet overfor EUs organer. Utviklingen er naturlig, som en følge av EUs egen utvikling og politikk i forhold til regionale og lokale forhold. Jeg ser det som en selvfølge at også dette arbeidet støttes av det sentrale myndigheter gjør overfor EU. Norge må bidra aktivt i arbeidet for å øke de vestlige lands støtte til økonomisk utvikling og fordeling innenfor de tidligere sovjetrepublikkene og de østeuropeiske landene. Å bidra i demokratiseringsbestrebelsene uten å bistå i den økonomiske utviklingen kan føre til at vi får et fiktivt demokratisk politisk system. Vi vet at sosiale skjevheter og skjev adgang til ressurser både mellom land og mellom folkegrupper skaper og holder ved like mange konflikter i disse områdene. Det er heller ikke til å komme fra at markedsøkonomi ikke kan innføres og bestå i disse landene uten at de betydelige sosiale problemene og miljøproblemene løses parallelt, og at demokratiet utvikles samtidig som økonomien liberaliseres. Økt næringsengasjement i flere av disse landene tilsier at vi følger opp med økt sosialt, økonomisk, kulturelt og miljøpolitisk samarbeid. Sosial og økonomisk utvikling er sammen med demokratisering de viktigste fredsinstrumenter. En økonomisk liberalisering på verdensbasis forutsetter demokratisering og støttetiltak på ulike områder. Ved å bidra til bygging av det sivile samfunn kan vi sikre stabilitet og balanse. Avspenning og nedrustning er ikke lenger sentrale begreper, verken i utenriksministerens redegjørelse eller i den debatten vi har hatt her i dag. Det kan være grunn til fortsatt å sette i fokus spørsmål knyttet til avspenning og nedrustning, fordi dette er meget aktuelle spørsmål i store deler av verden. Vi er fortsatt i den situasjon at store deler av verdens ressurser går med til våpenutvikling og til våpenlaging og brukes på en måte som ikke bringer verden framover. Jeg vil igjen minne om at vi fortsatt har betydelige arsenaler av atomvåpen i verden, og at det må være en målsetting å få redusert disse, og helst få dem avviklet. I den sammenheng vil jeg gjerne framheve at ikke minst de landene som ikke har atomvåpen, har sine klare interesser nettopp i disse spørsmålene.