Guri Melby (Venstre), 2022-03-01:
På vegne av forslagsstillerne vil jeg gjerne takke medlemmene av utenriks- og forsvarskomiteen og saksordføreren, Ingjerd Schou, for samvittighetsfull saksbehandling. Det føles som vi var i en annen tidsalder da vi i oktober leverte dette forslaget om mer europeisk samarbeid. Samtidig er tidspunktet for debatten ganske passende, for det er nettopp europeisk samhold og samarbeid vi trenger mer av for å håndtere de enorme utfordringene som Ukraina og resten av Europa står i akkurat nå. Utgangspunktet for dette forslaget var vår forståelse av at dagens og framtidens utfordringer er internasjonale, og at vi løser dem best i fellesskap med våre europeiske venner og partnere, enten det handler om å kutte klimagassutslipp samtidig som vi skaper nye, grønne arbeidsplasser, å regulere tech-gigantene eller å stå sammen når diktaturer prøver å true frihet og demokrati. Svaret for Norge ligger i Europa. Jeg tror nesten ikke det har gått en dag uten at nordmenn midt i denne krigen har vært glad for at Norge har et så sterkt samarbeid på tvers av landegrenser, enten det er samarbeidet med EU eller medlemskapet i NATO. Det er knapt mulig å forestille seg hvordan vi hadde opplevd situasjonen vi står i nå uten koblingene til EU og NATO. Jeg vil gå så langt som å si at det er umulig å være imot internasjonalt samarbeid i den verden vi nå står med begge beina plantet i. Da vi fremmet dette forslaget, var det også som en reaksjon på en regjeringsplattform som var fattig på konkret europapolitikk – bortsett fra på et par områder: Regjeringen sa nei til kraftkabler til Europa, regjeringen ville utnytte handlingsrommet i EØS-avtalen bedre, og regjeringen ville utrede alternativer til EØS-avtalen for å skaffe seg et bedre faktagrunnlag. Jeg har gjentatte ganger spurt representanter fra regjeringspartiene hvorfor det er viktig å innhente kunnskap fra land utenfor EØS, mens det virker litt uinteressant å hente inn kunnskap fra nabolandene våre, som Sverige, Danmark og Finland, som alle har lang erfaring med mulighetene et land har som EU-medlem. Jeg har dessverre aldri fått et godt svar på dette, annet enn en gjentakelse av at et faktagrunnlag for land utenfor EØS er veldig viktig. På en dag som i dag, da Ukraina og flere banker på EUs dør for å slippe inn, er det veldig spesielt at Norges regjering skal utrede alternativer til EØS. For det er ikke sånn at det er rosenrødt i landene utenfor EU og EØS. I Storbritannia viser det seg at stadig flere ønsker seg tilbake til EU. Forholdet mellom Sveits og EU er på randen av en kollaps etter årevis med stillstand og feilslåtte forhandlinger. Så er det også land som står ufrivillig utenfor EU og EØS eller liknende avtaler – som Ukraina, som Georgia, Bosnia og Moldova. Jeg antar at regjeringen er mindre interessert i å utrede disse tilknytningsformene, men det er uansett verdt å se på de erfaringene de har gjort seg med å stå utenfor. Statsministeren skrev selv nylig om erfaringene sine fra lobbyen på Sofitel hotell i Brussel mens EUs statsledere møttes i EU-rådet. Det å sitte på utsiden og se inn krever ganske mye, spesielt i disse dager. Vi slutter oss til EUs sanksjoner, og det er jeg veldig glad for, men vi har selv begrensede muligheter til å påvirke dem. EU lager et eget fond for å støtte Ukrainas forsvarsevne. Vi kan først slutte oss til dette etter at det er ferdig utformet. Det er vanskelig for meg å se for meg at Norges framtid skal ligge noe annet sted enn i veldig nært samarbeid med EU. Dagens EØS-avtale har tjent næringslivet godt, men vi lever i en annen tidsalder – en avtale fra 1994 er like lite egnet til å håndtere dagens utfordringer som et vedtak fra 1959 er til å bestemme hvorvidt Norge skal støtte Ukraina med våpenleveranser. Det ligger mange forslag i denne innstillingen, og det er med glede jeg tar opp samtlige forslag, også dem jeg selv har fremmet i forbindelse med behandlingen av saken i utenriks- og forsvarskomiteen. Det viktigste forslaget gjelder imidlertid dette: Dersom regjeringen insisterer på å utrede alternativer til EØS, må de også utrede erfaringene fra nabolandene våre, som gikk inn i EU på 1990-tallet, og som siden ikke har sett seg tilbake. Det har aldri vært så klart som nå hvor avhengig Norge er av EU, og hvor umulig det er for Norge å løse komplekse internasjonale utfordringer alene. Jeg håper dette kan være startskuddet for en større debatt om Norges framtidige forhold til Europa, der unntak og handlingsrom erstattes av samarbeid og mulighetsrom.