Erna Solberg (Høyre), 2000-06-09:
Jeg har lyst til å si at når kommunalkomiteen i dag sitter og avgir kommuneøkonomiproposisjonen, er det en litt vanskelig virkelighetsomstilling å høre på deler av denne debatten, også i forhold til kommunenes evne og mulighet til å gjennomføre en del av de ønskene som ligger her. Jeg tror vi kan se for oss at mange av de ambisjonsnivåene som kommer til uttrykk her, vil være vanskelige å få til i dagens økonomiske situasjon på kommunesektoren. Og jeg tror vi nå skal ha en viss realisme i forhold til i hvilken grad vi vil klare å løse disse tingene. I tillegg synes jeg kanskje at statsråden i sitt replikksvar til Trond Helleland overså litt hva Arbeiderpartiet og SV faktisk sier i innstillingen når de mener at det må være et mål å innføre gratis kjernetid i barnehagen når en har full behovsdekning. Ifølge denne innstillingen skal man da ha full behovsdekning i 2003. Da bør man vel kanskje planlegge visjonene sine på et konkret nivå allerede nå. Problemet er vel at man har veldig mange visjoner på veldig mange områder knyttet til bl.a. barn, omsorg og svangerskapspermisjoner som er vanskelig å sette sammen. Det som slo meg første gangen jeg leste barnehagemeldingen fra sentrumsregjeringen, var at man på mange måter ikke hadde klart å omstille seg til det faktum at man i mange kommuner har nådd behovsdekning allerede – kanskje med unntak av barnehageplass for de minste barna. Men i veldig mange kommuner vil man i løpet av dette år, neste år eller de kommende årene nå full behovsdekning. Da man skulle tenke ut en ny barnehagepolitikk, måtte man integrere to særhensyn. Det ene var å få til sluttutbyggingen, det andre var å etablere ordninger som sikret det barnehagetilbudet man ønsket i fremtiden for foreldrene og barnas del, gjennom de rammene man etablerte for ordningen. Det som forbauset meg mest, var at en statsråd fra Kristelig Folkeparti kunne fremme forslag om ordninger som ikke sikret foreldrene rett til å velge barnehage, men som derimot valgte å fravike ønsket, mulighetene og valgfriheten til foreldrene til fordel for kommunene. Jeg syntes at det var påfallende, ikke minst når vi har en pågående debatt mellom en ikke-sosialistisk og en sosialistisk side knyttet til de private barnehagene. For oss er desentraliseringen i det norske samfunnet mulig å gjøre på to måter. Det ene er å fatte beslutninger nedover i de folkevalgte organer. Det andre er å overlate flere beslutninger til enkeltindividene. Og i barnehagespørsmålet synes vi at flere beslutninger skal overlates til enkeltindividene, til foreldrene, slik at de får mulighet til å velge mellom de ulike barnehagetilbud. Da synes vi det å overføre hele ansvaret for barnehagesektoren – også økonomisk – til kommunene, var feil. Det har vi faktisk sagt i flere år. Selv om vi er sterkt for og har ligget i front for å fjerne øremerkede tilskudd gjennom en rekke forslag her i salen de senere årene, har det vært to tilskudd vi har fremhevet, der det ikke bør tenkes i samme retning. Det ene er innsatsstyrt finansiering på helsesektoren, og det andre er stykkprisfinansiering av barnehagene, for det dreier seg om valgfrihet, det dreier seg om å lage mekanismer hvor pengene følger den aktiviteten som skjer, og hvor det egentlig ikke er noen effektivitetsgevinst å hente for kommunene ved at kommunene skal administrere og lage egne regler. Rattsø I-utvalget viste faktisk at en stykkprisfinansieringsordning som dette er mer økonomisk enn at 435 kommuner skal ha ansvaret for det. Det er altså ikke noen av de vanlige innvendingsmekanismene mot øremerkede midler som inntrer for denne type stykkprisfinansierte ordninger, fordi regelverket er rimelig enkelt. I tillegg har det den klart ideologiske dimensjonen – etter mine begreper – at den også i mye sterkere grad sikrer foreldrene rett til å velge det barnehagetilbudet man ønsker, og det sikrer også de private barnehagene. Det var egentlig ganske rart å oppleve at de private barnehagene ble meget engstelige på grunn av en stortingsmelding som først og fremst hadde til hensikt å styrke de private barnehagene. Derfor er jeg glad for at det har kommet frem et flertall i denne innstillingen som i årene fremover opprettholder en statsstøtte direkte til barna og foreldrene som sikrer at man ikke går inn på en innlemming av tilskuddet i inntektssystemet, og som kanskje gir hele Stortinget tid til å tenke gjennom om ikke dette faktisk er et område hvor man må tenke mer på foreldreansvaret og mer på foreldreretten enn man må tenke på at dette skal integreres direkte i kommuneøkonomien. Det er viktig å bestemme seg for hva som er kommunalt ansvar, men også hva som er individuelt ansvar. Der synes jeg faktisk at Stortinget i dag går rett vei ved at man sørger for at det individuelle selvstyret blir litt større enn det kommunale selvstyret.