Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2009-02-12:
Sju veker inn i det nye året må me kunna slå fast at det har vore ein hendingsrik start på den internasjonale arenaen – på godt og vondt. Uroa i Kongo held fram, i Midtausten er det på nytt våpna og valdshandlingane som talar, og på Sri Lanka rasar krigshandlingane. Sanninga er noko av det første som blir ofra i ein krig. Direkte manipulasjon eller utestenging av journalistar kan gje eit feilaktig eller fordreidd bilete av situasjonen. Men òg manglande interesse eller dekning av ein konflikt kan gjera at det biletet som blir presentert, er lite dekkjande for realitetane. Men me kan likevel slå fast at der krig og krise rasar, er det dei sivile som ber dei største byrdene og dei største tapa. Alle normale rettar forsvinn. Det å verna seg og sine, skaffa mat og hus overskyggjer alt anna. Vald avlar vald, heiter det. Ekstremismen har grobotn der håp og framtidstru blir borte. Så lenge våpen talar, tapar dei moderate kreftene. Forhandlingsløysingar får ikkje oppslutning der frykt og mistillit råder. Valet i Israel bekreftar at det er langt fram til ei fredeleg løysing på konflikten mellom Israel og dei palestinske områda. På nytt er det dei som spelar på frykt og retorikk om tøffare metodar, som vinn oppslutning. No når våpna har stilna, må det vera lov å spørja om kva ein oppnådde med krigshandlingane på Gazastripa. Svært lite, om noko, må svaret bli. Tusenvis blei drepne eller lemlesta. Gaza blei bomba sund, infrastruktur, hus og heim blei øydelagde. Å straffa sivilbefolkninga kollektivt, ta frå dei det vesle dei hadde, kan ikkje gje grobotn for fred. Israel sin taktikk var feilslått. Eg trur ikkje, dessverre, at Israel sitt rettmessige ønske om ei tryggare framtid for sine innbyggjarar er noko nærmare no etter hendingane på Gazastripa enn det det var før krigshandlingane tok til. Eg er heilt sikker på at krigshandlingane har auka ekstremismen og fanatismen på palestinsk side, og, dessverre, valet i Israel tyder på at det same gjeld der. Det har kome fram påstandar om brot på ei rad internasjonale reglar og konvensjonar. Det har òg kome fram påstandar om bruk av ulovlege våpen. Eg trur at me alle hadde vore tente med at desse påstandane blei undersøkte nøyare. Med dei humanitære lidingane som me no ser i Gaza, er det viktig å få til ei rask gjenoppbygging og få samfunnet til å fungera igjen. Her spelar Noreg ei viktig rolle som leiar av gjevarlandsgruppa. Eg vil nytta denne anledninga til å ønskja utanriksministeren lykke til med det viktige arbeidet som Noreg her skal gjera på vegner av det internasjonale samfunnet. Skal Gaza på sikt kunna fungera normalt igjen, skal dei som bur der, igjen få framtidshåp, skal økonomien i området ha ei moglegheit til å utvikla seg, er det avgjerande at situasjonen får normalisert seg, og ein føresetnad for det er at grensene mot omverda blir opna opp, slik at bl.a. ei naturleg økonomisk utvikling kan skje. Det er viktig at det internasjonale samfunnet no legg press på Israel for å få opna grensene og igjen skapa ein så normal situasjon som mogleg i området. Noreg har hatt ein politikk som har gått ut på at me skal snakka med alle involverte partar. Eg ser at dette no er ei haldning som får større og større internasjonal oppslutning, ja, til og med Framstegspartiet sin utanrikspolitiske talsperson tek no til orde for å involvera Hamas i dei vidare fredsforhandlingane. Dette er ei realitetstilpassing som er gledeleg, og eg er heilt sikker på at det er avgjerande, om me skal koma vidare i retning av ei meir fredeleg utvikling, at alle partar blir tekne med på råd. Den internasjonale finanskrisa aukar i styrke. Ho rammar etter kvart alle. Det som begynte som ei bankkrise i USA, spreier seg no som ringar i vatnet. Me er midt oppe i det som mange har hevda er verdas største økonomiske tilbakeslag på over 100 år. Sjølv om verknadene er forskjellige, spreier dei realøkonomiske verknadene seg no til alle delar av verda. Dagleg kjem det oppslag om tilbakeslag, oppseiingar og økonomiske problem. For nokre dagar sidan kom det tal som viser nedgang i kinesisk eksport med over 17 pst. for januar. For første gong på over 30 år er det tilbakeslag i den kinesiske økonomien. Millionar av kinesarar har mista jobbane sine og vendar no desillusjonerte tilbake til landsbygda. Redusert etterspørsel har ført til ein dramatisk nedgang i råvareprisane. Dette har igjen drastisk endra økonomien i mange land. Massearbeidsløyse og sterkt reduserte statsfinansar er resultatet. Mange land, inkludert den store naboen vår i aust, kan få store vanskar i økonomien sin dersom denne situasjonen held fram. Me veit i dag lite om kva følgjer nedgangstidene vil få, men på same måte som den økonomiske oppturen dei siste 10–15 åra har endra den internasjonale maktbalansen mellom land, er det all grunn til å tru at nedgangen vil gjera det same. Me veit heller ikkje kva den økonomiske tilbakegangen vil bety for stabiliteten internt i ulike land. Regjeringar har alt måtta gå på grunn av denne krisa, og faren for sosial uro er stor der den økonomiske tilbakegangen resulterer i reell naud, noko som igjen dessverre er ein realitet mange plassar. Det krisa nok ein gong har bekrefta, er at me som lever på denne kloden, er meir og meir samanvovne og avhengige av kvarandre. Ein kan ikkje med nasjonale vedtak åleine beskytta seg mot det som skjer internasjonalt. Finanskrisa må møtast med samordna internasjonale tiltak. På same måten som dei globale klimautfordringane viser finanskrisa nok ein gong behovet for eit fungerande internasjonalt rammeverk. Eit land åleine kan ikkje løysa dei problema som er oppstått, men heller ikkje beskytta seg mot manglande tiltak. Eg deler utanriksministeren si bekymring for at dei store landa vil prøva å løysa eigne kriser ved handelsbarrierar eller ved proteksjonistiske tiltak. Eg er nokså sikker på at dette eventuelt vil forlengja krisa, ikkje redusera ho. I staden burde dette vera ein gyllen anledning til å få på plass strengare internasjonale reguleringar og gode samarbeidsfora. Eg gjentek: Dei internasjonale problema må me løysa i fellesskap internasjonalt. Gjennom finanskrisa har den økonomiske liberalismen spelt fallitt. Trua på at økonomien fungerer best når han er heilt fri og utan regulering, har fått seg eit alvorleg skot for baugen. Tvert imot tyder alt på at dei landa med minst reguleringar og kontroll er dei landa som i dag blir hardast ramma, og at land som har ei streng finanslovgjeving og kontroll, blir mindre ramma enn det andre blir. Alt tyder på at måten ein organiserer samfunnet på, òg er avgjerande for korleis ein greier å handtera krisa når ho rammar. Derfor vil eg benytta denne anledninga til å reklamera for den norske modellen. Alt tyder på at me står sterkare rusta til å møta utfordringane enn svært mange andre land. Vår modell, med ein stor offentleg sektor og eit godt sosialt utvikla tryggleiksnett, gjer oss mindre sårbare enn mange andre land. Ikkje minst gjer det at dei av oss som måtte bli ramma, blir mindre sårbare. At me har organisert samfunnet slik at både helsestell og skulegang er organisert og finansiert av det offentlege, gjer at ein ikkje mistar desse tenestene sjølv om ein blir arbeidslaus, slik som tilfellet er i svært mange land. Blant dei positive tinga som har skjedd i år, er presidentskiftet i USA det viktigaste. No gjenstår det sjølvsagt å sjå kva realpolitiske følgjer dette får, men alt tyder på at USA med sin nye president igjen vil spela ei aktiv og heilt anna og meir konstruktiv rolle enn det dei har gjort dei siste åra. Der den førre presidenten sa at dei som ikkje er med oss, er mot oss, seier den nye presidenten at han vil strekkja ut ei hand. Der den førre definerte land som vondskapens akse og predika total isolasjon, opnar den nye for respekt og dialog. Der den førre arresterte folk utan lov og rett, oppretta Guantanamo, braut grunnleggjande menneskerettar og til og med brukte tortur under avhøyr, har den nye sagt at USA igjen skal bli den fremste forsvarar av universelle menneskerettar. Ved å leggja ned Guantanamo og overføre fangane til det ordinære rettsapparatet fjernar den nye presidenten ein skamplett på USA, som igjen kan gje USA truverde til å kritisera internasjonalt. Igjen kan USA bli ein pådrivar. Skiftet i USA har gjeve oss ei ny moglegheit til å løysa mange av dei internasjonale spørsmåla.