Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-05-31:
Lovforslaget som i dag behandles i Odelstinget, er ett virkemiddel av flere for å sikre bedre tjenestetilbud til mennesker med psykiske lidelser. Sammen med opptrappingsplanen for psykisk helse 1999-2006 representerer det nye lovverket et viktig løft for behandlings- og omsorgstilbudene til mennesker med psykiske lidelser. Helt sentralt i opptrappingsplanen er styrking av det kommunale tjenestetilbudet. Videre skal de spesialiserte behandlingstilbudene bygges ut med særlig vekt på poliklinisk behandling, dagbehandling og korttids døgnbehandling. Det er under etablering distriktspsykiatriske sentre som sterke faglige enheter med tverrfaglig bemanning og med nær kontakt til det lokale hjelpeapparatet. Samtidig styrkes tilbudene til dem som trenger særlige tilbud i institusjon, bl.a. personer som dømmes til psykiatrisk behandling. Utbygging av barne- og ungdomspsykiatrien er gitt særlig prioritet. Et av målene med denne store ressurstilførselen er å sette kommuner og fylkeskommuner i stand til bedre å ta hånd om og yte hjelp til mennesker med psykiske lidelser. Når hjelpen kan gis på et tidligere tidspunkt, vil det kunne redusere behovet for bruk av tvang. Regjeringen er godt i gang med gjennomføringen av opptrappingsplanen, og den loven som Stortinget har til behandling, tar hensyn til den nye strukturen og til nye tenkemåter i det psykiatriske tjenestetilbudet. Loven omhandler forhold som krever særskilt regulering for psykiatriens vedkommende. I lovens tittel gjenspeiles at loven inneholder regler om etablering og gjennomføring av psykisk helsevern. I forbindelse med tvungent psykisk helsevern er det bl.a. helt sentralt at kontrollsystemet og muligheten for rettslig prøving er godt regulert. Innholdsmessig viderefører den nye loven i store trekk hovedprinsippene i någjeldende lov. Generelt vil jeg fremheve fire viktige endringer i forhold til gjeldende rett: Loven innebærer en klarere regulering av tvangstiltak. Dette er i tråd med den generelle utviklingen, hvor det kreves tydelige hjemler for inngrep og tilsvarende betryggende klageordninger. Loven fokuserer i større grad på pasientmedvirkning. Loven inneholder ingen organisatoriske eller finansielle bestemmelser. Disse forholdene reguleres fullt ut i spesialisthelsetjenesteloven. Loven inneholder ingen «institusjonskatalog». Gjeldende lov regulerer hvor psykisk helsevern kan finne sted. Når dette ikke videreføres, vil lovverket være bedre tilpasset den generelle utviklingen, med mer varierte institusjonstyper og større grad av lokalisering i nærheten av der pasientene bor. I forhold til tvungent psykisk helsevern legger den nye loven opp til at det skal etableres en godkjenningsordning i forhold til hvilke institusjoner som skal kunne ha ansvar for tvungent psykisk helsevern. Det gjelder også når det tvungne vernet gjennomføres uten døgninnleggelse. I mediedebatten, og også i komiteinnstillingen, har det vært lagt stor vekt på forslaget om at den faglig ansvarlige for vedtak etter loven skal være en overlege. Bakgrunnen for dette forslaget er at det vil være den psykiatriske overlegen som har den bredeste kompetansen til å vurdere pasientens tilstand. Medisinsk kompetanse er viktig med hensyn til å avdekke en sinnslidelses eventuelle organiske sammenhenger, og særlig nødvendig i forbindelse med vedtak om tvungent psykisk helsevern eller tvungen medikamentell behandling. Bestemmelsen inneholder en hjemmel for i forskrifter å kunne gjøre unntak for hvem som skal være faglig ansvarlig for vedtak. De ulike bestemmelsene i lovforslaget vil i den sammenheng bli gjennomgått for å vurdere i hvilke tilfeller denne funksjonen forsvarlig vil kunne ivaretas av andre yrkesgrupper. Dette kan f.eks. bli aktuelt i forhold til skjerming. Lovens bestemmelse om ansvar for vedtak er imidlertid ikke avgjørende i forhold til spørsmålet om generell ledelse. Etter helselovgivningens systematikk reguleres ledelsesspørsmålet bl.a. av lov om spesialisthelsetjenesten. Det betyr at ingen spesiell yrkesgruppe skal ha monopol på lederjobbene, ei heller i det psykiske helsevern. Et annet tema som har vært mye diskutert, er forslaget om tvungent psykisk helsevern uten døgnopphold i institusjon. Forslaget har store likhetstrekk med dagens ordning om tvungent ettervern, men med den forskjell at vernet kan opprettes uten et forutgående institusjonsopphold. Bakgrunnen for forslaget er et ønske om å legge til rette for et mer fleksibelt system i forhold til valg mellom behandlingsformer. Etter mitt syn vil denne formen for tvungent vern for noen pasienter kunne være mindre inngripende enn tvangsinnleggelse. Av lovforslaget følger også at dette alternativet bare skal brukes hvor dette fremstår som det beste for pasienten, og lovforslaget åpner ikke for etablering av tvungent psykisk helsevern i hjemmet. Loven inneholder som kjent flere hjemler for inngrep av tvangsmessig karakter. Regler om tvang og integritetsinngripende handlinger i forhold til enkeltmennesket reiser alvorlige etiske og verdimessige spørsmål. Debatten som har pågått i media, viser at dette engasjerer. Det har vært hevdet at loven innebærer at det åpnes for mer bruk av tvang. Dette vil jeg tilbakevise. Vilkårene for å anvende tvungent psykisk helsevern er strenge og til dels strammet inn i forhold til gjeldende rett. På de områder der det har blitt nye regler om tvang og restriktive tiltak, har vi foreslått å regulere en praksis som vi vet er en nødvendig del av det psykiske helsevern også i dag. Regjeringen har med dette av rettssikkerhetsmessige grunner valgt en lovgivningsstrategi som gjør slike tiltak synlige. Det betyr ikke økt tvang, men kontroll med tvangsbruken.