Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2016-02-16:
Vi fikk høre fra statsråden at vi er inne i en komplisert og sammensatt situasjon. Jeg stiller meg spørsmålet: Er den så veldig komplisert, og hvor sammensatt er den egentlig? Kjernen i det som skjer nå, er en voldsom nedtur i olje- og gassnæringen, vår største næring målt i både omsetning og sysselsatte – opp mot 250 000. Er dette noe nytt? Nei. Dette er en syklisk næring, en næring hvor prisene går opp og ned, og aktiviteten deretter. Vi hadde en skikkelig nedtur i 1993. Vi hadde en aktiv regjering, utgått fra Arbeiderpartiet. Vi fikk startet opp arbeidet med NORSOK-standard, som et svar på situasjonen i sektoren. Vi hadde en ny nedtur i 1997, og vi hadde en aktiv regjering, utgått fra Arbeiderpartiet. Vi startet opp arbeidet, fikk vedtatt og begynte arbeidet med å opprette INTSOK, som internasjonaliserte norsk leverandørindustri og skapte nye markeder, ny sysselsetting, ny aktivitet. Vi hadde en ny nedtur i 2001. En arbeiderpartiregjering satte i gang arbeidet sammen med partene, og vi fikk opprettet KonKraft, som var et partssamarbeid for å styrke norsk olje- og gassnærings konkurranseevne. Dette var viktige tiltak, det var gode tiltak, det var tiltak som virket, initiert av en regjering som så sin plass i dette og tok initiativ. Det vi har nå, er et kunstig lavt nivå i oljeprisen. Alle vet at vi vil få en oppgang, så Nesvik har helt rett når han sier at vi kommer til å få ny aktivitet. Det er nettopp det som er kjernen i hvorfor Arbeiderpartiet er så fortvilet over den manglende aktiviteten fra regjeringen. For det som nå skjer i olje- og gassnæringen og leverandørindustrien, er at man nedskalerer for også å håndtere dagens situasjon fordi det ikke er noen som helst incentiver eller stimuli til å forberede seg på det som vil bli morgendagens situasjon. Det vi kan oppleve da, er en ny runde med kostnadsøkninger fordi kapasiteten har blitt så lav gjennom tidene. Dette er en situasjon som kaller på kollektiv fornuft. At den enkelte bedrift nedskalerer, det må ikke forundre noen. Da er det en politisk oppgave å tenke på samfunnets beste framover og så komme med tiltak. De omstillingene som vi også som samfunn skal gjennomgå i denne tiden, er det viktig å ta tak i. Dette er ikke noe nytt, dette er noe som skjer hele tiden. Vi vet at forutsetningene for en vellykket omstilling på et samfunnsmessig nivå er at vi har et godt trepartssamarbeid, at vi har trygge arbeidstakere som er med på omstillingen, og at vi har en rettferdig fordeling av byrdene. Solidaritetsalternativet på 1990-tallet er et ypperlig eksempel på en omstilling som sørget for at vi fikk konkurransekraft igjen, og sørget for at vi fikk folk i arbeid igjen. Det var en krevende sak for landets arbeidstakere, men man var med fordi man så det var en rettferdig fordeling. Det vi ser i dag, er at vi har en regjering som ikke tar initiativ til et trepartssamarbeid, og som ikke bruker trepartssamarbeidet til det det kan brukes til i denne omstillingen. Vi ser en arbeidslivspolitikk som undergraver trygge arbeidsplasser, og som undergraver arbeidstakernes evne og vilje til å være med på omstillinger. Med et stadig økende antall midlertidige ansettelser i bedriftene, hvilket incentiv har man da for å være med på krevende omstillinger når man vet at den jobben man har nå, har man bare noen uker framover? Dette er en undergraving av tryggheten. Vi ser at der regjeringen virkelig har satset, er når det gjelder å overføre penger til de rikeste gjennom skattekutt. Det regjeringen kaller for omstilling, synes mer for meg som å være et gigantisk prosjekt for omfordeling: omfordeling av makt i samfunnet, omfordeling av de store inntektene. Det vi trenger nå, er aktive og offensive tiltak. Det er ikke riktig, som Spurkeland sier, at vi bare snakker om permitteringsregelverk. Vi har snakket om en rekke tiltak både i forskjellige innstillinger, i Stortinget og i vårt budsjett. Denne krisen rammer den enkelte, den rammer bedrifter, og den rammer samfunnet. Derfor må regjeringen ta grep. Den rette plassen for regjeringen i en sånn situasjon er ikke å sitte på tribunen og følge situasjonen tett. Regjeringen må være på banen og gjøre jobben sin.