Rannveig Kvifte Andresen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-18:
Jeg vil også takke for en grundig og god redegjørelse fra utenriksministeren, en redegjørelse som beskriver den komplekse situasjonen i Afghanistan og som gir et godt utgangspunkt for å drøfte situasjonen, utviklinga og engasjementet i landet. Jeg vil berømme utenriksministeren for to ting. For det første den plassen han viet til å snakke om det SV lenge har sagt, at det ikke finnes noen militær løsning på konflikten, at det må være en politisk løsning, forankret hos afghanerne, og med forhandlinger som et sentralt element, og for det andre utenriksministerens fokus på menneskerettigheter, og da i særdeleshet kvinners stilling i Afghanistan. Stortinget fikk en tilsvarende redegjørelse for to år siden, og jeg synes det er interessant å se hvordan vektlegginga har flyttet seg. Det gjelder ikke bare i redegjørelsen fra utenriksministeren, men også i den internasjonale debatten om situasjonen i Afghanistan. Det snakkes i langt større grad om sivil oppbygging, humanitær innsats og demokratibygging – langt mindre om militær invasjon. London-konferansen var ett sted hvor dette ble understreket, at afghanerne selv må ta over sikkerheten. Noe som virkelig gleder SV, er at det nå er så mange som tar til orde for fredsforhandlinger hvor også Taliban er inkludert. I debatten for to år siden var det flere som stilte representanten Ågot Valle spørsmål om SV virkelig mente at man skulle forhandle med Taliban, spørsmål som opposisjonen har fortsatt å stille i den senere tid. Det er blitt antydet at dette er naivt og arrogant fra SV. Valle påpekte den gangen at flere statsoverhoder har sagt at det ikke blir fred dersom en ikke snakker med fienden. Nå sier også USAs utenriksminister Hillary Clinton det samme når hun tar til orde for fredsforhandlinger med Taliban: Man inngår ikke fredsavtaler med sine venner. Det blir fristende å høre hva opposisjonen nå mener. Er det så hoderystende galt å snakke om forhandlingsløsninger? Det vil i tilfelle være en rimelig naiv og kunnskapløs holdning. Det er en tillitskrise mellom de internasjonale styrkene og deler av den afghanske sivilbefolkninga. Det er bl.a. bakgrunnen for at general McChrystal gikk inn for en omlegging av strategien til mer sikkerhet for sivilbefolkninga og opplæring av afghanske sikkerhetsstyrker. På nyhetene i dag hørte vi at også stadig flere nordmenn mister troen på at styrkene vil fremme fred i Afghanistan. Det er en fare for at den amerikanske opptrappinga vil føre til flere sivile tap og økt rekruttering til Taliban. Det er derfor viktig at Norge prioriterer arbeidet med å skape forhold på bakken som gjør en tilbaketrekning mulig, bl.a. gjennom sivil innsats og ved å støtte initiativene fra FN og Karzai til en fredsprosess med Taliban. I budsjettdebatten i desember viste jeg til en rapport om kvinners rettigheter i Afghanistan fra Human Rights Watch, hvor det ble slått fast at åtte års nærvær av vestlige soldater ikke har gjort livet lettere for afghanske kvinner. Årsaken ble sagt å være konservative ledere som ønsker å nekte kvinner helt grunnleggende rettigheter. For SV er det viktig at Norge, slik utenriksministeren også påpekte, er en pådriver for å løfte kvinners makt og innflytelse i Afghanistan. Kvinners posisjon må styrkes. Kvinners kapasitet og mulighet til deltakelse er her sentralt. De må delta i alle typer fredsforhandlinger og forsoningsprosesser. Parlamentsbygging er også viktig sett i et kvinneperspektiv. Kvinnelige parlamentarikere i Afghanistan har bedt Norge sørge for at parlamentet inkluderes i beslutninger, og at USA må gjøre det samme. Landets kvinnedepartement, som kvinnelige parlamentarikere har kjempet for å beholde, må støttes. SV mener Norge bør vurdere muligheten for at økonomiske midler til kvinner kanaliseres gjennom kvinnedepartementet. Det vil gi departementet mer makt og innflytelse, og gi bedre sikring for at pengene faktisk kommer kvinner til nytte. I redegjørelsen fra utenriksministeren ble vi minnet om at det er mange afghanere som har fått det bedre enn tidligere. Samtidig er det et faktum at 2009 var det blodigste året siden 2001 med en økning i drepte afghanere og internasjonale soldater. I gjennomsnitt ble ni sivile afghanere drept hver uke i 2009. Åtte år etter Talibans fall er de humanitære behovene fortsatt akutte. En tredjedel av befolkninga lever på sultegrensa. I gjennomsnitt dør én afghansk kvinne hver halvtime i forbindelse med svangerskapskomplikasjoner, én dør av tuberkulose, og fjorten barn dør av sykdommer som kunne vært kurert. Hvert år koster det 1 mill. USD pr. amerikansk soldat, mens det til sammenligning brukes ca. 93 USD i utviklingshjelp pr. afghaner pr. år. Det er bra at norske bidrag til Afghanistan er mer balansert enn som så. Men det er fortsatt mye som kan gjøres når det gjelder internasjonal sivil støtte, og særlig når det gjelder å få vridd mer av denne støtten via afghanske kanaler, noe som Norge heldigvis er en pådriver for å få mer av.