Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2013-05-07:
Det kommer nok ikke som en overraskelse at Fremskrittspartiet ikke støtter denne saken. Det er fordi Fremskrittspartiet ønsker en helt annen modell enn dagens modell når det gjelder Kulturrådet. Regjeringen sier selv i saken at det gjennom årene har funnet sted en betydelig delegering av oppgaver fra departementet, og at en har fått nye oppgaver, samtidig som Kulturrådets faglige uavhengighet og instruksjonsmyndighet over rådet ikke er tilstrekkelig avklart i det gjeldende regelverket. Dette er synspunkter som Fremskrittspartiet har vært spesielt opptatt av med hensyn til Kulturrådet, og vi er i grunnen positive til at vi får de endringene på plass sett ut ifra at en har en modell med et kulturråd. Jeg føler likevel behov for å synliggjøre Fremskrittspartiets standpunkter i saken. Det har seg slik at Fremskrittspartiet ønsker en annen innretning og derfor fremmet vi også et representantforslag om omstrukturering av Kulturrådet som var til behandling i fjor. Det er en modell som stimulerer til nyskaping, nye prosjekter innen kunst og kultur som følge av en dreining fra statlig lønn og garantiinntekter over mot såkornsmentalitet og oppstartsincentiver. Kulturrådet har de senere årene fått økt makt og innflytelse over norsk kulturliv, og samtidig som ansvaret har økt, har antallet rådsmedlemmer gått ned. Da medlemmene utnevnes av Kulturdepartementet, kan det gis inntrykk av en nærhet mellom politikk og kultur som er negativ med hensyn til behovet for et fritt og uhildet kulturliv. Konsekvensene av de senere års endring er at en stadig større andel av statens midler forvaltes av en håndfull personer som i tillegg har svært nære bånd til enkelte deler av norsk kulturliv. Fremskrittspartiet mener det er grunn til å stille spørsmål ved det demokratiske aspektet i den utviklingen Kulturrådet har hatt. Dette inntrykket forsterkes gjennom manglende åpenhet til de innvilgninger og avslag som gis av rådet. Fremskrittspartiet mener derfor det vil være i kulturens interesse å foreta grep som sørger for at det blir mindre makt, både ressursmessig og definisjonsmessig, til Kulturrådet og Kulturdepartementet. Et av hovedproblemene med dagens finansieringsmodell er at for mye makt tillegges en liten gruppe mennesker som utnevnes av ledelsen i departementet. Dette innebærer at kulturen settes i rammer som ikke nødvendigvis er til det beste for verken enkeltkunstneren eller kulturlivet som helhet. Fremskrittspartiet mener at de oppgaver som ikke har direkte nasjonale interesser, så langt det lar seg gjøre må tillegges kommunene. Dette vil sikre at de offentlige kulturmidlene fordeles bredere og bedre, hva gjelder både geografi, ulike kunstsjangre og ulike aktører. Dersom kunstmidler desentraliseres, vil man få en større såkornseffekt gjennom at de enkelte kommunestyrer vil satse på egne kulturtalenter. En slik demokratiprosess vil bringe kulturen nærmere folket. Det vil i tillegg stimulere lokalt næringsliv, slik at et offentlig–privat samarbeid lettere kommer på plass, noe som vil gagne kulturlivet som helhet. Det vil derfor være i kulturens interesse å endre finansieringsstrukturen på en måte som sørger for desentralisering, såkornsmentalitet og incentiver som stimulerer til privat deltakelse. Fremskrittspartiet mener at en må se at politikken under den sittende regjering tydelig går i retning av økt maktkonsentrasjon rundt sentrale instanser i Oslo. Det viktigste her er utvikling i Norsk kulturråd, som stadig blir tilført nye oppgaver, samtidig som regjeringen gjennom endringer i regelverket har senket antall medlemmer i rådet og gitt disse betydelig utvidede funksjoner. Fremskrittspartiet har ved mange anledninger påpekt det prinsipielt betenkelige i dette. Fremskrittspartiet mener også at statens tildelingspolitikk gjennom Norsk kulturråd bør gjøres til gjenstand for kritisk gjennomgang, at en ny politisk kurs er nødvendig om man skal få på plass en maktspredning og større mangfold. Et dynamisk kulturliv oppnås gjennom en bredde av politiske grep, der endringene i Norsk kulturråd kan være et av dem. En alternativ kulturpolitikk må handle om å fremme norsk kulturliv gjennom å spre beslutningene geografisk og organisatorisk. I tillegg bør skatteincentiver og et målrettet arbeid for å mobilisere private aktører og private midler bidra til å skaffe kulturlivet flere finansieringskilder og flere ben å stå på. En bred gjennomgang av statens kanaler for tildeling av midler til kulturlivet er nødvendig med sikte på tydeligere rendyrking av oppgaver og spredning av funksjoner. En må også se på viktigheten av ikke å bidra til byråkratisering og ineffektiv bruk av midler. På den bakgrunn fremmer jeg Fremskrittspartiets forslag i saken.