trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Ny teknologi er viktig, den engasjerer og avhjelper mange av de store utfordringene som viktige etater har. Selv om nødetatene i sin tid var sammen om å sette kravene til det nye nødnettet og også var med på å godkjenne kontraktene som ble inngått, skjønner jeg godt at det gjør seg gjeldende utålmodighet i det å inkludere ny funksjonalitet i kommunikasjonsløsningene. Men da er det tillegg, noe som også kostnadsmessig selvsagt må håndteres som tillegg. Representanten Hoksrud refererer nok en gang til situasjonen på Ila som skjedde for en tid tilbake, som selvsagt ble tatt tak i i dialog med brukerne, og som også etter det jeg har fått opplyst, er løst. Når det gjaldt stormen Dagmar, avdekket den svakhet i våre kommunikasjonssystemer, ikke nødvendigvis i nødnettet, men den illustrerte hvor viktige det er med back up-kapasitet, noe som det er tatt tak i. Når det gjelder dekning innendørs, var aldri dette prosjektet ment å skulle dekke alle mulige innendørs arealer, det gjør det heller ikke i våre naboland og vil heller ikke være tilfellet når man er ferdig med dette prosjektet. Men man jobber med en forbedret innendørs dekning på bakgrunn av – igjen – dialog med brukerne. Her er det også selvsagt mulig å bruke mobile løsninger i akutte situasjoner. Når det gjelder tunneler, har det også vært diskutert her før. I samarbeid med Vegdirektoratet har det vært diskutert både hvilke tunneler, hvor lange de skal være og hvor stor trafikk de skal ha for automatisk å gå med i gjeldende nødnettprosjekt. Og så er det en dialog med Samferdselsdepartementet om hvordan man skal håndtere jernbane. Jeg opplever at dette prosjektet nå utvikler seg, slik det var planlagt i trinn 2, dynamisk for å sikre at vi fanger opp og leverer på de målene Stortinget har satt, og at vi gjør det på en mer fleksibel måte enn hva man gjorde i det første byggetrinnet, som derfor tok lengre tid enn nødvendig og kanskje også ble dyrere. Bare for å understreke det til slutt: Vi holder det målet som er satt for dekning når det gjelder både landområder og befolkningen.
Svein Harberg (Høyre), 2013-02-12:
Takk til statsråden for svaret og for gjennomgåelsen, som viser at det er mye felles forståelse. Jeg syntes det var godt å få en bekreftelse på mange av de tingene som jeg stilte spørsmål om. Jeg satte spesielt pris på at statsråden gang på gang understreket begrepet «kontinuitet», med tanke på det vi har hatt, og det vi nå har lagt opp til. Det styrker Kirkens posisjon i samfunnet, og det er viktig. Kirken er der og skal være der fortsatt for folket og ha sin sentrale plass blant dem. Det var også godt å høre statsråden minne om hvor viktig det er at trosopplæringen fungerer, og at den må på plass på en slik måte at vi gir barn og unge og nye som kommer til landet, et godt grunnlag for å forstå hva Kirken står for, og hva som ligger til grunn for de valgene en tar. Det er riktig at Kirken må fortsette demokratireformen, og det siste som jeg vil påpeke, og som jeg satte pris på i statsrådens svar, var at hun understreket det arbeidet som Kirken skal gjøre, og at det som eventuelt berører Stortinget og departementets arbeid med Kirken, skal en gjøre i dialog med Kirken. Det er viktig at statsråden legger opp til den linjen, slik at Kirkens indre demokrati blir reelt, og er det som kan være med og forme Kirken videre. Så kommer det nok helt sikkert debatter i denne sal som kan bli utfordrende når det gjelder enkeltting i den videre oppfølgingen. Jeg tror ikke den største utfordringen kommer i den saken vi skal ha i vår om valgordningen, men den er det siste skrittet med hensyn til stat–kirke-forliket og den demokratireformen som ble varslet der. Igjen: Takk til statsråden for svaret og for at det var gode presiseringer og mye som ble bekreftet når det gjelder ønsket om en felles forståelse av hva folkekirken skal være.
Svein Harberg (Høyre), 2013-02-12:
Takk til dem som har deltatt i debatten. Jeg oppfatter at det fremdeles er stor enighet om noe av det grunnleggende, nemlig hva vi vil at folkekirken skal være – selv om det var ganske spennende å se hvor vidt forskjellig utgangspunkt en hadde for debatten. Det kan ha noe å gjøre med måten interpellasjonen er formet på, og det får jeg ta til etterretning. Jeg må si at vektleggingen kanskje er mer forskjellig enn jeg hadde tenkt meg. Det er enighet om at Kirken skal styre sitt indre liv selv, og det er enighet om at vi ikke skal legge oss opp i tro og lære. Men jeg synes det noen ganger trekkes litt langt når vi som politikere har innført et begrep i Grunnloven, og så sier at dette må Kirken finne ut av. Det ligger et oppdrag som man har ment noe med her. Den delen må man som politikere mene noe om, ellers skulle begrepet ikke vært i Grunnloven – for ellers kan Kirken bestemme at de ikke vil være en folkekirke. Det er bakgrunnen for at jeg har løftet denne debatten, at den delen som vi har sagt skal være på plass, den må vi kunne være tydelige på. Derfor synes jeg for så vidt at når det er egne midler som settes av i budsjettet til trosopplæring, er det prisverdig at statsråden er tydelig på å si at ja, meningen med de pengene var at det skulle være en innholdsoppgradering når det gjelder tro. Det synes jeg er flott. Jeg synes faktisk det er helt på sin plass, og jeg synes ikke det er å gå for langt. Men det er noen klare grenser mellom hva man har satt av ressurser til, og bedt dem gjøre en jobb med, og hva som ligger i den vanlige driften av et trossamfunn. Takk for tilbakemeldingene til alle som har deltatt i debatten. Vi får flere debatter om dette, både om valgordning og helt sikkert om finansiering, og nye runder i nye stortingsperioder om hvordan forholdet mellom stat og kirke skal være. Det vet vi at det ligger an til, og det skal bli spennende. I mellomtiden skal vi forholde oss til et ønske om en folkekirke, som skal være der for alle, som har et oppdrag om å være der, og som skal være en åpen, raus og inkluderende kirke.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Jeg får takke representanten Harberg for den gode responsen på innlegget jeg holdt. Det er jo ikke bestandig vi er like enige når vi diskuterer i denne salen, men på noen områder tror jeg det er bra at vi klarer å dra noen lange linjer som vi er enige om. La meg bare få kommentere et par ting, komme med et par refleksjoner, kanskje, når saken ganske bredt er oppe. Jeg tror trosopplæringsreformen er veldig viktig for Den norske kirke. Så har jeg lyst til å dele en viss bekymring for trosopplæringsreformen. Når jeg er ute – dog ikke alle steder – ser jeg en trosopplæringsreform som har blitt veldig opplevelsesorientert. Det er bra at vi har gode opplevelser, men det er også viktig at trosopplæringsreformen er en innholdsreform, slik at en lærer om det kristne budskapet og om et kristent ståsted i trosopplæringen. Jeg tror kanskje det er noe å jobbe med der. Så er jeg enig i at vi skal ha en dialog med Kirkens organer om de vedtak som vi skal gjøre her i denne salen. Det tror jeg er fornuftig. Det kommer til å være mulig å finne fram til valgordninger, tror jeg også, som vi skal komme til å være ganske enige om. Det vil være skrittvise tilnærminger og endringer som skjer nå utover også når det gjelder måten vi organiserer budsjettet på, altså hvilke poster som skal brukes. Det er jo ting som kan komme i en senere omgang. Jeg tror det er viktig at vi ikke lar folkekirkebegrepet bli noe som er opplest og vedtatt en gang for alle. Jeg tror vi også må ha en respekt for at folkekirken kan opptre noe annerledes der det er 95 pst. kirkemedlemmer enn i de delene der majoritetskirken i realiteten er en minoritetskirke. Det gir noen utfordringer, og jeg tror vi kommer til å se at vi får litt forskjellige uttrykk for det som er folkekirken. Så tror jeg også det er viktig at vi alle sammen som kirkemedlemmer tar del i debatter om hva innholdet i den folkekirken skal være lokalt. Det er jo der vi kommer til å se om vi fortsatt kommer til å ha en folkekirke som favner bredt også i tiden framover.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Jeg vil også si tusen takk for en god og interessant debatt som det er flott at vi kan føre, og jeg håper at vi også i framtiden kan ha verdiladede debatter i denne salen – selv om vi har et annet forhold til Den norske kirke enn vi har hatt før. I budsjettproposisjonen for i år skrev vi følgende: «Et overordnet hensyn i arbeidet med kirkeordningen er å sikre at Den norske kirke opprettholdes og føres videre som folkekirke, dvs. at kirken er til stede og nærværende i alle lokalsamfunn og at den er relevant for kirkens medlemmer gjennom livet. Framtidige endringer i kirkeordningen må hele tiden ha dette folkekirkeperspektivet for øye.» Jeg synes det var ganske godt sagt, og jeg tror det må legges til grunn når vi skal jobbe videre med vårt forhold til Den norske kirke. Valgordningen blir den første prøvesteinen på dette. Der har jeg valgt å høre på Stortinget, som har bedt meg om at vi skal legge fram et forslag i nært samarbeid med Den norske kirkes organer. Så vil det bli opp til denne salen om man ønsker å gå i samme retning, eller om man ønsker å gå i andre retninger enn Den norske kirke gjør. Det vil også være interessant, for i arbeidet med råd til oss har Kirkemøtet og Kirkerådet hatt forskjellige innspill. Hvordan man vekter de innspillene, blir det interessant å se – også hvordan denne salen kommer til å takle det. Igjen tusen takk for en god debatt. Jeg håper at vi i også framtiden skal få lov til å interessere oss for det som er Den norske kirkes innhold, slik at Grunnlovens bestemmelser også settes ut i livet.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Først vil jeg si at det er fullt mulig å skaffe seg en rimelig grei oversikt over de tilskuddene som det offentlige har i dag. På hvert enkelt departements hjemmeside ligger det en egen lenke fra forsiden der man kan gå inn og finne de aktuelle tilskuddene som det enkelte departementet til enhver tid har. Helsedirektoratet har også en meget god side med tilskudd som gjelder innenfor helse- og sosialområdet, som det er enkelt å finne fram i, så mulighetene ligger der. Det vi ikke har, er altså en felles side for alle typer tilskudd innenfor alle sektorer. Jeg synes representanten Giltun viste forskjellen på alle typer organisasjoner som kan hente tilskudd fra det offentlige, alt fra dyrevernallianser, de som jobber med dyrevelferd, til tilskudd som retter seg mer direkte mot enkeltområder. Så det saken her dreier seg om, og som interpellasjonen dreier seg om, er hvordan vi kan forenkle måten vi gir disse tilskuddene på, og som jeg sa i mitt hovedinnlegg, er vi altså godt i gang med det. Så er det en helt annen sak hvilke av de ideelle organisasjonene som skal få tilskudd til å drive virksomhet for det offentlige. Noen vil levere tjenester der man må bruke anskaffelsesregelverket. Da er det åpent for å si at det er bare de frivillige organisasjonene som skal ta del i de anbudene, dersom man finner det hensiktsmessig, men det må skje innenfor de rammene som EØS-avtalen setter, og jeg regner med at Fremskrittspartiet er enig i at vi skal gjøre det innenfor de rammene som EØS-avtalen legger opp til. Vår regjering bruker mer penger nå på ideelle organisasjoner og levering av helse- og sosialtjenester enn det har vært gjort noen gang, men det er mengden penger som avgjør om det skal komme nye organisasjoner inn og automatisk få tilskudd fra statsbudsjettet, ikke en Internett-portal eller måten vi offentliggjør tilskuddene på. Det avgjørende vil være de prioriteringene og de avklaringene som gjøres, om vi skal bruke det offentlige helsevesenet, de ideelle eller de private i tiden framover, og der vil det sikkert stå noen politiske slag i tiden framover.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Jeg vil også takke for en debatt om et tema som er særdeles viktig. Vi har lange og gode tradisjoner i Norge for et tett samarbeid med ideell sektor. Det var også bakgrunnen for regjeringens initiativ for å få til en samarbeidsavtale med de organisasjonene som leverer tjenester til det offentlige innenfor helse- og omsorgsfeltet. Jeg oppfatter at det har vært stor oppslutning blant de ideelle organisasjonene om måten vi har jobbet med det på, både fordi vi ønsker å gi mer forutsigbarhet og for å kunne anerkjenne det som er ideell sektors særegenhet i leveransene innenfor helse- og omsorgsfeltet. Når det gjelder det konkrete spørsmålet som jeg oppfatter at interpellasjonen dreier seg om, er jeg glad for å få lov å svare på det, for jeg er jo ansvarlig for forenklinger i offentlig sektor. Det er klart at dette er et område der det går an å få til mer forenklinger. Derfor har regjeringen allerede tatt initiativ til en felles portal for de tilskuddsordningene som dreier seg om barne- og ungdomsorganisasjoner. Som jeg sa i mitt hovedinnlegg, er vi nå i ferd med å kartlegge alle typer tilskuddsordninger, sånn at vi har en full oversikt over dem. Inntil videre har vi prøvd å forbedre tilbudet ved å legge egne lenker fra hjemmesidene våre og fra de største direktoratene, der alle tilskudd er samlet. Så ønsker jeg å drøfte saken med de samarbeidspartnerne vi har etablert, nettopp for å høre hvordan man opplever det, og hvordan en sånn side eventuelt skal utformes – om det vil være hensiktsmessig å ha noe som dreier seg mer om friluftsliv, og noe som dreier seg mer om helse- og sosialtjenester. Det kan jo være en måte å organisere et sånt arbeid på. Men det viktigste for de frivillige og ideelle organisasjonene tror jeg er det løftet som regjeringen har gjort ved å øke tilskuddene til det arbeid de gjør, sånn at vi fortsatt kan forsikre oss om at vi har ideelle organisasjoner som kan virke til beste for folk i samarbeid med statlige organisasjoner innenfor helse- og sosialfeltet, og også innenfor veldig mange andre områder der de gjør en uvurderlig innsats.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2013-02-12:
Abortloven i Norge bygger på forestillingen om at fosterets menneskeverd øker med alderen. Før 12. uke har ikke fosteret noe rettsvern i norsk lov. Tidspunktet 12. uke er ganske tilfeldig valgt. Det er ingen medisinske eller biologiske hendelser hos fosteret i denne uken som tilsier at fosteret skal få mer verdi etter 12. uke. Det er også sånn at friske fostre får gradvis rettsvern. Etter 12. uke kan abort innvilges hvis fosteret har avvik eller sykdom, eller hvis svangerskapet, fødselen eller omsorgen for barnet kan føre til urimelig belastning for kvinnens fysiske eller psykiske helse. På den måten bygger abortlovgivningen på en gradering av menneskelivet. Når skal et foster egentlig tillegges personstatus og ha krav på beskyttelse? Dette er et spørsmål som Kristelig Folkeparti ofte går inn i i vanskelige etiske debatter. Det er vanskelige avveininger som skal gjøres hver gang vi diskuterer disse temaene, men det er viktig for Kristelig Folkeparti å være en stemme som sier noe om at alle mennesker er like mye verd, helt uavhengig av hva vi evner å prestere, eller om vi har diagnoser eller avvik. Dette er viktig for oss i Kristelig Folkeparti. Barn med sykdom og diagnoser er spesielt utsatt i mors mage, og vi er opptatt av at de skal få en stemme og et styrket rettsvern. Derfor er det tre ting som er viktige i denne saken. Det ene er abortgrensen fram til 12. uke, og der er vi uenige med stortingsflertallet. Men det handler også om grunner for abort etter 12. uke, nemlig om hva som skal til for at man velger bort. Der ønsker vi et sterkere rettsvern for syke barn. Det tredje punktet handler om hvilken grense flertallet ønsker skal gjelde for mulig innvilgelse av senabort. Etter å ha hørt statsråden og innlegget til Toppe fra Senterpartiet lurer jeg på om det er sånn at man vurderer om man faktisk burde, med den teknologiske og medisinske utviklingen som har vært, senke grensen for tillatt senabort? Er det et tema som denne ekspertgruppen ser på, eller er det avvist allerede? For det er sånn at utviklingen har gått forbi lovverket, og det er viktig at vi ikke har grenseoppganger som skaper tvil. Jeg deler representanten Toppes bekymring for at denne praksisen har fått lov til å utvikle seg. Jeg har også lyst til å benytte sjansen til å berømme jordmødrene som til slutt turte å si fra om en praksis som hadde vært vanskelig for mange å leve med. Det fortjener honnør og støtte, og jeg er glad for at hele Stortinget har understreket det i denne saken.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2013-02-12:
Jeg får begynne med å si at jeg synes det er positivt at regjeringen har begynt å jobbe med forenkling, og at man har begynt å lage en Internett-side innenfor området barn og unge i hvert fall. Jeg kan ikke forstå annet enn at det må være vel så viktig å lage det innenfor sosialområdet, og også når det gjelder en del andre områder. Jeg kan ikke forstå at det kan være så veldig komplisert å lage en oversikt. Det er i hvert fall enda mer komplisert å ta seg fram i jungelen av tilskudd når man ikke har den oversikten. Det å klare å få full oversikt vil også være til hjelp for oss politikere som skal bevilge, slik at vi ser hvor pengene går. Jeg var inne på Navs hjemmeside, det var vel i fjor, og ganske tidlig på året sto det at det ikke ble gitt mer tilskudd til frivillige organisasjoner som ville søke. Det var ikke noe til nye organisasjoner, bare til dem som hadde fått allerede. Det er det som er problemet som jeg tar opp her, nye organisasjoner, altså knoppskyting av nye ideelle tilbud – det er ikke så lett for dem å komme inn i varmen. I statsrådens innlegg kom det fram at det offentlige ville bruke ideell sektor mye i form av anbud. Der når ikke disse tilbudene fram. Dette er tilbud som er basert på likemannsarbeid, som er styrt og utviklet kun med tanke på brukeren, ikke utviklet med tanke på at det skal tilpasse seg det offentlige i forhold til ansatte, i forhold til stillinger, i forhold til kompetanse osv. Det de viser, er at det de driver med, virker. Resultater viser at de henvender seg til en målgruppe som ikke blir ivaretatt på en ordentlig eller tilfredsstillende måte av det offentlige. De fyller altså et tomrom, som er litt på utsiden av det andre. Det er viktig i årene som kommer, at vi slipper til aktører, og at vi ikke bare ivaretar de store tunge etablerte, som etter hvert blir mer og mer lik det offentlige. Det er ikke noe mål i seg selv. Målet er at man skal kunne ha spesielle tilbud, og at alle skal kunne nå fram på samme måte for å få muligheter til å drive. Ideelle organisasjoner kan heller ikke basere seg på store gaver fra tunge aktører som Gjensidige eller store bedrifter i alle år. De er ofte med som fødselshjelpere, og når de ser at dette er noe som det offentlige trenger, forventes det at det offentlige også stiller opp. Hvis organisasjonene i det minste kunne få slippe å bruke masse penger på lobbyisme og administrasjon, ville det lette mye. Jeg håper at det blir jobbet med fremover.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2013-02-12:
Først vil jeg takke Torbjørn Røe Isaksen for et innlegg som jeg synes det var veldig greit å høre på. Jeg er så enig i alt han sa, og han hadde tydeligvis også forstått min mening med interpellasjonen. Det var faktisk ikke så lett å vite hvem man skulle rette denne interpellasjonen til, så jeg forsøkte meg med Schjøtt-Pedersen, som så mange andre. Det gikk jo ikke! Det er faktisk sånn at ulike tilskuddsordninger ligger under så mange ulike departementer og også innenfor kommunene. Jeg tror vi kan være enige om at det er bortkastet tid at foreninger skal bruke mange dager og uker hvert år og mange stillinger på å ta seg fram i disse systemene og søke og søke og søke. De som jobber i foreningene, de som er ansatt der og har lønn, har en enda mer uforutsigbar arbeidsplass enn de fleste andre. Hvis vi, som jeg sa i mitt forrige innlegg, skal oppfylle intensjonene med at alle som har arbeidsevne, skal ut i betalt arbeid, hvem er det da vi mener skal jobbe gratis i de frivillige organisasjonene? Hvem er det? Det må jo være de pensjonistene som ikke ønsker å ha noen jobb. Vi må forholde oss til dette: Vil vi ha ideelle organisasjoner? Vil vi ha nye, vil vi ha knoppskyting? Eller skal vi bare ha dem som har vært i mange, mange år: Røde Kors, Blå Kors, veldig, veldig gode organisasjoner som gjør en kjempejobb, Frelsesarmeen – alle de store? Skal det ikke også være rom for nye for å ta seg fram i dette systemet? Det hjelper ikke bare med en Internett-side – det var bare for å få i gang en debatt, noe må man skrive i innledningsteksten. Det kan i hvert fall være første skritt på en avbyråkratisering og forenkling. Og så er det et viktig spørsmål videre: Hvordan skal man ivareta det ideelle engasjementet og frivilligheten i årene som kommer? For det er ikke noen tvil om at man vil få mer og mer bruk for dem. Det offentlige klarer ikke å møte brukerne på samme måte. Det er veldig ofte typiske lavterskeltilbud og mange ganger mennesker som har dårlig erfaring med det offentlige, som ikke ønsker å oppsøke det offentlige for å få hjelp, som møter noe de ikke kan møte i det offentlige hjelpeapparatet. Det dreier seg om å tilrettelegge bedre, og jeg håper også at statsråden tar med små organisasjoner når hun skal jobbe videre med denne saken, ikke bare de aller største paraplyorganisasjonene, for det er vel faktisk de som har minst problemer. Problemet ligger i nye, og nye er vel så viktige.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2013-02-12:
Som Lundteigen sa, er et av forslagene våre en individuell plan, som skal starte i god tid før en elev går ut av skolen. Hvert enkelt år vet man cirka hvor mange psykisk utviklingshemmede elever som vil ha behov for en tilrettelagt arbeidsplass. Vil regjeringen sørge for at det blir en rettighet for disse elevene å gå over i arbeidslivet, da de er helt avhengige av det offentlige for å kunne gå inn i arbeidslivet? De er også helt avhengige av at det finnes midler hos Nav som kan tilrettelegge for en arbeidsplass, enten det er en varig tilrettelagt arbeidsplass eller om det er andre typer som har vært nevnt i debatten. Vil regjeringen sørge for at dette blir en rettighet, eller skal det fortsatt være tilfeldig om utviklingshemmede kommer seg ut i jobb etter endt skolegang?
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2013-02-12:
I denne saken er ikke det viktigste å stå og fremme selvskryt og tilfredshet over en situasjon som alle vet ikke er som den skal være. HVPU-reformen la en del føringer for hvordan utviklingshemmede skulle ha det i sine liv. De skulle ha en egen bolig, de skulle ha rett til ordinær skolegang, og de skulle ha rett til en jobb. Den rettigheten har aldri blitt lovbestemt, og den er ikke på langt nær oppfylt. Det er et stort utviklingspotensial. Jeg kan nevne arbeidssamvirkebedriftene. Mange av dem har veldig god økonomi, men de har ikke mulighet til å opprette flere plasser, for Nav vil ikke betale. Det som ble sagt til meg senest i forrige uke, var at det ikke er kommunens ansvar å betale, det er Navs ansvar å komme med støttemidler. Kommunen har ansvaret for dagtilbudet. Det er et delt ansvar som er politisk ønskelig, og der blir også disse brukerne kasteballer i systemet. Når det gjelder utviklingshemmede, er de en helt spesiell gruppe, som som regel er født med et handikap som gjør at de ikke kan søke ordinært arbeid på lik linje med alle andre. De er helt avhengige av offentlig støtte for å kunne tre inn på en arbeidsplass, enten det er en privat arbeidsplass eller det er et eller annet varig tilrettelagt arbeid som kommunen har. Det er det jeg også etterlyser rettigheter til. Når en elev går ut av skolen, vet man at det må finnes støtteordninger som hjelper den personen i arbeid. Hvis ikke blir den personen sittende hjemme eller havner på et dagtilbud hvor det ikke skjer noe særlig produktivt. Det er helt feil bruk av midler å plassere unge mennesker på et dagtilbud i stedet for å la dem, etter å ha fullført en skolegang, gå over i jobb. Det er dette som må forbedres ved å planlegge tidlig, og å se på hva slags evner og interesser den enkelte har, for å føre eleven i retning av å kunne få en så tilrettelagt arbeidsplass som mulig. Da hjelper det ikke å si i denne salen at vi har økt antall plasser når behovet er økende og når stadig flere sitter hjemme og ikke får noe å gjøre. Hvorfor skal de fullføre et skoleløp når de blir plassert hjemme i årevis etterpå, og de samtidig vet at det finnes en arbeidsplass i kommunen eller et eller annet sted hvor de kunne være med og bidra hvis bare det offentlige hadde kommet med midler. Jeg skulle ønske at det var automatikk i at stønadsmidlene fulgte disse brukerne så de kom rett ut i jobb når det var mulig og ønskelig.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2013-02-12:
Jeg tror Karin Andersen må ha misforstått. Det står tydelig i saken at det er ulike typer arbeid vi ønsker at utviklingshemmede skal ha. Nå er det, som sagt, nærmere 21 år siden HVPU-reformen trådte i kraft. Så varsles det en stortingsmelding som det kommer til å ta nærmere to år å lage. Hva er det som er mer forpliktende i en ny stortingsmelding enn i HVPUreformen? Det varsles ikke noen løfter om å innføre noen lovbestemte rettigheter. Jeg må si jeg blir direkte bekymret når Karin Andersen sier at utviklingshemmede ikke bør få en større trygghet for å komme i arbeid enn andre. De er en gruppe som er en ganske forutsigbar størrelse, og som det er fullt mulig å vite antallet på. Det som er problemet for dem, er at de blir sidestilt med andre. Jeg må si jeg faktisk blir litt bekymret etter denne debatten over at regjeringen er så lite imøtekommende med å gi utviklingshemmede rett til tilpasset utdanning og arbeid.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Jeg tar ordet fordi jeg opplever at mitt innlegg ble betraktet som en motsetning til det å bry seg om disse familiene og disse barna. Det mener jeg er helt feil. Å ha en forståelse for at disse familiene lever i et samfunn og i en familie – i en liten familie eller en stor familie – der summen av bekymringer og summen av sand og stein i skoa har en betydning for hvordan de klarer å leve der de bor med sine barn, er viktig. Representanten Toppe tok opp dette med å marginalisere pårørendeomsorgen. Det synes jeg er viktig. Jeg har jobbet på en institusjon for alvorlig funksjonshemmede personer. De var voksne. De hadde ikke noe liv da de som barn var hjemme. På den tiden ble de flyttet på institusjon da de var ganske små. Velferdsstaten har gitt slike familier muligheten til å ha barna hjemme, og det er veldig, veldig bra. De som jeg jobbet med, var isolerte, de var ofte ensomme, og i noen tilfeller var de forlatt av sine familier. Heldigvis er vi ikke der i dag. Grunnen til at vi ikke er der i dag, er at vi har satset på gode velferdsordninger og lagt vekt på at det skal være mulig for familier å dra omsorg for sine barn, som er – som flere har påpekt her – noe av det viktigste foreldre kan gjøre og bidra med. Derfor mener jeg det også er et poeng hvordan vi utformer velferdsstaten vår, og at vi diskuterer hvordan vi skal bruke fellesskapets penger. Jeg mener vi ikke kan dra denne enkeltsaken ut av en helhetlig forståelse av hvordan velferdsstaten fungerer. Jeg mener det er viktig at vi også i sånne vanskelige saker kan diskutere det helhetlige velferdssamfunnet vi lever i. Derfor la jeg vekt på i mitt innlegg at det er utrolig viktig å ha god kontakt med pårørende. Jeg mener at det å bli mye, mye bedre på det å ha kontakt med familier – hvordan de opplever sin situasjon, og hvordan de faktisk ønsker at ting skal tilrettelegges for dem – er noe av det viktigste forvaltningen kan gjøre. Da refererte jeg til det som sykehussektoren har som sin store oppgave nå: å tenke sikkerhet og kvalitet. For meg er ikke det to ord som er løsrevet fra omsorg, omtanke og barmhjertighet. Det er nettopp det de begrepene skal sikre, og det er det vår velferdsstat skal bidra til å legge rammene rundt.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-02-12:
La meg først sitere hva som står i Den norske legeforenings tidsskrift nr. 14 for 2012. Det er Trond H. Diseth, avdelingsoverlege og professor som skriver følgende: «Senere års endringer av forskrift og rundskriv har medført betydelige innstramminger av fortolkningen». Mener statsråden fortsatt at det ikke har skjedd noen form for innstramming, og tar professoren, som jobber med dette til daglig, feil? Det er det første spørsmålet. Det andre spørsmålet er: Hvorfor mener statsråden at foreldre til barn, født med f.eks. alvorlig hjernesykdom, ikke skal få muligheten til å få pleiepenger, for å gi omsorg til sine barn, i stedet for at barna skal på institusjon? Hva er fordelen med en slik institusjonstenkning, fremfor at familiene skal få kunne vise den omsorgen for sine barn i stedet?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-02-12:
Jeg er ikke tilfreds med svaret, men jeg takker for svaret. Det er ingen tvil om at den sittende regjering gjorde endringer allerede i 2006. Det er bare å slå opp og gå tilbake. Det er mulig at statsråden ikke har – og det forventer jeg heller ikke – oversikt over det på talerstolen i dag, men det er nå engang tilfellet. Vi har ventet lenge på oppfølgingen av Kaasa-utvalget. Det har nå tatt to år og åtte måneder. Snart er det tre år. Mange foreldre med svært alvorlig syke barn venter på å få et nytt regelverk på plass og en gjennomgang. Når forventer statsråden å legge frem en oppfølgingssak om Kaasa-utvalget for Stortinget? Får vi den før valget i 2013, eller må det bli et regjeringsskifte før vi får den saken på bordet til Stortinget?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-02-12:
Jeg er helt overbevist om at statsråden, som selv er mor, har et ektefølt engasjement for de svake barna, la det ikke være tvil om det. Jeg er overbevist om – uavhengig av politisk parti – at man ønsker å yte best mulig omsorg for dem som har det vanskelig i vårt samfunn. Men jeg har samtidig problemer med å forstå argumentasjonen og den manglende oppfølgingen og oppmerksomheten denne problematikken har fått fra regjeringens side. Jeg kan kort fortelle at jeg besøkte ei jente på tre år med alvorlig hjernekreft. Hun hadde ti måneder igjen – anslått av legene – å leve, men hun har gode dager innimellom. Hun har fått innvilget pleiepenger for perioden, men hun får ikke lov til å gå i barnehage, da vil hun miste pleiepengene sine. Som den lille jenta ordrett sa til meg: Hvorfor kan jeg ikke få lov til å leke med vennene mine i barnehagen når jeg er frisk? Jeg synes som politiker at det var vanskelig å svare på et sånt spørsmål. Jeg mener at vi som politikere bør ta innover oss disse henvendelsene og prøve å gjøre de endringene som kan gjøres. Hvis vi i Norge – i fjor gikk vi med 400 mrd. kr i overskudd – ikke har råd til å gi denne gruppen denne velferden, stiller jeg meg spørsmålet om vi har fått et fattig velferdssamfunn. Det mener jeg absolutt at vi har råd til. Så har jeg lyst til å si, uten at vi skal debattere eller krangle videre – alt ettersom det oppfattes – om det har skjedd endringer eller ikke, at den professoren som jeg viste til, går for å være en av landets fremste professorer på dette området, og som har jobbet mest med tematikken og problemstillingene. Så jeg tror nok at han har en rimelig grei oversikt over dette fagområdet. Jeg har også lyst til å ta opp – når statsråden viser til tall – for jeg er litt usikker på om jeg hørte feil, eller om statsråden sa feil: Hun sa at hvis man legger Fremskrittspartiets forslag til endringer til grunn, vil det koste 9 mrd. kr mer. I svarbrevet fra statsråden står det at det laveste anslaget vil bety 180–520 mill. kr. Det høyeste anslaget vil bety 1,6–4,5 mrd. kr. Men i det høyeste anslaget har man foretatt en beregning ut fra en omlegging av pleiepengesystemet som vi ikke foreslår. Det er jo liten tvil om at disse kostnadene ikke vil være så store, mest sannsynlig vil det være noen hundre millioner. Det har den norske velferdsstaten råd til – mener i alle fall Fremskrittspartiet.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-02-12:
I juni 2011 kom NTNU med en rapport som fortalte hvordan stoda var når det gjaldt utviklingshemmedes andel i VTA-plasser. Den gangen var daværende arbeidsminister Hanne Bjurstrøm tydeligvis noe overrasket over situasjonen da hun uttalte følgende til NRK: «Jeg ønsker flere utviklingshemmede i arbeid, så jeg er litt overrasket over undersøkelsen. For når det gjelder arbeidsmarkedstiltaket varig tilrettelagt arbeid, så er dette en ordning som har økt de siste årene. Men jeg tar dette veldig alvorlig og vi skal sette i gang en undersøkelse senere i år om hvor stort behovet for slike arbeidsplasser er.» Dette sa Hanne Bjurstrøm, som ikke utelukket at det var en underdekning. Mitt spørsmål til statsråden er: Er den undersøkelsen foretatt, og kjenner man per dags dato til hvor mange plasser som mangler, og om det er en underdekning?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-02-12:
Jeg har lyst til å gripe fatt i en mulig misforståelse – eller iallfall få fakta brakt på bordet – for i replikkordvekslingen sa statsråden at de har foretatt en gjennomgang av hva denne NTNU-rapporten peker på, og at andelen utviklingshemmede i arbeidslivet ikke var svekket, men hadde vært ganske konstant. Jeg registrerer at når det gjelder NTNU-rapporten Innfridde mål eller brutte visjoner?, sier den som har ledet arbeidet med den, professor og forsker Jan Tøssebro: «I rapporten går det frem at det i løpet av de siste ti årene har vært en kraftig nedgang i andelen utviklingshemmede i tiltaket varig tilrettelagt arbeid(VTA) (VTA) Jeg blir litt usikker, for nå har vi fra denne talerstolen i to saker på rad vist til forskningsrapporter, og til hva professorer som har ledet forskningsarbeidet, har konkludert med – men de tar tydeligvis feil. Enten er det departementet eller statsråden som har misforstått mitt spørsmål, eller så er det vel sånn at vi har svært dårlig utdannede professorer i dette landet, for alle professorer kan jo ikke ta feil. Jeg skal være enig i at til tider tar enkelte professorer feil i enkelte spørsmål, men at de skal gjøre det i hver eneste sak, synes jeg virker litt spesielt. Det er liten tvil om at andelen utviklingshemmede i arbeidslivet og i VTA-plasser har gått ned. Her er spørsmålet om man ønsker å styrke det, å si at man skal ha flere inn i et arbeidsrettet tilbud, eller om vi skal akseptere en stadig økning når det gjelder dagplasser og dagsentre. Jeg er ganske overbevist om – og det viser også den rapporten som ble lagt frem for to år siden ved Norges Handelshøyskole – at det samfunnsøkonomisk er langt mer gunstig og billigere å bruke VTA-plasser eller arbeidsrettede tiltak fremfor dagsentertilbud. Kostnadene er mye bedre samfunnsmessig fordelt. Da burde det være opplagt at man styrker det som både er best for den enkelte og – ikke minst – også det samfunnsøkonomisk mest hensiktsmessige. Derfor håper jeg at regjeringen legger frem en opptrappingsplan for antall VTA-plasser og åpner for at flere utviklingshemmede kommer raskere inn i de plassene. Jeg registrerer at det er 18 måneder siden NTNU-rapporten ble lagt frem, og at dette skulle skje fort. Ingenting har skjedd foreløpig, så jeg håper vi ikke må vente i 18 nye måneder.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-02-12:
Jeg føler bare behov for å minne representanten Giltun om at vi jobber med en stortingsmelding for å følge opp politikken bredt for mennesker med utviklingshemning på alle områder. Det er nødvendig fordi det er mange kommuner og mange som har hatt ansvaret for dette, som har falt tilbake til gamle synder, bl.a. når det gjelder bolig og opplæring. Men på arbeidsområdet er det slik at det er tatt positive beslutninger de siste årene. Det er ingen uenighet om, slik jeg har opplevd det i denne salen, at man ønsker at utviklingshemmede skal få arbeid. Tvert imot, vi har nå i dette budsjettet økt antall plasser og sikret at disse pengene, slik som representanten Brandvik sa i sitt innlegg, er øremerket arbeid og ikke blandet inn i tiltakspotten. Det har vært utrolig viktig. Stortinget har også bedt om en oversikt over hvem det er som har behov for slike plasser, men det har vært vanskelig å få gode tall på det til nå. Det stod i statsbudsjettet, som vi fikk framlagt i høst, og som ble behandlet for en stund siden. Men det er sjølsagt at man må gå videre med det, for det har heller ikke vært noen registrering i kommunene av hvem som har behov for et slikt arbeid, og det har heller ikke blitt registrert i Nav. Så vil jeg også understreke at vi ikke må finne på å si at noen av disse ungdommene ikke skal gå på skole fordi man ikke er helt sikker på hva slags arbeid de skal få. Nei, disse elevene skal ha like god opplæring som alle andre og få sine evner maksimert. Så er det vår jobb etter hvert å sikre at flere av dem får arbeid, både i ordinær virksomhet og også i flere VTA-bedrifter. Det har vist seg at den metodikken de bruker i en del av disse vekstbedriftene, er veldig velegnet for mange andre personer også, som i ulike livsfaser og i ulike situasjoner kan ha nytte av den samme opplæringsmetodikken eller samme arbeidsmetodikken. Det betyr at vi må utvide det i stedet for å gjøre dette til en kamparena mellom mennesker med utviklingshemninger og mennesker med andre typer problemer. Da må vi sørge for at det blir nok av disse tilbudene, og ikke si at dette skal være for den ene eller den andre gruppen. Nei, tvert imot, dette er noe vi har sagt skal være for alle. Utviklingshemmede skal ikke være i en bås for seg, der det er bare de som holder på med dette arbeidet. De skal være på arbeidsplasser der det er mange andre ulike mennesker. Det er bra, det! Så får vi slåss for at det blir flere plasser, og at det blir nok plasser til alle.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-02-12:
Så vidt jeg vet, er det et enstemmig storting som har bedt om denne stortingsmeldingen. Det er klart at det er viktig med en gjennomgang av hele politikken. Dette handler om veldig mange ulike faser av livet for mennesker med utviklingshemning. Det er mye som må være på plass for at det skal bli et likestilt liv. Derfor synes jeg det er trist at representanten Giltun snakker ned stortingsmeldingen som et enstemmig storting har bedt om, og at hun heller ikke er villig til å se at vi nå er inne i et godt løp der vi styrker dette området og der alle sammen sier at vi ønsker å styrke det. Det er det vi jobber for. Det er ingen uenighet mellom partiene i Stortinget om at vi ønsker å styrke det, men vi ønsker å styrke det både når det gjelder opplæring og skoletilbud, arbeid og også når det gjelder bolig, for det er veldig viktig at mennesker med utviklingshemning kan få lov til å bo der de vil og bestemme sjøl over sine liv, slik som vi andre gjør. Det kommer også til å være en viktig del av den stortingsmeldingen som kommer.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2013-02-12:
Det er viktige medmenneskelige forhold som tas opp i saken i dag. Det er en krevende situasjon for mange familier, og pårørende gjør en stor innsats og er en stor trygghet for barna. Forslaget går ut på å sikre bedre rettigheter til pleiepenger for pårørende med alvorlig sjuke barn. Den holdningen er Senterpartiet enig i. Bakgrunnen for forslaget er at pårørende har fått avslag eller er fratatt pleiepenger fra Nav for barn som har vært svært alvorlig eller tidsbegrenset sjuke. I avslagene fra Nav heter det i de aller fleste tilfellene at barnet lider av «en varig tilstand», og at det ikke er svært alvorlig sjukt, sjøl om det foreligger legeerklæring på at barnet anses å ha en livsbegrensende sjukdom eller er alvorlig sjukt. Jeg vil vise til at det hersker uenighet om hvordan man definerer «svært alvorlig sykdom» og «varig sykdom», og at det tyder på at grensene derfor er uklare. Som følge av endringer av praksis etter en dom i trygderetten har dette gitt en ny tolkning av regelverket når det gjelder retten til pleiepenger. Disse familiene har store utfordringer knyttet til å få familielivet til å fungere, også i form av helsemessige og sosiale utfordringer. Jeg vil understreke at det er viktig med et helhetlig hjelpetilbud for familier med barn som lider av livstruende eller annen svært alvorlig sjukdom. Det offentlige må samarbeide med familien for å finne den beste løsningen, ikke bare for barnet – som flere har vært inne på – men også for familien i sin helhet. Det er også viktig at det offentlige hjelper pårørende med kunnskap om den beste hjelpen, noe jeg vil understreke veldig sterkt. Foreldre som tar hånd om barn som lider av livstruende eller annen svært alvorlig sjukdom, opplever ofte slitasje i parforholdet, og flere par makter ikke denne belastningen. Jeg vil derfor understreke viktigheten av å anerkjenne og respektere arbeidet som gjøres når foreldre må ta hånd om sine sjuke barn. Det vil for det offentlige være rimelig om slik innsats premieres med pleiepenger og gjøres i hjemmet, framfor at barnet må tas hånd om av det offentlige. Det er derfor viktig at det offentlige legger til rette for et slikt samarbeid, både med foreldre/familier og med ideelle organisasjoner uten fortjeneste som formål. For Senterpartiet er det ikke noe alternativ med private, kommersielle interesser som har som formål å tjene penger på slik virksomhet. Pleiepengene beregnes som sjukepenger og utbetales med 100 pst. av sjukepengegrunnlaget til arbeidstakere, avgrenset til 6 G. Som sjølstendig næringsdrivende får en bare utbetalt 65 pst. av sjukepengegrunnlaget, avgrenset til 6 G. En likebehandling mellom pårørende, enten de er sjølstendig næringsdrivende eller lønnsmottakere, anser jeg som helt sjølsagt. Kaasa-utvalget foreslår opptil 50 pst. pleiepenger for pårørendeomsorg for barn med varige lidelser. Jeg vil be om at departementet så snart som mulig kommer til Stortinget med en oppfølging av Kaasa-utvalgets innstilling når det gjelder både nærmere definerte sjukdomsforhold og beløpssatser for pleiepenger til foreldre, enten de er i arbeid som lønnsmottakere eller som sjølstendig næringsdrivende.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2013-02-12:
En opptrappingsplan for tilpasset utdanning og arbeid for personer med utviklingshemning går rett inn i kjernen i det rød-grønne regjeringsarbeidet for å forbedre velferdssamfunnet. Jeg vil starte der – og understreke det. Det er gjort forbedringer – som representanten Karin Andersen også var inne på – men på dette området har vi ikke nådd langt nok. Ut fra min erfaring fra regjeringskonferanser vet jeg at den gruppen mennesker som vi her snakker om, ikke er den gruppen som er lengst framme når det gjelder å få forbedret sin sak. Dessverre, sånn fungerer altfor mange av de prioriteringene jeg har vært oppe i. Varig tilrettelagt arbeid – først og fremst i skjermet sektor – er for Senterpartiet helt sjølsagt, men det er også sjølsagt at vi i større grad må kunne benytte det ordinære arbeidslivet. Innenfor det ordinære arbeidslivet er det for dem som er utviklingshemmede, en ordning som heter «Tidsubestemt lønnstilskudd». Jeg har som arbeidsgiver sjøl erfaring med denne ordninga. Jeg vil si at dersom en som arbeidsgiver opptrer slik at en tar tema for tema overfor den en har i sitt virke, får en en av de største resultatene i livet. En ser hvordan et menneske vokser, og en ser hvordan et menneske kan gjøre oppgaver som kanskje bare ett år tidligere ble sett på som rimelig utrolig at en skulle makte. Det er altså store, store muligheter. Den nåværende rød-grønne regjeringa har sikret at antall VTA-arbeidsplasser har økt jevnt, men – som flere har vært inne på – det er mange flere personer som oppfyller betingelsene for å få varig tilrettelagt arbeid. Det som skjedde i statsbudsjettet for inneværende år, at VTA-arbeidsplasser i skjermet sektor fikk egen post – og at det ble flere slike plasser – har gitt større forutsigbarhet. Jeg håper at dette er en post som statsråden vil fokusere på, og sikre at den blir utviklet slik at en kan ta unna noen av de mange som ønsker seg arbeid. Det snakkes om en helhetlig vurdering av situasjonen for de utviklingshemmede – det er viktig. Det er noe som bør kunne prioriteres, og jeg synes at det som går på å starte med det som kalles for individuelle planer for den enkelte utviklingshemmede kanskje to år før grunnskole og videregående skole er avsluttet, burde være en sentral oppgave. En vet hvem dette gjelder, en vet hva som er utviklingsløpet. Det er for meg ganske sterkt å erfare foreldre som kommer til meg og sier: Per, her er det ikke klart hva som er veien videre når jenta mi går ut av skolen. Sånn kan det ikke være. Det er så forutsigbart at en bør ha det løpet helt klart. Om så staten ikke har gjort nok, har jo hver enkelt kommune et selvstendig ansvar – kommunene er også involvert i Nav – og kan sikre at det blir en oppfølging på det punktet. En slik ordning – i god tid før en går ut av grunnskole eller videregående skole – vil kunne gi forutsigbarhet, vil kunne gi tilvenning til en ny situasjon for dem det gjelder, og det vil kunne gi trygghet for den som trenger arbeidet, og for de foreldrene som da kan senke skuldrene og være sikre på at her er de i de beste hender.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2013-02-12:
Jeg reagerer på at statsråden sier at vi foregriper arbeidet. Det som har skjedd i denne saken, er at man hadde en helt annen praksis før Stoltenberg-regjeringen kom til makten. Så satte man ned Kaasa-utvalget, som startet opp med bl.a. omsorgslønn, og i tråd med det hjelpestønad. Så fikk vi en debatt fordi Nav endret praksisen sin i 2006. Vi hadde en debatt om dette i Stortinget. Da la regjeringen inn pleiepenger som en del av Kaasa-utvalget – hvis jeg ikke husker helt feil. Så her er det ikke snakk om å foregripe arbeidet. Vi sto her på talerstolen og ba den forrige statsråden innstendig om hun ikke kunne la dem få beholde pleiepengene inntil Kaasa-utvalget var ferdig – og ikke stoppe pleiepengene for så å vente på Kaasa-utvalget. Det er nemlig det som har skjedd. Jeg vil ha statsrådens vurdering av dette.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2013-02-12:
Det er riktig at det er en midlertidig ordning i regelverket. Men Nav har for tiden – og det har de ikke gjort i veldig mange år – brukt en toårsregel. Den er etter min mening ikke politisk behandlet noe sted. Det er svært mange barn som lider av alvorlige sykdommer som kanskje kan bli friske igjen, men som kan være syke i mer enn to år. Det er også helt riktig at det har blitt en mer enhetlig praksis etter den nye praksisendringen. Det går ut på at det er blitt strammet inn. Dette er ikke vanskelig å dokumentere. Hvor kommer toårsregelen fra?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2013-02-12:
Det er ganske trist at vi står her og diskuterer hva som har skjedd og ikke skjedd. Vi har hatt en stor debatt tidligere om pleiepenger. Det var da Bjurstrøm var statsråd. Det jeg i hvert fall husker, er at i 2003 hadde vi også en stor debatt her i Stortinget. Den gangen gjaldt det barn med store hodeskader, og da slo Stortinget fast at disse skulle ha rett på pleiepenger. Så hadde vi en ny debatt da Nav begynte det jeg kaller å stramme inn, men statsråden kaller det en mer helhetlig praksis. Jeg mener å huske at Bjurstrøm i den debatten kalte det for en ny fortolkning av regelverket. Det er helt riktig at det ikke er gjort noen lovendring, men det er i alle fall en ny fortolkning. Statsråd Bjurstrøm, husker jeg, gikk til og med så langt som til å si at det var utrolig mange familier som hadde fått pleiepenger, men nå når en hadde gått igjennom det juridisk, hadde en funnet at de egentlig ikke hadde hatt krav på det. Men de hadde hatt det. Det vi egentlig ber om, er å få tilbake den ordningen man hadde tidligere. Det er egentlig det som har vært mitt anliggende, inntil vi kommer til bedre og mer helhetlige løsninger. Jeg vil jo inderlig håpe at de ikke vil være dårligere enn det man hadde før Stoltenberg-regjeringen tok makten.