Arne Braut (Senterpartiet), 2003-06-20:
Med mitt etternavn er det kanskje ikke så unaturlig å åpne med et Garborg-sitat, for anledningen attpåtil på dansk-norsk: «Sandheden, Sandheden – om den saa skal føre til Helvede!». En kan spinne litt rundt denne oppfordringen. For det første er vel sannheten den at et flertall for Senterpartiets budsjettopplegg ville ha ført norsk økonomi i en helt annen retning enn det jeg antydet i Garborg-sitatet. Spesielt har vi aktivt støttet målrettede tiltak for å motvirke den negative utviklingen på arbeidsmarkedet. Det viktigste tiltaket er 1 milliard kr til samferdselssektoren, med økte investeringer i veibygging, vedlikehold og rassikring. En annen hjørnestein i vårt opplegg er en omfattende satsing på regional utvikling generelt og kommunene spesielt i størrelsesordenen 1,5 milliarder kr. For det tredje går Senterpartiet inn for å bruke mer penger på næringsrettet forskning og utvikling. Blant annet har vi gått inn for å øke Fondet for forskning og nyskaping med 2 milliarder kr, mens vi i tillegg lanserer spesielle tiltakspakker for møbel- og verftsindustrien. Vi foreslår også økt satsing på markedsføring av norsk reiseliv. Vi vil i tillegg ha en økt satsning på helse- og sosialområdet. Den røde tråden er lett å se og kan oppsummeres slik: Senterpartiet mener vi verken har tid eller råd til å satse ensidig på at pengepolitikken, dvs. rentenedgang, skal trekke norsk økonomi ut av uføret. Finanspolitiske grep i form av økt offentlig konsum og investeringer må tas, ikke minst for å løse de akutte problemene som har oppstått etter at veksten i norsk økonomi sist høst avtok momentant og dramatisk. Det er heller ikke snakk om å åpne for en uansvarlig flodbølge av økte offentlige utgifter, men gjennomtenkte tiltak som svarer til de utfordringene vi på kort sikt står overfor. Det hører også med til historien at det i fagmiljøene synes å være en større enighet om at nettopp finanspolitiske grep må tas. Regjeringspartiene uttaler seg enkelt ganger som om sammenhengen mellom såkalte stramme budsjetter og rentefastsettelse i regi av Norges Bank balanserer på en knivsegg, og at en svekking av balansen – for igjen å si det med Garborg – raskt kan «føre til Helvede» hen. Senterpartiet mener dette er en sannhet med til dels store modifikasjoner. Sammenhengen mellom svekket budsjettbalanse og renteoppgang er relativt ukontroversiell. For eksempel ble underskuddet på statsbudsjettet i fjor høst 10 milliarder kr større enn budsjettert, uten at det umuliggjorde politikkskifte i Norges Bank på tampen av året. Med andre ord: Vi har sannsynligvis en større grad av finanspolitisk handlefrihet enn det regjeringspartiene hevdet, og den økonomiske situasjonen krever at de politiske partiene må enes om å bruke den. Mye av debatten rundt revidert har fokusert på de omkampene Regjeringen har valgt å spille med Stortinget, jf. nettolønn for sjøfolk og pensjoner. Karl Marx uttalte som kjent at historien først gjentar seg som tragedie, dernest som komedie. Omkampene i Stortinget har derimot primært vært tragiske, mest fordi de sannsynligvis både har tatt plass og tid som i stedet burde ha vært brukt på å utforme et budsjett mer for sin tid. Vi får se om Marx har rett, og at komikken inntrer for fullt med nye omkamper til høsten. Regjeringen mener visstnok at flere av de forslag som i dag får flertall, er i tråd med Sem-erklæringen. Det kan så være, men atter en gang: Sannheten er at mange av disse forslagene ikke ble foreslått av Regjeringen selv. Når alt kommer til alt, slik som nå, er det stortingsregjereriet som gjør at Regjeringen realiserer det den selv mener er egne mål. For regjeringspartiene må det kanskje mest føles som fullbyrdelse av et innbilt svangerskap. Til slutt vil jeg ta opp de forslagene som Senterpartiet har fremmet i innstillingen.