Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-19:
Når vi står overfor den største humanitære katastrofen vi har hatt i moderne tid, er det faktisk ikke Fremskrittspartiet som er det største offeret i verden. Godhet er aldri feil, og vi har plikt til å hjelpe. Ni av ti flyktninger finnes i utviklingsland. De har ikke kommet til rike land. Hver dag kommer tusenvis av flyktninger til Syria, inn i Tyrkia, til Jordan, til Irak, som sjøl er i borgerkrig, og til Libanon – lille Libanon, som er like stort som mitt hjemfylke og har 4 millioner innbyggere, og der det nå er 1,2 millioner flyktninger. Det er riktig og viktig at Norge øker sine bidrag. Kun 2 pst. av flyktningene blir i dag tilbudt gjenbosetting. Det handler ikke om å hjelpe her eller hjelpe der. Vi må gjøre begge deler. Selvfølgelig skal vi gjøre mest for å hjelpe til slik at den humanitære katastrofen i flyktningleirene og nærområdene blir minst mulig. Det handler om mat, medisiner, vann, klær og tak over hodet. Men mange av flyktningene er ekstremt sårbare personer og må derfor ut av de overfylte flyktningleirene så raskt som mulig. Andre er politisk forfulgt, og deres sikkerhet kan ikke ivaretas i leirene, for det er ikke sikkerhet der. De utgjør en risiko både for seg sjøl og for dem som er i nærheten. Det er ikke tilrådelig å hjelpe dem der. Vi må hjelpe dem her, og det er det dette handler om. SV var med i forhandlingene lenge, fordi vi så at her var det et bredt flertall for å kunne hjelpe flere raskt og øke bistanden i nærområdene kraftig. Det var vi veldig glade for, ikke fordi det er et hellig tall eller nødvendigvis nok, men det var det norske hjelpeorganisasjoner ba oss om å gjøre. Vi fulgte den oppfordringen vi fikk fra hjelpeorganisasjonene, og det tror jeg flere andre partier også gjorde. Vi var med lenge, nettopp fordi vi ønsket å få til et bredt flertall. Men når avtalen innebar at det som skulle være akutt krisehjelp, viste seg å gjelde bare 500 flere i år, vil jeg minne om at det er en eksplosiv økning i behovene. Ja, det er riktig at det var krise også for flere år siden, man burde gjort enda mer da også, men antall flyktninger øker dramatisk hver eneste dag, og avtalen innebærer i realiteten ikke mer enn 2 000 flyktninger totalt til Norge i år og 3 000 til neste år. I 2015 og 2016 er det altså bare 5 000 som får komme til Norge – en halvering av de 10 000 som partiene lovte denne våren. Dessuten mangler denne avtalen en kraftfull styrking av hjelpen som trengs i nærområdene, og den økte innsatsen tas delvis fra bistand. Det er derfor ikke rike Norge som trår til ekstra – regningen skal til dels betales av andre, som sjøl er i behov av bistand. Det var derfor vi ikke kunne være med på dette. I 1993 bosatte Norge 12 000 flyktninger fra Bosnia. I 1999 bosatte vi 6 000 fra Kosovo. Det spesielle i 1993 var at hele Norge stilte opp. 272 av landets 430 kommuner tok imot, og på noen få uker var det nye elever i alle klasserom i hele landet. Plutselig hadde vi fått en ny gruppe flyktninger i Norge, og det gikk ikke galt, slik som mange her i dag har sagt. Tvert imot – den gangen stilte man opp i et trepartssamarbeid mellom kommunen, staten og frivillige organisasjoner, et tema SV brakte inn i forhandlingene, og som jeg er glad for er kommet inn i avtalen – det at man ønsker å etablere et slikt samarbeid framover. Under høringen til dette forslaget i kommunalkomiteen spurte jeg Røde Kors om de var beredt til å gå inn i en slik dugnad nå også, og det var de. Det fungerte. For disse bosnierne viser tallene at de har klart seg veldig bra i Norge, sikkert fordi man da etablerte et «Velkommen hit», der frivillig sektor og kommunene tok imot, i stedet for, som nå, at flyktningene blir møtt med en folkeavstemning. Det går ikke an å ha en folkeavstemning mot mennesker i nød.