Lillian Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-03-09:
Til alle tider har havets gigant, hvalen, tiltrukket seg menneskets oppmerksomhet. Norsk hvalfangst er av meget gammel dato. Det er funnet bevis for at kystfolk i Norge allerede i oldtiden hentet næring fra mindre hvalarter. Den kraftige beskatningen som hadde funnet sted først på 1930-tallet og de foregående årene, gjorde at hvalbestanden minket kraftig. Dette førte til at man fikk en viss form for begrensninger. Etter annen verdenskrig ble man rundt om i verden klar over at om hvalfangsten igjen ble intensivert, måtte man regulere fangsten, slik at man ikke ødela hvalbestanden. I 1949 ble derfor Den internasjonale hvalfangstkommisjonen opprettet. Fangst av sel og hval er en tradisjonsrik næring i norske havområder. Et ansvarlig uttak av sjøpattedyr kan også ha gunstige virkninger for den totale utnyttingen av andre marine ressurser. Samtidig er sjøpattedyrene ikoner med store symbolverdier for natur- og dyrevern. Det er derfor svært viktig at Norge har en balansert forvaltning av disse artene, og at forvaltningen er tuftet på et solid vitenskapelig grunnlag, faglige råd og bredest mulig internasjonal aksept. Tradisjonelt har kystsel, steinkobbe og havert vært en ettertraktet ressurs langs kysten vår. Dette førte til at lokale bestander nærmest ble utryddet som følge av hardt jaktpress. Interessen for kystsel avtok etter annen verdenskrig. Resultatet var en viss økning i bestanden av steinkobbe og havert langs kysten, noe som i sin tur har ført til at bl.a. fiskerinæringen ønsker å redusere antall kystsel. Myndighetene ønsker å dempe eventuelle konflikter mellom kystsel og fiskeriene ved å stimulere til økt jakt for å regulere bestanden, samtidig som man ønsker å bevare livskraftige kystselbestander innenfor selens naturlige utbredelsesområder. Det er behov for økt kunnskap om konflikter mellom kystsel og fiskeriene, herunder kystselens rolle i økosystemet langs kysten. Kystselen vekker sterke negative reaksjoner mange steder i Norge. Lokalt kan kystselen oppleves som et problem og en plage med konsekvenser for livskvalitet og yrkesutøvelse. Skadene som kystselen gjør for fiskeriene, kan grupperes i tre kategorier: skader på redskaper selens konsum av kommersielle fiskeslag spredning av kveis til fisk For dem som ikke vet hva kveis er: Det er en ekkel parasitt, eller en rundorm, som setter seg i fileten på fisken. Det er med på å redusere kvaliteten på fisken ved at fisken blir mindre egnet til fersk omsetning eller som frossenfisk. Det blir med jevne mellomrom hevdet at det er mer sel langs kysten enn det forskerne kan påvise. I 1987 hadde vi en invasjon av grønlandssel langs kysten av Finnmark. Jeg er glad for at i meldingen framkommer det at ved en eventuell framtidig selinvasjon vil Regjeringen sette av midler for å avgrense skadene og innvirkningene på næringsvirksomheten langs kysten. I tillegg blir fiskeri- og havbruksnæringen oppfordret til å samarbeide med forskerne om å konkretisere skadene kystselen påfører fiskeri- og havbruksnæringen, og om metoder for å måle omfanget og utbredelsen av disse skadene. Jeg er glad for at komiteens tilrådning fremmes av en samlet komité, og at det er tverrpolitisk tilslutning til den sjøpattedyrpolitikken som Regjeringen fører. Denne meldingen er det mange i næringen som også har ventet på. Denne regjeringens arbeid med sjøpattedyrpolitikk hviler i hovedsak på to pilarer: å drive seriøst vitenskapelig arbeid å følge folkeretten Norge følger de folkerettslige pliktene sine til internasjonalt samarbeid om forskning og forvaltning av hval og sel. Regjeringens overordnede mål er at det skal høstes bærekraftig av alle de marine ressursene, medregnet også selbestander i god stand. Norsk selfangst er underlagt et strengt og detaljert regelverk som omfatter fangstsesonger, kvoter, avlivningsmetoder, opplæring og trening av selfangere, godkjenning av fartøyer og kontroll. Hvert år må fangstfolkene gjennomgå kurs og skyteprøver før de drar på fangst. Alle skutene har inspektører om bord. Inspektørene er veterinærer – eller tilsvarende – og rapporterer direkte til fiskerimyndighetene. Sånn skal det også være for framtiden. Å drive med selfangst blir man ikke rik av. Den økonomiske støtten fra staten har tatt sikte på å legge til rette for en lønnsom næring ved å gi støtte til produktutvikling, viderefordeling og fangsteffektiviserende tiltak. Resultatet fra norsk selfangst de siste fem årene viser at næringen fremdeles er ulønnsom og avhengig av offentlig støtte. Markedssituasjonen for hval og selprodukter er utfordrende, men det må også sies at etterspørselen etter slike produkter er begrenset. Når det gjelder hvalkjøtt, er Norge og Japan det eneste markedet av betydning. Når det gjelder produkter av sel, da spesielt selskinn og selolje, har markedet allerede blitt rammet av EUs importforbud mot selprodukter, med fallende etterspørsel og prisfall på skinn. Når det gjelder skinn og oljer, orienterer næringen seg nå mot Asia – og det er spennende – for å lete etter nye markeder. Det blir lagt til grunn i denne meldingen at de tiltakene og den politikken som ellers er behandlet i denne meldingen, ikke vil utløse nye økonomiske byrder av noe omfang. Det er heller ikke i denne meldingen fremmet tiltak som kan ventes å føre til administrative konsekvenser av noe omfang. Regjeringen vil styrke og videreutvikle fangstnæringen for å bidra til å sikre lønnsom næringsvirksomhet på en bærekraftig måte. Det har mye å si for distriktene. Å ta vare på fangstkulturen langs norskekysten er også et viktig element i denne politikken. Lykkes det å få en bedre lønnsomhet i fangstnæringen, vil det ha ringvirkninger i de kystsamfunnene der fangstnæringen er etablert.