Ingjerd Schou (Høyre), 2011-12-06:
Jeg hørte representanten Kielland Asmyhr hadde hørt at statsråden ville gjøre alt statsråden kunne gjøre for at dette skulle bli kjent. Det hørte ikke jeg. Jeg hørte at statsråden ville vurdere, hvis det kom en søknad. Statsråden har også understreket at dette ikke er noen oppgave for PST. Da tør jeg minne om at det kanskje bør være en oppgave for regjeringen. Det er regjeringen som sitter her, det er statsråden som sitter her, og dette er en sak under overskriften: Hvis vi skal forstå fremtiden, så må vi også forstå historien. Det er 66 år siden annen verdenskrig. Dette er et område som ikke har vært belyst i den norske historien, men der den norske regjeringen ved henvendelse til USA kan få ta del i de opplysningene som måtte være av Stasi-virksomhet i Norge. Under overskriften «åpenhet» i det å forebygge ekstremisme burde dette være en for opplagt sak til at denne interpellasjonen burde vært nødvendig. Statsråden henviser til 1996 og historien den gangen. Det er mange år siden – 15, hvis jeg ikke tar helt feil. Dette materialet har altså vært tilgjengelig, og veldig mange land har benyttet seg av muligheten til å få dette tilsendt ved å henvende seg. I Tyskland er det slik at hver enkelt borger har rett til innsyn i de dokumentene som det østtyske Ministeriet for statssikkerhet måtte ha opprettet og arkivert om vedkommende. Mer enn en halv million mennesker har siden 1992 gjort bruk av denne muligheten. I Norge skal vi altså ikke ha denne muligheten. Vi skal ikke ha den åpenheten. I 2011 må jeg si at det er en manglende åpenhet som jeg skulle ønske at vi hadde vært foruten. Stasis virksomhet var omfattende – 91 000 ansatte og 189 000 uoffisielle medarbeidere – og det er hevdet i forskningsrapporter at det var mer enn 2 millioner informanter. Den østtyske befolkningen er og var den mest overvåkede. Jeg var i Berlin for kort tid siden og besøkte Hohenschönhausen, som tidligere var et fengsel, men som i dag er et museum. Det er mange kvartaler, og det er enormt stort, men det eksisterte ikke på noe kart. Det hadde torturmetoder og overvåkningsmetoder, som var de aller verste, mot dem som tenkte annerledes. Folk bare forsvant. Dette var i Berlin. At virksomheten også har hatt sitt fotfeste i Norge, understrekes i rapporter som også er fremkommet. I dag er dette materialet tilgjengelig i Tyskland og i USA, men denne åpenheten må norske myndigheter fremvise at de faktisk ønsker. At PST antas å ha en liten andel av dette materialet, det får så være, men det er regjeringen som sitter her. Norge skiller seg også slik sett ut med den høye andelen av informasjon og rapporter om både politikk, militæret og etterretningsvesenet. Det er grunn til å anta at dette var insidere – og i liten grad emigrerte østtyskere som måtte forplikte seg til å rapportere tilbake, som gjenytelse for utdannelse eller kjærlighet og ekteskap i Norge. Sett fra mitt ståsted forventer jeg at regjeringen tar et initiativ overfor de amerikanske myndighetene for å få utlevert fra Rosenholz-arkivet alle de tre kartotekkortene som er omtalt, og som nettopp omhandler Stasis aktivitet i Norge. Det er flere begrunnelser for dette. Det ene er at de som eventuelt måtte være berørt, må få anledning til å vite: Er jeg omtalt der, eller er jeg ikke? Dessuten er det viktig etterretningsinformasjon. Det gir kunnskap om vår tidligere historie, og hvordan også vårt land var en del av det vi liker å tenke på som ikke-eksisterende i Norge. Dessuten er det en viktig historisk dokumentasjon. Det er viktig både for forskere og for presse, men også for allmennheten at vi får tilgjengelighet til dette. Når så mange som en halv million mennesker i Tyskland har spurt, vil det forholdsvis selvfølgelig ikke være på langt nær så mange i Norge. Men for dem det gjelder, er det viktig. Når vi får åpenhet om dette, kan vårt land med verdighet si at vi har turt å gå inn i alle de forholdene som vi i dag ikke liker å tenke på. Regjeringen har et ansvar, og jeg liker dårlig formuleringen: Dette ligger ikke inne i PSTs mandat. Det er regjeringens ansvar å fremvise den åpenheten vi søker å etterstrebe, og som skal prege vårt samfunn.