Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Denne interpellasjonen tar utgangspunkt i NOVAs rapport om livssituasjonen for homofile og lesbiske i vårt eget land. Denne interpellasjonen har ikke til hensikt å lete opp lett synlige syndebukker. Denne interpellasjonen tar tvert imot mål av seg til å samle opp det vi er kjent med, få frem hva Stortingets flertall ønsker, og sikre at dette følges opp av Regjeringen, helst uten instruksjon. Samtidig er dette en sak utover den enkeltes anliggende. I en omskiftelig og ustadig verden er menneskenes viktigste drivkraft søken etter mening og identitet, etter forankring i tilværelsen. Gjennom fornyet interesse for verdier, religion, seder og skikker søkes det etter tilhørighet. I den globale politikken blir det viktig å legge til rette for en politikk som er sivilisert. I den nasjonale og lokale politikken er det viktig å legge til rette for verdier som er gjenkjennende i vår kultur, men som tar innover seg at vi lever i et flerkulturelt samfunn med minoriteter, og dermed sikrer og stiller oss slik at vi ikke avgrenser menneskeverdet bare til oss selv – dette nettopp fordi det også ville begrense våre muligheter til å gjøre en innsats på det internasjonale og globale planet. Politikkens, statens og myndighetenes evne til å håndtere minoritetsproblematikk – med alle dens spenninger – handler også om hvordan vi makter å integrere og samhandle med dem som er forskjellige og som tenker og handler annerledes enn majoriteten til enhver tid gjør. Hvordan vi håndterer forskjellighet i vårt sivile samfunn, vil i stor grad bestemme hvordan vårt samfunn vil se ut i det neste århundret. I så måte er minoritetenes situasjon, i dette tilfellet homofiles og lesbiskes situasjon, kanskje et av de største verdispørsmål vi er stilt overfor. Er ikke denne politikken basert på en verdi, solidaritet, kan ikke de det gjelder, reise seg fra nederlagene. For meg viser dette et prinsipp for det som må være våre verdiholdninger i det små, men også i vår utenrikspolitikk. Den må være verdibasert, basert på solidaritet. Og vi har med vår kompetansekapital, som ligger i våre økonomiske ressurser og vårt høye utdanningsnivå, en tung moralsk forpliktelse når vi har kunnskapen inne til å bistå i arbeidet mot rasisme, for sosial og økonomisk utvikling, for bedring av menneskerettigheter og for fremming av toleranse Derfor er det ikke nok at departementene på en lidenskapsløs måte settes i gang med det som skal rettes opp lovveien, selv om det også er påkrevd. Like fullt er det viktig, ikke bare å forstå og begripe, men å se denne kunnskapen som et virkemiddel til å endre og bevege oss i en mer menneskelig retning. Og her er vi ved politikkens kjerne, slik jeg ser det, der det vi gjør av politiske håndgrep, ikke alene er det muliges kunst, men også tar inn følelsesmessig og bevisst at de grep vi tar, har en verdi, en følelsesforankring og en verdiforankring som leder oss videre til å gjøre det som er og kan synes umulig, mulig. Det er denne verdi arbeiderbevegelsen vil føre videre. Det er denne forankring som førte til at da situasjonen til homofile ble tatt opp til debatt i partiets organer, begynte fordommene å falle, også fordi en kunne se de lengre linjene, hva vi som samfunn hadde å tjene, og som ville føre til større medmenneskelig innsikt og mangfold. Når vi går inn i det neste århundret med en målsetting om mer solidaritet, mer medmenneskelighet, mer demokrati og mer toleranse, kan vi ikke gjøre det ved å hegne om og forsvare bestående tanker og tolke alt bokstavelig fra fortiden. Vi må sikre institusjoners og politikkens evne til å føre disse verdiene inn i et nytt århundre. Det fordrer å kunne se med kritiske øyne på oss selv, på de forordninger vi har etablert, på lover og regelverk. Motkreftene er mektige, slik vi har sett dem mot Rosemarie Köhn og Gunnar Stålsett, og slik vi har opplevd tausheten rundt den sjokkerende undersøkelsen som NOVA har fremlagt. Jeg vil hevde at et åpent og aksepterende syn overfor homofile fra voksensamfunnets side vil minske risikoen for fremtidige overgrep. Unge homofile mangler ofte rollefigurer å identifisere seg med. Omgivelsene er ofte heterofile eller antas å være heterofile. De fleste unge homofile går derfor igjennom en lang og ofte traumatisk identitetssøkende prosess, bl.a. for å bli kjent med egne følelser og identitet. For ungdommene kan lærere med kunnskaper om og en åpen holdning til homofile fungere som en god støtte. Vi vet hva det motsatte er. Det kan konstateres at spørsmål knyttet til seksuell identitet nå bare sjelden tas opp i skolen og sjelden tas opp ved lærerhøyskolene våre. Men i takt med den generelle holdningen fra samfunnet er det nå trolig flere homofile som vil være åpne om sin egen seksuelle identitet. For barn og unge i sin alminnelighet og homofile i særdeleshet er det da viktig at voksne som arbeider med barn og unge, har gode kunnskaper og en fordomsfri innstilling. Når jeg har tatt utgangspunkt i dem som arbeider med barn og unge, og i særdeleshet skolen, er det fordi lovverket, ved f.eks. både det strafferettslige vernet vi har og partnerskapsloven, alltid vil måtte være supplementer til øvrige tiltak for å redusere krenkelser og diskriminering. Norge inntar, slik som det er nå, jumboplassen i Norden, i klasse med Hellas, Irland, Italia og Romania, som ikke har læreplaner i dette faget, mens seksual- og samlivsundervisningen er godt integrert i andre land. Jeg mener at man må ta inn både i grunnskolen og i ungdomsskolen helt andre holdninger og helt fra starten av de ulike familietypene: kjernefamilien, eneforeldrefamilien og enkjønnsforeldre. Senere i grunnskolen og i den videregående skole må en også ta opp til drøfting deres rettigheter. I faget hører også opplysninger om hiv og aids, om helse og om livsstil. Når det gjelder litteratur, er det altfor lite på området i dag på utdanningssiden. Når det gjelder helsevesenet, har historisk sett mennesker med homofil identitet dårlige erfaringer med det offentlige hjelpeapparatet, særlig psykiatrien. Helbredelsesdebatten, som med ujevne mellomrom dukker opp i mediene og som profesjonene har til gode å engasjere seg imot, avholder mange mennesker fra å oppsøke hjelpeapparatet i frykt for å bli møtt med uvitenhet, fordommer og i verste fall med tilbud om «helbredelse». Fordommer er en smittsom bakterie. Det beste forsvaret er mer kunnskap som kan gi medinnlevelse, men også etiske holdninger. De alvorlige helseproblemene, stoffmisbruket, som vi i dag opplever og som avsløres i NOVA-rapporten, krever forebyggende strakstiltak. Det gjør det også innenfor kulturområdet, og jeg regner med at Kulturdepartementet også engasjerer seg i problematikken på en forpliktende måte. Det bør etter min mening etableres midler til regionale, eventuelt fylkesvise, sentre bemannet av homofile/lesbiske fagpersoner, psykologer m.m., slik vi har en veldig god erfaring med fra det som er gjort i Sverige bl.a. Disse må ta utgangspunkt i homofiles organisasjoner, som er de som er mest kompetente i dag. Å mestre å være annerledes, takle negative holdninger og samtidig bevare stolthet og verdighet, er med og utvikler en trygg identitet. Det må ressurssentrene medvirke til. Så lenge man mangler opplysningsvirksomhet fra myndighetenes side, bør en også gi organisasjonene tilskudd, men ikke etter antall medlemmer, for det er jo altfor få som har stått fram, slik at det blir ikke reelt. Samtidig bør månedsavisen Blikk, på grunn av sin viktige oppgave, få ekstra tilskudd. Når vi får kunnskap, endrer vi oss. Men like fullt tror jeg det er umulig å sette seg inn i andres situasjon og sette seg inn i hvordan det er å måtte skjule seg selv. Åpenhet krever enorm styrke, og forklarer hvorfor mange ikke orker å stå frem, men tvinges av oss som samfunn til å leve med fornektelse, dette også fordi i det øyeblikk en personlig tar innover seg sin virkelighet, har en også konstatert at en er annerledes. Det slår i stykker alt som er forankret i det å være som alle andre. Mange opplever rådløshet og fortvilelse. Det er en meget ustabil fase den enkelte gjennomgår. Det som i dag ble offentliggjort i VG om at homofile bruker mer alkohol og narkotika, bare bekrefter og forsterker egentlig situasjonen deres. NOVA-undersøkelsen har vist toppen av et isfjell, der mange mennesker lider. Det som bærer med seg håp, er de siste årenes aksept av minoriteter, ikke minst gjennom innføring av partnerskapsloven. Men denne viten stiller også nå krav til raske handlinger. Man kan ikke vente med å få en helseplan for homofile, et sted å henvende seg for å få rådgiving og få endret læreplanene i grunnskolen.