trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erling Sande (Senterpartiet), 2007-06-05:
Ikkje sjeldan opplever personar at dei ikkje får tak i billettar til eit kulturarrangement dei ynskjer å delta på. Men alt håp treng ikkje å vere ute. På Internett eller i nærleiken av arrangementet kan det likevel vere råd å få tak i billettar. Dette er billettar som blir selde fleire gonger, svartebørsbillettar på folkemunne. Innspel frå m.a. Norsk Rockforbund kan tyde på at slikt sal over Internett aukar i omfang. Sidan billettar normalt er vanlege ihendehavardokument, er dette ikkje ulovleg, sjølv om prisen i mange tilfelle er høgare enn det han var då billetten fyrste gongen blei omsett. Det er likevel slik at salet er forbode dersom kjøparen bevisst er ført bak lyset. Det knyter seg likevel ein del misnøye særskilt til internettsal av denne typen, fordi kjøparen inngår kjøpsavtale utan å vite at det er snakk om vidaresal, og utan å vite kva billetten kosta ved fyrste gongs omsetnad. På arrangørsida er det misnøye knytt til at ved store oppkjøp av billettar for vidaresal blir det vanskeleg å sjå den reelle interessa for arrangementet. Omfattande vidaresal av billettar med forteneste gjer terskelen for å delta på kulturarrangement høgare for personar med låg inntekt. Fleirtalet i komiteen ser dagens lovforslag som ein turvande reiskap for å hindre omfattande vidaresal av billettar til ein høgare pris enn den arrangøren har sett. Det må vere eit mål at mest mogeleg av inntektene knytte til kulturarrangement går til nettopp kultur og løner den innsatsen som er lagd ned i forkant av arrangementet av profesjonelle og frivillige i fleire ledd, og ikkje til personar i ein grå marknad som ynskjer å gjere profitt på å kjøpe og selje vidare billettar med stor forteneste. Eit slikt forbod vil samstundes gjere det lettare for arrangørane å sjå den reelle etterspurnaden og interessa for arrangementet. Forbodet gjeld berre vidaresal med forteneste, og råkar såleis ikkje høvet arrangøren har til å inngå avtalar med kommisjonær om å stå for vidaresal av billettar til eit arrangement. Arrangørar har høve til å utferde billettar til arrangementet ved inngangen, setje tak på kor mange billettar ein kjøpar kan kjøpe, eller gjennomføre stikkprøver og på denne måten redusere svartebørssalet. Dette vil likevel i mange høve påføre arrangøren ekstra kostnader. Mange arrangørar vil difor av openberre grunnar ikkje prioritere denne typen tiltak. Fleirtalet i komiteen stiller seg bak lovframlegget. Ein vurderer det førebels ikkje slik at det er naudsynt å knyte straffesanksjonar til forbodet. Dette kan eventuelt vurderast når forbodet har verka ei tid. Mindretalet i komiteen, Høgre og Framstegspartiet, har eit anna syn, og eg reknar med at representantar frå desse partia kjem til å gjere greie for det. Til slutt for eigen del: Vi opplever ofte i dette hus at EØS-avtala legg sterke føringar på vår nasjonale lovutforming og hindrar oss i å ta i bruk løysingar som både Senterpartiet og andre parti meiner ville vore løysingar til det beste for innbyggjarane i dette landet. Vi får glede oss over at det ikkje er tilfellet i denne saka.
Erling Sande (Senterpartiet), 2007-06-05:
Heilt kort: Det kom nokre kommentarar til mitt tidlegare innlegg som eg har lyst til å kommentere kort, dersom eg får høve. Den eine var frå representanten Woldseth om at det også førekjem anna billettsal over Internett som ikkje er vidaresal. Det gjer det – og eg vil understreke: takk og pris for det. Mitt innlegg var retta mot det vidaresalet av billettar som er gjort med forteneste, og som vil bli omfatta av den lova som vi vedtek her i dag. Så stiller representanten Thommesen frå Høgre spørsmål ved om gevinsten forsvinn frå arrangøren. Eg meiner han gjer det, og eg skal berre kort seie kvifor. Det kan skje på to måtar. For det fyrste: Ved utlysing av eit arrangement, t.d. ein konsert, forsvinn billettane kjapt. Blant dei som arrangerer, skapar det eit inntrykk av at det er ein stor etterspørsel etter denne konserten, og dei set då opp ein konsert nr. 2. Så viser det seg når tidspunktet kjem for konsert nr. 2, at etterspørselen ikkje er til stades, rett og slett fordi det har vore eit omfattande vidaresal av billettar, og at etterspørselen ikkje er så stor som ein trudde fyrst. Det er den eine måten det kan skje på. Den andre måten er at moglegheita for auka inntekt for ein arrangør vil liggje i differansen mellom den prisen som arrangøren tenkjer å krevje, og det kunden er villig til å betale. Det vil jo føre til at dersom det sit nokon og tek ut den differansen gjennom vidaresal av billettar, er det eit potensial som kunne vore utnytta til inntekt for arrangøren, men som ikkje blir utnytta.
Erling Sande (Senterpartiet), 2007-06-05:
Senterpartiet er oppteke av å føre ein politikk som legg til rette for ein sterk og levande frivillig sektor. Ein politikk som tener frivillig sektor, vil vere ei god investering for samfunnet, då vi veit at frivillig sektor bidreg i stor grad både til verdiskaping og til samfunnsbygging. Frivillig sektor nyt òg stor tillit blant folk. Ved å innføre ei frivillig registreringsordning for innsamlingar, som kontrollerer at innsamla midlar blir brukte etter føresetnadene, bidreg vi i dag til å halde oppe denne tilliten. Store delar av frivillig sektor er finansiert gjennom gåver. Det same gjeld naturleg nok innsamlingsaksjonar i regi av frivillige organisasjonar. Ein føresetnad for at inntektene gjennom gåver blir haldne oppe og aukar, er at folk har tillit til at pengane går dit dei skal. Alle eksempel på det motsette vil føre til at folk vegrar seg for å opne lommeboka neste gong nokon spør om dei vil støtte ei god sak. Dagens vedtak vil gje eit meir transparent system og gjere det lettare for gjevar å vere trygg på at pengane går til det rette formålet. Det eksisterer i dag inga lovregulering av innsamlingar. Senterpartiet støttar tanken om å opprette ei frivillig registreringsordning og at denne skal varetakast av eit uavhengig organ oppretta av dei frivillige organisasjonane. Vi gjev derfor tilslutning til lovforslaget slik det her ligg føre.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2007-06-05:
Dette er ikke umiddelbart noen enkel sak. Som kjent behandlet vi denne også for et par år siden, der man konkluderte med at man ikke ville forby svartebørssalg av billetter. Fremskrittspartiet er opptatt av at ulike kulturtilbud skal tilbys til alle. Vi mener det er leit og uheldig hvis de mest lukrative arrangementene blir utsolgt i løpet av 20 minutter, da ikke til enkeltpersoner, men til store oppkjøpere som videreselger billettene til overpris, eller ågerpris som noen vil kalle det. Fremskrittspartiet er allikevel av den oppfatning at det bør være arrangørenes oppgave å innføre tiltak mot slik sekundærhandel. Det er mulig med små og enkle grep, som f.eks. ikke å selge mer enn et gitt antall billetter pr. person. Man kan også, selv om det koster noe mer, utstede billetter på navn. Personlig frammøte eller ett salgskontor er også en mulighet. Disse alternativene praktiseres rundt omkring i Europa, hvor jeg også har vært på konserter, hvor det har vært relativt greit. Jeg er, som sagt, selv en ivrig konsertgjenger, og jeg har med et par unntak greid å kjøpe meg en billett til ordinær pris, enten via telefon eller via Internett. Da vil jeg bare gjøre saksordfører oppmerksom på at også ordinære billetter selges på Internett. Man kunne av innlegget hans oppfatte det som om det bare var svartebørshandel man drev med på Internett, men det er altså ikke tilfellet. Vi kan vanskelig se hvordan Regjeringen har tenkt å håndheve dette foreslåtte forbudet. Skal det være politi til stede under alle arrangementer som skal arrestere dem som selger til overpris, og bøtelegge dem? Vil ikke en slik bruk av sterkt begrensede politiressurser gå på bekostning av en lang rekke høyere prioriterte oppgaver? Skal det offentlige ha ansvaret for at denne loven håndheves? Og: Hva blir konsekvensene? Det tror jeg ingen av oss akkurat kan se og svare på her og nå. Som sagt ser vi negative trekk ved det som skjer i dag ved mellommannshandel. Likevel er dette med overpris regulert i kjøpsloven, og misvisende reklame ved videresalg f.eks. via Internett, burde være regulert i markedsføringsloven. Avslutningsvis vil jeg derfor understreke – også som det kom fram fra saksordfører – at Fremskrittspartiet ikke støtter denne loven, hvor det ikke foreligger annet enn et forbud, og der forslag til sanksjoner er fullstendig fraværende. Da er vi overbevist om at arrangørene kan greie denne oppgaven bedre selv.
Olemic Thommessen (Høyre), 2007-06-05:
Høyre ser også at det er uheldige sider ved videreomsetningen av billetter som ofte skjer ved sterkt etterspurte arrangementer. Om dette problemet er så stort at det bør underlegges en egen lovgivning, og i naturlig forlengelse av det, at man skal bruke offentlige ressurser innenfor politi- og forbrukermyndigheter, er vi imidlertid skeptiske til. Den omsetningen som skjer, skjer mellom voksne, ansvarlige mennesker som godt vet hva de begir seg inn på. Etter Høyres mening ligger dette utenfor det staten skal behøve å befatte seg med. Høyre tror, i likhet med Fremskrittspartiet, at det er en del grep som arrangørene kan ta for å demme opp mot svartebørshandelen. Vi tror ikke at man helt kan forhindre det, og vi tror vel også at det er en del av den – skal vi si – «kultur», som ligger rundt særlig arrangering av store konserter, som vi antakelig må leve med. Det lovforslaget vi har fått, er svært kortfattet, og det hjemler ikke sanksjoner overfor dem som måtte bryte bestemmelsene. Vi tror ikke det vil ha nevneverdig virkning på svartebørssalget. Vi tror det vil finne nye veier. Slik sett fremstår loven på mange måter som en symbollov. Det er vi i utgangspunktet skeptiske til å fylle lovboken med. Det å ha meninger om ting er fint, men det er ikke alltid at man skal behøve å la det fremstå i form av en lovtekst. Jeg synes vi også har sett andre eksempler på det i den senere tid. Til representanten Sande, altså saksordføreren, har jeg lyst til å si at jeg er sterkt usikker på om gevinsten til arrangørene blir mindre. Jeg tror at arrangørene i utgangspunktet priser billettene sine på et nivå hvor de tror at de bør ligge. Jeg tror ikke arrangører av store rockekonserter priser seg lavere, men det prisnivået de legger seg på, vil handle om en helhetsvurdering der risikomomentet gjør at det kanskje blir en glippe mellom det som er utsalgspris, og det som noen vil være villige til å betale på svartebørs. Det er jo fordi man som arrangør alltid er spent på hvordan ting vil gå. Man vet ikke alltid hvordan det vil slå ut. Så kort oppsummert: Vi mener at problemet rett og slett er for lite til at det er nødvendig å regulere det. Vi tror ikke det er riktig å sette i gang en slik prosess ut fra prioriteringen av midler som da måtte gå til politi og forbrukermyndigheter. Vi tror ikke det vil få noen spesiell virkning. Vi tror heller ikke at arrangørene vil tjene noe mer penger på en slik lov. Den vil på mange måter fremstå som en symbollov, som vi er skeptiske til. Så ut fra en helhetsvurdering har Høyre da kommet til at man ikke vil støtte det fremlagte forslaget.
Olemic Thommessen (Høyre), 2007-06-05:
Høyre mener i likhet med de andre opposisjonspartiene at det hadde vært en stor fordel dersom denne saken hadde blitt behandlet sammen med den bebudede frivillighetsmeldingen. Det er et viktig poeng at både denne saken og saken om frivillighetsregister bør ses i den sammenhengen og sendes tilbake til Regjeringen i denne omgang. Dette er, som representanten Knudsen også var inne på, ingen hastesak. Vi har Innsamlingskontrollen i Norge, som gjør en god jobb. Vi ser at det vil være viktig for å legitimere innsamlingsaksjoner at vi får på plass bestemmelser om dette, og at det vil styrke denne virksomheten at den hjemles. Sånn sett er vi ikke imot intensjonene og det som det legges opp til. Men det er flere punkter som vi setter et spørsmålstegn ved om man har gått grundig nok inni i proposisjonen. Blant annet dreier dette seg om hvordan denne loven vil slå ut i forhold til små organisasjoner og i forhold til nye tiltak. Det er jo slik at administrasjonskostnadene blir større i begynnelsen, og vi synes det er viktig at også nye aktører har en mulighet til å innarbeide seg på dette området. Vi har også merket oss at det skal være opp til kontrollorganet selv å utforme kriterier for hvordan administrasjonskostnadene skal beregnes. Det er et ganske stort og sammensatt tema, som vi gjerne skulle sett litt dypere inn i, kanskje særlig i forhold til små aktører. Vi har også merket oss en viss irritasjon fra iallfall noen organisasjoner i forbindelse med høringene og ellers over at det her ble operert med en høringsfrist som de oppfattet som kort, og at paraplyorganisasjonen «Frivillighet Norge», som organiserer omtrent 120 organisasjoner, fikk en type særstilling her. Det ligger i luften fra en del av de høringsinstansene vi har vært i kontakt med, at man setter spørsmålstegn ved om en organisasjon som i hovedsak organiserer de store, tunge landsdekkende organisasjonene, fullt ut ser de små organisasjonenes behov. Som også Arbeiderpartiets Gunn Karin Gjul fremholdt, har det nå kommet en rekke saker i forbindelse med frivilligheten, og vi hadde trodd at meldingen skulle komme og være den plattformen som frivillighetspolitikken skulle stakes ut på videre. Det å se hele dette feltet i en sammenheng tror vi ville være svært viktig og gi et bedre fundament til også å behandle denne saken. Det er bakgrunnen for at vi mener at saken kan utsettes. Vi tror ingen tar skade av det – saken vil da kunne utredes bedre og kanskje utformes mer treffsikkert i forhold til det vi ønsker å oppnå, nemlig en ordning som skal gi bedre vilkår for innsamlingsaksjoner i Norge.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-06-05:
Jeg synes det er helt naturlig at vi, om vi ikke evaluerer etter nøyaktig tre år, i hvert fall følger tett med på hvordan dette slår ut. Jeg er ikke sikker på om vi blir kvitt svartebørssalget hundre prosent, men det blir i hvert fall veldig mye vanskeligere for dem som driver organisert salg av billetter til overpris. Det blir vanskeligere å annonsere, for forbrukermyndighetene kan gå inn og se på den type ting. Og det blir vanskeligere å oppholde seg nær arrangementstedet og åpenlyst selge billettene til overpris. Om vi blir kvitt problemet helt, vet jeg ikke, men jeg tror i hvert fall at dette er et veldig viktig tiltak. Så får vi evaluere underveis, som Skei Grande sier, og se om vi skal gjøre mer. Så er jeg også helt enig med representanten i at også arrangørene virkelig bør sette i verk de tiltakene de kan. Jeg er helt enig i at dette med periodisering av salget, å selge billetter tett opp mot arrangementet, er en lur strategi for å gjøre markedet for svartebørsselgerne litt mer usikkert, slik at kanskje færre tar sjansen på å kjøpe opp store lagre av billetter. Når alt er utsolgt etter ti minutter, er det ikke fordi vanlige folk har kjøpt billettene. Det er fordi svartebørshaiene har forsynt seg grovt.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-06-05:
Bare en kort kommentar til påstanden om at dette er en lov som ikke får konsekvenser: Det er jo nettopp fordi den får konsekvenser, at hele den bransjen som faktisk selger billetter, altså Idrettsforbundet, Fotballforbundet, Rockforbundet, festivalarrangører, ønsker seg denne loven. Og som jeg også sa i mitt innlegg – det går jo ikke ut over politiets ressurser hvis ressurser som arrangøren selv har betalt, kan sørge for at svartebørshandlerne blir bortvist. Dessuten kommer det vel, så vidt jeg husker, i revidert mer penger til politiet, så den påstanden fra Knudsen er vel også uriktig. 1. juli blir vi kvitt de enarmede bandittene. Etter mitt syn burde vi bli kvitt de toarmede bandittene omtrent samtidig. Da ville folk flest – som enkelte partier snakker om, men ikke handler for – virkelig få adgang til idretts- og konsertarrangementer.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-06-05:
Lov om forbud mot profesjonell boksing ble innført i 1981. Siden den gang har Stortinget flere ganger behandlet forslag om opphevelse av loven. Stortinget har ved alle disse anledningene gått imot å oppheve forbudet mot profesjonell boksing. Da Stortinget i 1998 behandlet forslaget om opphevelse av loven, mottok Kulturdepartementet en rapport fra Norsk idrettsmedisinsk forening om medisinske skadevirkninger av profesjonell boksing. Jeg vil gjerne lese hva som stod i rapportens konklusjon: «Hjernen kan i motsetning til andre deler av kroppen ikke trenes opp til å tåle skader. Ethvert slag mot hodet innebærer en risiko for hjerneskade. Profesjonell boksing har slag mot hodet som den mest fundamentale måte å utøve aktiviteten på. Ved å sette motstanderens hjerne ut av funksjon(”knockout”) vinnes kampen. Profesjonelle boksere påføres akutte, svært alvorlige hode- og hjerneskader, som ikke sjelden resulterer i dødsfall. Nærmere 90 % av profesjonelle boksere påføres hjerneskade. Det er vist at jo lengre en boksekarriere varer, jo større er risikoen for å pådra seg kronisk hjerneskade, hvorav hjernesvinn, demens og hukommelsessvikt, Alzheimers sykdom, ustøhet og Parkinsonisme vil være blant de mest fryktede plagene. Plagene øker over tid, også etter avsluttet boksekarriere.På bakgrunn av de alvorlige akutte, og ikke minst de kroniske hjerneskadene profesjonelle boksere får, er det medisinsk sett ingen tvil om at boksing er svært skadelig for hjernen.» (”knockout”) Dette er ikke mine ord. Jeg er heller ingen medisinsk ekspert og kan verken gå god for dem eller gå imot dem. Men det er et paradoks at når vi skal vedta et innsamlingsaksjonssystem som 125 frivillige organisasjoner gjennom «Frivillighet Norge» slutter seg til, skal man ha mer utredning og en grundigere behandling. Men her, hvor en medisinsk ekspertise sier at dette er skadelig, skal man over bordet vedta noe annet – uten noen utredning eller gjennomgang, osv. Det er tydelig at man er mer opptatt av å tilfredsstille de profesjonelle bokserne enn av frivilligheten i Norge. Ett av argumentene for at staten støtter opp om organisert idrettsaktivitet er knyttet til helsegevinstene ved å drive idrett og fysisk aktivitet. Nå vet vi selvsagt at det forekommer skader i en rekke idretter, og fokus på skadeforebyggende tiltak er derfor av avgjørende betydning. Jeg vil peke på Senter for idrettsskadeforskning ved Norges idrettshøgskole. Senterets formål er å forebygge skader i idretten gjennom et langsiktig forskningsprogram med fokus på risikofaktorer, skademekanismer og skadeforebyggende tiltak. Senteret mottar tilskudd fra Kultur- og kirkedepartementet. De alvorlige skadene som forekommer i profesjonell boksing, kommer imidlertid ikke som følge av ureglementert spill, men som en del av sporten i seg selv. Uansett hvor mye man fokuserer på medisinsk overvåking av utøverne eller skadeforebygging, vil det være umulig å eliminere alvorlige helseskadelige konsekvenser av proffboksing. På bakgrunn av det er det Regjeringens klare vurdering at lovforbudet bør opprettholdes.
Trine Skei Grande (Venstre), 2007-06-05:
Jeg har to spørsmål til statsråden. Venstre deler statsrådens intensjoner med denne loven, men er litt usikker på om vi klarer å nå alle målene. Vi har skrevet en merknad i saken om at vi ønsker at man etter noe tid evaluerer loven og ser om det er nok sanksjoner, slik at den fungerer som den skal. Det andre er: Jeg er også opptatt av at det i dag blir tatt mange gode grep fra arrangørene, og jeg håper at arrangørene nå ikke lener seg på en lovparagraf og ikke følger opp. Det veldig mange gjør, er bl.a. å legge ut ekstrabilletter noen dager før arrangementet for å demme opp for svartebørshandelen, noe som jeg syns også er et kulturpolitisk godt tiltak, fordi man dermed får et mer sammensatt konsertpublikum og festivalpublikum enn det man får med alle dem som har bestemt i november at de skal på Øyafestivalen.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2007-06-05:
Det var et par forhold jeg kunne tenke meg å kommentere i denne saken. Først til statsrådens påstand om at det er umulig å vise bort folk som driver med svartebørssalg. Tilfellet er vel at de fleste byer og tettsteder i Norge har noen politivedtekter som gjør det mulig, og som også stiller det krav at hvis man ønsker å drive næringsvirksomhet i form av salg, må man ha godkjenning fra både det offentlige og fra grunneier. I slike sammenhenger vil det da være uproblematisk å vise bort den som driver denne salgsvirksomheten. Dette er jo en interessant sak: Man vedtar en lov uten faktiske konsekvenser. Spørsmålet er da om de som driver innen denne bransjen, disse bandittene som driver med svartebørssalg, blir veldig redde. Jeg tror ikke det. Én ting er at loven ikke har noen konsekvenser, men den har heller ingen ressurser som følger med til politiet. Vi ser nå daglig i media, i TV rapporter om situasjonen i det norske politiet. Vi vet at vold, voldtekter, kriminalitet og drap øker. Vi ser at politiet mangler ressurser til kjøretøyer. Halvparten av bilparken står ved enkelte kamre. Det er manglende sikkerhetsutstyr osv. Jeg merker meg at representanten Holmås mener at dette skal være et meget effektivt tiltak. Jeg tror det i beste fall er svært optimistisk å hevde det. Det er ikke verre å omgå denne loven enn at man skaffer seg et Internett-domene – det tar vel noe sånt som fire og et halvt minutt – og så har man satt seg utenfor nedslagsfeltet for denne loven. Det er jo også – tilbake til dette med politiets ressurser – umulig å sette inn ytterligere ressurser når man er så kjørt på felgen som man er. Vi har jo hørt justisminister Storberget si at det ikke blir snakk om mer penger til politiet. Det er ingen av oss som synes det er hyggelig med svartebørssalg, men det blir merkelig å vedta en slik lov når vi vet at det finnes muligheter for å gjøre noe med dette fra arrangørens side. Statsråden nevnte selv de store bunker med konsertbilletter som går ut de første dagene etter at de legges ut for salg. Det kunne arrangørene selv gjort noe med hvis de hadde ønsket og villet det, og det synes jeg gir grunn til å sette et stort spørsmålstegn ved denne saken.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2007-06-05:
Dette er sjuende eller åttende gangen i løpet av de siste 20 årene at Odelstinget behandler spørsmålet om lov om forbud mot profesjonell boksing. Dette er således ingen ny debatt, og det er heller ikke noen nye argumenter. Etter at vi fikk forbud mot profesjonell boksing i 1981, har Fremskrittspartiet og Høyre med jevne mellomrom kommet med forslag om å oppheve forbudet mot profesjonell boksing. Argumentene og tilnærmingene i disse diskusjonene har fra forslagsstillerne vært preget av repetisjoner: Det er formynderi- og barnepikementalitet, Norge latterliggjøres i andre land som tillater boksing – alt man gjør i utlandet, burde vært tillatt i Norge, og det er individets rett å skade seg selv. Det blir interessant å se om forslagsstillerne denne gang fornyer sine argumenter. Flertallet i komiteen, alle partier med unntak av Fremskrittspartiet og Høyre, går inn for at forslaget om å oppheve forbudet mot profesjonell boksing i Norge, avvises. Flertallet mener det ikke er framkommet nye argumenter som tilsier at forbudet mot profesjonell boksing burde oppheves. Flertallet viser til at Senter for idrettskadeforskning ved Norges idrettshøgskole slår fast at de forskningsresultatene som Norsk idrettsmedisinsk forening viste til under behandlingen av tilsvarende forslag i 1998, fortsatt gjelder. Hovedkonklusjonen i denne forskningsrapporten er: «Hjernen kan i motsetning til andre deler av kroppen ikke trenes opp til å tåle skader. Ethvert slag mot hodet innebærer en risiko for hjerneskade. Profesjonell boksing har slag mot hodet som den mest fundamentale måte å utøve aktiviteten på.(…) Nærmere 90 % av profesjonelle boksere påføres hjerneskade. Det er vist at jo lengre en boksekarriere varer, jo større er risikoen for å pådra seg kronisk hjerneskade, hvorav hjernesvinn, demens og hukommelsessvikt, Alzheimers sykdom, ustøhet og Parkinsonisme vil være blant de mest fryktede plagene.(…) På bakgrunn av de alvorlige akutte, og ikke minst de kroniske hjerneskadene profesjonelle boksere får, er det medisinsk sett ingen tvil om at boksing er svært skadelig for hjernen.» (…) (…) Komiteen viser til at det ikke er framkommet noen forskning som tilbakeviser eller svekker bekymringene for helseeffekten av gjentatte slag mot hodet, og går derfor mot forslaget om å oppheve forbudet mot profesjonell boksing. Behandlingen av dette åttende forslaget føyer seg således inn i rekken av tidligere odelstingsbehandlinger, der argumentene gjentas på begge sider.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2007-02-01:
Med en ny regjering, Stoltenberg II-regjeringen, har vi også fått en ny politikk innenfor konkurranse. Vi har sett nå at vi har fått en regjering som aktivt griper inn og omgjør Konkurransetilsynets vedtak. Det er mange eksempler på det. Statkraft, Trondheim Energiverk, Gilde–Prior, Prior–Norgården er noen eksempler. Dette medfører at det er forbrukeren som blir rammet. Regjeringen tar ikke hensyn til forbrukeren. Man får mindre konkurranse og høyere pris, og man får også mindre mangfold. Med andre ord setter man næringslivets og forbrukerens interesser til side. For næringslivet medfører dette en økt form for politisk risiko. Det er vel ikke til å legge skjul på at det er sterke interesser innenfor landbrukssektoren som har fått gjennomslag og vunnet fram. For denne rød-grønne regjeringen er koplingen mellom stat og landbrukssektoren positiv: Dess sterkere stat og dess mer statlig styrt landbrukssektor man har, dess bedre er det, dessverre. Det som bekymrer oss, er at Regjeringen ikke tar hensyn til den faglige kompetansen som forbrukerperspektivet og Konkurransetilsynet skal ivareta, men setter det til side. Det er en bruk av politisk makt – eller rett og slett misbruk av politisk makt – som er bekymringsfull. Det spesielle med fusjonen mellom Prior og Gilde var bl.a. at mens ankebehandlingen pågikk, var det en rekke sentrale politikere som var ute i media og nærmest dikterte og forlangte hva konklusjonen fra Regjeringen skulle bli. Det ble satt inn et enormt press, og det kom vel ikke som noen overraskelse at resultatet ble som det ble, dessverre. Man må bare registrere at landbruksinteressene har et solid fotfeste i Regjeringen og nærmest får gjøre som de selv vil, og man ofrer forbrukernes interesser. Alt dette for å beskytte det norske landbruket, som er subsidiert med over 20 milliarder kr årlig. På det nåværende tidspunkt føler vi at det er viktig og riktig at man får en slik endring av klagebehandling etter vedtak fattet av Konkurransetilsynet, som vil innebære at Regjeringen mister muligheten til å omgjøre vedtak basert på egne faglige og politiske vurderinger, og at all ankebehandling i første omgang skal skje i en politisk uavhengig konkurransenemnd. Det at man får en faginstans som kan behandle disse sakene, mener vi er riktig rett og slett fordi Regjeringen driver politikk og ikke konkurransepolitikk. Med dette vil jeg fremme forslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre som står i innstillingen.
Torbjørn Hansen (Høyre), 2007-02-01:
Statsråden sa at hun var glad for at forslaget ikke ble vedtatt, og at det ble nedstemt og avvist av flertallet. Men det som går igjen i denne saken, er at det er bred enighet i Stortinget om at man skal ha en politisk sikkerhetsventil, og at man er politisk uenig om hvordan den blir praktisert. Vi mener at Regjeringen praktiserer den altfor bredt og overkjører tilsynet i alle saker som blir anket. Men argumentasjonen mot denne prinsipielle delingen mellom faglig og politisk ankebehandling blir av flertallet trukket fram i forhold til at loven har virket i for kort tid, og at det er en dyptgripende endring med en slik faglig ankeinstans. Men det blir ikke argumentert prinsipielt fra flertallet utover at loven har virket i kort tid, og at det er en dyptgripende endring. Kan statsråden fortelle oss hvorfor hun synes det er prinsipielt viktig at Regjeringen skal ha både en faglig og en politisk behandling, når det er helt åpenbart at det i saker hvor Regjeringen har et sterkt politisk engasjement, vil oppstå tvil rundt valget av begrunnelse i denne type overkjøringer av Konkurransetilsynet?
Torbjørn Hansen (Høyre), 2007-02-01:
Siden muligheten byr seg, vil jeg vise til avsnitt nr. to i brevet fra statsråden til komiteen under behandlingen av denne saken, der statsråden varsler at hun vil foreslå endringer i konkurranseloven ut fra ønske om å forenkle den politiske saksbehandlingen i forbindelse med overkjøring på et politisk grunnlag. Regjeringen har jo overkjørt i to saker på politisk grunnlag. Det gjelder Prior–Norgården-oppkjøpet, og det gjelder Statkraft–Trondheim Energiverk-sammenslåingen. I Prior–Norgården-oppkjøpet var det en veldig overfladisk argumentasjon, knyttet til at WTO-forhandlingene gjorde det nødvendig å sikre Priors konkurransekraft i det norske markedet. Og så viste det seg i ettertid at den forutsetningen falt bort, og at hele vedtaket egentlig er basert på et feilaktig grunnlag. Men uansett den politiske vurderingen så framstår det jo ikke akkurat for omverdenen som at dette var en veldig vanskelig prosess for Regjeringen. Mitt spørsmål er: Hva er det som gjør at Regjeringen har behov for å forenkle saksbehandlingen i denne type saker, utover den enkle prosedyre man faktisk har i dag?
Torbjørn Hansen (Høyre), 2007-02-01:
Jeg følte at det var grunn til å ta ordet, fordi representanten Gullvåg nettopp holdt et helt innlegg basert på en åpenbar misforståelse. Han påstod at Høyre i forrige periode ikke så behov for en uavhengig ankebehandling i saker på faglig grunnlag. Det er direkte feil. Det framgår både av innstillingen og av de sakene som ble behandlet i forrige stortingsperiode, at dette var et forlik som ble inngått med bl.a. Arbeiderpartiet i forbindelse med behandlingen av tilsynsmeldingen. Konkurranselovutvalget anbefalte en uavhengig klageinstans i faglige saker. Det var også utgangspunktet til Regjeringen i en sak som ble fremmet for Stortinget. Det var også et forlik i Stortinget med bl.a. Arbeiderpartiet hvor man aksepterte å ikke foreslå en slik uavhengig klageinstans i forrige stortingsperiode. Det framgår helt klart av stortingsbehandlingen at det ikke forelå noe annet ønske fra bl.a. Høyre i forrige periode enn å etablere en faglig uavhengig klagenemnd, slik det framkommer i dette forslaget. Innlegget til Gullvåg var derfor basert på en åpenbar misforståelse. Ellers synes jeg det er underlig at statsråden på den ene side argumenterer mot at det har skjedd en endring i konkurransepolitikken, og på den annen side argumenterer med at det faktisk har skjedd en endring. Det er ingen tvil om at Regjeringen i alle saker hvor de har stått foran et veivalg, har valgt å overse konkurransehensyn. Det skjedde umiddelbart etter regjeringsskiftet i forhold til Statkraft–Trondheim Energiverk-saken, det skjedde i Prior–Norgården-saken, og det skjedde i Gilde–Prior-saken. Regjeringen kuttet et forskningsprosjekt på konkurransepolitikk med 25 mill. kr. Vi har hatt den såkalte ostekrigen i regi av Landbruks- og matdepartementet. Det samme gjelder forslaget om å stramme inn praksisen for utenlandsk bearbeiding, og det gjelder angrepet på regelverket for offentlige anskaffelser. Et intervju med direktøren i Konkurransetilsynet for bare noen uker siden bekrefter med all tydelighet at det har skjedd en dramatisk kursendring innenfor konkurransepolitikken. Det synes jeg regjeringspartiene bør vedkjenne seg, og de burde heller forsøke å forklare hvorfor de ønsker å svekke forbrukerhensyn istedenfor å prøve å bortforklare at det har skjedd en kursendring.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2007-02-01:
Kjernen i denne saka er tillit – tillit til at styresmaktene er i stand til å skilja mellom faglege vurderingar og politiske avvegingar mellom ulike samfunnsmessige omsyn, og tillit til at det ikkje er politiske omsyn som reelt vert styrande òg for faglege vurderingar. Høgre, med tilslutning frå Framstegspartiet, seier ikkje rett ut i merknadene sine i komiteinnstillinga at dei meiner departementet har nytta konkurranselova på ein fagleg utilbørleg måte då det gjorde om Konkurransetilsynet si avgjerd i sakene om Prior og Norgården og Prior og Gilde. Men mellom linjene ligg det likevel ein aura av mistanke om at det har vore politiske vurderingar gøymde i eit formelt skal av faglege innvendingar mot Konkurransetilsynet sitt grunnlag for inngrep. Eg vil understreka at Kristeleg Folkeparti ikkje finn grunn til å stilla spørsmål ved departementet si faglege grunngjeving i dei aktuelle sakene. Me trur at statsråden er så ryddig at om det reelt var ei politisk vurdering som gjorde utslaget, ville departementet ikkje ha handsama saka som ei ankesak etter konkurranselova, men som ei ordinær politisk sak, og følgjeleg kunne ho òg ha vore innklaga for ei politisk vurdering i statsråd. På prinsipielt grunnlag meiner me likevel at det kan vera gode grunnar for å sjå nærare på framlegget om å overlata klager på Konkurransetilsynet sine avgjerder på fagleg grunnlag til eit organ som ikkje er direkte politisk styrt. Nettopp sidan allmenn tillit til at styresmaktene kan skilja mellom faglege og politiske vurderingar, er nødvendig for å kunna halda på eit tospora klagesystem, kan ei uavhengig klagenemnd med juridisk og økonomisk kompetanse på nivå med Konkurransetilsynet vera ein god idé. Då er det ikkje talet på år sidan vedtaket om konkurranselov vart gjort, som regjeringsfraksjonen trekkjer fram, som er avgjerande. Det er ikkje erfaring eller mangel på erfaring som er grunnlaget for kritikken, det er sjølve prinsippet. Om statsråden kjem frå SV eller frå Framstegspartiet, er i grunnen heilt uinteressant i denne samanhengen, for det same spørsmålet kan stillast om det utelukkande er ei juridisk og økonomisk vurdering av grunnlaget for inngrep som har vorte nytta av departementet. Kristeleg Folkeparti vil òg understreka at konkurranse sjølvsagt òg skal vektast mot andre samfunnsmessige omsyn. Det er vektige samfunnsmessige omsyn som ligg bak ønsket om at Norsk Landbrukssamvirke skal vera ein sterk aktør med myndigheit til å kunna driva marknadsregulering for å nå politiske mål for landbruksnæringa. Det skal vera ein terskel for å kunna minska konkurransetrykket, men det skal òg vera mogleg å gå over denne terskelen dersom det er vektige grunnar for det. Eit levande landbruk over heile landet er t.d. ein slik grunn. På denne bakgrunnen ber Kristeleg Folkeparti saman med Venstre Regjeringa vurdera på nytt om ei uavhengig klagenemnd for konkurransesaker, eller andre tiltak for eit klårare skilje mellom fagleg og politisk klagehandsaming, bør gjennomførast. Eg tek opp framlegget vårt.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2007-02-01:
Det er som regel hyggeleg å verta referert til av andre talarar, slik Steinar Gullvåg gjorde til mitt innlegg, men samtidig er faren for at noko av poenget forsvinn, alltid til stades. Derfor har eg lyst til å presisera litt kva eg sa, og i alle fall kva eg meinte. Når Steinar Gullvåg seier at eg har sagt at det er legitimt å leggja andre vurderingar enn konkurransemessige til grunn ved klagebehandling av Konkurransetilsynet si avgjerd, er nok det å trekkja det litt langt. Eg sa faktisk det motsette. Når me går inn for eit tospora system, er det fordi det ved klagebehandling sjølvsagt er konkurranselova som skal leggjast til grunn, og reint konkurransemessige vilkår som skal vurderast. Men det er sjølvsagt òg legitimt for ei regjering og politiske myndigheiter å ta ei avgjerd på anna grunnlag, å ta inn andre vurderingar, men då skal det gjerast ope og på ein ryddig måte. For det som er problemet her, er nettopp mistanken om ei samanblanding. Eg prøvde òg å seia at i Kristeleg Folkeparti skuldar vi ikkje statsråden for å ha blanda saman her. Me trur det har vore ei ryddig behandling. Men berre mistanken om at det kan skje ei samanblanding, gjer noko med tilliten til systemet. Det er derfor me i vårt glitrande forslag prøver å bidra til å rydda landskapet – for å halda oppe tilliten. Eg følte eit visst behov for denne oppryddinga, og eg håpar at dette no – om mogleg – er endå klårare frå vår side.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2007-02-01:
No ivrar ikkje Regjeringa etter å overkøyre Konkurransetilsynet – på ingen måte. Vi behandlar kvar ankebehandlingssak som kjem inn på departementet sitt bord, for seg, går nøye inn i saka, og vi har 60 arbeidsdagar på oss til å gjere ei grundig vurdering. Og det som på ein måte er eit godt utgangspunkt for oss, er at vi har heile Konkurransetilsynet sitt arbeid med oss i det arbeidet. Men i tillegg til å gå gjennom dei vurderingane som Konkurransetilsynet har gjort – og som dei gjer på ein glimrande måte, la det ikkje vere tvil om det – skal vi altså sjå om det er andre omsyn som skulle ha vore vegne, eller også sjå på om vi støttar dei vurderingane som Konkurransetilsynet har gjort. Det har vi kome til, som eg sa, at vi ikkje har gjort i to saker. Dersom ein går inn og les – og det anbefaler eg representantane å gjere – både Konkurransetilsynet si vurdering og den faglege vurderinga til departementet, vil ein kunne sjå at det ikkje går an å tolke i alle fall Prior–Gilde-klagebehandlinga på nokon annan måte enn at den fusjonen måtte verte tillaten ut frå konkurransefaglege vilkår.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2007-02-01:
Lat meg fyrst seie at vi ikkje har omgjort alle saker som har vore klaga inn etter regjeringsskiftet. Seinast den 17. januar var vi einige med Konkurransetilsynet i å forby fusjon mellom Falck og Viking, eller at Falck skulle kjøpe Viking – så der var vi heilt einige. Når eg er imot å opprette ei klagenemnd, så er det som eg sa på slutten av innlegget mitt, fordi vi absolutt kan setje spørsmålsteikn ved uavhengigheita i dette. Det er fyrsteinstansen som er saksførebuar, og som ofte skriv forslag til vedtak til klagenemnda. Kor uavhengig er han då i forhold til eit departement, som på sjølvstendig grunnlag går inn? Ja, vi bruker sjølvsagt Konkurransetilsynet si vurdering som utgangspunkt for det vi går inn i, men vi gjer altså ei heilt sjølvstendig vurdering. Det er viktige prinsipp i ein rettsstat som Noreg at vi har sjølvstendige og uavhengige ankebehandlingar. Departementet gjer det, og det var fleirtalet einig i då vi laga ny konkurranselov, som altså har verka i to og eit halvt år.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2007-02-01:
Lat meg berre tilføye at i brevet mitt til komiteen står det ikkje at vi lettare skal kunne overkøyre Konkurransetilsynet. Det får stå for representanten Hansen si rekning. Det er iallfall ikkje eit direkte sitat frå mitt brev. Der står det at vi ynskjer å sjå på om vi skal forenkle sakshandsaminga. Eg synest det er riktig å formidle det til komiteen og til Stortinget når eg vurderer å gjere endringar. Eg anbefaler representantane å vente med å karakterisere eit forslag til dei faktisk har sett kva det går ut på. Vi driv og jobbar med det no, og eg har varsla det. Eg vil tru at det vil kome til Stortinget i løpet av året. Eg anbefaler at vi ventar med diskusjonen om den endringa til representantane faktisk ser kva ho går ut på. Elles vil eg òg minne om at det ikkje er slik som representanten Gjerde sa, at det berre var i ei sak at Bondevik-regjeringa gjorde om vedtaka frå Konkurransetilsynet. Faktisk vart fem saker i den perioden omgjorde – m.a. ei på grunn av argumentasjonen rundt distriktsarbeidsplassar, ei på grunn av argumentasjonen rundt landbruk og landbrukspolitiske omsyn og ein kraftfusjon vart vedtekne i den tida Bondevik II-regjeringa sat. Det er altså ikkje framandt å bruke § 21 verken for denne regjeringa eller for den førre regjeringa.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2007-02-01:
Eg berre følte for å ta ordet. Eg må seie at eg reagerer på ein del av dei karakteristikkane som representantane frå Høgre kjem med her for verkeleg å setje eit spørjeteikn ved den faglege integriteten til Konkurransetilsynet. Det er ikkje denne regjeringa som gjer det, tvert imot har vi vore veldig nøye med å understreke at det arbeidet som Konkurransetilsynet gjer, er nødvendig. Det er viktig, og det er sjølvsagt bra for konkurransen på dei områda og i dei marknadene der vi har bestemt at vi skal ha konkurranse. Det at representantar frå Høgre no tek i bruk ein karakteristikk av Konkurransetilsynet som er så negativ og som er med på å ta frå Konkurransetilsynet den autoriteten det faktisk treng å ha for å gjere sitt arbeid, synest eg er direkte leit, og eg håpar dei vil tenkje seg om vidare framover. Dersom ein går inn og ser på dei sakene som vi har gjort om – det anbefaler eg representanten Kristiansen å gjere – så var den fyrste saka vi hadde på bordet, fusjonen mellom Oilwell og Varco, som gjekk på leveransar av boreutstyr og rørsystem til Nordsjøen. Der hadde Konkurransetilsynet avgrensa marknaden til berre å vere Nordsjøen. Vi gjekk ut og spurde alle konkurrerande leverandørar til Oilwell, alle kundane til desse selskapa. Alle er einige om at er det ein marknad som er internasjonal, er det marknaden knytt til leveransar til offshorenæringa. Då vart det eit konkurransefagleg argument å seie at marknaden ikkje er nordsjøområdet, som Konkurransetilsynet sa; marknaden er internasjonal. Dermed måtte vi oppheve Konkurransetilsynet sitt vedtak og tillate fusjon. Eg skulle gjerne sett om Høgre etter å ha gått igjennom den saka, er ueinig i det standpunktet. Då står vi igjen med to saker – den eine etter § 16, Prior–Gilde-fusjonen. Grunnen til at vi måtte tillate fusjon, var at vi var einig med Konkurransetilsynet i at det er sannsynleg at Prior–Gilde i løpet av ein kort tidshorisont, som vi etter konkurranselova har å halda oss til, ville etablere seg på ein avgrensa del av marknaden, nemleg på foredla varer, altså stort sett pålegg. Men kor skulle dei hente råvarene frå? Jo, anten måtte dei hente råvarene hos Prior, eller så måtte dei hente dei hos konkurrenten til Prior, som var Den Stolte Hane. Ergo ville dei verte eit foredlingsledd for Prior og ikkje ein konkurrent. Det er eit konkurransefagleg synspunkt som eg ikkje skjønnar at det går an å ha. Det finst ikkje kylling å få frå nokon andre, og då vert det eit foredlingsledd som aukar avansen til Prior og ikkje pressar pris eller pressar konkurranse. Det er ei konkurransefagleg vurdering som står seg, og som dermed gjorde at vi måtte gjere eit anna vedtak enn det Konkurransetilsynet hadde gjort. Eg vil ikkje på nokon måte gå god for slike karakteristikkar som dei Høgre-representantane i dag har kome med. Det er langt, langt frå det eg ville seie er riktig når det gjeld Konkurransetilsynet sitt viktige og grundige og gode arbeid.
Kåre Fostervold (Fremskrittspartiet), 2007-02-01:
Statsråden gjorde sitt syn på den faglige kompetansen i departementet for å ta stilling til sakene som er anket inn, helt klart. Men sett i lys av Regjeringens iver etter å overkjøre Konkurransetilsynet lurer jeg på om statsråden anser at Konkurransetilsynet har den faglige tyngde og kompetanse til å kunne være statens redskap for å sikre like konkurransevilkår i Norge.
Arne L. Haugen (Arbeiderpartiet), 2007-02-01:
Jeg må med respekt å melde si at jeg kjenner meg dårlig igjen i den beskrivelsen av regjeringen Stoltenbergs håndtering av Konkurransetilsynet og konkurransepolitikken som vi har hørt fra flere her i salen nå i dag. Det er spesielt landbruket det har blitt fokusert på, og det hevdes at landbruket blir subsidiert slik at bøndene slipper å satse på innovasjon og utvikling, og at vi i det hele tatt får en sementert situasjon som denne regjeringen skal være veldig opptatt av å verne om. Jeg synes det er en fullstendig feilaktig beskrivelse av situasjonen. Subsidiene gjør jo for det første at vi som forbrukere får billigere matvarer enn det vi ellers ville ha fått. Det er jo det som er poenget med dem. Jeg synes det er svært vanskelig å se noen dramatikk i den måten Regjeringen har håndtert disse sakene på. I oversikten over de sakene som har vært behandlet av skiftende regjeringer, som statsråden selv var inne på i sitt svar i replikkordskiftet her, kan en se hvordan det har foregått. Jeg viser bl.a. til at Bondevik II-regjeringen omgjorde Nobø–Dimplex-fusjonen i 2004, med bakgrunn i sysselsettingsmessige forhold og eksporthensyn, og noe tilsvarende i saken om Norgesmøllene fra samme år, der landbrukspolitiske hensyn ble funnet å veie tyngst. Jeg synes at Regjeringen har håndtert disse sakene på en veldig kompetent og god måte, og jeg synes det er all grunn til å anbefale at flertallets forslag får overveldende oppslutning i salen her i ettermiddag.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2007-02-01:
I motsetning til forrige taler ser jeg faktisk litt dramatikk i hvordan Regjeringen håndterer konkurransepolitikken. I NRK i dag var det en melding om at det kom til å bli billigere å ringe. Et tredje mobilnett ble åpnet i Norge. Der ser vi jo i og for seg effekten av det å drive en effektiv konkurransepolitikk. Det kunne vært morsomt å se om Norwegian hadde fått den nødvendige hjelp til å etablere seg i den monopolsituasjonen vi hadde med SAS, med dagens regjering. Konkurransepolitikk er en bærebjelke i velferdsutviklingen på samme måte som handel. På begge områder har vi som samfunn utfordringer. Utfordringen politisk er selvfølgelig at effekten og konsekvensen av en tøff konkurranse rammer noen få sterke særinteresser i enkelte tilfeller, mens fordelene spres på mange. I det mediebildet vi ser, er det sjelden det er de mange og spredte begunstigede som vinner. Den sikkerhetsventilen som statsråden snakket om, blir ofte brukt av dem som trenger beskyttelse mot utslag av konkurransen. Det er ikke vanskelig å tolke akkurat det bildet nesten daglig i pressen. På lang sikt er det imidlertid ganske uomtvistelig at det å drive en effektiv konkurransepolitikk sikrer den beste utviklingen. Det er i og for seg grunnen til at markedsøkonomien har vunnet over sosialismen som system på området. Omstilling får man utfordringer med hvis man begrenser konkurransen – den svekkes. En omstilling er jo sjelden slutten på noe godt, den er egentlig starten på noe bedre – hvis man bare tar utfordringen i det. Konkurransepolitikken burde snarere styrkes enn svekkes på den måten vi ser i dag. Det at konkurransen snevres inn, det at særinteresser vinner fram, medfører at det er forbrukeren som betaler regningen. I en verden der netthandel, som man i og for seg kan lese som åpen import, blir mer vanlig, og der folk reiser mer og mer, blir dette mer og mer kritisk. Det samme gjelder for norsk næringsliv som skal konkurrere ute. Forskning viser ganske klart at hvis man skal klare seg internasjonalt, må man i første omgang i hvert fall være utsatt for konkurranse hjemme, og man må klare konkurransen hjemme. Statsråden snakket litt om ressursbruk til slutt. Det er klart at konkurranse må overvåkes som konkurranseform, men forskning viser også ganske tydelig at effektene og gevinsten ved konkurranse er så mye større at det forsvarer denne ressursbruken.