Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-12-03:
Jeg vil også slutte meg til ros både til interpellanten og til statsråden. Jeg vil knytte an til et innlegg jeg holdt tidligere i dag, hvor jeg kommenterte de lange linjer i kampen for å berge mennesker fra vold i nære relasjoner. Det å få til resultater på det området vi snakker om nå, er en seig og systematisk innsats, som krever veldig mye. At det kommer en stortingsmelding som belyser det, er bra. Livet har lært meg at noe av det mest krevende i politikk er å forene politikkens makro- eller helhetsperspektiv med politikkens mikro- eller hverdagsperspektiv. Og livet har lært meg at det kreves rå styrke og nesten seig utholdenhet, bortenfor det meste, for å få det til. La meg illustrere det: Det er lenge siden det i dette landet ble inngått generelle avtaler – f.eks. med det som var Aetat, før det ble NAV – for at man skulle være helt sikker på at alle som kom ut av fengsel, skulle være sikre på å få jobb. Vi har i en rekke av våre store byer hatt avtaler f.eks. mellom sosialkontor, sosialtjeneste og fengsler for at de som kom ut, skulle sikres gode og rettferdige levekår og bolig. Det beste av alle eksemplene har selvfølgelig vært at skolen har vært inne i fengslene og gitt et reelt tilbud. For å illustrere utfordringen: Samtidig med at statsråden med rette kan være stolt over at dette er et opplegg som er plassert, og fungerer, er vi i den situasjonen at vi – også jeg som medlem av utdanningskomiteen – nå sliter med å få klare og forpliktende svar om at skoletilbudet fortsatt skal eksistere i rusbehandlingsinstitusjoner hvor man skal ha det. Det ser ut til å etableres en systemklemme bortenfor det meste mellom spesialisthelsetjenesten, som nå er betegnelsen på rusomsorgen, og det kommunale. Vi er i den situasjonen at i den fagkomiteen jeg sitter i, sier vi klart at vi forutsetter at skoletilbudet sikres i rusbehandlingsinstitusjoner som har det. Men vi har ennå ikke fått et klart nok svar om at det er det som faktisk kommer til å skje. Dette er ikke ment som noen annen form for kommentar enn å si det til statsråden, for det forteller hvor mye man må jobbe for å være sikker på at ting skal fungere. Jeg er overbevist om at både interpellanten og statsråd Storberget mener, akkurat som undertegnede og alle andre som har hatt ordet her, at vi skal prøve å få til dette samarbeidet. For å gi noen eksempler for å belyse det som er sagt om det frivillige: Det er sagt gode ting både fra interpellanten og statsråden om WayBack, Foreningen for Fangers Pårørende og visitortjenesten, men la meg bruke BARM-senteret på Hamar, som drives av Kirkens Sosialtjeneste med et lite antall ansatte og en stor skare av kompetente frivillige. BARM står for bolig, arbeid og rehabilitering. BARM-senteret er nesten som et NAV. Det er et kontaktsystem mellom det offentlige, les fengsel, og alle andre deler av det offentlige – nå heter jo det NAV – der man skal møte statens apparat med kommunens apparat, og andre forhold, hvor nærmest kompetente mennesker kan bli en los for et medmenneske. Jeg forstår statsråd Storbergets kommentar om boligkonsulenter, som selvfølgelig er et praktisk grep i en slik sammenheng. Men det å få til disse praktiske grepene systematisk, nesten individ for individ, heter innenfor sosialomsorgen at man skal ha en individuell plan. Å få det til å fungere er nøkkelen til alt det vi snakker om. Personlig tror jeg at dette handler veldig mye om hvordan ledelsen bidrar til at man får til dette samarbeidet. Det handler veldig mye om hvilken kompetanse de ansatte har. Det er ikke tvil om at i store deler av det kommunale apparatet vårt har vi nyutdannede sosialarbeidere som kanskje har en god teoretisk utdannelse, men som ikke har bred nok erfaring til å møte det som er tatt opp i denne interpellasjonen. Det å styrke kompetansen for dem som jobber med dette på det kommunale plan – la det være ett av temaene for at man skal få til denne garantien for at livet tilbake er ok – er helt avgjørende. Og for å knytte det hele an: Hvis du er ruset og f.eks. ikke klarer deg på behandling, blir kriminell, kommer i fengsel og får et opplegg, er det avgjørende at du på veien ut av f.eks. en § 12-institusjon opplever at du får beholde de tilbudene du hadde i fengslet. Det må ikke bli slik at i fengslet får du noe som er veldig bra, mens du i rusbehandlingsapparatet ikke får det. Såpass krevende er dette. Og så må det være slik at når du kommer ut igjen, skal du som et ruset menneske som prøver å skikke deg vel, ikke møte vektere i Oslo sentrum som opptrer på en måte som statsråden og jeg hørte om på et møte på Restaurant Blå, arrangert av =Oslo, for halvannen uke siden, og som ikke er slik den skal være. Alle disse tingene handler om hvordan man skal prøve å rette opp i noe som er galt, og jeg opplever at denne interpellasjonsdebatten vi har nå, gjelder at vi skal hjelpe hverandre til å legge flest mulig av disse poengene fram for åpen talerstol i Stortinget. Det er også meningen med mitt innlegg her i dag – å legge bidrag på bordet for at vi seigt og systematisk skal jobbe for at mennesker skal få en reell sjanse, og for at livets praktikere som kan dette, får en sjanse til å knytte de båndene som skal til for at folk føler at noen tar deg i hånden, ikke bare sender deg av gårde med en plastikkpose.