Svein Ludvigsen (Høyre), 2000-06-07:
Når et vei- og tunnelprosjekt så til de grader sprekker som Fatima gjorde, er det all mulig grunn til å gå både prosjektet og de som hadde ansvaret, nærmere etter i sømmene. Kontrollkomiteens dom er entydig: Dette holder ikke mål. Alle partier, inkludert Arbeiderpartiet, retter knusende kritikk både mot vegsjefen i Finnmark, Vegdirektoratet og den konstitusjonelt ansvarlige, daværende samferdselsminister Kjell Opseth. Riksrevisjonen har desidert saken med «Kan passere». Sterkere kritikk deler jo ikke Riksrevisjonen ut, og Høyre slutter seg til Riksrevisjonens anbefaling. Kontrollkomiteen gir i innstillingen svaret på det som er hovedspørsmålet, nemlig hvordan Fatima, som var kostnadsberegnet til 625 mill. 1993-kroner, kunne ende opp med en sluttregning på 1 008 mill. kr. Hvordan kan geologer, ingeniører og andre presumptivt kvalifiserte folk i Samferdselsdepartementet, i Vegdirektoratet og hos vegsjefen i Finnmark så til de grader ta feil? Svaret er delvis en uforutsigbar geologi, spesielt i Nordkapptunnelen – og for akkurat det kan vi jo gi statsråden absolusjon. Men svært dårlig planlegging og gjennomføring fra Vegdirektoratet og Vegkontoret i Finnmark må likevel bære hovedansvaret for at Fatima er blitt et skandaleprosjekt økonomisk sett. Selv stemte og talte jeg for Fatima i 1993, men jeg hadde ikke i min villeste fantasi tenkt at Stortinget behandlet en så dårlig forberedt sak. Det er rimelig sterk kost at Fatima-anlegget ble påført store ekstrakostnader fordi noen oljetanker som hadde stått i årevis, godt synlig for folk flest, først ble oppdaget av vegsjefen da anlegget ble påbegynt. Det er oppsiktsvekkende at Honningsvågtunnelen ble utvidet i bredden fordi ingen på forhånd hadde tenkt på at folk i boligfeltet på den andre siden av fjellet ville gå og sykle gjennom tunnelen. Det er intet mindre enn uforståelig at vegsjefen i Finnmark under planleggingen av Kobbholet bru ikke tenkte på at kombinasjonen av sterk vind og store bøler er en ganske vanlig påkjenning på bruer på Finnmarkskysten. Det er ingenlunde bedre at de tre veiparsellene var så dårlig planlagt at de ble fra 37 pst. til 81 pst. dyrere enn antatt, til sammen 59 mill. 1993-kroner dyrere enn det Stortinget fikk seg forelagt, og veier er jo primæroppgaven til Vegvesenet. Stortinget var velvillig innstilt når det gjaldt å gi folket på Magerøya fast forbindelse, men jeg er redd for at flertallet kunne ha stemt nei dersom Stortinget hadde ant at kostnadene skulle sprekke med 62,9 pst., eller 393,3 mill. 1993-kroner. I Høyre var det delte meninger om prosjektet, noe som også kom klart fram da Stortinget behandlet Fatima den 28. mai 1993. Det som på en måte berger statsråden og direktoratet fra å bli beskyldt for bevisst å ha villedet Stortinget, er at Vegdirektoratet i St.prp. 47 for 1992-93 tok til orde for et forsterket fergetilbud fremfor fastlandsforbindelse. For Høyres vedkommende mener vi det ikke i tilstrekkelig grad er godtgjort at statsråden i denne saken kan ha brutt ansvarlighetsloven. Vi støtter derfor ikke Fremskrittspartiets forslag om å be Odelstinget opprette en protokollkomite for å forberede en eventuell riksrettssak mot tidligere statsråd Opseth. Jeg argumenterer ikke mot Fremskrittspartiets vurdering, men begrunner Høyres konklusjon, som da er blitt annerledes. Man kan etter Høyres mening ikke påvise strategisk budsjettering for å oppnå et bestemt vedtak i denne saken. Det forhindrer ikke at man derimot i ettertid kan slå fast med relativt bred penn at veimyndighetene, og dermed den overordnede myndighet Samferdselsdepartementet, bærer ansvaret for et svært dårlig, ja nærmest skandaløst dårlig forberedt og gjennomført prosjekt. Dårlig saksforberedelse og dårlig arbeid utløser imidlertid ikke i seg selv riksrett. Riksretten er en domstol som skal forholde seg til strenge skyldkriterier, og vi finner ikke at denne saken kvalifiserer til forberedelse for riksrett. Høyre står selvsagt fast på prinsippet om at en statsråd har det konstitusjonelle ansvaret for feil, mangelfulle eller misvisende saksfremlegg for Stortinget, men vi har i denne saken trukket den konklusjonen at forberedelse til riksrett ikke er den riktige reaksjonsformen fra Stortingets side. Det betyr ikke at vi uttrykker tillit til den daværende statsråd i denne saken, snarere tvert imot. Jeg er tilfreds med at både Riksrevisjonen og et samlet storting kommer til å gi uttrykk for at dette er en utvikling og et prosjekt som ikke må danne skole for fremtiden. Jeg går ut fra at de klare signaler og de klare vedtak som er kommet fra Stortinget i flere saker, har gjort at man i departementet nå gjennomgår fullt og helt slike saker for å unngå at vi for ettertiden skal måtte gjenta slike debatter. Det er ikke holdbart, og det går jeg ut fra at statsråden tar med seg, enten det gjelder veisjefen i Finnmark eller veisjefer i andre fylker, til Vegdirektoratet og til sine egne folk i departementet.