Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2007-05-14:
Når en fattig jente fra Nigeria blir bortført og tvunget til å selge kroppen sin på et gatehjørne i Oslo, når en tiårig romanigutt blir satt til å stjele lommebøker i et forretningssenter i Horten, når lykkesøkende østeuropeere med håp om en bedre framtid i Vesten betaler store summer til menneskesmuglere for å komme til Norge, når barn frarøves barndommen og blir satt til å knytte tepper i Afghanistan, når utenlandske arbeidere avspises med luselønn under oppdrag i Norge, er alt dette etter mine begreper en del av det moderne slaveri som kalles menneskehandel, der barn, kvinner og arbeidstakere utnyttes på det groveste, og der bakmennene stikker av med de store fortjenestene. En faglig tillitsvalgt fortalte meg her om dagen at et polsk postkassefirma håver inn over 200 000 kr i uka ved å leie ut 50 underbetalte polske arbeidstakere til norske arbeidsgivere. Vi kaller det gjerne sosial dumping, men også formidling av arbeidskraft organiseres og drives nå i økende grad av internasjonal mafia, med slavekontrakter som det nesten er umulig å komme ut av, og med straffemetoder som rammer barn/familie om noen bryter lenkene. Derfor er det viktig at interpellanten nå reiser en debatt om vår tids slavehandel, og i denne omgang fokuserer på sexhandel. Jeg hører ikke med til dem som først og fremst på et moralsk grunnlag lar seg forarge over at menn kjøper sex. Det har menn gjort til alle tider, og det kommer trolig menn til å fortsette med i framtida. Likevel: Moral og holdning har stor betydning for vår felles atferd. Når jeg imidlertid støtter kriminalisering av horekunder i Norge, er det av andre grunner. Jeg tror nemlig det kan bidra til å begrense et sterkt voksende marked. Kort sagt: Hvis færre kjøper sex på gata i Oslo, blir det også færre gateprostituerte. Norske forretningsreisendes atferd i utlandet er neppe bedre eller verre enn andre forretningsreisendes. Jeg tror heller ikke det vil ha spesielt stor virkning på det internasjonale sexmarkedet om nordmenn på reise avstår. Når jeg synes at norske selskaper i likhet med staten, kommunene og de store organisasjonene bør ha nulltoleranse for sexkjøp som en del av sin etiske kodeks, er det rett og slett fordi det bør være vår holdning. De selskapene som staten selv eier, delvis eller helt, må gå foran. Og det gode eksempel skal aldri undervurderes. Ofrene for menneskehandel er blitt mer synlige de siste årene, debatten om hva vi skal gjøre for å bekjempe og forhindre dette, likeså. Men synligheten har fått flere til å reagere. Og det er bra. Vi har et felles ansvar for å bekjempe menneskehandel, både i vårt eget land og internasjonalt. Allerede i 1949 vedtok FN en konvensjon for avskaffelse av menneskehandel og prostitusjon, men det har gått smått siden. Et voksende og betalingsdyktig marked med skyhøye fortjenester for bakmennene gjør at vi sannsynligvis er lenger fra målet nå enn da. Det betyr imidlertid ikke at vi skal gi opp. Kampen må intensiveres. Vi må gjøre mer for å bekjempe og slå ned på menneskehandel. Vi må gå nye veier. Jeg synes Regjeringens tiltaksplan for menneskehandel er et vesentlig bidrag til dette. Staten har altså innført regler mot kjøp og aksept av seksuelle tjenester for sine ansatte. Det betyr mye, fordi staten er en av landets største arbeidsgivere. LO oppfordrer i dag alle medlemsforbundene og de øvrige partene i arbeidslivet til å innføre regler mot kjøp av seksuelle tjenester. NHO mener det samme. Det er viktig og gledelig at arbeidslivets organisasjoner tar tak i dette, også fordi sexhandel har vært brukt og stadig er en del av smørekulturen i internasjonalt næringsliv. I mitt tidligere liv har jeg arbeidet med informasjon og kommunikasjon som middel til å endre holdninger og til å påvirke atferd. Dypest sett er det vel egentlig det vi driver med, alle vi som driver politisk virksomhet – skjønt noen er mer upåvirkelige enn andre. Holdninger dannes ikke på kort sikt. De skapes bare over tid. Regjeringen satte i fjor i gang en treårig informasjonskampanje mot menneskehandel. Det er prisverdig, selv om tre år er et relativt kort perspektiv for holdninger som skal skapes. Men kampanjer kan, som kjent, forlenges. Hovedsaken er at vi i vårt samfunn og næringsliv kontinuerlig har et våkent øye på menneskehandel. Til å hjelpe oss med det har vi bl.a., og heldigvis, Inga Marte Thorkildsen.