Inge Lønning (Høyre), 2004-12-03:
Utenrikskomiteens leder sa at vi befinner oss «ved et sikkerhetspolitisk veiskille», og det er et godt bilde. I forlengelsen av det bildet kan det vel være verdt å understreke at det er et politisk spørsmål som Stortinget fikk fremlagt i redegjørelsen fra forsvarsministeren, og det er et politisk spørsmål vi diskuterer. Denne forsamling er ikke en forsamling av jurister, og den side av saken bør håndteres på annen måte. Vi lever i en tidsalder hvor hukommelsen har en tendens til å bli kortere og kortere. Vi har snart fullført fire år av et nytt årtusen, men ofte kan man ha inntrykk av at det er svært sjelden at hukommelsen strekker seg tilbake til forrige årtusen. Derfor kan det være verdt å minne om at det er et interessant historisk perspektiv knyttet til forsvarsministerens redegjørelse for Stortinget. Norge opphørte med å føre nøytralitetspolitikk den 9. april 1940. Etter den tid har Norge aldri forsøkt å føre noen nøytralitetspolitikk. Vi sluttet oss til NATO-samarbeidet fra første stadium. Men noen vil kanskje erindre at den gangen da de to nordiske landene Danmark og Norge bestemte seg for å bli medlemmer av NATO, var det to andre nordiske land som fastholdt meget sterkt sin nøytralitetspolitikk. Det var Sverige og Finland. Svært mange i Norge ønsket den gang en nordisk forsvarsallianse istedenfor tilslutning til NATO-samarbeidet. Nå viste vel den prosessen at det aldri var noen realisme i ønsket om en nordisk forsvarsallianse. Det skyldtes de storpolitiske forholdene, og det skyldtes de nordiske lands nære naboskap til det som den gang var Sovjet-imperiet. Det førte også til at det nordiske samarbeid etter hvert som det vokste frem, ikke i det hele tatt kunne omfatte utenrikspolitiske, sikkerhetspolitiske og, aller minst, forsvarspolitiske problemstillinger. Det var en betingelse for at de nordiske land kunne utvikle sitt samarbeid, at disse problemstillingene var tabubelagt og ikke ble berørt når de nordiske land møttes. Etter det som skjedde ved inngangen til 1990-tallet, det siste tiåret av forrige årtusen, er alle ting endevendt. Vi lever i en virkelighet også i vårt nordlige hjørne av Europa som er blitt totalt annerledes. Sverige og Finland holder fremdeles formelt på sin nøytralitet og har derfor ikke ønsket å delta i NATO-samarbeidet formelt. Men alle vet at reelt er Sverige og Finland dypt integrert i NATO-samarbeidet og deltar også med militært personell i NATO-operasjoner. Vi er i en helt ny situasjon, og det er det som illustreres når nettopp Sverige og Finland henvender seg til Norge og anmoder Norge om å bidra til at disse tre land i fellesskap kan påta seg ansvaret for å etablere en av de kampgrupper som EU har bestemt seg for å opprette. Dette viser, om man skulle si det veldig generelt, at etterkrigstiden definitivt er forbi, og at den tankeverden som hørte etterkrigstiden til, er en tankeverden som ikke lenger er aktuell. Det viser også at Europa i dag må, kan og vil ta ansvar selv for sikkerheten i sitt eget hus, det europeiske hus. Det er noen som liker det å fremstille det som om det europeiske samarbeidet er en slags sammensvergelse rettet mot USA. Det er det ikke. Det var faktisk det som var begynnelsen til at EU tok mål av seg til å utvikle en felles utenriks- og sikkerhetspolitikk, at det fra Washington ble sagt helt klinkende klart at nå må Europa snart være i stand til å ta en større del av ansvaret selv, man kan ikke fortsette å basere seg på et evigvarende amerikansk militært nærvær i Europa. Det kan jo også være verdt å minne om det en tidligere amerikansk utenriksminister, Henry Kissinger, sa i sin tid, at problemet for USA når det gjelder å forholde seg til Europa, er at det ikke finnes noen telefon som det går an å ringe til. Det finnes ingen adressat på den andre siden av Atlanteren. Det er ikke lenger tilfellet. De som følger med på de daglige dramatiske nyhetssendinger fra Ukraina, vil vite at nå har Europa både en telefon og en adresse, og EU er faktisk i stand til å spille en konstruktiv meglerrolle i kritiske situasjoner i vårt eget nære nabolag. Det burde alle glede seg over, for det er et langt skritt fremover når det gjelder å ivareta sikkerheten for hele Europa. Det er grunn til å minne om at NATO og EU mer og mer er to sider av samme sak. 19 av EUs 25 medlemsland er i dag medlemmer av NATO og deltar altså i alle sammenhenger og beslutningsprosesser i begge organisasjoner. Med unntak av Norge, Island og Tyrkia er alle NATOs medlemsland EU-medlemmer, da selvsagt med unntak av Canada og USA, som ikke hører til det europeiske kontinent – det sier seg selv. Vi er altså i en situasjon hvor det ikke er noen strukturell interessemotsetning mellom det å være medlem av NATO og det å være medlem av EU. Tvert imot, det er det som gjør det mulig for alle disse landene å samarbeide både om de overordnede utenrikspolitiske linjer og de helt praktiske, konkrete tiltak som er nødvendige for å sette verden i stand til å håndtere krisesituasjoner av det slaget vi har sett mange eksempler på i de seneste år, på Balkan og på det afrikanske kontinent. Det er særlig disse to områdene som er utgangspunktet for EUs konsept med kampgrupper som på meget kort varsel skal kunne settes inn for å stanse folkemord og for å løse problemer som FNs sikkerhetsråd pr. i dag ikke er i stand til å løse, simpelthen fordi kapasiteten ikke finnes. Det gjør at man i svært mange situasjoner er nødt til å nøye seg med å produsere ord istedenfor handling. Norge har allerede to ganger deltatt i EU-operasjoner, i Makedonia da EU overtok ansvaret etter NATO, og i går, da EU overtok ansvaret for operasjonene i Bosnia, hvor vi har 13 norske eksperter som deltar i denne EU-operasjonen. La meg også minne om at alle norske regjeringer siden omveltningen tidlig på 1990-tallet har anstrengt seg til det ytterste for å gjøre det mulig for Norge å delta på ansvarlig og forpliktende måte i arbeidet for å skape en felles europeisk innsats i utenriks- og sikkerhetspolitikken. Regjeringen Stoltenberg meldte i år 2000 inn et betydelig norsk styrkebidrag. Regjeringen Bondevik, med Senterpartiet som ett av de tre partiene som deltok i regjeringssamarbeidet, anstrengte seg i 1999 til det ytterste for å få en særordning som gjorde det mulig for Norge å delta fullt ut i utarbeidelsen av felles utenriks- og sikkerhetspolitikk i EU, altså et engasjement som ville vært langt mer forpliktende og langt mer omfattende enn det som nå er den aktuelle problemstilling. Jeg minnes meget vel i forrige stortingsperiode at det var med stor beklagelse den daværende regjering, med de tre regjeringspartiene, og de to store opposisjonspartiene her i salen, Arbeiderpartiet og Høyre, tok til etterretning at EU ikke var villig til å inkludere Norge i dette. Som sagt, det er et poeng å ha hukommelsen, i hvert fall nærhukommelsen, i behold.