Trine Skei Grande (Venstre), 2014-10-14:
Rettssikkerhet, rettsvernet mot vilkårlig domfellelse, er en av sjølve grunnsøylene i et demokrati. Det er en av sjølve grunnsøylene for at vi skal ha respekt for de vedtakene og den autoriteten som skal ligge i nasjonale institusjoner. De avgjørelsene vi her snakker om, er ikke småavgjørelser. Dette er avgjørelser som kan ha med liv og død å gjøre, eller som er veldig store i ethvert menneskes liv. Vi har hatt mange debatter i denne sal om hvordan vi skal utøve rettsstatens prinsipper. Det er viktig at vi har en rettsstat som er både rettssikker, effektiv og også rettferdig. Det spørsmålet man stiller seg etter at Advokatforeningens prosedyregruppe har lagt fram den rapporten med de funnene som presidenten redegjorde for i interpellasjonsteksten, er: Har vi her et system som er rettssikkert, effektivt og rettferdig? Da mener jeg at det er vår jobb som politikere å løfte den debatten og måle våre prinsipper opp mot praksisen og virkeligheten. Klarer vi å måle dette opp mot de lovene som er vedtatt i denne salen, og de politiske vedtak som er fattet i denne salen? Talerlista til nå er ikke prangende og stor i forhold til synet på rettssikkerhetsdebatter i denne sal, men jeg mister ikke motet av den grunn. Vi som jobber med dette feltet, har lenge fått tilbakemeldinger fra både advokater, folk som jobber på asylmottak – og andre – om at de av og til oppfatter vedtakene som et lotteri på liv og død, der uærlighet av og til lønner seg, og der man ikke får lagt fram sakene sine på skikkelig vis. Ut fra det, og ut fra den rapporten som foreligger, har jeg noen spørsmål til statsråden. Denne rapporten ble lagt fram av Norges Juristforbund allerede i august, og den satte søkelyset på de prinsipielle sidene ved hele utlendingsfeltet vårt. Her fikk man hjelp av de fremste advokatene på dette området til ikke bare å se på enkeltsaker, men til å se på de prinsipielle delene av dette. Så mitt første spørsmål er hvorvidt statsråden har et syn på den rapporten som allerede nå er lagt fram. Bare for å si litt om bakgrunnen: Advokatforeningens prosedyregruppe gikk ikke bare gjennom noen få saker; de gikk gjennom 1 755 saker, der alle dokumentene ble lest. Ut fra den gjennomgangen fant man noen svakheter som man ville teste for rettssystemet. Dette er ikke snakk om 74 saker isolert, det er snakk om 74 saker som representerer de svakhetene man fant etter en gjennomgang av 1 755 saker. De fant da grunn til å løfte noen av de sakene prinsipielt og til både å se på svakheter i saksbehandlinga og på gale avgjørelser sett på bakgrunn av de lover og regler som er vedtatt i denne saken. Gruppa har påvist en gjennomgående svakhet som jeg tror statsråden sikkert er kjent med, nemlig at Utlendingsnemnda mer og mer har utviklet seg til å bli en stat i staten ved at et overveldende flertall av asylsaker blir gjort av nemndleder alene – noe som ikke var meninga da disse sakene ble vedtatt i Stortinget – at UNE ikke fungerer som et «domstolslignende organ», som er et politisk brukt begrep her, og slik det opprinnelig var ment, og dessuten at det blir fattet feilaktige vedtak uten at noen av sakene blir rettslig prøvd, og at UNE mangler den barnefaglige kompetansen. Det som vel har forskrekket meg litt, når man legger fram en sånn rapport, er hvilken holdning kritikken er blitt møtt med. Jeg mener at det er bra at noen tester og kontrollerer staten og statens jobbing. Til det har vi Riksrevisjonen, men vi har også de faglige gruppene som skal gjøre det. Dette er en bakgrunn jeg og statsråden hadde i tidligere år som medlemmer av kontroll- og konstitusjonskomiteen. Men når det blir fremmet såpass alvorlig kritikk, er jeg ganske skuffet – ja, også litt sjokkert – over den måten UNE har møtt dette på, ved å kalle hele rapporten misvisende. På hjemmesida si skriver de at den «ikke gir en virkelighetsbeskrivelse som er dekkende». Og videre: «Rapporten er preget av for sterke konklusjoner på spinkelt grunnlag, en skjev fremstilling av tidligere evalueringer av UNE, og at relevant informasjon er utelatt.» Det med «spinkelt grunnlag» er i og for seg lett å motbevise når vi ser at det er over 1 750 saker som ligger i bunn. Det jeg kanskje er mest skuffet og forundret over, er at UNE omtaler dette som framstilt som «en seier for seg, og et tap for UNE». Det er ikke statlige institusjoner som vinner over mennesker. At statlige institusjoner omtaler seg sjøl – når de skal forvalte et regelverk, vedtatt i denne saken – som at man vinner over andre institusjoner, syns jeg er smålig. Jeg syns også at når den gruppa vi snakker om, også mottar rettssikkerhetsprisen fra Juristforbundet for den jobben de har gjort, burde man kanskje være litt mer undrende og ha en litt bedre dialog om hvordan vi kan gjøre ting bedre framover. Nemnda bør innrømme at vi faktisk har noen utfordringer på dette feltet, og at det er bra at noen setter det i fokus og viser at vi har problemer. Jeg vet at statsråden også har hatt lignende standpunkter da vi satt sammen i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Så mitt andre spørsmål er: Hva tenker statsråden om de svakhetene som prosedyregruppa har påvist? Dette er ikke et spinkelt grunnlag. Dette viser gjennomgående svakheter, og det er ikke sånn at noen seirer over enkeltpersoner, eller at noen vinner i kampen. Det sier noe om en holdning i en statlig institusjon som jeg også syns at statsråden bør ta et oppgjør med. Det blir også sagt at UNE har snudd i mange av sakene, og at det beviser at da Advokatforeningens prosedyregruppe tok det opp, ville det nok blitt endret uansett. Hvis man ser på de sakene, er de omgjort etter at stevningsvarselet ble sendt og at en sak er åpnet, og noen er faktisk omgjort etter at hovedforhandlingene er ferdig, men før dom er falt. Å si at det ikke er domstolsbehandlinga som har endret vedtaket, mener jeg da er feil. Vi i Venstre har også lyst til å utfordre statsråden på noen av konklusjonene i rapporten. Den sier at Utlendingsnemnda ikke burde ha hatt en ny ankeinstans for asylpolitikken, eller at UNE kanskje burde vært erstattet av andre, også av en domstol. Dette vet jeg er debatter som også har pågått i statsrådens parti, og det gjelder sikkert de fleste andre partiene på Stortinget, men det er klart at her har vi et forbedringspotensial. Spørsmålet mitt er: Deler statsråden UNEs syn på rapporten, og bør vi også se på andre måter å organisere dette på, eller er alt perfekt som i dag? Det siste jeg har lyst til å ta opp – for rettshjelpsbehovet som er kommentert i rapporten, skal representanten Nybø ta opp – er behovet for kontradiksjon, altså behovet for å få muligheten til å legge fram sin sak. I rettsstaten Norge står dette veldig sterkt – det står så sterkt at blir man utsatt for fengsling, har vi en prosedyre knyttet til muligheten for å møte opp personlig og legge fram sin sak. Det tar ofte ikke lang tid. Fengslingsmøter her borte i gata varer ofte kanskje bare i 15 minutter, så har folk fått lagt fram sin sak. Det å møte ansikt til ansikt og få lov til å framstille saken sin ikke bare gjennom juridiske dokumenter skrevet av andre, er faktisk en viktig del av hele rettsstatsprinsippet vårt. Det stilles ofte spørsmål om hvorvidt vårt system, som er så papirbasert, er riktig når det gjelder den gruppa som vi her skal behandle. Så mitt tredje spørsmål er hvorvidt statsråden ser at vi har utfordringer med hensyn til kontradiksjon og med hensyn til behovet for at partene skal få møte opp personlig og legge fram sin sak, og at det kunne ha økt rettssikkerheten i prosessen uten å øke byråkratiet, og uten å øke tida det tar å behandle saken.