Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2015-06-19:
Det finnes ikke et eksakt tall – en størrelse – som forklarer hvordan et land og et folk tar det rette internasjonale medansvar, hvor mye penger det er riktig å bevilge, eller f.eks. hvor mange av FNs kvoteflyktninger det er korrekt å motta. Det finnes ikke en norm vi kan konsultere for å finne det rette svaret på hvordan vi bistår mennesker i nød, mennesker på flukt, mennesker som opplever livsvilkår dramatisk forskjellige fra våre. Vi kan heller ikke gå til et oppslagsverk for å få svar på om det i det hele tatt er rett og viktig å bidra, ta ansvar, medansvar, dele og hjelpe andre mennesker i nød. Dette koker ned til et verdispørsmål om solidaritet og medansvar har betydning, om det er viktig, og om vi bør bry oss. Det er her politikken gir mening. Det er et politisk ansvar og en politisk mulighet å vurdere slike spørsmål om hva vi mener er riktig, viktig og nødvendig, å veie det vi lærer om den desperate situasjonen i og omkring Syria, f.eks., og fremme forslag til handling. Den avtalen som ble oppnådd 10. juni mellom partier som utgjør et bredt flertall i Stortinget, er et uttrykk for nettopp dette – et resultat av den muligheten demokratiet faktisk gir: Muligheten til å fremme forslag til vedtak som både fanger opp et stort engasjement blant folk, i partiene og i store deler av det sivile samfunnet, gi engasjementet retning og konkret utløp i vedtak. Arbeiderpartiet støtter fullt og helt opp om resultatet. Norge vil ved inngangen til 2016 doble den økonomiske støtten til flyktning- og nødhjelpsarbeidet i regionen, en hjelp som vil bli kanalisert gjennom erfarne organisasjoner innenfor og utenfor FN-systemet. Med avtalen om mottak av kvoteflyktninger fra Syria vil antallet økes i forhold til planlagt nivå for årene 2015, 2016 og 2017. Vi følger opp med økt støtte til bosetting og integrering i kommunene, og partiene bak avtalen vil behandle regjeringens varslede pakke for bosetting og integrering i behandlingen av statsbudsjettet for 2016. Denne avtalen er et godt kompromiss, alle parter har måttet gi og ta, og forhandlingene ble ført på en måte som gjør at seks partier tar eierskap til den. Dette er avgjørende. For Arbeiderpartiet var det viktig å få regjeringen med – regjeringen som skal gjennomføre mange av de konkrete oppgavene som følger av denne avtalen. Vi registrerer det ene regjeringspartiets – Fremskrittspartiets – håndtering av saken. Partiet deltok konstruktivt i forhandlingene, men valgte å trekke seg ut. Det er en ærlig sak. Høyre står bak avtalen, statsministeren står bak avtalen, og vi legger derfor til grunn som en selvfølge at regjeringen vil sette den ut i livet. At det skal skje med aktiv motstand fra regjeringspartiet Fremskrittspartiets stortingsgruppe, forteller sitt om hvilken sprikende praksis regjeringspartiene nå legger seg på. Det må høre til de absolutte sjeldenhetene at vi i dag ser et regjeringsparti fremme forslag om folkeavstemning mot regjeringens egen politikk. Det er diskusjon om flyktningpolitikken; det er naturlig. Men det er også avgjørende at det er bred samling om den politikken vi legger til grunn, og de vedtak vi fatter, slik det i dag er om asylpolitikken. Det er avgjørende for menneskene som kommer, at de opplever at et mest mulig samlet politisk lederskap ønsker dem velkommen. Og det er avgjørende for kommunene som skal bosette og integrere i det daglige. Jo mer vi er samlet om på Stortinget, jo mer kan vi vente samling om lokalt – jo mer kan vi håpe på engasjement fra det sivile samfunn og frivilligheten, som er så viktig for vellykket integrering. De siste ukene har vi snakket om flyktninger fra Syria i benevnelsen «tusentall». Jeg har forståelse for at dette kan virke overveldende for mange, som om tusener fra en dag til en annen dukker opp i et nærmiljø i en liten kommune. En student jeg møtte i Ålesund på et politisk møte, sa det på en annen måte. Hun minnet om at dette handler om at hver kommune i gjennomsnitt tar i mot fire, fem familier i året over to, tre år, eller én flyktning per 1 500 mennesker som bor i Norge. Det som skjer da, er at enkeltmenneskene og familiene trer fram. Vi vet at det vil kreve noe av oss å lykkes i gjennomføringen av denne avtalen. Men det er mulig – og vi kan klare det. Dagens debatt handler også om det reviderte budsjettet, og vi har nettopp hørt finansministeren forsvare en revisjon av et budsjett som vi først og fremst mener forteller en historie om en regjering på etterskudd. Stigende ledighet og nedgang i sysselsettingen har lenge vært varslet uten at dette har utløst nødvendig handlekraft fra regjeringens side. I lang tid etterlyste både vi og partene i arbeidslivet et bedre permitteringsregelverk og flere tiltaksplasser. I fjor høst foreslo også vi en pakke for vekst i hele landet, med særlig innsats for økt sysselsetting i viktige næringer for Norge. En slik aktiv næringspolitikk har flere ganger blitt avvist av regjeringen, slik den blir i denne revisjonen. Svaret har vært at de følger nøye med på situasjonen, men i mellomtiden taper bedriftene kompetanse, og vi har gått glipp av viktige muligheter. Arbeidsledigheten har for første gang krøpet over 4 pst. For de unge er tallene enda mer alvorlige, og ledigheten ble målt til nær opp mot 10 pst. i første kvartal i år. Da trengs det sterkere lut enn det regjeringen har lagt opp til i revidert budsjett, og derfor fremmer vi flere forslag rettet inn mot å bekjempe ungdomsledigheten. Det handler om alt fra tydeligere prioritering i Nav-systemet, et mer fleksibelt dagpengeregelverk, støtte til bedriftsintern opplæring, flere offentlige lærlingplasser m.m. 30–40 pst. av disse unge som er ledige, har ikke gjennomført/fullført videregående opplæring. Vi må sette inn et krafttak. Budsjettet for 2016 er Høyre–Fremskrittsparti-regjeringens første egne gjennomarbeidede budsjett. Vi kan være enige om mye i norsk politikk, men dette budsjettet viser tydelige skiller mellom posisjon og opposisjon i synet på hva vi bør løse sammen, investere i sammen – og hvor vi er best tjent med å løse oppgavene hver for oss. Regjeringen foreslo skattekutt, der 50 pst. av lettelsene skulle gå til de 5 pst. som har mest fra før, en oppskrift på å dra landet i retning av økende forskjeller, selv om jeg merket meg Høyres finanspolitiske talsmann mente det var omvendt, at dette kom til å føre til mindre forskjeller i Norge – det var et interessant regnestykke. Jeg mener det bryter med noe grunnleggende i Norge, nemlig at det er de med sterkest rygg som skal bære den tyngste bør. I motsetning til regjeringen mener vi at politikkens oppgave er å slå ring rundt at Norge er et land med relativt små økonomiske forskjeller. Det er en fordel for vårt land. Og vi mener regjeringen og finansministeren bør ta til seg budskapet fra for eksempel OECD, som nylig kom med fire klare råd for å motvirke økte forskjeller: jobbe for et mer likestilt arbeidsliv føre en aktiv politikk for flere og bedre jobber og jobbe for et inkluderende arbeidsliv tidlig innsats i skolen med særlig god oppfølging de første skoleårene skattesystemet må virke omfordelende Vi vet nå at stor ulikhet ikke bare bør bekjempes ut fra sosiale hensyn og fordi det er rettferdig, men også fordi store økonomiske forskjeller skader den økonomiske veksten og evnen til omstilling. For Norges del har ikke slike råd pleid å være spesielt kontroversielle, de har ligget til grunn for den norske modellen. Men nå har altså finansministeren muligheten til å gjøre noe med dette, hun som sa i valgkampen at hun mente den norske modellen står i veien for det norske folk, og vi har en regjering som tror på teorien om at skattekutt til de aller rikeste skal sildre ned over resten av økonomien og skape vekst, til tross for at Finansdepartementet nok en gang har bekreftet at det ikke er «grunnlag for å budsjettere med dynamiske effekter i 2015 av forslagene til skatteendringer». Regjeringens budsjett i fjor viste fram en gal prioritering av den handlefriheten vi har – revisjonen endrer ikke på det. I stedet for skattekutt som ikke virker, kunne vi valgt en bedre kommuneøkonomi, en bedre sykehusøkonomi, mer til investering i kollektivtrafikken i storbyene, og en tydelig satsing på våre strategiske næringer. Det er denne retningen vi inviterer velgerne til å gi sin stemme til ved årets valg.