trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2012-10-17:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg må si at jeg er skuffet over svaret. Når det er slik at liv og helse står på spill, har man noe som heter ambulanse og utrykningskjøretøy, og de ivaretar akkurat den biten. Men jeg registrerer at statsråden ikke ønsker å gjøre det enklere for hjemmetjenesten i Tromsø, som ønsker å gi brukerne en bedre og mer hensiktsmessig tjeneste. I dag er det slik at de ofte må kjøre rundt i en time for å finne en parkeringsplass, og ofte finner de en parkeringsplass langt unna brukerne og må da dra tungt utstyr med seg på en lang gåtur. Det fungerer svært lite hensiktsmessig. Tromsø kommune gjør ikke dette for å spare penger, men rett og slett for å gi brukerne et bedre tilbud, slik det var tidligere da tidligere politimester Truls Fyhn brukte vett og forstand og ikke holdt opp de hellige skiltene – og sørget for den dispensasjonen. Da spør jeg statsråden: Har det kommet klage på det som var tidligere under Truls Fyhn, da man hadde en slik dispensasjon?
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2012-10-17:
Jeg vet ikke om statsråden har oppfattet det, men det Tromsø kommune og jeg ønsker, er endring av skiltforskriftene. Den kan altså statsråden gjøre, dersom statsråden ønsker det. Jeg synes det blir feil å vise til de skiltforskriftene man har i dag. Det er dem vi ønsker å endre, rett og slett for å sette brukerne av denne tjenesten i fokus, slik at de får et godt, fornuftig og trygt vedlikehold. I dag er det slik at de som har med kontroll og vedlikehold av veinettet å gjøre, har en slik dispensasjon fordi de har uniformerte biler og gule lys på taket. Men det kan ikke hjemmetjenesten i Tromsø eller andre deler av landet ha, rett og slett fordi man har en stivbeint forskrift. Synes statsråden det er viktig å lytte til lokaldemokratiet i slike saker, eller er et stivbeint lovverk det viktigste statsråden har å forholde seg til?
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2012-10-17:
Jeg har et spørsmål til kulturministeren: «Stadig flere både utredninger og Konkurransetilsynet peker nå på hvordan fraværet av reell konkurranse i bokmarkedet gir leserne unødvendig høye priser, og regjeringen mener vel ikke at dét er i lesernes interesse? Flere forlag varsler også at maktkonsentrasjonen gjør det vanskelig å overleve i dagens dysfunksjonelle marked. Hva gjør statsråden for å gjenopprette sunne markedsmekanismer innenfor rammene av konkurranseloven for bokmarkedet, slik at mangfold og forfatterinteresser ivaretas?»
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2012-10-17:
Bokbransjen har store utfordringer i dag. Vi ser at det er stor økning i nedlasting av ebøker på engelsk. Det skyldes at regjeringen har valgt ikke å fjerne momsen på ebøker, man ser at det blir billigere å laste ned fra utlandet – med de konsekvenser det har. Det går ut over norske forfattere, det går ut over det norske språk og ikke minst norske lesere fordi tilbudet på norsk blir dårligere. En ny boklov sier statsråden vil sikre en bred utgivelse av smale bøker. Kan da statsråden garantere smale bøker? Daglig forkaster de store forlagene bøker, som forfatterne kommer med med luen i hånden, og sier at dette ikke er bra nok. Jeg har skjønt at statsråden garanterer smale utgivelser, men da kunne jeg godt tenke meg at statsråden også definerte hva smale utgivelser er for henne.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2012-10-17:
Statsråden sier at en ny boklov skal være framtidsrettet, og at det skal sikre smale utgivelser. Når det er vanskelig å definere «smale utgivelser», eller at statsråden ikke ønsker å gjøre det, ser jeg et problem allerede der. Når heller ikke regjeringen og statsråden tar inn over seg dette med momsfritak på ebøker, og at eboken er kommet for å bli, synes jeg at man da går litt baklengs inn i den fremtidsrettede tankegangen. Konkurransetilsynet har pekt på at dagens boksystem og eventuelt en ny boklov vil være konkurransevridende. Som kjent har Stortinget, i hvert fall fram til i dag, lyttet til Konkurransetilsynet og ment at det tilsynet var verd å høre på – men ikke akkurat når det gjelder boklov, har jeg skjønt. NRK har hatt en reportasje fra Danmark. Ved at de har fjernet bokloven, opphevet dette med at man skal kunne styre hvem og hva som skal leses hvor, har man klart å øke leselysten for billige bøker i Danmark, der forfatterne tjener mer penger. Mener statsråden at norsk litteratur som er billig, ikke er verd å lese?
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2012-10-17:
Konklusjonane i dei utgreiingane som Kulturdepartementet har fått gjennomført, viser det stikk motsette av det representanten Thomsen hevdar. Utgreiingane konkluderer med at land med fastprisreguleringar har eit breiare og meir mangfaldig litteraturtilbod enn land med fripris på bøker. Oslo Economics konkluderer òg med at dersom marknadsdelane basert på totalomsetning vert lagde til grunn, er det lite konsentrasjon i den norske bokmarknaden. Det viser at det er reell konkurranse. Regjeringa har vedteke å vidareføre fastpris og setje i gang arbeidet med ei boklov. Dersom føresegnene i konkurranselova skulle gjelde fullt ut for bokbransjen, ville det bety fri pris på bøker. Regjeringa har kome til at sunne vilkår i bokbransjen vert best varetekne med ei ordning med fastpris. Det er meir hensiktsmessig å regulere denne ordninga i ei eiga boklov enn gjennom dagens unntak frå konkurranselova § 10. Formålet er at norsk litteratur framleis kan verte prega av høg kvalitet og rikt mangfald, omfatte nyskaping og breidd, og at det skal gi god tilgang til litteraturen over heile landet. På den måten får lesarane fleire valmoglegheiter, ikkje berre bestseljarar, men òg smalare litteratur og bøker av ukjende forfattarnamn og debutantar. Gjennom ei boklov vil me både leggje opp til sunne marknadsmekanismar i bokbransjen og sikre lesaranes og forfattaranes interesser, som representanten Thomsen etterspør. Blant anna kan ein unngå bruk av såkalla maktrabatt frå store bokhandlarkjeder overfor mindre forlag ved ei form for avanseregulering som ein del av føresegnene i boklova. I lovarbeidet vil det verte vurdert spørsmål om korleis ein bør regulere avanse, volumrabatt, marknadsføringsstøtte og andre overføringar frå forlag til avtakarledd. Det er sterke kulturpolitiske argument for ei slik regulering. I tillegg til å beskytte dei mindre forlaga vil ei slik avgrensing òg beskytte breiddebokhandlarane i konkurransen mot dei alternative omsetningskanalane som ikkje varetek kulturpolitiske omsyn, men berre prioriterer bestseljarane. Det er òg i lesaranes interesse. Europeiske boklover har alle vedtak om avanseregulering som avgrensar forlagas moglegheit til å hente ut auka marginar i bokhandlarleddet. Det var nokre refleksjonar om sunne marknader.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2012-10-17:
Eg meiner at forleggjarane sjølve må vurdere kva for bøker dei ønskjer å gi ut. Det me er opptekne av frå ein kulturpolitisk ståstad, er at det ikkje berre skal vere dei openbert kommersielle suksessane som vert prioriterte. Det er det som er omsynet bak ei boklov. Me er òg opptekne av at boklova skal vere framtidsretta, at ho skal kunne vareta omsynet til og behovet for nyskaping og innovasjon innanfor denne bransjen. Det betyr òg at ho må kunne leggje godt til rette for utviklinga innafor ebok-marknaden. Eg er glad for å kunne seie at det i Noreg går forholdvis bra på det området. Per september 2012 var det om lag 3 000 ebok-titlar i Noreg, der 1 200 av dei kom ut i år. Til samanlikning var det i Sverige, som er eit friprisland med nesten dobbelt så mange innbyggjarar, rundt 4 500 titlar.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2012-10-17:
Leselysta i Noreg er høg, og ho er aukande. Representanten viser til Konkurransetilsynet sine anbefalingar og vurderingar omkring ei boklov. Konkurransetilsynet har lagt mest vekt på pris og at ein skal kunne konkurrere på pris. Pris er sjølvsagt viktig, men like viktig er det at boktilbodet er breitt. Det er eit viktig kulturpolitisk omsyn. Det legg òg godt til rette for at lesarane får flest moglege og best moglege valmoglegheiter. Representanten er oppteken av at definisjonen av «smale utgivelser» er vanskeleg, og vil helst at kulturministeren skal gripe inn i det. Eg meiner at det er viktig at eg som kulturminister ikkje er ein smaksdommar for kva som er potensiell bestseljarlitteratur, og kva som er smal litteratur, men at eg legg mest mogleg til rette for breidd og mangfald.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-02-16:
Jeg tolket som sagt utenriksministerens redegjørelse på tirsdag og for så vidt avslutningen av innlegget hans her i dag som at han kanskje begynner å bli litt betenkt over den EØS-skepsisen som begynner å bre seg langt inn i Arbeiderpartiets egne rekker og langt inn i fagbevegelsen. Som jeg antydet i mitt innlegg, ser vi en klar tendens til at sterke krefter i regjeringa nå driver et slags «brinkmanship» mot EØS-avtalen, der det kommer stadige trusler om bruk av reservasjonsretten, der man stadig truer med bruk av dissens i regjeringa, osv. Spørsmålet er om utenriksministeren anser at de signalene som nå kommer fra regjeringa – en regjering som har som sitt formelle styringsgrunnlag å styre på bakgrunn av EØS-avtalen – er egnet til å underbygge tilliten til EØS-avtalen.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-02-16:
Jeg takker også forsvarsministeren for en slags miniredegjørelse. Jeg deler fullt ut de perspektivene som kommer der. Vi har fra Høyres side også i dag et møte med den konservative gruppen i Nordisk råd, nettopp om sikkerhets- og forsvarspolitikk, som er en god arena for å diskutere også det nordiske perspektivet. Men det har i den senere tid kommet signaler fra USA, Frankrike og andre land om at selv om tidsplanen for tilbaketrekning fra Afghanistan ligger fast, har det vært noen ønsker om å forsere tilbaketrekningen. Noen snakker da om sommeren 2013 som et mulig mål for dette. Samtidig har det kommet tilsagn om at man reduserer noe på antallet sikkerhetsstyrker som man driver opplæring av i Afghanistan akkurat nå. Utfordringen er jo at dette kan bidra til at man nå i sluttfasen faktisk underminerer noen av de resultatene man har oppnådd både sikkerhetsmessig og militært, og så å si slipper ballen for tidlig. Hva kan Norge gjøre for å bidra til at man holder oppmerksomheten oppe nå helt i sluttfasen?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Jeg har ikke forsøkt å benekte utfordringene med å innføre en felles valuta i tolv og etter hvert kanskje 27 land knyttet til deres evne til å føre en ansvarlig økonomisk politikk. Det er jo det som har skjedd, at man ikke har overholdt grensene i stabilitetspakten. Og som andre har nevnt: Euroen har uten tvil gitt Hellas adgang til billigere lån enn landet ellers ville ha fått. Så her har også markedet sviktet, som ikke tidligere så disse store ubalansene i ly av euroen og rimeligere lån. Men det jeg slo ned på i Slagsvold Vedums første innlegg, var det uttrykket han brukte om at EU kutter i Hellas. Det er greske politikeres ansvar at det de har lånt, er uforsvarlig, og at de ikke har ført en ansvarlig økonomisk politikk. Nå må de ha lån, og da forlanger de som skal gi dem lån, at de er i stand til å betale tilbake det lånet Det er smertefullt, men det er ikke EUs skyld.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2012-02-16:
Representanten Høybråten kom med klar kritikk når det gjaldt en eventuelt manglende balanse i Midtøsten-spørsmålet. Det har utenriksministeren svart på. Men det kunne vært interessant å høre hvordan utenriksministeren opplever at Israel ser på norsk balanse i dette spørsmålet. Opplever begge parter – særlig Israel – at Norge har den nødvendige objektivitet og balanse for å fremstå som en nøytral part i forhandlingene?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2012-02-16:
Syria er medlem av en rekke internasjonale organisasjoner og FN-underorganisasjoner. Det er reist en sak i en underkomité i UNESCO om Syrias medlemskap der. Jeg skal for så vidt ikke gå inn i detaljene her. Men det prinsipielle er: Vil Norge støtte eventuelle initiativ som kommer opp for å isolere og ekskludere Syria fra det gode internasjonale selskap, som en reaksjon på president al-Assads og det syriske regimets overgrep mot egen befolkning?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2012-02-16:
Forsvarsministeren tegner et bilde hvor vi får en redusert evne til kollektivt forsvar på det europeiske kontinent. Det er et alvorlig bilde, for vi vet hvor vanskelig det er å bygge opp igjen kapasitet når den først forsvinner, og Norge er jo et land som i stor grad har basert seg på denne evne. Hvilke konsekvenser ser forsvarsministeren med dette for Norge, og hva kan forsvarsministeren varsle at Norge eventuelt må gjøre annerledes for å møte og kompensere for dette tapet?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2012-02-16:
Afghanistan var også en del av redegjørelsen. Vårt militære nærvær der skal endres, og det er utfordringer på mange plan. En av utfordringene er Pakistan. Det har kommet rapporter i den senere tid som bekrefter det som tidligere har vært rapportert, at pakistansk etterretning understøtter Taliban-krefter også inne i Afghanistan, eller særlig i Afghanistan. På hvilken måte møter man denne utfordringen i en NATO-ramme?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2012-02-16:
Til debatten om ensidighet eller ikke: Når det gjelder Midtøsten, må jeg bare si at jeg har ikke angrepet utenriksministeren for ensidighet i hans anvisning av løsninger på Midtøsten-konflikten i redegjørelsen denne gangen, men hans analyse av kjernen i konflikten. Hvis jeg ved en ny lesning eller en ny forelesning om utenriksministerens redegjørelse kan finne balanse i hans beskrivelse av kjernen i konflikten, ville jeg være glad. Men jeg har altså ikke funnet det. Mitt spørsmål til utenriksministeren går på Hviterussland. I Aftenposten den 5. februar i år ble det sagt at menneskerettigheter ikke har vært et tema i forhandlingene med Hviterussland og de andre som vi i denne sammenheng forhandler om frihandel med. Det overrasket meg, for det har Stortinget alltid vært opptatt av i forbindelse med disse frihandelsavtalene at ble ivaretatt. Kan utenriksministeren avkrefte at så er tilfellet, og berolige Stortinget med at dette vil bli et tema hvis det ikke allerede har vært det?
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-02-16:
Det hadde vært veldig fristende å følge opp Hviterussland, men jeg er med i en liberal kampanje i alle europeiske parlamenter akkurat denne uken, så derfor skal jeg spørre om noe helt annet. Venstre har et liberalt søsterparti i Armenia, et land som beskrives som et styrt demokrati – altså ikke noe demokrati i det hele tatt. Vårt søsterparti, AMN, rapporterer gjennom den europeiske paraplyorganisasjonen vår, ELDR, om omfattende brudd på menneskerettigheter. I etterkant av valget i 2008 ble de fredelige protestene organisert av opposisjonen brutalt slått ned på. I mai er det igjen valg i Armenia. Det alle vi liberalere spør om, i samme uke, i alle europeiske parlament, er på hvilken måte utenriksministrene ser for seg at landene kan bidra til at det kommende valget i Armenia blir gjennomført på en fri og rettferdig måte, i tråd med demokratiske prinsipper.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-02-16:
I oktober 2010 rett før NATO-toppmøtet i Lisboa ba jeg utenriksministeren om en løypemelding i forhold til arbeidet med NATOs strategiske konsept, sett i lys av ønsket om å redusere betydelig kjernefysiske våpen samt Norges konkrete bidrag i den prosessen. I sin redegjørelse på tirsdag sa utenriksministeren at Norge merker økt tilslutning blant NATO-land til ønsket om å redusere kjernevåpnenes betydning, men at særlig Russland er en utfordring i den sammenheng. Det jeg ønsker å utfordre forsvarsministeren på, er hvilket konkret påvirkningsarbeid Norge gjør med hensyn til disse problemstillingene fram mot NATO-toppmøtet i Chicago i mai.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
La meg først si at Norge er ikke nøytralt. Vi inntar klare holdninger, vi støtter FN-vedtak, vi støtter internasjonale prinsipper som ikke kan kalles nøytrale. For meg er definisjonen på nøytralitet den internasjonale Røde Kors-komiteen, ikke Norge. Men vi ønsker å ha adgang og kontakt og respekt i begge leirer. Det oppfatter jeg at vi har. Jeg tror ikke jeg skal gå til den ene eller den andre part og høre hvorvidt de mener at vi er balanserte. Det viktige for oss er å ha tilgang og respekt for det vi står for. Det opplever jeg at jeg har når jeg opptil flere ganger i året er i Israel, hvor jeg møter hele lederskapet og opposisjonen og får anledning til å utveksle synspunkter, og hvor det alltid er ganske klar tale – begge veier. Det som er viktig for Norge nå, er å holde fast på det oppdraget vi har med å lede giverlandsgruppen, som skal ha sitt neste møte i Brussel i slutten av mars, og sørge for at stillstand i den politiske prosessen og en mer spent situasjon ikke fører til at arbeidet med å sikre de palestinske institusjonene – noe som er bra for Israel, og bra for palestinerne – stopper opp. Da merker vi, interessant nok, at mange av de kontaktene vi har på israelsk side, særlig på forsvarssiden, er opptatt av at dette arbeidet går videre og ikke stopper opp, for de ser tydeligere enn noen at dette også er av betydning for israelsk sikkerhet. Så jeg oppfatter at det viktige for Norge er å ha et bredt nettverk og å ha en realistisk forventning til hva vi kan bidra med. Det er altså ikke å være nøytral, det er å være tydelig i det vi står for, finne de veiene vi kan for å fremme de synspunktene og i størst mulig grad få gjennomslag for dem. Det får vi aldri alene. Det får vi når vi kan arbeide med andre grupper land, som de nordiske, de europeiske – og andre grupper land i verden.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Jeg er ikke kjent med dette som ble nevnt når det gjelder UNESCO. Jeg mener jo at fordelen med at Syria er medlem av disse organene, er at de møter bredsiden av kritikk når de stiller opp der. Jeg vil vel være ganske tilbakeholden med å tenke at en linje her skal være eksklusjon av særorganisasjoner som eventuelt skal befatte seg med helse eller utdanning, eller andre forhold som følge av politiske, dramatiske tilstander på hjemmebane. Hva som skjer i regionale organisasjoner som har hatt for vane å ekskludere medlemmer som ikke lever opp til standarder som de regionale organisasjonene har satt, er en noe annen sak. Men på generelt grunnlag vil jeg mene at fordelen vi har av å kunne møte Syria i FN, møte Syria i Menneskerettighetsrådet, holde deres representanter ansvarlig, sende klare budskap, er en hovedvei vi bør følge.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Jeg er veldig for den avtalen. Jeg er for dette direktivet det også snakkes om, og jeg er imot bruk av reservasjonsretten mot det. Men jeg er jo enig med andre representanter her som sier at det har ikke vært noen flom av reservasjoner. Det har faktisk vært én markering, på postdirektivet, som ennå ligger ganske stille i prosessen. Det er vel egentlig slik at debatten om reservasjon ikke svekker EØS-avtalen, for det er jo en del av avtalens mulighet. Så jeg kan ikke se at det i utgangspunktet er noe som svekker avtalens gyldighet og betydning. Det jeg er veldig skeptisk til, og uenig i, er når man vil si opp EØS-avtalen, eller når man opptrer på en måte som er slik at den egentlige hensikt er å svekke den. Det er blitt sagt veldig klart. Jeg har vært på Nei til EUs landsmøte for noen år siden, som sa at la oss gå etter direktiver med hensikt å svekke avtalen. Det er et legitimt mål. Jeg er veldig uenig i det, for jeg mener avtalen er viktig for Norge, og det er noe vi er nødt til å slå ring rundt. Men debatter og uenigheter og dem som argumenterer for reservasjon, har jeg faktisk respekt for.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Jeg takker for den nye fremføringen av dette gode avsnittet i redegjørelsen. Det ble ikke dårligere av å bli lest en gang til! Vi har vært tydelige på den norske regjerings rolle og Nobelkomiteens rolle når det gjelder å forklare sammenhengen med hvordan pristildelinger skjer. Jeg mener det har vært et norsk ansvar å forklare det. Det er f.eks. ikke slik at den norske utenriksminister deler alle oppfatninger som kommer om den prisen i den norske debatten. Det er ikke slik at Nobelkomiteens ulike representanter, som uttaler seg om prisen, uttaler seg på vegne av den norske regjering, norske myndigheter. Det kan være fremlegginger og vektlegginger i det som vi har andre syn på, og som er en annen del av norsk utenrikspolitikk, med tanke på det som skjer i Kina. Men det har vært viktig for oss å si at når en slik konflikt oppstår, er det klokt å gi begge parter ansvar for å komme videre. Det gjør vi på en måte som jeg mener bevarer integriteten som denne komiteen har i det norske samfunnet, samtidig som det også bevarer den norske regjerings integritet. Vi står for det vi har av holdninger, og så får andre holdninger som er kommet fram i den debatten – holdninger som ikke jeg nødvendigvis deler – stå for deres regning.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Til det første: Jeg behøver aldri forelese for representanten Høybråten, for vi snakker om sakene, og vi finner stort sett fram til de områdene der vi er enige, og der vi måtte være uenige, også om Midtøsten. De frihandelsavtalene EFTA inngår, skal vektlegge at handel er viktigere utover handel, at de også er knyttet opp til mål for samfunnet, utvikling og arbeid og menneskerettigheter. Så det betyr at også i disse forhandlingene skal de temaene komme opp. Det kan jeg bekrefte. Det er viktig å sette handel i en sammenheng med at handel er viktig utover handel i seg selv. Den skal bidra til noe, og den skal sette visse samfunnsmål. Det er ikke noen tvil om at det ofte blir blant de mest følsomme temaene i forhandlinger med stater som har andre syn på menneskerettigheter enn det vi har. Men desto viktigere er det at vi kommer også til de kapitlene. Der kan jeg bare understreke at vi også må ta noen debatter på egen hånd, internt i EFTA, hvor det kan være ulike syn på hvor sterkt man skal vektlegge de spørsmålene, og med de partene vi forhandler med. Men det hører hjemme også her.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Det er en fordel at dette er land som er medlem av organisasjoner i vår region, som har viktige prinsipper de har sluttet seg til. Det er en veldig viktig kanal når vi tar opp disse spørsmålene. Det gjorde jeg da jeg var i Armenia i oktober. Jeg hadde anledning til å snakke med den sittende president og også med opposisjonen, og det var viktig å si til begge parter at landene rundt som vil bistå Armenia i dets vei til å få til utvikling og et videre demokrati, holder landet ansvarlig for hvordan det respekterer disse fundamentale rettighetene. Det har vi tatt opp gjennom et eget bilateralt utenriksministerbesøk til Armenia. Vi tok det opp da den armenske utenriksministeren var i Norge, og vi bruker de multilaterale kanalene vi har for å få til det. Så ligger Armenia i en spent region. De har vanskelige forhold til mange av sine naboer, og det er noe som ofte blir brukt som en begrunnelse for hvorfor politikken ikke utvikler seg som den bør. Vi forsøker å gi styrke til at de likevel bør utvikle reformene, for det kommer til å styrke landet og landets egen integritet, selv om regionen er vanskelig. Så jeg kan bekrefte at vi tar opp disse spørsmålene der vi har anledning til det.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2012-02-16:
I redegjørelsen sier utenriksministeren følgende: «Norge beklager den situasjonen som nå preger de politiske forbindelsene. Vi er godt kjent med kinesiske myndigheters holdning, vi merker oss deres syn på både fredsprisen og prisvinneren og har tatt dette til etterretning. Vi ønsker fra vår side å komme videre – sammen med kinesiske myndigheter. Vi ønsker ikke å se at slik nedfrysing skal forekomme i fremtiden.» Utenriksministeren sier videre: «Vi strekker ut en åpen hånd og vektlegger at begge stater har et felles ansvar for å komme videre i gjensidig respekt og til nytte for begge land. Denne tilnærmingen ligger fast, og vi er rede til å ta vårt ansvar.» Mener utenriksministeren at Norge har et ansvar for hva som skjedde i forholdet til Kina og de forverrede diplomatiske relasjoner vi har med Kina, eller sier utenriksministeren med dette at Norge kun har et ansvar for å være med på å bedre forholdet til Kina?
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Jeg takker representanten Høglund for spørsmålet og vil begynne med å vise til et helt konkret initiativ som jeg tok på det forrige forsvarsministermøtet. Det var å tilby vårt operative hovedkvarter på Reitan som et pilotprosjekt for å se på hvordan nasjonale operative hovedkvarter kan kobles tettere på NATOs kommandostruktur. Det ble godt mottatt av våre allierte og ble også lagt til grunn for oppfølging. Dette dreier seg om å utnytte ressurser som allerede eksisterer nasjonalt, bedre i NATO-rammen. Den andre konsekvensen er at vi hele tiden må tenke på at i tillegg til å basere oss på artikkel 5-støtten vi vil få for andre når krisen blir stor nok, må vi ha en relevant og tilstedeværende evne til å møte en trussel inntil den når det nivået at man er nødt til å utløse artikkel 5-garantien. Dette krever nettopp en videre omstilling av Forsvaret i den retning vi nå har arbeidet med i flere år.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Jeg tror Norge var et av de landene som tidligst fokuserte på at man vanskelig kunne forstå utfordringen i Afghanistan isolert fra regionen. En rekke tiltak, ikke minst på utenriksministerens felt, har jo dreid seg om å få en bedre regional dialog om utfordringene – herunder naturligvis dialog med den aller viktigste naboen, Pakistan. Det er ingen hemmelighet at miljøer i Pakistan engasjerer seg på ulike sider av konflikten i Afghanistan, og at det er en del av bildet. Det beviser jo bare at man må finne løsninger som pakistanske politiske og andre krefter er med i, og det vil jeg si at NATO-alliansen er betydelig mer oppmerksom på nå enn man kanskje var da denne operasjonen i sin tid startet.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Jeg deler fullstendig representanten Eriksen Søreides bekymring for dette. Det var noen utspill ved opptakten til forrige NATO-møte som kunne gi inntrykk av, i hvert fall i media, at noen hadde tenkt å forlate Afghanistan før. Dette ble – på en god måte, mener jeg – sortert ut i møtet ved en felles understrekning av at vi står løpet ut, vi står på Lisboa-forpliktelsene, men at vi i denne perioden vil skifte fra et hovedfokus på å lede operasjoner til et hovedfokus på å støtte afghanskledete operasjoner. Det er viktig å kjenne sin besøkelsestid for når det skiftet skjer. Jeg tror det er riktig at det skiftet skjer i løpet av 2013, men hele tiden med et blikk på at vi skal være der sammen ut 2014, og at afghanerne både får budskapet om at tiden er inne til å ta mer ansvar selv, og får tryggheten for at vi ikke reiser dagen etter at denne transisjonen finner sted.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Dette er jo et spørsmål både om evne og om vilje. Som jeg sa i innlegget, er jeg bekymret for reduksjonen i NATOs kollektive evne – som altså ikke er jevnt fordelt, men større i noen kapasiteter enn i andre. Når det gjelder viljen, mener jeg den står ved lag. Det er også viktig å understreke at parallelt med de økonomiske utfordringene mange allierte nå ser, er det en økende interesse for Arktis, for havene generelt, for framvoksende stormakter, som representanten nettopp nevnte. Derfor ser jeg for meg at vi har et betydelig potensial for å videreutvikle og faktisk øke våre alliertes interesse også for våre nærområder. Helt konkret har jeg invitert med meg både min kanadiske kollega og min nederlandske kollega til Cold Response-øvelsen som vi skal gjennomføre i mars, i to ulike besøk. Det er et ledd i et arbeid som både utenriksministeren og jeg gjør for å vise fram de utfordringene og mulighetene vi har, til våre nære partnere.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Representanten Syversen stiller et meget betimelig spørsmål. Nå vil nok, nesten beklageligvis, balansen endre seg fordi amerikanerne står foran betydelige kutt. Men det betyr altså at vi kanskje får bedre balanse, men på et lavere nivå. Det gjør jo ikke saken spesielt mye bedre. Det vi lærte fra Libya, var at en rekke NATO-land – ikke minst mindre NATO-land som Norge og Danmark – i stor grad hadde evne til å bidra i den operative situasjonen. Men det infrastrukturelle, kommandomessige ledelsesapparatet som må ligge bak en slik operasjon, krever et betydelig amerikansk fotavtrykk, og hvis ikke det er til stede, har Europa mindre evne enn det mange kanskje trodde. Det er en av grunnene til at vi nå skal tenke «Smart Defence», gjøre mer sammen og nettopp se på disse tingene som binder oss sammen. Det er ikke å kjøpe flere stridsmidler som er hovedutfordringen, men det er å få dem til å virke sammen på en god og fornuftig måte som er NATOs store utfordring nå.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
For det første er vår linje hele tiden at vi skal ha en åpen dør og en vilje til dialog med Russland, men uten å gi Russland noen vetorett over NATOs beslutninger. Det er et viktig prinsipp, og det står vi på, begge delene av den linjen, selv i tider hvor vi kan innrømme at utfordringene er ganske store med tanke på å finne fram til en felles forståelse i Chicago av det vi hadde en initiell forståelse av i Lisboa for et par år siden. For det andre har vi fått gjennomslag for at det i strategisk konsept står at NATO slutter seg til visjonen om en atomvåpenfri verden – det er det første gang NATO sier – som en meget langsiktig visjon, men at man skal se sitt eget arbeid på det feltet som kompatibelt med det som skjer i Ikke-spredningsavtalen, NPT. Så har jeg lyst til å dele den litt positive erfaringen at en av våre beste allierte i arbeidet for å redusere atomvåpens betydning nå er amerikanerne, og at det kanskje er andre allierte som er mer krevende når det gjelder å få fokus på akkurat den siden av arbeidet i NATO.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2012-02-16:
Med bakgrunn i NATOs vedtatte strategiske konsept, nærområdeprinsippet og forsvarsministerens klare redegjørelse her er det en risiko for at Norge blir stående alene om å utøve nærområdeovervåking og kontroll – med det bakteppet som ble gitt nå nettopp? Vi ser at kineserne har en ambisjon om å doble sitt forsvarsbudsjett innen 2015, Russland øker 20 pst. pr år, Europa kutter tilsvarende. USA skal kutte 487 mrd. dollar i en tiårsperiode. Vil vi være i den situasjon, som statsråden her tydelig presenterer, at alliansen ikke vil være i stand til å utøve det som er forutsetningen i hele konseptet? Står vi foran en alenetilværelse i å utøve overvåking, myndighet og tilstedeværelse?
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2012-02-16:
Det var en interessant redegjørelse, for å kalle den det, om de økonomiske utfordringene som ikke minst NATO står overfor. Noen av oss har akkurat vært på et parlamentarikermøte i NATO-sammenheng, og våre amerikanske kolleger festet seg da ved at mens man fra amerikansk hold for ti år siden sto for 63 pst. av alliansens samlede utgifter, står man nå for 77 pst. Det er vel heller ingen tvil om at aksjonen i Libya pekte i retning av at noen av stormaktene på europeisk side kanskje ikke sitter på de kapasiteter man burde ha, når man først er veldig sterk tilhenger av den type aksjoner. Mitt spørsmål er: I det store sikkerhetspolitiske bildet – tror forsvarsministeren dette vil få noen betydning i forhold til balansen mellom USA på den ene side og Europa på den annen side?
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2012-02-16:
Først vil jeg takke utenriksministeren for en innholdsrik, god og interessant redegjørelse. Jeg vil særlig rette fokus mot utviklingen vi nå ser i det nordiske samarbeidet. Det er et sterkt kulturelt fellesskap mellom de nordiske land. Dette gode fellesskapet må styrkes ytterligere, og jeg er opptatt av at det arbeidet som skjer bl.a. i Nordisk Råd og i Nordisk Ministerråd, må styrkes. Det pågår bl.a. her et arbeid med å fjerne grensehindringene mellom de nordiske landene, og her synes jeg at det går veldig sakte. Det er lite fremgang, selv om heldigvis Norge også her er en aktiv pådriver. Utenriksministeren nevnte i sitt innlegg at Norge har formannskapet i Nordisk Ministerråd i 2012, der hovedfokuset er de utfordringene som velferdsstaten står overfor i Norden. Formannskapsprogrammet er tredelt og omfatter: arbeid og bærekraftig velferd grønn vekst, kunnskap og innovasjon nordisk samhørighet I kapitlet om arbeid og bærekraftig velferd heter det: «Kunnskap og utdanning er i seg selv velferdsgoder, og helt avgjørende for at den enkelte skal kunne forfølge sine mål og realisere sine evner.» Her ligger store utfordringer, og frafall i skolen har utviklet seg til å bli et stort samfunnsproblem. Det er et paradoks at ungdom i Europa «lengter etter» utdanning og arbeid, mens mange ungdommer i Norge av ulike grunner dropper ut av skolen. Kristelig Folkeparti har i sitt arbeid med nordområdemeldingen vist til eksempler på denne utfordringen med frafall i skolen og etterspør en kunnskapsstrategi som gjør samfunnene i nord bedre rustet til å gripe mulighetene og møte de omveltningene som store nasjonale og internasjonale selskaper skaper i sitt kjølvann. Frafallet i videregående skole for gutter i Finnmark er på 70 pst. Flere ungdommer må motiveres til å fullføre videregående skole og skaffe seg videre utdanning som er relevant for arbeid innenfor olje- og gass-, mineral-, fornybar energi-, fiskeri- eller reiselivsnæringen. Nord-Norge har en stor mulighet, men også en stor utfordring i å sikre at lokal ungdom utdannes og rustes til å nyte godt av ringvirkningene som økt fremtidig næringsaktivitet i nord vil medføre. Næringsorganisasjonene, som OLF og NHO, har lenge uttrykt bekymring over mangel på lokal kompetent arbeidskraft. Tidlig innsats og praktisk variert opplæring på alle nivåer i utdanningssystemet bidrar til å forebygge frafall. Derfor er det positivt at Norge i formannskapsperioden i Ministerrådet setter fokus på å forebygge utenforskap, som kan starte allerede i barnehagen, og vil ta initiativ til at tilbudet til barn i førskolealder blir satt høyere på dagsordenen i det nordiske samarbeidet. I en situasjon der Europa sliter økonomisk og vi opplever usikkerhet og uro, er det nordiske samarbeidet viktigere enn noen gang. Norden er satt under press. Norge har nå formannskapet i Ministerrådet, og samarbeidsminister Rigmor Aasrud gjør en utmerket jobb som pådriver i dette arbeidet. Så håper jeg også at utenriksministeren vil ha fullt fokus på det nordiske samarbeidet generelt og også det viktige arbeidet som skjer innenfor rammen av Nordisk Råd og Nordisk Ministerråd.
Svein Harberg (Høyre), 2012-02-16:
Statsråden var tydelig i sitt innlegg på at det ikke bare er Presteforeningen som er en viktig part i saken, fordi ordningen også – kanskje ikke minst – er ment å skulle tjene menigheten og menighetens medlemmer. Vil statsråden som oppfølging av denne saken – uavhengig av Presteforeningens vedtak på sitt landsmøte – aktivt involvere de andre i Kirkens organisasjoner i en dialog for å høre hva de mener om ordningen?
Svein Harberg (Høyre), 2012-02-16:
Jeg må si at jo mer jeg jobber med denne saken, jo vanskeligere har det vært for meg å ta en konklusjon på de enkelte områdene, for det er ting som taler for og imot omtrent på alle de problemområdene vi har trukket opp i saken. Det er utfordringer som må møtes for Kirken, og det er utfordringer som skal møtes i forhold til prestene. Når det gjelder tilgjengelighet og nærhet, som Bente Thorsen nettopp var inne på i sitt innlegg, oppleves det for mange å være viktig at en kan få fatt i noen. SMS, internettløsninger og web-baserte løsninger er kanskje det vi bruker mest i dag, men av og til er det slik at når det gjelder, så må du sitte ansikt til ansikt med en eller kjenne en hånd på skulderen. Dette skal òg løses. Her ser vi spennene i de utfordringene vi har, og vi må finne gode løsninger. Det samme er det med økonomi. Ja, dette må selvfølgelig være en del av dialogen med prestenes organisasjoner. Det har vi òg bemerket i våre merknader i saken; det er helt sentralt. Noen søker fritak fordi de mener de taper penger på å bruke ordningen, noen mener det er viktig å beholde ordningen fordi dette er god økonomi. Her òg blir det store utfordringer for å finne ut hva som er realiteten, og hvordan det skal løses økonomisk. Det er ett poeng som man har vært lite inne på, og som jeg har lyst til å løfte opp. Prester har også familier, de har ofte barn som går i skole, som er engasjert i et lokalmiljø. Jeg må si jeg skulle ønske at det oftere hadde vært større fleksibilitet, større mulighet for dispensasjon for å ivareta barnas hverdag i en situasjon der far eller mor kanskje skifter stilling innen et relativt nært område. Så må jeg bare kommentere til Dagrun Eriksen som mente at Høyre gikk langt i å oppheve hele greia. Da tror jeg at jeg rett og slett vil sitere forslaget vårt, for vi ber altså «regjeringen i samarbeid med kirkens organisasjoner sette i gang en prosess for å avvikle hele eller deler av dagens ordning med boplikt for geistlige tjenestemenn, og fremme en sak for Stortinget med ny ordning(…) (…) Takk for en god debatt som understreker at det er enighet om behovet for endring. Jeg håper statsråden tar imot utfordringen, at saken må arbeides videre med uansett hva som skjer på Presteforeningens møte. Det tror jeg blir tilfellet.
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2012-02-16:
Statsråden var veldig opptatt av arbeidstidsavtalen til prestene og å komme til en løsning der. Det er jeg ganske sikker på er fullt mulig å få til, å få en løsning både med prest og med menighet som kan være tilfredsstillende – slik det ble gjort med oppheving av boplikt for fylkesmenn og ansatte i Forsvaret. Flertallet er også tydelig på at det må skje endringer i boplikten, og at det er et gammeldags system. Boplikten har også tidligere vært et tema på Presteforeningens generalforsamling uten at de har kommet fram til noen konklusjon. Dersom de heller ikke denne gangen kommer med en entydig anbefaling, vil da statsråden ta grep som medfører at prestene, på lik linje med andre, får frihet til å velge bolig selv og slippe å være leiefolk i offentlige boliger?
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2012-02-16:
Jeg kan berolige både representanten Gjelseth og andre representanter som har hatt ordet, med at Fremskrittspartiet er veldig opptatt av å ha et godt forhold til Den norske kirke. Vi er også opptatt av å ha et godt forhold til prestene og til deres familier, og med bakgrunn i det ønsker vi at prestene selv skal få mulighet til å bestemme hvor de vil bo. Om det da kommer regler med hensyn til avstand og slike ting fra menigheten, får det bli en sak når den tid kommer. Det har blitt sagt mye nå i denne saken, men det som er helt tydelig, er at det er en fryktelig vanskelig sak for prestene. Dette med boplikten er noe de har diskutert i 10–20 år og med jevne mellomrom hatt på agendaen. Det er ikke bare enkelt. Det er heller ikke enkelt for kommunene, som må stille denne boligen til disposisjon dersom bispen gir fritak for presten. Dette gjelder mer enn prest og menighet, det er òg en utfordring for kommunene, som må sitte med presteboliger som de ikke får full kompensasjon for fordi presten har fått opphevet boplikten sin. Men det viktigste for oss i denne saken er faktisk at vi mener det er en menneskerett å få bestemme hvor en selv vil bo. Det er merkelig at det skal være så fryktelig vanskelig at prestene skal få lov til å bo hvor de vil, når vi har sett at andre yrkesgrupper klarer å ivareta sine oppgaver på en eksemplarisk måte, uten at de lenger er nedtynget av boplikt. Når det gjelder nærhet til menigheten, var representanten Eriksen inne på det og hevdet at nærheten er redusert allerede i dag. Men i Fremskrittspartiet tror vi faktisk at prestene selv er interessert i å ha nærhet og kontakt med menigheten sin. Hvorfor skal de ellers være prester? Det er det som ligger i prestetjenesten. Jeg synes det her blir problematisert utrolig mye. Det er ikke å gå framover i denne saken å se spøkelser bak hvert hjørne. Det er helt utrolig. Vi kan òg si at prestene faktisk har kommet såpass langt i dag at de har tatt i bruk ny teknologi. Det er kanskje noe nytt for enkelte. De bruker faktisk IT for å holde kontakt både med menigheten og med enkeltmedlemmer osv. De har faktisk også mobiltelefon som gjør at de kan ta kontakt og ta imot henvendelser akkurat når det måtte passe menigheten og presten, som for øvrig har tjenestetid fra kl. 8 om morgenen til kl. 5 om ettermiddagen.
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2012-02-16:
Jeg føler rett og slett behov for å forklare litt til representanten Eriksens innlegg. Jeg må si det forundrer meg – jeg trodde faktisk at representanten var fullstendig klar over at den viktigste oppgaven som presten har, er den diakonale gjerningen han skal utøve. Da er det veldig greit at jeg hadde såpass tid igjen at jeg kan få lov til å minne representanten Eriksen på det. Jeg tror faktisk de aller fleste av oss som er litt voksne, har fått oppleve at en prest enten kan bety en god skulder å gråte på eller en god hånd å holde i, eller at gode ord er blitt sagt. Jeg synes at det nivået som representanten tar denne debatten på, ligger litt vel lavt. Hvis det var for å opplyse om hvilke oppgaver presten har, skal jeg heller takke for det, men jeg tror de aller fleste kjenner til dem.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-02-16:
Jeg vil også takke forslagsstillerne for å minne oss om en interessant debatt. Jeg sier minne om, fordi dette jo er en debatt som er på gang, og som vi nå gjennom ordskiftet her i dag gir våre bidrag til. Det meste er jo allerede sagt. Her har det vært god saksordførerpresentasjon og veldig mange gode innlegg å bli klok av. En tilleggsbegrunnelse for at denne debatten kommer opp, eller rettere sagt er i gang, er at i forbindelse med hele denne stat–kirke-debatten – dette at vi gradvis skal skille stat og kirke fra hverandre – må ikke minst Kirken selv på en offensiv måte ta tak i dette som arbeidsgiver og se på hvordan en på en best mulig måte på alle mulige områder kan legge til rette for sine «arbeidstakere», for å bruke det begrepet. Nettopp ut fra den begrunnelsen, ut fra denne arbeidsgiverbegrunnelsen, syns jeg det er så veldig viktig det som ligger i forslaget fra flertallet her, og som absolutt også ligger i forslaget fra Høyre: Dette må en kjøre en prosess på, det er en prosess, og det skulle bare mangle at vi ikke kjører en god prosess på dette. Det er nemlig slik, som flere har sagt – og der er jeg også litt overrasket over Fremskrittspartiet – at her er det ulike oppfatninger ute blant dem som nyter godt av/blir rammet av nåværende ordning, av veldig forståelige årsaker. I den grad jeg skal si noe om hva jeg tror kommer til å bli løsninga her, er det det at jeg både tror og håper at den nye ordninga vil bli en fleksibel ordning, der de som skal nyte godt av en slik bolig, har muligheter til å legge inn sine ønsker og tanker omkring dette. Så tror jeg ikke minst det enkelte sogn og den enkelte kommune også vil opptre litt ulikt her, bl.a. ut fra hvordan en på best mulig måte kan rekruttere folk til prestestillinger, og ut fra hensynet til hvordan en i det hele tatt kan stå fram som en mest mulig attraktiv arbeidsgiver. Så jeg ser fram til en spennende debatt videre, både i seg selv og som en del av den store debatten som vi skal ha i årene framover.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2012-02-16:
Det var egentlig først og fremst replikkrunden som Fremskrittspartiet hadde med statsråden, som gjorde at jeg tok ordet. Jeg synes at hvis generalforsamlingen til Presteforeningen nok en gang skulle ende opp med å si nei, er det oppsiktsvekkende at spørsmålet fra Fremskrittspartiet var om statsråden da vil overkjøre prestene, når de etterpå her holder et flammende innlegg om at det er prestene vi må lytte til. Det henger ikke helt i hop. Jeg tror at en skal se på historien her. Nå tok jeg dette papiret med meg opp for å kunne lese følgende: I oktober 1999 var det et boligutvalg som la fram en omfattende rapport. Denne ble det stemt over under generalforsamlingen. 152 delegater stemte for å opprettholde ordningen, mens 78 delegater stemte for en avvikling. Så satte man i gang en prosess i 2003, og i 2004 ble konklusjonen at hovedstyret ville ha en konsekvensutredning, litt som det vi snakker om i dag. I 2006 skulle man også ha dette opp. Da ble det gjort et vedtak hvor man ikke gikk for å endre boplikten eller oppheve den, men justere den. Da var det fem punkter man ville ha: Det var å oppnå en ensartet ordning for alle tjenesteboliger, det var å sikre en boligstandard som er i samsvar med Presteforeningens krav til presteboliger, det var at arbeidsgiver forvalter alle tjenesteboligene, det var å sikre en boligordning som virker rekrutterende, og det var ensartede fritaksregler for boplikten i alle bispedømmer. Dette fikk 141 stemmer, mens det var 71 som stemte imot. Nå har man et nytt utvalg, og det skal behandles nå i vår. Prestene ser mange av de utfordringene de står i, daglig. Det tror jeg er grunnen til at såpass mange, selv om det er minuser ved den, fortsatt mener at det er viktig å opprettholde bopliktordningen. For Kristelig Folkeparti kommer det til å være viktig hva Presteforeningen kommer fram til på sin generalforsamling. Når Bente Thorsen sier at vi her kan håndtere prestegjerningen gjennom SMS og nye medier, mener jeg at man ikke tar inn over seg at på noen områder er kanskje nærhet det viktigste. Det er presten som går med dødsbudskap til mange av menighetens medlemmer. Prester som skal jobbe i et ungdomsmiljø i en menighet, må vite noe om de utfordringer som er, de må vite noe om konfliktene som er – de må vite noe om rusutfordringene, de må vite noe om fritidsmulighetene og ufordringene som ungdommene lever i og jobber i. Jeg tror det er dette som gjør at så mange prester vegrer seg for å oppheve boplikten. Men de understreker sterkt at vi trenger større fritaksmulighet og større fleksibilitet.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2012-02-16:
Jeg vet ikke hvem av oss som begynte å senke nivået da SMS-ene kom inn i bildet. Jeg tror vi alle er enige om at presten har sterke diakonale oppgaver, og det var vel kanskje mitt poeng da jeg utfordret Bente Thorsen på nærhet. Men jeg har også lyst til – nå kan dessverre ikke representanten svare – å utfordre denne salen på noen formelle realiteter i saken, nemlig om en ensidig kan si opp arbeidsavtaler uten at det går inn i en avtale. Skal denne salen være høringsinstans for en generalforsamling, eller er det her beslutningene tas? Det har vi fortsatt ikke fått svar på, men vi vet at Fremskrittspartiet er klar til å gjøre ting, uansett hva Kirkemøtet, Kirkerådet, KA og Presteforeningen skulle ende opp med.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Det er vel ikke bare arbeidstidsavtalen for prestene som må endres dersom en skal gjøre endringer her – hele arbeidsavtalen med over tusen prester må i så fall reforhandles. Jeg tror det er riktig, som representanten Dagrun Eriksen sier, at det vil være oppsiktsvekkende hvis dette skjedde uten at det også kom et krav om lønnskompensasjon. Så jeg tror det er viktig at man tar de eventuelle endringene i et nært samarbeid med Kirkens organer, og jeg tror det vil være klokt å høre på Kirkens organer også i denne saken. Så synes jeg det er riktig at vi avventer både det Presteforeningen og eventuelt andre organisasjoner innenfor Kirken mener, før vi tar stilling til hvordan vi går videre. Så er det jo ikke slik at et flertall av prestene ønsker seg en annen ordning. De fleste er fornøyd med ordningen slik den er i dag. Men det er andre som ønsker seg andre ordninger. Så jeg tror en fremtidig vei er å finne mer fleksible løsninger enn dagens organisering, selv om jeg her og nå ikke vil være helt sikker på hvordan en slik ordning kan utformes.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Ja, både arbeidstakersiden, der det er flere organisasjoner som organiserer prester, og de forskjellige andre kirkelige organene bør jo være en samspillspartner med oss i denne saken. Vi står midt i et kirkeforlik, og jeg tror det ville være uklokt om vi ikke konsulterte Kirkens organer i en sak som er viktig for – selvsagt – dem det gjelder, prestene, men jeg mener at også menighetene og Kirkens organer er så viktige i denne saken at det ville være naturlig å drøfte den saken i de foraene vi har, og de samtalene vi har med Kirkerådet, og for så vidt også med Kirkelig arbeidsgiverorganisasjon.