trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-05-18:
Hvis jeg skal ta dette spørsmålet bokstavelig, må jeg svare som om 550 000 elever i grunnskolen var én elev. Det er de vitterlig ikke. De er 550 000 originale og forskjellige individer, og derfor kan man ikke ha ett syn på elevene i den norske skolen. Når det gjelder innholdet i den offentlige skolen, har Fremskrittspartiet gang på gang gitt beskjed om at innholdet må baseres på konstante verdier vi kan forholde oss til, og som vi kan kontrollere, sikre og evaluere. Når det gjelder disiplin, ro og orden, er jo det ytre rammetiltak som må på plass for å sikre et godt læremiljø. Midt i en krig får man ingen positiv læring, og for mange fremstår skolen i dag som en krigsarena. Oslo-skolen er et godt eksempel, og representanten Dørum vil sikkert med glede fortelle om det. Når det gjelder å skape initiativ og motivasjon hos elevene, så er dette en del av handlingsrommet mellom skole og foreldre som likeverdige partnere i forbindelse med å gi dannelse til barna. Men da må skolen komme ut av det skolen har vært i uhyggelig mange år – pedagogene tror de er allmektige og føler ikke at det er behov for å se på foreldrene som likeverdige partnere i dette samspillet. Og det tror jeg at de må ta innover seg. Jeg har fremmet forslag mange ganger, forslag om konflikthåndteringsløsninger m.m. Alt er blitt nedstemt. Man kan godt spørre meg – jeg belærer gjerne, men det har liten effekt.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-05-18:
Jeg vet ikke riktig hvordan jeg skal kommentere representanten Reikvams forslag uten å få påtale for uhøvelig oppførsel i denne sal, men jeg skal gjøre et forsøk. For en tid tilbake var også jeg i samtaler med grupper av forskjellige fagpedagoger. De var alle opptatt av å skille mellom å foreslå stadig flere organisatoriske tiltak og å komme opp med kvalitative grep i det handlingsrommet som vitterlig er mellom lærer og elev. En av de tilstedeværende forklarte litt leende at det synes å være en trend blant personer med mindre kunnskap om skole å tro at man kan organisere seg vekk fra forfall og negative trender. Jeg oppfatter representanten Reikvams forslag som en vårbukett av lite konkrete ønsker for fremtiden, og har et konkret spørsmål: Er det mulig å gjøre statsrådens arbeid noe enklere ved å være presis i formuleringen av forslag til endringer, slik at vi unngår årelange forsinkelser basert på vaghet og uspesifiserte fremstillinger?
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-05-18:
Jeg vil først si meg meget fornøyd med forslaget som representanten Dørum har fremmet her i dag. Det viser stor vilje til å gå inn i også nye saksfelt. På den annen side kan jeg bli litt betenkt når det stilles forslag om problemer som allerede er godt belyst. Vel har Norge høye inntekter, men Stortinget bør ikke tape troverdighet ved at det foreslås å utrede ting som allerede er belyst i flere forskningsrapporter over tid. Til representantens orientering vil jeg anbefale en evaluering av Oslo kommunes spesialundervisning, hvor bl.a. integreringsproblematikken er viet bred faglig omtale. Tittelen på denne er «Idealer og realiteter», NOVA-rapport 20:1998, utført av Terje Overland og Thomas Nordahl. For ytterligere oppfølging kan jeg dernest anbefale rapporten som heter «Er det bare eleven?» av Thomas Nordahl. Men den er av mer generell natur. Felles for begge er påpekingen av at det ikke er samsvar mellom lov og regelverk og skolens utøvende praksis. Jeg er også kjent med at Justisdepartementet allerede i 1995 i samarbeid med Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet under statsråd Hernes introduserte et tiltak som gjelder skolemekling. Det kan være av interesse å spørre representanten Dørum, som tidligere justisminister, om dette har tilført skolen kompetanse når det gjelder bl.a. integreringsproblematikken. Ble det ikke allerede før regjeringsskiftet initiert en evaluering av prosjektet for skolemekling?
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-05-18:
Statsråd Lilletun hadde i sin tid et uttrykk som jeg ikke var spesielt glad i. Han sa at veien blir til mens vi går. Jeg er av den prinsipielle oppfatning at jeg ønsker å vite hvor jeg skal gå, ikke komme til et eller annet mer eller mindre tilfeldig utgangspunkt. Når det gjelder de sjenerøse utlegningene om realkompetanse og statsråd Giskes syn på høyrepartiene i denne sammenheng, stiller jeg meg undrende til bruken av flertallsformen. Jeg forutsetter at statsråden har satt seg inn i innstillingen hvor spørsmålet om realkompetanse ble behandlet, og likeså forslag og vedtak i den forbindelse. Hvilken strategi legger statsråden opp til for at det flertall som stod bak vedtaket om innføring av realkompetanse og denne kompetansens egenverdi, også har mulighet til å danne flertall for det videre arbeid og utvikling av lover, regler og ikke minst en forutsigbar praktisering av kvalitetsfastsettelsen av denne meget viktige kunnskapsmengde over hele landet?
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2000-05-18:
Framstegspartiet står for ein konserverande skule – alt det som er, skal bevarast og konserverast. Det er svært få nye tankar i representanten Evjes innlegg. Det gjeld kateterundervisning, gapestokk, karakterar og folkeskikk. Det er gjengangarar i Framstegspartiets skuledebattar dei siste åra. Slik kjem ein ikkje vidare med å utvikle kvalitet og fleksibilitet og ikkje minst eit utdanningstilbod for dei som ikkje har fått så god ballast i oppveksten. Framstegspartiet brukar mange ord på området private skular. Arbeidarpartiet er ikkje imot private skular, men me meiner at fellesskulen, som nå er lansert, er viktig. Den tar vare på evner og anlegg, den viser respekt for dei ulike verdiane den enkelte tek med seg inn i skulefellesskapet, og det er ein skule som er tilpassa den enkelte eleven. Dei siste 30 åra har me faktisk fått eit fleirkulturelt samfunn i dette landet, og det må me òg ta vare på i utdanningssamanheng. Mitt spørsmål til representanten Evje er: Kva for politikk har Framstegspartiet på desse områda som eg nå har nemnt? Når Arbeidarpartiet vurderer etablering av private skular, er det enkelte moment som me må vege. Det er bl.a. omsynet til den offentlege skulen, om skulen fremmar likestilling mellom kjønna og om den tek i vare dei forpliktingane som Noreg har teke på seg seg gjennom ratifisering av FNs barnekonvensjon. Kva for kriterium legg Framstegspartiet i botnen for at dei skal kunne godkjenne private skular? Er det slik at det er berre fritt fram? Er det slik at det er dei vala foreldras gjer, som heile tida skal vere gjeldande?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2000-05-18:
Representanten Kristiansen sa at den nye statsråden forsøkte å unngå å provosere for mye i redegjørelsen. Det synes jeg er et godt tegn og skulle ønske at det hadde vært så vel. Men når noe av det mest engasjerende i statsrådens redegjørelse nettopp gikk på angrepet på friskolene, er det et veldig klart signal om et linjeskifte, og det er et linjeskifte som provoserer oss. Videre la jeg også merke til at fokuseringen på ungdomstrinnet var veldig svak. Jeg synes at en sterkere fokusering på og prioritering av ungdomstrinnet ville vært en invitasjon til samarbeid med Kristelig Folkeparti, og jeg vil tro også mange andre i denne salen. Det er klart at rettferdig utdanning også er viktig for Kristelig Folkeparti. Lik rett til utdanning er en sentral målsetting og en sentral verdi også for oss. Det er også ønskelig med en sterkere vekt på tilpasset opplæring. Men da blir det for meg viktig å få fram at tilpasset opplæring betyr fokusering på den enkelte elev og ikke nødvendigvis en måte å skifte retorikk fra enhetsskole til fellesskole på, slik jeg opplever at dette brukes fra statsrådens side.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2000-05-18:
Jeg har også registrert at statsråden har ønske om å praktisere et strengere skjønn når det gjelder friskolene. Jeg har også registrert at det har han gjort allerede – et skjønn i en sak som jeg er uenig i, som jeg redegjorde for i mitt innlegg. Kristelig Folkeparti har ikke endret linje i disse sakene når det gjelder friskolene. Vi har sagt hele tiden at vi legger vekt på god forvaltning av loven etter dens intensjoner. Det er en linje som vi fortsatt vil slåss for og stå på, og det betyr også at vi må være tydelige på hvilke prinsipper som skal ligge til grunn for godkjenningen av skolene. Bare å henvise til en liberal praksis kan oppfattes som et signal om full åpning for alle skoler uten å vektlegge kvalitetskravene, men kvalitetskravene er det fortsatt nødvendig å holde fast ved.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2000-05-18:
Det er riktig at vi i fjor fikk høre at sentrums skolepolitikk var en blek avskygning av Arbeiderpartiets politikk. Den gangen svarte jeg – og det mener jeg fortsatt – at Kristelig Folkeparti og sentrum førte en skolepolitikk som vi hele tiden har stått for. Vi ønsker en satsing på den offentlige skolen. Derfor er det så viktig å fokusere på situasjonen for de 98 pst. av elevene i skolen – ikke de 2 pst. Derfor er det også viktig at vi får en forbedret kommuneøkonomi, som gjør at en kan få gitt ressurser til kommunene rundt omkring, slik at de også har noe å drive for. Her har vi en stor utfordring, og vi ser med spenning fram til kommuneøkonomiproposisjonen som Regjeringen vil legge fram i morgen. For Kristelig Folkeparti har det hele tiden vært politikkens innhold som har vært avgjørende for hvem vi samarbeider med. Det står vi på fortsatt. Og når man ser på det, vil man se at vi har samarbeidet med partier på ulike måter. Jeg kan gi et eksempel som jeg tror vil glede Høyre, og det er det forslaget som også Arbeiderpartiet har gitt sin tilslutning til, nemlig om å oppheve godkjenningsordningen for lærebøker. Det er et eksempel på at vi også samarbeider med andre sider, mens det i konkrete saker også er naturlig å samarbeide med Arbeiderpartiet når vi har felles syn. Kristelig Folkeparti har hele tiden vært opptatt av å føre sin egen skolepolitikk og vinne gehør for den.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2000-05-18:
Representanten Reikvam åpnet med å si at skolen er vanskelig å reformere, og jeg tror han har et viktig poeng i at det er en viss treghet i systemet. Jeg er glad for at skoleutvikling stod i fokus i hans innlegg. Dette er en debatt som er både viktig og fremtidsrettet. Jeg tror vi alle sammen er enige i at vi trenger flere forsøk med ny organisering og arbeidsmetoder i skolen. Det skjer veldig mye bra i norsk skole, og mange skoler er allerede godt i gang. Kristelig Folkepartis tilnærming til skoleutvikling har vært at denne utviklingen må komme nedenfra. Derfor er det så viktig å gi lærere og skoleledelse selvtillit og rom for at de skal kunne prøve ut nye grep i skolehverdagen. Det gjelder derfor å stimulere disse gruppene til en aktiv skoleutvikling. Det var også årsaken til at Kristelig Folkeparti tok initiativ til en generell forsøksparagraf i opplæringsloven. Og mye av det som representanten Reikvam nå foreslår og tar til orde for i sine forslag, er allerede i gang rundt omkring i skolene. Nettopp fordi vi har vært opptatt av at initiativ skal komme nedenfra, blir det for meg litt rart at vi liksom fra sentralt hold skal ta initiativ og prøve å styre skoleutviklingen. Det er en tilnærming som jeg tror blir litt feil. Men det er viktig at vi gir positive signaler på at vi ønsker skoleutvikling. I forslaget til revidert nasjonalbudsjett foreslår Arbeiderpartiet og statsråd Giske å utsette forsøket med ny ressurstildeling i skolen, som var lagt inn i budsjettet for i år. Hvilke signaler mener representanten Reikvam et slikt forslag gir, og er han enig i en slik utsettelse?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2000-05-18:
Jeg syns det var en interessant redegjørelse statsråden gav til Stortinget, og mange av hans analyser er riktige. En del av prioriteringene viser også vilje til å videreføre tenkningen fra Bondevik-regjeringen, med ett viktig unntak. Jeg er også glad for de signalene som statsråden nå kom med i innlegget sitt om kommersialiseringen i skolen. Jeg er helt enig i de bekymringene han der gav uttrykk for, og jeg vil vise til at det allerede er nedsatt et offentlig utvalg som skal se på reklamepresset på barn. Jeg syns det er viktig at skolen også er bevisst på hva som er på markedet, og hva næringslivet her forsøker å få skolen med på. Det jeg savnet i redegjørelsen, var en tydeligere prioritering av ungdomsskolen. Derfor er det skuffende at statsråden i revidert nasjonalbudsjett vil utsette forsøket med ny ressurstildeling i skolen. Kristelig Folkeparti samarbeider gjerne med Arbeiderpartiet og andre parti som ønsker å satse og gjøre noe når det gjelder ungdomsskolen. I likhet med representanten Løvik syns jeg det er interessant å se forskjellen på Arbeiderpartiet i opposisjon og i regjering. Før jul var det veldig viktig for Arbeiderpartiet å få i stand en restaurering av Urbygningen ved Universitetet i Oslo. Nå strykes også bevilgningene til dette i revidert nasjonalbudsjett. Og i februar fremmet Arbeiderpartiet forslag om å få framlagt undersøkelser fra Statens utdanningskontorer i fylkene om kommunenes ressursbruk i skolen. Det ble vedtatt, men vi hørte ikke noe om det og problemstillingene rundt dette fra statsråd Giske. Ifølge media viste undersøkelsene at kommunene bruker mindre på skolen nå enn tidligere. Kan statsråden bekrefte at det nå skjer en forskyving av kommunenes ressursinnsats bort fra skolen, og hva vil statsråden gjøre med det?
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 2000-05-18:
Kristelig Folkeparti har inntil nylig hatt statsråden i Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet, og jeg var spent på hvilken innfallsvinkel representanten Lyngstad ville ha på den nye statsrådens redegjørelse. Jeg var ikke overrasket over bekymringene for friskoler, men jeg synes ærlig talt at statsråd Giske har lagt terskelen rimelig lavt når det gjelder ikke å fremprovosere for mye i forhold til det samarbeidet Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti har hatt. Jeg hadde i hvert fall forventet at representanten Lyngstad hadde hatt et mer positivt syn på det som statsråden la sterk vekt på, nemlig en rettferdig utdanning, som vel for de aller fleste, uavhengig av politisk parti, er et område som er bekymringsfullt. Og det er jo det som ligger som en grunnleggende tråd i statsrådens redegjørelse. Men det kunne vært interessant om representanten Lyngstad kunne synliggjort noe mer hva han er uenig i i de linjene som redegjørelsen trekker opp, ikke minst i forhold til nettopp fellesskolebegrepet og grunnlaget for en rettferdig utdanning for alle, og også en tilpasset opplæring, som er helt grunnleggende i redegjørelsen. Da behøver jeg ikke å få en ny runde om friskolens betydning, men vil bare få synliggjort noe mer hva han ikke er enig i i de prinsipielle hovedtrekkene i statsråd Giskes redegjørelse.
Inge Lønning (Høyre), 2000-05-18:
Spørsmålet om hva som kommer ut av ulike måter å organisere skolen på, er et empirisk spørsmål. Det kan gjøres til gjenstand for forskning, og det finnes massevis av forskning på det, bl.a. i våre naboland Danmark og Sverige, hvor man på barnetrinnet i mange år har hatt både egne muslimske og egne jødiske skoler. De forskningsrapportene som jeg har lest, drar alle i retning av én konklusjon, nemlig at integreringen lykkes bedre på den måten når man kommer opp på ungdomstrinnet. Og grunnen til det er ikke vanskelig å skjønne, den ligger i at foreldrene føler større trygghet når deres valg blir respektert og ikke overkjørt av et politisk beslutningssystem. Det skaper større trygghet både hos foreldrene og hos barna. Når jeg brukte en del av tiden i mitt innlegg på dette, er det fordi statsråden i sin redegjørelse etter mitt skjønn gikk enda høyere på banen enn Arbeiderpartiet har gjort på mange år, nettopp i å erklære en prinsipielt begrunnet krig mot friskole-prinsippet i Norge. Det er ideologisk sett en usedvanlig viktig debatt. Og for flertallet i Stortinget var det så sent som i desember i fjor klinkende klart at Arbeiderpartiets ønske om å innskrenke adgangen til å gjøre bruk av foreldreretten ikke blir akseptert. Jeg må si, med henvisning til en konkret sak som har vært streifet tidligere i dagens debatt, at jeg er helt enig med representanten Lyngstad i at departementets omgjøring av godkjenningen av privatskolen i Songdalen er direkte på kollisjonskurs med stortingsflertallets vedtak av 14. desember i fjor. Og jeg konstaterer med forbløffelse at statssekretæren i et intervju i Fædrelandsvennen 16. mai sier at denne avgjørelsen var en relativt enkel avgjørelse. Det forbløffer meg at det er enkelt å trosse stortingsflertallet.
Inge Lønning (Høyre), 2000-05-18:
Grunnen til at dette ikke ble berørt av meg i dag, er at det heller ikke ble berørt av utdanningsministeren i hans utdanningspolitiske redegjørelse, og det er den som ligger til grunn for debatten. Men selvfølgelig er spørsmålsstillingen utdanningspolitisk interessant, så jeg svarer gjerne på utfordringen fra representanten Tingelstad. Når Høyre har fremmet budsjettforslag på den måten vi har gjort i de seneste årene, er det ikke fordi vi ser noe galt ved SFO, eller at vi ønsker at tilbudet skal trappes ned. Det skyldes ganske enkelt at vi ut fra behovet for å prioritere – og det behovet blir mer og mer påtrengende også innenfor utdanningspolitikken – gjøre de fundamentale tingene først, har kommet til at det er uforsvarlig å anvende så store midler sentralt på å opprettholde et tilbud som gjelder barnas fritid – på bekostning av barnas skoletid, for å sette det litt på spissen. Vi er av den oppfatning at skole- og utdanningspolitikken tross alt dreier seg om skolens primæroppgave, nemlig å gi det best mulige læringstilbud til barn og unge. Og det som skal ivareta barnas sosiale behov og ikke minst foreldrenes sosiale behov – for det er jo like mye det som er motiveringen for SFO som barnas behov – må vike for de primære formålene. Det er en prioritering Høyre kommer til å holde fast ved. Og dette med å utvikle kvaliteten i skolen, er jo også når det kommer til stykket, et spørsmål om prioritering av ressurser og om hva man anser viktigst, og hva som må gjøres først. Etter vår oppfatning er det rimelig at en større andel av fritidstilbudet økonomisk dekkes dels av kommunene, dels av foreldrebetaling – ikke av staten.
Inge Lønning (Høyre), 2000-05-18:
Jeg har stor forståelse for det syn på rolledelingen mellom storting og regjering som representanten Tingelstad skisserte i sitt nettopp avgitte svar. Det ligger imidlertid et kinkig problem under denne diskusjonen om en endring av praksis uten å endre lovgivning. Statsråden har jo flere ganger annonsert en endring av praksis, samtidig som han har sagt at han ikke ønsker å fremme forslag om lovendring. I det svaret som departementet har avgitt til Songdalen kommunestyre av 15. mai i år, heter det at departementet legger «til grunn at forvaltningen har anledning til å endre tidligere praksis fra et gitt tidspunkt». Man må vel lese det dit hen at forvaltningen i dette tilfellet betyr den politiske ledelse hvis det kommer en politisk ledelse som gir andre signaler enn den tidligere. Som generelt synspunkt kan det muligens være holdbart, men i denne sak har jo Arbeiderpartiet så sent som i fjor høst fremmet et Dokument nr. 8-forslag i denne sal der man nettopp ønsket å be Stortinget om tilslutning til en annen form for skjønnsutøvelse. Dette ble avvist av stortingsflertallet, men så legger man nettopp den skjønnsutøvelsen til grunn allikevel. Det forekommer meg å være ganske ugreit når det gjelder rollefordelingen mellom regjering og storting. Mitt spørsmål til representanten Tingelstad går på det som flertallet uttalte i komiteinnstillingen i fjor høst, og som Senterpartiet også var med på: «Flertallet fremhever foreldreretten som gjeldende prinsipp uavhengig av kommunestørrelsen og ønsker ikke at store deler av landet skal bli avskåret fra statsstøtte etter privatskoleloven. Flertallet ønsker fortsatt en godkjenningspraksis som ikke forskjellsbehandler by og land. Det må foreligge svært tungtveiende argumenter for å fravike dette overordnede prinsipp.» Er dette fremdeles Senterpartiets oppfatning?
Inge Lønning (Høyre), 2000-05-18:
Statsråden bruker konsekvent den nye betegnelsen «fellesskolen». Jeg har lagt merke til at en del av Arbeiderpartiets talere i debatten sliter litt mer med å styre tungen riktig på dette punkt, men jeg går ut fra at den øvelsen vil man klare. Men det som for meg står som et helt åpent spørsmål, er hva dette skifte av betegnelse egentlig betyr, eller, litt mer presist, om det betyr noe i det hele tatt, om det innebærer noen forandret forståelse av skolepolitikken fra Arbeiderpartiets side. For å gjøre det litt mer konkret: Før statsråd Giske overtok, hørte vi fra Arbeiderpartiet i denne sal gjentatte ganger at man var opptatt av at enhetsskolebegrepet skulle utvides, slik at det skal omfatte både grunnskolen og videregående opplæring. Hvorledes forholder det seg med det nye begrepet «fellesskolen»? Hvor stort omfang har det i statsrådens språkbruk? Det vil jeg gjerne ha et svar på. Statsråden kommenterte ingen av de forslagene som er fremsatt i debatten, og jeg går ut fra at han vil komme tilbake til det senere. Men det ene forslaget om håndteringen av Berg-utvalgets innstilling skulle jeg gjerne ha statsrådens kommentar til, om hans redegjørelse er slik å forstå at han ikke akter å følge opp denne saken som egen sak, men akter å vente til innstillingene fra Mjøs-utvalget og Aamodt-utvalget også kan forelegges for Stortinget. Så til sist et konkret spørsmål. Vil statsråden når det gjelder håndteringen av søknader om godkjenning av private skoler, legge den forståelse til grunn som stortingsflertallet vedtok i desember i fjor, eller vil han legge til grunn den forståelse som lå i Dokument nr. 8-forslaget fra Grete Knudsen og Thorbjørn Jagland som ble forkastet av Stortinget?
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 2000-05-18:
I statsrådens redegjørelse og i undersøkelser vi har fått de siste dagene, ser vi at den norske skolen på mange måter er veldig bra og tåler sammenlikning med alle andre skolesystemer. Men det vi må diskutere, er hvordan vi skal komme videre for å gjøre den enda bedre, og for å komme enda nærmere den skolen vi alle sammen vil ha. Da synes jeg med respekt å melde at det blir litt puslete når det man ser både fra Inge Lønning nå og fra tidligere talere fra opposisjonen, er at de henger seg opp i diskusjonen rundt de private skolene. Vi blir kritisert for at vi har et veldig anstrengt forhold til private skoler, at det er bare 2 pst. som går der, og at det jo ikke kan være så viktig. Men da er det litt skuffende at det Inge Lønning henger seg opp i, er nettopp de 2 pst. Det han bruker tiden sin på, er nettopp de 2 pst. og forskjellen som ligger i politikken der. Jeg skulle virkelig ønske at vi kunne bruke tiden på å diskutere hva vi skal gjøre for å få den offentlige skolen – fellesskolen – så bra som mulig. Vi er nok uenige om mange ting der, men jeg tror at det er en del grep som vi kunne tatt i fellesskap hvis vi hadde valgt å ha en mer kreativ innstilling til det. Men jeg må få lov til å stille et spørsmål i forbindelse med private skoler, siden Inge Lønning brukte så mye tid på det. Jeg må få lov til å spørre konkret: Mener han at det er bedre for mangfold og integrering at kristne barn, muslimske barn og humanetiske barn går på samme skole, i samme klasse og møtes hver dag, eller mener han at det er bedre for integrering og mangfold at de går på forskjellige skoler, i forskjellige klasser og aldri møtes? I mine øyne er det svaret gitt. Det er åpenbart at det er en stor fordel at barn fra forskjellige samfunnslag, fra forskjellige miljø, fra forskjellige kulturer og fra forskjellige religioner møtes ofte og på den måten lærer hverandre å kjenne, og kan lære om hverandre og av hverandre. Det er det motsatte som er ensretting, å skille ut de enkelte gruppene, la dem holde på for seg selv, for at de først når de kommer ut i det voksne samfunnet, skal møte folk som er annerledes. Det er ikke med på å styrke integreringen.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2000-05-18:
Jeg velger å være litt tilbakeskuende i min innledning i replikken til representanten Lønning. Jeg viser til hva han sa i fjor i debatten om redegjørelsen som daværende statsråd Lilletun holdt i mai. Han sa at han uten forbehold kunne slutte seg til de fire følgende punktene: å styrkje kvaliteten i og mellom alle ledd i utdanningssystemet å fremje nyskapings- og utviklingsarbeid, mangfald og fleksibilitet å flytte meir av fokus frå sentrale styringsnivå til lokale handlingsrom å styrkje og konkretisere verdiperspektivet i opplæringa» Så langt er vi altså helt enige, Høyre og sentrumspartiene. Men når vi kommer til budsjettprioriteringer, ser vi jo at det er forskjeller – som nevnt her før. Og selv om skolefritidsordningen ikke er en bit av det ordinære opplæringssystemet, er den en viktig del av barnas totale fritidsaktivitet og læringsmiljø. Og det forundrer meg at Høyre, som er svært opptatt av utdanning og opplæring, ikke ser at det å fjerne så mye midler fra skolefritidsordningen særlig vil gå utover de foreldrene som har litt dårligere råd, fordi kommuneøkonomien er så stram. Jeg ønsker å få Høyres mer prinsipielle syn på dette med helhetslæring. Vi vet at fritidsaktiviteten hos barn er svært avgjørende for læring, og derfor har jeg tillatt meg å stille dette spørsmålet, selv om det ikke ble berørt av Lønning i dag.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2000-05-18:
Jeg var på Stortinget i perioden 1993-97 – det var ikke Synnøve Konglevoll. Hadde hun vært det, hadde hun nok merket at selv om Senterpartiet og Arbeiderpartiet stod sammen i mange skolepolitiske saker, var vi også kritiske til en del av den politikken som Arbeiderpartiet fikk gjennomført, bl.a. ved hjelp av Høyre. Vi ønsket ikke innføring av bl.a. 6-åringsreformen. Så det er ikke slik at vi har vært svært enig med Arbeiderpartiet i all tid før, og nå plutselig er enig med andre partier. Sånn er det ikke. Vi følger vår politikk, som vi har nedfelt i vårt partiprogram. Vi har hatt en forpliktelse i et trepartisamarbeid gjennom Voksenåserklæringen, og det har vi stått på. Der står det at vi støtter privatskoleloven. Det har ikke kommet noe forslag om endringer i den som vi har funnet å støtte. Representanten Konglevoll sier at det er en mer liberal politikk på privatskolesektoren. Hvis det er tilfellet, vil jeg være observant. Det er slik at det er departementet som skal praktisere privatskoleloven, og det er departementets mandat å gjøre det. Vi har allerede hørt i debatten at det har vært noe ulik bruk av skjønn fra forrige til nåværende statsråd, og det er iallfall ikke mitt og Stortingets mandat å gå inn og gjøre noe med det – da må i tilfelle privatskoleloven endres. Men jeg er enig med Arbeiderpartiet i at dersom vi får en sterk tendens til at private skoler blir til hinder for de offentlige skolene – hvis de virkelig blir det – da må vi se nøyere på dette. Men jeg har gått ut og sagt til media og står på det, at da må vi se på økonomisk kompensasjon til de kommunene som eventuelt vil miste tilskudd på den måten.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2000-05-18:
Vi har en arbeidsfordeling mellom storting og regjering. Det har jeg respekt for. Ikke alle partier har like mye respekt for det. Jeg minner om det stortingsregjereri som Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet bl.a. forfektet og gjennomførte når det gjaldt IT Fornebu. Det ønsker ikke Senterpartiet å følge opp, vi ønsker å la de ulike organer følge de mandater de har fått. Derfor mener jeg at de forslagene som ligger framme nå, er svært «regjerende», for å si det sånn. Jeg har sett litt på dem, men jeg skal studere dem nøye. Det er ikke naturlig for oss å gå inn og stemme for slike forslag som egentlig betinger detaljkunnskap, særlig det ene, i en saksbehandling som jeg ikke har noen forutsetninger for å sette meg inn i i dag.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2000-05-18:
Dette er ingen enkel sak – det prøvde jeg å si i stad også. Vi vet fra lignende saker at f.eks. kommunestyret har uttalt seg og mener det ene og det andre. Men det er vanskelig å gå inn i denne konkrete saken og svare på om vi mener det ene eller andre, i hvert fall fra mitt ståsted. Jeg står på det vedtaket jeg var med på før jul, selvsagt gjør jeg det. Nå har jeg likevel, senere, sett litt på det en har av dokumenter før odelstingsvedtak, i forbindelse med forberedelser av loven, og der ble det sagt at det var rom for skjønn. Jeg har registrert at Stortinget, komiteen i sin tid, senere strammet det noe inn. Det er grunnen jeg har brukt når jeg har sagt at jeg tror en kan utøve noe mer skjønn enn det har vært gjort før. Jeg ber om forståelse for at jeg trenger å sette meg bedre inn i dette på det prinsipielle plan, men jeg tror det riktigste må være at en går inn og ser på loven hvis en skal kunne begynne å endre på dette. Selvsagt står vi på foreldreretten, slik vi har sagt i Voksenåserklæringen at vi gjør. Vi har også i vårt program nedfelt at vi mener privatskoler har sin berettigelse som et supplement til den offentlige skolen. Men jeg gjentar: Vi er litt på vakt hvis det blir en sterk vekst som kan true den offentlige skolen. Mitt håp er at vi får den offentlige skolen så god at det ikke blir så interessant å starte opp private skoler. Likevel ligger foreldreretten til grunn.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2000-05-18:
Først vil jeg si meg glad for Giskes utsagn om at han er mot sponsing og reklame i skolen. Det var betryggende. Et intervju med statsråden i Norsk Skoleblad nr. 13 starter slik: «Forskjellen på Jon Lilletun(KrF) og Trond Giske(Ap) som utdanningsminister er at Giske mener at han vil være mer reformvillig og handlekraftig.» (KrF) (Ap) Intet mindre. Etter at Reform 94, Reform 97 og snart kompetansereformen er på plass, tror jeg det er viktig med en viss konsolidering av stillingen, som det heter, ikke i den forstand at skoleutviklingen skal stanse eller stivne, men at det nettopp blir mer fordypning enn det har vært til nå, at man gir mer tid til lærere og skole til dette. Giske sier videre i intervjuet: «Lilletun hadde for mange baller i lufta samtidig. Jeg vil plukke dem ned og handle.» Så bruker han som eksempel at handlingsrommet i læreplanen må bli bedre brukt. Hva nytt er det i det? Er det noe Lilletun blir husket for, så er det nettopp det å bruke handlingsrommet mer. Hernes var den som gav dette veldig stramme rammer, bare spør lærerne. Så kastet jeg i stad fram en ball til Giske i mitt innlegg. Har statsråden noe syn på dette med målstyringsprinsippet? Jeg er klar over at det er kort tid til å svare på det nå, men et bitte lite tips kanskje. Så er det slik at Ap-fraksjonen de to siste årene særlig har vært veldig aktiv for å få til arbeidsmiljølov for elever, og Giske skrev på nettet i Dagbladet den 18. februar at «vi må få skikkelige arbeidsmiljøregler også for elevene». Til Norsk Skoleblad nr. 13 sier han, nå som statsråd: «Egentlig er det ikke så avgjørende hvordan reglene er, men at kommunene har penger til å gi elevene skikkelig innemiljø.» Det er jeg enig med statsråden i. Hva er så grunnen til at Giske har snudd så på hælen på disse få ukene?
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 2000-05-18:
Representanten Tingelstad tok tak i flere konkrete problemstillinger som vi må jobbe videre med. Jeg oppfattet henne som veldig konstruktiv i sitt innlegg. Senterpartiets ledere har også de siste årene påpekt at den beste politiske løsningen for å oppnå en mer rettferdig fordeling ligger i skjæringspunktet mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Jeg er enig i at Arbeiderpartiet og sentrum har mye til felles, og vi har også stått sammen om mange utdanningsreformer. Men i den tiden sentrumspartiene har sittet i regjering, har det skjedd en utvikling i sentrum som har bekymret meg. Jeg opplever at sentrumspartiene da de stod sammen i regjering, i økende grad har kommet med kritikk av Arbeiderpartiet sammen med Høyre. Man har kritisert vår felles skole. I den tiden sentrum har styrt, har de, som flere har vært inne på, bl.a. stått for en langt mer liberal politikk i forhold til private skoler. Mens bevilgninger til de offentlige skolene må holdes opp mot andre satsinger både i statsbudsjettet og i kommunesektoren, sånn som eldreomsorg, sykehusdrift, samferdsel og kultur, så har vi altså en privatskolelov som gjør at private skoler automatisk får bevilgninger fra staten. Vi bruker nå over 1 milliard kr på private skoler i Norge. Jeg vil derfor spørre representanten Tingelstad: Ser representanten Tingelstad at dette er en utvikling som er problematisk?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-18:
SV har prøvd å komme med fire rimelig konkrete forslag, som jeg også regnet med at Fremskrittspartiet fikk tak i. Første forslag gjelder en del organisatoriske endringer, rimelig konkrete. Det ene strekpunktet går på aldersblanding; vi ønsker en aldersblanding også i fulldelte skoler. Det betyr at ulike klassetrinn skal gå sammen, nettopp fordi de skal kunne lære av hverandre. Vi har gode erfaringer med det. Det er et rimelig konkret forsøk på å utvikle skolen videre. Det tredje strekpunktet går på det som jeg nevnte med seksåringene, at de ikke skal starte skolen på samme tidspunkt. Det er ikke naturlig at alle begynner på jobb samme dag uansett. Det er ikke slik i arbeidslivet. De som jobber i en gruppe, begynner ikke til nøyaktig samme tid og jobber og slutter samtidig, folk kommer derimot inn i grupper på ulike tidspunkt, lærer å tilpasse seg og utvikle seg. Slik bør også skolen være, og det er det vi foreslår for seksåringene, at en seksåring starter på skolen i det øyeblikket han fyller seks år. Nå var ikke vi så glade i 6-årsreformen, så egentlig skulle det være sju år, hvis vi hadde fått det som vi ville. Men det er litt uinteressant nå, poenget er at en starter skolen den dagen en fyller år. Det vil få noen konsekvenser for det pedagogiske opplegget i skolen, og det er det vi er opptatt av å få fram. Det må få noen konsekvenser for måten å organisere opplæringen på. Det er rimelig konkret og greit. Det neste forslaget vårt går på det at vi ønsker en stortingsmelding om de erfaringer som vi har med de forsøk som er ute i skolen i dag, og de endringer som skjer, slik at det blir informasjon om det som foregår, og slik at vi kan få en samlet debatt om dette og kan diskutere om dette er gode forsøk. Det tredje forslaget går på øremerkede bevilgninger for å stimulere forsøk, og det fjerde går rett og slett på å få et forslag til en egen lov. Jeg takker for at jeg fikk anledning til å gå gjennom dette, at representanten gav meg den muligheten, men det burde være rimelig enkelt å forstå også for Fremskrittspartiet.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-18:
La meg ta det siste først. Jeg syns det er et meget dårlig forslag å kutte ut den bevilgningen – ikke fordi det sannsynligvis betyr så veldig mye, for bevilgningen var i utgangspunktet altfor liten, men fordi det er et dårlig signal å gi ut til Skole-Norge, Utdannings-Norge, i den situasjonen som vi er i. Jeg håper inderlig at det ikke blir vedtatt, men at vi opprettholder den bevilgningen, slik at den gulrota til å prøve ut den type ordninger fortsatt blir liggende der. Det er et viktig signal å gi. Jeg er også enig i at initiativ, nye forsøk, bør komme nedenfra. De blir vanligvis de beste. Meningen med disse forslagene er jo ikke å på en måte dytte på noen noe de ikke ønsker, men det er å legge til rette for at de skal kunne ønske det, og at vi som storting da gir noen signaler om hva slags utvikling vi ønsker. Det er lagt opp til at Stortinget ber Regjeringen ta initiativ til å prøve å få dette til, men hvis skolen ikke vil, hvis kommunene og fylkeskommunene som driver skolene, ikke ønsker å prøve ut den typen ordninger, kan ikke vi dytte på dem noe som helst. Poenget er å gi noen føringer og gi noen signaler. Når det gjelder det som går på å bruke økonomi, bruke øremerkede midler, bruke gulrøtter for å få i gang ting, ligger jo det i et av forslagene våre, og det håper jeg man kan være enig om. Hvis man ønsker å få til skoleutvikling, er man nødt til både å gi noen signaler og å legge inn noen gulrøtter. Hver gang vi fremmer forslag av denne typen, får vi vite at dette er i gang, dette funker, dette er unødvendig. Men da må man iallfall kunne støtte forslaget vårt hvor vi ber om å få en oversikt over hva som er i gang, slik at vi kan få en diskusjon på det grunnlag. Det er et av forslagene – vi ber departementet legge frem for Stortinget en oversikt over de viktigste organisatoriske og pedagogiske forsøk, slik at vi kan få en skikkelig og grundig debatt om det er dette vi ønsker, om det er den veien vi ønsker å gå.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-18:
Det gleder meg at statsråden er enig i SVs fire forslag. Det betyr at vi er langt på vei til å få flertall i løpet av dagen, og det gleder meg. Så til to eller tre spørsmål – jeg får se hva jeg får tid til. For en tid siden behandlet Stortinget en melding om rekruttering til læreryrket. Ifølge VG i dag har OECD lagt fram en statistikk hvor man sammenligner lærerlønningene i de ulike OECD-landene, og der kommer Norge ganske langt ned, helt på bunnen. Nå forventer jeg ikke at statsråden skal mene noe om lønn midt under forhandlingene – ikke så veldig mye iallfall. Men mitt ene spørsmål blir: Ser han på denne statistikken, det at Norge ligger så lavt og er så lite villig til å se på bruken av lønn overfor lærergruppene, som et alvorlig signal i forhold til muligheten for å rekruttere, og at dette i seg selv er et så alvorlig signal at det også på lengre sikt kan svekke rekrutteringen hvis det får fortsette? Det andre spørsmålet går på noe av det han sa, nemlig at han var opptatt av å få fram flere indikatorer som man kan bruke når vi skal sammenligne oss med andre land med hensyn til hvorledes norsk skole egentlig er, og det ble nevnt en utvidet bruk av normerte prøver. Det var nye signaler fra Arbeiderpartiet. Det har ikke vært framme de siste årene at en skal bruke mer normerte prøver. Vi vet at i den grad man bruker mer standardiserte og sentraliserte, normerte prøver, betyr det mer ensretting, og vi får en enda mer ensrettet skole. Det står i kontrast til det han sa for øvrig, så det overrasker meg. Jeg vil gjerne at han kommenterer det og utdyper noe mer dette med normerte prøver. Så til det siste spørsmålet. Det gjelder Teknologirådet, noe også Dørum var inne på tidligere i dag. Det er et SV-produkt. Vi har iallfall en del av æren for at det ble etablert, og det skal være et uavhengig råd, som skal være med på å få i gang samfunnsdebatten. Er statsråden enig i at det er behov for å endre mandatet og endre sammensetningen, og også overflytte det til et annet departement?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-05-18:
Representanten Evje har gått totalt glipp av hovedpoenget med forslaget mitt. Poenget med forslaget var ikke å foreta en katalogisering av eksisterende forskningskunnskap, men det var å be om en politisk vurdering og et politisk initiativ. For det er bare slikt trykk som skaper endringer. Fra mange sider av mitt liv, bl.a. den sosialpolitiske, er jeg vel kjent med skuffer med tonnevis av utredninger, og jeg vet forskjellen mellom utredninger og politisk handling. Så når jeg fremmer forslaget, er det basert på min observasjon av antall utredninger om det emnet jeg har tatt opp, og den innsikt jeg har i hva som skjer. Jeg tror at slik oppmerksomhet fra landets politiske ledelse vil skape inspirasjon hos vanlige lærere som står i jobben, for mange av dem gjør nettopp en beundringsverdig innsats. Men mange av disse lærerne opplever også at manglende fokusering fører til at de blir stående igjen alene. Det kan mange berette om. Men la oss ikke gjøre det slik at vår evne til å slå opp i forskningsrapporter – for dem er det mange av – eller slå opp på Internett for den saks skyld, skal erstatte politisk trykk og evne til å tenke selvstendig politisk. Det er bare ved å sette ting på en politisk dagsorden at det skapes endringer – det deler i hvert fall statsråd Giske og jeg, at det er på den måten man skaper politisk endring, både som stortingsrepresentant og i andre roller. Jeg antar at representanten Evje er enig med meg i det. Så takker jeg for alle saksopplysninger som ble gitt i spørsmålet.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-05-18:
Representanten Løvik har foretatt helt korrekte sitat fra Venstres program. Han har også helt rett i at det var begrepet «sosialdemokratiet» jeg tok fatt i, ikke begrepet «sosial». Jeg vektla det ganske sterkt i innlegget mitt. Jeg skal gjerne spisse til innlegget mitt på en slik måte at det også blir en utfordring til Høyre. Man kan gjerne se innlegget mitt som et oppgjør med den rådende ideologi, hvor sosialøkonomisk tenkning til de grader gjennomsyrer alle måter å arbeide på at til slutt skal du, enten du er jurist, yrkesskoleutdannet, lærer eller hva det måtte være, høres ut som en økonom. For å møte dette må man gjenreise respekten for fag, stoltheten i fag, man må gjenreise respekten for at folk kan noe i fag. Jeg syns det er urovekkende, etter møte med mange som jobber i skoleverket, at det ikke er slik. Når det så gjelder muligheten for en dyktig lærer til å få fram det beste i folk, har jeg selv gått i en klasse på et tidspunkt da det het folkeskole, hvor jeg veldig mange år etterpå registrerte at man fikk 50 pst. av klassen til å ta det som da het artium, på et tidspunkt da normalen var 5 pst. Det går på det andre punktet i innlegget mitt, at hvis man ikke får gjenreist respekten for læreren – det betyr ikke bare læreren som en person som skal belønnes, og som skal være stolt av kunnskapen sin, men også muligheten for trygghet og disiplin i en normal undervisningssituasjon – lykkes vi ikke. Jeg tror at det er veldig viktig å lykkes med dette. Og det helt avgjørende poenget mitt: Vi kan ikke tenke slik f.eks. om våre akademiske institusjoner at vi ser på dem som statsaksjeselskap. Vi må jo skjønne at samfunnet består av ulike institusjoner, markedet i næringslivet, hvor det er uovertruffet, hjemmet og skolen. Jeg stod på klassisk Venstre-grunn. Men at Venstre og Høyre møtes en del steder, akkurat som Venstre og Arbeiderpartiet gjør det, er en del av norsk skolehistorie, og det kommer til å fortsette å være slik.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-05-18:
Jeg er klar over hvilke samarbeidskonstellasjoner som har vært i Stortinget med hensyn til de enkelte vedtak rundt realkompetanse, og jeg er glad for at flertallet var som det var. Jeg deler også representanten Evjes litt kritiske holdning til uttrykket «veien blir til mens man går». Det er en gang blitt omskrevet til at «flyet blir til mens man flyr», og det sier litt om at det kanskje ikke bestandig er så uproblematisk. Jeg er enig i at man må ha en klar målsetting med hvor man går. Og vi har flere mål med kompetansereformen, med å bringe inn begrepet «realkompetanse». Det ene er at den enkelte person, det enkelte individ, skal få verdsatt og få et formelt papir på den kompetansen hun eller han faktisk innehar. Det betyr også at vi får en større intensitet i utdanningen ved at folk ikke trenger å ta om igjen ting man faktisk allerede har innabords. Det fører til at man raskere får kvalifisert arbeidskraft ut i arbeidslivet. Det fører også til at man på en bedre måte kan utnytte den samlede kompetanse og kunnskap som er i samfunnet vårt, og at utdanningsinstitusjonene sparer ressurser. Jeg er glad for at Fremskrittspartiet har støttet deler av Arbeiderpartiets syn på spørsmål rundt kompetansereformen, men jeg er overbevist om at det er et ganske bredt flertall i Stortinget som vil støtte det arbeidet vi skal ha framover for å få til en skikkelig kompetansereform og en livslang læring i praksis.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-05-18:
Det er selvsagt ingen utdanningsministers eller kanskje ingen statsråds hyggeligste oppgave å skulle skjære i sine egne budsjetter, men da vi kom til regjeringskontorene og overtok ansvaret for gjennomføringen av budsjettet som sentrum og Arbeiderpartiet stod sammen om i fjor, fikk vi på bordet en lang rekke utgifter som det ikke fantes dekning for i budsjettet. Og hvis vi da skulle klare å holde den stramheten som sentrum og Arbeiderpartiet var enige om i fjor – og vi vet begge hva som skjer i forhold til renteøkning og vanskeligheter for folk flest hvis vi ikke klarer å holde den stramheten – var det nødvendig også å se på hva vi på utdanningsbudsjettet kunne utsette til senere. Det er bakgrunnen for at det dessverre ikke var plass til alle de tingene som lå i budsjettet. Men det var faktisk også plass til noen nye ting, bl.a. fikk vi 40 mill. kr ekstra til innføring av en lovfestet rett til videregående opplæring for alle voksne. Så utdanningssiden som helhet kom ikke dårlig ut av Regjeringens behandling av revidert, og jeg håper det også er tilfellet i Stortinget. Jeg er helt enig med representanten Lyngstad i at ungdomstrinnet trenger ekstra oppmerksomhet. Det har blitt fokusert mye på den videregående skolen gjennom Reform 94 og på barnetrinnet gjennom Reform 97. Nå er det ungdomstrinnets tur, og der har man kanskje noen av de største utfordringene, men også noen av de største mulighetene. Jeg tror muligheten for å få større ansvar for egen læring, reformer i forhold til skolehverdagen, i forhold til time- og klasseoppdeling osv. er veldig stor på ungdomstrinnet, og jeg tror det kan utløse veldig mye kreativitet, skaperevne og intensitet i grunnskolen. Det er også viktig at kommunene får brukt ressursene sine fornuftig. Det vi konkret vil gjøre med det, er å se på om vi kan ha færre øremerkede overføringer til kommunene, større lokalt selvstyre og større råderett for kommunene selv over hvordan de bruker midlene sine.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-05-18:
Uttrykket «fellesskole» tror jeg de fleste i Arbeiderpartiet kommer til å ha veldig små problemer med. Med det menes en skole hvor barn med forskjellig religion, forskjellig sosial bakgrunn osv. kan gå sammen. Det gjelder for så vidt både grunnskolen og den videregående skole. Vi har fått en lovfestet rett til treårig videregående skole som partiet Høyre riktignok stemte imot, men som vi fikk flertall for sammen med sentrum, og som sikrer at man også der i den forstand har en fellesskole. Når jeg liker uttrykket «fellesskole» bedre enn «enhetsskole», er det fordi jeg synes det bedre gir uttrykk for at også den offentlige fellesskolen skal være en mangfoldskole, skal ha forskjellige løsninger tilpasset forskjellige lokale forhold og forskjellige individuelle behov hos den enkelte elev. Når det gjelder spørsmålet om Berg-utvalgets innstilling, er situasjonen den at høringsfristen er 15. juni. Jeg er redd for at tiden kan bli knapp til å behandle høringsuttalelsene ordentlig og seriøst og så bringe saken til Stortinget innenfor den fristen som representanten Lønning har satt i sitt forslag. Det er også viktig å se Berg-utvalgets innstilling i sammenheng med innstillingene fra Mjøs-utvalget og Aamodt-utvalget, nettopp fordi forslagene fra Berg-utvalget griper rett inn i både inntak til og avkorting i forhold til høyere utdanning samt finansiering av utdanning på det nivået som Berg-utvalget har foreslått. Derfor har jeg sagt i min redegjørelse at jeg ønsker å se det i sammenheng. Om det betyr at vi kan få et forslag fram til Stortinget før selve stortingsmeldingen om Mjøs-utvalget, ser jeg som svært aktuelt, men hvilken tidsramme vi kan få på det, er det for tidlig å si her fra talerstolen i Stortinget nå. Så i forhold til praktiseringen av privatskoleloven: Min praktisering av privatskoleloven vil være slik at den er innenfor intensjonen i loven. Men jeg mener at det er statsrådens skjønn som må ligge til grunn for skjønnsutøvelsen, på samme måte som det også gjorde for min forgjenger.