Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-11:
«Det er resultatene som teller.» Slik startet Peter Skovholt Gitmark sin interpellasjon, og jeg kan ikke være mer enig. Jeg mener at det ikke bare gjelder internasjonalt, men det kan også være en påminnelse til den norske debatten, for jeg vet ikke hvor ofte jeg hører noe bli målt i hvor mye penger vi bruker på et fenomen. Regjeringen skryter av hvor mye penger vi bruker, opposisjonen krever at det skal brukes mer. Men det må jo være resultatene og målingen av resultatene på alle områder, enten det er skole, veier eller sykehus i Norge eller det internasjonale, som er rettesnoren for hva som er en suksess. Hvis man tar det brede internasjonale bildet, er det stor suksess. I siste nummer av Foreign Policy er det en artikkel som jeg tittet på i går kveld, som stiller spørsmålet: Var ikke tiåret fra 2000 til 2010 det beste tiåret i menneskehetens historie, trass i kriger i Irak og Afghanistan og andre problemer? Jeg tror svaret er ja, det er det beste tiåret. Bare for å nevne noen enkle tall: 50 pst. av befolkningen i utviklingsland levde i 1990 i ekstrem fattigdom. Nå er andelen nede i 25 pst. Det er 8,2 millioner færre barn under fem år som dør i dag enn i 1970, trass i at befolkningen på jorda er 3 milliarder større. 88 pst. av alle verdens barn begynner nå på skolen. Det gjelder nesten alle gutter – i alle fall i land hvor det ikke er krig og konflikt – men det gjenstår en del når det gjelder jenter. Antall flyktninger i verden går ned, og antall kriger i verden går ned. Alt dette er på langt nær FNs fortjeneste, men det store bildet i verden er ikke at alt går fra galt til verre, men at det går i riktig retning, om enn vi prøver å skyve på så det skal gå fortere. I dette bildet har FN en viktig dobbeltrolle, som normsetter og som utøver av programmer og prosjekter på bakken. La meg starte med det med normsetter i den multipolare verdensordenen som vi nå går inn i. Det er et fint ord, men vi kan like godt venne oss til det én gang for alle. Tiden hvor USA og Sovjetunionen dominerte verden, før det kolonimaktene og så USA alene, er definitivt over. Vi er på vei inn i en verden hvor USA, Kina, India, Brasil og Europa, og også mange mindre land, ønsker å bli hørt. Bare hvis vi kan sette felles normer og få felles handling av alle disse aktørene, når vi resultater. Dette er jo den innerste kjernen i problemet i klimaforhandlingene. Det er den første store globale forhandlingsprosess i denne nye multipolare tidsalder. Og utviklingslandene ser til FN, og de ser FN som det stedet hvor normative beslutninger kan fattes. Det samme gjelder selvfølgelig i krigs- og konfliktområder, enten det er valg i Afghanistan eller Sudan. Det er FN man ser til for å sette normene og standardene for hvordan verden skal organiseres. Heldigvis er ikke Skovholt Gitmark og jeg det minste uenig i dette bildet. FN er den viktigste normative instans, og FN må styrkes i denne rollen. Det er det eneste som kan gi universell legitimitet. Og et lite land som Norge er mer enn noen avhengig av en regelbasert verdensorden. Så spiller også FN en rolle når det gjelder leveranser av tjenester på bakken. Der er FN mye mer i konkurranse med andre aktører, som Verdensbanken og de regionale utviklingsbankene, nasjonale bilaterale programmer, men også frivillige organisasjoner. For selv om enkelte av FNs programmer er store, kan de ofte være mindre enn det Bill Gates og Warren Buffett klarer å spa opp av penger alene til programmer som de har på sin private dagsorden – for bare å nevne et par av verdens store velgjørere. Selv om FN har denne viktige normative rollen, må FN finne seg i at det er konkurranse om leveranse på bakken, og de blir målt på om de leverer bedre resultater, i alle fall like gode resultater, som andre aktører. Et av dilemmaene vi står overfor, og som jeg vil invitere Stortinget til å være med på å tenke igjennom, er at Norge er en av de store leverandørene av kjernestøtte til FN-organisasjonene. Det vi har gjort, er i tråd med hva Stoltenberg-panelet anbefalte. Og vi har gjort det fordi vi mener det gir FN-organisasjonene større evne til å bli gode på det de er gode på, mindre flyktige strømningsbølger i de forskjellige landene, og de kan planlegge og strukturere sin virksomhet mer. Men det er selvsagt også slik at det samtidig er en fare for at Norge finansierer, for å si det enkelt, stillinger i New York, stillinger i apparatet, selve grunnstrukturen i UNDP eller UNICEF eller hva det måtte være, mens andre finansierer de tingene som er mest populære, nemlig ute på bakken, hvor man kan sette flagget, hvor man kan få politisk prestisje, men også hvor leveransene gjøres. Det er et av mange dilemmaer i vår FN-politikk som Stortinget bør gjennomtenke. Skovholt Gitmark utfordret meg til si hva som er Norges viktigste anliggende i FN-politikken og i målingen av dette. Et av dem, som Skovholt Gitmark også var inne på, er dette med «Ett FN» på landnivå. Hver organisasjon skal rendyrke det organisasjonen er best på. Det er ikke for få FN-organisasjoner. Det er klart for mange, men å få dem sammen er en svær og vanskelig oppgave. Derfor har vi også finansiert programmet «Ett FN» på landnivå, som har vært kjempevellykket i de landene hvor myndighetene har stilt seg bak dette. En annen ting er at FN-organisasjonene må bli langt flinkere til å måle resultatene, altså ikke hvor mye penger de tar imot, men hvilke faktiske resultater de leverer på bakken – hvor mange barn som får utdanning, og kvaliteten på den utdanningen, for å nevne et eksempel. Norge og Sverige er blant de største bidragsyterne til FN. Vi har ikke klart å finne noen vesentlig forskjell på det Sverige gjør, og det Norge gjør. Men skulle det komme fram i debatten vesentlige ting som Sverige gjør, som vi ikke gjør, er vi mer enn villig til å lære av svenskene. Det er ingen av oss som mener at Norge gjør alt perfekt, at vi ikke har noe å lære av Sverige, men i bunn og grunn står vi sammen om nesten alt, som Skovholt Gitmark trakk fram i sitt innlegg. La meg nevne noen av områdene, og hvordan vi prøver å påvirke FN. Vi deltar for det første i de styrende organene i nær sagt alle FN-organisasjonene. Der bestemmer vi de enkelte organisasjoners prioriteringer, budsjetter og programmer, vektlegger resultatstyring – som jeg har vært inne på – vektlegger at det skal måles resultater, og vi er selvsagt helt absolutte i en antikorrupsjonsstrategi. Et eksempel på dette er et styrevedtak nå om at det skal gjennomføres en stor evaluering av UNESCO for å se på UNESCOs effektivitet. For det andre har vi gått sammen med 16 giverland i det som heter The Multilateral Organisation Performance Assessment Network, for å si det veldig fint. Det er selvsagt også for å foreta en felles vurdering av de viktigste multilaterale organisasjonene. Seks organisasjoner og fond tas ut hvert år. I all beskjedenhet, det er Norge, og ikke Sverige, som leder evalueringen av FAO. I all beskjedenhet igjen, det var Norge som først tok opp at FAO er en av de dårligst ledet og styrte FN-organisasjonene, og derfor trappet vi ned vårt kjernebidrag til FAO for å få satt dette på dagsordenen. Men jeg er helt sikker på at Norge og Sverige vil stå sammen i den videre prosessen. For det tredje gjennomfører vi uavhengige evalueringer administrert av Norads evalueringsavdeling. Det var vel nettopp litt den siste rapporten som utløste interpellasjonen, og dermed også debatten her i Stortinget. Den evalueringen viser jo nettopp at i store programmer som f.eks. UNDP er det noe som er bra, og noe som er dårlig. Alt annet ville jo vært en sensasjon. At alt enten skulle være perfekt eller håpløst i en stor organisasjon, ville vært veldig rart. UNDPs landprogram i Uganda kom opp for kritikk, mens andre av de tingene UNDP gjorde, fikk bedre karakterer. Men det er nettopp den type informasjon vi bringer tilbake til UNDP. Så har vi for det fjerde bedt våre ambassader i land hvor FN-organisasjonene har stort engasjement, om å gi en kritisk vurdering av de viktigste FN-organisasjonene, UNICEF og UNDP, fra landnivå. Hva er inntrykket av disse organisasjonene på bakken i Tanzania, Nepal eller i Bolivia? Leverer de resultater? Har de gode folk? Vi rapporterer mye av dette tilbake til toppledelsen. Det har også ført til utskiftinger av personell og kritiske gjennomganger når vi har kommet med kritiske merknader. Vi har for det femte såkalte profilark som oppsummerte vurderingen av i alt 25 multilaterale organisasjoner og globale fond. Det er godt mulig at profilarkene kan bygges ut ytterligere, slik at vi kan få en enda bedre gjennomgang av FN-organisasjonene på basis av dem. For det sjette har den sentrale kontrollenheten som vi har opprettet i Utenriksdepartementet, og som har korrupsjonsbekjempelse som hovedoppgave i våre egne systemer, gitt assistanse til frivillige organisasjoner i korrupsjonsbekjempelse. Den har også bedt om å gå gjennom FN-organisasjonene for i samarbeid med FNs egne kontrollinstitusjoner å redusere faren for korrupsjon der. For det sjuende, og som kanskje er aller nærmest kjernen av det vi diskuterer: Vi hadde et nordisk møte i mars 2010, hvor en rekke multilaterale organisasjoner ble gjennomgått sammen, mellom Norge og Sverige, og vi ønsker et utstrakt samarbeid med svenskene om dette. Sverige og Norge er blant de fem–seks største bidragsyterne til FN-systemet, uansett hvordan vi måtte måle. Vi er størst per innbygger, men i absolutte tall er vi begge blant de aller største. Selvfølgelig vil vi sammen kunne ha enda større innflytelse i FN-systemet hvis vi tar felles posisjoner.