Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2010-06-14:
Røe Isaksen – jeg er ikke Erikssons yngre bror eller sønn, hvis noen trodde det. Først bare et par kommentarer til diskusjonen her om samarbeid. Det er jo slik at det som det er flertall for i Stortinget, er det flertall for i Stortinget uansett. Så er jeg helt sikker på at når det blir et borgerlig flertall ved valget neste gang – for det kommer det trolig til å bli – så er det helt sikkert mulig å få gode tips fra dagens regjeringskonstellasjon om hvordan man legger bort tidligere standpunkter og kompromisser bort det man har vært for tidligere. Så har jeg en kommentar til representanten Eriksson. Jeg kan både med hånden på hjertet og hånden utenpå hjertet, uten hjerte eh … eller uten hånden på hjertet(munterhet i salen) (munterhet i salen) Så vil jeg si at denne typen brede forlik er noe av det som gjør at den norske modellen fungerer. Det er selvfølgelig bestandig ulemper med veldig brede forlik. Det gjør at alle må gi litt, men det er også en av grunnene til at vi klarer å ta noen overordnede ansvarlige politiske valg som er viktige for fremtiden. Det kunne vært veldig fint om vi alle kunne klappet oss selv på ryggen og sagt at vi kjører i dag verdens flotteste pensjonsbil, men det hjelper fryktelig lite hvis man er på vei mot murveggen på første klasse. Det er det det i realiteten står om: Enten er vi nødt til å endre pensjonssystemet vårt, eller så er vi nødt til å ta dramatiske kutt en gang i fremtiden. La det være helt klart. Det er også viktig at folk er klar over det. Vi kunne selvfølgelig ha beholdt det gamle pensjonssystemet, men da måtte vi gjort noe annet. Da måtte vi enten økt skattene, kuttet dramatisk i nivået på pensjoner eller kuttet dramatisk i andre ting. Når Pensjonsreformen, selv om den ikke alltid er pen å se på, allikevel er den viktigste velferdsreformen vi har fått de siste årene, skyldes det nettopp det at den gjør at pensjonssystemet kan være bærekraftig i fremtiden. Det gjør at mine barn og mine barnebarn og alle andres barn og barnebarn ikke trenger å stå overfor valget: Skal vi kutte pensjoner, øke skattene, eller skal vi sørge for å ha et bærekraftig pensjonssystem? Det valget har vi gjort lettere i dag. Det er jeg stolt av at Høyre har vært med på. Det brede pensjonsforliket er en forutsetning for bærekraften i pensjonssystemet, at det skal bevares i de kommende generasjoner. Jeg har lyst til å bruke den resterende taletiden min til å reflektere litt over skrittene vi har gjort tidligere, og også litt over skrittene vi skal ta videre. Vi har de siste årene beveget oss stadig lenger bort fra det Pensjonskommisjonen, med Sigbjørn Johnsen i spissen, la fram som sin anbefaling. Sigbjørn Johnsen er en grei finansminister, men jeg må si at han var en framifrå leder av Pensjonskommisjonen. Jeg må si at jeg av og til skulle ønske at Sigbjørn Johnsen kunne høre mer på Sigbjørn Johnsen. Da tror jeg mye i norsk politikk ville vært bedre. Pensjonskommisjonen anbefalte klart og tydelig et nytt pensjonssystem med en fleksibel pensjonsalder for alle, fra 62 til 67 år. Dette skulle være til erstatning for AFP, som ikke gjaldt alle. I dag har vi en pensjonsløsning hvor alle kan gå av tidlig, men hvor noen får mer for å gå tidlig av enn andre. Pensjonskommisjonen anbefalte også en løsning med forenkling av tjenestepensjonsmodellene i offentlig sektor, samt fondering av Statens Pensjonskasse. I dag vedtar vi en løsning som ikke i utgangspunktet bidrar til forenkling, men som gir en mulighet – en veldig viktig mulighet – til dette på sikt. Fonderingen derimot er fremdeles ikke kommet inn. Listen kunne blitt gjort lengre, men jeg skal ikke sette Sigbjørn Johnsen i forlegenhet ved å skryte mer av hans tidligere bragder. Høyre har siden begynnelsen av 1990-tallet vært for at de offentlige tjenestepensjonsmodellene skal endres fra bruttoløsninger til nettoløsninger. Når vi i dag ikke bare stemmer for flertallets løsning i denne saken, altså vår løsning som vi har blitt med på i denne saken, men i tillegg er tilfreds med det kompromiss som regjeringspartiene har kommet oss i møte med, er det ikke minst fordi forlikspartiene klart og tydelig sier at den fremtidige pensjonsmodellen i offentlig sektor bør være en nettobasert påslagsmodell. Jeg håper og forventer at regjeringen ut fra dette opplever å ha tilstrekkelig ryggdekning for å kunne jobbe for en slik løsning. Jeg håper også, og forventer, at arbeidstakerorganisasjonene fanger opp det sterke signalet fra Stortingets flertall, selv om jeg selvfølgelig har respekt for arbeidsdelingen mellom Stortinget og arbeidstakerorganisasjonene. Hva er det vi egentlig snakker om? Vi ønsker et godt pensjonssystem, som sikrer tryggheten til befolkningen og forutsigbarhet i de økonomiske betingelsene. Vi ønsker et pensjonssystem som belønner arbeidsinnsats, hvor det virkelig skal lønne seg å jobbe. Det er gjennom innretningen i pensjonsmodellene vi kan få dette til. Nettopp derfor er det, som vi politikere av og til sier, et sentralt arbeidsincentiv når økt arbeidsinnsats gir økt pensjon ned til første krone, eller sagt på en annen måte: at det alltid lønner seg å jobbe. Så har det vært to humper i veien. Den første har vært spørsmålet om grunnlovsvern. Der har vår holdning vært helt klar, og det er at grunnlovsvernet er et juridisk spørsmål. Vi som politikere må anta at regjeringen har tatt de beste vurderinger basert på best tilgjengelig informasjon og på den måten har lagt fram tilstrekkelig og god nok informasjon til Stortinget til at vi kan si at vi mener at det vedtaket vi fatter, er innenfor det Grunnloven sier. Den andre er at vi i komitébehandlingen hovedsakelig har jobbet med å avdempe noen veldig uheldige og, etter hva jeg forstår, også utilsiktede konsekvenser av Regjeringens forslag i proposisjonen. Fra Høyres side har det alltid vært to sentrale poenger i arbeidet med Pensjonsreformen. For det første må det være at arbeidet alltid gjelder alle. For det andre må det være en grunnleggende premiss å sørge for forutsigbarhet for dem som står i en fase i arbeidslivet hvor pensjonering vurderes. Det er rett og slett ikke rimelig å gjøre dramatiske endringer i forutsetningene for dem som vurderer å gå av med pensjon kort tid etter at Stortinget har endret lovverket. Proposisjonen, slik regjeringen la den fram, ga dessverre enkelte slike utslag, særlig for grupper av arbeidstakere som jobber i såkalte fristilte statlige virksomheter. Det var nesten sånn at man kunne si at de som AFP egentlig var skapt for, sliterne, ville kommet veldig dårlig ut – dramatisk dårlig ut – nettopp på grunn av noen av overgangsordningene som var lagt fram. Ved å gjøre tilpasninger i samordningsløsningen, ta tiden til hjelp og la andre ordninger komme i stedet har vi klart å komme fram til en løsning hvor det ikke skjer. Hva er bakgrunnen for de utfordringene som regjeringen og Stortinget i dag har med tjenestepensjonsordningene i offentlig sektor? Det er verdt å dvele litt ved historien til slutt. Det var i sin tid Arbeiderpartiet som tvang igjennom noen av de formuleringene som gjorde ting vanskelig i denne runden, nemlig de som gjaldt bruttoordningene i offentlig sektor. Det var også Arbeiderpartiet som i sin tid fikk igjennom formuleringer om videreføring av statens tilskudd til AFP i privat sektor, noe som også har bidradd til å gjøre dagens behandling mer komplisert. Vi husker vel alle – i hvert fall noen av oss – tv-dokumentaren om statsminister Jens Stoltenberg da han ringte daværende LO-leder Gerd-Liv Valla og sa: Vi fikk gjennomslag for alt. I dag er vel forholdet dem imellom noe mindre hjertelig, men det får være en annen diskusjon. Hvorfor nevner jeg dette? Jo, først og fremst fordi vi må huske at kompliserte spørsmål sjelden tjener på å imøtekomme enkle, populistiske løsninger. Tar man snarveier tidlig, kommer de alltid igjen som større problemer. Det har de også gjort i dette tilfellet. At vi i dag behandler en innstilling som peker i retning av en ny forståelse mellom forlikspartene om behovet for en nettobasert løsning, er, sett i dette lyset, en slags realitetsinnrømmelse fra regjeringspartiene, en innrømmelse som Høyre setter stor pris på. Vi skulle gjerne unngått de fem tapte årene for enighet på dette området. Men det er allikevel bedre å komme til en rett løsning sent enn å tviholde på en gal løsning for all fremtid, for det er pensjonssystemet vi her behandler, som er det viktigste for å bevare bærekraften i velferdssystemet for våre etterkommere, og for å sikre at det alltid lønner seg å jobbe.