Olemic Thommessen (Høyre), 2005-12-13:
Bondevik II-regjeringen førte en målrettet familiepolitikk som bygget på den enkelte families valgfrihet. Vi trodde på den enkelte families evne til selv å finne ut hvordan man best skulle kunne innrette seg. Dessverre ser vi allerede nå tydelige tegn til en politisk dreining mot en familiepolitikk der det offentliges styring blir sterkere på bekostning av nettopp valgfrihet og husholdningenes økonomi. Det gjelder statsbudsjettet i sin alminnelighet, og det kommer til uttrykk i Barne- og familiedepartementets – Barne- og likestillingsdepartementets – budsjett, bl.a. gjennom kuttet i kontantstøtten. Kuttet i kontantstøtten har tidligere vært kommentert, så jeg skal ikke gå inn på det i detalj. Men jeg må nok si at det er vanskelig å skjønne hvordan det går an å forklare seg bort fra at dette kuttet er et gedigent løftebrudd overfor alle de – jeg tror det gjelder ca. 80 000 familier, etter erindringen – foreldre som ble beroliget av at kontantstøtten skulle få lov til å leve videre. I dag er vi på vei inn i det som i virkeligheten er en grov forfordeling mellom de familiene som velger barnehage, eller som ser seg tjent med barnehage, og de som ikke gjør det. Heldigvis er det slik at det etter hvert blir færre av dem som ikke har mulighet for å gjøre det. Men for oss som kommer fra tynt befolkede områder, der også alternativene ofte kan være ganske attraktive – dagmammaløsninger på landet er ofte og oppleves som noe ganske annet enn dagmammaløsninger i byen – er det tankevekkende at Senterpartiet er med på den galeien som de sosialistiske partnerne har lagt opp til. At Arbeiderpartiet og SV går løs på kontantstøtten, er ikke så overraskende. Det har jo vært signalisert i årevis. Den store forskjellen kommer også til syne fordi man velger å innføre maksimalprisordningen før man har full barnehagedekning. Dermed forsterker man dette ytterligere. De som har barnehageplass, de som velger barnehageløsningen, blir prioritert på bekostning av andre. Heldigvis har vi hatt en ekspansiv politikk i Bondevik II-regjeringen når det gjelder barnehageutbygging, og vi står foran det faktum at vi forhåpentligvis snart er på plass med full barnehagedekning. Men, som tidligere sagt, kontantstøtte og full barnehagedekning er ikke noe som vi opplever står i motsetning til hverandre. Det er tvert imot ting som må følges ad. Kun da har man det vi vil oppleve som en reell valgfrihet. Det betyr også at kontantstøtten bør være av en størrelse noenlunde i stil med de goder man får når man velger barnehage. De private barnehagene har betydd mye for utbyggingen av barnehager i vårt land, både når det gjelder mangfold og når det gjelder utbyggingstempo. Vi mener dette har vært et veldig positivt bidrag. Det er viktig at det fortsatt legges til rette for en aktiv politikk som stimulerer de private barnehageutbyggerne. Jeg er glad for at vi kunne legge inn i vårt budsjettforslag ytterligere 300 mill. kr for å styrke likebehandlingen av private og offentlige barnehager. Så har vi også foreldre med særlige behov, utsatte familier. Det er klart at det er en svært viktig oppgave å sørge for at de også får en opplevelse av valgfrihet. Det fordrer at vi har skjønnsmidler i behold, og vi har i vårt budsjettforslag lagt inn 150 mill. kr, som er dels en korreksjon for kutt og dels friske 50 mill. kr, til denne gruppen. Den neste store oppgaven i barnehagepolitikken, altså etter at full utbygging er et faktum, må være å sørge for at vi arbeider for en stadig bedre kvalitet i barnehagene. Dette vil være et prioritert område for Høyre i årene som kommer, og vi kommer til å fokusere på det. Høyre merker seg at Barne- og familiedepartementet med den nye regjeringen skifter navn til Barne- og likestillingsdepartementet. Av statsrådens forskjellige utspill i media synes vi også å se at dette navneskiftet fremstår som en programerklæring. Høyre ønsker en aktiv likestillingspolitikk med klare signaler og krav. Dette gjelder også i forhold til næringslivet og de krav til kjønnsmessig fordeling i bedriftenes styrer som følger av den nye lovgivningen på dette området. Når det gjelder spørsmålet om sanksjoner overfor de bedriftene som ikke innen fristen oppfyller kravet om kjønnsmessig fordeling, er det imidlertid grunn til å stoppe opp et lite øyeblikk for å se hvor landet faktisk ligger. Vi står overfor en iverksetting av en lov der våre største konserner, i alle fall teoretisk, risikerer oppløsning dersom kvinneandelen ikke oppfylles. I ettertankens lys er det nok et par forhold man her bør ta innover seg. For det første har vi en bedriftskultur i vårt land – og heldigvis for det – der bedriftenes egen disiplin i forhold til lovgivning og pålegg tas meget alvorlig. Ingen seriøs bedrift i den størrelsesordenen vi her snakker om, vil over tid la være å etterkomme et lovpålagt krav, hvor lite de enn liker det. Brudd på denne bestemmelsen vil altså antakelig dreie seg om relativt kortvarige forseelser i en overgangsperiode. Den meget alvorlige sanksjonen om oppløsning står derfor ikke i forhold til det den er ment å ivareta. I lys av høringene og de reaksjonene som har kommet ellers, er det åpenbart for Høyre at det å tviholde på denne sanksjonen signaliserer en mistillit til bedriftene. Den angir en urealistisk sterk sanksjon som antakelig aldri vil komme til anvendelse, og den undergraver det viktige tillitsforhold myndighetene bør ha til landets tyngste næringsliv. Og kanskje i særdeleshet når man tenker på den holdning og den retorikk som de partiene som denne regjeringen er sprunget ut av, har nettopp når det gjelder samarbeid med næringslivet og partene i arbeidslivet – den bygger på den tillit som de mener er viktig – er dette vel verdt kanskje å stoppe litt opp ved. Høyre legger derfor frem et forslag der Regjeringen bes komme tilbake til Stortinget med forslag om nye sanksjonsregler. Vi gjør det i erkjennelse av at de signalene vi har fått, den offentlige debatt som har vært rundt dette, gjør at denne bestemmelsen, som når det kommer til saken, kanskje ikke er så avgjørende, bør revideres i forhold til det tillitsforhold som bør være her. Som leder for Likestillingsdepartementet har statsråden også et særlig ansvar for å arbeide mot diskriminering i landet vårt. Så langt har arbeidet med lovgivningen når det gjelder diskriminering, hatt sitt utgangspunkt i ønsket om å beskytte gitte konkret definerte grupper, altså diskriminering på grunnlag av seksuell legning, religion osv. Svakheten ved denne tilnærmingen er imidlertid at denne lovgivningen ikke nødvendigvis treffer dem som faktisk er utsatt for diskriminering, og at den også i liten grad tar innover seg skiftende samfunnsforhold. Det som oppleves som diskriminerende i dag, er det ikke gitt vil oppleves som diskriminerende i morgen. Et naturlig neste trinn i arbeidet mot diskriminering bør derfor være å gjennomgå lovgivningen på dette området med sikte på utarbeidelse av generelle bestemmelser. Vi vil da også tilpasse lovgivningen de internasjonale standarder vi finner i Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen og i FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter. Dette er regler som sorterer under flere departementer. Men jeg mener nok at likestillingsministeren som likestillingsminister, og som den som på en måte har det overordnede ansvar når det gjelder diskriminering, har et særlig ansvar for å ta opp dette spørsmålet. Jeg håper at vi i løpet av denne debatten vil få høre statsrådens oppfatning om dette, og om det er noe hun faktisk har tenkt å ta tak i. Høyre vil i årene som kommer, holde et fokus på en politikk for valgfrihet der den enkelte families muligheter til selv å styre hverdagen er bunnplanken. Med dette som utgangspunkt vil vi søke en konstruktiv debatt med flertallet. Vi har notert oss posisjonens signaler om å ville lytte, og vi kan love: Det skal ikke mangle på innspill. Med dette tar jeg opp forslaget fra Høyre, som er omdelt i salen.