Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-01-19:
Jeg syns egentlig det nesten er litt trist at en debatt som dette gjøres om til et spørsmål om skattefri banksparing eller til en utsettelse av deler av reformen for å utrede videre. Hvis man løfter blikket litt og ser hva dette egentlig dreier seg om, er det kanskje den største utdanningsreformen Norge har vært gjennom – større enn alle de andre Høyre var imot, som 7-årig grunnskole, 9-årig grunnskole, omgjøringen til videregående skole osv. Antagelig er denne den aller største, ikke bare ved at folk som mangler grunnskole eller mangler videregående skole, nå får anledning til å ta en utdanning, få en kompetanse, få et brev på den kompetansen en har eller utfylle sin kompetanse, men sannsynligvis fordi vi går inn i et samfunn hvor læring, etterutdanning, blir noe livslangt. Man går gjennom læring hele livet fordi samfunnet forandrer seg så fort. Det er også pussig at i en situasjon hvor lærestedene – universitetene og høyskolene – nå i større og større grad ser at læringen må foregå i tilknytning til arbeidslivet, i den situasjon hvor kompetansen og kunnskapen skal brukes, er det enkelte som tviholder på at når arbeidslivet selv skal etterutdanne sine, skal vi tilbake til det gamle skoleverket. Da skal vi ha den kompetansen, det papiret som skal til for å komme inn og gå det vanlige løpet som ble laget for hundre år siden. Vi må som politikere og ansvarlige for utdanningssystemet sørge for at etterutdanningen er i takt med og tilpasset det arbeidslivet som etterspør den. Og nå ser vi at det opprettes nettverk, det opprettes muligheter for å ta biter av utdanning rundt omkring på arbeidsplassene. Vi har kommet langt i Norge med det. Det nettverket som flere høyskoler og universiteter har gått sammen om i NITOL, er et glimrende eksempel på at Norge ligger nærmest helt i front i forhold til å bygge opp de nettverkene. Det er mange som tror at dette først og fremst dreier seg om at elevene sitter desentralisert, at hver enkelt som ønsker større kompetanse, kan få det på arbeidsplassen sin, kan få det i hjembygda og kommunisere med en lærer via nettet, få tilbakemelding på oppgaver osv. Det er en viktig del av det, men den aller viktigste delen av det er kanskje at alle lærerne kan sitte desentralisert, at man kan bruke folk ute som har en bestemt kompetanse som lærere, som veiledere og som rådgivere i en sånn læring. På sett og vis går vi inn i et samfunn hvor alle ikke bare blir elever og hele tiden skal lære, men hvor vi alle også blir lærere – vi kan også bruke den kompetansen som vi har på et bestemt felt, og formidle den til andre som trenger det. Det er en helt revolusjonerende endring av samfunnet som foregår med den etter- og videreutdanningsreformen og i det etter- og videreutdanningssamfunnet som vi går inn i. Et eksempel på det er den avtalen som prosessindustrien nå inngår med NTNU om å få etterutdanning for sine. Den reformen som vi lager her, og som stortingsflertallet står bak, kan gjøre det mulig for dem også å få papir på at dette er en kompetanse som de har bruk for, og som man har et bevis på. Det krever at vi får et system med fleksibilitet, et system hvor folk kan tilpasse læringen til sine spesielle behov. Det betyr også at alle må ha en rett til dette. Det kan ikke være sånn at det er hvor mange kroner man har klart å sette inn på den skattefrie sparekontoen sin, eller hvilke arbeidsgivere man har, eller hvilken privatøkonomi man ellers har, som avgjør om man skal ha mulighet – i det samfunnet hvor alle er avhengig av å lære hele livet – til å ta denne permisjonen. Den retten må gjelde alle. Så er det noen som snakker om at da må vi også vite hva kostnaden er. Jeg skal ikke som medlem av finanskomiteen si at det får koste hva det koste vil. Tvert imot, det kommer nok til å koste penger, men hva ville kostnaden være om vi skulle la være å gå inn i det samfunnet hvor alle fikk mulighet til å ta etterutdanning? Her ligger fagbevegelsen foran oss politikere. Det er forbund som går inn i lønnsforhandlingene og sier at de vil ta ut noe av sine lønnskrav som etterutdanning, og det fins arbeidsgivere som sier at de vi vil ta ut noe av overskuddet i en kompetanse- og kvalitetsoppbygging for arbeidstakerne. Dette er framtida, og da kan det ikke være vi, politikerne, som skal sette oss på bakbeina og være bremsekloss. Her må vi være med på det som skjer i arbeidslivet.