Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2000-11-14:
Jeg er akkurat kommet fra Stockholm og deres «MR-Dagarna», der arbeidet med den svenske nasjonale handlingsplanen for menneskerettigheter stod i fokus. 600 deltakere var samlet og svært interessert i arbeidet med den norske handlingsplanen. Det var også de norske erfaringene som bidro til at Riksdagen bad den svenske regjering utarbeide en svensk handlingsplan for menneskerettigheter, i tillegg, selvfølgelig, til å ta Wien-konferansens oppfordring i 1993 på alvor, nemlig at alle FNs medlemsland skal lage nasjonale handlingsplaner for menneskerettigheter. Norge var et av de første vestlige landene til å lansere sin plan. Utviklingen etter at planen ble lagt fram har synliggjort hvor viktig det er å sikre at den blir fulgt opp. Nye avdekninger og nye rapporter på flere områder har vist at vi har store menneskerettighetsutfordringer i Norge. Disse må tas på alvor. Siden fremleggelsen av handlingsplanen har Senter mot etnisk diskriminering lagt fram nye rapporter som synliggjør relativt omfattende diskriminering på grunnlag av hudfarge og etnisk tilhørighet i Norge. Dette er en av våre største hjemlige menneskerettighetsutfordringer. Det gjør arbeidet med en ny lov mot etnisk diskriminering og innarbeiding av rasediskrimineringskonvensjonen enda mer berettiget. Siden fremleggelsen har vi også fått stadig flere avsløringer av at mennesker med høy utdanning, leger og sivilingeniører, må ta vaskejobber – ikke bare fordi utlendinger har større vanskeligheter på arbeidsmarkedet enn nordmenn, nei, de får ikke brukt sin utdanning fordi norske utdanningsinstitusjoner ikke vil godkjenne utdanningen fra utenlandske universiteter og høyskoler. Utdanninger som godkjennes av Harvard University i USA, blir ikke godkjent av Universitetet i Oslo. Dette er uakseptabelt, og det er også ett av tiltakene i handlingsplanen å forsøke å rette på dette. Siden fremleggelsen av handlingsplanen har problemene knyttet til mindreårige asylsøkere og barns rettigheter bare tiltatt i omfang og styrke. Og situasjonen nærmer seg nå det uakseptable. For her står det om sentrale menneskerettigheter. Fokus er særlig satt på et nedlesset og for dårlig mottaksapparat. Behandlingstiden for så vel asylsaker som familiegjenforeningssaker begynner å få dimensjoner som går på vår troverdighet løs. Og fokus er satt på rettssikkerheten til asylsøkere i spørsmål om personlig fremmøte i forbindelse med klagenemndordningen. Dette har definitivt med menneskerettigheter å gjøre. Fremdeles representerer tvangsbruk i psykiatrien og varetektsbruk et menneskerettighetsproblem for Norge. Varetektsspørsmålet er et stadig tilbakevendende punkt fra internasjonale foras overvåking av Norge. Og jeg ser derfor med stor forventning fram til justiskomiteens behandling av denne saken etter den debatten som har vært i Stortinget i dag, og jeg forventer at vi da vil se en betydelig endring i holdninger fra enkelte partier og et flertall for å gjøre noe med den uakseptable situasjonen. Fremdeles blir også mange nasjonale minoriteter stemoderlig behandlet i Norge, ikke fordi det bedrives en bevisst diskriminerende politikk, men først og fremst fordi en ikke har en fastlagt og etablert politikk på området. Fremdeles venter disse miljøene på stortingsmeldingen som klart skal forankre norsk politikk i våre menneskerettighetsforpliktelser. Med ratifikasjonen av rammekonvensjonen må Regjeringen nå løfte dette feltet gjennom å legge fram den varslede stortingsmeldingen. Og jeg vil gjerne ha svar fra statsråden på når den kommer. Prøven på denne handlingsplanen ligger ikke i dokumentet og behandlingen i dag. Prøven vil ligge i oppfølgingen, og da vår evne, og Regjeringens evne, til å overholde forpliktelsene og ikke minst til å følge opp. Jeg forventer at årsrapporten vil innebære en klar rapportering på alle elementer i handlingsplanen, og at den systematisk legges opp slik at den rapporterer på oppfølgingen av tiltakene, og slik at Stortinget kan måle Regjeringens praksis. Her vil også en nasjonal institusjon for menneskerettigheter bli en viktig vaktbikkje. En slik nasjonal institusjon, en uavhengig en, skal bli en vaktbikkje som utgjør en form for gnagsår i forhold til oss alle, som forteller at her er ikke alt helt i orden, her gjelder det å skjerpe seg og forsøke å rette på de forhold som smerter. Det gjelder for Regjeringen, og det gjelder for Stortinget. Men på det internasjonale området er kanskje utfordringene størst. Og der er min utfordring til Regjeringen at den nå sørger for at det varslede pilotprosjektet – som Jagland sa at han støttet – for overvåking, rapportering og verifisering av næringslivets respekt for menneskerettighetene blir opprettet og får de tilstrekkelige ressursene – ikke om et år, ikke om to år, men nå. For det andre håper jeg at dialogarbeidet ikke medfører en internasjonal menneskerettighetspolitikk som er tannløs, preget av tøfler fremfor offensive grep på menneskerettighetenes og menneskeverdets vegne, enten det dreier seg om Kina, Tyrkia eller Cuba, som er våre dialogpartnere, eller også USA og Russland, som har stått sentralt i denne debatten. Det er ikke tannløshet og tøfler som skal stå i fokus. Det må være å være djerve talsmenn på menneskeverdets og menneskerettighetenes vegne, og jeg håper vi har bidratt til, gjennom Stortingets behandling av handlingsplanen, å få Regjeringen til å kjøre mer offensivt enn det vi har sett hittil.