Einar Holstad (Kristelig Folkeparti), 1999-12-06:
I fjor brukte verden rundt 6 000 milliarder kr på militærutgifter. Det er drøyt en tusenlapp for hver innbygger. I Norge planlegger vi neste år å bruke nær 5 400 kr pr. innbygger til Forsvaret. Sist fredag var det nøyaktig ti år siden presidentene George Bush og Mikhail Gorbatsjov trykket hverandres hender om bord i det sovjetiske cruiseskipet «Maksim Gorkij» og med det markerte opptakten til et tiår preget av militær nedrustning. De første årene etter møtet mellom de to presidentene falt verdens militærutgifter med 4,5 pst. årlig før det flatet ut i 1997. I løpet av denne perioden sank verdens militærutgifter med om lag en tredjedel. I dag synes verden igjen å begynne en opprustning, anført av bl.a. USA, som planlegger en økning av militærbudsjettene på 37 pst. de neste fem årene. Russernes krigføring i Tsjetsjenia bidrar også til å forsterke inntrykket av at verden er i ferd med å starte en ny opprustning. Spørsmålet må være om Norge ønsker å være med på dette. I de siste dager har miljøer innenfor NATO rettet kritikk mot Norge og vårt forsvar. Kritikken er ikke av ny dato. Vi kjenner igjen de samme argumenter som dukker opp bl.a. ved de årlige budsjettbehandlinger i Stortinget. Flertallet i denne sal har ikke vist evne til å følge opp egne vedtak, er uttalelser som stadig dukker opp. Jeg kan langt på veg være enig i beskrivelsen av de faktiske forhold, men samtidig opplever vi en utvikling som gjør våre vedtatte planer vanskelige å gjennomføre. Nettopp denne raske skiftingen i situasjonsbilder var en av Regjeringens begrunnelser for å opprette et forsvarspolitisk utvalg. Krav til omstilling er ikke minst forsterket gjennom beslutninger under NATOs toppmøte i vår og planer om etablering av et europeisk sikkerhetskonsept med en egen EU-hær på 50 000 mann. Vår egen evne og vilje til omstilling i Forsvaret er mangelfull. På dette punktet kan man si seg enig i noe av kritikken fra NATO. Samtidig er representanter i denne sal de fremste til å vektlegge distriktsutvikling når nedskjæringer og omstilling i Forsvaret debatteres. Norge har kommet til et punkt der vi må velge mellom å bruke Forsvaret til distriktsutvikling eller til forsvar. Dette er ikke et spørsmål om Evjemoen, eller en hvilken som helst annen lokalisering, skal overleve i all framtid. I framtidige omstillinger i Forsvaret må vi først stille spørsmålet: Tjener omstillingen eller lokaliseringen Forsvaret og vår forsvarsevne? Tjener den samtidig lokalmiljøet, er dette bra, men ikke avgjørende for valget. Dersom ikke evnen til omstilling effektiviseres, er jeg redd også Norge må øke sine militærbudsjetter i takt med USA. En slik utvikling har vi ikke råd til. Skal vi i framtiden ha midler til å ivareta våre mange lokalsamfunn som ikke har Forsvaret som lokal arbeidsplass, må andelen av statens utgifter til Forsvaret ikke øke utover dagens 5,5 pst. av korrigert nasjonalbudsjett. Sikkerheten i våre nærområder bærer preg av usikkerhet. Vi skal ved en senere anledning debattere Norges deltakelse i internasjonale operasjoner. Det skal ikke på noe tidspunkt være tvil om vårt lands vilje til å ta vår del av ansvaret for å redusere usikkerheten og være med og bygge bedre vilkår for fred mellom nasjoner i Europa. Forbedring av NATO-landenes militære samvirke er nødvendig og relevant for alliansens oppgaver. Det vil være viktig å foreta en prioritering av satsingsområdene. Vårt forsvar, som er basert på verneplikt og mobilisering, vil åpenbart stå overfor store utfordringer etter de initiativ som fikk tilslutning under toppmøtet i Washington. Forsvarets virksomhet er ikke en skjermet enhet i Norge. Den må til enhver tid speile utviklingen i samfunnet for øvrig. En nødvendig reduksjon av statens utgifter var begrunnelsen for nedtrekket i forhold til langtidsmeldingen i inneværende års budsjett. Videre må vi kunne forvente at bevilgede penger til lønn også øker evnen til forsvar i tilstrekkelig grad. Omstilling må fortsatt være en vedvarende prosess.