Per Arne Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-15:
La meg først få takke komiteen for en ryddig og god prosess i behandlingen av denne saken. Jeg har også lyst til å rette en takk til min vararepresentant, Morten Stordalen, som steppet inn og tok deler av saksordførerskapet mens jeg hadde permisjon. Jeg er veldig glad for at komiteen synes å være enig om viktigheten av kreftsatsingen i årene som kommer. Et skikkelig krafttak innen kreftforskning og -behandling krever at både helsepolitikere, fagekspertise på behandling og forskning, samt de kommersielle aktørene innen medisin og forskning står sammen. Dette er ikke bare vårt samfunns utfordring, men hele verdenssamfunnets store medisinske utfordring. På dette feltet er det derfor ingenting som skal hindre lille Norge i å være en spydspiss i verdensmålestokk. Jeg synes faktisk ikke at vi skal ha lavere ambisjoner enn som så. Status er nok ikke alltid så bra som vi skulle ønsket. I den anledning vil jeg få lov til å vise til direktøren i Helsetilsynet, Lars E. Hanssen, som har gått hardt ut i Dagens Næringsliv denne måneden. Han refset ledelsen ved norske sykehus for dårlig organisering av kreftbehandlingen. En risikorapport tilsynet har utført, sier at risikoen er for stor, og at forbedringspotensialet er «betydelig» – intet mindre. Derfor er det prisverdig at Høyre har fremmet dette forslaget. Undertegnede og Fremskrittspartiet har tidligere i denne sesjonen også reist en interpellasjon på det samme felt. Kreft er en forferdelig sykdom som rammer, eller kommer til å ramme, hver tredje nordmann. Den rammer ikke bare kroppen fysisk, men er også en stor utfordring mentalt – både for den som får den vanskelige beskjeden, og ikke minst de pårørende. Det å få en slik beskjed er tungt og vanskelig, og de av oss som ikke har fått en sånn beskjed, kan sannsynligvis ikke forestille seg hvordan det er. Nettopp derfor må vi ha det beste systemet, for å ta vare på pasientene og ikke minst de pårørende. Det er viktig at bekjempelsen av kreft fortsetter, og det må ikke stå på landets lovgivende forsamling når kampen mot kreftsykdommen skal kjempes. Derfor er denne saken så viktig, ikke bare for å hjelpe dagens kreftpasienter og deres pårørende ut av sitt sykdomsbilde, men minst like mye for å sikre at morgendagens kreftbehandling både er bedre, mer omfattende – og gir et bedre resultat enn dagens medisin kan gi oss. For en samlet helse- og omsorgskomité er det viktig å påpeke at forslagene i denne saken ikke bare må bli vedlagt protokollen og deretter lagt i helseministerens skrivebordskuff, men at dette tvert imot må være starten på en vedvarende kamp mot en av verdens mest ubarmhjertige sykdommer. La meg få lov å komme innom den siste tids prioriteringsdebatt, eller pris på menneskeliv, om man vil. Helsedirektørens utspill om at kreftpasienter ikke kan påregne den aller beste behandling i fremtiden, har skremt mange, meg inkludert. Debatten er viktig og riktig, men har feil fokus. Man kan, og skal, selvfølgelig stille noen spørsmål ved det norske helsevesenet. Og man kan, og skal, stille spørsmål om det norske helsevesenet er for dyrt. Ja, kanskje er det det, men sannsynligvis ikke på grunn av de få dyre pasientene eller på grunn av kreftforskningen. Nei, jeg tror snarere at det skyldes dårlig organisering, overbyråkratisering samt at vi selvfølgelig er et langstrakt land, som gjør at vi ikke kan sammenlignes med en del land som vi blir sammenlignet med. I den prioriteringsdebatten er det viktig å stille spørsmålet om vi må prioritere kreftbehandling. Mitt og Fremskrittspartiets svar er: Ja, det må vi. Det er for øyeblikket den sykdommen som rammer flest, og her ligger det også et stort potensial for fremtiden til å redde mennesker, og ikke bare det, men få dem tilbake til samfunnet på en skikkelig måte. Så skal vi også huske at vi er verdensledende på feltet fra før av, og vi må ta vare på den kompetansen vi har, og ikke minst utvikle den. Jeg har fått mange fortvilte telefoner og mailer i den senere tid etter at prioriteringsdebatten startet. Og jeg tror vi skal tenke litt over hva dette gjør med mennesker som har fått den vanskelige beskjeden og er beredt til å ta sitt livs tøffeste kamp for å kunne overleve og igjen komme tilbake til samfunnet. Samtidig som man bestemmer seg for hva man skal gjøre og prøver å få krefter til det, kan man altså lese i avisene at politikere, og ikke minst akademia, diskuterer om det er verdt å bruke penger på dette. Det må oppfattes som et slag i ansiktet for mange syke mennesker. Det er mange måter å spare penger på i norsk helsevesen, men nedprioritering av kreftbehandlingen er ikke en av de metodene som kan og skal brukes. Hvis ikke verdens rikeste land kan ta seg råd til å være ledende på å utvikle fremtidens kreftbehandling, hvem skal da kunne være det? Det er viktig at vi som nasjon bidrar til mer forskning, mer utvikling og bedre behandling. Det er én av grunnene til at helsedirektørens utspill, for å bruke VM-sjargongen, er et skudd langt over mål. Grunnen til at vi skal satse på eksperimentell behandling er at det er det som på sikt vil skape fremtidens kreftbehandling. Utviklingen på kreftfeltet går lynraskt, og Norge må henge med. Hvis vi skal se på de pilarene som vi har i norske kreftforskning, hvor Radiumhospitalet er den ene, er det grunnleggende at det som må være på plass for å oppnå målsettingen om å forbedre kreftbehandlingen, er å ta vare på det kompetansemiljøet vi allerede har. Det er altså Radiumhospitalet. Derfor er det viktig å sørge for at miljøet rundt Radiumhospitalet, som har et godt rykte internasjonalt, blir styrket, slik opposisjonen har tatt til orde for flere ganger det siste året. Kreftregisteret er også en viktig pilar, som etter min og Fremskrittspartiets oppfatning må bestå som en selvstendig enhet, og ikke fragmenteres eller rotes til i forhold til styringssystemene. Registeret har en sentral rolle – og har hatt det – i norsk kreftforskning, og er kanskje en av de viktigste grunnene til at vi ligger i forkant. Dette må utvikles til å bli flere kvalitetsregistre for kreftsykdom. De skal selvfølgelig være pseudonyme, eksternt krypterte og basert på krav om samtykke eller reservasjonsrett. Det har opposisjonen fremmet forslag om. Også Oslo Cancer Cluster, OCC, er en viktig pilar i kreftforskningen. De har vært en pioner i form av det tankesett som ligger bak integrasjonen av industri, forskning og behandling, et tankesett som har blitt en modell for mange rundt om i verden – faktisk etter akkurat den norske modellen. Derfor må OCC både finansielt og ikke minst i henhold til rammevilkår videreføres og styrkes, slik at de kan forbli den pilaren de har vært. Helt til slutt har jeg lyst til å nevne Stamcellesenteret som den siste pilaren jeg peker på. Her ligger mye av fremtiden i norsk og internasjonal kreftforskning. Jeg tror personlig at svarene ligger på dette området. Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet har kjempet igjennom at Stamcellesenteret skulle etableres, men vi ligger dessverre langt bak tilsvarende land med hensyn til bevilgninger og ressurser til det arbeidet som gjøres – selv Sverige ligger langt, langt foran oss. Det må det bli slutt på. I innstillingen har Fremskrittspartiet også i sine merknader vist til fraksjonens besøk hos MD Anderson Cancer Center i Houston, og det er ikke helt uten inspirasjon fra dette besøket og det vi fikk oppleve der, at vi er ekstra engasjert i kreftsaken. Mitt innlegg gir meg dessverre ikke anledning til å gå inn på alt det vi opplevde, men jeg vil bare kort nevne noen av grunnene til at vi føler at vi lærte mye og fikk god inspirasjon i Houston. Det gjelder ikke minst det fagmiljøet som vi fikk oppleve der, hvor det altså var 18 000 ansatte som var dedikert kreft, kreftbehandling og -forskning og til en søken etter morgendagens svar på dagens store utfordringer. De var også gode på å se helheten i mennesket. Jeg vil med disse ord få lov til å ta opp de forslagene som vi er med på i innstillingen.