Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-02-09:
Temaet her, om godt styresett og antikorrupsjon, er preget av gode intensjoner, samtidig som det er et meget, meget krevende område. Riksrevisjonen har sett på fire land, og jeg vil forsvare at når tidligere norske regjeringer har hatt et betydelig engasjement på dette området, henger det naturlig sammen med at vi har et stort økonomisk mellomværende med mange land, både direkte fra den norske stat og gjennom mellomværende hvor det er norskkontrollerte selskaper som opererer i disse landene. Ett av de fire land som er vurdert, er Afghanistan, og det har ikke manglet på uttalelser fra denne talerstol med hensyn til hvordan vi skulle medvirke til å få et mer kompetent styresett som grunnlag for vår deltakelse der, og dermed som grunnlag for forbedring av folks situasjon. Så det er mange gode intensjoner som ligger bak den satsinga på bistand knyttet til styresett og antikorrupsjon. Og det er – som flere har vært inne på – store midler. Det sies i rapporten at det er veldig vanskelig å følge opp dette, for det omfatter 100 land og om lag 1 750 enkeltprosjekter, og som representanten Tetzschner var inne på, er resultatene i henhold til Riksrevisjonens rapport svake. Det har vært dårlig måloppnåelse, det har vært svak bærekraft, som det så fint heter, og bistanden har i tillegg vært lite strategisk innrettet. Dette er jo abstrakte begreper som vi må gå dypere inn i for å se hva som er det konkrete, men når en går inn i det konkrete, blir ikke bildet mindre utfordrende for oss som ønsker gode resultater. Det er gode resultater unntaksvis, slik det er nevnt i statsdomstolen/riksadvokaten i Bosnia–Hercegovina, men dette har vært et område der et samlet storting har vært opptatt av å gjøre en innsats. Jeg vil anta at et samlet storting har vært klar over hvor vanskelig det er, likevel har vi gjort det. Nå har vi fått rapporten, og den er til ettertanke, tror jeg, uavhengig av partipolitisk farge her. Det er en samlet komité som har merket seg at Riksrevisjonen anbefaler at bistanden bør konsentreres til færre prosjekter og antall land. Det er et «statement» som jeg regner med regjeringa tar med seg. Så ble det fra representanten Jette F. Christensens side spurt hvorfor ikke flere – alle partier – var med på en merknad hvor det bl.a. sto at det trengs en «kompetent og stabil bemanningskapasitet i hele bistandsforvaltningen». For Senterpartiets vedkommende er det en feil at vi ikke ble med i den merknaden, en feil som jeg ikke kan forklare hvordan har oppstått. Bare helt til slutt: Det vi snakker om her, er en del av vår internasjonale solidaritetstankegang, og som representanten Jette F. Christensen var inne på, forutsetter det at skal den være levende i den norske befolkning, må den ha tillit, en må ha gode resultater, og en slik rapport som vi nå har fått, medvirker til at det må endring til. Senterpartiet har – i motsetning til Arbeiderpartiet – vært med på at «det bør vurderes», som det står, det er ikke sterkere enn det – «det bør vurderes om ikke bistanden bør dreies mot andre humanitære formål hvor den kan ha større effekt». Det er ut fra en erkjennelse av at til tross for den betydelige innsats som vi har hatt på styresett og antikorrupsjon, viser erfaring at resultatene er beskjedne – for å være diplomatisk. Da er det vel ikke så rart at en i forhold til det overordnede, nemlig å sikre tillit til vår internasjonale solidaritet, ber om at en vurderer endringer på det. Det er et dilemma som vi her står oppe i. Vi skal jo fortsatt delta på ulike måter med innsats fra den norske stat og fra norske selskaper i en rekke land som er rimelig korrupte, og derfor må en som en konsekvens av sin deltakelse der også ha øye for hvordan styresettet fungerer. Men i avveininga her ligger det altså fra Senterpartiets side at vi mener det er rett å vurdere om ikke bistanden i større grad bør dreies mot humanitære formål, kanskje mer konkrete formål, som direkte hjelper de som trenger bistand i de land det gjelder.