Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1998-12-08:
Norske verksemder treng rammevilkår som gjer at dei kan hevda seg i konkurransen med utlandet. Dette vert stadig viktigare etter som også vår økonomi vert omfatta av aukande globalisering. Det var nett dette som var bakgrunnen for at Arbeidarpartiet la så stor vekt på solidaritetsalternativet. Fagrørsla ytte sin del med moderate lønsoppgjer. Det var med og gav norsk næringsliv auka konkurransekraft og betre inntening. Politikarane fekk meir å skapa velferd av gjennom at fleire kom i arbeid. Auka skatteinngang gjorde det mogeleg å løysa fleire velferdsoppgåver. Men kor lenge var Adam i Paradiset? Det er råd å trekkja mange slags parallellar, og det er råd for den som vil, å ta lærdom av røynslene. Det svarar seg ikkje å verta overmotig og grådig. Næringsstatsråden har nyleg hevda at då Jagland gjekk av i fjor haust, var det fordi han såg at dei økonomiske problema var i emning. Utan å trekkja parallellane for langt må det vera lov å minna om at Arbeidarpartiet både i høve 1997- budsjettet og 1998-budsjettet åtvara om fylgjene av overbodspolitikken. Rentenivået ville bli påverka. Det kunne føra til dårlegare konkurranseevne for norske verksemder og større arbeidsløyse. Mange ser på Noreg nærmast som eit paradis. Politiske val er i aller høgste grad med på å avgjera om den gode utviklinga me har hatt, vil halda fram eller om me, som Adam, vert kasta ut av paradiset. Utsiktene framover syner at det er nødvendig å føra ein offensiv næringspolitikk, men med stor grad av stabilitet kva gjeld rammevilkår. Norsk næringsliv hungrar etter stabilitet. Trongen til å styrkja dei eksisterande verksemdene og hjelpa fram nye, er stor. Det er difor med undring eg konstaterer at storkoalisjonen av sentrumspartia, Høgre og Framstegspartiet går laus på heile verkemiddelapparatet knytt til overføring av kompetanse til verksemdene – det verkemiddelapparatet som nettopp har som oppgåve å styrkja små og mellomstore verksemder. Teknologisk Institutt får smaka sparekniven, både ved at løyvinga vert redusert og ved at internasjonalt teknologisamarbeid utført av Norges Industriattachéer vert kraftig redusert. Det same gjeld bedriftsrettleiingstenesta, som ikkje vert flytta, men oppheva ved at løyvinga på 20 mill. kroner er fjerna heilt. Det er ikkje reint få verksemder som har sett dagens lys ved at dei har hatt tilgang til nett desse tenestene i ein viktig fase. I tilknyting til etableraropplæring og rettleiing syner statistikken at ca. 75 pst. av dei som mottar etablerarstipend og startar bedrift, framleis er i verksemd etter fem år. Gjennomsnittleg genererer kvar etablering 1,5 årsverk etter fire år. På denne bakgrunnen liknar sentrumspartia sin merknad i budsjettet på dobbelt bokhald – eg er lei for å måtte seia det. På den eine sida viser dei til målsetjinga for bedriftsrettleiingstenesta som skal bidra til auka verdiskaping for små og mellomstore bedrifter gjennom tilførsel og bruk av kompetanse. Dei støttar framlegget om at bedriftsrettleiingsselskapa vert innlemma i verkemidla i regi av SND, og at det dermed vert etablert eit eige program gjennom SND som skal dekkja denne typen rådgjeving til etablerarar og dei minste bedriftene.På den andre sida er konklusjonen at dei same partia støttar framlegget om å sløyfa heile løyvinga på 20 mill. kr til dette føremålet. Dette kan knappast oppfattast som noko anna enn ei nedlegging. Det hjelper lite med ein eindørspolitikk, som representanten Aukan forfekta, dersom det ikkje finst noko innom døra. Veiledningsinstituttet i Nord-Norge vert barbert, med 2 mill. kr. Norsk Designråd lir same lagnad i høve til Regjeringa sitt budsjettframlegg – ironisk nok på same dagen som Norsk Designråd deler ut årets pris for god norsk design. Det er særs negativt ettersom dette råkar Designrådet sitt arbeid, med bruk av ulike verkemiddel for å styrkja innsikta i kor viktig design er for nyskapingsaktiviteten og konkurranseevna til norsk næringsliv i det heile. Dette er eitt av dei områda som verkeleg treng satsing for at Noreg skal koma steget vidare frå å vera råvareprodusent til meir å bli produsent og leverandør av vidareforedla produkt. Det er rett ut snakk om å dyrka den grøne greina me alle vil sitja på. Arbeidarpartiet er ikkje samd i desse grepa, og vil skjerma og styrkja arbeidet med å overføra kompetanse til dei små og mellomstore verksemdene. Arbeidarpartiet prioriterer også å styrkja Norges Eksportråd med 8 mill. kr, og går inn for 6 mill. kr i tillegg til Regjeringa sitt framlegg til NORTRA. Skal me ha håp om å utløysa potensialet som ligg i reiselivsnæringa her heime, må det satsast på internasjonal marknadsføring. Norges Eksportråd tener same omsynet for norske varer og tenester. Det er særleg dei små og mellomstore verksemdene som er avhengige av hjelp til eit aktivt internasjonalt marknadsarbeid. Fiskerinæringa er den nest største eksportnæringa i landet, med 24,6 milliardar kr som resultat i fjor. I tillegg kjem omsetnad for om lag 5-6 milliardar kr på heimemarknaden. Det er verdt å merka seg fordelinga mellom fangst og oppdrett. Fangstsida stod for 2,85 millionar tonn fiskeråstoff og oppdrett med 360 000 tonn i 1997. Etter alt å døma er det liten grunn til å tru at fangstvolumet vil auka monaleg, medan oppdrettssida har eit tilnærma uavgrensa potensial. Laks og ørret er hovudprodukta i dag, men det er grunn til å minna om at både torsk, kveite, steinbit og hummar syner lovande takter. Skjelnæringa kan verta ei ny stor næring på kysten. Budsjettet gjev no rom for ei kontrollordning for testing av blåskjel. Det er bra. Fornying av fiskeflåten er eit ømt punkt. Gjennomsnittsalderen for dekte fartøy er på 23,5 år. Det seier seg sjølv at effektiviteten og tilhøva for mannskapet ikkje kan vera på høgd med det som er dagens krav. Det vert ikkje betre av at løyvinga til kondemnering og strukturtilpassing er redusert med 50 mill. kr i høve til det som er summen for inneverande år. Det er difor med undring eg registrerer i dag at Senterpartiet ved representanten Enoksen vågar å trekkja fram innsatsen i høve til flåtefornying i sitt innlegg. Eg vil ikkje gå nærare inn på og karakterisera kva eg synest om det. Ein av suksessfaktorane framover er satsinga på marin forsking. Skal me lukkast med ei optimal forvalting av fiskeressursane, må me ha meir kunnskap om korleis dei ulike fiskebestandane utviklar seg, og kva uttak dei toler. Me må satsa meir på forsking på dei faktorane som er avgjerande for at konkurransefortrinna norsk natur legg til rette for, vert tekne vare på. Både havforskingsinstituttet og universiteta er viktige bidragsytarar for at grunnlaget for politiske val vert best mogeleg på denne sektoren. Det er uråd å snakka om norsk fiskerinæring utan å koma inn på spørsmålet knytt til marknadstilgang og marknadspleie. Me er storeksportørar av fisk. Me har hatt ei god utvikling i marknader i Austen, med særleg vekt på Japan og Kina. Det same gjeld Russland. At desse marknadene for tida er noko uvisse, syner at det må arbeidast på alle frontar for å sikra vår marknadstilgang. EU-marknaden er utan samanlikning vår viktigaste marknad og må fylgjast opp med ein offensiv politikk med sikte på å vedlikehalda og vidareutvikla EØS-avtalen. Eg er glad for at heile komiteen har streka under nett dette aspektet. Fiskerinæringa dannar grunnlag for busetnad langs heile kysten vår. Utfordringa vert å få til ei utvikling som gjev lønsame arbeidsplassar, med mest mogleg verdiskaping knytt til det råstoffet havet byr på. Det er ein føresetnad at alle ledd har kundane sine behov i tankane, alt frå val av fiskereiskap til det ferdige produktet hamnar hjå kunden. Trongen for å satsa på rekruttering til fiskeindustrien vil auka. Her vil kravet om attraktive arbeidsplassar tvinga seg fram både når det gjeld arbeidsordningar med ordna fritid, arbeidsmiljø og tryggleik. Omsynet til verdiskaping og lønsemd vil føra med seg at trongen for kompetanse vil auka sterkt. Det er difor gledeleg at det vert sett av midlar for å tilby fjernundervisning, med sikte på at tilsette både på fangst- og foredlingssida får tilbod om å ta fagbrev. Kravet om og potensialet som ligg i å utnytta ein større del av råstoffet, stiller næringa overfor nye utfordringar. Det er uakseptabelt at store delar av råstoffet som kunne ha danna grunnlaget for lønsame arbeidsplassar, vert kasta på havet. Fiskerinæringa er – eg har skrive «kan hende» – den mest spanande næringa i landet, men eg vil ta hardare i og seia at det er den mest spanande næringa i landet. På sikt kan fiskerinæringa, og havbruksnæringa spesielt, verta viktigare enn olje- og gassnæringa, slik som den framstår. Fiskerinæringa er tufta på ein fornybar ressurs som verda treng store mengder av om dagens moderate forbruk av sjømat på verdsbasis skal haldast oppe. Teikn tyder på at neste år kan verta eit vanskeleg år for norsk næringsliv og dermed for norske arbeidstakarar. Det spørst om budsjettet det vert fleirtal for i dag, er det rette til å møta desse utfordringane med.