Erna Solberg (Høyre), 2000-10-10:
Jeg synes Gunnar Halvorsen nå nettopp holdt et meget klokt innlegg, som jeg håper at Arbeiderpartiet lyttet til. Jeg vil bare foreslå at istedenfor å redusere småbåtregisteret til to ansatte, som i Sverige, kan en redusere det til null ansatte og fjerne hele loven. Det ville vært et bidrag til forenklingen av Norge som hadde vært godt, og som kanskje hadde imøtekommet noe av statsråd Kosmos ønsker. I sin tiltredelseserklæring sa han omtrent at Regjeringen ville bli en fiasko hvis ikke offentlig sektor om noen år var endret slik at vanlige folk kunne føle at hverdagen deres var blitt enklere. Ganske mange båteiere ville nok oppleve at verden var blitt enklere hvis man hadde blitt kvitt småbåtregisteret. Det er slik at vi som nasjon står overfor noen veldig vanskelige dilemmaer. Vi er i en situasjon, i det veikrysset som økonomer i mange år har pekt på at Norge vil komme i. Oljeinntektene våre er store, samtidig som vi har behov for å bygge opp ny aktivitet i næringslivet og i Fastlands-Norge, aktivitet som vi skal klare å leve av når oljeaktiviteten etter hvert reduseres, ikke bare inntektene, men også den sysselsettingsmessige aktiviteten. Det er vanskelige pedagogiske dilemmaer å formidle til folk. Det er problematisk å vise til at vi har mange penger, og at det er mange ting vi likevel ikke kan klare å løse fordi vi har behov for å ivareta vekstkraften og skaperevnen i norsk økonomi og sikre Fremtids-Norge. Det interessante er at akkurat når det gjelder de bitene der, synes Høyre at Regjeringen lenge har begynt å snakke på noenlunde samme måte som vi har gjort. Jeg har mange ganger hørt næringsminister Grete Knudsen snakke på en måte så man skulle tro at hun var Høyre-representant. Men så kom det statsbudsjettet vi fikk for en uke siden, og som viser at Arbeiderpartiets politikk er tilbake til god, gammeldags 1970-tallspolitikk. Svarene på dette har akkurat samme konsekvens som det Fremskrittspartiet svarer. Det kommer til å fortrenge vekstevnen i norsk økonomi, det kommer til å skape problemer for fremtidsnæringene. Arbeiderpartiet velger bare skatt, og så kan vi, ifølge Opseth og Grete Knudsen, si opp folk i konkurranseutsatt industri hvis ikke denne industrien kan bære disse utgiftene. Fremskrittspartiet velger renten og bryr seg heller ikke om konkurranseutsatt industri. Dilemmaet er å klare å gjøre to ting samtidig: Å sørge for en utvikling i offentlig sektor som løser behovene, uten at vi drar bena under den delen av vårt samfunn som vi skal leve av i fremtiden. Det er mye dobbelthet i den kommunikasjonen som kommer fra Regjeringen. Grete Knudsen var i Bergen og lanserte storstilt et fond som hånd i hånd med privat næringsliv skulle sikre investeringer og verdiskapingen og la norske aktører være med i fusjoner og oppkjøp. Det var den ene dagen. Dagen etterpå kom lekkasjen om at arbeiderpartiregjeringen kom til å innføre utbytteskatt for å bygge ned privat kapital og privat eierskap. Det er nemlig slik at de eneste som betaler utbytteskatt i Norge, etter de reglene som er foreslått, vil være den private kapitalen. Staten betaler ikke utbytteskatt. Utlendingene vil stort sett ikke betale det. De vil klare å organisere seg bort. Det vil altså bare være privat norsk kapital som skal bære dette. På samme måte fører arbeiderpartiregjeringen en politikk som gir en trippelpunch mot kvinner i distriktene. Den viktigste private sysselsettingen i distriktene når det gjelder kvinner, er knyttet til reiselivsnæringen. Det har vært en gjennomgangstone at kvinnearbeidsplasser i distriktene er viktig for å sikre at vi ikke får et forgubbet Distrikts-Norge. Hva er så svaret? Jo, det er moms på reiselivstjenester, det er en elavgiftsøkning som rammer hotellene sterkt, og det er en konjunkturavgift som går på lønnsevnen. Og er det noen som har mange ansatte og er arbeidsintensive, er det nettopp reiselivsnæringen, og mange av denne næringens bedrifter har de dårligste marginene i Norge. Så langt når det gjelder den distriktspolitikken som Arbeiderpartiet ser ut til å ville føre. Da hjelper det ikke å strø på litt mer penger til etableringsstøtte for kvinner i Distrikts-Norge – et par tjuetalls millioner – hvis de viktigste hjørnestensbedriftene med arbeidsplasser for kvinner samtidig går dukken. Da flytter heller kvinner fra disse områdene til andre steder for å få seg jobb. Det er ikke slik at alle disse kan flyttes over til offentlig sektor. Det viktigste for Høyres vedkommende i tiden fremover er å sikre at vi klarer balansen mellom offentlig sektor og privat vekstevne. Da er det behov for å modernisere Norge betraktelig. Vi synes ikke at det Regjeringen sa i debatten etter regjeringserklæringen, følges opp verken i trontalen eller i det budsjettet som er foreslått. Det er ikke noe oppgjør med det som gjør at ting blir vanskelig å modernisere. Vi ser ikke noen større evne hos Arbeiderpartiet til å tåle mer mangfold og til å ha mer tillit til dem som jobber ute i etatene, ute i kommunene, for det er jo det som må til hvis man skal modernisere og effektivisere Norge. Selv etter at Stortinget for tre år siden hadde et prinsippvedtak om at fylkesmennene bare skulle drive legalitetskontroll, og vi skulle reformere Norge for å få det til, foreslår altså kommunalministeren i budsjettforslaget for i år at fylkesmennene nå skal begynne å koordinere boligpolitikken, et område som i alle fall ikke fylkesmennene har drevet noe særlig med opp til nå. Men de får altså nye oppgaver istedenfor å bli fratatt oppgaver, som har vært ønskemålet. Vi må slutte å gjøre enkelte ting hvis vi skal sørge for å flytte administrative ressurser over til tjenesteyting. Da er Småbåtregisteret et godt eksempel. Det er unødvendig å ha rett og slett. Det er også slik at når vi diskuterer fylkeskommunens fremtid og får evalueringsrapporter på bordet som sier at fylkesplanleggingen har vært mislykket, bør ikke svaret være at vi skal styrke fylkesplanleggingen. Hvis den har vært mislykket, og ingen egentlig har savnet den, burde vi slutte med det. Da ville mye administrative ressurser og mange møter bli unødvendig. Det er heller ikke slik at hvis vi vil legge nye og ekstra oppgaver på Husbanken, skal vi gjøre det uten å ta bort noen andre oppgaver. Det er greit at man skal satse mer på unge i etableringsfasen, det har Høyre foreslått lenge, men vi har samtidig sagt at da må Husbanken gjøre noe mindre. Da må Husbanken slutte med å være en allmenn boligbyggingsbank, men heller være en etableringsbank, slik at vi ikke bare vokser i offentlig sektor, men faktisk endrer på det etter hvilke oppgaver vi skal løse. Vi må også velge modeller som er administrativt enklere enn det vi ofte gjør. Det kommer nå ganske mange eksempler til kommunalkomiteen, f.eks. hvor komplisert nettopp hele eldreomsorgspakken er. Man ser at det blir økonomisk urasjonelt for kommunene å bygge om svært dyre nybygg fordi kravet er 25 m2 enerom, istedenfor at man kanskje kunne hatt 22-23 m2 og sluppet en ombygging. Det blir galt at det skal koste staten over 100 mill. kr, mens det egentlig gir brukerne ganske lite ekstrahjelp og bare litt større arealer å være på. Da må man finne enklere administrative regler og få mindre detaljregulering. Jeg var nettopp i Bømlo kommune og møtte bl.a. helse- og sosialsjefen. Hun fortalte at noe av det som gjorde at hun brukte ressurser, var at hun måtte sende nesten like rapporter til fylkeslege, fylkesmann og Statistisk sentralbyrå om innsatsen i eldreomsorgen på ett skjema, om innsatsen i psykiatrien på et annet skjema og om innsatsen for funksjonshemmede på et tredje skjema. Det var altså tre ulike instanser som skulle ha dem, og de kunne ikke samordne behovene sine. Det er klart at vi kan gjøre disse tingene enklere. Kanskje hadde det ikke vært nødvendig med noen av disse rapportene, men at man heller kunne ha noe tilsyn av og til for å se at kvaliteten var god nok. Jeg har lyst til å gå tilbake til en debatt vi hadde i mars 1998. Da fremmet Høyre fire forslag som skulle bidra til styrking av lokaldemokratiet, som var temaet for debatten, men også til å forenkle Norge. Det ene gjaldt en bedre samordning i planprosessene i kommunene og fylkene, at innsigelsessystemet måtte samordnes på en måte som gjorde at man ikke forsinket alle planprosesser. Oppfølgingen av dette skjer meget sakte. Det er et offentlig utvalg i arbeid, men det offentlige utvalget ser ut som det bruker lang tid før det kommer med noe. Dette er et område man må sette på dagsordenen igjen – å sørge for at planprosessen i Norge blir enklere. Vi fremmet også forslag om at man skulle ha en gjennomgang av alt sektorregelverk med hensyn til forenkling overfor kommunene, slik at man kunne fjerne en del styringselementer. Vi venter fortsatt på at dette skal komme skikkelig i gang. Vi har ikke sett noen resultater, uansett hvor mange innsatsprogrammer som har kommet. Vi har også i flere forslag tatt opp en lang rekke forenklinger, og etter hvert håper vi at det blir fart på dette. Det viktigste er ikke bare å snakke om tingene, men å gjøre det – å gjøre det man faktisk sier. Så langt synes jeg at arbeiderpartiregjeringen stort sett snakker om ting, men gjør det ikke, og ofte gjør den det motsatte av det den faktisk har sagt.