Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2007-10-23:
Høsten 2004 vedtok Stortinget en ny § 100 om ytringsfrihet i Grunnloven. Paragrafen hadde stått uendret siden 1814, så det var på høy tid med en endring. Utviklingen på mediefeltet har selvsagt vært enorm i perioden. Teknologisk utvikling og andre utviklingstrekk har gitt media et gjennomslag og en samfunnsrolle som eidsvollsmennene vanskelig kunne ha forestilt seg. Vi snakker om mediemakt. Hva er så mediemakt? For å kunne svare presist på det kreves det kunnskap om hvordan det komplekse mediemarkedet fungerer og utvikler seg. Her har vi som politikere altfor ofte kommet på etterskudd. Dersom vi avgrenser oss til markedet for fjernsyn, kan mediemakt grovt sett deles inn i mulighet til å påvirke redaksjonelt innhold og mulighet til å bestemme hvilke tv-kanaler som formidles. Telenors sterke posisjon både i infrastruktur og etter hvert innholdsmarkedene gir Telenor virkemidler til potensielt å misbruke sin stilling. Som den dominerende aktøren i det norske fjernsynsmarkedet har selskapet engasjert seg både horisontalt og vertikalt: horisontalt gjennom sitt dominerende eierskap i alle de tre viktigste plattformene for distribusjon, det bakkebaserte kringkastingsnettet, kabel-tv og satellitt-tv, vertikalt gjennom sine interesser i nett, distribusjon, kringkasting, produksjon, senderettigheter og sluttbrukerutstyr. Nå er ikke Telenor alene om å engasjere seg så vel horisontalt som vertikalt i tv-markedet. Også andre aktører som Viasat, NRK og TV 2 gjør det samme. Men det som bidrar sterkt til å komplisere dette, er ikke minst omfanget. Telenor har fått anledning til å utvikle seg til å bli langt den største og mest dominerende aktøren innenfor kringkastingstjenester i Norge og Norden. Telenor Broadcast er både netteier, kabeleier og satellitteier, distributør av fjernsynssignaler, deleier i produsent- og kringkastingsselskaper og lokale tv-stasjoner og eier av senderettigheter. Således har Telenor en markedsandel på opp mot 75 pst. innenfor distribusjon av fjernsynsinnhold i Norge og en markedsandel av det totale fjernsynsmarkedet på 31 pst., ifølge en rapport Norsk Telecom AS har utarbeidet i januar 2007. I tillegg har Telenor bl.a. en indirekte eierandel i TV 2 på over 22 pst. Pr. i dag har ikke Telenor et eget kringkastings- eller distribusjonsselskap som sender fjernsynsinnhold over bakkenettet. Derimot er Telenor deleier i Norges Televisjon AS – NTV – og RiksTV sammen med NRK og TV 2. Telenor og TV 2 har i tillegg tette bånd gjennom Telenors eierskap i TV 2, felles eierskap i TV 2 Zebra og felles senderettigheter til norsk fotball fra Norges Fotballforbund. Rammene for NTVs og RiksTVs virksomhet har derfor relevans for Telenors rolle i fjernsynsmarkedet. Digitaliseringen av fjernsynsmarkedet og tilgangen på alternative sendeplattformer har gjort at tilgangen til nett blir en mindre avgjørende knapphetsfaktor. Det er snarere tilgangen på innholdet, de gode programmene og arrangementene, som blir den avgjørende knapphetsfaktoren i konkurransen om seerne og inntektene. Telenor har forstått dette og har både inngått eksklusiv sendeavtale med TV 2 og kjøpt senderettigheter til viktige «events» som fotball-VM og fotball-EM. Så vel dette som det faktum at Telenor har vist interesse for å kjøpe Canal+, viser tydelig at selskapet også har klare ambisjoner om å vokse på innholdsmarkedet. I et kommersielt perspektiv er det selvsagt fornuftig å kjøpe populære sendinger for å sikre abonnenter i egne nett og reklameinntekter i egne kanaler. Telenor har mulighet til dette på grunn av sin finansielle styrke. Problemet er om dette ytterligere vil forsterke Telenors dominans i fjernsynsmarkedet. Mulighetene for å føre koplingsstrategier og låse inn kundene øker. Ifølge Norsk Telecom AS er Telenorselskapene Norkring AS og Canal Digital de mest lønnsomme selskapene i fjernsynsmarkedet. Det kan være et tegn på at Telenor kan kreve høye priser, men kan også være et tegn på stordriftsfordeler, effektivitet og dyktighet og et tegn på at andre selskaper flytter overskuddene sine til utlandet. Telenor er gjennom selskapet Norkring AS eneeier til bakkenettet for kringkasting. I en kommentar til forhandlingene mellom Norsk Televisjon AS – NTV – og Norkring hevder NRK at Norkring kan kreve monopolpriser av NTV. Dette må Regjeringen se nærmere på. Det er mulig å sammenligne prisnivåene mellom land. Det vil redusere mulighetene for Telenor til å kreve unormalt høye priser. Debatten om RiksTVs kanalvalg viser at en dominerende aktør ikke nødvendigvis vil velge en kanalpakke som er mest attraktiv for seerne, men kanskje heller den som i størst grad underbygger aktørens egne interesser – oppslutning om egne kanaler etc. Nå kan det argumenteres for at Telenor primært vil ønske flest mulig abonnenter til sine nett og derfor kanalpakker som er mest mulig attraktive for abonnentene. På den annen side vil Telenors vertikale integrasjon, koplingen mellom Telenor og TV 2, samt Telenors dominans på alle tre plattformene, påvirke Telenors vurderinger når det gjelder innhold. Telenors selskap Canal Digital har hatt enerett til å sende TV 2 over satellitt til oktober 2007. Tiden er utløpt, men TV 2 har latt sendingene gå inntil videre. Dersom Telenor fikk beholde eneretten til å sende TV 2 over satellitt i tiden etter at signalene i det analoge bakkenettet er slukket, ville Telenors dominans øke formidabelt. Til nå har mange av kundene i det konkurrerende satellitt-tv-selskapet Viasat kunnet hente ned signaler fra dette bakkenettet, men denne muligheten vil forsvinne. TV 2 er en typisk må-ha-kanal som jeg er ganske sikker på vil være til stede i bakkenettet også i framtiden. Samtidig er det vanskelig å se hvordan det basketaket som nå pågår om rettighetene i markedet, kan tjene kundene og styrke mangfoldet i mediene. Får dette lov til å fortsette, etterlater det et inntrykk av at alt er overlatt til kreftenes frie spill i et marked hvor myndighetene har abdisert. Debatten om fjernsynsinnhold har en enda mer alvorlig side enn gode eller dårlige programpakker. Når den kommersielle netteier, distributør, produsent og rettighetseier er samme selskap, oppstår selvsagt en frykt for medias rolle som fri og uavhengig. Det er også grunn til å frykte at Telenors dominans vil kunne redusere mangfoldet i konkurransen og kundenes valgmuligheter. Det vil kunne skape uheldige virkninger i form av høyere priser, dårligere tjenestetilbud, redusert teknologisk utvikling og samfunnsøkonomisk ugunstig utnyttelse av infrastruktur og andre ressurser. Ut fra hensynet til mediemessig mangfold og variert premissgiving i samfunnet er vi tjent med at Telenors eierinteresser belyses grundig. Vi er kjent med at Konkurransetilsynet og ESA har gitt uttrykk for skepsis med hensyn til om konkurranseretten er tilstrekkelig for å regulere Telenors virksomhet i bakkenettet. Selvsagt bør det ikke være slik at det kan gis et inntrykk av at en stor og dominerende aktør som Telenor gis mulighet til å utvikle seg i en frisone mellom de forskjellige tilsynene. Et stadig mer komplekst fjernsynsmarked burde uansett tilsi en tilsvarende styrking av de aktuelle tilsynene som skal følge opp aktørene i markedet. På denne bakgrunn vil jeg be statsråden kommentere, eventuelt svare på, følgende fire spørsmål: For det første: Er det statsrådens oppfatning at de aktuelle tilsynene i dag har det nødvendige verktøy, det vil si at dagens lov- og regelverk er tilstrekkelig til å regulere Telenors og andre aktørers virksomhet i tv-markedet? For det andre: Dersom vi diskuterer en sterkere regulering, vil det ikke også være naturlig å reise spørsmålet om vi også bør vurdere en utskilling av eierskap og drift av infrastruktur i egne forretningsselskap, slik det allerede er foretatt i andre sektorer, som transportsektoren, energisektoren mv.? For det tredje vil jeg reise spørsmålet om ikke tiden nå er inne til å lovfeste en begrensning av eierskap i tv-markedet tilsvarende den vi har innført innen avismarkedet. Sannsynligvis vil det være enda mer komplisert her, men burde ikke dette nå utredes? For det fjerde er det en utfordring knyttet til Telenors strategi med å tilby kundene pakkevise kanaltilbud, som nok sikrer selskapet en optimal fortjeneste, men som skjer på bekostning av kundenes valgfrihet, altså frihet til selv å velge de kanaler de ønsker, eller kombinasjoner de selv komponerer. Dette burde gjøres mulig og vil kunne bidra til å styrke mediemangfoldet. Vil statsråden se på denne muligheten? Med dette mener jeg at jeg her har antydet minst fire viktige grep som raskt bør vurderes for å hindre at markedsmakten i det norske fjernsynsmarkedet blir for stor.