Siri A. Meling (Høyre), 2009-06-08:
Regjeringens utviklingsmelding er et omfattende dokument som dekker et bredt og viktig tema. Også jeg vil stille meg i rekken av dem som gir saksordføreren, Høybråten, honnør for å ha gjennomført en særdeles grundig behandling av meldingen. Norge har over mange år vært et av de land i verden som yter mest bistand målt i kroner pr. innbygger. De overordnede målene har vært å bidra til fattigdomsbekjempelse, økonomisk og sosial utvikling og fremme av menneskerettigheter. Det har vært en betydelig grad av politisk enighet om hovedlinjene i utviklingspolitikken – om enn med noen unntak. St.meld. nr. 13 bygger på og viderefører hovedlinjene for norsk bistands- og utviklingspolitikk, samtidig som Regjeringen i meldingen viser at hele politikkområdet og debatten rundt er i endring. For utviklings- og bistandsdebattens del har det både i det politiske miljøet og i fagmiljøene gjennom for lang tid forblitt en snever diskusjon om hvordan et stadig voksende bistandsbudsjett skal fordeles. Virkeligheten har vist at en slik tilnærming ikke er nok. Over flere år har det stadig blitt klarere at bistand bare i begrenset grad har bidratt til å løfte mennesker ut av fattigdom. Mange av de største hindringene for utvikling ligger utenfor bistandens rekkevidde. Dette har også utviklingsministeren og Regjeringen tatt inn over seg i denne meldingen. Regjeringens vilje til helhetlig tenkning og en større grad av samstemt utviklingspolitikk er utelukkende positiv. Likevel har erkjennelsen av at bistand alene ikke kan skape utvikling, sittet langt inne i det norske bistandsmiljøet. Globalisering og internasjonal frihandel er langt kraftigere utviklingsmotorer enn bistand, men dette har hatt begrenset påvirkning på bistandspolitikken. Tiltroen til bistand har forblitt stor og ambisjonsnivået høyt. Den norske debatten om bistand har fokusert på størrelsen på bevilgningene til offisiell bistand, ODA-bistand, gjerne i andel av bruttonasjonalproduktet eller nasjonalinntekten – som kjennetegnet på en god politikk for fattigdomsbekjempelse. Regjeringens voldsomme fokusering på å oppfylle sitt eget enprosentsmål viser at gamle forestillinger fortsatt sitter hardt i. Framfor å si at det har virket positivt, kan man like gjerne argumentere for at denne forestillingen heller har svekket effekten av bistanden. Når målet er økte budsjetter, blir behovet for å evaluere resultater og forbedre innsatsen mindre. Utviklingsministeren har selv uttalt at siden budsjettene vokser, trenger man ikke å nedprioritere noe. En slik holdning er ikke bare uheldig for utviklingspolitikkens egen del, siden all politikk til syvende og sist handler om prioriteringer, og fordi noen ting faktisk er viktigere enn andre, det er også uheldig sett i sammenheng med hvilken legitimitet utviklingspolitikken har hos det norske folk, og deres vilje til å betale for den. Norske myndigheter har heller ikke prioritert kunnskap om hvordan bistanden virker. Etter mer enn 40 år med norsk bistandsinnsats var det først i 2007 og 2008 NORAD leverte resultatrapporter. Entydige svar på om bistanden virker etter hensikten, kommer ikke fram i rapportene. Høyre ønsker en utviklingspolitikk som måles i resultater snarere enn i prosentandeler av BNP. Nettopp derfor er det så avgjørende at Norge greier å føre en helhetlig og samstemt utviklingspolitikk. Flere virkemidler må tas i bruk, og flere politikkområder må ses i sammenheng dersom Norge skal kunne bidra positivt til utvikling og fattigdomsreduksjon. Samtidig må den bistanden vi fortsatt skal yte, være mer konsentrert og målrettet og underlegges strenge resultatkrav. St.meld. nr. 13 er et positivt signal om endringer til det bedre når det gjelder det første av disse momentene, men svikter dessverre når det gjelder det andre. Sett i lys av disse overordnede linjene er det noen aspekter ved selve meldingen som fortjener nærmere diskusjon. Det ene er hvordan meldingen føyer seg inn i den politikken utviklings- og miljøministeren har fulgt i sine år i statsrådsstolen – eller stolene, for å være nøyaktig. Allerede i første setning i stortingsmeldingen defineres verdens største utfordringer nettopp som de Norge, ifølge Regjeringen, har spesielle forutsetninger for å løse. Tilfeldigvis overlapper disse statsrådens egne arbeidsoppgaver og interesser. Stortingsmeldingen gir en bred beskrivelse av utviklingsarbeidets rammevilkår, trekker de lange linjer og de store visjoner. Samtidig følges ikke beskrivelsene opp med konkrete forslag om nye tiltak eller virkemidler på andre politikkområder slik at disse kan støtte opp om utviklingspolitikkens mål. Regjeringen skriver eksplisitt i meldingen: «Der det er nødvendig, vil konkrete verktøy for oppfølging utarbeides senere.» Dette er en linje både Stortinget og fagmiljøene til stadighet møter hos utviklingsministeren. Han opererer helst på det overordnede nivå. Ministerporteføljene blandes sammen, landbevilgninger og øremerkede tematiske budsjettposter flyttes over i større regionbevilgninger innen bistandsbudsjettet. Stortingets mulighet til innsyn, medvirkning og kontroll reduseres tilsvarende. For å sette det på spissen må Stortinget ta de nødvendige grep, slik at en helhetlig og samstemt utviklingspolitikk og et økt handlingsrom for Regjeringen ikke blir en politikk hvor store deler av budsjettmidlene røres sammen og stilles til statsrådens frie disposisjon. Mange synes å se en glidning i den retning i denne regjeringens og i denne statsrådens politikk, ikke minst innenfor bistandspolitikken. Nettopp derfor står opposisjonen samlet om merknader som understreker behovet for å ta med videre den bistandsfaglige kompetansen som er bygget opp gjennom flere tiår – ikke minst for å unngå en politiserende overstyring som i verste fall kan bidra til å svekke de faglige vurderinger og kriterier som bør legges til grunn for utviklings- og bistandspolitikken. Kortsiktige og politisk motiverte prioriteringer må ikke få undergrave den langsiktige bistanden eller bistanden generelt. Dette er viktig, for selv om utviklingspolitikk er mer enn bistand, er utviklingspolitikk også bistand – i år med et budsjett på 26,2 milliarder kr, en enorm sum som forplikter dem som forvalter den. Nettopp derfor må bistanden måles etter resultater, ikke etter bevilgningsnivå. Bistanden bør konsentreres, både tematisk og geografisk, ikke minst for å kunne etterprøve effekten. Det må etableres langt mer konkrete resultatmål, og både kontroll og evaluering må prioriteres høyere. Valg av bistandskanal må være styrt av hensynet til å skape resultater og effektivitet. I en annen stortingsmelding Stortinget har til behandling for øyeblikket, St.meld. nr. 15 for 2008–2009 om hovedlinjene i utenrikspolitikken, skriver Regjeringen om engasjementspolitikken, inkludert bistand: «Et fellestrekk i engasjementspolitikken er at det er krevende å måle og dokumentere resultater.» Og videre: «For å bøte på dette legger Regjeringen derfor betydelig vekt på resultatorientering i de ulike delene av politikken. Utfordringene ved dokumentasjon av resultater må aldri bli noen sovepute som legitimerer manglende fokus på kvalitet og effektivitet.» Den siste setningen her vil Høyre gi sin fulle tilslutning til. Dessverre er det vanskeligere å se at Regjeringen gjennom sin politikk legger opp til å lykkes med dette. Høyre har til stadighet påpekt disse svakhetene i forhold til resultatmål, kontroll og evaluering. Det samme har Riksrevisjonen. I tillegg til at slike mangler medfører en suboptimal effekt på mottagersiden, er det også et betydelig behov for å svare på velgernes krav om informasjon og innsyn i hvordan bistandspengene anvendes. Dersom bistanden skal ha effekt, må det altså utvikles mer presise resultatmål og styrket kontroll med hvordan målene nås. Noen avsluttende betraktninger, nettopp i samstemthetens tegn: Parallelt med en betydelig bistandsinnsats har Norge opprettholdt høye tollmurer og forsvart en handelspolitikk som skaper effektive barrierer mot utviklingslandenes eksportmuligheter. Dette er en påfallende selvmotsigelse i norsk politikk. OECD har beregnet at landbruksstøtten i industrilandene utgjør mange ganger all offisiell bistand. Norge, som så mange andre land, gir med den ene hånden og tar med den andre. Erfaringen fra verdenshistorien de siste hundre år viser at åpen økonomi, konkurranse og markedsadgang bidrar til å skape vekst og utvikling. Eksport og handel er så sterke drivere for utvikling at Norge ikke lenger bør fortsette en handelspolitikk som går på bekostning av de fattige landenes muligheter. Samtidig må utviklingspolitikken bidra til å styrke de fattige landenes handelskompetanse og -kapasitet. Gitt en bedre innretning av utviklingspolitikken mener Høyre at rike land som Norge må være innstilt på å øke innsatsen for å bekjempe fattigdom og bidra til en mer bærekraftig utvikling. Men en økning av innsatsen er ikke ensbetydende med økt bistand. Økt innsats for utvikling kan gi seg utslag på andre måter og innenfor andre politikkområder og budsjettkapitler enn ved en økning av offisiell utviklingshjelp.