Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-03-23:
All honnør til representanten Astrup, som tar opp et viktig tema og følger opp arbeid som også Fremskrittspartiet grep fatt i i forrige periode. Fremskrittspartiet er veldig glad for kvotemekanismen og at kvotene er en del av Kyoto-avtalen. Det gjør det mulig å sette et tak på utslipp, samtidig som en kanaliserer midler til kutt der de er mest fornuftige å gjennomføre først – gitt at systemet fungerer. Jeg aksepterer at i alle startperioder vil det være småfeil som må lukes ut, og det har det åpenbart også vært i kyotokvotesystemet. Men det er viktig for troverdigheten til systemet at det blir mest mulig genuint, at pengene kommer samfunnet til nytte og ikke brukes til å «proppe opp» enkelte som spiller på systemet. Det er også viktig at man i denne sammenhengen, i hvert fall fra Norges side, ikke bruker en tilnærming der en bare kjøper «hot air»-kvoter fra Russland og Ukraina for å innfri sine mål, men faktisk sørger for at når en kjøper kvoter fra utlandet, så går de til tiltak som er reelle. I den politiske debatten har Regjeringen skrytt av at deres tilnærming med stram kvotetildeling er det samme som en offensiv klimapolitikk. Det er riktig – hvis en stram kvotetildeling er at Regjeringen ikke tildeler alle kvoter som en får fra kyotosystemet, men makulerer dem i stedet. Og makulerer du et antall kvoter, vil du altså ha færre kvoter i omløp, og da vil du ha mindre utslipp enn det du ellers ville hatt. Da kan du si at du har en offensiv klimapolitikk. Det Regjeringen legger i stram kvotetildeling, er derimot at du skal tildele færre kvoter til norsk industri enn våre konkurrentland gir til sin industri. Det er ikke offensiv klimapolitikk – det er bare å lempe kostnader over på industrien og ødelegge deres konkurranseevne. Det bør også være en del av denne debatten. Regjeringen må ta hensyn til at industrien i Norge er de som skal utvikle ny teknologi som skal selge produkter som er mer CO2-vennlige enn konkurrentenes. Man hjelper ikke industrien ved å pålegge dem en kostnad eller en ekstraskatt, som man i realiteten gjør. Spesielt hånlig overfor industrien blir det når Regjeringen lar være å tildele ganske mange millioner kvoter, og bare selger dem på EU-markedet i stedet, og casher inn gevinsten. Enda mer hånlig blir det når en i tillegg sier at en skal overoppfylle Kyoto-avtalen og gjøre det ved å kjøpe billige kvoter gjennom den grønne utviklingsmekanismen. Da er Regjeringen spekulanter av verste klasse – de kjøper billig fra de fattige landene og selger dyrt til de rike landene. Det er vel akkurat det motsatte av det en prøver å få til gjennom alle slags fair trade-ordninger, som SV og andre «hyper», men i kvotepolitikken er det alt annet enn fair trade en holder på med. Derfor bør Regjeringen – og i denne debatten statsråden – følge med og ha en tilnærming i forhold til hvordan en skal tildele kvoter til norsk industri. Fremskrittspartiet reiste flere ganger i denne sal i forrige periode ideen – som også kommer fra norsk industri – om at norsk industri får større kvotetildelinger hvis de er med og forplikter seg til å gjøre mer FoU-arbeid hjemme, med en målsetting om å kutte norsk utslipp på sikt. Det gjør at industrien vil kunne ha kapital som brukes direkte til å forbedre deres konkurranseevne, fremfor å fylle skattekisten til finansministeren. Når det gjelder den grønne utviklingsmekanismen, så er vi også veldig positive til den. Det er en måte slik en kan hjelpe fattige land med å komme i gang med en del prosjekter som vil bedre deres levestandard, som vil kunne redusere uønsket utslipp lokalt, i tillegg til at en kutter CO2-utslipp fra et globalt perspektiv. Vi ser jo at statsministeren kynisk bruker denne mekanismen for å overføre midler til u-landene, nettopp for å kjøpe deres gunst til å være med i nye klimaforhandlinger. Men – igjen – det er et bra tiltak, gitt at det fungerer. Eksemplene som kom fra representanten Astrup, viser derimot at det er mange grunner til å stille spørsmål om det fungerer etter intensjonene. Fremskrittspartiet vil oppfordre Regjeringen til i større grad å ta med norsk næringsliv ut når en gjør CDM-prosjekt, sørge for at det er genuint nye prosjekt som kommer mottakerlandet til gode – men at en òg sørger for at en tar med norsk teknologi ut, får hjelp til å kommersialisere dette. Det vil gi en stimulans til å drive FoU-arbeid på hjemmebane, selv om hjemmemarkedet ikke er der fordi en vet at den norske regjeringen, det norske stortinget, har en politikk der de vil få et utemarked ved hjelp av norsk kjøp av klimakvoter. Det er prosjekt som kan gjøre en forskjell. Da kan faktisk Regjeringen for en gangs skyld i klimapolitikken være en medhjelper til industrien, og ikke en som bare pålegger dem kostnader og kaller det en offensiv klimapolitikk. Takk for et godt reist debattema.