Michael Tetzschner (Høyre), 2018-05-08:
Til forrige taler vil jeg si at det er bemerkelsesverdig når man først har lagt så stor vekt på originalteksten og på hva den betyr, både kulturelt og språklig, at man ender med en konklusjon der man velger en prosa som ligger noe lavere enn den høyprosaen og den stilformen som ble tilbudt Stortinget gjennom det bearbeidede forslaget som professor Vinje sto bak. Til representanten Kolberg: Jeg må komme tilbake til dette med å slå av litt for kjente. Det går selvfølgelig ikke på hans synspunkter om at noe er bedre enn noe annet, men jeg synes nok jeg med dette kunne påpeke en rekke overdrivelser om forskjellen mellom de to tekstene, og dermed også en overdrivelse i å beskrive eventuelle skadevirkninger av at tekstene ikke er helt de samme. Samtidig synes jeg historieskrivningen, særlig fra den perioden vi arbeidet med disse spørsmålene i kontrollkomiteen, ikke var helt dekkende. Kan den ha vært dekkende for tidligere perioder, tror jeg representanten må ha kommet i skade for å blande sammen flere perioder, for det skjer en utvikling i diskusjonene i flere partier. Når det gjaldt nettopp bokmålsversjonen som ble oss tilbudt fra Graver, som også gjorde en flott innsats, var det ikke til å komme forbi at det ble en overforenkling når man beskriver hva som er Stortingets oppgaver og kompetanse – for øvrig selv et tvetydig ord. Da er det et faktum at vi må rette opp det i dag, nettopp ved å legge oss nærmere den opprinnelige teksten. Hvis vi skal løse harmoniseringsproblemet, for ikke å få en uønsket forskyvning av innhold, må vi igjen velge Vinjes utgangspunkt og en nynorskversjon som samsvarer med det. Eller så kan man også se det annerledes og si at man velger en nynorskversjon som ligger nærmere den originale teksten fra 1903. Jeg synes ikke man skal overdrive disse forskjellene. Jeg synes det ville være et stort anstaltmakeri hvis Stortinget nå – fire år etter en veldig grundig debatt og prosess i komiteen – med så klart flertall har bestemt hva som skal være tidsmessig norsk, for det har vi i Grunnloven nå. Så må jeg si til Knag Fylkesnes’ gjennomgang: Hvis det er slik at ethvert fremmedord eller ethvert flerstavelsesord av en viss lengde som brukes i en sammenheng man ikke er vant til, skal fjernes fra teksten – man skal altså forutsette at leseren ikke går inn i den sammenhengen teksten står i – vil man få en stor oppgave. Jeg må også si til dette med forretninger og gjøremål – som representanten var inne på – at nettopp ved å beholde benevnelsen, at etter at en regjering har fratrådt, skal den altså forestå driften av Norge, og man betegner det som å utføre nødvendige forretninger, altså løpende forretninger, skulle man da kalle statsrådet i denne fasen for et gjøremålsministerium? Man ser hvordan det ene ordvalget definitivt vil fjerne forståelsen av andre begreper vi bruker ved slike anledninger. Så må jeg si til representanten Lundteigen at først å angripe Høyre for å være mindre opptatt av Grunnloven, for deretter å angripe oss for ikke å endre Grunnloven nok, synes jeg ikke henger helt sammen. At man også tolket inn et hemmelig motiv fra Høyres side om å gjøre det lettere for EU-medlemskap fordi vi velger Vinje-versjonen fremfor Graver-versjonen, skal det usedvanlig god fantasi til – i hvert fall å tillegge andre motiver om dette. Jeg kan forsikre om at denne siden ikke har vært fremme i våre grupperom. Til slutt streifer også Lundteigen noe som er et problem i Grunnloven, nemlig at vi har en flaggparagraf – som han kalte det – § 110, om full sysselsetting. Noe Stortinget skal være oppmerksom på, både når de gir lover, og når de gir grunnlovsbestemmelser, er at hvis man gir bestemmelser som nettopp er ment å være flaggbestemmelser, som man er enige om ikke skal kunne ha søksmålskompetanse eller utløse søksmålsmuligheter for dem som vil påberope seg paragrafen, og den innføres i forbindelse med et jubileum eller en modernisering av loven, før det forrige jubileet, og Stortinget er seg bevisst at man aldri skal utløse konkrete ytelser, for det er en del av den løpende trygdediskusjonen og næringslivsdiskusjonene vi har, for full sysselsetting, hjelper Grunnloven oss ikke. Det er ikke grunnlovsbestemmelsene som gjør at vi har gledelig lav arbeidsledighet i Norge.