Per-Kristian Foss (Høyre), 2008-12-15:
I dag fullfører Stortinget mye av det arbeid med Nav-reformen som har vært nødvendig. Der hvor Stortinget tidligere har vedtatt en institusjonsreform for velferdsordningen i Norge, vil vi i dag vedta det jeg kaller en innholdsreform, som fører til mer individorientering og mer brukerpåvirkning. Det er en forenkling som i likhet med Nav-reformen i sin helhet har et potensial til å løse noen av vår tids største samfunnsutfordringer, nemlig det faktum at en av fire i arbeidsfør alder i dag står utenfor arbeidslivet og lever på ulike trygdeordninger og stønader. Selv om vi i dag vedtar en lovendring som slår sammen trygdeytelser, vil jeg innledningsvis nevne noen ord om de realitetene som ligger bak: Mer enn 700 000 mennesker i arbeidsfør alder står i dag utenfor arbeidslivet. Dette er et skremmende høyt antall. Og det er særlig bekymringsfullt at man også i den tiden da man hadde sterk etterspørsel etter arbeidskraft – altså de gode år vi har lagt bak oss – ikke har klart å gi flere mennesker en ny sjanse. Når vi nå går inn i en tid som vil preges mer av uforutsigbarhet – for å si det forsiktig, eller kanskje rettere sagt problemer på arbeidsmarkedet – vil dessverre mange av dem som står langt unna arbeid, få det enda vanskeligere. Nettopp derfor er det et helt sentralt suksesskriterium for Nav at de vedtak og forutsetninger som gis fra Stortinget, følges opp med en tilsvarende kulturreform i etaten. Endringene som skal bidra til mer velferd og bedre velferd for den enkelte, er også endringer for dem som skal forvalte velferden. Når jeg innledningsvis sa at Nav-reformen og denne lovendringen har et stort potensial, er det dessverre også slik at det er en stor fallhøyde for Nav i denne reformen. Forventningene til Nav-reformen har vært skrudd i været av ulike statsråder fra den sittende regjering, som alltid har vist til reformen når de skal peke på løsninger innenfor velferdsutfordringene, innenfor fattigdomsproblemene og på andre områder. Likevel vet vi altså at vi har et skyhøyt sykefravær i Norge, oppsiktsvekkende mye høyere enn i mange andre land som det er naturlig å sammenligne seg med. Vi har et stort antall mennesker som mottar uføretrygd. Akkurat dette vet vi ofte ikke skyldes at den enkelte ønsker det. De har gjerne de samme ønsker som veldig mange andre, de ønsker å jobbe. Vi kjenner dessverre utallige eksempler på at mennesker med nedsatt funksjonsevne tilbys uføretrygd istedenfor et tilrettleggingsopplegg som gjør dem i stand til å utnytte sin arbeidsevne. Jeg kunne for så vidt fortsette med å gi slike eksempler, for listen er lang. Men dette innlegget er ikke ment til det. Det som derimot er poenget, er at dette er problemer som nærmest får eksistere upåvirket av de reformer og forutsetninger som vedtas av Stortinget, og de vedtak som gjøres. Dette er problemstillinger som ikke løses gjennom lovendringer eller stortingsmeldinger, men gjennom endringer i kultur og personalledelse i det velferdsapparat vi snakker om. Jeg forventer at statsråden og Regjeringen følger grundig med når det nye lovverket nå skal innarbeides. Så til arbeidsavklaringspengene. De nye trygdeytelsene er en konkret oppfølging av tidligere stortingsvedtak om Nav-reform og om arbeid, velferd og inkludering. Høyre støtter Regjeringens forslag med noen unntak, for noen er mer vesentlige enn andre. Sammen med Fremskrittspartiet og Venstre ønsker Høyre at den nye ytelsen kalles avklaringspenger. Hele intensjonen med lovendringen er jo nettopp at hver mottaker skal få en individuell plan for oppfølging som avdekker hjelpebehov, kvalifiseringsopplegg og jobbsannsynlighet. I dette ligger det selvsagt at det vil være mottakere som ikke avklares for å tre ut i arbeidslivet, men snarere avklares for uførepensjon. Jeg vil understreke at dette også er en del av den overordnede målsettingen med å legge arbeidslinjen til grunn. Jeg registrerer at Regjeringen ønsker en ordning som legitimerer fravær, og jeg må innrømme at dette er litt pussig. I komitéinnstillingen heter det fra flertallspartiene: «Begrunnelsen for bestemmelsen er at de fleste deltakere i arbeidsmarkedstiltak er i tiltak på heltid og at de, i likhet med arbeidstakere» – dette er min understrekning – «har behov for å be seg fri fra jobben for å utføre private gjøremål som bare kan utføres på dagtid.» Det som er interessant i dette sitatet, er flertallets inkonsekvente sammenligning med arbeidstakere, for i arbeidslivet for øvrig er det jo ikke slik at man kan ta seg fri hver fjortende dag til velferdsformål eller andre ting. Jeg støtter selvsagt flertallets sammenligning med ordinært arbeid, men en logisk konsekvens av en slik sammenligning må jo være at mottaker av arbeidsavklaringspenger underlegges de samme forventninger om arbeidstid som ellers gjelder i arbeidslivet. Arbeidsavklaringspengene defineres i loven som en ytelse for tapt arbeidsinntekt. Jeg deler derfor ikke flertallets begrunnelse når de uttaler at mottakere skal ha rett til én dags fravær i løpet av en 14 dagers periode fordi en har behov for å be seg fri fra jobben for å «utføre private gjøremål», som det heter. Kanskje burde flertallet redegjøre for hvilke gjøremål det i så fall er snakk om, og på hvilken måte dette skiller seg fra gjøremål arbeidstakere for øvrig må tilpasse en arbeidshverdag. Sammen med Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti har vi derfor fremmet en alternativ lovtekst, som strammer inn fraværsmuligheten til kun å gjelde sterke velferdsgrunner som skal dokumenteres. I dette forventes det at helseoppfølging og andre forhold, som er en viktig del av avklaringsarbeidet, er ting som legges inn i den individuelle oppfølgingen av hver enkelt mottaker av avklaringspenger, og sånn sett ikke rammes av en innstramming av fraværsmuligheten. Det mest sentrale punktet i Nav-reformen er etter min mening en sterkere individorientering. Enhver mottaker skal få et skreddersydd tiltaksopplegg. Dette er positivt, og jeg vil også si det er bra at det prinsipp som Høyre har stått for i sosialpolitikken lenge om skreddersøm, nå er blitt politisk allemannseie. Likevel virker det som om flertallspartiene av en eller annen grunn trår vannet. Som en konsekvens av individorienteringen følger brukermedvirkning, eller brukermakt, som enkelte i flertallspartiene kanskje vil kalle det. En skal ikke bare få et skreddersydd opplegg, men det skal også baseres på den enkeltes ønsker, erfaringer og egne vurderinger. I dette samspillet blir nødvendigvis saksbehandlingen helt sentral, og Høyre har derfor sammen med Fremskrittspartiet og Venstre et forslag som styrker brukernes medbestemmelsesrett til også å velge saksbehandler. Jeg mener at lovens ordlyd i utgangspunktet bør ligge til grunn for en positiv vinkling i forhold til denne målgruppen som loven er ment å gjelde for, ved at en ved siden av lovverket etablerer rutiner og ordninger for å plukke ut tilfeller lik den flertallet beskriver, hvor det argumenteres for at en lovfesting av retten til å skifte saksbehandler kan misbrukes av brukeren. Slike tilfeller kan inntreffe, men lovverket bør formes rundt intensjonen om brukermedvirkning, ikke brukermistenkeliggjøring. Jeg vil også si noen ord om barnetillegget. Da Regjeringen Bondevik II fikk innført ordningen med tidsbegrenset uførestønad, var reaksjonene fra de rød-grønne partiene sterke når det gjaldt barnetillegget. Daværende sosialpolitiske talsmann for Arbeiderpartiet, Bjarne Håkon Hanssen, sa i Dagsavisen den 7. september 2004: «Dette er en ordning med vesentlig svekkede ytelser sammenlignet med vanlig uføretrygd. Særlig rammer dette barnefamilier, fordi satsene for barnetillegg er utrolig lave.» I dag vedtar vi en trygdeytelse som i stor grad kan sammenlignes med tidsbegrenset uførestønad, slik den var tiltenkt, både i ytelse og når det gjelder barnetillegg. Det er fristende å spørre representantene for de rød-grønne partiene hva som har skjedd i vurderingen av barnetillegget, for det som tidligere ville bli betraktet som barnefattigdom, er nå velferd. Det er selvsagt lov å ombestemme seg – det er til og med prisverdig av og til, vil jeg si – men det må likevel være lov å påpeke at her har det skjedd en helomvending fra regjeringspartienes side. Det er jeg på mange måter glad for, og jeg håper at vi derfor kan slippe slike karikerte forvrengninger av hverandres motiver innenfor velferdspolitikken i fremtiden. Jeg tar herved opp det forslaget som Høyre fremmer sammen med Venstre.