trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2011-02-10:
Som finnmarksrepresentant vil jeg ikke være med på å bære ansvaret for at vi skal få en eventuell utsettelse av E6 i påvente av kun statlig finansiering. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet sier at de ikke er for det, at de ikke har foreslått at det skal bli en utsettelse. Nei, Fremskrittspartiet later som om vi ikke har en brukerfinansiering, fordi de ikke liker det. Men vi har det, og vi får mer vei for det. Det er virkeligheten. Det som er resultatet av denne virkeligheten, er at vi nå, f.eks. i Finnmark, får en vei som er tryggere. Vi får en sikker vei som er 6 km kortere enn den er nå, med fem bruer og med 1,7 km tunneler. Vi kommer til å få noe som er fantastisk mye bedre enn det utgangspunktet vi har nå. Etter jul har vi hatt utrolig dårlig vær i Finnmark – mye snø. Det har vært krevende å være bilist både på gode og dårlige veier. Selv på de beste veiene har det vært krevende. Da ble denne strekningen på E6 stengt på grunn av rasfare over meget lang tid. Omkjøringen var via Finland – altså en strekning på over 40 mil. Det er det beste bevis på at noe må gjøres, og at det må gjøres nå. Vi kan ikke vente. Derfor skal vi godta medfinansiering, derfor skal også brukerne være med, for vi ikke kan vente, og vi kan heller ikke vente ut fra et trafikksikkerhetsperspektiv.
Gorm Kjernli (Arbeiderpartiet), 2011-02-10:
Da representanten Hoksrud var oppe og hadde sitt siste innlegg, var jeg en periode litt redd for at lysekronene skulle sprekke. Bilistene betaler, bilistene betaler, er gjennomgangstemaet fra Fremskrittspartiet. De vil heller at staten skal betale. Og staten – hvem er det som finansierer den, om det ikke er bilistene, togpendlerne og alle de andre, i et spleiselag gjennom skatteseddelen? Vil Fremskrittspartiet ta til orde for at statens inntekter skal økes – gjennom økt skatt – for på den måten å finansiere veiene? For meg, som velger Vestfoldbanen framfor E18, er det en dårlig løsning. Skal jeg være med på å finansiere veiutbyggingen? Så er svaret fra Fremskrittspartiet: oljeinntektene. Det er ikke oljeinntekter; oljereservene våre er en formue. Det har tatt millioner av år å skape den formuen. Fremskrittspartiet vil svi av disse pengene. Jeg har ikke selv formue, jeg har bare gjeld. Men jeg har skjønt at det er en dårlig idé å svi av formuen raskt og bruke opp pengene. Dessuten setter det den økonomiske utviklingen over styr, og det er en gambling med norske arbeidsplasser. Jeg registrerer at fremskrittspartirepresentantene her oppe er glade for at veiene kommer. Vær så god! Men de stemmer likevel mot de proposisjonene vi behandler i dag.
Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2011-02-10:
Eg må seie at då eg høyrde det siste innlegget frå talarstolen her, støkk det litt i meg. Grunnen til det er nettopp eksportfylket Møre og Romsdal og kostnadene dei har med transport. Generelt i Europa ligg transportkostnadene på ein produsert vare på rundt 2–3 pst. I Noreg ligg transportkostnadene for næringslivet på rundt 5–6 pst., men i Møre og Romsdal – nettopp det fylket som representanten Botten kjem frå – er transportkostnadene 50 pst. høgare. Grunnen til det er bl.a. ferje, og sist, men ikkje minst, bompengar og bompengeprosjekt som poppar opp. Dei to store byane i fylket, Molde og Ålesund, har store planar for bompengeprosjekt. Det tyder på at det er manglande satsing nettopp på samferdsel. Eg registrerer at representanten Steinar Gullvåg ikkje likar å leve i verkelegheitas verd, men aksepterer det. Eg må seie at det er små tankar og små ambisjonar – eller skal vi seie store ambisjonar på andre si rekning. Det blir i alle fall det når det er andre som må betale rekninga. Når vi finn dokumentasjon på at det løner seg for næringslivet å køyre 30 mil ekstra med varene – frå Møre og Romsdal ned til det sentrale Austlandet, for så å køyre til Vestlandet igjen – seier det noko om kostnadsnivået vi politikarar har klart å gi næringslivet langs kysten, og det er slett ikkje noko særleg. Vi veit også at Statens pensjonsfond utland investerer stort i utlandet, i eigedom og i infrastruktur. Vi bruker med andre ord ressursane som vi hentar, til å gjere utlandet sin konkurranse betre enn vår eigen ved å investere og gi rimelege lån til desse landa som ser at det er viktig å investere i infrastruktur. Men vi klarer altså ikkje å gjere det same innalands, fordi det er å øydeleggje landet sin økonomi, det er fare for rentenivået, det er fare for hus og heim osv. Vi kjenner den argumentasjonen. Min påstand er at dersom vi ikkje er villige til å investere i konkurransekraft, er vi heller ikkje villige til å investere i velferd. Velferda forvitrar utan den rette, skikkelege og gode infrastrukturen her i landet. Det burde vi ta oss råd til, men ikkje gjennom brukarbetaling, for det svekkjer konkurransekrafta til næringslivet.
Ingjerd Schou (Høyre), 2011-02-10:
Da jeg hørte at representanten Bjørnflaten sa at Høyre satt musestille, og at statsråden sa at Høyre nok har angret seg, med henvisning til teksten som står i innstillingen, tenkte jeg at jeg egentlig ikke skulle bringe så mye nytt til torgs annet enn å si at representanten Myraune på en utmerket måte ga til kjenne hva Høyre mente, og at vi på ingen måte har hatt behov for å gå inn i den debatten som har vært mellom Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet i dag. Det er ingen som liker bompenger. Det gjør heller ikke Høyre. Men når man har kommet fram til denne form for veiprising og egenfinansiering lokalt, finner vi stor glede i at vi får mer vei, ny vei, og at vi følger opp det man lokalt har besluttet. Så har jeg bare lyst til også å omtale det som statsråden henviser til. Når Høyre har blitt med på en merknad sammen med bl.a. Kristelig Folkeparti om at man mange steder, på flere strekninger, kunne ha spart samfunnet både for ulykker og tap av liv hvis man hadde bygd ut på samme måte som man nå gjør i Alta-området, er det det å si: Vi vil ha mer vei, vi vil ha lengre vei, vi vil ha ny vei, vi vil ha sikrere vei, vi vil ha en massiv innsats og en handlingsplan for trafikksikkerhet. Vi vil også ha nye finansieringsformer. Det er flere som ikke vil være med på det, bl.a. regjeringspartiene. Men det er altså bakgrunnen for at vi finner tid og anledning til å bemerke i sakene som er oppe til behandling, at nettopp sikrere, bedre og lengre vei faktisk kan være med på å spare liv.
Ingjerd Schou (Høyre), 2011-02-10:
Jeg fikk ikke det helt til å rime, jeg, at en både er utålmodig og skal skynde seg langsomt. Jeg takker for det første for svaret fra statsråden, og jeg kan ikke annet enn å si meg veldig enig når det gjelder problembeskrivelsen av hvilke utfordringer vi har i dag i forhold til å rekruttere til en kompetanse som er svært varierende, og til signalanlegg som til dels er utslitt og har holdt lenge nok. Så problembeskrivelsen er jeg veldig enig i. Når det gjelder løsningen, hører jeg også at statsråden roser ERTMS som noe som kommer, og som har de kvalitetene ved seg som vi absolutt trenger innenfor signalanleggsystemet i Norge. Da synes jeg det er veldig rart når problembeskrivelsen er som den er, og løsningen også er rimelig åpenbar, at statsråden vitterlig sier at kollegaene i Sverige driver risikosport når de satser på noe som til de grader ikke er ferdig og godt nok utviklet i Europa, når de har besluttet å ta dette i bruk på Botniabanen, som ble startet opp i fjor. Driftsstabiliteten sier statsråden ikke er god nok, og det er sånn sett da å tolke som en risikosport å investere i det europeiske signalanlegget som ERTMS er. Man har altså gjort det i flere land i Europa fra 2003 av, og statsråden henviser også til at versjon 3.0.0 vil komme. I mitt hode er det vel sånn at det fortløpende vil komme nye versjoner og forbedrede versjoner av signalanlegget som man har tatt i bruk ute i Europa. Jeg hører at den egentlige begrunnelsen er at man ikke ønsker å prioritere det fordi det er så dyrt. I tillegg henviser man til at Europa har tatt det i bruk, og brukt det i syv, åtte, ni år allerede, og til tross for det – at land etter land i Europa begynner å bruke det – betegner man det som ikke godt nok utviklet. Jeg lurer på hva som er alternativet når statsråden allikevel har en problembeskrivelse som går på at vi ikke får tak i nok folk til å drive disse gamle anleggene som vi har, fordi det er så mange av dem, de er så forskjellige, og kompetansen er altså ikke til stede. Da lurer jeg på: Har vi egentlig råd til å vente? Vi vil ikke ha et nytt Merkur. De pengene vi investerer i jernbanen nå fremover, må være fremtidsrettet. Vi skal bygge nye traseer. Da er det også viktig at vi tar i bruk den nye teknologien og det signalanleggsystemet som ellers er i Europa. Alternativene er ikke der.
Ingjerd Schou (Høyre), 2011-02-10:
La meg med en gang si at jeg gleder meg over alle gode ting som vederfares jernbanen, og all god utvikling som skjer på jernbanen. Selvskryt skal man som regel lytte veldig nøye til, særlig når man har lyst til å snakke om alt annet enn signalanlegg. For å si det sånn, signalanlegg handler om sikkerhet. Det handler om sikkerhet for dem som ferdes på jernbanen, dem som har sitt arbeid på jernbanen, og dem som er rundt jernbanen. Utgangspunktet er å sørge for at toget kommer fram, men også at man unngår ulykker av stort og smått i omfang. Folk skal på arbeid, folks arbeidstid er noe verdt. Når statsråden sier at hun har lært å kjenne undertegnede i jernbanedebatten, tror jeg ikke det. Jernbanen er forsømt over mange tiår. Jeg er den første til å erkjenne det. Det burde statsråden gjøre også, for det er ikke Høyre som har styrt de fleste tiårene. Jeg er den første til å erkjenne at dette kommer til å ta tid, men man må ville jernbane, man må ville doble spor, intercitytrianglet, man må ville store vedlikeholdsfond og gjerne også nye finansieringsordninger. Mitt anliggende er at nye strekninger selvfølgelig skal ha nye signalanlegg og det som ellers er godt i Europa. Men i budsjettet fra regjeringen er det påpekt at det er behov for å skifte ut, nettopp ut fra den problembeskrivelsen som statsråden hadde innledningsvis, og som jeg deler fullt ut med statsråden. For rekrutteringen er vanskelig, dagens gamle signalanlegg er nedslitte, og det er stadig mangler. Da er det ikke bare snakk om nye anlegg, men også om det å skifte ut. Jeg ser at vi er enige om problembeskrivelsen, og vi er også enige om løsningene. Mitt ringe spørsmål til statsråden var om statsråden kunne tenke seg å forsere noe som vi synes er gildt og fint, som de prøver ut i Europa, som de har hatt en sju–åtte år allerede, og som Sverige har tatt i bruk. Sikkerheten på jernbanen og fremkommeligheten for alle reisende er nok slik at man gleder seg over hver eneste dag i vinter hvor dette har fungert, men jeg tror nok at problembeskrivelsen også deles av mange der ute som ikke synes det går fort nok med det å få en bedre fremkommelighet og regularitet og en større kapasitet og kvalitet innenfor jernbanen. Jeg tror fullt ut at det er de samme intensjonene i regjeringen som det er i opposisjonen. Vi er bare uenige om virkemidlene – og det er ikke rent lite – og om tempoet.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Det er viktig å påpeke at det ikke er en menneskerett å få lov til å jobbe med barn. Det er jo slik at blir man dømt for økonomisk kriminalitet, har man heller ikke anledning til å jobbe f.eks. i bankvesenet. Det er viktig å ha på plass skikkelige retningslinjer også når det gjelder dem som skal jobbe med barn. Vi vet at politiregisterloven § 36 likestiller politiattester fra andre EØS-land med norske attester. Det innebærer jo at man kan ha mulighet til å sjekke dem som kommer fra andre EØS-land, når de søker jobber i barnevernet. Men vi har sett flere ganger at det kanskje ikke er det som har blitt prioritert, og vi har sett at politiet ikke har hatt tid eller anledning til å sjekke dette opp. Det som er viktig, er at det blir sørget for at det er gode rutiner, slik at de som kommer fra andre EØS-land, også blir sjekket. Hva vil regjeringen gjøre for å få gode rutiner på dette?
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Ja.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Det var mange fine ord fra statsråden, men mens vi står her og debatterer, vet vi at det er veldig mange som går igjennom en byråkratisk prosess. Det er også en fornedrende prosess. Det er forskjeller med hensyn til retningslinjer og forskjeller i behandlingstid rundt omkring, som er krevende og en belastning for de adopsjonsforeldrene som står i kø. Vi vet at helse, adresse og alder, uenighet om husarbeid og religion kan være inngripende – ting som det ikke skulle være nødvendig at var inngripende i disse sakene. Jeg har to korte spørsmål til statsråden: Kommer det en sak til Stortinget om å få ned saksbehandlingstiden for adopsjon? Eventuelt når kommer den saken?
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Jeg skal ikke forlenge debatten, men det er et par ting jeg vil presisere. Først av alt har jeg lyst til å takke Håkon Haugli for et bra innlegg. Det var et innlegg om det saken dreier seg om. Derfor må jeg si at jeg er litt overrasket over i hvert fall to andre innlegg fra regjeringspartiene, som har hatt fokus på ett av forslagene som foreligger i denne saken, fra Fremskrittspartiet og Høyre, og vrir hele debatten til å dreie seg om noe helt annet enn det den gjør. Men Håkon Haugli var inne på det som faktisk er essensen og det som er problemene ute i forhold til adopsjonsprosessen i dag. La meg først og fremst presisere, siden Fremskrittspartiet ble utfordret, hva vi mener med forslag nr. 2. Selvfølgelig, og det må det ikke være noen tvil om, tar Fremskrittspartiet sterkt avstand fra all menneskehandel med barn og voksne. Intensjonen i dette forslaget var selvfølgelig ikke å åpne for noen handel med barn. Vi er fullt klar over at dette foregår i en del land som ikke er langt borte fra oss, og at vi er nødt til å ha fokus på dette og jobbe for å få bort problemet. Det Fremskrittspartiet har fokus på, er faktisk adopsjonsforeningenes ønsker, og de ønsker at det blir gjennomført prøvesaker før formidlingstillatelse gis. Det som representanten Håkon Haugli også var inne på, er at våre naboland har langt flere samarbeidsavtaler med andre land enn det Norge har. Og da ser jeg ikke noe problem med at man kan gi prøvetillatelser til andre land før man inngår samarbeidsavtaler med dem. Men for at vi ikke skal lage en stor sak av dette: Fremskrittspartiet, og også Høyre, føler at forslag nr. 7 fra Venstre har den samme intensjonen og er bedre formulert enn forslag nr. 2. Fremskrittspartiet vil derfor trekke tilbake forslag nr. 2 fordi vi altså mener at forslag nr. 7 er bedre formulert og ivaretar det som var intensjonen i forslaget.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Som både saksordføreren og andre representanter har vært innom, er det viktige endringer vi gjør i lovverket i dag, og jeg er glad for at det er enighet om en så viktig sak. Barn som kommer til barnevernet, er i en ekstra sårbar posisjon, og de har ekstra behov for beskyttelse. Det er derfor ekstra viktig at de voksne som skal ha et ansvar for og et tillitsforhold til disse barna, er verdige oppgaven. Endringene vi gjør i dag, kan være et verktøy til bedre å vurdere det. Tillit er en skjør ting, og sviket kan oppleves dobbelt så tungt og være dobbelt så skadelig hvis det skjer igjen og igjen. Endringene vi gjør i dag, øker beskyttelsen til barn i barnevernet. Det er ett viktig virkemiddel, og vi må se på mange flere i tiden som kommer.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Det er mange på denne talerstolen før meg i dag som har vært innom barneperspektivet i denne saken. Det er jeg glad for. Derfor skal jeg ikke si så mye om det, bare slå fast at SV støtter synet om at adopsjon er en ordning for barn som trenger en familie. Jeg er glad for at dette perspektivet står sterkt i Stortinget og kanskje vil føre til en dreining av debatten. Jeg spør, i likhet med representanten Vågslid, etter kobling mellom ord og handling. Vi vet at handel med barn er et stort og internasjonalt problem. Derfor er det helt avgjørende å ha gode avtaler med land og en god og streng vurdering av mennesker som søker å adoptere. Jeg vil spørre Fremskrittspartiet og representanten Horne om å tydeliggjøre, for jeg synes at jeg oppfattet at det ble sagt fra talerstolen i sted at hvis myndighetene har en viss kontroll, er det greit at man søker adopsjon fra land som ikke er godkjent, og land som Norge tidligere har kuttet samarbeidet med på grunn av handel med barn. Mener Fremskrittspartiet at det er greit? Det søker jeg en presisering på. Ellers er jeg i likhet med andre glad for at det er utålmodighet i denne saken. Vi er opptatt av den. Det er jo derfor vi har satt i gang et grundig arbeid. Det er jo derfor vi har satt i gang arbeidet med en NOU, og jeg mener i likhet med sakens ordfører og andre før meg at disse forslagene trengs å ses på i denne sammenheng. Det er flott at vi får en debatt i Stortinget om det.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2011-03-15:
Høyre er glad for at hele komiteen stiller seg bak denne saken, for det er viktig at vi nå får på plass lovendringer som legger til rette for bedre beskyttelse av barn i barnevernet. Ved å innarbeide politiregisterlovens regler om barneomsorgsattester i barnevernsloven oppnår en å gi bedre beskyttelse mot overgrep eller alvorlig skadelig innflytelse på mindreårige barn. En av våre viktigste oppgaver er å beskytte de minste. Å beskytte barn – særlig de mest sårbare barna – mot overgrep er vårt aller viktigste ansvar. Høyre vil understreke at krav om politiattester alene ikke er nok. Selv om det er viktig å kreve politiattester for å forhindre at personer begår overgrep eller har skadelig innflytelse på mindreårige barn, er det viktig at vi også understreker at krav om politiattester ved ansettelse bare er ett av flere virkemidler for å beskytte barn mot overgrep. Vi mener derfor at det er veldig viktig å se dette i sammenheng med andre tiltak for å beskytte barn i barnevernet. Det er avgjørende at en nå skal kreve avgrenset barneomsorgsattest i henhold til politiregisterloven § 39 første ledd av den som skal ansettes i barnevernstjenesten, i institusjon, eller som utfører nærmere bestemte oppgaver i barnevernet. For Høyres del har vi noen særmerknader. Den første går på at vi mener at selv om det er hensyn som taler for at alle som er i jevnlig og nær kontakt med mindreårige barn hvor det offentliges mulighet for innsyn og kontroll er begrenset, burde være gjenstand for uttømmende attest, kan dette gå utenfor det politiregisterloven åpner for. Et slikt generelt krav vil kunne føre til en uforholdsmessig kontroll av mennesker som har ulike typer tette relasjoner med barn i forbindelse med f.eks. jobb som støttekontakt. Høyre vil derfor understreke viktigheten av at rettssikkerheten til det enkelte barn blir ivaretatt. Høyre vil også understreke at det er viktig å være åpen for at også personer med en belastet fortid kan ha mye å tilføre barn og ungdom. En opplever selv hvis en snakker med en del ungdommer på institusjon, at det kanskje er de som har vært ute en vinterdag før, som ungdommene føler at de kan hente mye styrke fra. Derfor er det viktig at en her bruker litt sunn fornuft, rett og slett, i forhold til disse menneskene. Dersom en person gjennom et langt liv har tatt et oppgjør med fortiden sin og ønsker å starte på nytt, skal man gjøre en skjønnsvurdering og gi folk en ny sjanse, ikke minst fordi kanskje noen av dem kan ha muligheter til å bidra i disse ungdommenes liv.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2011-03-15:
I merknadene viser Høyre og Kristelig Folkeparti til at regjeringen i proposisjonen ikke opprettholder forslaget om en snever unntaksregel, på tross av at flere høringsinstanser har støttet det, bl.a. Bufetat, barneombudet og Politidirektoratet. Barneombudet sier også i sin uttalelse at det er veldig viktig at voksne som har erfaringer som kan være nyttige for barn, f.eks. personer som har gjennomført en vellykket rehabilitering etter fengselsopphold, får muligheten til å jobbe i barnevernet. Kan statsråden svare på hvorfor det er viktig å utelukke disse personene, at man ikke åpner for en skjønnsmessig vurdering når vi vet at kanskje disse menneskene – som har en del opplevelser og erfaringer, men som har startet et nytt liv – ønsker å tilføre disse ungdommene noe? Hvorfor kan man ikke vurdere i det enkelte tilfellet?
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2011-03-15:
Det var akkurat det jeg glemte å gjøre til slutt – takk for det, president.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2011-03-15:
Jeg vil takke statsråden for veldig gode svar. Jeg er enig i veldig mye av det som statsråden sier, og ikke minst det statsråden fremhevet til slutt, at det viktigste er førskolelærernes kompetanse og assistentenes kompetanse. Det er viktig å få flere førskolelærere. Og så må vi ikke glemme alle de fantastiske menneskene som i dag jobber i barnehagene, men som ikke er førskolelærere. De gjør også en utrolig god jobb, og det er også viktig å fokusere på at de skal forbli i barnehagene. Det jeg ønsker å komme litt mer inn på, er de signalene som kommer fra Brenna-utvalget, NOU-en som heter Med forskertrang og lekelyst. Det hadde som mandat å vurdere innføringen av et pedagogisk tilbud til førskolebarn. Utvalget reiser mange interessante problemstillinger: Skal barnehagen bli obligatorisk? Skal vi ha faste mål for hva barn i barnehagen skal lære? Nå er det sånn at flere i regjeringspartiene har ytret at de ser for seg en obligatorisk barnehage på sikt bare kvaliteten er god nok. Jeg ønsker å høre hvilke vurderinger kunnskapsministeren gjør seg rundt de signalene som kommer, og hvordan regjeringen prinsipielt stiller seg til en obligatorisk barnehage. Høyre mener at en obligatorisk barnehage er et sterkt inngrep i foreldreretten. Det er viktig at familien selv må få lov til å styre om de vil benytte seg av en barnehage, fra hvilken alder de ønsker å benytte seg av tilbudet, hvor mange dager i uken, og at de har mulighet til å ta barna hjem en dag. Valgfrihet og fleksibilitet er veldig viktig for Høyre i barnehagepolitikken. Det kommer det fortsatt til å være. Jeg ser jo bl.a. at Nasjonalt foreldreutvalg for barnehager og Utdanningsforbundet advarer veldig sterkt mot en obligatorisk barnehage. Barnehagen er ikke en miniskole. Selv om vi er opptatt av hva barn lærer i barnehagen, fordi det er viktig for dem videre i livet, er vi skeptisk til en obligatorisk barnehage og hva det fører med seg når det gjelder medbestemmelse. Det reduserer også mangfoldet og friheten innenfor barnehagesektoren.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2011-03-15:
Jeg ønsker å takke representantene som har hatt ordet, for veldig mange gode innlegg – og ikke minst statsråden for hennes gode innlegg. Jeg synes det er veldig flott at vi nå debatterer innholdet i barnehagen, og at vi som stortingspolitikere har noen ambisjoner med hensyn til innholdet i barnehagen og på hvilken måte vi ønsker at kvaliteten skal heves. Nå er det mange utvalg, og det er ting på gang utenfor denne salen. Men jeg synes faktisk at det er et selvstendig poeng at vi som stortingspolitikere med ansvar også for barnehageområdet mener noe om hvordan vi ønsker at norske barnehager skal utvikle seg videre for å bli enda bedre, og at vi snakker om barnas barnehagehverdag. Da vi debatterte stortingsmeldingen om kvalitet i barnehagen for ett år siden, tror jeg at folk flest der ute – småbarnsforeldre og ansatte i barnehagen, altså de som er opptatt av barnehagen – oppfattet én ting fra den meldingen, og det var kartlegging, som bare var en veldig, veldig liten del av hele meldingen. Det er veldig synd, for det sto veldig mye bra der. Det var også en veldig god behandling av saken i Stortinget. Da jeg satt i går kveld og søkte i stortingsarkivet på interpellasjoner om innhold og kvalitet i barnehagen, måtte jeg ganske mange år tilbake – ja, nesten helt til da min mann satt i den komiteen, og det er jo noen år siden. Da var debatten om noe helt annet – om vi i det hele tatt skulle ... Jeg skal ikke gå inn på det, men vi har beveget oss et langt skritt videre. Høyre er veldig opptatt av hvordan kvaliteten skal heves. Jeg oppfatter at vi her i salen også er opptatt av og er enige om at det er de ansatte som er den viktigste nøkkelen og faktoren for å få en bedre barnehagehverdag for barna våre, og ikke minst – siden det er så mange norske barn som går i barnehagen – at man også har en mulighet for å hjelpe de barna som opplever omsorgssvikt, og som har det veldig vanskelig. Til slutt ønsker jeg å si fra denne talerstolen at Høyre har et sterkt ønske om å bidra i den videre kvalitetsdebatten om hvordan barnehagene skal bli enda bedre. Men vi er også veldig opptatt av at det ikke skal være for mye sentralstyring når det gjelder barnehagene. Vi tror at det er viktig at hver enkelt barnehage selv er med på å bestemme, sammen med foreldrene til de barna som går der.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-03-15:
I proposisjonen foreslår regjeringen en presisering av tilsynshjemmelen på barnevernsområdet. Det er bred enighet om at tilsyn med kommunene er en viktig del av barnevernet. Spørsmålet er imidlertid: Hvilket ansvar har statsråden og regjeringen når vi ser at kommunene i altfor stor grad ikke klarer å ivareta sitt ansvar? Som kjent er det ingen opptrappingsplan for det kommunale barnevernet, enda vi er kjent med hvor alvorlig situasjonen er. Det er ikke lagt fram noen ambisjoner fra regjeringen for Stortinget om hvordan man skal trappe opp bevilgningene. Det gjør jo at en del rådmenn klør seg i hodet med tanke på hvordan man skal bruke de midlene som man har fått på årets budsjett. Hvilket ansvar har statsråden når tilsynet avdekker at kommunene på bred front ikke makter de oppgavene som barnevernsloven pålegger dem?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-03-15:
Representanten skal ta opp Kristelig Folkepartis forslag.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-03-15:
I innstillingen fra komiteen, som i store trekk er en samlet innstilling med mange omforente vurderinger, sier en samlet komité bl.a.: «Komiteen forutsetter at regjeringen kommer til Stortinget med en bred gjennomgang av adopsjonsfeltet i en egen sak, og avventer derfor departementets videre arbeid.» Jeg hørte svaret til foregående replikant, men denne saken har nå ligget i departementet i over et og et halvt år. Når komiteen nå har sagt klart fra at vi forventer en egen sak og har valgt å henvise forslagene inn i den prosessen, vil jeg be statsråden om å kvittere tilbake igjen til Stortinget med å komme med en nærmere angivelse av når den saken kan foreligge. Snakker vi om måneder, eller snakker vi om år? Kan vi forvente at den foreligger f.eks. i inneværende år?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-03-15:
Jeg tok egentlig ordet for å kommentere noe annet, men vil også benytte sjansen til å kommentere det siste innlegget, som også var rettet mot meg. Jeg er litt overrasket over representanten Hauglis innlegg og over at han knytter det opp mot det at jeg viste til «grupper av søkere som påberoper seg «rettigheter»». Det var nemlig en del av komiteens enstemmige merknader, som siterer høringsuttalelsen fra Adopsjonsforum i forbindelse med den NOU-en vi nå diskuterer, der hele komiteen sluttet seg til at det er barneperspektivet som her er utgangspunktet. I den forbindelse henviser altså en samlet komité til høringsuttalelsen fra Adopsjonsforum. Nå er det riktig at Kristelig Folkeparti og Arbeiderpartiet er uenige når det gjelder spørsmålet om utgangspunktet for en adopsjon skal være at barn skal ha rett til en mor og en far, som er vel kjent også fra tidligere debatter. Der er vi uenige. Nå er ikke det noe stort tema i denne sammenhengen, siden de aller fleste landene som barn adopteres fra, legger den samme prioriteringen til grunn. Situasjonen er for øvrig også sånn at det er flere voksne adopsjonssøkere enn det er barn som skal adopteres bort i verden. Jeg tok imidlertid ordet for en presisering, spesielt i forhold til innlegg fra Venstre, men også fra andre, som antydet at Kristelig Folkeparti skal ha snudd i disse spørsmålene. Det vil jeg avvise. Det kommer fram av innstillingen, og det kom fram av mitt innlegg, at vi står på det samme som vi har gjort før. Kristelig Folkeparti har ikke snudd. Adopsjon innebærer mange grunnleggende spørsmål som er godt belyst i debatten så langt. Kristelig Folkeparti er opptatt av at det skal behandles skikkelig, i en helhetlig gjennomgang som hele komiteen gledelig nok har bedt regjeringen om å komme med. Kristelig Folkeparti liker best å være i regjering og behandle og utrede disse sakene selv. Nå er vi ikke i regjering, men det betyr ikke at vi opphever arbeidsdelingen mellom storting og regjering. Det er regjeringens oppgave å utrede de sakene som skal behandles. Nå har man lagt fram en tung NOU, som vi avventer en gjennomgang av. Kristelig Folkeparti er utålmodig, og vi markerer gjerne vår utålmodighet overfor regjeringen i mange saker som vi ønsker de skal legge fram. Hvis vi gjør det i enhver sak, og stemmer for enhver ting uavhengig av prosesser i regjeringen, opphever vi jo også effekten av å markere vår utålmodighet. Den er klart markert. Kristelig Folkeparti står på de samme standpunktene som vi har gjort før, og vi ser med stor forventning fram til gjennomgangen.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Det er helt riktig som det antydes her, at dette spørsmålet ikke er grundig omhandlet, bortsett fra at det står i proposisjonen at spørsmålet «vil vurderes nærmere i samarbeid med øvrige departement med ansvar for sektorer med tilsvarende utfordringer». Dette vil selvfølgelig tas med i arbeidet, og her tenker man da på EØS-situasjonen. Det høringsnotatet vi har, inneholdt en drøfting av dilemmaet knyttet til vandelskontroll av utlendinger utenfor EØS. Så ble det bedt om generelle synspunkter på om det ville være hensiktsmessig å innføre krav om botid på inntil fem år til erstatning for vandelskontroll. Politiregisterloven åpner for en slik mulighet. Men her var det delte meninger i høringsinstansene. Mange la vekt på beskyttelseshensynet for barna, og mente at et krav om botid ville være ønskelig. Men det var en generell, stor støtte til forslaget om å vurdere spørsmålet samlet for andre sektorer. Så det jeg kan forsikre om, er at vi har sluttet oss til en slik samlet vurdering. Denne saken ble ikke tatt inn i proposisjonen, men vi har fra Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet et ansvar for å innkalle aktuelle departementer til vurdering av den type saker.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Jeg hører representanten Håbrekke flere ganger er inne på regjeringens manglende satsing på barnevern. Det er da slett ikke riktig. I det året som vi er inne i nå, har regjeringen stilt opp med nesten 400 nye øremerkede stillinger til det kommunale barnevernet. Dette er selvfølgelig en satsing vi ønsker å fortsette med. På hvilken måte vil framkomme av budsjettdokumentene når de legges fram. Men det egentlige spørsmålet handler om hva man gjør når tilsynet med kommunene krever at kommunene kanskje følger opp på en enda bedre måte. Da vil jeg svare at det som står om tilsynet i denne saken nå, ikke er noen realitetsendringer, men en understreking av at fylkesmennenes tilsyn er et lovlighetstilsyn, og man vil da følge opp med å lovfeste en henvisning til kommuneloven kapittel 10 A. Det betyr at det er en lovhjemmel for tilsynet, og da står man sterkere fra tilsynsmyndighetenes side også i oppfølgingen av kommunene. Jeg har god erfaring med samhandlingen mellom fylkesmenn og kommuner, og vet at det skal både en lovhjemmel til og en god dialog til for å kunne følge opp på en god måte.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Det er en del forhold som har vært grundig vurdert, og som det er viktig å ha med seg som bakgrunn for dette arbeidet og de lovendringene vi gjør nå. Det ene er i størst mulig grad å harmonisere dette med politiregisterloven. Det andre, som representanten her tar opp, handler om om det er mulig å bruke skjønn. Jeg sa litt om det i innlegget mitt, og jeg vil gjenta at i de tilfellene hvor det ikke er gitt adgang til å bruke skjønn – det gjøres når det gjelder fosterforeldre, men ikke når det gjelder annet personale – er det fordi man her snakker om de aller groveste forbrytelsene. Da er vurderingen slik, selv om det sikkert er delte meninger om det også, at da skal man ikke kunne bruke skjønn og pålegge en arbeidsgiver det tunge ansvaret det er å utforme det skjønnet. Så det er grunnen til at man ikke åpner for det, men at man er åpen for en skjønnsvurdering når det gjelder andre, f.eks. fosterforeldre.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Ja, det kommer en sak. Og til spørsmål nr. 2: Vi arbeider med det. Jeg kan ikke si noe eksakt tidspunkt for framleggelse av saken, men den kommer.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Jeg har redegjort i innlegget mitt for de vurderingene som det er nødvendig å gjøre, som er vanskelige vurderinger. Vi ønsker at adopsjon skal bli både et godt hjelpemiddel og virkemiddel, jf. spørsmålet fra Solveig Horne om forskjeller rundt omkring. Vi ønsker at det skal være klare regelverk, men samtidig at det skal bli mindre byråkratisk, og selvfølgelig at det skal gis vurderinger som hele tiden er til barnas beste. Det jeg kan svare, er at vi er i fullt arbeid med saken, og at det er slike vurderinger som selvfølgelig tar noe tid, men jeg tror ikke vi behøver å snakke om år, uten at jeg skal være mer eksakt enn det på når saken fremmes for Stortinget. Men saken kommer til Stortinget, og jeg ser fram til at vi får en bred og god debatt om saken da.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Jeg vil vise til innlegget mitt, hvor jeg refererer til utvalgets forslag om faktisk å senke kravet til søkernes alder fra 45 til 42 år. Dette er en meget vanskelig vurdering, som vi gjør nå i den helhetlige gjennomgangen, og jeg kan love representanten at jeg tar også representanten Skei Grandes syn med i den vurderingen. Vi skal gå grundig gjennom hvilken forankring vi trenger, og hvilken vekt vi skal legge på alder hos adopsjonsforeldre.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Jeg tror nok at representanten har misforstått noe hvis han tror at jeg eller regjeringen ikke har ambisjoner for norske universiteter og høyskoler. Jeg er glad for at han ikke mener at dette bare skal gjelde universitetene, for jeg ønsker å løfte kvaliteten på samtlige læresteder. Intet gleder en forsknings- og høyere utdanningsminister mer enn at våre læresteder gjør det godt også i internasjonal sammenheng. Men det er altså mange måter å måle dette på, og jeg drøftet i mitt forrige innlegg en del av de utfordringene vi har ved at de internasjonale målingene bare måler deler. Vi ønsker å måle en større helhet enn dette. Men for å redegjøre veldig tydelig for mine ambisjoner: Kvalitetsreformen er navnet på den reformen som et samlet storting gikk inn for i 2003, og som vi følger opp. Det som er viktig i den reformen og i det arbeidet, er å søke etter høyere kvalitet både når det gjelder forskning, og når det gjelder undervisning. Resultatene og evalueringene så langt tyder på at vi er i ferd med å lykkes. Men vi vet alle sammen at den andre ambisjonen, som også er en europeisk og internasjonal ambisjon, nemlig mangfold, betyr at ikke alle kan være best i alt, og at det er noen som rager høyere enn andre når det gjelder ulike internasjonale sammenligninger. Jeg er opptatt av at vi får til mangfoldet, at vi får f.eks. god kvalitet i vår forskning og utdanning på alle våre læresteder, enten de er små eller store. Jeg har, så vidt jeg forstår støttet av Stortinget, bevilget spesielle midler til nettopp det samarbeidet og den arbeidsdelingen og ikke minst den faglige konsentrasjonen som følger med det. Dette er viktige virkemidler som regjeringen bruker og Stortinget støtter til å fremme kvalitet. Etableringene av sentre for fremragende forskning og forhåpentligvis også sentre for fremragende undervisning er jo vår måte å vise høy kvalitet på når det gjelder både forskning og undervisning. Jeg aksepterer derfor ikke at vi ikke har ambisjoner. Jeg mener vi har høye ambisjoner, men vi har ambisjoner om en helhet som består av noe mer enn det disse internasjonale målingene kan vise. Jeg vil også avvise at diskusjonene i Vitenskapens år, 2011, ikke skal handle om hvor gode våre læresteder er. Det er nettopp det det skal handle om. Blant andre spørsmål som har vitenskapelig og forskningsmessig interesse, er det selvfølgelig et underliggende, viktig spørsmål som også kommer fram i flere av de planlagte møtene: Hvor gode er vi? Hvor gode institusjoner har vi? Hvis vi svarer nei på spørsmålet om vi er gode nok, blir selvfølgelig neste spørsmål: Hva gjør vi for å bli enda bedre? Det ligger der som et utgangspunkt for videre politisk arbeid og det som skjer i Vitenskapens år.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Det har vært en interessant debatt, som jeg håper kan videreføres i de diskusjonene vi skal ha utover i vitenskapens år og selvfølgelig også framover. Det er påfallende at selv om man prøver å løfte et tema, som interpellanten heroisk gjør, faller man straks tilbake på en diskusjon om penger, økonomi og om hvem som klager på hva. Jeg hadde håpet at denne debatten også skulle handle mer om hvordan man måler, og hvordan man rangerer, og vil gi interpellanten ros for at han har tatt opp dette spørsmålet på den måten han har gjort, og at han er med på den diskusjonen som jeg inviterer til, nemlig hvordan vi ser på de aller beste i forhold til den kvaliteten vi skal levere, både på forskning og på utdanning. Så føler jeg meg litt midt imellom Høyre og Venstre i debatten, hvor Venstre kritiserer at vi teller for mye og Høyre at vi teller for lite. Kanskje føler jeg meg litt mellom Oslo og Bergen når det gjelder universitetene. Bergen, som rangerer godt, vil gjerne ha en debatt om rangering. Oslo, som ikke rangerer så godt for tiden, synes målingene er vanskelige og at de har sine svakheter. Her er det litt ulike meninger avhengig av hva slags utgangspunkt man har. Det som er helt sikkert, er at vår kvalitetsreform, hvor ordet signaliserer at vi etterstreber kvalitet, understreker mitt ansvar for at vi får kvalitet både på forskning og undervisning. Det at vi har rigget til et eget system for kvalitetssikring gjennom bl.a. NOKUT-systemet, er med på jevnlig å gi oss tilbakemeldinger om hvordan man gjør det innenfor de forskjellige fagområdene. Det at vi selvfølgelig har et spennende konkurranseelement internasjonalt, det nordiske, hele tiden, er også med på å understreke at her er det viktig å kunne være god – om ikke på alt, så på noe, men at det også er viktig at man har det mangfoldet som innebærer at man ser at andre er bedre enn en selv på noe. Det gjøres også veldig mye for å vurdere om norsk forskning holder internasjonal standard. Forskningsrådet, som jeg også har lyst til å nevne her, har jevnlige evalueringer av de ulike forskningsdisipliner. De siste årene har vi hatt mange slike evalueringer f.eks. av geografi, sosialantropologi, sosiologi, fysikk, rettsvitenskap osv. Dette er universitetsfag som det er viktig å få vurdert og gjennomgått av internasjonale fagfeller. Disse evalueringene viser stort sett at Norge leverer bra, men at vi på noen områder har en vei å gå når det gjelder å hevde oss i den internasjonale konkurransen. Jeg ser fram til videre diskusjoner om hvordan vi på best mulig måte skal vurdere og måle våre resultater. Det forhindrer ikke at vi alle skal jobbe for å få best mulig kvalitet i våre institusjoner og stimulere dem både til god forskning og god undervisning.
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-03-15:
I høringsuttalelsen fra Adopsjonsforum i forbindelse med NOU 2009:21 blir det sagt at debatten i Norge ofte er preget av krav og ønsker fra voksne, både fra biologiske foreldre og fra dem som ønsker å adoptere. For Senterpartiet er det viktig å si at adopsjon må være en prosess med formål om å gi et godt og varig hjem til et barn som ikke kan bli tatt hånd om av sine biologiske foreldre, der det er barnets beste som er utgangspunktet for adopsjonen, og barnets beste som er formålet med adopsjonen. Adopsjon er et veldig alvorlig virkemiddel. Ved adopsjon dannes et nytt og livslangt forhold mellom barnet og adoptivforeldrene og deres øvrige slekt og familie. Samtidig kuttes også de båndene som barnet har til sine biologiske foreldre, familie og oppvekstmiljø. Da er det viktig at det stilles strenge krav både til saksbehandlingen og til dem som ønsker å bli adoptivforeldre. Under høringen i saken har det kommet fram flere forhold som kan framstå som veldig urimelige for dem som er i en prosess for å bli godkjent som adoptivforeldre. Det kan være store forskjeller i behandlingstiden og forskjeller i hvordan kriteriene for å bli godkjent som adoptivforelder praktiseres. Vi hører om søkere som har brukt mange år på å bli godkjent, som ønsker å få barn, men som er for gamle når prosessen må gjentas. Det er også flere grunner til å tro at adopsjonsprosessen kanskje må forenkles og effektiviseres, og at kvaliteten bør styrkes. Men når det påstås at saken treneres, og at det brukes for lang tid, vil jeg si at her jobbes det kontinuerlig med den NOU-en som er lagt fram, for å gå igjennom høringssvarene. Adopsjon er ikke noe man bare kan kjøre raskt igjennom og ta enkelt på, for dette er veldig alvorlige saker, og det er sterke prinsippsaker i disse spørsmålene om hva slags praksis vi ønsker å legge oss på i Norge. Komiteen har tidligere diskutert spørsmål rundt adopsjon av barn som kommer innunder barnevernets omsorg. Dette er problemstillinger som er berørt og drøftet i den NOU-en som jeg tidligere har referert til. Derfor er det naturlig at representantforslagene i denne saken blir sett i sammenheng med den helhetlige gjennomgangen av adopsjonsfeltet, og at den store debatten rundt adopsjon i Norge blir tatt når dette kommer som en egen sak fra regjeringen til Stortinget.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-03-15:
Jeg skal spørre om det som jeg tok opp i innlegget mitt som veldig mange opplever som svært krenkende og veldig vanskelig, og jeg lurer på hvor man finner lovene og stortingsvedtakene som ligger til grunn for å gjøre det, og det går på aldersgrensene man innfører. For Stortinget har aldri sagt noe om det. Stortinget har aldri ytret noe ønske om det. Dette er en sterk inngripen overfor norske borgere, det er en sterk inngripen som jeg mener at det ikke er grunnlag for i noe stortingsdokument man har behandlet, i hvert fall ikke i min tid. Så spørsmålet mitt er: Hvor finner regjeringa lovgrunnlag nok for å sette det aldersgrensekravet som den nå setter i forhold til adopsjon, som jeg tror veldig mange oppfatter som urimelig, og som veldig mange syns gjør livet deres vanskelig, og som jeg heller ikke mener har basis i forhold til en faglig vurdering? Jeg lurer på: Har statsråden grunnlag for den forskriftsendringen som statsråden har gjort?
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-03-15:
Jeg vil begynne med å takke interpellanten for en viktig debatt. Det å ønske at norske institusjoner skal komme på topp på internasjonale rangeringer, er et ønske som jeg håper alle utdanningspolitikere i Norge har. Aksel Hagen prøvde å framstille det som at rangeringa var et skille mellom borgerlig og sosialistisk. Da må jeg nok si at her inntar Venstre en klassisk sentrumsposisjon. Vi er nok kritiske til å tro på at lister er altomfattende, at de alltid er riktige, at de alltid er presise. Dagrun Eriksen siterte Ole Petter Ottersen, og jeg er helt enig i alle de bemerkningene hun kom med. Men det å aldri måle er å ikke ha respekt for verken individer eller institusjoner. Du skal forvente noe, du skal kunne måle noe sjøl om du må innrømme at det du måler, ikke er alt, verken om en institusjon eller om et annet individ. Derfor er det viktig å ønske å delta. Det er viktig å komme så langt opp man vil, men det er også viktig å ha en klar formening om at disse rangeringene ikke er presise og altomfattende om kvaliteten ved våre institusjoner. Derfor må jeg si at jeg egentlig er litt skeptisk til regjeringas og SVs telleprosjekt om forskningstid. Som en forsker sa i Forskerforum: Det er av og til den tida du ikke forsker, at de tankene om den viktigste forskninga faktisk kommer. Det er viktig av og til å telle mellomrom mellom forskning for å kunne telle kvalitet på forskning. Det syns jeg var klokt sagt. Det er også en tankevekker for oss som syns det er spennende å lese vitenskapshistorie, om de store vitenskapsmenn og de store vitenskapskvinner i vår vitenskapshistorie. Man kan lure på hvordan de hadde passet inn i våre tellesystemer, i våre rangeringer og i våre institusjoner i dag. Hadde vi klart å dyrke fram den type kvalitet? Hadde vi klart å dyrke fram den type forskningspersonligheter som virkelig er med på å bidra til at vitenskapen tar kvantesprang i våre strukturer i dag? Det er ikke jeg så sikker på. Men så til det som er Venstres ærend. Hvis vi skal klare å nå de målsettingene vi har, er vi alvorlig bekymret når basisbevilgningene til institusjonene presses over tid, som vi nå ser at de gjør. Det basisbevilgninger handler om, er den akademiske friheten. Det handler om sjølstyre til å ta den type prioriteringsvalg som institusjonene må ta, som er så nært vitenskapsansatte som de faktisk er. Vi er også bekymret over at vi nå ser at studieplasser stadig mer blir underfinansiert, noe som fører til at det presser basisbevilgningene, og at det også presser kvaliteten ved institusjonene. Alt dette er med på å presse institusjonene når det gjelder muligheten til å oppnå den kvaliteten vi ønsker at de skal ha. Kanskje er det kampen for økt basisbevilgning, kampen for den akademiske frihet og det å passe på at studieplasser er ordentlig finansiert, som er noen av hovedgrepene vi kan gjøre, hvis vi ønsker å bringe vitenskapsmiljøene våre opp til et høyere nivå.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-03-15:
Når jeg sier at jeg syns det er ekkelt å putte hijab på små barn, er det på samme måte som, hvis du går til noen av klesbutikkene her på Karl Johan, at en har klær som skal være på små jenter, som jeg syns små jenter skal få slippe. Jeg syns at noe av det også er ekkelt. Men det betyr ikke at jeg har lyst til å gå nedover Karl Johan og forby det i de enkelte butikkene. Det er det som er forskjellen. Vi er uenig i Fremskrittspartiets tolkning i forhold til Menneskerettighetsdomstolen. Det er faktisk sånn i dag at en lærer – det har jeg også gjort som lærer – kan si at unger ikke får lov til å sitte med caps i klasserommet. Det er klart at det ikke er brudd på menneskerettighetene. Det er ikke brudd på noe skolereglement, og det er heller ikke brudd på noe annet som vi mener er ulovlig. En lærer må få bestemme reglene i sin klasse. Fordi det skjer gjennom en dialog med foreldrene, er det en mye bedre løsning enn Fremskrittspartiet har, som mener at dette skal reguleres ved lov.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-03-15:
Her virker det nesten som om Fremskrittspartiet snur argumentasjonen, for her er argumentasjonen mot hijab at den er et symbol for en religiøs tro. Betyr det at det er islam Fremskrittspartiet prøver å bekjempe med dette forbudet? Er det islam som er den store trusselen som man skal bekjempe med dette? Det er en helt annen argumentasjon enn det som Fremskrittspartiet har i Dokument 8-forslaget. Hvis man skal bekjempe hijaben som et uttrykk for religiøs tro, burde man forby den i alle offentlige rom, ikke bare i barneskolen.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-03-15:
Det er nok lenge siden Fremskrittspartiet mistet retten til å bli betegnet som liberalt. Det erklærte jeg fra talerstolen da man også forbød hvilke klær kvinner skulle ha i det offentlige rom, som de har hatt et annet Dokument 8-forslag om. Men det jeg har lyst til å spørre om, det som jeg ikke helt skjønner, og det som jeg syns kan avklares med et kort ja- eller nei-svar, er: Er det slik at man er imot hijab i barneskolen fordi den kles på kvinner? Eller er det fordi den er et symbol for islam? For det er jo ikke slik at Fremskrittspartiet er villig til å forby kalotten. Jeg kjenner mange jødiske gutter som av og til syns det er krevende å ha et symbol for en religion som er så omdiskutert som jødedommen, som de alltid må vise. Jeg kjenner mange sikh-gutter, som også bruker symbolet på at de er sikher, og som av og til syns det er slitsomt. Men det er slik barndommen er, og av og til har en valgt å ha en slik kulturell bakgrunn, og en er en del av den arven. Så: Er det fordi det er et symbol for islam, eller er det fordi det er kvinner som bærer dette symbolet, at dette symbolet må forbys?