Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
La meg først få lov til å gi Regjeringen ros for at den vil komme tilbake med en ny stortingsmelding om nordområdepolitikk. La meg også gi ros for at det i redegjørelsen ble understreket at det er mange dilemmaer og vanskelige spørsmål vi må håndtere i den forbindelse. Jeg skal komme tilbake til noen av dem. Nordområdene har en økende strategisk betydning for Norge, men også for resten av Europa og USA. Det skyldes ikke minst den økte frakten av olje som skjer fra oljeterminalen i Murmansk og rundt norskekysten, både til Europa og til USA. Det er selvfølgelig viktig for de europeiske landene at frakten kommer fram, men for oss er det også i like stor grad en utfordring å håndtere den potensielle miljørisiko denne frakten bringer med seg. Men, likefremt: Det skaper en ny rolle for oss. Denne våren er det 18 år siden Tsjernobyl-ulykken skjedde. Fremdeles tikker det to reaktorer på Kola av samme type som den som eksploderte. Fremdeles er det slik at vi sliter med etterskadene av Tsjernobyl-ulykken i Norge. De er beskjedne sammenlignet med de liv som hvert år ennå går tapt på bakgrunn av det som skjedde i Tsjernobyl. Norge har hatt et engasjement siden den gang for å få disse reaktorene stengt. Det har vært et vanskelig arbeid. Her er det mange dilemmaer. Riksrevisjonen la for to år siden fram en evaluering av det arbeidet Norge har gjort, og konkluderte med en målkonflikt, som går på at summen av den norske innsatsen for å øke sikkerheten, ved å sette i verk det mange vil kalle helt nødvendige sikkerhetstiltak på atomkraftverkene på Kola, har bidratt til å forlenge levetiden til disse reaktorene som vi helst ville ha stengt i morgen. Vi i SV er bekymret for at vi fra norsk side skal gi opp målsettingen om stengning av reaktorene. Vi må ha det klart for øye at det er målet. Og vi må bruke den kløkten som måtte finnes av kompetanse på området, til å støtte og hjelpe Russland for å gjøre det lettere for dem å stenge reaktorene, slik at de ikke fristes for mye til å la reaktorene bare gå og gå. Vi må hjelpe dem med alternativene. Vi må også være strengere enn det vi har vært til nå med å sette betingelser for vårt samarbeid. Utenriksministeren understreker at Norge har en egeninteresse i å bidra til oppryddingen etter den kalde krigen, som i stor grad handler om å rydde opp på Kolahalvøya. Ingen andre steder i verden er tettheten av utrangerte atomreaktorer større enn akkurat der, og behovet for opprydding er der. Fyrlyktene representerer en spesiell trussel, fordi de «lett» kan stjeles og komme på fryktelig gale hender. Det er bra at vi har et engasjement i forhold til dem. Det er også bra at vi prioriterer opphugging av utrangerte atomubåter. Men la meg være advarende på et sentralt punkt. Den norske holdningen til opprydding på Kolahalvøya må ikke bli preget av en «not in my backyard»-tankegang, som går på at det er greit bare vi får skjøvet atomavfallet litt lenger inn i Sibir. Vi må også være en god nabo. Vi må ha øye for at vi skal ha helhetlige løsninger som ikke påfører folk som bor i Majak – rett ved det verste reprosesseringsanlegget til russerne – større skade ved den opprydding vi driver. Dette er også et vanskelig dilemma. Det bor mange mennesker rundt Majak. Antakeligvis kan vi slå fast at Majak er det mest forurensede og tyngst belastede området i verden. Hvis en opprydding av utrangerte atomubåter betyr at vi påfører folk som bor i denne regionen, større miljøskader, utviser vi ikke godt naboskap. Bellona, som lenge har vært til stede i Russland, har vært veldig klar på at vi er nødt til å adressere Majak, og har gått langt i å si at vi i programmer vi er med på å finansiere, ikke må godta at det sendes avfall til det som er den russiske versjonen av Sellafield, og da selvfølgelig også med en langt dårligere grad av sikkerhet enn det de har. Jeg håper at man kan ta med seg disse tankene i arbeidet med stortingsmeldingen framover.