trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Dette forslaget tar til orde for å legge til rette for mer bruk av allmenngjøring. Det tar opp både dokumentasjonskravet, varigheten av og vilkår for å videreføre et allmenngjøringsvedtak. Allmenngjøring er et viktig virkemiddel for å hindre forskjellsbehandling mellom norske og utenlandske arbeidstakere og for å legge til rette for rettferdig konkurranse. Samtidig er det et inngripende tiltak, fordi det fraviker det grunnleggende prinsippet i vår arbeidslivsmodell om at lønnsfastsettelsen er partenes domene. Derfor må det også være en viss terskel for å ta allmenngjøring i bruk, slik at det forbeholdes de tilfellene hvor det er nødvendig å gripe inn. Det er også grunnen til at et allmenngjøringsvedtak er tidsbegrenset. Det sikrer at det med jevne mellomrom gjøres en ny vurdering av behovet. Når det gjelder dokumentasjonskravet, har det vært en gradvis utvikling – både i lovgivningen og i praksis – i retning av et mer lempelig dokumentasjonskrav. Jeg har vanskelig for å se at dokumentasjonskravet utgjør et hinder for å få gjennom velbegrunnede begjæringer. Dagens ordning med at vedtakene må vurderes på nytt hvert annet år, krever selvfølgelig en viss ressursbruk, både av den organisasjonen som fremmer saken, og av Tariffnemnda. Men dette er samtidig en viktig sikkerhetsventil som bidrar til at allmenngjøring treffer der den skal. Allmenngjøringsordningen er et kompromiss mellom viktige hensyn: anstendige lønns- og arbeidsvilkår og like konkurranseforhold på den ene siden og respekt for partsautonomien hva gjelder lønnsfastsetting på den andre. Når vi ser på utviklingen i bruken av allmenngjøring og det omfanget av allmenngjorte bransjer vi har i dag, oppfatter jeg at det med gjeldende ordning er en rimelig balanse mellom disse hensynene. Den forskningen som foreligger, viser dessuten at allmenngjøringsordningen i det store og hele fungerer etter intensjonen. Det er gjort flere evalueringer og gjennomganger av ordningen de siste årene som dokumenterer dette. Jeg mener at den forskningen og kunnskapen som allerede ligger der, bør være dekkende, og at det derfor ikke er behov for å gjøre endringer i ordningen nå.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Det er ikke slik at man ikke har gjennomgått og evaluert denne ordningen; den ble gjennomgått og evaluert i 2005, i 2011 og i 2015. Det er jo relativt regelmessig, vil jeg si. Konklusjonen er at ordningen fungerer i all hovedsak etter intensjonen. Det er ikke spesielt vanskelig å gjennomføre allmenngjøring. Det krever ikke spesielt mye dokumentasjon fra den som ønsker å allmenngjøre, og det er heller ikke noen eksempler på at nemnda har avvist krav om begjæring, og det er også svært få eksempler på at nemnda ikke har videreført allmenngjøringsordningen der dette har vært oppe til ny vurdering. Så det er ikke slik at ordningen ikke fungerer. Og jeg mener virkelig at det er viktig at vi også passer på at det er en rimelig balanse, nettopp fordi det er en drastisk inngripen i partsautonomien når det gjelder lønnsdannelse og det som er selve grunnsteinen, og hjørnesteinen, i vår arbeidslivsmodell. Nå ser det ut til at Stortinget kommer til å vedta en evaluering. Den skal vi selvfølgelig gjøre. Da må vi i så fall se hva evalueringen til slutt vil vise av eventuelle behov for tiltak, før vi kan legge fram en sak.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Nå er det ni bransjer som er allmenngjort, og som i realiteten har allmenngjort minstelønn i dag, så det er jo ikke slik at det ikke er allmenngjorte områder i dag. Det er det i stor grad. Det har også vært et viktig virkemiddel nettopp for å forhindre sosial dumping og uverdige arbeidsforhold, særlig for dem som kommer til Norge. Jeg mener fortsatt at vi har gode evalueringer i dag. De har også vært gjort regelmessig. Det viser at ordningen i all hovedsak fungerer. Jeg mener også at det er rimelig at man regelmessig må gjennomgå de allmenngjorte områdene for å se om det fortsatt treffer godt nok, og om det fortsatt er gyldig. Og det er – som jeg også nevnte i mitt forrige svar – i svært få tilfeller at nemnda ikke har videreført allmenngjøringen der det har vært allmenngjort. Men nå skal vi gjøre en ny evaluering, og da må vi se hva man i den evalueringen kommer fram til, og hvilke tiltak man mener at man bør gjøre. Så får vi komme tilbake til Stortinget når evalueringen er gjort, og når man har fått en tilbakemelding på hva som eventuelt skal gjøres av endringer.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Det er åpenbart at EØS-utvidelsen var en viktig faktor i det arbeidet, for man regnet med at det ville komme arbeidsinnvandrere fra Europa. Det har det heldigvis også gjort. Norsk arbeidsliv har jo hatt et stort behov for den arbeidskraften som EU har kunnet tilby, og fri ferdsel over landegrensene har i all hovedsak vært positivt for norsk næringsliv. Sannsynligvis har vi sett at det har vært en del utfordringer med dette også. Allmenngjøringsordningen har fra norsk side vært ett virkemiddel for å redusere omfanget av det. Fra EUs side har nettopp utsendingsdirektivet, håndhevingsdirektivet og nå revidering av utsendingsdirektivet vært viktige EU-initiativ for å sikre likeverdige arbeidsforhold og for å forhindre utnyttelse av arbeidstakere og sosial dumping, særlig når det gjelder østeuropeere som har reist til vest, og hvor vi har sett at det har vært til dels dårlige arbeidsvilkår. Så kombinasjonen av det man har gjort fra norsk side og fra EUs side har bidratt til bedre arbeidsforhold for europeiske arbeidere.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
I og med at det er en samlet komité – med unntak av Arbeiderpartiet – i innstillingen er det nesten fristende å spørre om representanten forveksler meg med en Arbeiderparti-representant. Mitt parti står bak den samme virkelighetsbeskrivelsen, at EØS-utvidelsen var en viktig faktor. Samtidig er det viktig å understreke at norsk arbeidsliv var den gangen – har vært det i flere år og kommer til å være det også framover – avhengig av arbeidsinnvandring, ikke bare fra Europa, men også fra land utenfor Europa. Og dersom vi skal kunne dekke norsk arbeidslivs behov for arbeidskraft, er det positivt at man har muligheten til det, bl.a. gjennom EØS-avtalen og gjennom andre ordninger, som også sikrer oss arbeidskraft fra land utenfor Europa, noe som bl.a. landbruket er avhengig av. Men vi er også opptatt av at vi skal ha seriøse arbeidsvilkår. Allmenngjøringsordningen er ett virkemiddel. Samtidig er det et inngripende tiltak, nettopp fordi det griper inn i partenes autonomi på en måte som gjør at vi også skal være litt varsomme med å bruke det.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Samtidig er det kanskje viktig å minne om at denne saken ikke først og fremst handler om EØS-utvidelse, men om hvor lett det skal være å allmenngjøre, hvilke krav som skal ligge til grunn, og hva som skal til for å gjøre det. Jeg mener at man skal være varsom med det. I et land hvor vi er opptatt av at partene skal bestemme lønns- og arbeidsvilkår, betyr det nå at vi i realiteten har minstelønn i bransje etter bransje – ni bransjer er det nå. Det er viktig at man sikrer en god balanse, nettopp for å respektere partsautonomien. Men jeg registrerer at Stortinget vil at man skal gjøre en ny evaluering, i tillegg til dem vi gjorde i 2005, i 2011 og i 2015. Det skal vi gjøre. Så må vi komme tilbake til Stortinget dersom det er behov for å gjøre ytterligere tiltak – det gjenstår å se – når en ny evaluering i så fall er gjennomført.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Regjeringen ønsker ryddige vilkår og et organisert arbeidsliv som gir et godt grunnlag for medvirkning og samarbeid. Dette er det tverrpolitisk enighet om. Jeg mener imidlertid det ikke er behov for å innføre delt arbeidsgiveransvar i franchiseforhold. Arbeidsmiljølovens arbeidsgiverbegrep og rettspraksis er i de fleste tilfellene treffende med hensyn til hvor den reelle beslutningsmyndigheten ligger. Etter gjeldende rett er det også åpning for at arbeidsgiveransvaret etter en konkret vurdering kan plasseres hos flere dersom det er et særskilt grunnlag for det, f.eks. der flere faktisk har opptrådt som arbeidsgiver og utøvd arbeidsgiverfunksjoner. Dagens system gir, etter mitt syn, fleksibilitet til å møte ulike former for organisering i arbeidslivet. Det fremmes også forslag om tiltak for å sikre ansatte representasjon i franchisegivers styrende organer. Retten til representasjon i styrende organer i et selskap er i utgangspunktet basert på at det foreligger et ansettelsesforhold. Det gir tilknytning til og verdifull kunnskap om forholdene i virksomheten. Nettopp dette gjør det naturlig med rett til styrerepresentasjon. Representasjon i styrende organer i andre selskaper enn der en er ansatt, kan føre til interessekonflikter. Jeg mener det ikke er grunn til å innføre slike regler. Et aktivt og systematisk HMS-arbeid i virksomhetene er nøkkelen til et godt arbeidsmiljø. Jeg mener hovedfokuset fortsatt må ligge på den enkelte arbeidsgivers selvstendige ansvar for arbeidsmiljø i egen virksomhet. Det er dessuten viktig at det ansvaret for HMS ikke pulveriseres, men at det er klart plassert. Norske foretak har allerede registreringsplikt i Foretaksregisteret. Dette, og flere av de andre forslagene, vil etter regjeringens mening innebære økt registrerings- og rapporteringsplikt for franchisevirksomhetene og dermed økte økonomiske og administrative byrder for næringslivet. Regjeringen har som målsetting forenkling og mindre byråkrati. Arbeids- og sosialdepartementet har pågående forskning på og utvikling av kunnskap om tilknytningsformer i arbeidslivet og hvordan disse utvikler seg. Dette vil kunne omfatte hvordan både arbeidstakere og selvstendig næringsdrivende er tilknyttet arbeidslivet. Kunnskapsbehov om tilknytningsformer og virksomhetsorganisering blir vurdert i denne sammenheng. Nå til høsten kommer et omfattende forskningsarbeid om dette på mitt bord, og det ser jeg selvfølgelig fram til.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Forholdene rundt franchise har jo vært vurdert i flere omganger av flere regjeringer, både av Bondevik II-regjeringen og av Stoltenberg-regjeringen, hvor man også har kommet fram til at det ikke har vært behov for å gjøre endringer, og at regelverket har vært godt og fleksibelt nok slik det er. Dette er ikke lovtomt. Det er et regelverk som gjelder. Jeg registrerer at Stortinget nå ønsker en nærmere utredning. Det vil vel i hovedsak være Næringsdepartementet som vil stå for den. Vi vil selvfølgelig følge opp det Stortinget har vedtatt. Hvis det er ønske om en nærmere utredning om dette, vil regjeringen selvfølgelig gjøre den utredningen og eventuelt komme tilbake igjen til Stortinget. Men i all hovedsak mener vi at regelverket som er i dag, er godt og dekkende. Det legger til rette for økt næringsvirksomhet på en ubyråkratisk og bra måte, samtidig som de normale arbeidsrettsreglene også gjelder for dem som er innenfor denne avtaleformen.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Det er helt riktig at dette har vært vurdert i flere omganger av flere regjeringer, og det har også vært bakgrunnen for at vi har ment at det ikke har vært behov for å gjøre de endringene representantforslaget tar opp, og som representanten Tajiks parti har fremmet flere forslag om. Vi mener det som er, er dekkende. Men det er klart at når Stortinget nå vedtar at vi skal gjøre en ny utredning for å øke kunnskapsgrunnlaget, må vi legge det til grunn og selvfølgelig gjøre det Stortinget har bedt oss om å gjøre. Da får man se om man ved en ny utredning vil komme fram til samme resultat som de nevnte utvalgene, eller om man vil trekke andre konklusjoner enn man har gjort tidligere. Det kan ikke jeg stå her og forskuttere. Det gjenstår i så fall å se av den utredningen som skal komme etter hvert.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Jeg tror det også er attraktivt å etablere seg på denne måten, altså at enhver som ønsker å etablere en virksomhet, og som har lyst til å starte for seg selv, etablere arbeidsplasser i sitt nærmiljø, får anledning til å gjøre det innenfor et etablert konsept med alle de fordelene det tross alt har med tanke på merkevarebygging osv. Så jeg vil tro at det antagelig er en viktig grunn, at det er en positiv og enkel måte å etablere seg i markedet på, og at det sånn sett også har vært ønskelig av dem som ønsker å etablere seg. Det gis inntrykk av at dette er en form som ikke er omfattet av et lov- og regelverk. Den er det – det er et regelverk i dag. Helt alminnelige avtalerettslige regler gjelder. Avtalene må selvfølgelig også være i samsvar med avtaleloven, og retten kan slå ned på avtalene dersom det viser seg at disse ikke er i henhold til loven, altså at arbeidsgiveransvaret faktisk ligger et annet sted enn det avtalen kanskje gir inntrykk av. Så dette er ikke et lovtomt rom. Det er et regelverk som regulerer dette.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Hva den enkelte franchisegiver måtte mene, kan ikke jeg stå her og gjøre rede for. Jeg registrerer at Stortinget ønsker at man skal ha en utredning. Det skal vi selvfølgelig sørge for. Det vi har vært opptatt av fra regjeringens side, er å bidra til at næringslivet ikke får økt rapporteringsplikt og mer byråkrati. Vi har vært opptatt av å forenkle byråkratiet for næringslivet, nettopp fordi vi ønsker at det skal bli lettere å drive virksomhet, og at det skal bli lettere å skape arbeidsplasser også i distriktene. Det har vært vårt utgangspunkt, og også vi mener at et eventuelt nytt regelverk, eller endrede lovverk, må ta høyde for at man ikke påfører næringslivet økte byrder sammenlignet med det som er i dag. Nå skal vi utrede, se på omfanget av dette, og så må vi komme tilbake til Stortinget på egnet vis. Mange av de forslagene som ligger i representantforslaget, er underlagt flere departementer, særlig Nærings- og fiskeridepartementet og Arbeids- og sosialdepartementet, men også Finansdepartementet, så da må vi i så fall komme tilbake til det senere.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Franchise er en avtaleform hvor man går inn i et etablert konsept, hvor franchisemottaker har ansvar for både arbeidstid, lønnsforhold og åpningstid – og sånn sett også muligheten til å påvirke eget konsept – og også bør være arbeidsgiver, reelt sett, for sine arbeidstakere. At man har arbeidsgiveransvaret nær arbeidstakerne, mener jeg er en fordel, at man ikke pulveriserer ansvaret flere steder. Hvis det er slik at en selvstendig virksomhet går konkurs, har man rettigheter i henhold til lønnskrav i fondet. Det gjelder franchisemottakere, som alle andre selvstendige virksomheter, og slik bør det også være. Hvis det er slik at en avtale går for langt – dvs. hvis avtalen tøyer lovverket for langt – så kan jo retten slå fast at avtalen er ugyldig, og det har også skjedd. Så det er fullt mulig å kjøre saken inn for retten dersom man mener at avtalen bryter loven.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Medleverordningene brukes i institusjoner som tar seg av brukere som har spesielle behov og er særlig sårbare. Forskriften vi i dag snakker om, er derfor viktig for noen av de aller svakeste i samfunnet. Institusjonene det gjelder, har ansvar for mennesker som krever at de ansatte er til stede i lengre sammenhengende perioder enn det som er mulig å få til med vanlige turnusordninger. Dem vi snakker om, er ofte barn og unge med behov for å kunne forholde seg til samme omsorgsperson gjennom døgnet, for på den måten å oppleve mer kontinuitet, mer stabilitet og færre avbrudd og personalskifter – noe som er viktig for omsorgen og behandlingen. Fagmiljøene er enige om at stabilitet, få fagpersoner og kontinuitet er viktig for å skape trygghet og for å kunne bygge opp gode relasjoner mellom ansatte og beboere. Forskning viser også at de ansatte er fornøyde. Enkelte institusjoner har også framhevet at det er positivt for tilgangen på kvalifisert personell å kunne tilby medleverordninger. Jeg har selv besøkt flere institusjoner, offentlige som private, innenfor flere sektorer som tilbyr dette, og tilbakemeldingene er entydig positive. For å sikre brukerne et best mulig tilbud må det derfor være mulig å etablere arbeidstidsordninger som avviker fra de alminnelige reglene om arbeidstid. Medleverforskriften gjør det enklere, i tillegg til at den gjelder flere sektorer enn før. Medleverordninger kan bare brukes i helt spesielle tilfeller. Forskriften kan bare benyttes der det er nødvendig ut fra et omsorgs- eller behandlingsperspektiv. Dette sikrer at arbeidstidsordninger basert på denne forskriften bare benyttes der dette er faglig begrunnet. Konsekvensene av slike arbeidstidsordninger, både for ansatte og for beboerne, må imidlertid følges nøye. Da virkeområdet ble utvidet i 2017, varslet Arbeids- og sosialdepartementet at det vil bli foretatt en evaluering av forskriften sammen med sektoren, bl.a. av hvilke konsekvenser utvidelsen av virkeområdet har hatt. Dette vil vi gjøre i samarbeid med de berørte sektorene, som i hovedsak er underlagt Helse- og omsorgsdepartementets og Barne- og likestillingsdepartementets ansvarsområde. Foreløpig er det for tidlig å si noe om konsekvensene av endringene, til det har de virket i for kort tid. Men å oppheve den og innskrenke virkeområdet, som er et av forslagene i dag, er jeg sterkt uenig i, sett i lys av de erfaringene vi så langt har trukket av de ordningene der det er prøvd ut.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Denne forskriften er jo relativt ny – det er ikke så lenge siden den trådte i kraft. Men det er viktig å understreke at man ut fra debatten her i dag får inntrykk av at det er gjort store endringer i medleverforskriften. Endringene som er gjort, er at virkeområdet er utvidet. Det er ikke gjort noen endringer i vilkårene for å kunne avtale, osv. Endringene handler om virkeområdet. Tidligere var det kun institusjoner som tilbød behandling innenfor rus og såkalt adferd som kunne gjøre dette, og så utvidet vi virkeområdet. Det var jo egentlig flyktningstrømmen i 2015 som var grunnlaget for det – da kom det mange mindreårige asylsøkere. Så utvidet vi det også til barnevernet og til psykisk utviklingshemmede osv. Så det er først og fremst virkeområdet som er utvidet. Det er noe man må følge nøye i medleverinstitusjonene, bl.a. fordi vi ser at det også er en viss risiko ved å ha lange vakter, og det er noe av det som vi selvfølgelig også må følge tett.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Forskriften er, som jeg sier, kun endret ved at vi har utvidet virkeområdet. Vi har ikke gjort noe med avtalen eller noe annet; det er virkeområdet vi har gjort noe med. Bakgrunnen for det er at vi mener at medleverordninger er positive for de brukerne som de er ment å nå. Evalueringer fra Fafo viser dette. Jeg har besøkt flere av de institusjonene som var en del av forsøksordningen, bl.a. i Bergen, og private offentlige virksomheter, som viser at den typen arbeidstidsordninger var positive først og fremst for brukerne, men også for de ansatte – og for det faglige tilbudet som ble gitt. Det er også bakgrunnen for at vi ønsket å utvide virkeområdet til flere bransjer og flere sektorer enn det man tidligere hadde anledning til. Som sagt er det den eneste endringen vi gjorde, og vi mener at det bør være enkelt å etablere den typen turnusordninger innenfor de virkeområdene som er, forutsatt at det er faglig begrunnet at det er dette som er nødvendig for brukeren som skal ha tilbud.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Nå kjenner ikke jeg til hvordan det gjøres generelt i offentlig sektor i alle kommuner, men som tidligere byråd i denne byen så jeg at det var helt normalt at vi hadde som vilkår at det skulle være tilsvarende lønns- og arbeidsforhold som i Oslo kommune eller lignende tariffavtaler. Så det er helt normalt at man gjør det. Det står selvfølgelig enhver kommune og staten fritt å sette lønns- og arbeidsvilkår som et av kravene i sine anbud. Etter det jeg forstår av noen av merknadene eller forslagene i innstillingen, er det slik at man skal stille tilsvarende vilkår som i de statlige tariffavtalene. Det mener jeg vil være en inngripen i det kommunale selvstyret. Kommunene må selv kunne avgjøre hvilke lønns- og arbeidsvilkår som skal stilles. Men svaret på spørsmålet er at ja, det kan det offentlige gjøre – sette som lønns- og arbeidsvilkår – når de skal kjøpe tjenester av eksterne.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Det er jo ikke så lenge siden regjeringen strammet inn bl.a. HMS-forskriften, hvor vi tydeliggjorde arbeidsgivers ansvar og plikt til å kartlegge arbeidsmiljøet for ansatte og ulike risikoforhold, for da om nødvendig sette inn tiltak for å begrense risikoen for de ansatte. Det er åpenbart at de institusjonene som jeg snakker om, vil ha veldig ulike brukergrupper, hvor det er ulik arbeidsmengde og arbeidsbelastning for de ansatte, og det må jo selvfølgelig arbeidsgivere ta hensyn til når de skal utarbeide turnus på disse institusjonene. Selv hadde jeg ansvaret for barnevernet i Oslo kommune. Der fikk vi til en turnusordning med 25 timer, altså litt over et døgn, som gjorde at de ansatte kunne følge ungdommene gjennom døgnet. Andre steder vil de kunne være både to og tre døgn uten at det er en belastning, fordi man har tilstrekkelig med reell hviletid. Det er jo nettopp arbeidsmengde og arbeidsbelastning som vil være avgjørende, mener jeg, for hvilken turnus man skal ha på de ulike institusjonene.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Ja, så vidt jeg er kjent med, sier fagforeningene i all hovedsak ja når de får en søknad om det. Det kan være litt mer krevende å gå den veien, men jeg er ikke kjent med at det er et stort problem. Men igjen må jeg minne om – man gir inntrykk av at regjeringen endret forskriften i innstrammende retning når det gjelder ansattes medvirkning. Det har vi ikke gjort, vi har kun foreslått å utvide virkeområdet. Og det som Rødt foreslår i sitt forslag, er jo nettopp å begrense virkeområdet for når man skal kunne benytte seg av dette. Det betyr at representanten Moxnes vil tilbake igjen til at det kun er institusjoner innenfor rus og atferd. Det er jeg sterkt uenig i. Vi har så mange barn og unge og andre sårbare grupper som vil nyte svært godt av denne typen turnusordninger, fordi det gir økt stabilitet, mer forutsigbarhet og bedre muligheter til å bygge relasjoner med barna. Jeg vil fraråde at man går i Moxnes’ retning her.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Hovedregelen i det norske arbeidslivet er faste, hele stillinger. Dette gjelder naturligvis også for havnearbeiderne. Havnearbeidere er fullt ut omfattet av de samme rettighetene i arbeidslivet som alle andre arbeidstakere. Slik bør det også være. For havnearbeiderne har det ikke alltid vært slik. Før var det vanlig at havnearbeid stort sett ble utført av de såkalte løsarbeiderne. Det var dette ILO-konvensjon 137 om havnearbeid tok sikte på å gjøre noe med i 1973, altså for 45 år siden. Konvensjonen skulle bidra til å bedre arbeidstakernes situasjon gjennom fast sysselsetting og stabile inntekter så langt det var mulig. Det skulle derfor opprettes registre over havnearbeiderne, og disse havnearbeiderne skulle ha fortrinnsrett til havnearbeid. Tidligere var det de tariffavtalene som regulerer arbeidet i norske havner, som også regulerte fortrinnsretten for havnearbeiderne. Fortrinnsretten har blitt gjennomført ved at havnearbeiderne har vært ansatt i administrasjonskontoret for losse- og lastearbeid, og selskaper som skal ha utført losse- og lastearbeid, har vært forpliktet til å kjøpe disse tjenestene fra administrasjonskontoret. I september 2017 inngikk partene en ny overenskomst – Havne- og terminaloverenskomsten. Partene er her enige om at terminalarbeid i hovedsak skal utføres av terminalarbeidere og baseres på faste heltidsstillinger, uten at overenskomsten nevner fortrinnsretten eller ILO 137. Det har medført at det har blitt stilt spørsmål om hvorvidt forpliktelsene etter ILO-konvensjonen fortsatt er oppfylt. Konvensjonen skal først og fremst gjennomføres i tariffavtaler eller praksis mellom arbeidslivets parter. I den grad dette er gjort, legger ikke konvensjonen opp til lovgivning. Staten skal altså regulere dette i den grad konvensjonen ikke er oppfylt på andre måter. Som jeg opplyste i mitt brev til Stortinget i mai, har vi startet et arbeid med å vurdere gjennomføringen av ILO 137 i den nye situasjonen hvor overenskomsten ikke omhandler fortrinnsretten eller konvensjonen direkte. Vi tar sikte på å gjennomføre vurderingen i løpet av høsten 2018. Så kan det være ulike måter å gjennomføre konvensjonen på, ikke bare slik det har vært gjort tidligere, eller gjennom lovgivning. Men det er for tidlig å konkludere i dette spørsmålet uten en grundig vurdering først. Hvis det er behov for endringer i regelverket, vil regjeringen naturligvis følge opp dette på helt vanlig måte. Partene vil selvfølgelig også bli involvert i dette arbeidet.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Det er riktig at det ikke lenger nevnes i tariffavtalene. I de nye tariffavtalene nevnes ikke fortrinnsretten eksplisitt. Det er fortsatt fullt mulig å mene at konvensjonsforpliktelsene er oppfylt likevel, men da må de være oppfylt på en annen måte enn gjennom tariffavtalene, som de helt eksplisitt gjorde før. Jeg merker meg at flere av høringsinstansene – de som har vært på høring her – har uttalt det samme. Fra regjeringens side og fra min side er det imidlertid for tidlig å konkludere med om konvensjonen er oppfylt på en annen måte. Det er det vi nå skal utrede og se nærmere på, og komme tilbake til Stortinget med eventuelle endringer i lov, hvis det er nødvendig. Men det er flere måter å gjennomføre konvensjonen på. Tariffavtalene er én måte å gjøre det på. Det gjør man ikke lenger, fordi tariffavtalene er endret. Lov er en annen måte. Det er det vi nå skal sette i gang et arbeid med for å vurdere nærmere.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Det må nesten være tariffavtalens eiere som passer på at tariffavtalen følges. Hvis det er slik at tariffavtalen og fortrinnsrett ikke har blitt fulgt, er dette nesten et spørsmål som eierne av tariffavtalen, altså partene som har inngått den, i så fall må håndtere. Men som jeg sa i mitt forrige svar, er det slik at det er mange måter å oppfylle konvensjonen på. Tariffavtalen er én måte å gjøre det på, gjennom lovgivning er en annen måte å gjøre det på. Jeg merker meg at mange mener at konvensjonen allerede er ivaretatt gjennom eksisterende lovgivning. Det er det vi nå skal vurdere nærmere, og i den grad det er behov for endringer, vil vi selvfølgelig gjennomføre de endringene.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Jeg klarer ikke å ta helt på stående fot hva som står i den rapporten, så det må jeg i så fall komme tilbake til. Men det som er viktig i den saken vi nå behandler, er å vurdere om ILO-konvensjon 137 er korrekt implementert eller ikke, og det er det vi nå skal utrede. Det er flere måter å gjøre det på. Lov og forskrift er én ting, avtaleverk er noe annet. Men vi skal nå gjøre grundig utredningsarbeid først – det er vi forpliktet til å gjøre – og så må vi da komme tilbake til Stortinget dersom det er behov for endringer eller ikke. Det er det for tidlig å si noe om nå.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Det er en kjensgjerning at internasjonale avtaler kan trumfe. Sånn er det jo. Men hvorvidt man skal ha en ny lov eller endre loven, er det for tidlig å si noe om. Det gjenstår å se om konvensjonens intensjon er godt nok ivaretatt på andre måter. Jeg merker meg at mange mener det. Noe av intensjonen i konvensjonen er bl.a. at man skal ha faste stillinger. Det har man allerede i dag i arbeidsmiljøloven. Det andre er at man også skal ha et eget register over alle yrkeskategoriene. Det kan man vel langt på vei også si at man allerede har i dag. Og så er det fortrinnsretten som gjenstår, og der er det for så vidt et poeng i tariffavtalen om at det fortrinnsvis skal være de som jobber på havna, som også skal laste og losse. Men vi må komme tilbake til dette. Vi må gjøre et utredningsarbeid, og så får vi se hvilke tiltak som eventuelt må gjøres.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Spørsmålet er bl.a. om eksisterende lovverk dekker intensjonen i konvensjonen. Det er det vi nå skal gå igjennom og se: Kan vi anse ILO-konvensjon 137 ivaretatt med det vi har fra før, nå som tariffavtalen ikke nevner dette eksplisitt, eller er det behov for nye eller ytterligere endringer? Det er det vi nå skal se på, så det er for tidlig å si noe om det nå. Det må jeg nesten få lov til å komme tilbake til når vi har gjort denne utredningen. Kanskje må man gjøre noe, kanskje ikke, men det er for tidlig å si noe om. Så vil jeg bare understreke: Det er slik at det er en rekke EU-land som også har ratifisert ILO-konvensjon 137, som organiserer havna si på en annen måte, og hvor da åpenbart EØS-regelverket ikke er til hinder for å oppfylle ILO-konvensjon 137.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Jeg vil først berolige representanten Lundteigen med at denne saken ikke medfører problemer i Høyres gruppe eller i regjeringsfraksjonen. Jeg vil også understreke at vi ikke lever på EUs nåde, heller ikke i denne saken. Flere land har implementert ILO 137 som EU-medlemmer, så det er fullt mulig å gjøre begge deler. Flere har nevnt mitt svar til komiteen om at vi ikke lenger har tariffavtaler som gjør at vi oppfyller fortrinnsretten. Det er korrekt, for tariffavtalene er jo endret. Spørsmålet nå er derfor om ILO-konvensjonen er oppfylt på andre måter, eller ikke, og det er det vi skal se på. Det betyr at vi selvfølgelig skal holde inngåtte avtaler og følge internasjonale forpliktelser og konvensjoner. Så spørsmålet er ikke om vi skal gjøre det, spørsmålet er hvordan vi skal gjøre det, og om det er behov for andre tiltak, eller ikke. Det er ikke slik at norsk arbeidsliv er et lovtomt rom. Tvert imot er norsk arbeidsliv strengt regulert gjennom tariffavtaler, lover, forskrifter, direktiver og annet. Da er spørsmålet: Er det behov for ytterligere reguleringer i ytre lovgivning, eller er dagens lovgivning god nok til å ivareta ILO-konvensjon 137? Det er også verdt å minne om at ILO-konvensjonen oppsto i en annen tid, før mye av den lovgivningen som vi i dag har. Den skulle nettopp ivareta de såkalte løsarbeidernes behov for faste stillinger og forutsigbarhet for lønn og inntekt, og det er i aller høyeste grad ivaretatt i annen lovgivning. Men vi skal nå gjøre et utredningsarbeid, og da skal vi se om det er behov for ytterligere lovgivning, eller om det vi allerede har i dag, dekker ILO-konvensjon 137 på en god nok måte.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Forslagsstillerne er opptatt av viktigheten av trepartssamarbeidet i norsk arbeidsliv. Det er et engasjement jeg selvfølgelig deler fullt ut. Trepartssamarbeidet står også sentralt i kampen mot arbeidslivskriminalitet. Formålet med forslaget om et nytt europeisk arbeidsmarkedsbyrå – ELA – er å bidra til rettferdig arbeidsmobilitet i det indre markedet. Kommisjonen anerkjenner at det er utfordringer knyttet til etterlevelse og håndheving av EU-reglene på området. Det kan sette tiltroen til, og rettferdigheten i, det indre markedet på prøve. Mobile arbeidstakere kan være sårbare for utnyttelse. Som eksempler på utfordringene viser Kommisjonen til utilstrekkelig informasjonsdeling og samarbeid mellom myndighetene i de ulike landene. Særlig framheves vanskeligheter med å organisere felles tilsyn over landegrensene og manglende koordinering på EU-siden knyttet til dette. Disse utfordringene tar forslaget om et europeisk arbeidsmarkedsbyrå sikte på å gjøre noe med. Nettopp derfor mener jeg opprettelsen av et slikt byrå kan være et positivt bidrag i kampen mot grenseoverskridende arbeidslivskriminalitet. Forslaget passer godt sammen med regjeringens initiativ overfor EU-kommisjonen om styrket europeisk samarbeid mot arbeidslivskriminalitet. Samtidig har vi fra norsk side også understreket vårt syn om at det nye byrået må respektere nasjonal myndighet og partenes autonomi. I møtet i Stortingets europautvalg den 29. mai ga jeg uttrykk for min foreløpige vurdering om at forslaget slik det i dag foreligger, ikke innebærer noen form for myndighetsavståelse. Jeg oppfatter heller ikke at forslaget vil gripe inn i norske tariffavtaler eller partenes autonomi. I samarbeid med berørte departementer arbeider Arbeids- og sosialdepartementet for ytterligere klargjøring av disse spørsmålene, herunder spørsmålet om myndighetsavståelse, som vil bli forelagt Lovavdelingen i Justis- og beredskapsdepartementet. Jeg skal selvfølgelig følge utviklingen i saken nøye og holde Stortinget løpende orientert, men slik saken foreløpig er, ser jeg ingen grunn til bekymring. Tvert imot mener jeg at dette forslaget kan være et positivt bidrag for å bekjempe grenseoverskridende arbeidslivskriminalitet og redusere omfanget av sosial dumping.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Jeg ser at det er litt ulike syn på dette i den svenske Riksdagen, mellom regjeringspartiene på den ene siden og Riksdagen på den andre siden, men jeg er ikke enig sett fra norsk side i at dette er en urimelig inngripen i Norge. Tvert imot mener jeg at det som nå ligger fra EU, er langt fra det som kan kalles myndighetsavståelse. Det handler i stor grad om å samle en del av de eksisterende ordningene under samme tak, altså både EURES, trygdekoordinering osv., det handler om å megle mellom nasjonalstatene i den grad det er uenigheter, det handler om informasjonsdeling og om rettigheter og plikter for arbeidstakere og arbeidsgivere. Så den presentasjonen som jeg har fått fra EU så langt, og som vi også har fått utdypet i samtale med kommissæren, tilsier at sånn som det ligger nå, er det ingen grunn til bekymring. Tvert om mener jeg at nasjonalstatenes suverenitet og myndighet respekteres, i det foreløpige forslaget, i hvert fall.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Jeg opplever at Arbeiderpartiet framstår som litt overdrevet bekymret for hva ELA skal bli, og når man også begynner å snakke om reservasjon allerede nå, synes jeg det er å bekymre seg unødig for hva det kommer til å bli. Jeg kan også bekrefte at jeg selvfølgelig skal gjøre det jeg kan overfor EU, med de begrensninger et ikke-medlemskap selvfølgelig innebærer – vi må jo be pent om å få lov til å få møte. Men vi møter heldigvis et velvillig EU, som også åpner døren for oss, og vi samarbeider også med våre nordiske kollegaer. Vi hadde for ikke lenge siden et møte i Nordisk ministerråd hvor vi alle underskrev en felles deklarasjon som vi oversendte til kommisjonen, hvor vi understreket betydningen av å respektere nasjonalstatenes suverenitet og den nordiske arbeidslivsmodellen osv. Så vi skal selvfølgelig fortsatt gjøre det vi kan for å påvirke utviklingen, men foreløpig mener jeg at ELA, sånn som det er presentert, vil være et viktig instrument i kampen mot grenseoverskridende arbeidslivskriminalitet, og det bør også denne salen være opptatt av.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Det er nesten interessant å høre representantens spørsmål i lys av den debatten vi akkurat hadde om betydningen av å holde internasjonalt inngåtte avtaler og forpliktelser. Det er det ene. Det andre er at jeg heller ikke helt kan se at det forslaget fra Senterpartiet er relevant for hva ELA faktisk kommer til å handle om. Mye av ELA handler om å samle en del av de allerede eksisterende byråene under samme tak – trygdekoordineringen, EURES og annet. Det handler om å skulle megle mellom nasjonalstatene der det er uenighet. Det handler om å sørge for felles og bedre håndheving av regelverket, noe som i aller høyeste grad er i Norges interesse, nettopp fordi mye av regelverket også skal forhindre sosial dumping og utnyttelse av arbeidstakere. Og det handler om å bedre informasjonen om rettigheter og plikter for arbeidstakere og arbeidsgivere. Men foreløpig er ikke dette byrået ferdig utviklet. Det er ikke ferdig bestemt. Vi må få komme tilbake når det er gjort.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Jeg kan selvfølgelig ikke stå her og si at norske tariffavtaler, uavhengig av innholdet i dem, skal kunne trumfe internasjonale avtaler og forpliktelser. Det vil ikke være mulig. Men jeg kan heller ikke se at forslagene i representantforslaget er relevante for hva dette byrået sannsynligvis kommer til å handle om. Og det er det vi burde diskutere: Hva er det dette byrået skal handle om? Det er ikke det som ligger i forslaget, slik ELA er presentert så langt. Jeg mener det er bra for Norge at det er felles kjøreregler, det er bra for Norge at det harmoniseres. Nettopp det at man legger høyere standarder til grunn også i europeisk arbeidsliv, er en fordel for Norge og norske bedrifter. Jo høyere standarder som legges for europeiske bedrifter, jo bedre er det for norsk konkurransekraft. Det er jo også – med respekt å melde – en fordel for Norge at man får god tilgang til det europeiske markedet og også tilgang til arbeidskraft når det er behov for det. I Europa foregår det nå ganske mye regulering som er en fordel også for Norge.
Anniken Hauglie (Høyre), 2018-06-12:
Dette vil åpenbart være et av de spørsmålene som helt sikkert kommer til å bli ganske mye debattert også i EU – i hvilken grad det skal være frivillig eller ikke å følge opp de vedtakene som fattes. Mange vil nok mene at det må være opp til medlemslandene selv å vurdere hva som skal følges opp, nettopp fordi man mener at det er nasjonalstaten selv som skal bestemme. Jeg har ingen oversikt over hvilke land som mener hva, og jeg vet heller ikke om alle landene har begynt en grundig behandling av dette ennå, men veldig ofte står jo de nordiske landene ganske sammen om innfallsvinkelen til spørsmål som dette, og vi har veldig ofte også med oss Storbritannia. Nå er de dessverre på vei ut, og vi mister sånn sett en viktig alliert i dette arbeidet. Men jeg kan i hvert fall garantere representanten Grande om at fra vår side skal vi bruke de mulighetene vi har til å påvirke og samtale med europeiske kolleger – innenfor de rammene det er mulig, selvfølgelig, for et ikke-medlem å være med på.
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2018-06-12:
Det har vært forbudt å selge renholdstjenester til både bedrifter og forbrukermarkedet uten å være godkjent helt siden godkjenningsordningen for renholdsvirksomheter trådte i kraft i 2012, etter forslag fra daværende regjering. Sanksjonsregimet er rettet inn mot bedriftsmarkedet for både salg og kjøp, ikke mot vanlige forbrukere. Forbrukere skal ikke bli ansvarliggjort for brudd på generelle bestemmelser i arbeidslivet som kan være vanskelige å oppdage selv for myndigheter og seriøse bedrifter. Å drive lovlig er næringsdrivendes fulle og hele ansvar. Dette var bakgrunnen for en unntaksbestemmelse i forskrift om kjøp av renholdstjenester som har ført til uklarhet og misforståelser. Hovedorganisasjonene og næringen selv har ment at forskriften ble misbrukt av useriøse renholdsbedrifter for å legitimere ulovlig salg av tjenester. Fafo anslo i 2016 at rundt 43 pst. kjøpte svart renhold. Når over 270 000 husstander kjøper renhold til hjemmet, er det viktig å rydde unna alle misforståelser. Det er antageligvis også bakgrunnen for dette forslaget. Det har vært lite uenighet om problemstillingen i komiteen. Den 1. mai i år annonserte også arbeidsministeren at forskriften blir endret fra og med 1. juli. Men bransjen har fortsatt behov for opprydding. Flertallet i komiteen mener likevel ikke at en ny statlig renholdsportal vil bidra nevneverdig til det. Renholdsregisteret, som allerede finnes, har fått ny funksjonalitet og design som gjør det enklere for bedrifter og forbrukere å finne fram til seriøse aktører. Forbrukermarkedet følges opp med tiltak. Samarbeid mot svart økonomi og Bransjeprogrammet fortsetter sine informasjonsprogrammer og handle hvitt-kampanjer. Samtidig må selvsagt Arbeidstilsynet og sentrene mot arbeidslivskriminalitet holde trykket oppe. Sammen med regjeringen og partene i arbeidslivet er det de som rydder der det trengs i norsk arbeidsliv. Derfor stusset jeg egentlig litt da jeg leste i VG i forrige uke at Arbeiderpartiet har lansert en opprydningsaksjon i arbeidslivet. Tall fra Statens arbeidsmiljøinstitutt viser nemlig at 94 pst. av de spurte arbeidstakerne i Norge er fornøyd med arbeidsforholdene på jobben. Dette gjelder selvfølgelig ikke overalt eller i alle bransjer. Men denne opprydningsaksjonen til Arbeiderpartiet minner mer om en innstrammingsaksjon i et arbeidsliv som i det store og hele er godt regulert. Der det er behov for endringer, følger regjeringen opp. Derfor stusset jeg enda mer over at Arbeiderpartiets nestleder skrev at de nå får flertall for å styrke godkjenningsordningen for renhold. Regjeringen sendte forslaget om å endre renholdsforskriften på høring i april i fjor. Arbeiderpartiet leverte sitt forslag i april i år. De får ikke flertall for å endre renholdsforskriften i dag. Det er unødvendig, da den uansett blir endret. Arbeiderpartiet forsøker altså å rydde der det allerede er rent, og løper etter regjeringens arbeid for å feie ut useriøse aktører og ulovlig virksomhet.
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2018-06-12:
Hvis noen skal faktasjekke noe, kunne vi faktasjekket påstanden om at regjeringen sitter med hendene i fanget og ser på at arbeidslivskriminalitet brer seg. Sannheten er at denne regjeringen har opprettet syv arbeidslivskrimsentre på fire år, mot null under Arbeiderpartiets åtte år. Da faller det på sin egen urimelighet. Jeg er helt enig med representanten Gjelsvik, som sier at det er viktig å bekjempe de useriøse, både for arbeidstakeren og for de seriøse aktørene. Dette har vært viktig for Høyre hele tiden. Når Eigil Knutsen spør hva utfordringen var med å fjerne den delen av forskriften som var problematisk, er det fordi det var en debatt at det var prinsipielt betenkelig å snu sanksjonsregimet mot forbrukerne, for det gjør vi ikke i så mange andre saker. Hvis vi f.eks. finner ut at en klesbutikk selger klær som er laget ved barnearbeid i Asia, går vi ikke ut og arresterer forbrukerne når de har handlet der. Derfor har det også vært en vurdering, men jeg er glad for at vi fjerner den delen av paragrafen som gjorde at det var rom for misforståelser. Jeg er også enig med SV i at det må bli enklere å finne fram til de seriøse. Det mener jeg det er gjort noe med. Trykket mot de useriøse må øke og bransjen grundig ryddes opp i. Jeg har lyst til å minne om at allerede i 2011, da en annen regjering satt ved makten, var Høyre faktisk ute og foreslo bl.a. skattelette og skattefradrag for dem som kjøpte tjenester i hjemmet, nettopp for å rydde opp i en bransje hvor vi så svart arbeid bre seg. Da var Arbeiderpartiet mer opptatt av å anklage Høyre for å gi skattelette til rikinger for gartnerarbeid eller vaskehjelp, når hele poenget var – fra våre kollegaer i Moderaterna i Sverige – å hvitvaske en bransje vi visste var i ferd med å bli mye svartere. Og ikke bare det: Vi så også at dette var en bransje som fikk inn mange kvinner med minoritetsbakgrunn som jobbet svart. De sto helt uten rettigheter. Gjennom å bidra til å hvitvaske kunne de få en lønn å leve av. De fikk sosiale rettigheter og ikke minst rettigheter til pensjon, hvilket de ikke får så lenge de vasker svart. Mens Arbeiderpartiet har vært mer opptatt av å innføre pisk, har Høyre vært mer opptatt av å innføre gulrot. Men jeg ser at det er utfordringer også med et slikt forslag, og at noe passer på den ene siden på ett tidspunkt, og så må man ta ytterligere grep når man ser at noe er i ferd med å gå fryktelig galt. Det mener jeg denne regjeringen har gjort og fulgt opp, bl.a. med sin strategi mot arbeidslivskriminalitet, som evalueres hver sjette måned sammen med partene i arbeidslivet. Hvis vi skal ta en faktasjekk, foreslår jeg at vi gjør det på om regjeringen sitter med hendene i fanget.
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2018-06-12:
Det at vi har et godt regulert arbeidsmarked, er ikke et argument mot å gjøre endringer. Tvert imot er Høyre for å endre for å bevare, og det betyr at vi gjerne ser på om dagens reguleringer møter morgendagens utfordringer. Det er vi villig til, bl.a. sammen med Kristelig Folkeparti, og støtter forslag nr. 8. Men Arbeiderpartiets og Rødts forslag endrer hele forutsetningen for en av de mest brukte forretningsmodellene. Det handler ikke om et trygt og ansvarlig arbeidsliv når forslagsstillerne vil pålegge franchisegivere å oppgi hvor andre franchisetakere er lokalisert i en omkrets på 50 km fra der franchisetaker skal etableres. Jeg må spørre: Hvilken nytte skulle en som driver en 7-Eleven på Grünerløkka, ha av informasjon om antall 7-Eleven-kiosker mellom seg og litt forbi Drammen? En skulle tro det var litt mer nyttig med en oversikt over konkurrenter på Grünerløkka, da de som bor der, sjelden drar til Drammen for å kjøpe en pølse, men kanskje kan bli fristet til å gå rett over veien til Deli de Luca. Verre er det med forslaget om å løfte og dele arbeidsgiveransvar fra den enkelte butikk eller restaurant opp til franchisegiver. Dette pulveriserer ansvaret for arbeidstakere og undergraver franchisetakers ansvar etter arbeidsmiljøloven. Kjøpmannen i REMA er riktignok i et konsept med gjenkjennelige merkenavn som gir stordriftsfordeler, men jeg ser ofte min lokale REMA-kjøpmann stå og stable kasser sammen med sine ansatte. Jeg tror ikke det er noen tvil om hvem som har ansvaret – og tar ansvaret – der. Det er merkelig at ansatte skulle få bedre oppfølging fra franchisegivers hovedkontor enn fra han som har ansvar for den daglige driften, kjenner lokale forhold og står rygg til rygg med sine ansatte til daglig. Det er han som er ansvarlig for å tilpasse bemanningsplan, rekruttering og oppfølging, i tillegg til varekjøp og generell butikkdrift. At Arbeiderpartiet nå ikke bare følger etter, men går lenger enn Rødt, viser at partiet har tatt et godt skritt til venstre. Når de angriper franchise, angriper de kjøpmennene som står på gulvet og stabler kasser med de ansatte. Det er ikke å rydde opp i arbeidslivet. Det er å rote det til. Norge har et av verdens best regulerte arbeidsliv. SSB-tall fra i fjor viser at ni av ti arbeidstakere er fornøyd med jobben sin. 91 pst. opplever støtte fra ledelsen. Ifølge Statens arbeidsmiljøinstitutt svarer ni av ti arbeidstakere at de har mye selvbestemmelse i arbeidshverdagen, og at denne andelen har økt de siste årene. Når jeg hører Arbeiderpartiet og Rødt sammen snakke om en opprydningsaksjon i et så godt regulert arbeidsliv, høres det ut som orwellsk nytale for innstramminger, reguleringer og vetorett til fagbevegelsen i bransje etter bransje. Jeg er helt enig med Aftenposten, som slo fast at det å sørge for arbeidsplasser, også innenfor franchise, også er å ta vare på arbeidstakers rettigheter.