Ola Elvestuen (Venstre), 2015-11-17:
Jeg vil også først takke stortingspresidenten for interpellasjonen. Jeg tror det er riktig og viktig at vi har denne debatten så tidlig etter at tusenårsmålene er vedtatt, nettopp for å bevisstgjøre vår egen rolle og for å komme i gang med det arbeidet som må gjøres. Hva er Stortingets viktigste rolle? Det er den oppgaven vi har som landets øverste politiske myndighet. Det er selvfølgelig alle de føringer vi gir, både ved lovgivning og på andre måter, til regjeringen, og de budsjettene vi vedtar. Det er den viktigste oppgaven vi har. Og nå har vi en felles forpliktelse gjennom en internasjonal avtale om felles internasjonale målsettinger. Jeg er enig med interpellanten i at vi også må se på hvordan vi jobber, i tillegg til det helt opplagte ansvaret vi har som nasjonalforsamling. Vi må se på om vi kan jobbe bedre i de internasjonale fora der vi også sitter som enkeltmedlemmer, og se på hvordan vi kan være med og skape et bredere engasjement gjennom den arbeidsformen vi har. Tusenårsmålene har vist at denne type målsettinger, som er internasjonalt vedtatt, og som framstår som veldig ambisiøse når de vedtas, allikevel har hatt og har en enorm betydning. Tusenårsmålene har gitt en effekt – enten det er å halvere andelen mennesker uten tilgang til sikkert drikkevann, eller det er å halvere ekstrem fattigdom – og jeg er ikke sikker på om man, da dette ble vedtatt, egentlig hadde tro på at det var mulig å oppnå i løpet av 15 år. Så den egendynamikken som denne type målsetting lager, er viktig. Mange av målene som er i denne enigheten, er en oppfølging av tusenårsmålene, men med enda større ambisjoner fram mot 2030. Det er klart at hvis man kan se for seg en verden der man kan utrydde fattigdom, er det et enormt steg vi i verdens og menneskehetens historie kan klare å ta. Det som er helt grunnleggende annerledes ved disse målsettingene, er fokus på bærekraft. Og der har vi ingen alternativ. Vi må ha en bærekraftig utvikling for å kunne bygge åpne, frie og gode samfunn framover i tid. Og det er mange målsettinger – enten det er bærekraftig energi for alle, bærekraftig vekst, bærekraftige byer eller bærekraftig forbruk og produksjon – samtidig som vi må handle umiddelbart for å stoppe klimaendringene og trygge artsmangfoldet. Dette er ambisiøse mål, som også krever tiltak i Norge. Vi må følge opp, og vi må jobbe med de virkemidlene vi har internasjonalt. Selvfølgelig gjelder det bistand, men også innenfor handel, samarbeid med andre land og innenfor de internasjonale organisasjonene som vi ønsker å tilslutte oss, f.eks. med våre egne klimamål inn mot EU, hvor vi skal redusere våre egne utslipp med 40 pst. i løpet av 15 år. Og da teller hvert år. Vi må ha sterk vilje hvert år, ved hvert budsjett, for å ha noen mulighet til å nå de målene. Jeg tror også det er viktig at vi ikke bare tenker på nasjonalforsamlingen og det nasjonale, for, som jeg nevnte, en av målsettingene er også å ha bærekraftige byer og lokalsamfunn. Over 50 pst. av verdens befolkning bor i dag i byer. Det er klart at de samarbeidskonstellasjonene som er på tvers mellom byer internasjonalt, er viktig. Norske byer kan ta en lederrolle i det. Oslo er en internasjonalt ledende miljøby og får anerkjennelse for det, spesielt innenfor det store nettverket C40. Det er viktig at vi som nasjonalforsamling både anerkjenner den betydningen de har, og også bygger opp under og støtter opp under den posisjonen. Vi skal ikke undervurdere betydningen av eksemplets makt. Noen må vise hvordan man kan etablere disse bærekraftige byene, og det gir en effekt også internasjonalt. Helt til slutt: Det er snakket mye om menneskerettigheter og gode styresett. Det er viktig å huske på at liberaldemokratier, godt styresett, er det viktigste tiltaket vi har for å bekjempe klimaendringer og oppnå alle de andre målsettingene som vi har i bærekraftsmålene.