Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-04-13:
Vi har grunn til å gratulere oss selv i dag når vi nå endelig får inkorporert de nevnte konvensjonene i lovgivningen vår, etter at det første skrittet for dette ble tatt i 1994 med tilføyelsen i Grunnloven § 110 c. Som vår nestor i internasjonal rett Torkel Opsahl flere ganger i sin levetid viste til, er det i den enkelte stat enkeltmennesket får sine rettigheter respektert og realisert eller krenket. Det internasjonale systemet kan bare være av subsidiær karakter. Jeg håper at denne inkorporeringen vil medføre at flere mennesker får sin rett. I Norge anser vi oss også i dag bundet av menneskerettighetene og de konvensjonene vi har underskrevet og ratifisert. Men nå får konvensjonene en klar rang foran lovgivningen vår. Det medfører at menneskerettighetene blir synliggjort, og at det blir lettere for Høyesterett å treffe konvensjonsriktige avgjørelser. Norge er ikke akkurat kjent for å drive med grove eller omfattende krenkelser av menneskerettighetene, men det er heller ikke ukjent at overtramp også forekommer hos oss, som flere av talerne har vist til. Dessverre er det ofte slik at det er de utsatte gruppene som også blir utsatt for overtramp når det gjelder menneskerettighetene, som innenfor det psykiske helsevern, innenfor barnevernet og innenfor eldreomsorgen. Dessverre kan vi ikke si at menneskerettighetene har noen gode kår rundt om i verden. De brytes massivt hver eneste dag, også av stater som har underskrevet og ratifisert menneskerettighetskonvensjoner. Det nærmeste eksemplet på det er selvfølgelig krigen på Balkan. Gamle Jugoslavia ratifiserte FN-konvensjonen om menneskerettigheter. Likevel får vi nå daglig presentert de mest rystende menneskerettighetsbrudd så nær oss på vårt eget kontinent. Rapportene har en karakter som gjør at vi ikke makter å ta innover oss hva vi egentlig får høre om menneskerettighetsbrudd. Situasjoner som denne gjør at vi aldri må tillate oss å gi opp og slå oss til ro og la innsatsen for menneskerettighetene bare bli noen fine ord ved anledninger som denne. Tvert imot må enhver rapport om brudd på menneskerettighetene styrke innsatsen for å gi rettighetene en sterkere stilling så vel i Norge som internasjonalt. Hadde disse internasjonale konvensjonene blitt tatt mer alvorlig i situasjoner hvor det virkelig gjelder, og hadde de internasjonale sanksjonsmulighetene vært bedre, ja, så kunne mange tusener, ja til og med millioner, av mennesker ha vært spart for store lidelser. FN-konferansen i Roma i fjor hvor det ble enighet om en konvensjon om internasjonale FN-domstoler for folke rett, er et lyspunkt i denne sammenheng. En domstol hvor FNs sikkerhetsråd har mulighet til å løfte fram saker, vil utvilsomt styrke menneskerettighetenes stilling. Sikkerhetsrådet kan løfte fram saker om folkemord og brudd på humanitære rettigheter og om krigsforbrytelser og stille de ansvarlige for retten. Konvensjonen har dessverre ikke trådt i kraft ennå, og de internasjonale sanksjons- og straffemulighetene er i dag for dårlige. Jeg har et ønske og et håp om at det internasjonale samfunnet vil legge like mye kløkt og energi og ressurser i å få FNs unike verktøy til å fungere som det som i dag brukes fra det internasjonale samfunn og så mange land på å utøve militær makt og vold. Da kunne vi se fram til en bedre verden.