Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2010-12-17:
Jeg synes, i likhet med foregående taler, at det er vel verdt å dvele et par minutter ved hvilken situasjon dette landet for tiden er i, kontra storparten av andre europeiske land, i hvert fall mange av de vesteuropeiske. Spania, Portugal, Hellas og Irland kan være noen land å nevne som sikkert misunner oss det vi driver med her i dag, som viser at vi har en sterk økonomi, som går enda bedre enn det man forutsatte for 2010. Men, som også representanten Lundteigen var inne på, de strukturelle endringene som skjer i Europa, kommer til å få betydning også for Norge. Og jo raskere vi ser hvilke utfordringer det er, ikke minst når det gjelder vår konkurranseutsatte økonomi, jo bedre vil det være. Dette fortjener vel egentlig en helt egen debatt. Jeg vil derfor bruke de få minuttene vi har i denne debatten, til, for det første, å ta opp de forslag vi fremmer i innstillingen, og kort begrunne dem. Vår tilleggsbevilgning når det gjelder Nav, begrunnes rett og slett i at mange av disse kontorene nå er i en sterkt presset situasjon. Den sterkt pressede situasjonen betyr at det er færre som får hjelp. Så foreslår vi bl.a. en økning i Enovas budsjett. Enøktiltakene har tørket opp, bokstavelig talt, slik at Enova nå er tomme for midler som kan bidra til energieffektivisering. Så er det de organisasjonene som særskilt arbeider med de fattige. Inga Marte Thorkildsen var litt usikker på om det ble noe særlig bedre av en bevilgning på 30 mill. kr. Vel, jeg er i hvert fall helt sikker på at det ikke blir noe verre. Jeg vet med trygghet at i hvert fall de organisasjonene vi her snakker om, har meget god bruk for de pengene som dette vil generere. Det er vel nok å se på reportasjene fra Frelsesarmeen og Fattighuset for å se at de kan komme godt med allerede i 2010. Til slutt et viktig poeng, som også Jan Tore Sanner var inne på, nemlig forholdet til statens/det offentliges samarbeidspartner innenfor helse- og sosialsektoren. Oslo Hospital er blitt den store symbolsaken som viser at politisk styring er nødvendig for å bevare et differensiert helsetilbud, et tilbud som treffer en viktig pasientgruppe, men som dagens Helse-Norge ikke greier å ivareta. Vi har hatt denne debatten lenge, men jeg må bare tilstå at jeg i hvert fall har det juleønsket – hvis jeg får gi uttrykk for det – at regjeringen bruker tid og krefter på dette, får en løsning og tar politisk grep. Det er faktisk det som trengs. For meg er det en gåte at det er helt urimelig – ifølge rød-grønn tankegang – å sette bestemor ut på anbud, mens når det gjelder rusavhengige, barnevernsbarn, psykiatriske pasienter, er det tut-og-kjør-politikken som rår, og det med betydelig negative konsekvenser for dem som rammes. Poenget her er ikke først og fremst at man skviser ut ideelle. Poenget, f.eks. når det gjelder Oslo Hospital, er at Helse Sør-Øst faktisk ikke kan tilby et adekvat behandlingstilbud når man har fjernet Oslo Hospital fra en avtale som de ønsker. Og hva sier man så? Da får man se på om man bør øke budsjettrammen. Men det innebærer at de som har vunnet anbudet, har vunnet det på falske premisser. De har vunnet anbudet på en premiss om at de skal behandle pasienter som er av en helt annen kategori enn dem som faktisk er ved Oslo Hospital i dag. En må gjerne skylde på Helse Sør-Øst og foretakene i så måte, men til syvende og sist er det et politisk ansvar. Det har vi sett altfor lite til at regjeringen ønsker å ta i den saken.