Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2013-05-14:
Verden svikter de funksjonshemmede hver eneste dag. Det er behov for en global dugnad for å inkludere funksjonshemmede i det internasjonale arbeidet som gjøres, og ikke minst gjøre funksjonshemmede til målgruppe for utenriks- og utviklingspolitikken. Det er bakgrunnen for at jeg løfter denne saken i dag i form av denne interpellasjonen. Vi ønsker handling. Fordommer og mangel på ressurser er de største hindringene folk med funksjonsnedsettelse møter. Per i dag mangler ni av ti funksjonshemmede i fattige land tilgang til skolegang og utdanning. Bakgrunnen for det er både strukturell og individuell: Den handler om økonomi, tilgang på skole og utdanning, at folk lever i krigs- og konfliktområder, men også holdninger, skam og reell diskriminering. Mye av årsaken ligger også i at foreldre og omgivelser kanskje mangler tro på at unge mennesker med funksjonsnedsettelser skal kunne klare seg på skolen. Konsekvensene er at de blir isolert hjemme, med få muligheter for jobb, familie og et sosialt liv. Er du så uheldig å bli født funksjonshemmet i en fattig familie i slummen i Kampala, Rio eller Yangon i en stor søskenflokk, er du altså nesten dømt til å tape. Dette må vi gjøre noe med. Og når jeg sier «vi», mener jeg hele det internasjonale samfunnet, inkludert Norge. Norad-rapporten «Mainstreaming disability in the new development paradigm» fastslår at Norge gjennom de siste ti årene har mislyktes med å inkludere funksjonshemmede i sitt internasjonale bistandsarbeid. Evalueringen slår fast at det har vært mangel på vilje til å jobbe for å inkludere disse menneskene i Norges internasjonale arbeid, og at dette kanskje heller aldri har vært reelt prioritert hos myndighetene. Det kan også være at Norge har gjort mer enn det rapporten viser, den er tross alt en gjennomgang i kun fire land, men likevel er det uakseptabelt at vi i vår utenriks- og utviklingspolitikk svikter dem som sitter aller nederst ved bordet når godene deles ut – de funksjonshemmede. Det finnes dessverre veldig mange eksempler på hvorfor det er viktig å ta tak i dette: Av de 10 pst. i verden som ikke går på skole, er ni av ti funksjonshemmede. Av verdens funksjonshemmede bor 70 pst. i utviklingsland og 82 pst. lever under fattigdomsgrensen, i henhold til FNs statistikk. Kvinnelige funksjonshemmede er svært utsatt for vold og seksuelle overgrep. Overgriperne utnytter kanskje at kvinnene er blinde, døve eller ikke i stand til å bevege seg, og dermed heller ikke oppfatter en fare eller kan fortelle om hvem overgriperen er. Funksjonshemmede kvinner som blir gift, blir i veldig mange land helt avhengig av at mannen tar vare på dem. Hvis han bestemmer seg for å slutte med å ta vare på henne, og hun ikke har familie som stiller opp, er hun kanskje dømt til et liv på gaten. Funksjonshemmede er svært sårbare for menneskehandel og ulovlig organhandel. Funksjonshemmede er oftere enn andre utsatt for vold. I mange land ses funksjonshemning på som en type straff, med de konsekvenser at den funksjonshemmede selv eller hele familien blir utstøtt fra lokalsamfunnet. Krig, landminer, meslinger, polio og andre sykdommer skaper fortsatt nye funksjonshemninger. Funksjonshemmede er utenrikspolitikk, og ratifiseringen av FN-konvensjonen er en mulighet vi ikke kan la gå fra oss til også å løfte funksjonshemmede i utenrikspolitikken generelt og i norsk bistand spesielt. 23. september skal FN diskutere hvordan funksjonshemmede kan bli inkludert i de nye tusenårsmålene. Jeg håper på en sterk norsk stemme. I stortingsmeldingen Dele for å skape løftes funksjonshemmede fram som en viktig målgruppe. Det er jeg svært glad for. Som det også står i stortingsmeldingen: Norsk utviklingspolitikk er rettighetsbasert. Det er ethvert lands eget ansvar å ivareta sine innbyggeres rettigheter, men norsk utviklingspolitikk skal støtte opp om det arbeidet i den internasjonale og nasjonale dialogen. Dette er godt beskrevet i stortingsmeldingen. Norge støtter rettighetsarbeid for funksjonshemmede direkte, f.eks. gjennom å støtte funksjonshemmedes interesseorganisasjoner. Likemannsarbeid er en viktig modell, det samme er bistandsprosjekter direkte via de funksjonshemmedes organisasjoner. Men hvis en skal lykkes enda bedre enn i dag, må vi støtte opp om funksjonshemmedes organisasjoner også lokalt og bygge også denne delen av det sivile samfunnet. I stortingsmeldingen varsles også at arbeidet for funksjonshemmedes rettigheter særlig vil prioriteres innen relevante områder som utdanningsbistand, humanitær bistand, helse og kvinnesatsing. Dette er jeg selvfølgelig helt enig i, men samtidig tror jeg det er viktig å gå inn i disse problemstillingene med et åpent sinn. Det kan også være relevant, viktig og også ganske enkelt å inkludere funksjonshemmede som målgruppe også innen andre sektorer. Hva må så til? For Arbeiderpartiets del tror vi på en kombinasjon av en bred strategi og målrettede tiltak. Det har vært oppskriften her hjemme når vi har jobbet for bedre tilrettelegging og muligheter for funksjonshemmede i Norge. Det må også opp på dagsordenen nå. De nye tusenårsmålene, som vi skal diskutere i neste interpellasjonsdebatt, må også ta opp i seg funksjonshemmede som en viktig målgruppe for arbeidet. En lykkes ikke med å bekjempe fattigdom uten en tydelig adressering av disse utfordringene. Viktigere enn at vi inkluderer funksjonshemmede, er det at landene selv inkluderer funksjonshemmede. Men det er som det alltid er med den rosa elefanten i rommet: Noen må snakke om den og bringe den på banen. Det må være et ansvar for Norge og for andre donorland. Vi må gjøre hva vi kan for å hindre at nye funksjonshemninger oppstår med bakgrunn i krig, konflikt og sykdommer. Vi trenger også å lære av de prosjektene som lykkes, og det må utvikles gode målemetoder for og innhentes fakta om hva vi til enhver tid har oppnådd. Jeg tror også at vi trenger bevilgninger til sivilt samfunn og likemannsarbeid, men vi trenger også tydelige krav til organisasjonene. Vi trenger rett og slett å mobilisere en bred allianse for å lykkes. I dag er det fortsatt for få organisasjoner som løfter dette temaet, så vi er derfor nødt til å prioritere å involvere organisasjonene enda sterkere for å lykkes i arbeidet framover. Vi er også helt enige om at vi må prioritere rettighetsarbeid, helse og utdanning. Det er tross alt de aller, aller viktigste sektorene å ta tak i. Jeg sa i stad at norsk utviklingspolitikk er rettighetsbasert. Det er vi alle enige om, og det er da også opp til ethvert land selv å ivareta sine borgere, men det er viktig at norsk utviklingspolitikk vektlegger og støtter opp under det arbeidet i den internasjonale og nasjonale dagsordenen. Spørsmålet er jo da: Hvilke muligheter ser statsråden for å forbedre funksjonshemmedes situasjon internasjonalt, og hva tenker statsråden å gjøre for at funksjonshemmede kan bli en tydeligere målgruppe for norsk politikk internasjonalt?