Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2008-11-14:
La meg også få takke interpellanten for å ta opp et veldig viktig tema. Det var disse tallene som gav meg sjokk da jeg kom inn i utdanningskomiteen og så hvor mange som faktisk ikke klarte å fullføre videregående utdanning. La meg begynne med å kommentere noe av det som statsråden sa. Et obligatorisk tilbud for 5-åringer er vel kanskje ikke et tilbud. Skal man lage et obligatorisk opplegg for 5-åringene for å ruste dem for skolen, spør jeg meg selv hvorfor man ikke kan sette inn alle de tiltakene hos 6-åringene for å ruste dem for skolen. Dette er en snikinnføring av skolestart for 5-åringene, og la meg si – som om det skulle være en overraskelse! – at dette er Kristelig Folkeparti ikke for. Når det gjelder kontantstøtten, høres det ut på diskusjonen her som om den varer fra 0 til 6 år. Det gjør den ikke! Den varer fra 0 til 3 år. Når pedagogene gir oss så klare tilbakemeldinger om at vi må få foreldrene på banen, er det ganske skremmende når vi nå snakker om frafall, at det at noen barn på 0–3 år tilbringer tid sammen med sine foreldre, blir sett på som en årsak til frafallet. Dette mener jeg er en retorikk som gir beskjed om at foreldrene ikke klarer å ta ansvar for sine barn. Det vil jeg advare mot. Når en av tre ikke fullfører videregående utdanning, har vi som samfunn sviktet i å gi alle barn og unge en mulighet til utdannelse og arbeid. Spesielt ille har vi hørt at dette er for flerkulturell ungdom, særlig gutter. Det viktigste er å huske på at i disse tallene finnes også elever som av en eller annen grunn har strøket i et fag, eller har gjort omvalg, eller har flyttet. Årsakene kan være mange. Noen er gode, noen er dårlige, men jeg tror at det er et faktum at mange av de menneskene som inngår i disse statistikkene, finner vi også igjen i trygdestatistikken. Det er viktig at vi tar det på alvor når vi skal sette i gang tiltak med sikte på at flere fullfører videregående utdanning. Jeg har spurt meg selv: Når bare 56 pst. fullfører videregående utdanning på normert tid, har vi da en riktig skole? Det burde vi som ansvarlige for utdanningspolitikken i dette landet, ha spurt oss selv om. Jeg tror vi har glemt at vi har fått en teoretisert skole, som har gjort at veldig mange av de praktisk sterke elevene som har flotte evner, ikke får mestringsarenaer. Når vi setter tidlig innsats i fokus, så er jeg ikke uenig i det. Men samtidig er det liten tvil om at det vi nå har sett på ungdomsskoletrinnet, er en av de største utfordringene i skolen: teoritung undervisning, utfordringer knyttet til bråk og uro og mange lærere som gruer seg til å jobbe nettopp på dette trinnet. Det er grunn til å tro at dette forplanter seg videre og fører til at vi har en dramatisk høy frafallsprosent i videregående skole. Jeg er glad for at det kommer en stortingsmelding om ungdomsskolen. Jeg tror ikke vi trenger en ny reform, men jeg tror vi må tenke på hva vi gjør vi når vi tenker tilpasset opplæring. Tenker vi: Hva er du god til? Eller tenker vi: Hva er du dårlig til? Jeg tror vi må tenke mer av de første og mindre av det siste hvis vi skal klare å skape mestringsarenaer. Jeg tror ikke det er noen enkel løsning på frafallsproblematikken. Selv om vi får en bedre rådgivningstjeneste, selv om vi får en mer praktisk rettet skole – som kan være viktige delløsninger – tror jeg at det er det lokale handlingsrommet som er det viktigste. Det er utrolig mange skoler lokalt som har gode ideer om hvordan de ønsker å løse frafallsproblematikken. Kristelig Folkeparti har tatt det på alvor, og i vårt alternative budsjett har vi lagt inn en pott penger som folk kan søke om støtte til gode tiltak fra. Noen lærere har sagt til meg: Det jeg trenger, er en som kan reise rundt og vekke poden når han ikke stiller. Jeg trenger en som jeg kan frikjøpe, en som kan ta samtalen om hva det er som er utfordrende, for å få ting på rett plass igjen. Jeg trenger å frikjøpe en til enten å gjøre det ene eller det andre. Finner vi gode løsninger lokalt, tror jeg kanskje at vi ut fra det kan lage gode løsninger sentralt. La meg si en ting til slutt som jeg tror vi glemmer i altfor stor grad: Vi kan aldri se skolepolitikken isolert. Vi er også nødt til å se på samfunnsutviklingen og hvilket samfunn skolen opererer i. Derfor tror jeg at den manglende innsatsen fra de rød-grønnes side på familiepolitikk, på å se sammenhengen mellom foreldre, familie og skole og få til et samspill, gjør at vi ikke klarer å ta tak i dette på en helhetlig måte.