Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2007-02-22:
Jeg er enig med interpellanten i at det er behov for å få flere lærere med innvandrerbakgrunn inn i skolen. Disse er viktige ikke bare som positive rollemodeller for elevene, men også, tror jeg, for å dra nytte av den kulturbakgrunnen, den språkkompetansen og ikke minst det globale perspektivet minoritetsspråklige kan bidra med i norsk skole. Interpellasjonen er en oppfølging av Regjeringens «Handlingsplan for integrering og inkludering av innvandrerbefolkningen» om mål for inkludering, som kom i budsjettet for 2007, og av strategiplanen. Ett av målene her er å få opp andelen ansatte med minoritetsbakgrunn i grunnskolen og videregående opplæring. For å løse den problemstillingen som interpellanten tar opp, tror jeg vi også må ta noen skritt tilbake for å se på noen årsaker og noen sammenhenger. I interpellasjonen står det: «Flere minoritetsbarn kommer fra hjem med dårligere oppvekstvilkår enn gjennomsnittet i majoritetssamfunnet. Fravær av innvandrerforeldres deltakelse i deres egne barns skolehverdag, lave norskkunnskaper, store leksehjelpsbehov og tendenser til oppstart til kriminell karriere er utfordringer dagens flerkulturelle skole møter. Disse barna trenger gode voksne rollemodeller. Lærerstaben bør gjenspeile den sammensatte elevmassen.» Kanskje er spørsmålet vi skal stille: Hva er det som skal til for at barn av minoriteter skal velge annerledes enn sine foreldre, med sine forventninger og drømmer, for å få bedre oppvekstvilkår i egne hjem? Hva med foreldrenes og hjemmets rolle for barnets valg? Gjør vi rett når svaret på dårlige oppvekstvilkår, fravær av innvandrerforeldres deltakelse i deres egne barns skolehverdag er at vi må komme med nye tiltak i skolen? Jeg synes man på en altfor lett måte kategoriserer foreldrene som ressurssvake, og så gir vi dem litt opp. Bør vi ikke i stedet komme med tiltak overfor foreldrene? Er det slik at de såkalte ressurssvake foreldrene er håpløse tilfeller som det ikke går an å gjøre noe med? Jeg tror vi må begynne å fokusere helt annerledes. Utgangspunktet bør være et godt hjem–skole-samarbeid som kan kompensere for ulikhetene i elevenes hjemmebakgrunn. Forskning viser at alle foreldre, uansett bakgrunn og utdanning, kan bidra positivt til barnas motivasjon og læringsutbytte. Alle foreldre kan ha en sentral og aktiv rolle i barnas læring. Foreldrenes interesse for barnets opplæring har mye større betydning enn at foreldrene forstår hva barnet lærer. Det må vi formidle. Du er en ressurs for dine barn, uansett eget læringsnivå. Med det som utgangspunkt slipper vi ikke foreldrenes ansvar på bakgrunn av en kategorisering, men vi fokuserer i stedet på hvordan vi kan klare å utvikle et godt hjem–skole-samarbeid for å kompensere for ulikhetene som er der i utgangspunktet. Vi må satse enda mer på utvikling av et godt hjem–skole-samarbeid og dyktiggjøring av alle foreldre til å støtte, motivere og oppmuntre sine barn. Dersom all styrking av de svakeste elevene legges til skoletiden, skolen og dennes ansvar, garanterer ikke dette sosial utjevning – kanskje tvert imot har de siste årene vist. De foreldre som er bevisste på barnas utdanning, vil fortsatt stimulere sine barn, mens de som selv har liten utdannelse og ikke ser verdien av skolegang, vil lettere overlate lekser og skolearbeid til skolen og dens arena, og dermed bidra til, viser forskningen, å bremse barnets læring. En bevisstgjøring av hjemmets rolle både hos ansatte i skolen og hos foreldrene, myndiggjøring av alle foreldre og kunnskap om gevinsten ved et godt samarbeid mellom hjem og skole vil kunne føre til en større grad av sosial utjevning. Et av tiltakene kan være å styrke kompetansen i et reelt og meningsfullt hjem–skole-samarbeid i lærerutdanningen og i lærernes etterutdanning. Jeg mener at minoritetsmodeller i skolen fungerer best hvis de er i et samspill med barnets hjem. Foreldrene er de viktigste rollemodellene. Dermed vil foreldrenes holdning til skolen også være avgjørende for om en elev vil starte på en lærerutdannelse.