Sylvi Graham (Høyre), 2017-05-23:
Takk til Knut Arild Hareide, som løftet fram en konflikt som bør huskes, også i dagens mediesituasjon, og som derfor trenger hjelp til det, og til utenriksministeren for hans grundige svar. For bare noen måneder siden hadde jeg den glede å lede et seminar her på Stortinget. De to hovedinnlederne i den sammenhengen var svært interessante, ikke minst i relasjon til dagens interpellasjon, for de to var Sardar Masood Khan, den 27. president av Azad State of Jammu & Kashmir, og Sri Sri Ravi Shankar, en anerkjent global leder og ambassadør for fred. Temaet var fred og fredsbygging, og ikke underlig var nettopp Kashmir-konflikten nærliggende som eksempel. Det er et faktum at den historiske konflikten om territoriet mellom India og Pakistan, Kashmir-konflikten, dessverre fortsatt er en levende konflikt. Jeg er enig med interpellanten i at verdenssamfunnet må engasjere seg sterkere for å få til en løsning her, som i andre konflikter med så store mulige konsekvenser og implikasjoner. Det er slik at voldelige konflikter øker i antall og omfang. De humanitære konsekvensene er store, og folk blir tvunget til flukt i svært mange tilfeller. Menneskerettighetene lider. Å forebygge krig og konflikt må være et hovedfokus for ansvarlige land og parter over hele verden, og den norske regjeringen har da også dette høyt på sin agenda. Regjeringen har nettopp pekt på og signalisert en intensivert satsing, og i Meld. St. nr. 36 for 2016–2017, Veivalg i utenriks- og sikkerhetspolitikk, som vi behandler i disse dager, er et av veivalgene: «Bidra til å bevare og videreutvikle den internasjonale rettsorden og styrke FN og andre internasjonale institusjoner. Arbeide for å fremme menneskerettigheter, rettsstat og demokrati. Reagere på alvorlige folkerettsbrudd.» Men det er slik at internasjonale kjøreregler er under press i vår tid, og små geografiske konflikter har i en moderne verden et potensial som langt overgår sine grenser. «Det begrensede handlingsrommet for internasjonale aktører betyr ikke at vi ikke kan engasjere oss», sa utenriksministeren nettopp nå, og det er jeg enig med ham i. Og det er også slik, som han sa, at både India og Pakistan selv har ansvar for at menneskerettighetene til befolkningen i de respektive delene av Kashmir blir respektert. Noe av nøkkelen til en løsning på Kashmir-spørsmålet kan ligge i nettopp økonomisk og regional integrasjon. Området fra Kashmir og opp til Afghanistan var en gang en viktig etappe på Silkeveien. I dag fører uro og konflikt til at infrastruktur og samhandel føres utenom. Som vi vet: Kina arbeider i dag for konseptet den nye silkeveien, nettopp for å øke samhandel og økonomisk og regional integrasjon langs hele klodens belte, fra Kina til Europa. Gjensidige behov for økonomisk utvikling vil forhåpentligvis i framtiden trumfe grensekonflikter og uvennskap mellom India og Pakistan, og også mellom Pakistan og Afghanistan. Verden kan spille en rolle i å oppfordre til tettere regionalt økonomisk samarbeid. Det vil skape utvikling og økt stabilitet på begge sider av grensen. Forhåpentligvis vil partene etter hvert se at dette er en vinn-vinn-situasjon for alle land, og ikke minst til gagn for befolkningen i området. Varig og bærekraftig fred kan bare bli realisert gjennom politiske løsninger. Det vil si at folk må tilbake til forhandlingsbordet og samtalen. En samtale er noe annet enn en monolog, den fordrer to eller flere samtalepartnere. Norge har, nå sist i Colombia, som utenriksministeren nettopp pekte på, vist at vi er gode til å få folk til å snakke seg fram til løsninger når de først vil sette seg ned og snakke. Det må være vilje til å finne en løsning. Det må være vår tydelige forventning til de to statene Pakistan og India. Å uttrykke den forventningen, slik jeg også fikk anledning til i denne dialogen som fant sted på Stortinget sist høst, bør være vår fremste oppfordring til partene i denne konflikten mellom disse to land. Derfor var interpellantens initiativ bra, og derfor var utenriksministerens svar så godt.