Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2008-06-19:
Helse- og omsorgskomiteen mener at det er et mål å redusere bruk av tvang overfor mennesker med psykisk sykdom, utviklingshemning og demens i Norge. Det er svært bekymringsfullt at bruken av tvang øker. Tvang oppleves som krenkende, og kan bidra til å svekke tilliten til behandlingsapparatet. I boka «Brev til en minister» skriver en kvinne det slik: «(…) de som tvangsinnlegger meg bare kommer ubedt, tar meg med uten sko, klær, penger og uten forklaring på hvorfor.» (…) Tall fra SINTEF fra 2003 viser at hver fjerde pasient i psykisk helsevern er innlagt ved tvang. Hver dag gjøres det vedtak om tvang, som fratar rundt 30 mennesker retten til å bestemme over seg selv. Det er to grunner til tvangsinnleggelse: enten at vedkommende er til fare for seg selv eller andre, eller at det er til beste for pasienten - dette er det såkalte behandlingskriteriet. Det er særlig det siste som er omstridt. Ifølge SINTEF benyttes behandlingskriteriet, og kun det, i fire av fem tvangsvedtak i 2003. Tidligere leder i Mental Helse har påpekt at så lenge behandlingskriteriet finnes, slipper man i det psykiske helsevernet å ta ordentlig alvorlig de alternative behandlingsveiene som faktisk finnes. Statsrådens oppfølging av tidligere vedtak i helse- og omsorgskomiteen om å vurdere behovet for behandlingskriteriet i psykisk helsevernloven, er av stor betydning. Omfanget av bruken av tvang i psykisk helsevern, men også sosiale og geografiske forskjeller i bruken av tvang, er i seg selv en grunn til å få en handlingsplan på plass. Når det gjelder sosiale forskjeller, viser det seg at mennesker som sliter økonomisk og sosialt, oftest utsettes for tvang. Når det gjelder geografiske forskjeller, er det opp til tolv ganger så mye tvangsbruk i ett område sammenlignet med et annet. Slik skal det ikke være. Alle må sikres likeverdige helsetjenester, uavhengig av bosted og sosial status. Det må fokuseres på kulturer og holdninger i helsetjenestene. Ett tiltak må være at områder med mye tvang må lære av områder med lite tvang. Det kom svært viktige innspill i komitehøringen til dette representantforslaget, som er fra Venstre. Jeg har lyst til å berømme representanten fra Venstre som sitter her i dag, som har tatt initiativ til at vi fikk denne debatten i dag. Både Mental Helse Norge, Landsforeningen for Pårørende innen Psykiatri og Landsforeningen We Shall Overcome påpekte i høringen bl.a. behovet for å fokusere på menneskerettigheter. Disse støtter forslaget om at helsepersonell bør ha en egen opplæring innenfor menneskerettigheter, hvilket man ikke har i dag. Landsforeningen for Pårørende innen Psykiatri framhever at Norge har forpliktet seg til å ivareta og respektere menneskerettskonvensjoner, der Den europeiske menneskerettskonvensjon er av størst praktisk betydning i forhold til tvang i psykisk helsevern. Jeg nevner forbud mot tortur og inhuman behandling, retten til frihet, retten til respekt for privatliv, familieliv og korrespondanse og retten til tanke-, samvittighets- og religionsfrihet. Det de fleste av oss tar som en selvfølge, er faktisk ikke det for alle. Til tross for at vi har hatt en opptrappingsplan, er vi på ingen måte i havn. Det gjenstår faktisk svært mye. Mental Helse trekker fram situasjonen i kommunene som en årsak til den økende bruken av tvang i psykisk helsevern, og de ønsker derfor videre øremerking av opptrappingsmidlene for psykisk helse. Kristelig Folkeparti gikk i forbindelse med behandlingen av kommuneproposisjonen i går imot å innlemme opptrappingsmidlene for psykisk helsevern i rammen til kommunene. Det er etter vår mening ikke forsvarlig å gjøre det før situasjonen, særlig for de langtidssyke med sammensatte behov, er bedret. Jeg fremmer forslagene nr. 2 og 3, fra Kristelig Folkeparti og Venstre.