trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2017-06-14:
Jeg velger, som en av forslagsstillerne bak det Dokument 8-forslaget som behandles i dag, egentlig å tolke innstillingen på en positiv måte. Sjøl om det ikke blir flertall for det forslaget Senterpartiet er med på, om å legge fram en egen sektorlov, opplever jeg at regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti og Venstre er på veg dit, de har bare ikke helt kommet dit ennå og vil ha noen flere vurderinger først. Og det er lov. Men jeg tror at vi vil komme dit hen at vi kommer til å behandle et eget forslag til en sektorlov for vann- og avløpssektoren, det er bare slik at denne regjeringen ikke vil gjøre noe med det nå. Jeg tror vi kommer dit, både fordi vi ser at våre naboland har innført det – og så vidt jeg vet også har gode erfaringer med det – fordi jeg mener at det er behov for å gjøre det, og fordi jeg tror det også kan være mer effektivt og forenklende i lovsystemet å ha en egen sektorlov for vann- og avløpssektoren. Så jeg velger å tolke det positivt, sjøl om vi i dag ikke får flertall for dette forslaget, men jeg tror vi er på veg i retning av det vi foreslo i Dokument 8-forslaget. Så vil jeg også – ettersom dette er den siste debatten med energi- og miljøkomiteen – få lov til å takke komiteens medlemmer og statsråden for et godt samarbeid de siste fire årene.
Ola Elvestuen (Venstre), 2017-06-14:
Det er viktig å ha lokal medvirkning, at man er med på å tilpasse hvordan verneforskrifter skal være. Men det kan ikke være slik at man bestemmer lokalt om det er nasjonalt viktige områder som trengs å vernes. Det må være en nasjonal beslutning også framover. Er det viktige områder, er det et nasjonalt ansvar å beslutte å ivareta dem. Men mitt spørsmål dreier seg egentlig om at når vi nå får en marin verneplan og de 36 områdene får en gjennomgang, og vi vil få en sak til Stortinget, vil det – som Kristelig Folkeparti påpeker – ikke være i nærheten av det som er nok for å nå målene som vi har forpliktet oss til internasjonalt, og Aichimålene som er satt, med 10 pst. vern. Det må settes i gang nye prosesser for å nå de målene. Da blir mitt spørsmål: Hva ser statsråden for seg av nye prosesser for å nå våre internasjonale forpliktelser – prosesser som går utover gjennomgangen av den marine verneplanen?
Ola Elvestuen (Venstre), 2017-06-14:
Jeg skal være kort: Jeg vil slutte meg til mye av innlegget til Høyres Eirik Milde. Sett fra Venstres side: Én ting er å sette i gang en vurdering av hvorvidt vi trenger en sektorlov – og det kan det godt hende at vi gjør – men å sette i gang et arbeid med en sektorlov uten egentlig å ha en tydelig formening om hva vi ønsker å oppnå med den, ser i hvert fall Venstre på som at da har det ikke den hasten som det, i hvert fall om vi skulle ta et initiativ, burde ha. Men det det haster med, er å følge opp overvannsutvalget, for de forslagene som ligger der, trenger vi å få en gjennomgang av, og vi trenger å få vedtatt de nødvendige endringene i Stortinget. Så bakgrunnen for at Venstre er med på forslaget, er egentlig at det er en prioritering, at det er det som haster nå, det er det vi må få igjennom i systemet. Dette trenger vi å få på plass, både for å ha en systematikk i arbeidet med overvann og for å få et regelverk som legger til rette for det. Så får det heller være en vurdering i den prosessen om man så skal jobbe videre med en sektorlov. Så vil jeg følge opp det Marit Arnstad sa og takke komiteen for det arbeidet som er gjort i disse fire årene, og takke statsråden for det samme.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-14:
Norge forvalter områder som er like store som hele Middelhavet. Det gjør oss til et av de landene i verden – med unntak av en del stillehavsøyer og andre – som forvalter mest hav per innbygger. Samtidig har vi en litt mørkere historie på et annet felt. Vi er nemlig et av de landene som bidrar med mest CO 2 til klimaendringer per innbygger – på grunn av både utslipp og forbruk, men også på grunn av vår produksjon av olje og gass og brenningen av dette. Spørsmålet mitt er: Når statsråden advarer i meldingen om mulige store konsekvenser for økosystemet i Norskehavet på grunn av klimaendringene, er han fornøyd med at han ikke har evnet å legge fram for oss hva vi kan forvente, og hva vi er nødt til å gjøre for å stoppe dette – samtidig som man åpner nye områder for oljeindustrien?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-14:
Jeg tar ordet fordi jeg må si at jeg reagerer på det statsråden sier om den inntegningen han har gjort av iskanten. Han framstiller det som nærmest helt tilforlatelig og helt naturlig at iskanten tegnes inn på den måten den gjør, siden iskanten var omtalt i forrige forvaltningsplan, men ikke tegnet inn, og han hevder at dette er fordi vi nå har mer kunnskap. Men sist gang regjeringen forsøkte seg på å flytte på iskanten, reagerte Stortinget på det ved å si at dette er ikke greit. Det var fordi regjeringen gjorde det uten å foreta en vitenskapelig og faglig oppdatering av definisjonen av iskanten, men bare tegnet inn med oppdaterte tall. Diskusjonen om dette handler om flere forhold. Det handler om man skal benytte maksimal isutbredelse, eller om man skal bruke isutbredelse for bestemte datoer, hva slags mengde is – hvor stor skal andelen is være for at man skal definere dette som iskantsone, mengde is per kvadratmeter, og diskusjonen om lengden på de tidsseriene for å fange opp en del av de grunnleggende variasjonene som finnes av helt andre årsaker enn bare klimaendringer. Dette er fordi det finnes en faglig diskusjon både om der disse parameterne har betydning for hvor livet befinner seg, og om hva slags risiko man er villig til å ta knyttet opp mot eksempelvis oljeboring. Det er et problem her, som jeg synes at statsråden burde holde seg for god til å hoppe bukk over. Det som er problemet med å gjøre det på den måten statsråden har gjort, er at han i dag tar stilling til hva slags type definisjon av iskanten han vil anvende, og det på tross av at Stortinget, altså hele stortingsflertallet med unntak av regjeringen, ba om at den diskusjonen skulle vi ta på en skikkelig og vitenskapelig måte i forbindelse med neste oppdatering av forvaltningsplanen for Barentshavet og Lofoten. Derfor synes jeg det var helt nødvendig å påpeke dette, for jeg mener at statsråden har valgt å hoppe bukk over det stortingsflertallet vedtok i forrige runde når det gjaldt denne saken. Det burde han ikke gjort, og nå er det altså sånn at Stortinget krever å få en ordentlig oppdatering i forbindelse med neste oppdatering av forvaltningsplanen for Barentshavet og Lofoten.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-14:
Jeg synes at både saksordføreren og Marit Arnstad holdt gode innlegg, og jeg vil bare slutte meg til deres konklusjoner. Vi går for en lov. Samtidig vil jeg understreke det Ola Elvestuen sier, nemlig at det er behov for at de konklusjonene som ligger her fra overvannsutvalget, raskest mulig gjennomføres. Vi så bare i fjor hvordan milliardkostnader ble påført Oslo kommune, i den vakre byen der vi befinner oss, i bare én bydel, gjennom enorme nedbørsmengder på kort tid. Jeg pleier å si, til mine bergenske venners og mitt bergenske opphavs store fortvilelse, at vi ønsker jo ikke at flere byer skal bli som Bergen – og som en del andre østlendinger også sier og er bekymret for: Vi ønsker ikke at alle bergenserne skal komme som klimaflyktninger til Oslo. Jeg synes det selvfølgelig hadde vært trivelig, men det hadde blitt litt stusslig i Bergen. Men det er et viktig poeng å understreke at vi ser allerede hvordan klimaendringene bokstavelig talt skyller inn over oss, og det er behov for å sørge for at vi har regelverk, tydelige linjer, tydelig avklarte forhold for å takle det på en skikkelig måte. Så har jeg tenkt å bryte reglementet med vitende og vilje – jeg bare advarer om det. Jeg skal være kort og bare si at på grunn av en misforståelse i komiteen fikk vi ikke tatt en ordentlig debatt i den forrige saken, så jeg skal begrense meg til å komme med ros. Jeg mener at ros må det være rom for, selv om jeg bryter reglementet. Det dreier seg om ros til statsråden og til embetsverket for den innsatsen og den jobben som har vært gjort i forbindelse med Montrealprotokollen, for å sørge for at vi fikk på plass begrensninger av det som egentlig handlet om noen av de kraftigste klimagassene som finnes. Så er rosen gitt, og da er det slutt på reglementsbruddet. Også jeg vil avslutte slik Marit Arnstad gjorde, ved å si at jeg tror denne komiteen som vi har sittet i, energi- og miljøkomiteen, har vært en av de komiteene – om ikke den komiteen – som har hatt det mest konstruktive samarbeidet, samtidig som vi har kunnet være dundrende uenig i en del viktige klima- og miljøspørsmål, spørsmål om ulv og bjørn osv. På tross av det har vi vist noe av det som jeg synes er det fineste med de 16 årene jeg har hatt på Stortinget, nemlig at når det faktisk finnes grunnlag for enighet om politiske saker, så har vi nesten alltid klart å komme sammen om den enigheten, og gjennom det har vi drevet politikken videre på viktige områder. Så med disse ordene: Takk for samarbeidet i komiteen.
Vidar Helgesen (Høyre), 2017-06-14:
En forutsetning for enhver type næringsvirksomhet i områdene Sularevet og Iverryggen, som er identifisert som særlig verdifulle og sårbare, er at det iverksettes nødvendige tiltak for at naturverdier ikke skades. Det er ikke noe forbud mot næringsvirksomhet, men nødvendige tiltak må sikre at det ikke blir skader. Det er bakgrunnen for at Sularevet og Iverryggen er stengt for bunntråling, og for at regjeringen foreslo å åpne for tildeling av utvinningstillatelser med særlige krav om ikke å skade korallrevene. I tillegg foreslo vi omfattende boretidsbegrensninger av hensyn til sjøfugl og sjøpattedyr. Det var forslag vi kom med basert på erfaringer fra krav som miljømyndighetene tidligere har satt til petroleumsvirksomhet i områder med korallrev – erfaringer med resultater fra miljøovervåkningen knyttet til disse operasjonene og forskning på påvirkninger og effekter på korallrev. Vi legger til grunn komiteens vedtak nå om at slik eventuell virksomhet skal avventes frem til en helhetlig marin verneplan er lagt frem.
Vidar Helgesen (Høyre), 2017-06-14:
Vi har varslet, og vi står fortsatt ved, at beregningskriteriene for iskanten vil bli gjennomgått når forvaltningsplanen for Barentshavet og Lofoten revideres i 2020. Den gjennomgangen vil også omfatte Vesterisen. Da iskantmeldingen ble behandlet, var det ikke noe flertall som mente at beregningskriteriene for definisjonen av iskanten var uriktige, men det var en oppfatning hos flertallet om at det faglige grunnlaget ikke var oppdatert gjennom avklarte prosesser. Vesterisen, som vi nå omtaler og kartfester, var omtalt i forvaltningsplanen for Norskehavet i 2009. Nå har vi også kartfestet den, simpelthen fordi vi har bedre kunnskap om forekomsten av havis. Dette er for øvrig et område som ikke er i nærheten av noe område som er åpnet for petroleumsvirksomhet. Det å ha et kart når man har grunnlag for å lage et kart, mener jeg er bedre enn ikke å ha et kart.
Vidar Helgesen (Høyre), 2017-06-14:
Det er ingen tvil om at det er mye som gjenstår i arbeidet med marint vern. Én av grunnene til det er at vi er opptatt av at det skal være lokal aksept og lokal forankring så langt det overhodet er mulig. Vi har altså i fjor vernet tre nye områder, det var en dobling av antallet, men fra et lite antall. Jeg registrerer nå, ved behandlingen av denne meldingen, at flertallet har kommet med vedtak som angår arbeidet med marine verneområder, og det kommer vi til å legge til grunn. Det er ønske om en plan, og det arbeidet kommer vi til å sette i gang. Forhåpentligvis vil det kunne bidra til bedre fremdrift i dette arbeidet, men jeg vil gjenta at lokal aksept i disse verneprosessene er et viktig utgangspunkt.
Vidar Helgesen (Høyre), 2017-06-14:
La meg først si at det er viktig å verne områder også nær kysten, for de har viktige verneverdier. Det ligger til grunn i det faglige grunnlagsarbeidet. Det er også slik at selv om folk naturlig nok bor på land, lever de ikke bare av det som finnes i fjæra; de lever også av det store havet. Det har Norge gjort gjennom århundrer. Det blir kanskje enda viktigere for oss i årene fremover. Høsting av ressurser dreier seg om både fjordene og de store havene. Når det gjelder områdene i Nord-Trøndelag, er vi nå der at områdene er oversendt til departementet etter lokale høringer og håndtering av Fylkesmannen og Miljødirektoratet, men vi har ikke konkludert i dette spørsmålet ennå.
Vidar Helgesen (Høyre), 2017-06-14:
Når vi har en plan med utgangspunkt i anbefalingen fra et rådgivende utvalg i 2004, som har anbefalt 36 områder, og vi så langt vel har vernet seks av dem, er det klart at vi har en jobb å gjøre med dem som er identifisert. Å videreføre og gjennomføre prosesser rundt dem vil nok være viktigere enn å identifisere ytterligere nye. Vi har eksempler internasjonalt på at land verner ganske store områder for å nå dette 10 pst.-målet, uten at det nødvendigvis er veldig store vernekvaliteter der. Jeg tror at det ikke er noen prosess vi bør følge. Vi bør forholde oss til de faglige vurderinger av hvor det er verneverdier. Nå pågår det, i tillegg til prosessen i Nord-Trøndelag, også prosesser i ulike stadier i bl.a. Hordaland, Nordland og Finnmark.
Vidar Helgesen (Høyre), 2017-06-14:
Det viktigste vi gjør for å verne økosystemene i Norskehavet så vel som i andre havområder, er å bremse klimaendringene. Klimaendringene skjer allerede, økosystemene endrer seg allerede. Jeg var på Svalbard i fjor høst og så en atlanterhavstorsk som ikke burde være der, men den er der nå. Noen av disse endringene er selvsagt allerede der, og de er der for å bli. Det forteller oss at vi må jobbe hardt for en mer offensiv klimapolitikk – internasjonalt og i Norge. Det gjør vi. Selv om klimaendringene skjer dobbelt så raskt i Arktis som det globale gjennomsnittet, er det ikke utslippene her alene som er årsaken til det – det er de globale utslippene som må ned. Det betyr at utslippene fra fossil energiproduksjon også må ned, og at fossil energiproduksjon over tid må fases ut. Men der er det etterspørselen som vil avgjøre hvor raskt det skjer.
Vidar Helgesen (Høyre), 2017-06-14:
Jeg kjenner at jeg bør ta ordet, om enn kort, for å dvele bitte litt ved saken og så takke for samarbeidet. Jeg har lyst til å understreke at overvannsproblematikken er noe jeg er opptatt av. Det er et arbeid jeg prioriterer høyt, for klimatilpasning er en utfordring som allerede er viktig, og som kommer til å bli bare viktigere i tiden som kommer. Vi kommer til å få våtere, varmere og villere vær, og det betyr at dette arbeidet er av stor viktighet. Det viste seg også gjennom høringen vi hadde om overvannsutvalgets utredning. Da fikk vi veldig mange synspunkter og et enda bredere grunnlag for videre arbeid. Det er mange departementer som er og må være involvert, og det er noe av grunnen til at det er for tidlig nå å konkludere i spørsmålet om en sektorlov. Det er altså ikke fordi det er en uenighet om utfordringen. Det er hyggelig å kunne avslutte samarbeidet med komiteen i en sak hvor det er ganske så bred enighet og stor harmoni. Det er ikke alltid slik i debattene innenfor denne komiteen. Men et godt samarbeid har det vært, og det har jeg lyst til å takke for.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2017-06-14:
Dette er et representantforslag fra stortingsrepresentantene Marit Arnstad, Kjersti Toppe og Heidi Greni om en sektorlov for vann- og avløpssektoren. Komiteen har i denne saken delt seg i to, der et flertall, bestående av partiene Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre, Kristelig Folkeparti og Miljøpartiet De Grønne, ber regjeringen gå gjennom overvannsutvalgets innstilling og på egnet måte komme tilbake med det til Stortinget, og da også vurdere behovet for en sektorlov for vann- og avløpssektoren. Mindretallet, bestående av Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, er i dag klare for å stemme for at Stortinget skal be om en sektorlov for vann- og avløpssektoren. Fra vår side mener vi det er for svakt bare å be om en vurdering. Komiteen skriver i sine felles merknader, som alle partiene står bak, at dette er en diskusjon som har pågått i mange år, og at Stortinget tidligere i denne perioden, gjennom helse- og omsorgskomiteen, enstemmig har bedt om å få på plass en sektorlov. Allikevel ser vi at det er lite som har skjedd. Vi mener derfor at vi ikke trenger ytterligere vurderinger, men at vi trenger å ta en avgjørelse. Mange av de landene som det er naturlig for oss å sammenligne oss med, som f.eks. Sverige og Finland, har allerede en sånn lov. Gjennom en sektorlov kunne vi samlet sammen mange eksisterende lover til én felles lov. Det pekes på om lag 70 lover og forskrifter som kunne vært samlet i en sektorlov. Dette er noe som har vært ønsket av mange aktører, f.eks. av Norsk Vann og KS, som har etterlyst dette i flere år, og etter at de hadde etterlyst det i mange år, lagde Norsk Vann selv et utkast til sektorlov. Med mer ekstremvær, mer og kraftigere nedbør forsterkes behovet for en slik lov. Vi ser i dag at det er flere saker med skader og finansiering som kommer opp for domstolene fordi det er uenighet om ansvaret. En bedre lovgivning ville i større grad kunne avklart dette, og man kunne unngått unødvendig bruk av tid og ressurser, både fra enkeltpersoner og fra kommuner. Stortinget har tidligere i denne perioden gjennom merknader bedt om en sektorlov uten at det er fulgt opp av regjeringen. Det er bakgrunnen for at Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet i dag vil gjøre et vedtak som vil binde opp regjeringen. Men dessverre svekker flertallet det som Stortinget tidligere har sagt når de bare ber om en videre vurdering. Med det tar jeg opp det forslaget Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV står bak, og så ønsker vi å be om at det stemmes alternativt mellom forslaget og innstillingens I.
Eirik Milde (Høyre), 2017-06-14:
Jeg vil gjerne takke forslagsstillerne for å ha løftet en viktig sak. Behovet for en sektorlov for vann- og avløpssektoren har vært drøftet i en rekke sammenhenger, som saksordføreren var inne på, over mange år, sist ved Stortingets behandling av folkehelsemeldingen i juni 2015. Komiteen viste den gangen bl.a. til flere tilfeller av forurensing av drikkevann. Jeg vil trekke fram de vurderingene som kommer fram i overvannsutvalgets utredning, NOU 2015:16, som også statsråden viste til i sitt svarbrev. Både klimaendringene og samfunnsutviklingen med økt fortetting kan hver for seg øke intensiteten i overvannsavrenningen, og uten forebyggende tiltak kan kostnadene forventes å bli betydelige. Det antydes kostnader i størrelsesordenen 45–100 mrd. kr i løpet av de neste 40 årene. Utvalget mener at virkemidlene for overvann bør være så forutsigbare og treffsikre som overhodet mulig og gi incentiver til den mest kostnadseffektive tilpasningen over tid. Håndtering av overvann i planlegging og byggesaksbehandling er et viktig sted å begynne for kommunene, og senest i går vedtok et enstemmig storting endringer i plan- og bygningsloven for å sikre avledning av overvann på et tidlig tidspunkt i byggeprosessen. Utvalget understreker da også at plan- og bygningsloven er et viktig virkemiddel for å få til en god overvannshåndtering. Det anbefales videre at forholdet mellom anleggseier, altså kommunen, og abonnent, altså innbyggerne, reguleres i lov eller forskrift. De viktigste forholdene bør reguleres gjennom lov eller sentral forskrift, med like regler for hele landet. Bestemmelser av mer teknisk og lokal karakter kan fastsettes i lokal forskrift. Dette er jeg enig i. Samtidig understrekes det at sektorovergripende bestemmelser i lovgivningen som vedrører vann- og avløpstjenester, som bestemmelser i plan- og bygningsloven, forurensingsloven mv., bør beholdes i et sektorovergripende regelverk. Dette er bakgrunnen for at Høyre står sammen med Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Venstre og Miljøpartiet De Grønne bak flertallsinnstillingen i denne saken. Det er kanskje ikke så stor uenighet om behovet for en egen sektorlov for vann og avløp, men det er viktig at den nivelleres opp mot de mange anbefalingene som overvannsutvalget kommer med, og at grensene gås opp mot andre sektorovergripende lover. Ved å sende saken til regjeringen og be om forslag til tiltak og virkemidler for overvannsproblematikk, inkludert en vurdering av en egen sektorlov for vann og avløp, får vi en grundig gjennomgang av hele sakskomplekset og får sett ting i sammenheng. Jeg tror det er en bedre tilnærming enn å gå rett på en sektorlov. Og som statsråden skriver i svarbrevet til komiteen, er flere departementer og underliggende etater nå involvert i det omfattende arbeidet med å vurdere forslagene fra overvannsutvalget og gjennomføre endringer i lover og forskrifter. Så får det neste storting gleden av å følge denne saken opp videre.
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2017-06-14:
Det er sikkert ei misforståing, for eg hadde tenkt å ta ordet etter saksordføraren. Men eg startar, slik situasjonen no er. Det er veldig bra at me har Sivilombodsmannen. Det at folk har ei moglegheit gjennom ein nøytral instans til å sjekka om forvaltingsvedtak er gyldige, er ei veldig viktig teneste, som Sivilombodsmannen kan gje. Òg arbeidet som ombodsmannen gjer for å overvaka og kontrollera at forvaltinga respekterer og sikrar menneskerettane, er veldig viktig. I 2016 har Sivilombodsmannen realitetsbehandla 1 352 saker og avvist 1 646. Dei fleste klagene som ombodsmannen tek imot, handlar om lang saksbehandlingstid og manglande svar frå forvaltinga. I tillegg er det mange som klagar på ytingar ved sjukdom, saksbehandlingstid, manglande svar, byggjesaker og offentlegheit, teieplikt og dokumentinnsyn. Ei kjerneoppgåve for ombodsmannen er å bidra til at offentleg forvalting respekterer og sikrar menneskerettane. I 2016 fokuserte Sivilombodsmannen særleg på korleis offentlege myndigheiter går fram i høve til barnekonvensjonen i saksbehandlinga. Barnekonvensjonen gjev klare rettar til barn og plikter for vaksne som skal ta avgjerder som gjeld barn. Artikkel 3 i barnekonvensjonen bestemmer at omsynet til kva som er best for barnet, skal vera eit grunnleggjande omsyn ved alle handlingar som vedkjem barn, mens artikkel 12 handlar om retten barna har til å verta høyrde. Desse avgjerdene er begge rekna som grunnleggjande prinsipp i barnekonvensjonen, og dei er også tekne inn i Grunnlova § 104. Eg merkar meg at Sivilombodsmannen seier at det er veldig viktig. Han seier at høyring av barn har ein eigen verdi. Han seier at det alltid er til det beste for barnet å verta høyrd. Han seier at forvaltinga alltid må undersøkja om saker vedkjem barn. Han har òg sett på saker der desse omsyna ikkje vert tekne. Vi i komiteen skriv i merknadene våre at ombodsmannen meiner det framleis er ein veg å gå før forvaltinga si varetaking av forpliktingane etter barnekonvensjonen er god nok, sjølv om det går føre seg mykje godt arbeid i ulike delar av forvaltinga. Det er alvorleg. Me ber no om at me må styrkja innsatsen for å få på plass ein praksis i heile forvaltinga som er i tråd med barnekonvensjonen.
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2017-06-14:
Ombudsmannens oppgave er å bidra til å sikre at det ikke øves urett fra den offentlige forvaltningen mot den enkelte borger. Ombudsmannen har også en viktig oppgave i form av en forebyggende funksjon, for nettopp gjennom sin behandling av enkeltsaker blir ombudsmannens rolle også av holdningsskapende og praksisskapende karakter. Jeg skal ikke gå inn på hele innstillingen, jeg vil bare ta opp noen få forhold som er berørt i den. Jeg konstaterer at antall saker har ligget noenlunde stabilt de siste fire årene, men med en liten, økende tendens, fra 2 987 i 2013 til 3 128 i 2016. Det er gledelig at det har vært en nedgang i ombudsmannens saksbehandlingstid. Det er det grunn til å merke seg, med positivt fortegn. Men vi kan også merke oss at et klart flertall av klagene, faktisk omtrent 75 pst., var rettet mot statlige forvaltingsorganer, og av dem er det flest klager som var rettet mot Nav og fylkesmennene. Det betyr at det offentlige fortsatt har et stort forbedringspotensial når det gjelder saksbehandling og praktisering av regelverket. Sivilombudsmannen har i sin årsrapport vist til egne undersøkelser av hvordan offentlige myndigheter forholder seg til barnekonvensjonen i saksbehandlingen. Barnekonvensjonens artikkel 3 og artikkel 12 understreker at en avgjørelse må inneholde en vurdering av henholdsvis barnets beste og barnets mening. Vi registrerer at i flere saker var vurderingen av barnets beste ikke omtalt i vedtakets begrunnelse, eller den framsto ikke som tilstrekkelig konkret og individuell. Så selv om det på dette området gjøres mye godt arbeid, er det likevel verdt å merke seg at det fortsatt er en vei å gå før man kan slå seg til ro med forvaltningens ivaretakelse av de forpliktelser barnekonvensjonen innebærer. Dette er derfor en sterk oppfordring til å forbedre praksisen på området, slik at barneperspektivet på en bedre måte kan ivaretas i forvaltningen. Årsmeldingen viser at Sivilombudsmannen og denne funksjonen blir respektert, også av forvaltningen. Det er bra. I all hovedsak blir ombudsmannens vedtak lojalt fulgt opp av forvaltningsorganene. Det er viktig og av stor verdi for dem som dette angår direkte, men også for samfunnet som sådant.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-14:
Hvis man vil jobbe effektivt mot menneskehandel, må man i hvert fall sørge for ikke å øke antallet barn som blir utsatt for det. Dessverre er det slik i Norge i dag at et økende antall barn er utsatt fordi de er enslige mindreårige asylsøkere og i en så mangelfull omsorgssituasjon at den nasjonale institusjonen for menneskerettigheter har meldt til Stortinget at vi bryter barnekonvensjonen ved ikke å gi disse barna et tilbud på linje med det norske barn som er uten foreldre og foresatte, har. Det betyr at man må ha flere til å passe på seg. Det er nå 186 barn som har forsvunnet, og det vi i tillegg vet, er at ingen leter etter dem når de blir borte. Vil statsråden sørge for at man gir et tilbud til disse barna som er likeverdig med det norske barn som er underlagt statens omsorg, får?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-14:
Da var vi der igjen – der statsråden avslører at han ikke forstår myndighetenes forpliktelse etter barnekonvensjonen til å ta godt vare på alle umyndige barn i Norge som er uten foreldre eller foresattes omsorg, helt uavhengig av grunnen til at de er her. Det er ganske forstemmende å høre en statsråd i en norsk regjering som tror at ungdom, f.eks. fra Afghanistan, bryter opp for moro skyld. Dette er ungdom som opplever forferdelige ting før de drar. De drar fordi de frykter for livet. Og så har vi en regjering i Norge og myndigheter i Europa som etter hvert ikke tror på noen verdens ting av de beskyttelsesgrunnene som disse ungdommene har. Jeg har snakket med ungdommer som har sett brødrene sine bli skutt, der mor trygler 17-åringen om å dra. Jeg vet ikke hvem i denne salen som ikke ville tryglet barnet sitt om å dra hvis man risikerte å bli skutt i hjemlandet. Men norske myndigheter mener at det er trygt. Når de er her, toer statsråden og regjeringen sine hender – i strid med det den nasjonale institusjonen for menneskerettigheter, som Stortinget har opprettet nettopp for å passe på at vi følger barnekonvensjonen, sier, og som har gitt oss et entydig og klinkende klart råd om at disse barna skal ha omsorg på linje med den som norske barn som ikke har foreldres eller foresattes omsorg, har. Slik er det ikke i dag. Det er et tilbud med en langt lavere standard og færre omsorgspersoner. Dette er noen av de mest ensomme ungdommene i hele verden, og det vi vet om ensomme ungdommer som ikke ser noen framtid, er at de leter etter noen. Vi vet også at de groveste kriminelle er ute og leter etter nettopp disse ungdommene, for det synes på dem. De hadde trengt «en bessfar i livet», alle sammen. Jeg registrerer at den regjeringen vi har nå, ikke engang vil rette seg etter en klar påpekning fra en uavhengig institusjon som kan fortolke våre folkerettslige forpliktelser når det gjelder barnekonvensjonen, men fortsetter en ideologisk kamp mot noen av de mest utsatte ungdommene i hele verden, og som søker asyl alene. De er ikke på interrail, og det er helt riktig at mange av dem utsettes for forferdelige ting også på reisen, men det er regjeringens og Norges plikt å sørge for at så lenge de ungdommene er her i landet, skal vi ta like godt vare på dem som på våre egne ungdommer. Det gjør ikke regjeringen og stortingsflertallet, og SV kommer til å fremme de forslagene om igjen og om igjen, helt til vi oppfyller våre forpliktelser overfor disse barna.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2017-06-14:
Vi lever i en ganske urolig tid, i en tid da menneskerettene blir utfordret i hele verden. Det er for så vidt ikke noe nytt, men nytt i vår tid er at vi får de dilemmaene innenfor vår kystlinje og inn i vårt land. Det å knytte seg til menneskeretter i fredstid er en forholdsvis enkel operasjon. Menneskerettene favner om viktige verdier som vi alle kan slutte oss til, og som vi hegner om. Det er når det gjelder, når krisene kommer, når vi står overfor de reelle valgene, at det er viktig å ha menneskeretter og menneskerettigheter som kompass. Sivilombudsmannen er en av de viktigste kompassnålene og det viktigste kompasset vi har, for at vi også når det røyner på, kan være sikre på at vi er på riktig vei. I den offentlige debatten hører vi flere ganger røster som sier at Norge ikke trenger å være best i verden på menneskeretter. Vi har det så bra, i hvert fall har de fleste i Norge det veldig bra, og vi kan ikke være redningsbøye for hele verden. Det er riktig, men også helt feil. Hvis ikke vi kan heve menneskerettsflagget når det trengs, har ikke menneskeretter noen verdi. Menneskerettsflagget har verdi også for Norges minoriteter, verdi for folk som sitter i varetekt og opplever isolasjonsskader, og verdi for kvinner som soner i fengsel og opplever at rehabiliteringsverden er helt annerledes, at menn får forrang når det gjelder å delta i fritidsaktiviteter, og at de cellene de får, er eldre og mer slitt. Det har betydning for de innsatte som blir sendt til Nederland, der Sivilombudsmannen har pekt på at forebyggingsarbeidet knyttet til vern mot tortur og nedverdigende behandling ikke er tilstrekkelig. Når jeg reiser rundt i verden – jeg er bl.a. deltaker i valgobservatørkorpset for OSSE – møter jeg mennesker som er utsatt for ufrihet. Det de sier til oss fra Norge, er at dere ikke må forlate deres posisjon som verdens beste på menneskeretter, likestilling og likeverd. Hvis ikke vi har dere å peke på, hvordan skal det da gå med oss? Derfor er det viktig, og gledelig, at flertallet i komiteen står bak denne rapporten. Det er et viktig signal om at menneskeretter i Norge skal tas på alvor. Men jeg vil peke på en annen melding, årsmeldingen fra Norges nasjonale institutt for menneskerettigheter, som vi vi behandlet i går. Saker som vi har diskutert grundig, i hvert fall i justiskomiteen i denne stortingsperioden, er de nasjonale prosessene som går forut for lovendringer. Norges nasjonale institutt for menneskerettigheter omtaler det, og de skriver at gode nasjonale prosesser er også et sentralt virkemiddel for å unngå at staten krenker menneskerettighetene, og de anbefaler at staten, når den fremmer lover, i hele saksbehandlingsperioden blir bedre på å sjekke det opp mot viktige menneskeretter. Det støtter jeg meg til, og jeg er veldig glad for den gode debatten vi har hatt i salen i dag.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2017-06-14:
Arbeiderpartiet er bekymret… Ja, først må jeg også takke saksordføreren for et godt innlegg og for at hun har pekt på viktige punkter og forskjeller i sakene. Så vil jeg si at Arbeiderpartiet er bekymret over at anmeldte voldtekter blir liggende på vent hos politiet. Hvis vi ser på den debatten vi hadde i går vedrørende hvilke virkemidler som vil være best for ofrene, mener vi at dette er et viktig virkemiddel og et virkemiddel som fungerer. Vi kan ikke si annet enn at vi er skuffet over at vi faktisk fremdeles får meldinger og rapporter om at voldtekt ikke prioriteres høyt nok, slik at saker blir liggende til fordel for behandling av andre saker. Det er klart det er et dilemma mellom det å styre politisk og det å sikre at politiet får lov til å gjøre det de selv mener er riktig. Vi har sett at denne regjeringa er veldig ivrig i sin detaljstyring, men altså ikke på dette området. Det mener vi er beklagelig. Vi har kanskje det vi kan kalle en omvendt strategi. Vi har detaljstyring på dette området, men har til frie driftsmidler på andre områder. Vi håper at regjeringspartiene som i denne sal i går var veldig opptatt av å styrke ofrenes situasjon, kan gå med på å forplikte seg til en handlingsplan som virkelig kan utgjøre en forskjell for ofre i denne saken. Konkrete handlingsplaner med ansvarsfordeling og konkrete tiltak er det gode erfaringer med, og disse medlemmer – altså Arbeiderpartiet – stiller seg undrende til at regjeringa faktisk har nedprioritert å fortsette dette arbeidet. Jeg tar herved opp forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti til sak nr. 9.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2017-06-14:
Forrige handlingsplan mot voldtekt gikk ut i 2014. I tida etter har lite skjedd. Utfordringene knyttet til voldtekt er ikke løst. For mange opplever fremdeles å bli utsatt for voldtekt, og for få saker blir oppklart. I dag ser vi at Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti går for en handlingsplan, men imot en forpliktende plan. Men hva skal man med en uforpliktende plan? Det er for dårlig. Regjeringa vil ikke ha en forpliktende opptrappingsplan, og jeg spør meg: I en så viktig sak, som har vært en utfordring i så mange år, hva skal man med flere uforpliktende planer? Jeg vil gjerne spørre ministeren: Hvorfor vil ikke regjeringa at handlingsplanen skal være forpliktende?
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2017-06-14:
Dette ligner til forveksling på den hule retorikken vi hadde i diskusjonen i denne salen i hele går. Man vil ha forpliktelser, men ikke si det bort. Arbeiderpartiet vil ha forpliktelser, og vi vil si det bort. Vi vil ha virksomme tiltak. I hele går sto vi i denne salen og diskuterte et forslag regjeringa ikke kunne grunngi effekten av. Nå har Arbeiderpartiet et forslag som har effekt, og det stemmer Høyre og Fremskrittspartiet ned – jeg snakker om forslag nr. 1 i innstillinga. Hulheten i gårsdagens retorikk fra regjeringspartiene lyder som et ekko i veggene her i dag. Det er dette som funker hvis vi vil at etterforskningen skal bli bedre, flere saker skal komme til domstolene og flere bli dømt. Hvorfor vil ikke justisministeren at politiet skal prioritere sakene, jf. vårt forslag nr. 1?
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2017-06-14:
Jeg slutter meg først til alt det riktige som er sagt fra flere av representantene i denne debatten om Sivilombudsmannens betydning og det gode arbeidet som Sivilombudsmannen gjør. Jeg tok ordet fordi det er en side ved samfunnet vårt som tangerer Sivilombudsmannens oppgaver, og som jeg mener det er viktig at Stortinget også fokuserer på. Jeg sier det på den måten at nå har jeg hatt åtte år i kontroll- og konstitusjonskomiteen, og vi har selvfølgelig den praksis at vi ikke går inn i enkeltsaker – det kan ikke en stortingskomité gjøre, og alle forstår det. Men det hender innimellom at vi får brev fra enkeltmennesker hvor det er helt åpenbart at de har noe for seg. De har blitt urettferdig behandlet av en offentlig instans, det merker vi. Det som er problemet med det, er at de alle sammen – ved siden av sakens realiteter – føler at de møter en mur. De kommer ikke gjennom og blir ofte henvist til rettsvesenet, som i tilfelle vil koste så mye at de ikke har økonomisk evne til å få sin sak behandlet på en rettferdig måte. Jeg tror det er flere av den type saker enn dem vi ser, og dette er et tungt spørsmål i tilknytning til rettssamfunnets rettferdighet med hensyn til det enkelte menneskets mulighet til å håndtere offentlige instanser og byråkrati ved en del anledninger. Dette er kanskje noen ganger urettferdig å si med hensyn til dem som sitter i kommuner eller fylker eller hvor det nå måtte være, med tanke på hva som blir resultatet, fordi de har sine meninger, sine preferanser og sine grunner, men allikevel, når vi leser igjennom en del slike saker, så er det veldig lite hyggelig lesning. Jeg sier dette i forbindelse med Sivilombudsmannens årsmelding fordi Sivilombudsmannen tar mange av disse sakene. Men allikevel ser vi at det stopper opp nettopp fordi man ikke har muligheten eller evnen, rent faktisk, til å bruke de rettighetene som loven faktisk gir dem. Det handler ikke bare om penger, men det handler om faktisk mental kraft til å stå i det over lang tid, som det ofte krever. Særlig gjelder det dem som kalles for – og jeg sier kalles for – de svake i samfunnet som kommer i en slik situasjon. Dette er det veldig viktig at Stortinget har tung oppmerksomhet rundt, og jeg sier det i denne debatten. Jeg ser at sivilombudsmannen og hans folk prisverdig er til stede og hører at han har Stortingets støtte i å følge opp denne typen enkeltsaker på en kraftfull måte.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2017-06-14:
Med presidentens tillatelse vil jeg legge til en ting i forlengelsen av den diskusjonen vi hadde i forrige sak. Representanten Karin Andersen nevnte nemlig digitaliseringen. Det at Nav-kontorene nå stenger dørene for folk, og at man må henvende seg via nettet mange steder for å få sine rettigheter, gjelder også den saken som vi snakker om nå. Det var ikke meningen at det skulle bli sånn, men det blir sånn fordi man i systemene mener det er nødvendig for å klare jobben. Ofte kan da det enkelte menneske falle veldig gjennom. Som presidenten kanskje oppdaget, kom sakene litt fort på kontroll- og konstitusjonskomiteen i dag. Det er vårt ansvar å følge opp overfor salen, så det er i og for seg ikke noe galt med det, bortsett fra at det var ikke egentlig uttrykk for noen nonchalanse fra vår side når det gjelder EOS-utvalgets årsmelding, men vi rakk rett og slett ikke fram. Saken gikk, og det får stå slik det står. Jeg vil si herfra nå at det er stor tilslutning i kontroll- og konstitusjonskomiteen for det arbeidet som EOS-utvalget har gjort. Jeg kvitterer ut den saken ved å si dette fra mitt ståsted, og beklager vår manglende tilstedeværelse. Så er det statsrådsprotokollene for annet halvår 2016. Det knytter jeg bare noen veldig korte kommentarer til, for dette er en enstemmig innstilling fra kontroll- og konstitusjonskomiteen. Gjennomgangen av statsrådsprotokollene er en grunnlovfestet oppgave i henhold til Grunnloven § 75 f, og etter Stortingets forretningsorden § 14-9 første ledd er det kontroll- og konstitusjonskomiteen som skal gjennomgå protokollene og avgi sin innstilling til Stortinget. Komiteen har merket seg at det ikke har vært noen dissenser i regjeringen i perioden fra 1. juli til 31. desember 2016. Komiteen har ikke noe å bemerke verken til benådningssakene eller til embetsutnevnelsene i den aktuelle perioden. Forskriftene som er fastsatt, endret eller opphevet av Kongen i statsråd, inngår som en del av komiteens halvårlige gjennomgang. Komiteen har i denne omgang ikke funnet grunnlag for å be Stortingets utredningsseksjon om å gjennomgå utvalgte forskrifter, og har ingen merknader til forskriftene som er fastsatt, endret eller opphevet i annet halvår 2016. Med dette anbefaler jeg komiteens enstemmige innstilling om gjennomgangen av statsrådets protokoller for perioden 1. juli til 31. desember 2016.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2017-06-14:
Det er to ulike representantforslag, som begge gjeld temaet valdtekt og korleis ein skal kjempe mot det, som er grunnlaget for denne debatten. Som saksordførar for begge sakene vil eg først få takke komiteen for godt samarbeid. Eg vil også understreke at dette problemet er noko vi tverrpolitisk meiner er viktig både å diskutere og ikkje minst å gjennomføre tiltak mot. Valdtekt er sterkt krenkjande og svært alvorleg kriminalitet, og konsekvensane er langvarige for mange som blir utsette for det. Derfor må samfunnet gjere målretta tiltak for å hindre at valdtekt skjer, og også styrkje oppfølginga av valdtektsoffra. Ein viktig del av arbeidet mot valdtekt er faktisk å få dømt fleire gjerningspersonar. Slik statistikken er no, med så få domfellingar i forhold til talet på meldingar, er den potensielle straffa lite avskrekkande all den tid dei fleste gjerningspersonane faktisk går fri. For å oppnå fleire domfellingar er det viktig at fleire melder raskt etter overgrepet, at politiet gjennomfører ei effektiv og god etterforsking, at saka såleis blir av høg nok kvalitet til å kome opp for retten og helst fører til ei rett avgjerd der. I rettssystemet ser det også ut til at det er grunn til å ha ei betre opplæring av lekdommarane, særleg med tanke på korleis haldningar kan påverke oppfatninga av skuldspørsmålet. Det er ikkje greitt viss valdtektsmenn går fri fordi nokre av dommarane meiner påkledninga til offeret er relevant for skuldspørsmålet. Går vi langt nok i den retninga, må vi alle snart pakke oss like mykje inn på varme sommardagar som det vi gjer om vinteren. Det er viktig å få fram at korleis ein kler seg eller ter seg, ikkje er relevant. Det som er relevant, er om begge partar er frivillig med på det som skjer, eller ikkje. Dei to representantforslaga inneheld begge forslag som går på dette med haldningar knytte til valdtekt og opplæring av lekdommarar, og om m.a. overgrepsmottak. Eg reknar med at dei enkelte partia som står bak framlegga, seier sjølve meir om innhaldet i desse. For Senterpartiets del vil eg til slutt understreke at vi har vore opptekne av at forslaga skal vere mest mogleg konkrete og forpliktande, og at dette har vore avgjerande for kva forslag vi står bak i dag. Eg tek opp dei forslaga Senterpartiet er ein del av, og eg vil varsle at vi kjem til å støtte forslag nr. 4, frå Kristeleg Folkeparti.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2017-06-14:
Riksadvokaten leverte ein rapport 28. april om kvaliteten på valdtektsetterforsking. Funna i rapporten er at norsk politi er for dårleg på sporsikring i valdtektssaker, at kvaliteten på avhøyr varierer, og at bruk av skjulte etterforskingsmetodar aldri blir vurdert, i tillegg til andre manglar. Den 10. mai sende statsråden brev til justiskomiteen i samband med desse to representantforslaga om valdtekt, som vi debatterer i dag, der han uttaler at han ikkje har direkte planar om å leggje fram ein ny handlingsplan mot valdtekt. Men eit par veker seinare, den 29. mai, uttaler han til VG at han lover at det skal kome ein ny handlingsplan mot valdtekt. Som vist låg kunnskapen om kvaliteten på valdtektsetterforskinga føre allereie då statsråden sende sitt brev til justiskomiteen. Derfor vil eg spørje kva som er årsaka til at statsråden har endra meining i løpet av mai månad.
Margunn Ebbesen (Høyre), 2017-06-14:
Det gjelder egentlig bare en stemmeforklaring, for jeg sa ingenting i innlegget om det løse forslaget fra Kristelig Folkeparti. Det kommer vi, fra Høyre og Fremskrittspartiet, ikke til å støtte.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2017-06-14:
Jeg vil takke statsråden for et godt innlegg. I min verden opererer vi heller ikke med uforpliktende handlingsplaner, derfor formulerte vi forslaget som å be om en ny handlingsplan, uten å tenke på det, og det er derfor Kristelig Folkeparti stemmer for det som ligger i Kristelig Folkepartis Dokument 8-forslag, og ikke for det som står i Arbeiderpartiets, for en kan jo ikke stemme for to nesten identiske forslag. Jeg er også glad for det man trekker fram når det gjelder voldtektsmottak. Det er riktig som statsråden sier, at det bare har vært et år, og jeg får gode signaler fra Agder, der det har virket å fungere veldig godt. Det har vært en stor økning, og det viser også at en har tillit til det. Men det tilbakemeldingene der går ut på, er at når det gjelder barn, har man kompetanse ned til 15 år, og at de kan man motta på voldtektsmottaket, men at de som er under 15 år, og i alle fall 14 år, blir tatt hånd om av barneleger istedenfor, som har en helt annen oppfølging og apparat rundt. De har ikke samme kompetanse på vakt døgnet rundt. Derfor er et av forslagene som ligger til behandling i dag, nettopp om dette. Er statsråden enig i at det er en viktig problemstilling å sikre den samme kompetansen for barn?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2017-06-14:
Dette er den siste saken vi behandler knyttet til menneskehandel i denne perioden, og samarbeidspartiene har prioritert den høyt i budsjetter og ulike andre tiltak. Jeg er glad for engasjementet statsråden viser for å bekjempe vår tids slaveri. Samtidig, da jeg hørte innlegget til statsråden, var jeg litt usikker på i hvor stor grad han var villig til å følge opp forslagene som ser ut til å få flertall i dag, men som regjeringspartiene ikke står bak. Som han har presisert mange ganger, vil han selvsagt følge opp det som Stortinget vedtar, både det som går på en sentral enhet, og det som gjelder avhør på barnehusene. Vi er fullt klar over at det vil være krevende, at det vil ha kostnader, men det vil være veldig viktig for ofre for menneskehandel. Mitt spørsmål er ikke om han har tenkt å følge opp, men når han ser for seg at det er mulig å gjennomføre og iverksette det?
Iselin Nybø (Venstre), 2017-06-14:
Det er et stort samfunnsproblem at for få blir dømt for voldtekt. Det er også et problem at det blir tatt ut for få tiltaler mot voldtekt, og det er et stort problem at det er for få anmeldelser av voldtekt. Det er klart at det er mange ting som ligger bak dette, men en av de viktige tingene, er det som skjer hos politiet. Det er viktig at de som er ofre for voldtekt, føler seg trodd og tatt på alvor. Det er viktig at det er en god etterforskning, som igjen kan gi grunnlag for tiltale og en eventuell domfellelse. Det var mange grunner til at vi ble enige, og til at det er et bredt flertall bak politireformen. En av grunnene er nettopp at vi må klare å gjøre en bedre jobb i disse viktige sakene. Så mitt spørsmål til justisministeren er: Hva gjør vi ute i politidistriktene for at nettopp sånne saker som dette blir behandlet på en enda bedre måte enn det har vært gjort til nå?
Iselin Nybø (Venstre), 2017-06-14:
Jeg vil begynne med å takke forslagsstillerne fra Kristelig Folkeparti for å ha tatt opp saken. Den gruppen som denne saken handler om, er en av de mest sårbare gruppene vi har. Det som de har gått igjennom, er nesten utenkelig. Det er i alle fall vanskelig å forestille seg alt de har opplevd på veien til der de måtte være i dag. Det gjør at mange av disse er svært sårbare og utsatt for å bli ofre for både kriminelle nettverk og menneskehandel. Det er alvorlige problemstillinger vi diskuterer her. Venstre kommer til å støtte komiteens tilråding. Vi kommer også til å støtte forslagene fra mindretallet, og jeg har lyst å gi en stemmeforklaring. Jeg er opptatt av at politireformen skal ha en virkning også for denne gruppen. At vi styrker politiet på den måten som vi nå er i ferd med å gjøre, må kunne ses igjen også når vi snakker om disse menneskene, som kanskje er blant de mest sårbare vi har i dette landet. Jeg har lyst å knytte kommentarer til to av forslagene, og det gjelder for det første mindretallsforslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti, om å opprette et team: Det er gode erfaringer med å jobbe teambasert fra før. Jeg mener at det som er viktig, er at det er folk der dette skjer. Man kan ikke ha ett team som sitter i Oslo, og som skal ha kontroll på alt som skjer der ute. Det må være team som er ute, der dette skjer, som kan fange opp de strømningene som er. Det må være team som består av folk med ulik kompetanse, der politiet bør være blant dem som bidrar med sin kompetanse. Jeg vil også si noe om den sentrale enheten. Det framgår av representantforslaget fra Kristelig Folkeparti at man kan tenke seg en sentral enhet som er opprettet både i barnevernet og i politiet. Slik vi ser det, er det viktig at en slik sentral enhet fokuserer mer på barna og behovene de har, enn på etterforskningsdelen av denne problemstillingen. Så for oss er det mest naturlig at vi ser en slik sentral enhet knyttet opp mot barnevernet, nettopp for å ivareta barnas behov og hensynet til barna. Jeg synes det er en viktig sak som er tatt opp, og jeg håper at det blir flertall for flere av forslagene, for jeg tror det er viktig at vi som folkevalgte tar vare på den gruppen som ikke klarer å ta vare på seg selv. Det er også vår oppgave.