Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2000-06-13:
Som saksordfører for innstillingen til Ot.prp. nr. 28 for 1999-2000 vil jeg innlede med noen rosende bemerkninger. Regjeringen Bondevik skal ha ros for å ha lagt fram en omfattende og vel gjennomarbeidet proposisjon om seksuallovbrudd som inneholdt viktige og nødvendige veivalg for holdninger og straffereaksjoner i vår tid. Med ganske få unntak får regjeringen Bondeviks proposisjon omfattende tilslutning fra et stort flertall i dag. På enkelte punkter går komiteen lenger enn proposisjonen, og jeg mener det er riktig å si at ropene om liberalisering på seksuallovens område er besvart med et godt begrunnet og rungende nei! Dernest vil jeg gi en stor, gul rose til regjeringen Stoltenberg for ikke å ha trukket tilbake Bondevik-regjeringens proposisjon. Og endelig vil jeg berømme hele komiteen for et grundig, målrettet og konstruktivt samarbeid for å gi samfunnet og rettsvesenet de svar og det verktøy som skal til for å gi trygghet, gjensidig respekt mellom kjønnene og nødvendige reaksjoner til korrigering. Jeg vil også innledningsvis gi en summarisk oversikt over hva det er dagens innstilling forteller. Hovedformålet har vært å styrke kvinners og barns vern mot seksuelle overgrep. Det vil vi oppnå ved at grovt uaktsom voldtekt kriminaliseresat domstolene skal ta i bruk hele strafferammenat ofrenes rettsvern bedresat voldtektsbestemmelsen utvidesat vi sterkt understreker straffansvaret ved overmaktsforhold, altså at misbruk og utnyttelse av stilling, tillitsforhold og avhengighet er straffbartat samleiedefinisjonen for barn under 14 år bes vurdert utvidet, slik komiteen anbefalerat overgrep som utføres på en særlig smertefull eller krenkende måte eller av flere i fellesskap, kvalifiserer til lovens strengeste straffat justiskomiteen i forbindelse med de årlige statsbudsjetter får opplysninger om status og statistikk for voldtektssaker ved samtlige politikamreat kvinner sikres bedre mot injuriesøksmål i forbindelse med beskyldning om voldtektat dagens seksuelle lavalder på 16 år beholdesat foreldelsesfristen for overgrep mot barn under den seksuelle lavalder ikke i noen sammenhenger begynner å løpe før fra det tidspunkt barnet fyller 18 årat muligheten for langsiktige skadevirkninger alltid skal tas i betraktning ved straffeutmåling i saker som gjelder overgrep mot barnat overgrep mot barn som hovedregel skal føre til tap av stilling som innebærer kontakt med barn at det kriminaliseres å kjøpe seksuelle tjenester fra personer under 18 år at det er annonseforbud for prostituertes tjenester at all befatning med barnepornografisk materiale skal være straffbart at vi får et utstillingsforbud som gjør det ulovlig i ervervsøyemed offentlig å stille ut nakenbilder eller kjønnslige skildringer som er egnet til å vekke anstøt Det vil sannsynligvis aldri være mulig å gardere seg 100 pst. mot overgrep og krenkelser av medmennesker. Men det er og vil fortsatt være en nødvendig del av oppdragelse og læring at den enkeltes frihet og rettigheter ikke kan gå lenger enn dit hvor disse støter an mot medmenneskets integritet; mot min nestes tilsvarende frihet og rett til å bli respektert. Gjennom den innstillingen vi i dag sier ja til, gir Odelstinget, og dernest Stortinget, klar beskjed. Det er en klar melding til oss alle om at ingen mennesker er noens eiendom som en fritt kan gjøre med som en vil, har begjær til eller har maktmulighet til. I særlig grad adresserer jeg mitt eget kjønn, for det er vi gutter og menn som i de aller fleste tilfellene er de som forbryter seg. Men innstillingen er også en måte å slå i bordet på overfor domstolene. Justiskomiteen har gang på gang i ulike sammenhenger påpekt at lovgiverens intensjon med strafferammene for forbrytelser for sjelden imøtekommes når dommer avsies. Det kan umulig være korrekt at seksualforbrytelsene jevnt over kvalifiserer til en lavere del av strafferammen. Innstillingen er et sterkt uttrykk for at domstolene må skjerpe seg i forhold til å utnytte hele strafferammen. Jeg vil kort gå inn på enkelte av punktene i innstillingen, spesielt de med materielle endringer i forhold til gjeldende lov. I den alminnelige folkeoppfatningen virker det som om det brer seg en tiltagende oppgitthet over norsk rettsvesen, ikke minst i tilknytning til spørsmål om voldtektssaker. Det påstås å være et fåtall av faktiske voldtekter som blir anmeldt, fordi det nesten ikke er mulig å få noen dømt for slike overgrep, og blant de sakene som etterforskes, er det i sin tur et mindretall som ender med domfellelse. Belastningen for offeret er stort, både i etterforskningsperioden og under rettssaken. Dessuten er det den senere tid også kommet inn i bildet et ytterligere kompliserende moment for den som påstår seg voldtatt, nemlig muligheten for injuriesøksmål på grunn av ærekrenkende beskyldninger mot overgriperen. Dette sammen med den vanskelige bevisbyrden offeret har, gjør det forståelig at mange resignerer fordi det sikkert ikke kommer noe ut av det likevel. Komiteen er enstemmig i at faktiske voldtekter skal føre til straff, men vi er uenige om hva som er beste måten å gå fram på. Flertallet, som på dette punktet er Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, vil som departementet kriminalisere grovt uaktsom voldtekt. Vi mener dette vil styrke rettsvernet for offeret uten at det innebærer noen tilsvarende svekkelse av rettssikkerheten for gjerningspersonen. Med bestemmelsen vil vi gjøre det vanskeligere å bruke unnskyldningen: Jeg trodde hun ville det. Det er grovt uaktsomt dersom det foreligger «en kvalifisert klanderverdig opptreden som foranlediger sterke bebreidelser for mangel på aktsomhet», som det heter i juridisk språkbruk. I dagligtale vil vi vel omtale det som at en person har vist total mangel på gangsyn og handlet stikk i strid med det som et alminnelig fornuftig og hensynsfullt menneske ville ha gjort i tilsvarende situasjon. Flertallet er klar over de innvendinger som har blitt framført mot kriminalisering av grovt uaktsom voldtekt, bl.a. at det kan resultere i at forsettlige voldtekter kan bli pådømt som uaktsomme og dermed gi lavere straff. Det er ikke flertallets intensjon at rettsvesenet skal velge enkleste løsning, men foreta seriøs etterforskning og domsavsigelse i overensstemmelse med de faktiske forhold. Vi mener dessuten at gjennom utvidelsen med «grovt uaktsom» vil flere voldtekter bli avslørt og pådømt. Det er viktig og nødvendig at ansvaret blir plassert der det rettelig hører hjemme, nemlig hos overgriperen og ikke hos offeret. Når det gjelder adgangen til å reise ærekrenkelsessak etter anmeldelse for voldtekt, mener alle i komiteen, bortsett fra Fremskrittspartiet, at det er særdeles uheldig at norsk rett gir beskyttelse for mannens ære gjennom injurielovgivningen, mens den integritetskrenkelsen det er for kvinnen å bli utsatt for voldtekt, kommer i annen rekke. Sakene i rettssystemet den senere tid har vist at det ikke er selve anmeldelsen som ligger til grunn for injuriesøksmålet, men det at anmelderen har fortalt om den påståtte voldtekten til andre. Flertallet i komiteen er av den oppfatning at det vil være urimelig om personer som mener de har vært ofre for en seksualforbrytelse, ikke skal kunne ha mulighet til å fortelle sin historie når dette er nødvendig for å bearbeide eller behandle konsekvensene av hendelsen, uten å måtte tenke på risikoen for injuriesøksmål. Men selvsagt åpner vi ikke opp for muligheten til å spre rykter uten at det kan få konsekvenser. Også den som beskyldningen rettes mot, har krav på den beskyttelse som loven fortsatt skal gi. Voldtektsbestemmelsen blir nå utvidet til å ramme den som «skaffer seg» seksuell omgang. Det kan være ulike årsaker og varierende bakgrunn for at noen ikke er i stand til å yte den motstand mot uønsket seksuell omgang som kjennetegnes ved rop, kamp, bitt, kloring osv. Dersom det er sammenheng mellom en truende atferd og manglende motstand, eller mellom voldelige trusler og seksuell omgang, så skal det være tilstrekkelig til fellelse etter voldtektsbestemmelsen. På dette punktet får vi også en straffeskjerpelse ved at maksimumsstraffen økes til ti års fengsel, og at det settes en minimumsstraff på ett år for samleie oppnådd ved trusler. Komiteen er svært opptatt av å understreke at barn ikke må bedømmes ut fra voksnes reaksjonsmønstre eller voksnes tankegang. Barn skal forstås, behandles og beskyttes ut fra sitt nivå. Vi påpeker det flere ganger i innstillingen, f.eks. i denne sammenhengen som gjelder å yte motstand, eller i opplevelsen av om en seksuell aktivitet er samleie eller noe annet. Det er vesentlig at skyld og ansvar alltid plasseres der det hører hjemme, nemlig hos overgriperen. Jeg vil i denne konteksten også trekke inn et punkt hvor det synes som om proposisjonen er uklar, men hvor komiteen vil være krystallklar. Det dreier seg om muligheten for at langsiktige skadevirkninger skal brukes som straffeskjerpende moment. Komiteen sier ja til at dette alltid skal tas i betraktning ved straffeutmålingen i saker om overgrep mot barn. Rettspraksis har til nå ikke regnet det som utuktig omgang å tvinge noen til å utføre seksuelle handlinger med seg selv. Dette vil vi nå endre ved at vi setter inn et nytt straffealternativ i § 192 første ledd, som kan lyde: «c) ved vold eller ved truende atferd får noen til å ha seksuell omgang med en annen, eller til å utføre tilsvarende handlinger med seg selv.» Komiteen mener slike forhold er like straffverdige som om voldtektsmannen selv hadde utført overgrepene. Ja, kanskje er en slik framgangsmåte som omtalt, særlig ydmykende for offeret. Når det gjelder samleiedefinisjonen, mener komiteen at denne bør utvides i forhold til barn under 14 år. Vi mener det ikke er avgjørende om penis er trengt helt inn i vagina for at dette skal oppleves som samleie for et barn. Vi mener også at det bør foretas en ny vurdering av om samleiedefinisjonen også bør omfatte inntrengning med fingre i endetarmsåpning eller skjede, og ber departementet komme tilbake med en vurdering av dette. Spesielt for barns vedkommende kan slike overgrep oppfattes like krenkende som et samleie. Komiteen slutter seg til departementets forslag til utvidelse av strafferammen for overgrep som er utført på en særlig smertefull eller krenkende måte, eller av flere i fellesskap. At slike overgrep kvalifiserer til lovens strengeste straff, er komiteen helt enig i. I vedtak i Innst. O. nr. 38 om bedre rettsvern for barn, som undertegnede var saksordfører for våren 1998, ble det bestemt: «Ved overtredelse av § 195 skal fristen likevel regnes fra den dag fornærmede fyller 18 år.» Dette førte til den utilsiktede konsekvens at det likevel var en aldersgruppe av barn, nemlig de mellom 14 og 16 år, som foreldelsesfristen skulle begynne å løpe for fra den dag det straffbare forhold opphørte. I den innstillingen vi vedtar i dag, beslutter vi at det uansett er 18-årsgrensen som skal være begynnertidspunktet for foreldelsestidspunktet for dem som ikke har nådd den seksuelle lavalder når det straffbare forholdet opphører. I den samme nevnte innstilling understreker vi betydningen av at de praktiske forholdene som teknisk utstyr og personell, avhørsrom, kontakt med sakkyndige eller særlig skikkede personer er lagt til rette på forhånd, altså før man får inn en konkret anmeldelse. Vi understreket også betydningen av at politi og domstol har en beredskap for slike saker, slik at sakens framdrift ikke forsinkes fordi de praktiske sider av saken ikke er ordnet. Også i dag finner vi det helt nødvendig å understreke betydningen av et godt fungerende samarbeid mellom de forskjellige instanser. Kompetansen hos dem som skal bistå både offer og overgriper, må kontinuerlig bygges opp. Komiteen er innforstått med at det er vanskelig å bygge opp kompetanse på alle lokale politistasjoner/lensmannskontor eller primærhelsetjenesten i slike saker. Derfor er det viktig å følge rådet fra prosjektrapporten «Seksuelle overgrep mot kvinner og barn», utarbeidet av Kvinneuniversitetet Nord i 1998. Noen regionale etterforskningssentra kan være et viktig tiltak for å høyne kompetansen ved at man samler og bygger opp kunnskap blant noen tjenestemenn, helsepersonell eller påtaleansvarlige, som så kan bistå de forskjellige distriktene etter behov. I forbindelse med de årlige statsbudsjetter vil justiskomiteen be om opplysninger om status og statistikk for voldtektssaker ved samtlige politikamre. Slik vil vi etterprøve og kontrollere at komiteens målsetting blir nådd. Fremskrittspartiet foreslår flere økninger av minstestraffer som flertallet i komiteen ikke støtter. Men på ett område hvor det allerede er innført minstestraff, nemlig for voldtekt, mener Kristelig Folkeparti, Høyre og Senterpartiet at denne bør heves til to år. Dette forslaget får flertall ved at Fremskrittspartiet gir det subsidiær støtte. Spørsmålet om hormonbehandling av overgripere rekker jeg ikke å gå inn på, heller ikke det som dreier seg om rettighetstap. Men jeg finner det viktig å understreke bestemmelsen om at misbruk av overmaktsforhold ikke skal begrenses til alvorlig misbruk. Enhver som misbruker sin stilling som sjef/leder/overordnet/prest/sjelesørger/idrettsleder o.a. til å skaffe seg seksuell omgang med noen vedkommende er i overmaktsforhold til, er straffverdig. Det blir heretter kriminelt å kjøpe seksuelle tjenester fra personer under 18 år. Med bakgrunn i at Sverige kriminaliserte alt kjøp av seksuelle tjenester med virkning fra 1. januar 1999, støtter komiteens flertall departementets syn om nøye å følge utviklingen på den andre siden av Kjølen, og ut fra erfaringen der eventuelt vurdere utvidelse av forbudet hos oss. Når det gjelder pornografi på Internett, må jeg bare henvise til innstillingen. Barneombudet får mange henvendelser fra foreldre og ungdom som reagerer sterkt på at barn utsettes for pornografi. Hele komiteen støtter Barneombudets ønske om klare retningslinjer, både når det gjelder bladindustrien som retter seg til barne- og ungdomsgruppen, og for hotellbransjen. Komiteen mener det er viktig at barn ikke utsettes for «gratispornografi» på hotellets TV-kanaler. Kristelig Folkeparti ber departementet ta initiativ til at det blir utarbeidet slike retningslinjer som Barneombudet etterlyser. La meg til slutt peke på det faktum at barn og unge utsettes for et betydelig press i retning av å oppfatte også seksualitet og kjønnsliv som en vare som kan tilbys og etterspørres. Derfor vil Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet innføre et såkalt utstillingsforbud mot blader og bilder som på offentlig sted er egnet til å vekke anstøt. Det har over år vært arbeidet for å få salgssteder til å stille ut og selge pornoblader på en diskret måte, uten at dette har gitt tilfredsstillende resultat. Det er med stor glede jeg anbefaler komiteens innstilling.