Siri A. Meling (Høyre), 2005-06-08:
Vår kulturarv gir oss muligheten til å sette oss selv inn i et større perspektiv. Kunnskap om fortid gir forståelse for nåtid og retning for framtid. Som samfunn har vi en forpliktelse til å ta vare på kulturarven også for kommende generasjoner. Det er hele 18 år siden forrige stortingsmelding om kulturminnepolitikken ble lagt fram, og jeg vil gi honnør til Regjeringen og statsråden for på denne måten å bidra til å revitalisere kulturminnepolitikken. Regjeringen foreslår en tiltakspakke som skal gjelde fram til 2020, og som skal sikre at mangfoldet av viktige kulturminner og kulturmiljøer begrenses til ikke å overstige 0,5 pst. pr. år. Mange kulturminner er i privat eie eller tilhører ulike stiftelser. For å ta vare på denne arven for framtiden er vi helt avhengig av at eierne er motiverte og positive til dette. Da er det også viktig at de føler seg verdsatt og skikkelig tatt vare på av samfunnet. Høyre er opptatt av dette aspektet, og vi er tilfreds med flere forhold som meldingen angir. Tilskuddene til kulturminner i privat eie eller eid av stiftelser skal mer enn fordobles ut fra dagens nivå. Meldingen varsler en økning på 175 mill. kr pr. år, og at økningen i dette beløpet skal skje over en fireårsperiode. Satsingen vil omfatte midler til å sikre, sette i stand og vedlikeholde fredede og fredningsverdige kulturminner og kulturmiljøer. Når det gjelder kulturmiljøer, må en ta høyde for at bygninger også her påføres krav som denne tilskuddsposten må kunne være med på å dekke. Restaurering, vedlikehold og drift eller innskrenkninger av muligheter for næringsdrift som følge av at et objekt er fredet, har sin kostnadsside. Jeg var nylig i Ålesund og besøkte eieren av en fredet eiendom, nemlig Kongens gate 10B og 12. Etter en brann ble huseier pålagt å sette eiendommen i stand etter antikvariske prinsipper. Merkostnadene forbundet med dette er beregnet til 6–7 mill. kr, og ennå er ikke alt arbeidet utført. Det sier seg selv at merkostnader i denne størrelsesordenen representerer en stor byrde for huseieren. Det er derfor positivt at en enstemmig komite sier at tilskudd skal ta høyde for de merkostnader som følger av brann på fredede og verneverdige bygg. Det er viktig at eierne føler at deres rettigheter blir ivaretatt, og at de har en god dialog med vernemyndighetene for å være motivert til å ta vare på kulturminnene. Det er positivt at flertallet i komiteen slutter seg til at det i framtidige verneprosesser bør være obligatorisk at det skal foretas en utredning som skal kartlegge de økonomiske konsekvensene av et fredningsvedtak, eventuelle endringer i mulighetene for næringsutøvelse samt framtidige ressursbehov, og at denne utredningen foretas i samarbeid og dialog med eier. Dette kan legge grunnlaget for et bedre og mindre konfliktfylt vern av våre kulturminner for framtiden. Det samme gjelder i spørsmål om erstatning. Jeg er glad for at et flertall i komiteen anmoder Regjeringen om å utrede dette nærmere, også forholdet mellom bl.a. kulturminneloven og plan- og bygningsloven. Når det gjelder midlertidig fredning etter kulturminneloven, er det i dag ingen tidsbegrensning i forhold til når et endelig vedtak skal foreligge. Dette innebærer at en midlertidig fredning kan eksistere i mange år før endelig beslutning tas, med de konsekvenser dette har for eierne – enten det dreier seg om fredning av murbebyggelse, som på Grünerløkka her i Oslo, eller det dreier seg om hus og områder, som i Sogndalstrand i Rogaland. Dette lille kystsamfunnet har hatt en midlertidig fredning i 11 år. Det sier seg selv at 11 år er altfor lang tid, med den uvisshet og usikkerhet dette skaper for dem som har eiendommer i området. Derfor er det bra at meldingen varsler at departementet vil fastsette frister for gjennomføring av fredningsprosesser, bl.a. en absolutt frist for når en permanent fredningssak skal starte etter at et midlertidig vedtak er fattet. For Høyre er det viktig at dette følges nøye opp. Jeg har forståelse for at det kan synes vanskelig å sette en standardfrist for når et endelig vedtak skal fattes. Dette vil nok variere ut fra størrelse og kompleksitet i hvert enkelt tilfelle. Allikevel bør det vurderes, om ikke annet for hvert enkelt prosjekt, å ha en tidsramme for når et endelig vedtak skal foreligge. Dette vil gjøre prosessen mer forpliktende for alle parter. Til slutt vil jeg peke på betydningen av at vi får en gjennomgang av distriktsinndelingen av våre arkeologiske områder. Det at landet er inndelt i ulike distrikter av meget varierende størrelse, og at hver ansvarlig institusjon har monopol i eget område, gjør at en trenger en gjennomgang ut fra et brukerperspektiv. Vi trenger en gjennomgang for å se om ressursene utnyttes på en god og optimal måte. Personlig tror jeg kanskje at større åpenhet og konkurranse mellom de ulike aktørene vil kunne bidra til en bedre ressursutnyttelse og en bedre tjeneste overfor de instanser som har behov for å få foretatt arkeologiske undersøkelser i et område.