Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-05-27:
Jeg møtte en gang noen i barnevernet som sa til meg at det handler om å komme for seint så tidlig som mulig, og det er det vi snakker om. Jeg vil takke interpellanten, og jeg vil også takke statsråden, for at man har tatt opp saken, og fordi det jobbes med dette. Det er utrolig viktig. Sjøl har jeg besøkt veldig mange barnevern, og det var veldig tydelig at barnevernet måtte styrkes. Det veldig mange i barnevernet sa, var at de ikke hadde tid og ressurser til å hjelpe dem som det ikke var helt kritisk for. Foreldre eller ungdom som sjøl innså at de trengte hjelp, ble ansett for å være i en situasjon der de ikke kunne bli prioritert med de knappe ressursene som var. Det er en av grunnene til at vi, da vi satt i regjering, styrket barnevernet kraftig, med 800–900 stillinger ute, for å kunne ha kapasitet til å ta imot alle og hjelpe alle familiene på en bedre måte. Men det også veldig mange i barnevernet har fortalt meg, som jeg hører flere her også har hørt, er at de strever med at noen familier der barn absolutt trenger hjelp, sier nei til frivillige hjelpetiltak. Derfor er SV også opptatt av at vi følger opp det som Raundalen-utvalget sa om dette. Jeg er veldig klar over alle de problemene som følger med dette. Det er veldig mange medrepresentanter som har vært oppe og snakket om det, så det trenger jeg ikke å gjenta. Men det er viktig at det er barnets beste som må være førende for det vi gjør, også når foreldrene ikke innser hva som er barnets beste. Det betyr at det å ha et barnevern som må styrkes når det gjelder kompetanse, bl.a. det å ha evnen til å snakke med både voksne og barn på en måte som gjør at man ikke føles så truende, og er så truende, er utrolig viktig. Men det at flere barn trenger tiltak uten at det nødvendigvis er så alvorlig at de må flyttes ut av hjemmet, mener jeg også er ganske åpenbart. Og jeg ønsker at de mulighetene skal bli brukt. Det å skaffe de som jobber i barnevernet, og også de som jobber i andre deler av samfunnet, god kunnskap om og innsikt i unger som trenger hjelp, er viktig. For det er slik for veldig mange av oss at vi tror ikke noe på det før vi lærer oss hvordan vi skal se det. Så jeg er veldig glad for det som blir sagt om at man skal jobbe videre med dette, og at det er ulike måter det kan gjøres på, både med tilsyn og med ulike tiltak. Hvis vi skal få dette til, tror jeg ikke vi kommer unna at regjeringen må øke satsingen på barnevernet generelt, for det å følge opp folk som i utgangspunktet er skeptiske og kanskje også redde for barnevernet, er veldig krevende. Dette kan også være familier som ikke har norsk som morsmål, og som har en annen kulturbakgrunn, der forholdet mellom foreldre og barn er helt annerledes enn det vi aksepterer i Norge. Det tror jeg vi bare må tørre å snakke om, for sånn er det. Og da er det også veldig lett å spre disse skumle fordommene om hva barnevernet egentlig er, at det er noen som bare kommer og tar ungene, og som ikke er der for å hjelpe deg. Så hvordan går det med barnevernsbarna? Mange av dem har det vanskelig. Og vi vet ikke hva som skyldes den vanskelige barndommen eller at noen av dem ikke har fått god nok hjelp av barnevernet. Det kan skyldes begge deler. Men det er vanskelig å konkludere med at det bare er barnevernet, og det man gjør i barnevernet, som har ansvaret for dette. Så jeg er veldig enig i at vi skal være forsiktige med hvordan vi omtaler dette. Jeg mener også det er åpenbart at de som trenger oppfølging etter at de er 18, må få det, for det er ikke mange som ikke trenger det. Til slutt: Ja, det er riktig at mange kommer fra vanskeligstilte familier, men det å ha en beskjeden evne til å sette barnet først, er ikke noe som bare finnes hos vanskeligstilte mennesker med dårlig råd. Det finnes i de beste og kanskje også i de såkalte aller beste familier.