Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1998-11-24:
Den saken som vi nå har til behandling her i Stortinget, har ligget og godgjort seg siden før sommerferien. Jeg har registrert at stadig flere har uttrykt sympati for dette Dokument nr. 8-forslaget vårt, og jeg føler at tiden har jobbet for de synspunktene som ligger bak. Tiden er nok moden for å gjøre en del av dette – for ikke å si overmoden. Jeg er derfor glad for at en enstemmig komite erkjenner behovet for en evaluering av nettopp dette lovverket. Og noe av det mest interessante i den utviklingen som man har sett, er det som har skjedd i Arbeiderpartiet på dette området. Det jeg har registrert både fra interne seminarer, i landsstyreinnstillingen og sågar ved landsmøtebehandlingen av dette spørsmålet, og ikke minst formuleringen fra landsstyret i Arbeiderpartiet hvor det snakkes om en flerdobling av konsesjonsgrensen, er definitivt interessant. Den endrede holdningen har vel skjedd gradvis og er vel ikke blant de holdningsendringene som har skjedd i Arbeiderpartiet over natten på landsmøtet. Jeg vil anta dette hører til det mer veloverveide. Høyres hovedanliggende innenfor konsesjonslovgivningen hva gjelder endringer, er først og fremst å gjøre et eller annet med formålsparagrafen, og vi mener at det å eie en bit av fedrelandet er et gode i seg selv. Derfor mener vi at det i formålsparagrafen til denne loven bør tas inn formuleringer som går på at flest mulig gis adgang til å skaffe seg fast eiendom – at lovgivningen rett og slett legger til rette for at en kan oppnå et slikt mål. Et annet område vi har tatt opp, er det som går på statens forkjøpsrett. I dag er det slik at Landbruksdepartementet og fylkeslandbruksstyret har forkjøpsrett ved eiendomstransaksjoner. Vi mener at den utviklingen vi har sett på dette området, er slik at det aldri har vært mer aktuelt enn nå å stille spørsmål ved hvorvidt denne forkjøpsretten i det hele tatt bør videreføres, subsidiært om den bør videreføres på den måten som den praktiseres i dag. Et annet punkt som vi har tatt opp i dette forslaget, går på dette med statens rett til å fastsette priser. Her er det mange uensartede eksempler som etter mitt skjønn underbygger behovet for i det hele tatt å fjerne dette. Den modellen og de forskriftene som gjelder for fastsettelse av pris på eiendommer, har så mye merkverdig ved seg at de ikke er til å forstå verken for politikere eller dem det gjelder. Vi har sett så mange eksempler på enkeltsaker bare i løpet av det siste året at det er helt utrolig, der investeringer som er gjort, gjerne i de siste årene før en eiendomsoverdragelse, i liten grad har fått utslag ved prisfastsettelsen. Andre ting som i liten grad synes å påvirke prisfastsettelsen, er eksempelvis hvorvidt skog på eiendommen er snauhogd eller hogstmoden – dette avspeiler seg i liten grad i den prisfastsettelsen det offentlige kommer fram til. Hele politikken på dette området er innrettet på kjøper og i veldig liten grad på hvilke interesser selger har. I tillegg mener vi det er nødvendig med presisering i loven om at de vilkårene som settes ved konsesjonsbehandlingen skal ha en klar hjemmel i lov og ligge innenfor de formål som loven angir. Dette har med flere forhold å gjøre, ikke minst med det som gjelder rettssikkerhet for borgerne. De skal vite at de betingelsene som settes, har hjemmel i vilje hos lovgiver. Vi skal være klar over at den saksbehandlingen som finner sted, uansett hvor det er – om det er på kommuneplan eller på fylkesplan eller til slutt i departementet – i stor grad går på skjønnsutøvelse. Det er mange eksempler på at denne skjønnsutøvelsen varierer sterkt fra kommune til kommune og fra fylke til fylke. Og ikke minst innenfor et lovverk hvor det er så stor grad av fullmaktslovgivning, er det viktig at man gjør hva man kan i forhold til å sikre rettssikkerheten for borgerne. Det siste punktet vi har tatt opp i vårt forslag, går på en nedre konsesjonsgrense. Konsesjonsgrensen på 5 dekar har vel stått uendret siden konsesjonsloven ble innført tidlig på 1970-tallet. Vi foreslår at denne bør endres til 50 dekar. Den tid må definitivt være forbi da 5 dekar er den eneste fornuftige og logiske grensen. Når grensen er så lav, er konsekvensen at et utrolig stort antall saker som gjelder konsesjon, skal behandles av saksbehandlere og politiske organer i kommunene. Det er store samfunnsmessige kostnader knyttet til dette, både ved at det offentlige har store utlegg til saksbehandlingen og ved de privatøkonomiske ressurser som settes inn for at en skal oppnå det ønskede resultatet. De av oss som har hatt en lokalpolitisk karriere – hvis en skal kalle lokalpolitikk for karriere – har opplevd, og det til overmål, det engasjementet som både kjøpere og selgere viser for å nå sine mål, og det gjelder også alle dem som ønsker tilleggsjord i forbindelse med enhver jordlapp som skal selges. Jeg tror det ødes altfor mye ressurser på dette. Jeg tror vi må heve grensen for fri omsetning av en eiendom. Det er derfor spesielt interessant å se at Arbeiderpartiet har flyttet seg – jeg vil si mange hakk i fornuftig retning – og jeg ser fram til den behandlingen som saken vil få etter evalueringen i landbruksmeldingen til våren. Og på bakgrunn av hva som står i innstillingen, og ikke minst på bakgrunn av hva jeg har sett av politisk behandling i andre partier og en del eksempler man har sett på enkeltsaker, som jeg antar har gjort inntrykk på andre politikere enn dem fra Høyre og Fremskrittspartiet, føler jeg meg overbevist om og ser fram til at det blir en endring i den nåværende tilstand som tiden rett og slett har gått fra.