Ivar Kristiansen (Høyre), 2012-03-26:
Putin er igjen valgt til ny president i Russland. For noen er det ganske enkelt slik at mange forventninger dermed er slukket. Imidlertid må vi forholde oss til faktum, med tro på og optimisme med hensyn til at det russiske folk ønsker utvikling, økonomisk fremgang, frihet og demokrati, på samme måte som vi gjør. Det vil naturlig nok være ulike oppfatninger om hva som er viktigst i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. Imidlertid er det svært mye som tyder på at Norge i årene som kommer, kan og bør spille en enda større rolle i våre nordlige områder, inkludert vårt hopehav og samarbeid med Russland, ikke via alenegang. Likevel er dette vårt nærområde og et område som av ulike grunner får større og større internasjonal oppmerksomhet. Stikkord i denne forbindelse er naturlig nok olje, gass, fiskeri, mineraler, nordlig sjørute, søk og redningsberedskap, klima, miljø, forsvars- og sikkerhetspolitikk og ikke minst økt folk-til-folk-samarbeid. Skal utviklingen kunne skje i en forventet ønskelig retning, må vår Russland-politikk utvikles. Selv om Russland nettopp har valgt ny president, som retorisk i valgkampen spilte på klassisk Vesten-frykt, er det liten tvil om at klimaet for utvikling av samarbeid i nord må erklæres som godt, og at begge land tydelig ser at samarbeid gir gevinster. Skal folk på begge sider av grensen kunne føle trygghet og samtidig se fysiske resultater av politiske avtaler og målsettinger, må nye steg tas. Dette sier jeg i full forvissning om at samarbeidet har levert gode resultater så langt. Tallene for den økte trafikken over grensestasjonen på Storskog dokumenterer bl.a. dette. Imidlertid er det nå viktig at Norge på en tydelig måte fremmer premisser og mål for de kommende tiår overfor russerne og i samme grad overfor våre øvrige naboer i Barentsregionen. Tiden for den utstrakte russiske mistenksomhet, og tildekning av fakta i noen tilfeller, burde nå være over. Men 29. desember i fjor dukket nyheten opp om brann på den russiske atomubåten «Jekaterinburg». Ubåten lå i tørrdokk i Murmansk på verftet Rosljakov, fullastet med våpen om bord, herunder langtrekkende atomraketter. Verken befolkningen i Murmansk eller norske myndigheter ble varslet. Dette var en skremmende og alvorlig hendelse bare 10 mil fra norskegrensa. Selv om russiske myndigheter i ettertid forsikret om at det ikke hadde vært radioaktive utslipp fra «Jekaterinburg», ga hendelsene sterke og uhyggelige minner tilbake til Tsjernobyl-katastrofen. Like alvorlig var det at heller ikke Murmansks egen befolkning ble alarmert. Vår varslingsavtale med Russland, som øyeblikkelig burde ha vært iverksatt, viste seg å være null verdt. Fylkesmann Gunnar Kjønnøy i Finnmark fikk ikke noe varsel, og han uttalte bl.a. til NTB: «Vi har et memorandum som er underskrevet mellom Murmansk, Lappland, Norrbotn, Nordland, Troms og Finnmark som burde innebære at vi ble varslet på regionalt nivå. Når vi nå ikke har fått noe varsel, fungerer ikke avtalen etter den intensjonen vi alle fall har lagt inn i avtalen,(…) (…) Jeg vil be utenriksministeren om å kommentere denne hendelsen særskilt og redegjøre for hvordan Norge har tatt opp hendelsen med russiske myndigheter, særlig med bakgrunn i teksten hentet fra nordområdemeldingen, som vi har til behandling i komiteen, hvor regjeringen skriver følgende: «Atomsikkerhetssamarbeidet har en viktig plass i Norges samarbeid med Russland. På samme tid er dette viktig for å sikre helse og miljø i Norge. Det er et eksempel på det pragmatiske, konstruktive og målrettede samarbeidet som preger vårt forhold til Russland.» Videre heter det: «Dette samarbeidet har bidratt til redusert risiko for atomulykker og radioaktiv forurensing i våre nærområder.» Romjulas hendelse har vel vist at det er en betydelig avstand mellom ord og handling i vårt avtaleverk på i alle fall dette området med Russland. Jeg går så over til spørsmålet om russiske strategiske atomvåpen. Antallet strategiske atomvåpen i Russland vil reduseres litt som følge av den nye START-avtalen. Imidlertid er det i første rekke strategiske atomvåpen i siloer på land som vil bli redusert. Når det gjelder strategiske atomvåpen om bord i ubåter stasjonert på Kolahalvøya, blir det ingen reduksjoner. Det er i dag sju Delta IV-ubåter med slike atomvåpen; disse vil være i drift i opptil i alle fall 15 år til. Dessuten er det nye strategiske ubåter under bygging i Borei-klassen, som etter hvert også vil få tilhørighet under Nordflåten, på Kola-kysten. Med andre ord blir nærområdene til Norge i årene fremover strategisk viktigere for Russland og ikke motsatt. I tillegg er det et ukjent antall taktiske atomvåpen på Kolahalvøya. Disse lagres i en by som heter Olenogorsk 2 samt i depoter ved marinebasene. Taktiske atomvåpen omfattes ikke av noen rustningsavtaler. Derfor vet vi ikke det eksakte antall, men det er grunn til å tro at mellom 500 og 1 000 slike taktiske våpen finnes på lager på Kolahalvøya. Taktiske atomvåpen er først og fremst beregnet til bruk i taktiske slag i nærområder. Det er derfor en uting at Russland har slike atomvåpen så nær norskegrensen. Dette handler ikke om god vilje eller vond vilje, og vi vet at ett eneste uhell kan være ensbetydende med en fatal ulykke. Er vi ikke å betrakte som en god nabo, må vi kunne spørre russerne. Kan virkelig noen se for seg at slike våpen blir brukt i en regional konflikt i nord? Nei, er i alle fall mitt svar. Derfor må det bli et norsk krav at Russland i det minste trekker disse våpnene tilbake til lagre lenger inn i Russland. Russland har sentrale lagre for tilbaketrukne taktiske atomvåpen sør i Sibir. Det er svært viktig at Norge sier tydelig fra om at vi ikke ønsker eller synes det er greit at slike våpen finnes i våre nærområder. I den praktiske politiske hverdagen ser vi at også at svensker og finner har en aktiv russlandspolitikk, hvor det overordnede mål er økt samhandling og utvikling. Så vel Sverige som Finland satser bl.a. på økt mineral- og gruvevirksomhet i nord. Begge våre naboland har industriambisjoner i nord som åpenbart kan skape synergier, også i Norge og Russland. Transportutvikling er et nøkkelord for å utvikle Barentsregionen og gjøre denne delen av nordområdene mer konkurransedyktig. Russerne er i dag Europas mest reisende folk. Vi treffer russere på feriedestinasjoner overalt i verden. Sammenlikner vi oss med Finland, kan vi uten videre slå fast at Finland har lagt forholdene enklere til rette for så vel russisk turisme som for investeringer. Svært mye tyder på at Norge har en langt strengere visumpraksis enn Finland når det gjelder grensen til Russland. I dette bildet ser vi at EU og Russland nå forhandler om å forbedre dagens visumregime. Flere påpeker den strenge norske visumpraksis som et hinder for utvikling i nord. Når tallene for 2011 viser at Norge hadde en vekst i russiske visumsøknader fra Murmansk og Arkhangelsk på 23 pst., var den finske veksten fra de samme regionene på hele 69 pst. Det er flere grunner til at russere lettere får visum til Finland enn til Norge. Der den norsk-russiske pomorvisumordningen gjelder for et meget begrenset område og befolkning, har finnene i realiteten en slik tilsvarende praksis og ordning for hele Russland. Finnene gir multi-innreisevisum uten invitasjon til alle russere uansett bosted i Russland, mens Norge gir slikt visum til innbyggere bare i Murmansk- og Arkhangelsk-regionene. Selv om den gjensidige handelen mellom Norge og Russland er svært lav, har norsk fiskeeksport til Russland hatt en formidabel økning. Eksporten til Russland øker mest og har nå passert 5 mrd. norske kroner de siste årene, noe som utgjør nær 10 pst. av den norske fiskeeksporten. Russland er vårt største eksportmarked i volum og er nå snart like stor i verdi som eksporten til Frankrike. Norske fiskeeksportører gir klart uttrykk for at grensepassering til Russland over Neiden er en betydelig utfordring. Tollstasjonens åpningstider er ifølge næringslivet ikke tilpasset den økte eksportmengden. Behovet for en 24 timers åpningstid på den norsk-russiske grensen er påtakelig. Forsvars- og utenrikskomiteen påpekte for øvrig dette i sine merknader til statsbudsjett for 2010 – og fortsatt er ikke åpningstiden ved grensen utvidet. Heller ikke Mattilsynets kapasitet har tatt høyde for den økte eksporten. I denne sammenheng er også mangel på arbeidskraft en utfordring i nord. Næringslivet i Finnmark har lenge etterlyst en smidigere ordning for bruk av russisk arbeidskraft. Eksemplene på de praktiske vanskelighetene med å få bedre ordninger og løsninger på plass er mange, og dette preges av en betydelig utålmodighet. Det henvises stadig til at ting tar for lang tid, noe som er lett å forstå. Om Russlands presidentvalg har gjort dette lettere, er det vanskelig å ta stilling til nå. Det forteller i alle fall meg at det kanskje er viktigere enn noen gang før å holde fast ved det man har lyktes aller, aller best med, nemlig det norsk-russiske folk-til-folk-samarbeidet.