Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-12:
Et av spørsmålene her i dag er om denne høsten betyr at det danner seg et samarbeidsklima i norsk politikk som gjør at Høyre og Fremskrittspartiet parkeres på den politiske sidelinjen der de hører hjemme ved inngangen til et nytt årtusen. Eller er det sånn at norsk politikk enda i to år framover i hvert fall, vil framstå som en øvelse for helt spesielt interesserte, med en regjering som ikke kan planlegge for mer enn en halv dag av gangen, avhengig av Carl I. Hagens dagsform og Høyres litt mer dannede sarkasmer ? Sånn har jo virkeligheten vært i to år under Bondeviks lederskap, og sånn kan det ikke fortsette. Uansett hva som blir utfallet av høstens budsjettforhandlinger, tror jeg at det kan klargjøre for oss og for velgerne hvilke veivalg vi står foran i de neste to år. Dersom forhandlingene mellom Arbeiderpartiet og sentrum grunnstøter, og Høyre og Fremskrittspartiet på nytt får stor innflytelse over den økonomiske politikken framover, kommer alle partiene til å gå til stortingsvalget i år 2001 med en klarere sentrum/høyre-regjering enn det som har vært bildet for oss nå. I en sånn situasjon vil SVs rolle i norsk politikk være en klar opposisjonsrolle. Men for velgerne og for de fleste av oss vil man i mellomtiden – i løpet av to år – ta store og små skritt, og veldig mange av dem vil gå i feil retning. Dersom Arbeiderpartiet og sentrum inngår et omfattende budsjettforlik, kan det være starten på en flertallskonstellasjon i norsk politikk som gjør at det vil være mulig å sette seg noen langsiktige mål og jobbe systematisk for å oppnå dem. Da vil SVs rolle i norsk politikk være en klar utfordrerrolle i de sakene vi syns er viktigst, både overfor Arbeiderpartiet og overfor sentrum, for å oppnå resultater i forhold til politiske konkurrenter og kollegaer som vi vet har klangbunn når det gjelder de samme sakene som SV er opptatt av. Et budsjettforlik med Arbeiderpartiet utfordrer sentrumsregjeringen. Det kan jo være begynnelsen på slutten. Det vil bety at de politiske forskjellene mellom sentrumspartiene utfordres i langt større grad enn det som har vært tilfellet til nå. Bondeviks ambisjon er jo at Kristelig Folkeparti skal bli et ledende parti på borgerlig side, mens Senterpartiets hjerte banker for en allianse mot venstre. Kristelig Folkepartis omsorg for små og store kapitalister kan bli satt opp mot Senterpartiets ønske om å styrke kommuneøkonomien og bekjempe forskjeller. Sentrumspartiene kan tvinges til å velge, og de bør tvinges til å velge. Men heller ikke Arbeiderpartiet kan fortsette som før. Man kan ikke bygge en langsiktig flertallskonstellasjon i tråd med ånden i Thorbjørn Jaglands innlegg her i dag, hvis man også på neste landsmøte i Arbeiderpartiet inviterer Høyre til samarbeid, eller har som sidesport å påføre Regjeringen nederlag gjennom å la Opseth og Hedstrøm gå i frigang med sitt samrøre om IT Fornebu. Arbeiderpartiet har funnet ut at de ønsker makt igjen. Nå må de klargjøre hva de ønsker å bruke den til og hvilke allianser de skal inngå i. Arbeiderpartiet med 65 representanter i Stortinget kan neppe finne seg i å være et beskjedent støtteparti for en sentrumsregjering med 42 representanter bak seg. Et forhandlingsresultat mellom Arbeiderpartiet og sentrum kan heller ikke variere mye fra det vi har sett er Arbeiderpartiets forhandlingsutgangspunkt, uten at det gjør Arbeiderpartiet til et litt tuslete støtteparti. Det er ikke de store grepene som ligger i Arbeiderpartiets forslag til endringer i sentrumsregjeringens statsbudsjett. Det er småflikking å foreslå f.eks. 1 milliard kr mer til kommunene og regne med at det skal ta unna for den store satsingen på skole vi trenger neste år. Det er en begynnelse, men det er ikke de store visjonære løft, og man kan ikke variere mye ut fra det, etter SVs syn, uten at endringene som faktisk kommer, blir av altfor liten skala. Hva er så SVs rolle i den situasjonen som nå har oppstått? SV har gjort et godt valg. Vi er større enn to av tre regjeringspartier. Vi ønsker å påvirke en flertallskonstellasjon. Vi har ambisjoner om å delta selv fordi vi har viktige og vesentlige saker på hjertet. Det er SV som har vært i forkant når det gjelder å utvikle en skolepolitikk for morgendagens samfunn. Det er vi som oppnår en politisk seier når veldig mange partier her i dag snakker om de utfordringene vi har når det gjelder Forskjells-Norge. Vi har fra før skattereformen ble vedtatt med virkning fra 1992, påpekt det som i dag er konsekvensene, nemlig at forskjellene i Norge øker og de 10 pst. rikeste drar fra. Man vedtok en oppskrift for at forskjellene skulle øke da man vedtok en ny skattereform. Og vi har lagt fram rapporter fra SVs side som Regjeringen nå har laget en stortingsmelding om, og som støtter vårt syn på dette området. SV er også det partiet som utgjør Stortingets eneste miljøopposisjon. Og selv om det er tungt og trått når diskusjonene ikke går rundt det, har vi et stort ansvar ved systematisk å utfordre stortingsflertallet på miljøspørsmål. Og SV har i løpet av de siste årene jobbet systematisk for å presentere egen politikk. Det er veldig lett å henfalle til den rollen der man først og fremst er opptatt av å kritisere hva de andre gjør. Vi har slåss for å presentere vår egen politikk, bedt velgerne om oppslutning om det vi selv har på hjertet, og gjennom denne valgkampen har vi i veldig stor grad lyktes i å få det til. Folk har sluttet opp om SV, ikke fordi de har vært sure på andre, men fordi de har vært enig i våre politiske utfordringer. Det som etter SVs syn er den største utfordringen inn i et nytt årtusen, er at man har blikket festet så høyt og ser så langt at man har det perspektivet på alle store og små saker som vi skal ta beslutninger om hver eneste dag, at resultatet av de beslutningene skal måles om 10 år og om 20 år, at retningen for det man går inn for på Stortinget og overalt ellers, er sånn at vi med hånden på hjertet kan si: Vi har tatt skritt i riktig retning, vi etterlater noe til ungene våre som er bedre enn det vi fikk fra våre foreldre. Vi tror at velgerne er oppegående mennesker. Det er ikke nødvendigvis latskap som gjør at velgerne ikke kommer seg til valgurnene. Vi tror ikke at norsk politikk kommer til å utvikle seg i de nærmeste årene i retning av mer amerikansk valgkamp, hvor partiorganisasjonene og velgerne har én jobb å gjøre, og det er å hylle sin alltid tilstedeværende partileder. Tvert imot tror vi at vi har ganske krevende velgere som ikke finner seg i bare å komme én gang hvert annet år og gi beskjed om hvilke partier de ønsker skal ha makt, men velgere som ønsker dialog og som vil være med i de viktige veivalgene underveis. Mange velgere etterlyser modige partier som tør å ta tak i noe av det som de selv føler er de viktigste utfordringene. Hvordan kan det ha seg at noen av de rikeste menneskene i hele verden befinner seg i en sånn tidsklemme at de henger i stroppen hver eneste dag og har for liten tid til det som gir livet kvalitet? Hvordan kan det ha seg at vi i et av verdens rikeste land, med større muligheter enn noen andre, ikke klarer å ta tak i det som kommer til å være den vesentligste ryddejobben ungene våre får hvis ikke vi gjør noe, nemlig miljøsektoren? Vi tror det er mulig å mobilisere oppegående, interesserte politiske velgere på visjoner. I en globalisert økonomi er det viktigere enn noensinne å definere hva som er handlingsrommet for politisk styring. Det betyr at man ikke som høyresida gjør, kan beskrive kapitalbevegelsene som naturkrefter og det politiske handlingsrommet som så stort at den eneste muligheten vi har, er å fly etter alle andre land og drive den samme undergraving av velferdsstaten gjennom skattedumping, dumping av sosiale rettigheter eller dumping av miljøstandarder. For oss er det meget viktig at vi bruker de mulighetene Norge har som en veldig rik stat. Nesten alle andre land i verden misunner oss jo. Vi har et kjempedigert oljefond, men vi har ennå ikke klart å få noen etiske retningslinjer for det oljefondet som gjør at våre kroner der de yngler rundt i verden, er med på å dra verden litt i riktig retning. Vi har ennå ikke en bevissthet om at vi som har mye kapital på statens hender, kan bruke den kapitalen til å være en buffer i forhold til en globalisert verdensøkonomi. Vi har en stor utfordring i Norge fordi vi er et oljeavhengig land. Men jeg må si at jeg forundres hver gang det virker som om det for stortingsflertallet er en overraskelse at Norge er et oljeavhengig land. På 1990-tallet har Norge investert nesten 700 milliarder kroner i oljesektoren, og da kan vi ikke sitte som noen måpende spørsmålstegn og lure på hvorfor i all verden vi er så oljeavhengige. Dette er et resultat av en bevisst, villet politikk. Den stor utfordringen for oss nå er jo å investere like mye i det som kommer til å være morgendagens viktigste vekstnæring, nemlig kunnskap og kompetanse. Og da kan vi ikke småtusle rundt på skole- og utdanningssektoren. Vi må sørge for at vi har en skole- og utdanningssektor som er oppe og står utstyrsmessig, men ikke minst innholdsmessig. Det er der SV mener at Høyre er den største faren for konkurranseevnen i Norge, dersom de skulle få gjennomslag for sin skolepolitikk. Jeg overraskes like mye hver gang jeg begynner å lese de 21 skolepunktene til Høyre. Vi skal altså måle unger. Alle 6-åringer i Norge skal – hvis Høyre får det som de vil – gjennomgå den samme prøven til den samme tida, og så skal man sitte og rette og se om en 6-åring på Sagene skole kan like mye som en 6-åring i Alta, Haugesund eller rundt omkring. Alle som vet noe om 6-åringer, vet at de er forskjellige mennesker. Det er ikke mulig å få dem inn i en firkant som kan måles. Det har ingen betydning hvorvidt en unge lærer å lese når han er fire år, eller først når han er åtte eller ni år. Poenget med en moderne skole må være at man tar utgangspunkt i enkeltindividet og dyrker den kunnskapstørsten som en 6-åring går inn skoleporten med, sånn at den gløder og blomstrer og er større når han er 16 år, og ikke er drept en gang for alle. Vi har egentlig ikke hatt en skikkelig diskusjon i Norge om hva det nye kunnskaps- og kompetansesamfunnet betyr. Men den viktigste fordelingspolitikken vi kan bedrive, og den viktigste næringspolitikken vi kan bedrive, er å ha en kunnskaps-, kompetanse- og utdanningssektor som er oppe og står i forhold til framtidas utfordringer. Den neste jobben vi må gjøre, er å se på hva som skal komme som erstatning for offshore-sektoren som nå sliter. Hva er det man kan i offshore? Man har veldig mye av de kunnskapene vi trenger for å få miljøsektoren til å bli det satsingsområdet som også kan være vårt viktigste næringsområde, nemlig energiøkonomisering. Det er ingen mening i at ikke Norge er like mye i front på dette feltet som f.eks. Danmark. Danmark har – ikke som sin største eksportvare, det er nemlig svinekjøtt – som sin nest største eksportindustri utviklingen av alternativ energi når det gjelder vindmøller. I Norge har vi et kjempepotensial både til å spare energi og til å bygge opp en ny kunnskapsbasert, framtidsrettet næring hvis vi tar dette på alvor. Og da må vi tenke annerledes enn det jeg ser mange argumenterer med nå når det gjelder elavgift: Det skal kompenseres fordi vi får økte utgifter noen og enhver av oss. Men det er jo ikke poenget ved å øke en elavgift. Poenget med å øke en elavgift må være at vi endrer handlinger, at vi sparer energi. Og hvis man hadde to tanker i hodet samtidig, kunne man delt ut det som er mulig økte strømutgifter, som en sjekk til hver og en av oss, sånn at vi kunne gå og kjøpe de panelovnene eller det som trengs for at vi skulle spare energi. Da hadde man samtidig brukt en sånn avgiftsøkning til å dra i gang en framtidsrettet, kompetansebasert industri som vi kan leve av framover. – Jeg har selvfølgelig alltid mer på hjertet enn det jeg rekker. De store utfordringene når det gjelder Forskjells-Norge, er både innen skattepolitikken og ikke minst å sørge for at de som er fattige i verdens rikeste land, kommer opp på en levestandard som gjør at de får være med på det folk ellers gjør. Og da trenger vi skattepolitikken for å omfordele, sånn at om folk blir sjuke, om de lever av trygd, om de har noen problemer som det er vanskelig å komme seg ut av, betyr ikke det samtidig at de har så dårlig råd at de ikke kan delta i det som er vanlig. Og den største skuffelsen for SV over en regjering som ønsker å gjøre noe med Forskjells-Norge i dette budsjettet, er at det gjøres så lite på boligsektoren. Der er det mange som ikke har den inngangsbilletten som gjør at man kan skaffe seg et trygt tak over hodet.