Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Vi er halvveis i vår mandatperiode i FNs menneskerettighetsråd. For snart to år siden var det en interpellasjonsdebatt her i salen med utgangspunkt i spørsmålet om hvordan utenriksministeren ville bidra til å styrke FNs menneskerettighetsmaskineri, reist av representanten Morten Høglund. Bakteppet den gang var en bekymring for at det nye rådet skulle havne i den samme blindgaten som den gamle menneskerettighetskommisjonen var havnet i – med sendrektighet, mangel på oppslutning om kommisjonens mandat og uten evne til å legge bort politiske sympatier eller antipatier i arbeidet med å slå ned på menneskerettighetsbrudd. Denne blindveien var bakgrunnen for at Kofi Annan foreslo å erstatte kommisjonen med FNs menneskerettighetsråd og en organisering som skulle gi høyere prioritering og status for dette viktige arbeidet. Det nye MR-rådet ble lagt direkte under FNs generalforsamling, en bekreftelse på menneskerettighetenes sentrale rolle. Ved debatten for snart to år siden var rådet tidlig i sitt arbeid. Nå har vi ytterligere to års erfaring å bygge vurderingene på, og vi har noe tid igjen av vår mandatperiode – tid til å ta nye initiativ for å bidra til at rådet kan fylle sin funksjon på best mulig måte. Arbeidet med å skape respekt for grunnleggende menneskerettigheter burde være en sentral forpliktelse for enhver myndighet i ethvert land. Det er over 62 år siden verdenserklæringen om menneskerettigheter ble vedtatt. Med utgangspunkt i denne erklæringen utviklet den daværende MR-kommisjonen den internasjonale lovgivningen på menneskerettighetsfeltet. Betydningen av dette normative arbeidet kan ikke overvurderes, selv om bruddene fortsatt er mange. I mange land er bruddene systematiske og bygd inn i regimers strukturer. Konvensjonen om sivile og politiske rettigheter, konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter, Torturkonvensjonen, Barnekonvensjonen, Kvinnekonvensjonen og Rasediskrimineringskonvensjonen har gitt mennesker verden over et rettslig, bindende grunnlag for å ansvarliggjøre sine myndigheter. Jeg er sikker på at disse konvensjonene har bidratt til å gjøre livet bedre for millioner av mennesker verden over, selv om de i altfor mange land ikke etterleves slik de skulle. Jeg mener det var riktig av Norge å søke medlemskap i MR-rådet. Vi ønsker å være en aktiv pådriver for menneskerettighetene. Det er på dagsordenen i våre internasjonale kontakter. Vi har egne MR-dialoger med Kina, Vietnam og andre. Da var det riktig å søke også denne arenaen for vårt MR-arbeid. Så vet vi at arbeidet med å styrke menneskerettighetene byr på utfordringer, både av praktisk og strategisk art. Hvor mye arbeid skal gjøres i det offentlige rom, og hvor mye skal gjøres utenfor offentlighetens søkelys? Hvordan engasjerer vi verstingene best med størst mulig resultat? I MR-rådet møter vi de samme dilemmaene. Det er åpenbart at ikke alle medlemslandene har samme ideelle grunnlag for medlemskapet som vi selv mener å ha. Men FN er jo ikke en forening av likesinnede. Det favner alle verdens land. Heri ligger både styrken og svakheten. Vi får neppe til endringer der de virkelig trengs, hvis vi ikke er villige til å være inne, til å engasjere og utfordre disse landene. Hvem ville tjene på at vi trakk oss ut av en slik arena og ikke deltok i FNs eget organ for beskyttelse av menneskerettighetene? Hvilket signal ville det være? Én ting er sikkert: Taperne ville først og fremst være de som trenger denne beskyttelse. Så kan vi være frustrerte over manglende effektivitet, over at arbeidet ikke går så raskt som vi skulle ønske. Til tider med god grunn. Men det ligger i sakens natur at arbeidet for menneskerettighetene er politisk sensitivt. I menneskerettighetsregimet er det stater som er overgripere. Dette er kjernen i utfordringen. Det er de samme stater som er overgripere, som også er ansvarlige for å sikre beskyttelse. Da kan vi ikke forvente at de samme stater som bryter menneskerettighetene på hjemmebane, vil være pådrivere for å styrke den internasjonale overvåkingen. Dette innebærer at det ikke er mulig å organisere seg bort fra de sterke politiske motsetningene som har preget menneskerettighetsarbeidet i lang tid. Nissen blir med på lasset. Arbeidet i MR-rådet vil også bli preget av disse motsetningene. En omorganisering fra kommisjonen til rådet fjerner ikke politiske motsetninger. Heller ikke kan det forhindre at et flertall kan sørge for at noen regimer slipper for lett unna, mens andre kanskje får for mye og for ensidig kritikk. Men vi kan bruke denne plattformen til å holde statene ansvarlige. Derfor ønsker jeg en aktiv regjering i MR-rådet, en regjering som ønsker å bruke medlemskapet og påvirkningsmulighetene det gir å være der. Jeg mener også at det nye MR-rådet gir større muligheter for å styrke FNs arbeid for å sikre gjennomføringen av menneskerettighetene og holde statene ansvarlig for å gjennomføre de traktater de har signert. Menneskerettighetsrådet gir oss en rekke mekanismer for å ansvarliggjøre de statene som bryter menneskerettighetene. De faste årlige sesjonene i MR-kommisjonen gjorde det ofte vanskelig å gripe fatt i de dagsaktuelle utfordringene verden står overfor. Det er derfor et klart framskritt at det ble besluttet at det nye MR-rådet skal kunne tre sammen ved behov. Det gir mulighet for at rådet kan bli en viktig aktør i krisesituasjoner og ved grove brudd på menneskerettighetene. Krisen i Midtøsten ledet f.eks. til at det i 2007 ble avholdt tre spesialsesjoner i MR-rådet. To av disse førte til svært konkret oppfølging på bakken. En delegasjon ble sendt for å undersøke forholdene i det palestinske området, mens en undersøkelseskommisjon gransket menneskerettighetssituasjonen i Libanon. En annen forbedring er at alle land nå skal undergis en gjennomgang i rådet. Det er et svar på kritikken om forskjellsbehandling. Disse universelle, periodiske rapportene vil etter hvert kunne bli et verktøy for vurdering og overvåking av menneskerettighetssituasjonen i de fleste land i verden. Jeg hadde gleden av å overvære høringen av Norge i MR-rådet i fjor. Direktøren i Norsk senter for menneskerettigheter, Nils Butenschøn, sa på en konferanse nylig dette om denne høringen: Det ble gjort et solid forarbeid fra departementets side, og Støres prestasjon sto opplagt til laud. Jeg kan underskrive den karaktersettingen. Ikke noe annet land hadde til da latt seg representere på så høyt politisk nivå under eksaminasjonen. Det ble lagt merke til internasjonalt. Men det som er like viktig, var måten de kritiske merknadene ble møtt på. Norge gikk ikke i forsvar, men viste at de tok de kritiske merknadene på alvor og var åpne for behovet for endringer og forbedringer. Dette vil sette standarder som gjør det vanskeligere for verstingene når de skal eksamineres. Et tredje punkt på forbedringslisten er FNs spesialrapportører. Dette er mekanismer som ble utviklet under Menneskerettighetskommisjonen – ikke alltid på grunnlag av enighet i kommisjonen, og ofte med mandater som sikkert kunne vært skarpere, men sterke nok til at de dedikerte menneskerettighetsekspertene, som har fylt noen av disse mandatene, har kunnet gjøre en god jobb. Norge har gått i bresjen for å styrke situasjonen for verdens MR-forsvarere gjennom etableringen av mandatet for en spesialrapportør for menneskerettighetsforsvarere. Dette arbeidet fortsetter under rådet. Rådet har enstemmig fornyet dette mandatet. Spesialrapportøren gjennomfører landbesøk og følger opp individuelle klagebrev fra MR-forsvarere. Siden mandatets opprettelse har spesialrapportøren rettet flere tusen henvendelser til stater og bidratt til konkret beskyttelse av svært mange MR-forsvarere. Utenriksministeren trakk i sin utenrikspolitiske redegjørelse, som vi nettopp har debattert, fram arbeidet i Menneskerettighetsrådet og viste til vårt engasjement for å få vedtatt en resolusjon om stans i bruk av henrettelser som straffeform, engasjementet for økt beskyttelse av MR-forkjempere og arbeidet med å kartlegge lover som diskriminerer kvinner og anerkjennelse av lesbiske, homofile, bifile og transpersoners rettigheter. Det var en oppsang til denne interpellasjonen. Jeg ser fram til at utenriksministeren kan gå dypere inn i hva vårt medlemskap i MR-rådet har gitt grunnlag for å bidra med for å styrke menneskerettighetsarbeidet.