Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-03-04:
Stortinget vedtok våren 1974 en ny lov om konsesjon og om forkjøpsrett for det offentlige ved erverv av fast eiendom. Loven regulerer og kontrollerer omsetning av all fast eiendom og er vel det sterkeste inngrep i privat eiendoms- og råderett som staten noensinne har iverksatt. Jeg vil kalle det hele for en anelse stalinistisk. Ved behandling av konsesjonssøknaden kan myndighetene fatte vedtak om bruk av statlig forkjøpsrett. Det betyr at privat inngåtte avtaler om kjøp av en eiendom suverent kan tilsidesettes av et offentlig organ. Selvfølgelig er det store protester mot denne statlige inngripen rundt om på norske bygder. Jeg føler at disse protestene er i ferd med å nå fram. Det er faktisk slik at 40 pst. av de inngåtte avtalene om kjøp og salg blir omgjort av de involverte, fordi det offentlige blander seg inn i saken med dette forkjøpsspøkelset. Tidligere var det faktisk ikke en gang slik at man kunne trekke tilbake et salg hvis man angret, og man måtte ofte sitte og se på at ens egen eiendom ble partert opp av det offentlige og delt ut til naboer som tilleggsjord. Avskaffelsen av den såkalte bordet fanger-paragrafen innebar at et av de mest ekstreme utslag av konsesjonsloven ble fjernet. Høyre har ved flere anledninger foreslått endringer av forskjellige bestemmelser i konsesjonsloven, senest i Dokument nr. 8:113 for 1997-98, som ble fremmet i juni 1998. Dette forslaget gikk i korthet ut på at man ønsket å presisere og utvide formålsparagrafen, man ønsket å avskaffe statens forkjøpsrett, man ville avskaffe statens rett til å fastsette pris, og man ville heve konsesjonsgrensen til 50 daa. Da saken ble behandlet her i Stortinget, fikk den en behandling som ikke er helt uvanlig når en regjering har varslet en melding på saksområdet, den ble oversendt regjeringen for å skulle ses i en større sammenheng. Jeg vil inderlig håpe at den bebudede landbruksmeldingen kommer etter den planen som statsråd og regjering har antydet. Det som er min begrunnelse for å ta opp denne interpellasjonen, er ikke det forhold at saksområdet vil bli utredet i forbindelse med landbruksmeldingen. Årsaken til denne interpellasjonen er det faktum at det vil ta vinter og vår før det vil kunne bli noen lovendringer. Det sørger dessverre stortingsflertallet for. Jeg har imidlertid registrert at det er bevegelse i standpunktene i flere partier på dette saksområdet, og det lover godt. Nå har så vidt jeg vet faktisk Senterpartiets landbrukspolitiske utvalg konkludert med at statens forkjøpsrett skal avskaffes. Det har sågar blitt hevdet at Senterpartiets påtroppende leder skal være en del av dette flertallet. Det gir jo interessante perspektiver. Det kan iallfall bety at det etter hvert blir regjeringsmedlemmer som deler Høyres syn på dette. En må i det minste kunne kalle dette nye signaler fra den kanten. I Arbeiderpartiet har det, så langt jeg har kunnet registrere, vært en betydelig utvikling i holdningen til disse sakene. Jeg har merket meg at det til og med har vært en sak på Arbeiderpartiets landsmøte. Fra Arbeiderpartiets landsstyre ble det sagt at man burde mangedoble konsesjonsgrensene, og også landsmøtet sluttet opp om ideen om å heve denne grensen, som i dag altså er 5 daa. Jeg har også merket meg at representanter i mer fri dressur har gått enda lenger. Dette lover bra for et saksområde hvor det offentlige bruker altfor mye ressurser, og hvor det gjøres helt unødvendige inngrep i den private eiendomsrett. Når det er slik at stadig flere begynner å dele Høyres skepsis til konsesjonsbestemmelser og offentlig dirigeringspolitikk – ikke bare blant folk på bygdene, men også blant politikerne, skulle man tro at ting ville kunne begynne å skje – og det kanskje litt raskere. Det er dessverre ikke tilfellet. Tvert imot har bl.a. statsråden signalisert at dette vil ta tid, ja svært lang tid. Jeg hadde ønsket at statsråden hadde gjort endringene litt raskere, men jeg ser at det ikke går. Det er begrunnelsen for denne interpellasjonen. Det beste hadde altså vært en lovendring. Når det ikke går, ønsker jeg det nest beste, nemlig en langt mer liberal praktisering av de lovbestemmelsene vi har. Konsesjonslovgivningen kan sammenliknes med en strikk – man kan strekke den i alle retninger og allikevel hevde at det skjønn man har utøvd, er innenfor loven. Vi ser i sak etter sak at landbruksadministrasjon og politiske myndigheter lokalt, på fylkesplan og sentralt er innbyrdes uenige om både konsesjon og statlig forkjøpsrett. For de ulike standpunktene pleier man å ha samme hjemmel, men forskjellige konklusjoner. Vi vet alle at det er få politikkområder som er mer utsatt for påvirkning av beslutningstakerne enn nettopp dette saksområdet. Etter 15 år i lokalforvaltningen vet jeg det meste om det. Årsaken til dette er selvfølgelig den store grad av skjønn man kan og skal bruke. Jeg har sagt det før, og jeg gjentar det gjerne: Rettssikkerheten til den enkelte kjøper og selger kommer ofte helt i bakgrunnen i denne type saker. Det er hevet over tvil at Regjeringen har et stort slingringsmonn i denne type saker, hvis viljen er til stede. Det som er spørsmålet i dag, er om Regjeringen er villig til å ta signalene i tiden om en mer liberal holdning, til i større grad å innvilge konsesjonssøknader og unngå statlig forkjøpssaker mot partenes vilje. Det er ikke et spørsmål om lovens bokstav – den kjenner vi – men om statsråden vil gi signaler om endret praktisering. Jeg vil minne om at regjeringen Willoch da den overtok, ikke bare endret praksis, den gjorde sågar om vedtak som allerede var iverksatt om statlig forkjøp, med det resultat at det måtte betales erstatning. Så vidt jeg har skjønt, var det verdt prisen. Statistikk fra den tiden tror jeg kan være en pekepinn på at det er holdningen til saksområdet som er viktig, ikke hva som er lovens bokstav. Jeg håper statsråden i denne interpellasjonsdebatten i dag kan gi en kommentar som går i retning av at man er villig til å se på dette. Dermed har statsråden en ypperlig anledning til å redusere den misstemningen som ofte oppstår på bygdene når disse sakene er til behandling. Vi har sett mange enkeltsaker. Vi har også sett enkeltsaker som har endt opp i denne salen. Derfor er mitt enkle spørsmål til statsråden i dag: Vil Regjeringen inntil en endring av loven finner sted, praktisere en mer liberal tolking, mer i tråd med hva et flertall nå faktisk kan synes å mene? Det er ikke bare det at folks oppfatning av hva som er rett og galt i disse sakene, har endret seg, for det er helt åpenbart, men jeg har som sagt registrert at flere partier – sågar regjeringspartier – er i ferd med å innta en endret holdning. Da synes jeg det ville være rart om vi skulle fortsette med praksis som om det ikke hadde skjedd noen som helst endringer i holdningen til denne typen saker.