Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2008-06-19:
For å ta det siste først: Det er vel egentlig en sånn liten naturlov i denne salen at det er lettere å være offensiv i forhold til kommende års statsbudsjett når man er i opposisjon, enn når man er i posisjon, i hvert fall på denne tiden av året. Så får vi se hva statsbudsjettet for neste år måtte bringe når det blir lagt fram. I det representantforslaget vi behandler nå, fremmes det forslag til endringer i én av mange ordninger innen flere ulike sektorer som vil ha stor betydning for mulighetene for personer med nedsatt funksjonsevne til å delta i samfunnet på lik linje med andre. For halvannen uke siden vedtok vi en ny diskriminerings- og tilgjengelighetslov, og i den forbindelse hadde vi her en grundig debatt om alle de samfunnsskapte barrierene som hindrer mennesker med nedsatt funksjonsevne i å ta del i samfunnet på linje med alle andre. Det er hindringer i arbeidsliv, på skole, på fritidsarenaer, uteområder, buss, tog osv., dessverre. Sammen med de funksjonshemmedes egne organisasjoner feiret vi derfor den nye loven. 10. juni 2008 var en historisk dag. Da slo vi fast en rekke viktige prinsipper om alle menneskers like verdi og like betydning i samfunnet, og vi sikret en del egentlig opplagte, men hittil for mange faktisk ikke-eksisterende rettigheter til arbeid, utdanning, fritidsaktiviteter mv. Vi innførte et vern mot diskriminering. Samtidig innser jo alle at det er nå arbeidet egentlig begynner. I loven satte vi noen tidsfrister for når ting skulle være i orden. I forskrift til plan- og bygningsloven kom det frister på andre områder. Og kanskje det viktigste: Arbeidet er i gang med en handlingsplan der tiltak og ressurser ses i sammenheng, for det er ganske viktig når en skal oppnå noe. Hva haster det så mest med å få på plass? Det er det kanskje for tidlig å svare på her og nå, men det er i hvert fall et spørsmål som bør være rettesnoren for det videre arbeidet. I det arbeidet bør det også være rom for lokale tilpasninger i løsningene, for det er ute i lokalsamfunnet folk lever dagliglivet sitt, og det er der ute man vet best hvor skoen trykker aller mest. Fremskrittspartiet ønsker seg nasjonale standarder på mange områder. Dette forslaget gjelder altså TT-ordningen, som er en ordning under fylkeskommunens ansvarsområde. For egen del er jeg ikke sikker på, men jeg skal heller ikke avvise det, at nasjonale standarder er den rette veien å gå. Transportutfordringene varierer trolig ganske mye fra fylke til fylke, og internt i fylkene fra kommune til kommune. Oslo kommune framheves i sakens anledning, men heller ikke her fungerer alt så godt som man kunne ønske. Samtidig vil jeg tro at utfordringene fort kan vise seg å være annerledes i andre kommuner, f.eks. dem med helt motsatte kjennetegn av det som kjennetegner Oslo, nemlig kommuner som er små i innbyggertall, men store i utstrekning. De vil antakelig ha andre transportutfordringer enn det vi ser i konsentrerte byområder som her. Saksordføreren har redegjort greit for sakens innhold og komiteens flertallsinnstilling, så jeg skal ikke bruke tid på å gjenta det, bare understreke at transport selvsagt er et av de viktigste områdene å få på plass for at de nye rettighetene til universell tilgjengelighet skal bli noe mer enn papirbestemmelser. Universell utforming av kollektivtransporten vet vi vil ta tid. Derfor er det helt nødvendig med ulike typer av individuell tilrettelegging i mellomtiden, og TT-ordningen hører med i det bildet. Samtidig framgår det av statsrådens svar at Regjeringen allerede er i gang med arbeid på flere områder innen transportsektoren. Det er derfor flertallets mening at det ikke vil være hensiktsmessig at Stortinget nå løfter ett av mange elementer ut av en helhetlig, systematisk satsing på tilgjengelighet. Derfor ønsker vi at forslaget vedlegges protokollen. Da er det ikke avvist, men med i vurderingene videre, som ett av flere mulige tiltak.