Torbjørn Hansen (Høyre), 2007-12-11:
Målet med næringspolitikken i Norge er å få til størst mulig verdiskaping. Skal vi vurdere utviklingen de siste årene, med sterk vekst, fallende arbeidsledighet og økende inntekter til offentlig sektor, sist dokumentert nå i nysalderingsproposisjonen, er det hyggelig å konstatere at det går bra med norsk økonomi. Det er positivt, men det kan også lett bli en næringspolitisk sovepute. Regjeringspartiene skriver i sin hovedmerknad at det går bra med næringslivet etter to år med Stoltenberg-regjeringen. Dette tyder på at disse representanter lever i den tro at det går bra som følge av Regjeringens fortreffelige næringspolitikk. Jeg tror det ville vært bra for den næringspolitiske debatt om man la bort den type selvskryt, og heller så nærmere på hvordan de ulike områdene innenfor næringspolitikken faktisk virker for norske bedrifter. Det som er relevant, er om næringspolitikken bidrar positivt eller negativt til utviklingen i næringslivet på de ulike områdene. Næringslivets Hovedorganisasjon – NHO – offentliggjorde i forrige uke en rapport fra EU, European Reform Barometer, hvor man sammenlignet den næringspolitiske utviklingen på områder som arbeidsmarked, offentlige finanser, innovasjon og forskning og forretningsklima. Norge gjør det, kanskje ikke spesielt overraskende, veldig bra når det gjelder offentlige finanser. Derimot er vi svake på arbeidsmarked, vi er svake på innovasjon og forskning, og vi er svake på forretningsklima. Vi blir slått av både Sverige og Danmark og ligger på gjennomsnittet i EU. Dette er en mer relevant målestokk for hvordan vi faktisk leverer på det næringspolitiske området. Det burde være mulig for en regjering som kom til duk og dekket bord i 2005, og til en økonomi som var i kraftig vekst, å levere bedre resultater enn det denne analysen viser. Høyre er opptatt av at mange av politikkområdene må ha som felles mål å øke veksten i norsk økonomi. Høyres alternative statsbudsjett har en gjennomgående prioritering av tiltak som kan bidra til økt velferd også i framtiden. I innstillingen peker Høyre på forslag om mer penger til forskning og innovasjon – ut av Regjeringens hvileskjær. Vi peker på behovet for lavere skatter og avgifter, og særlig sier vi nei til økt skatt på norsk eierskap i norske bedrifter gjennom skjerpelse av formuesskatten. Vi foreslår økt satsing på høyere utdanning og skole, og vi bruker mer penger på veibygging. Høyre foreslår til sammen 31 tiltak som kan bedre tilgangen på arbeidskraft i norsk økonomi, og vi strammer samtidig inn budsjettrammen for å dempe presset på rente og kronekurs. 1,6 milliarder kr er kanskje ikke et langt skritt med et bruttonasjonalprodukt som er vesentlig mye større, men det er en ganske klar prioritering likevel i et alternativt statsbudsjett hvis en ser det opp mot andre prioriteringer som andre partier gjør. Dette er sentrale elementer i Høyres næringspolitikk, selv om forslagene ikke behandles av Stortingets næringskomite. Næringskomiteen har derimot ansvaret for eierskapspolitikken. Vi skal senere i dag behandle statens kjøp i Aker Holding. Jeg vil bare nevne den store selvmotsigelsen som ligger i at næringsministeren skaper et inntrykk av at Regjeringen er bekymret over svake norske eiermiljøer, samtidig som Regjeringen øker skatten kraftig på privat norsk eierskap. Det hadde faktisk vært en fordel for norsk verdiskaping og norsk eierskap dersom næringsministeren og finansministeren tok seg en prat på kammerset når det gjelder holdningen til omfanget av privat norsk eierskap i norske bedrifter. Økningen av formuesskatten gjennom innstramming i 80 pst.-regelen og gjennom fjerningen av aksjerabatten er en ganske målrettet politikk for å svekke norsk privat eierskap. Jeg vil i den sammenheng vise til et forslag fra en samlet opposisjon om at Regjeringen bør legge fram en stortingsmelding om hvordan det norske private eierskapet kan styrkes. Det forslaget ble fremmet i forbindelse med eierskapsmeldingen i vår, og det ble selvfølgelig avvist av regjeringspartiene, for man har jo der ingen politikk for hvordan man skal styrke det norske private eierskapet. Håndteringen av statens eierskap har vært et turbulent kapittel de siste to årene. Særlig skuffende er det å se utviklingen etter behandlingen av eierskapsmeldingen, som framstod som et ganske avklarende signal når det gjaldt ryddighet og forutsigbarhet. Utviklingen har gått i feil retning. Prosessen i forbindelse med opsjonene i Norsk Hydro og avsettelsen av Jan Reinås som styreleder var usedvanlig amatørmessig håndtert og brøt klart med de spilleregler som gjelder for eierstyring og selskapsledelse – spilleregler som Stortinget sluttet seg til bare et par måneder tidligere. Staten må som eier i næringslivet være prinsipiell og ryddig. Det må være samsvar mellom liv og lære. Dette er ikke bare et spørsmål om hvorvidt Regjeringen kan ha tillit til styrene og til selskapene. Det handler også om hvorvidt selskapene, styrene, de ansatte, øvrige aksjonærer, Oslo børs, de andre investorene i Norge kan ha tillit til staten og til næringsministerens håndtering av et eierskap som omfatter 1/3 av de børsnoterte selskapene. Inntrykket er at eierskapspolitikken er overfladisk og mediestyrt, og at vi har en næringsminister som lar seg presse fra skanse til skanse hvis det kommer utspill fra egne rekker. Dette svekker statens omdømme som eier, og det svekker grunnlaget for det eierskapet som staten har i næringslivet. Regjeringen foreslår å gjenopplive gamle SND Invest gjennom å etablere 2,2 milliarder kr i et fond som skal drive med direkte investeringer i enkeltbedrifter. Dette bærer preg av symbolpolitikk. Vi har mange tiltak på eierskapssiden gjennom såkornfond og Argentum-fondet, og vi registrerer at næringslivet ved NHO, Norsk Industri, handels- og servicenæringen og Bedriftsforbundet ikke er spesielt entusiastisk for dette fondet. Så Høyre foreslår heller å bruke pengene til å øke Forskningsfondet, og gjør der et grep som det faktisk er behov for i forhold til å styrke verdiskapingen i Norge. Den maritime klynge, med sine 100 milliarder kr i verdiskaping og 100 000 ansatte, er definert som en strategisk næring av Regjeringen. Næringsministeren la derfor fram en maritim strategi 3. oktober med tittelen «Stø kurs». Det var ikke så mye å sette fingeren på i strategien til næringsministeren, og for all del, det er flott med 100 mill. kr mer til maritim forskning. Men det grenser jo sterkt opp mot politisk parodi når næringsministeren skryter av disse 100 mill. kr til maritim forskning, mens finansministeren noen dager senere foreslår 1,4 milliarder kr i årlige skatteskjerpelser for denne næringen. Satsingen til næringsministeren er da 7,1 pst. av skatteskjerpelsen fra finansministeren. Dette hadde heller fortjent tittelen «stø kurs rett på land». Det er fristende å trekke parallellen til det såkalte næringspolitiske smykkeskrinet som den forrige næringsministeren snakket om. Uansett vil Regjeringens skattekrav sannsynligvis ende opp i Høyesterett, fordi det er i strid med Grunnloven § 97. Så spørsmålet er vel heller om den maritime strategien holder stø kurs mot Høyesterett. Enkeltrepresentanter fra regjeringspartiene som selv knapt har arbeidserfaring, har vært på tv og i aviser og sagt at rederiene må slutte å klage og begynne å jobbe. Dette forteller litt om dialogen mellom Regjeringen og næringslivet. Jeg tror at mange i næringslivet hadde forventet at de rød-grønne representantene, særlig fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet, var i stand til å se at et kutt i egenkapitalen i denne næringen på 14 milliarder kr faktisk fører til lavere aktivitet og mindre investeringer i den maritime klyngen langs kysten. Næringen sier at konsekvensen kan være opp mot 70 milliarder kr i mindre investeringskapasitet langs kysten. Hvis dette medfører riktighet, er dette et stort tap i forhold til aktivitet i denne næringen. Fiskeripolitikken er også preget av svak dialog mellom Regjeringen og fiskerne, og med tilhørende frustrasjon. Det er lett å bekrefte dette når vi leser fiskeripressen, og vi hører det når vi er ute hos næringen og besøker f.eks. årsmøter i Fiskebåtredernes Forbund. Det har vært to år med strukturfrys, vi har fått en ny strukturpolitikk uten bred forankring i Stortinget, fiskerne har fått skjerpede leveringsforpliktelser, og vi har en distriktskvoteordning som ikke bidrar til økt konkurranseevne. Mest alvorlig er det at Regjeringen har gjort denne næringen til en finanspolitisk salderingspost gjennom NOx-avgiften. Både fiskeriministeren og næringsministeren har i ulike sammenhenger påstått at NOx-avgiften ikke skulle være en fiskal avgift. NOx-avgiften er en fiskal avgift. Den avgiften bidrar med 200 mill. kr bare fra fiskerinæringen inn til statskassen i 2007, og den kommer til å være en fiskal avgift også i 2008. Dermed har denne regjeringen svekket konkurranseevnen i fiskerinæringen ganske kraftig uten at man engang oppnår positive miljøeffekter av det. Det forteller også litt om hvor lavt fiskerinæringen er prioritert når man øker nettolønnsordningen for sjøfolk med hundrevis av millioner. Man øker jordbruksfradraget for bøndene, men man finner altså ikke plass til en økning på 60 mill. kr av fiskerfradraget som kunne jevnet ut noe av konkurranseforskjellene mellom skipsfart og fiskerinæringen. Høyre har foreslått fritak for NOx-avgift for fisk og cruise. Vi foreslår økt fiskerfradrag. Vi foreslår en bedre strukturpolitikk, og vi foreslår å avvikle distriktskvoteordningen. I jordbruket fortsetter nedgangen og omstillingen til tross for at Bondelaget og Senterpartiet fikk sin mann i departementet. Det forteller en del om jordbrukspolitikken at vi nå har problemer med å være selvforsynt med kjøtt og melk i vårt eget marked. Jeg tror dette er omstillinger som vil fortsette uansett hvor mye man snakker om småskala og variert bruksstruktur. Høyre ønsker en mer framtidsrettet næringspolitikk, en politikk som faktisk gir økt verdiskaping, som gir trygge arbeidsplasser, og som gir nye arbeidsplasser i framtiden. Det har vi foreslått mange tiltak for i vårt statsbudsjett. Jeg vil avslutningsvis ta opp de forslag som Høyre har fremmet i innstillingen, alene eller sammen med andre.