trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Abid Raja (Venstre), 2014-03-18:
Jeg vil også takke forslagsstillerne for å sette fokus på et viktig spørsmål. Antisemittisme er ikke et tilbakelagt kapittel, verken i Europa eller i Norge. Undersøkelser viser at en skremmende høy andel av befolkningen i land som Spania, Polen og Russland har et negativt syn på jøder. Jeg lot meg sjokkere av at 46 pst. av spanjolene har et negativt syn på jøder, og at hver femte borger i Frankrike har fordommer mot jøder. Hva gjelder holdninger til jøder i muslimske land, er det ikke overraskende at det gjennomgående er negative holdninger i muslimske land. Det er klart dette også forplanter seg til Norge og til norske muslimer. Dette må vi vite noe om for å kunne gjøre noe med. I Norge viser undersøkelser at minst 12 pst. av den norske befolkningen har fordommer mot jøder. Mest fordommer har vi likevel mot muslimer, somaliere og romfolk. I anledning 200-årsjubileet til Grunnloven er det viktig å gå tilbake i historien og se på de overgrepene vi og vår nasjon har utsatt norske jøder for. Jøder var forbudt i Grunnloven av 1814, og selv om bestemmelsen ble endret i 1851, måtte jesuittene på sin side vente til 1956. Vi kjenner også til de mørkeste kapitlene under krigen, hvor norske jøder ble deportert til konsentrasjonsleir. Ut fra det jeg forstår, er det i dag kun én norsk gjenlevende jøde igjen i Norge av dem som ble deportert fra Norge. Samuel Leon – også kalt Sammy – Steinmann er den eneste nålevende jødiske nordmannen som har overlevd konsentrasjonsleiren Auschwitz. Jeg forstår, etter å ha snakket med mine jødiske venner i går – jeg ser noen er på galleriet i dag – at mens man har tatt imot unnskyldninger fra det offisielle Norge, fra statsministerembetet og fra Stortinget, for de overgrep man ble utsatt for, venter man fremdeles på at norske domstoler skal gi sin unnskyldning. Det er fremdeles ikke for sent å gjøre noe med dette dersom domstolene velger å ta denne ballen. I denne debatten om rasisme, antisemittisme, islamofobi må vi tenke over hvorfor vi ønsker å gjøre noe med dette. Er det først og fremst fordi vi synes synd på muslimene og jødene at vi ønsker å gjøre noe med dette? Det vil jeg mene er feil perspektiv. Vi må ønske å gjøre noe med dette fordi det er et sykdomstegn i vårt eget folk at man har hat mot grupper av mennesker. Det er denne styggedommen i deler av vårt eget folk vi må ville kurere. Jeg mener vi trenger en bred handlingsplan, ikke bare for bekjempelse av antisemittiske holdninger, ikke bare for å kontre radikalisering – vi må legge det mye bredere an enn som så. Jeg anmoder derfor statsråden om at regjeringen i forbindelse med sitt arbeid med ny handlingsplan legger et bredt perspektiv hvor man inkluderer kampen mot hverdagsrasisme og antisemittisme i handlingsplanen. Det er viktig med fokus på radikalisering og alt det andre, men alt det andre må ikke havne i skyggen. Dette grumset henger nøye sammen. Det gamle slagordet «Kamp mot all rasisme, der du jobber, der du bor» er det gode, gamle og velkjente slagordet som inneholder det som skal til for at vi skal lykkes, og dette må forankres i regjeringens handlingsplan.
Abid Raja (Venstre), 2014-03-18:
Det er dumt med disse taletidene, at man får 3 minutter av gangen – man får jo nesten ikke gjort ferdig et resonnement. Men nå er jeg tilbake her, iallfall. I dette Dokument 8-forslaget viser man tilbake til for noen år siden, da vi hadde disse opptøyene i Oslo. Selv om disse opptøyene har tatt slutt, og selv om den fysiske volden vi helt klart så utslag av, iallfall har tatt en pause – man kan ikke si den har tatt slutt – har ikke disse holdningene forsvunnet. Det er ikke sånn at de har blitt borte. Som følge av disse opptøyene tok jeg initiativ til et dialogmøte på Litteraturhuset. Jeg tror nok det bidro til å roe gemyttene. Et av de dialogmøtene som fulgte deretter, fokuserte på jødehat. Ett år før den berømmelige reportasjen fra NRK fokuserte vi på jødehat på et møte på Litteraturhuset. Det kom åpent og klart til uttrykk at enkelte muslimer, som er født og oppvokst i Norge – født og oppvokst i Norge, et norsk produkt altså – mener, og dette ble formidlet på dialogmøtet fra enkelte, at jøder er født med svik og hykleri i sitt blod. Det er skremmende og uakseptable holdninger, som finnes i Norge blant nordmenn med ulike hudfarger, ikke bare hos dem med brun hudfarge med islam som religion, men også hos etnisk hvite. Når jeg snakker med mine jødiske venner, forteller de om konspirasjonsteorier som jeg faktisk aldri har hørt om. Mer velkjente konspirasjonsteorier om at jøder skal være hevngjerrige, at de skal ta over finansene i verden og konspirere for verdensherredømme osv., har vi hørt om, men en teori om at de dreper kristne barn for å få deres blod, var helt ny for meg. Jeg fikk høre det i går. Jeg måtte google for å sette meg inn i dette. En rekke av disse konspirasjonsteoriene er lik det hatet som muslimer blir utsatt for. Da er det veldig rart at den gruppen som blir utsatt for hat selv, altså muslimer, er den gruppen som i sin tur igjen er med på å utsette jøder for hat, og kanskje mer hat enn andre grupper. Jeg tror det er grunn til å tro at det er et mer utbredt hat blant muslimer overfor jøder i Norge enn hos andre grupper, i hvert fall prosentvis. Dette henger sammen med det vi vet om at i enkelte muslimske land er det under 10 pst. som har positive holdninger til jøder. Om man forflytter seg fysisk fra et muslimsk land til et annet land etter noen timers flyreise, har man ikke endret holdninger mentalt. Det er et viktig arbeid, som jeg håper at regjeringen vil ta i betraktning når man legger fram en ny handlingsplan. – Hvis ingen har tegnet seg på talerlisten, tror jeg jeg har anledning til et 1 minutts innlegg?
Abid Raja (Venstre), 2014-03-18:
Kan jeg tegne meg herfra?
Abid Raja (Venstre), 2014-03-18:
Takk, president. I samtale med Ervin Kohn i går ble det formidlet til meg at Det Mosaiske Trossamfund og Antirasistisk Senter konkret har ønsket en støtte på 3 mill. kr fra Kunnskapsdepartementet, eventuelt også fra komiteen, og siden statsråden er her i dag, vil jeg gjerne formidle det ønsket videre. Det gjelder tre konkrete stillinger. De sier at hvis de hadde tre stillinger over tre år – det er altså snakk om 3 mill. kr i året – vil de kunne dekke alle de store byene og alle videregående skolene i de store byene i Norge og gjøre et viktig dialogarbeid, hvor man kan fortelle om historien til jødene. Man kan fortelle om det hatet som jøder blir utsatt for, og gjøre dialogarbeid i forbindelse med det, men også fortelle om muslimene og det muslimer blir utsatt for. Jeg mener det er så vanvittig lite penger at jeg håper statsråden som sitter her – og jeg ser hun nikker litt – klarer å finne penger til et så målrettet og konkret prosjekt: Tre stykker på fulltid, som kan gå rundt til videregående skoler og informere om dette viktige arbeidet. Jeg mener, som aktiv dialogskaper på Litteraturhuset, at dette er det viktigste og letteste vi kan gjøre. Så kan man alltids ta tak i undervisningsplaner og alt det andre som er blitt lagt fram, som er gode intensjoner og gode ting. Selvfølgelig må dette arbeidet starte i barneskolen. Man må begynne å snakke om vonde og vanskelige ting allerede da. Men vi kan også intensivere arbeidet på de videregående skolene.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2014-03-18:
Jeg vil gjerne få takke statsråden for svaret, og med svaret er vi i gang med diskusjonen, som jeg hadde håpet på. Det er riktig at det handler om en bredere velferdspolitikk for å forandre og forbedre utviklingen i disse områdene. Det samspillet har satsingene som Groruddalssatsingen og Oslo Sør-satsingen vært en motor for å skape – at man har satset inn mot skolene, at utdanningsetaten har utviklet sine forsterkede opplegg i skolene i disse områdene, at man nå begynner å se på konsentrasjonen av kommunale boliger, hvor beboerne med sosiale problemer konsentreres i noen av de samme områdene som vi har opphoping av mange andre sosiale indikatorer, og at man går løs på boligplanlegging fra planetatenes side og satser på en annen type sammensetning av boligmassene i framtiden i disse områdene. Den typen tiltak er vi avhengig av. Det samme gjelder kollektivtrafikken. Vi har sett opprustning av stasjoner langs t-banelinjen som har betydd mye nå i Groruddalen. Fordi det er satsinger, det prioriteres bredere velferdstiltak av den typen i disse områdene, f.eks. opprusting av Haugenstua stasjon fra NSBs side. Det jeg gjerne vil si til statsråden, er at jeg er helt enig i at det handler om bredere velferdspolitikk i disse områdene, men det at man har hatt disse satsingene har vært en måte å sette områdene på dagsordenen på, og det utløser mye mer fra andre etater og virksomheter. Jeg mener f.eks. at innsatsen med tanke på Nav og dem som er utenfor arbeidslivet, bør forsterkes. Et problem som jeg vil ta opp videre når det gjelder innholdet i satsingene – en utfordring vi har – er en sterkere satsing på språk. Vi har 20 timers gratis kjernetid i barnehagene, som jeg var inne på i stad. Der trenger vi mer langsiktighet. Jeg mener vi trenger å utvide ordningen til å gjelde fra tre år. Det gjelder fire- og femåringer i dag. Vi har den samme utfordringen når det gjelder skolen. I skolen er det slik at – som det var tidligere når det gjaldt barnehager – i disse områdene er det for få som deltar på aktivitetsskolen, hvor en god del viktige ting skjer når det gjelder fysisk aktivitet, når det gjelder leksehjelp, når det gjelder kulturskole osv. Det er innført et forsøk på Mortensrud skole i Søndre Nordstrand bydel, hvor man har tilsvarende gratis kjernetid, gratis deltids aktivitetsskole. Det har ført til over 90 pst. deltakelse i aktivitetsskolen der, mens deltakelsen i noen av problemområdene jeg snakker om, ligger på 20–30 pst. Deltakelsen ligger på over 90 pst. vest i Oslo. Jeg vil si at det forslaget Venstre reiste i budsjettprosessen i høst om at vi burde ha en ordning med aktivitetsskole tilsvarende den vi har for barnehage – med gratis kjernetid – i samme områder, er et forslag vi bør gå videre på.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2014-03-18:
Jeg vil takke for debatten og også takke for statsrådens bidrag. Jeg synes det var positivt å høre at man vil få til en mer samlet omtale av disse satsingene i statsbudsjettene framover, så vi kan få en bedre behandling og klarere tankegang om hvordan de skal bygges opp framover. Jeg håper også at jeg vil kunne se positive resultater av det statsråden sier. Når han sier at han ikke vil fortsette i samme spor, nødvendigvis, vil jeg tolke det slik at man vil fortsette, men at man ikke nødvendigvis vil gjøre det samme. Det siste er jeg enig i, det er noe vi får gjort på en måte som er så bra at det ikke er noen vits i å gå videre med å gjøre det samme. Men jeg mener at det viktige for disse områdene hvor vi satser, er at de skal vite at vi vil være der og vil bygge opp spesielle innsatser videre, fordi disse områdene fortsatt har mange av de utfordringene som lå der da vi begynte, og fordi det er store områder, hvor det trengs ganske omfattende arbeid for å komme videre. Da har vi den problemstillingen som ble tatt opp, og som ble fulgt opp på en fin måte av både Venstre og SV i debatten nå, at alle må ha råd til å være med, særlig når det gjelder språk. Aktivitetsskolen koster i bydelene i Oslo mellom 2 500 kr og 3 000 kr måneden, og det er da dessverre mange rundt i de østlige bydelene som ikke tar seg råd til det, og som ikke har råd til det. Et lignende problem løste vi med gratis kjernetid i barnehagene, og det har gitt gode resultater, noe også regjeringspartiene har sagt seg enig i. Vi bør tenke på samme måte når det gjelder Aktivitetsskolen, at alle skal kunne være med der, også dem som trenger det mest, for det er de som har dårligst råd, som sannsynligvis også har foreldre som er dårlig i norsk, og som nettopp trenger at barna er med på leksehjelp og på de forskjellige tilbudene som aktivitetsskolen gir. Den samme problemstillingen har vi rundt deltakelse i idrettslag og i kulturskole osv., hvor prisene er høye, f.eks. treningsavgift i idrettslag på 3 000 kr per barn og kontingent osv. oppå det. Det gjør at det er for mange som ikke deltar, som gjerne vil det. Så vi må se på hele måten vi støtter opp på og lage nye tiltak for å sørge for at alle kan delta. En ting til slutt som det er behov for å avklare. Når staten sier at man vil ha en indre øst-satsing, mens Oslo kommune sier man vil ha en Tøyen-satsing, hvordan kan man få til en bedre samkjøring mellom stat og kommune om områdeløft som også omhandler Grønland, Vaterland, Nedre Grünerløkka osv., slik staten legger opp til, men som Oslo kommune foreløpig trenger mer avklaring rundt?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2014-03-18:
La meg bare først fastslå at vi er enige om verdien av at forskjellene i byene våre ikke er for store. Det er en viktig verdi at vi unngår for store forskjeller i levekår. I andre byer i Europa – vi skal ikke lenger enn til Sverige – ser vi hvilke utfordringer det kan skape hvis forskjellene blir for store. Så det er et viktig utgangspunkt. Jeg er opptatt av at vi må diskutere rollefordeling – hva er statens rolle, og hva er kommunens oppgave og ansvar? Jeg setter ikke spørsmålstegn ved om staten skal ha en rolle, men jeg inviterer til en debatt om hvilken rolle staten skal ha i storbyene – hva som skal være kommunens ansvar, byens ansvar, og hvilken rolle staten kan spille for å forsterke den innsatsen som gjøres lokalt. Jeg synes at representanten Bøhler fokuserte på to viktige områder, nemlig boligplanlegging og hvordan vi kan hjelpe særlig mer sårbare grupper inn i boligmarkedet. Jeg tror at en grunn til at vi har lyktes relativt godt i Norge, er at veldig mange eier sin egen bolig. At mange eier sin egen bolig, skaper trygghet, og det bidrar til at man tar bedre vare på både boligene og områdene. Men boligpolitikken, den sosiale boligpolitikken, er en viktig del av satsingen i storbyene. Det andre viktige området som representanten Bøhler fokuserte på, var språk. Jeg er helt enig i viktigheten av å styrke språkkunnskapene, både før barna begynner på skolen, og når de går på skolen. Vi er opptatt av hvordan vi kan styrke språkkunnskapene, for vi vet at det å være språkkyndig er nøkkelen til å lykkes også med andre skolefag og, ikke minst, i samfunnet for øvrig. Vi har nå noe tid til å diskutere hvordan vi skal gå videre. Groruddalssatsingen gjelder frem til 2016. Jeg er opptatt av at vi nå bruker tid på å evaluere den satsingen som har vært: Hva gir resultater, hva fungerer ikke fullt så godt, og hvordan kan vi gå videre for å sikre gode levekår i byene våre?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2014-03-18:
Først til Lise Christoffersens spørsmål om budsjett. Da er det slik som det alltid er, nemlig at budsjettet vedtas om høsten. Hvis man ser på Groruddalssatsingen, vil man se at de statlige bevilgningene har svingt veldig fra år til år. Det har særlig gått opp i valgkampår, og så har det gått ned året etter. Hvis vi ser på 2008, var det 120 mill. kr til Groruddalssatsingen. I 2009 var det oppe i 131 mill. kr, og så gikk det ned til 124 mill. kr. I 2012, året før valget, var det 123 mill. kr – helt nede i 123 – og så spratt det opp i 130 mill. kr i valgkampåret. Jeg skal ikke si noe om dette er tilfeldig eller ikke, men jeg bruker det som en illustrasjon på at bevilgningene skifter fra år til år. Så til representanten Karin Andersen: Jeg synes det er hyggelig at Karin Andersen snakker pent om Oslo, men det kan ikke være slik at alt det som er positivt i Oslo, skyldes områdesatsingen, mens alt som er negativt, kommer fra byrådet. Man kan av og til få det inntrykket. Det er slik at Oslo kommune gjør en stor innsats for å løfte bydelene og for å sikre at alle barna i byen får en god skole. Det må være det fundamentale. Jeg er også uenig med representanten Karin Andersen når hun sier at målet med områdesatsing er å synliggjøre at staten ikke løper fra ansvaret. Nei, målet med områdesatsingen må være gode resultater, og det er gode resultater denne regjeringen jakter. Når jeg sier at vi vil evaluere dagens områdesatsing, er det nettopp for å få på bordet hva det er som har effekt. Hva er det som ikke fungerer, og hvordan skal vi gå videre? Det må være hele formålet med den prosessen vi går inn i, ikke bare å synliggjøre at staten ikke løper fra ansvaret. Nei, vi skal være opptatt av resultater. Det kommer mange forslag, gode innspill, i løpet av denne debatten. Det jeg er opptatt av, er at vi også må ha en rolleavklaring på hva som er statens ansvar, og hva som skal være byens og kommunens ansvar. Så er vi selvsagt opptatt av og interessert i å ha videre dialog med Oslo og de andre byene for å diskutere hvordan vi kan gå videre, slik at vi sammen kan oppnå gode resultater for våre innbyggere i alle bydeler.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2014-11-11:
På vegne av representantene Geir Jørgen Bekkevold, Rigmor Andersen Eide, Geir S. Toskedal og meg selv har jeg den ære å fremme representantforslag om tiltak for å styrke norsk industri.
Gerd Eli Berge (Senterpartiet), 2014-11-11:
På vegner av representanten Kjersti Toppe og meg sjølv vil eg leggja fram forslag om å innføra krav om innhaldsmerking av alkoholhaldig drikk.
Gerd Eli Berge (Senterpartiet), 2014-11-11:
Interpellanten rettar søkelyset mot helse-, miljø- og tryggleiksarbeidet på norsk sokkel. Til liks med anna HMT-arbeid er dette svært viktig. Olje- og gassutvinning utgjer ein stor del av Noregs samla økonomi og gjev årleg store inntekter til Noreg. Aktivitetsnivået på norsk sokkel har dei siste åra auka frå eit allereie høgt nivå, noko som har gjeve rekordhøge investeringar i olje- og gassverksemda. Desse investeringane har kome både som følgje av marknaden og av rammevilkåra som er gjevne av norske styresmakter. I tider med svært høge aktivitetsnivå, og med press på kapasitet i ulike ledd, kan òg risikoen for ulukker auka. Ifølgje Petroleumstilsynet har på den eine sida alvorlege personskader på norsk sokkel vist ei positiv utvikling dei siste åra, medan tryggleikskritiske barrierar, slik dei er omtalte i Prop. 1 S for 2014–2015, på den andre sida har vist at det er knytt utfordringar til både bransjenivå og einskilde innretningar. Ulukker offshore både nasjonalt og internasjonalt har synleggjort dramatiske negative konsekvensar både ved tap av menneskeliv og ved skade på ytre miljø. Derfor er HMT-arbeidet i olje- og gassektoren så viktig, og dette er ei felles forståing. Til liks med dyktige fagfolk medverkar òg trepartssamarbeidet og rammevilkåra frå styresmaktene til utviklinga innan HMT. Interpellanten meiner ein ser «tendensar til at ein går frå den demokratiske til meir autoritære styrings- og leiingsideal, der selskapa i større grad enn før nyttar styringsretten framfor samarbeid med organisasjonane.» Ja, eg har òg tenkt i desse baner ved fleire høve når eg har registrert nyhende om endringar i selskap trass i uttrykt motstand frå fagrørsla. Like fullt: Me må som politikarar setja vår lit til at Petroleumstilsynet konsentrerer sine ressursar mot det dei ser som mest risikoutsett, og så må me løyva dei midlane til dette viktige arbeidet som Petroleumstilsynet gjer på vegner av alle partar. Petroleumstilsynet har dei siste åra prioritert oppfølging mot innleigde arbeidstakarar som følgje av at desse er meir risikoutsette, samstundes som desse i mindre grad blir tilbodne oppfølging og tilrettelegging. No er ikkje eg den som kjenner olje- og gassnæringa best, men eit generelt trugsmål mot HMT i norsk arbeidsliv er omfanget av innleigd arbeidskraft. Slik arbeidskraft arbeider på kontraktar med ei fastsett lengd og vil aldri kunna utgjera det same vernet mot potensiell risiko som fast tilsette. Difor må me i denne salen ikkje gjera oss blinde for trugsmålet som følgjer av stadige liberaliseringskrav på ulike arbeidsmarknadsområde. Fast tilsette – der organisasjonsgraden er høg – er eit godt grunnlag for HMT-arbeidet.
Fredric Holen Bjørdal (Arbeiderpartiet), 2014-11-11:
Eg takkar statsråden for svaret og er glad for at statsråden ikkje har gløymt kva han vore med på å vedta i Stortinget i sin karriere som stortingsrepresentant. Vi har, som mange faglege rapportar har slått fast, gode HMT-regelverk og eit sterkt petroleumstilsyn. Det er det viktig at eit samrøystes storting står bak. Som statsråden sjølv seier – vi skal ikkje gå på akkord med folk si helse eller sikkerheit. Eg opplever at statsråden prøver å balansere litt motstridande omsyn, men ikkje konkluderer heilt, og det er omsynet til HMT og det å kutte kostnader. I forlenginga av det vil eg tilbake til ambisjonen i tildelingsbrevet om å vere verdsleiande. Eg har svært vanskeleg for å tru at den formuleringa har falle ut av tildelingsbrevet ved ein feil fordi nokon har vore for ivrige med backspace-tasten. Eg trur det er bevisst politikk frå regjeringa si side. På same måte som Stoltenberg-regjeringa sin ambisjon var eit tydeleg signal til næringa, vil det å ta bort denne ambisjonen vere eit like tydeleg signal om at det er akseptert å lempe på krava. Ser ikkje statsråden den uheldige signaleffekten det gjev å ta bort ein slik ambisjon, og opnar statsråden med det opp for at det skal vere akseptert å la HMT bli ein salderingspost for å spare pengar i dårlege tider?
Fredric Holen Bjørdal (Arbeiderpartiet), 2014-11-11:
Eg har lyst til å takke for ein veldig god debatt. Eg synest det er bra at vi kan vere einige om at samarbeidsarenaene offshore og arbeidet her har gjeve gode resultat. Dei siste 10–15 åra har samarbeidet mellom arbeidsgjevar og arbeidstakar vorte betre. Det er ei gjengs oppfatning at samarbeidet utviklar seg bort frå eit klima kjenneteikna av for mykje mistru og konflikt og til dialogbasert kommunikasjon, kjenneteikna av gjensidig respekt og ønske om å finne gode løysingar. Trepartsarenaer fører også til betre kunnskapsdeling og profesjonalisering av partane og er eit viktig bidrag til høge tryggleiksnivå i olje- og gassindustrien. Oppsummert er det ingen tvil om at det gode samarbeidet har vore veldig viktig og har ført til at ein har ei felles oppfatning av kva velfungerande HMT-arbeid er. Det er viktig at det gode samarbeidet og oppfølginga på det sentrale nivået blir følgt opp av tilsvarande samarbeid i dei enkelte bedriftene, av dei lokale fagforeiningane og av arbeidsgjevarane. Like viktig er det at myndigheitene ikkje senkar standarden for kva som er god HMT-praksis. I den samanheng greier eg ikkje å slutte å undre meg over reaksjonane frå regjeringspartia når det gjeld formuleringa om at vi skal vere verdsleiande. Formuleringa har stått i tildelingsbrevet frå Stoltenberg-regjeringa. Noko av det første statsråd Eriksson gjer, er å ta formuleringa bort. Då må ein forstå at dette skaper reaksjonar, ikkje berre hos opposisjonen, men også blant dei tilsette i sektoren. Vi vil vite kvifor, vi vil ha eit svar, og eit svar på det må vi kunne få utan at representantar frå regjeringspartia skal stå her på denne talarstolen nær sagt bitre og fornærma og skulde Arbeidarpartiet for å vere eit lite konstruktivt parti. Ein bør heller vere glad for at Arbeidarpartiet bidreg til å rydde opp i den uklarheita regjeringa sjølv har skapt. Med alle dei utfordringane framover som potensielt kan utfordre HMT-situasjonen, er det heilt avgjerande at politikarane er tydelege. Vi må stille krav til sikkerheita, vi må sørgje for sterke tilsynsordningar og sitje i førarsetet for å styre utviklinga i rett retning. Eg håper vi kan vere heilt einige om at det ikkje er akseptabelt å kutte i HMT for å spare pengar, heller ikkje i dårlege tider. Eg har lyst til å avslutte med å utfordre statsråden til å ta inn igjen formuleringa om at Noreg skal vere verdsleiande innanfor HMT på sokkelen, for å rydde bort all tvil.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2014-11-11:
Man sier at ambisjonen bevisst er tatt ut av tildelingsbrevet. Det som er bevisst fra denne regjeringen, er at vi skal være verdensledende. Det som er bevisst fra Stortinget, er de vedtak Stortinget har fattet, og som enhver regjering må forholde seg til. Det er der man vedtar hvilke styringssignal som skal være rådende. Stortinget, denne sal, vedtar hvilket nivå vi skal ha på det. Det er denne regjering opptatt av å ivareta – og vi ivaretar det. Når jeg sier at regjeringen deler ambisjonen om at vi skal være verdensledende, synes jeg det er litt synd at man prøver på en polemikk i denne sal, man sier nærmest at regjeringen ikke mener det den står og sier. Jo, regjeringen mener det den står og sier. Vi følger det opp – og vi kommer til å følge det opp fremover. Samtidig håper jeg også representanten fra Arbeiderpartiet er opptatt av at vi skal ha et sunt og riktig kostnadsbilde og et kostnadsnivå i norsk arbeidsliv som gjør at man kan ha konkurransedyktige, gode og trygge arbeidsplasser fremover uten at det skal gå på bekostning av sikkerheten. I går, da jeg skulle dra ned fra Trøndelag, møtte jeg en som jobber med HMS i offshore, og som skulle opp til Brønnøysund på sikkerhetskurs. Det han sa til meg, var: Det er bra, og vi skal være verdensledende. Men samtidig er det også behov for å se på kostnadsnivået, og det er behov for å se på hva som er riktig fokus i HMS-arbeidet, og hva som ikke er det. Det kan ikke være riktig, sa han til meg, at det beste HMS-arbeidet går på å lage og produsere flest mulig skjemaer. Det beste HMS-arbeidet må være at vi har faglig dyktighet, kunnskap, blant våre ansatte, våre medarbeidere ute på sokkelen, som følger opp ansvaret hver eneste dag på en god måte, at vi har implementert gode holdninger og arbeidsmetoder som ivaretar det. Vi må få mer tid til å gjøre det. Jeg deler det synspunktet fullt og helt. Vi lemper ikke på kravene. HMS er ikke en salderingspost for denne regjering.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2014-11-11:
La meg først få lov til å vise til et faktum som jeg synes vi alle sammen i denne sal skal være stolt over, og det er at storulykkeindikatorene går ned, situasjonen er bedre enn noen gang, vi er på det laveste nivået. Det forteller oss at det helse-, miljø- og sikkerhetsarbeidet som er gjort offshore, har vært meget høyt prioritert. Det gjøres et meget viktig arbeid, og det vil også fortsatt bli gjort. Så må jeg si at jeg synes det er litt synd at man ikke skal bli trodd på det man sier fra denne talerstol, at regjeringens ambisjon, det vi styrer etter, det vi legger til grunn, er at vi skal være verdensledende på helse-, miljø- og sikkerhet. Det er ingen som er uenig i det, det har vært noe som et samlet storting har slått fast gjennom flere år, og som man står bak. Det vil man fortsatt gjøre fremover. Så er det sånn at vi følger utviklingen i oljesektoren nøye når det gjelder arbeidslivet. Vi følger også den situasjonen som pågår med nedbemanning. Så er det også et faktum som jeg tror vi må ta inn over oss: 2012 og 2013 var toppårene i norsk offshore, det har aldri vært høyere aktivitet. Aktiviteten svinger i de ulike næringene, det har den alltid gjort, og det vil den også gjøre i fremtiden. Er det noe som er 100 pst. sikkert, så er det at ting vil gå både opp og ned. Og så er det viktig å legge til rette for en god fremtidsrettet politikk som gjør at nedturene blir minst mulig og kortest mulig. Det legger denne regjeringen opp til. Så blir jeg utfordret på om jeg vil sikre et godt trepartssamarbeid. Vi har et godt trepartssamarbeid. Et godt trepartssamarbeid er i mitt hode – og det tror jeg gjelder de fleste hoder – at man setter seg ned som likeverdige aktører og partnere og diskuterer de ulike utfordringene, hvordan vi skal utvikle norsk arbeidsliv videre fremover. Det betyr ikke at man trenger å være enige om alt, men det betyr at man skal sette seg ned på den samme arenaen som likeverdige parter, ha likeverdige diskusjoner og trekke opp retningslinjene sammen. Det er denne regjeringen svært tydelig på, det ønsker jeg å være tydelig på videre fremover – ikke forskjellsbehandle noen, men behandle alle sammen likt. Det er den beste form for trepartssamarbeid.
Stefan Heggelund (Høyre), 2014-11-11:
Først vil jeg takke interpellanten for en viktig debatt. Jeg er glad for regjeringens mål på området. Vi skal være verdensledende på HMS i petroleumssektoren. Det er også et mål et samlet storting har stilt seg bak ved behandlingen av Meld. St. 29 for 2010–2011. Det viser oss igjen noe av styrken i det norske demokratiet, alle de områdene der hvor vi jobber tverrpolitisk og felles for å oppnå målsettinger vi er sammen om – trodde jeg, for nå skal også dette polariseres. Vi leser det allerede i interpellasjonsteksten fra interpellanten. Hvorfor har man ikke lenger målsettingen om å være verdensledende? Da holder det tydeligvis ikke at man forteller at det fremdeles er målsettingen. Det holder ikke at man forteller hvordan man jobber for at man skal fortsette å nå dette målet. Det skal settes i tvil av Arbeiderpartiet. Jeg tror den politiske debatten, de politiske resultatene som vi kan oppnå her i denne salen, vil bli langt bedre hvis vi klarer å opptre konstruktivt overfor hverandre, hvis vi ikke polariserer uten grunn, men faktisk lytter til hverandre, lytter til hverandres synspunkter, lytter til hverandres erfaringer for å oppnå de beste resultatene. Arbeiderpartiet, som sier at de ønsker å være et konstruktivt opposisjonsparti, kan etter hvert prøve å være konstruktive. Det er i dag et høyt HMS-nivå i norsk petroleumsvirksomhet, men den ambisjonen om at vi skal være verdensledende, er også et viktig signal til næringen fordi med det signalet betyr det at man i det daglige arbeidet må strekke seg langt for kontinuerlig å forbedre sikkerheten. Heldigvis har denne regjeringen to tanker i hodet på en gang – det er faktisk mulig. Når man har det, finner man at det er mulig å ha et høyt fokus på både HMS og på kostnader. Begge de to tingene kan være i søkelyset. Og hvorfor bør begge de tingene stå fremme? Jo, det ene er selvfølgelig på grunn av ansattes helse, miljø og sikkerhet på arbeidsplassen, og det andre er at dette skal være trygge, konkurransedyktige arbeidsplasser som er bærekraftige for framtiden. Jeg ville tro at et parti som anser seg selv for å være tungt og ansvarlig, ville være med på en sånn tankegang. Det er altså ikke slik at den ene tanken utkonkurrerer den andre – her må vi jobbe på begge plan, og regjeringens ambisjon på sikkerhet er helt klar og bunnsolid.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2014-11-11:
Jeg vil også takke interpellanten for å ta opp en viktig sak og for å løfte en helt nødvendig debatt. Trygghet skal være et kjennetegn i alle deler av norsk arbeidsliv. Det betyr at vi må ha en særlig årvåkenhet der risikoen kan være størst. Derfor er det utrolig positivt å høre statsråden slå fast at norsk petroleumssektor fremdeles skal være verdensledende innenfor HMS. Likevel er det sånn at tillitsvalgte forteller om en viss uro, en ny uro, knyttet til nettopp helse, miljø og sikkerhet. Det er fordi opplevelser og konkret erfaring fra deres arbeidshverdag, nettopp er at kost–nytte-tankegangen setter sparing foran sikkerhet. Det gjelder bl.a. når det kommer til helt nødvendig kjøp av utstyr som livbåter. Flere fagforeninger uttrykker en viss bekymring i disse dager rundt trepartssamarbeidet og hvordan det fungerer. Det er også tilfellet på norsk sokkel og for tillitsvalgte i industrien. Et godt trepartssamarbeid er avgjørende for et godt og trygt arbeidsliv. Statsråden slår fast at Norge skal ligge helt i front når det gjelder helse, miljø og sikkerhet. Hvordan vil statsråden sikre et godt trepartssamarbeid for at den målsettingen fremdeles skal nås?
Tina Bru (Høyre), 2014-11-11:
Jeg vil påstå at ingen industri i Norge har et så sterkt fokus på HMS-arbeid som petroleumsindustrien. Jeg var så heldig at jeg i sommer fikk bruke en hel uke med næringen gjennom et intensivt program sammen med Statoil. En del av dette inkluderte et besøk offshore på Troll B-plattformen. Her fikk jeg et helt unikt innblikk i bransjens HMS-arbeid i praksis. Etter den erfaringen konkluderte jeg med at mange bransjer i Norge nok kunne hatt mye å lære av sikkerhetsarbeidet i denne næringen. Det er en selvfølgelighet at HMS-fokuset skal være sterkt i denne bransjen. Mange av dem som jobber her, befinner seg langt fra land og har sin arbeidshverdag og sin fritid om bord på installasjoner hvor det er knyttet betydelig risiko til produksjonen. Da skulle det bare mangle at ikke sikkerhetsvurderinger og HMS var en tydelig prioritering. La det ikke være noen tvil: Norge skal være verdensledende på HMS i petroleumssektoren. Vi har allerede i dag et av verdens strengeste regelverk, og beredskapen som finnes i petroleumssektoren, fører også til at den generelle sikkerheten langs norskekysten er svært god. Det finnes eksempler på at beredskap knyttet til næringen har bistått ved ulykker og redningsarbeid som ikke er knyttet til bransjens virksomhet. Det er sant som det er sagt her i dag, at bransjen i dag står foran en tøffere økonomisk hverdag og må kutte kostnader. Når det er sagt, har både selskapene og fagforeningene vært tydelige på at slike kostnadskutt ikke skal gå på bekostning av helse, miljø og sikkerhet. Det er en forutsetning også jeg legger til grunn. Det er bred politisk enighet om at vi skal være best i verden på HMS i petroleumssektoren. Statsråden har i dag på nytt bekreftet det for Stortinget. Da er det rett og slett trist at det største opposisjonspartiet i Stortinget forsøker å tegne et skremmebilde her i dag om at regjeringen ikke tar dette arbeidet alvorlig, og ikke deler den brede politiske enigheten om dette. Det synes jeg ikke noe om.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-11-11:
I 2003 ble Barnekonvensjonen med de to daværende tilleggsprotokoller inkorporert som del av norsk lov, med forrang framfor annen lovgivning i tilfelle av motstrid mellom reglene. Første og annen tilleggsprotokoll dreier seg om barn i væpnede konflikter og salg av barn samt barneprostitusjon og barnepornografi. Inkorporeringen forsterket barns rettigheter i Norge, rettigheter som fra før nok var bedre enn i svært mange andre land i verden. Vi har Barneombudet, vi har Sivilombudsmannen, men vi har også en familiepolitikk som bidrar til at barns rettigheter er godt ivaretatt. Barnekonvensjonens tredje tilleggsprotokoll dreier seg om individuell klagerett for barn til FNs barnekomité. Tredje tilleggsprotokoll ble vedtatt av FNs generalforsamling i desember 2011 og lagt ut for signering 28. februar 2012. Tilleggsprotokollen trådte i kraft 14. april i år. Da var den ratifisert av ti land. Det dokumentet fra Venstre som vi behandler i dag, ber regjeringen legge fram en sak om norsk tilslutning til tredje tilleggsprotokoll. Hvis vi går litt tilbake i tid, ba et enstemmig storting i 2012 regjeringen foreta en utredning som synliggjør fordeler og ulemper ved å ratifisere tilleggsprotokollen, dette innen våren 2013. Daværende regjering gjorde det. Advokat Frode Elgesem ble bedt om å foreta en juridisk analyse av fordeler og ulemper, og han overleverte den til regjeringen i juni 2013. Denne ble sendt ut på høring med frist 18. september i fjor. Det er nå ca. 14 måneder siden. Det har, etter min oppfatning, vært nok tid til å kunne bearbeide materialet og legge fram en sak for Stortinget. Representantforslaget fra Venstre har rutinemessig vært oversendt utenriksministeren for uttalelse og kommentarer. I sitt svarbrev til komiteen understreker utenriksministeren at han vil se spørsmålet om tilslutning til Barnekonvensjonens tredje tilleggsprotokoll i sammenheng med tilsvarende tilleggsprotokoller til konvensjonene om henholdsvis økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter og om funksjonshemmedes rettigheter. Jeg synes det ville vært greit om utenriksministeren utdypet dette i sitt innlegg her, særlig fordi han i sitt brev også sier at han vil se an utviklingen i FN-komiteenes praksis i individklagesaker før han legger fram sak for Stortinget. Nå sier utenriksministeren i sitt brev at han kommer til å legge fram sak for Stortinget, og det får vi tro ham på. I dag vedtar Stortinget å gi regjeringen en frist for å legge fram en slik sak. Mens forslaget fra Venstre fra 21. juni 2013, som for øvrig ble vedtatt i forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett, brukte uttrykket «snarest», ber vi nå regjeringen legge fram sak i løpet av 2015. Det er et stort flertall som står bak innstillingen om å gi regjeringen frist i løpet av 2015 – det inkluderer også regjeringspartiene, noe som jeg mener er en styrke, og som jeg vil takke regjeringspartiene i utenrikskomiteen for. Mindretallet stemmer for en kortere frist. Jeg vil fra talerstolen her appellere til Venstre og SV om å støtte innstillingen subsidiært, slik at dette vedtaket faktisk blir enstemmig. Dermed anbefaler jeg flertallsinnstillingen.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-11-11:
Jeg merket meg det som utenriksministeren sa helt avslutningsvis. Jeg har også forståelse for at departementet og regjeringen trenger tid til å gå gjennom denne saken på en ordentlig måte, men jeg vil legge til at spørsmålet om å ratifisere denne tredje tilleggsprotokollen har vært oppe i denne salen flere ganger, og at det de siste to årene er blitt fattet flere vedtak. I juni 2013 ble faktisk regjeringen bedt om å legge fram en sak – «snarest» ble brukt som uttrykk i 2013 – og det var en del av revidert nasjonalbudsjett da vi fattet vedtak der. Nå vil det i dag bli vedtatt enstemmig – etter at Venstre og SV stemmer for sitt primærforslag – å be regjeringen legge fram sak i løpet av 2015. Selv om utenriksministeren vil se dette i sammenheng med to andre tilleggsprotokoller, forutsetter jeg nå at utenriksministeren svarer helt klart på at dette vil skje i 2015.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2014-11-11:
Det var kanskje overraskande at denne saka vekte dei store kjenslene frå talarstolen, iallfall slik saka står i dag. Me vil kome tilbake til innhaldet og for og imot tilslutning til tillegget til FNs barnekonvensjon. Eg er iallfall ikkje budd på å ta den andre debatten i dag. Det har den seinare tida vore aukande fokus på barn sine rettar òg i Noreg, og me må vel kunne slå fast at mykje positivt har skjedd dei siste 25 åra i Noreg etter at me slutta oss til Barnekonvensjonen, etter at me fekk eit barneombod, og etter at me har fått lov- og regelverk som har gitt oss ein familiepolitikk som varetek barna våre mykje sterkare enn det den gjorde då enkelte av oss trådde våre barnesko. Det same har skjedd òg i ei rekkje andre land. Det at ein har ratifisert Barnekonvensjonen og godkjent den i lovverket sitt, har gjort at barn sine rettar har kome på dagsordenen i ei rekkje land. UNICEF har mykje dokumentasjon på at situasjonen til barn har betra seg, det vere seg talet på dei som lever under fattigdomsgrensa, eller tilgangen til vatn og mat, sjølv om mange manglar det framleis, og tilgangen til skule, der Noreg òg gjer ein stor innsats, som på mange andre område, og støttar opp om det. Og me har sett at det er ein nedgang i barnedødelegheit. Det er ei positiv utvikling globalt og ei positiv utvikling i Noreg. Når det gjeld spørsmålet om Noreg skal slutte seg til den tredje tilleggsprotokollen om individklagerett til FNs konvensjon om barns rettar, vil det ytterlegare styrkje barn sine rettar og gi moglegheit til individuell klage til FNs barnekomité. Senterpartiet er på generelt grunnlag skeptisk til å gi ulike overnasjonale organ rett til å overprøve avgjerder fatta i nasjonale folkevalde organ og nasjonale rettsinstansar. I Barnekonvensjonen er det eit tydeleg krav at ein i spørsmål som angår barn, må vurdere kva som vil vere til barnets beste. Slik stiller kanskje tilslutning til denne klageordninga seg noko annleis enn tilslutning til andre individklageordningar under FN. Difor står me i dag saman med det breie fleirtalet som ber regjeringa leggje fram ei sak for Stortinget om tredje tilleggsprotokoll om individklagerett i løpet av 2015. Det er viktig å få alle konsekvensar på bordet før Stortinget gjer vedtak. Det er viktig å sjå fleire av desse klagerettane i samanheng. Det er difor rimeleg at me kjem utanriksministeren sitt ynske om tid til skikkeleg saksførebuing i møte. Så får me ei sak til Stortinget i løpet av 2015, og då skal me ta diskusjonen om innhaldet i dette og korleis me på best mogleg måte skal imøtekome det som eg trur me har eit samla ynske om, nemleg at barna i Noreg skal ha det godt.
Trine Skei Grande (Venstre), 2014-11-11:
Jeg har et kort og greit og enkelt spørsmål, tror jeg. Har utenriksministeren noen kommentarer til regjeringspartimedlem Tybring-Gjeddes innlegg, det som han holdt tidligere i dag?
Børge Brende (Høyre), 2014-11-11:
Det er klart at jeg – som jeg også sa fra talerstolen – selvsagt vil forholde meg til et vedtak, romertallsvedtak, i Stortinget. Vi vil, med basis i det vedtaket som blir fattet i dag, igangsette det arbeidet som er nødvendig for å gå igjennom de følgene som en ratifikasjon av en sånn tilleggsprotokoll vil få for Norge, og vi må også se det i sammenheng med eventuell ratifikasjon av protokoller knyttet til funksjonshemmedes rettigheter. Det er mange dilemmaer i denne saken. Jeg tror det vi er enige om, er at det er viktig å stå på både internasjonalt og nasjonalt for barns rettigheter. Jeg tror at det er et brennende engasjement blant alle representantene i Stortinget for det. Nå er det et hensiktsmessighetsspørsmål: Skal vi ratifisere denne tilleggsordningen som vil løfte en del av disse beslutningene inn for FNs barnekomité, eller ikke? Er det prematurt, eller er vi rede til å gjøre det som noen land har valgt å gjøre, og andre ikke?
Børge Brende (Høyre), 2014-11-11:
Som jeg akkurat sa, tror jeg alle i denne salen – slik jeg opplever det – har et brennende engasjement for barns rettigheter både ute og hjemme. Dette er også for meg en av de aller viktigste sakene. Hvis det er noe jeg virkelig brenner for, er det barn. Barn som lider, barn som blir krenket – alt fra mobbing eller at de ikke blir behandlet på en ordentlig måte, til at de ikke får utdanning – er kjernen av hva både regjeringen og jeg er opptatt av. Jeg tror det må være basisen for denne diskusjonen. Så opplever jeg det som at det er en diskusjon om det er formålstjenlig å gå til en rask ratifikasjon av denne tilleggsprotokollen før vi har sett hvordan Barnekomiteen forholder seg til saker som blir brakt inn for den. Vi har ikke trukket noen endelig konklusjon her. Vi trenger noe mer tid og vil komme tilbake til Stortinget med en vurdering av dette innen de fristene som Stortinget har satt.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2014-11-11:
La det ikke være noen tvil: Jeg ville gått i krigen for alle barns rettigheter og barns rettssikkerhet. Spørsmålet om en ratifisering av tilleggsprotokollen handler om hvorvidt vi tror at barns rettssikkerhet og rettigheter blir styrket gjennom å få en internasjonal klageinstitusjon. Det må vurderes i mye større grad. Dette kan faktisk, tror jeg, resultere i andre forhold også. Derfor tenker jeg som så, når debatten går sin gang: Vi er alle sammen tilhengere av at barn skal få større muligheter til å klage, til å få styrket rettssikkerheten og rettighetene. Men indirekte betyr det også at vi som øverste organ i Norge har sviktet. Det betyr at vi faktisk ikke har gjort nok i nasjonal lov og rett for å styrke alle barns rettssikkerhet. Da mener jeg faktisk at det bør være hovedfokus. Etter 17 år på Stortinget har det ikke manglet på intensjoner, på rammeforslag eller ressurser når det gjelder rett og slett å styrke barns rettigheter og å se på hva som faktisk er barns beste på en rekke områder. Jeg har vært med på to eller kanskje tre revisjoner av norsk barnevernslov. Fortsatt er det store hull – bl.a. når det gjelder barns rett til to foreldre og retten til å kjenne biologisk opphav. Vi ser også, som representanten Skei Grande peker på, at mobbingen greier vi ikke å ta knekken på. Så det betyr indirekte at når man nå ønsker enda et klageorgan – denne gangen internasjonalt – betyr det rett og slett at vi føler at vi ikke har fått gjort nok i Norge for å få på plass nødvendig rettssikkerhet for barn. Der er jeg villig til å gå alle veier for å få på plass noe som er bra for framtiden. Jeg vil gjerne være med på å diskutere, utrede og se på hvorvidt et internasjonalt klageorgan faktisk vil styrke barns rettigheter i Norge og internasjonalt, men foreløpig er min forståelse av dette at man bare skal overvåke prosesser i de enkelte landene som slutter seg til. Jeg avslutter med å si – igjen: Dette handler også om demokrati og hvem vi tror mest på til å ta beslutninger på vegne av barn. Jeg tror fortsatt på at det norske storting skal greie å fatte de riktige vedtakene for å styrke barns rettigheter.
Bent Høie (Høyre), 2014-11-11:
Jeg er i likhet med representanten Toppe glad for at denne problemstillingen tas opp. Som jeg også sa i forrige ukes interpellasjonsdebatt, er jeg glad for at det ble arrangert seminar på Stortinget om dette temaet, at disse problemstillingene løftes fram og diskuteres. Jeg var glad for interpellasjonsdebatten i forrige uke og for at det også nå diskuteres, nettopp fordi de foreldrene som er berørt av dette, har behov for at Stortinget, at ledelsen i Helse-Norge, ser de problemstillingene som de har ønsket å ta opp, men også for at helsepersonell som er berørt av dette, som står i vanskelige avveininger, får anerkjennelse for at dette er vanskelige avveininger, at det er spørsmål som det er viktig å diskutere og reflektere over, og kanskje at en praksis eller en holdning som har vært tidligere, må endres på, rett og slett fordi den medisinske utviklingen endrer seg. Jeg har ikke mulighet til å svare på de første, helt konkrete spørsmålene fra representanten Toppe, men jeg er ikke kjent med at det foreligger den typen lister. Jeg vil understreke at jeg legger til grunn at avgjørelser om at barn kan hjelpes ved kirurgisk eller medisinsk behandling, tar utgangspunkt i den til enhver tid oppdaterte kunnskap, med hovedhensikt å lindre plager og gjøre livet bedre for barna – som er det medisinske prinsipp. Det betyr at en legger til grunn også for disse barna, de samme prinsippene som en gjør ellers. En skal forsøke å hjelpe, men det er også viktig at en i sitt forsøk på å hjelpe, ikke skader. Det er et tusen år gammelt medisinsk prinsipp, som står seg den dag i dag. Denne beslutningen må også tas i nær dialog med foreldre og med respekt for foreldrenes autonomi. Det er en holdning som kanskje er av litt nyere dato, men som det også er viktig å ta med seg i dette arbeidet. Det er også sånn at dette er et tema som diskuteres i de klinisk-etiske komiteene. Det er også viktig for meg å understreke at vi har klinisk-etiske komiteer på våre sykehus, der fagpersonene som står oppe i disse vanskelige avveiningene og vurderingene, har mulighet til å reise denne typen problemstillinger og få både etisk og faglig støtte for sine vurderinger og refleksjoner, som de har muligheten til å ta med seg i det videre arbeidet. Jeg er kjent med at denne typen problemstillinger også har vært oppe og drøftet i de klinisk-etiske komiteene, og de drøftingene vil være et godt redskap for de fagpersonene som står oppe i denne typen vurderinger i sin kliniske praksis.
Bent Høie (Høyre), 2014-11-11:
Jeg vil også takke for en god debatt og veldig flotte refleksjoner rundt dette vanskelige temaet. Arbeidet med retningslinjene er nå godt i gang. De som har ansvaret for retningslinjene, var til stede på seminaret og fikk med seg de problemstillingene som der kom opp. Både pårørendegruppen og pasientorganisasjonen er med i arbeidet, og referansegruppen. Jeg føler meg trygg på at innspillene blir tatt med videre i den viktige nyansen mellom på en måte oppfatningen av lindrende behandling og aktiv behandling, som også representanten Tone Wilhelmsen Trøen tok opp i sitt innlegg. Så er det viktig at vi gir grunnlag for at det blir gjort konkrete og individuelle vurderinger i disse situasjonene, og at de som skal gjøre disse vurderingene, involverer foreldrene og gir best mulig informasjon i en vanskelig situasjon. Vi må også erkjenne at det er en krevende situasjon å gi informasjon i noen av disse tilfellene, men en må også bidra til at det er en god etisk og faglig refleksjon rundt disse spørsmålene i sykehusene. Det å gi behandling, det å gi ikke minst livreddende behandling og intensiv behandling, kan i noen tilfeller innebære at en skader mer enn en hjelper. Det må vi også ha med oss i dette. Det er helsepersonell som står i den situasjonen, på bakgrunn av den informasjonen som de har tilgjengelig, at de gjør vurderingen av når en går over den streken som er veldig tydelig, nemlig at en først og fremst ikke skal gjøre skade.