trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2021-02-04:
Flere har pekt på at vi har en sterk offentlig sektor i Norge med mange dyktige medarbeidere som er opptatt av å levere gode tjenester til innbyggerne og brukerne, en sektor som er avhengig av tillit i samfunnet til at ressursene brukes riktig, og at kvaliteten på tjenestene oppleves god. Demografiutviklingen og mindre oljepenger i framtida gjør også at kampen om de økonomiske ressursene blir hardere. Nettopp derfor er arbeidet med å forsterke innovasjonstakten i offentlig sektor så riktig og viktig. Forskning skaper nye muligheter, men innovasjon skaper en ny virkelighet. Innovasjonsprosessen handler om hele kjeden fra å identifisere en utfordring, skape en ny løsning eller mulighet og fram til en ny virkelighet. Organisasjoners evne til innovasjon og utvikling er et resultat av evnen til å kombinere ulike kompetanser, ressurser og nettverk. I 2014 ble ordningen med offentlige PhD-er etablert. Det var et viktig tiltak for å øke nødvendig forskningskompetanse i det offentlige. Det bidrar til å styrke innovasjonstakten og til økt samspill mellom akademia og det offentlige. Dessuten får forskningsinstitusjonene økt innsikt i offentlig sektors kunnskapsbehov og aktuelle behov i sektoren. Et viktig mål må være at offentlig sektor i enda større grad blir dyktige premissleverandører i relevante forskningsprosjekter, ikke bare forskningsobjekter eller bidragsytere. Et godt klima for innovasjon skapes når dyktige medarbeidere er i dialog med brukere, når offentlig sektor, næringsliv, sivilsamfunn og akademia går sammen om å finne gode løsninger og gode samhandlingsarenaer. En av våre viktigste oppgaver er derfor å legge til rette for at disse samhandlingsarenaene kan skapes. Jeg er glad for at regjeringa så tydelig viser at de vil bidra til å utforske nye typer samarbeid mellom offentlig og privat sektor og oppfordrer offentlig sektor og næringslivet til å samarbeide om testmiljøer for utvikling, pilotering og kvalitetssikring av innovative løsninger. På Sørlandet har vi de senere årene sett god effekt av nye sånne samhandlingsarenaer mellom næringsliv, offentlig sektor og akademia. Et godt eksempel er i4Helse-laben i Grimstad. Her involveres helsepersonell, brukere, forskere og studenter. De jobber side om side for å prøve ut ny, innovativ helseteknologi. Innenfor utdanningssektoren ser vi også at innovasjonsaspektet har blitt en del av mange utdanningsløp. Innovasjonsarbeidet krever innovasjonskultur, der utprøving av nye ideer i større grad verdsettes, og der det legges vekt på å gi ryggdekning for innovative beslutninger. Det er et holdningsskapende arbeid der også vi som politikere kan bidra i videre utvikling.
Stein Erik Lauvås (Arbeiderpartiet), 2021-02-04:
Det er vel egentlig få som ønsker seg en ineffektiv og dårlig ledet offentlig sektor. Tvert imot er jeg ganske sikker på at folk flest vil ha en offentlig sektor som er på høyde med sin tid og bruker ressursene på best mulig måte. En sterk og godt driftet offentlig sektor som tar ansvar, er grunnleggende for det velferdssamfunnet vi har klart å bygge opp. Vi ser det veldig tydelig nå: Når kriser rammer samfunnet, når krisene kommer, om det er finanskriser, eller som nå, når det er pandemi, viser det seg at selv de som i lang tid har ment at vi burde privatisere mer og bygge ned offentlig sektor, plutselig lener seg tungt på den samme offentlige sektoren. Det var staten og offentlig sektor som måtte redde bankene i sin tid, og det er staten og offentlig sektor som i den pandemien vi nå står i, er verktøyet for at bedriftene skal klare å holde hodet over vannet. Det er også slik at en sterk offentlig sektor er det som gjør det mulig å hjelpe vanlige folk gjennom krisen – med f.eks. utvidede rettigheter når det gjelder permitteringsregelverk, dagpengeordninger og den typen ting. En svak og liten offentlig sektor ville ikke vært i stand til å kunne håndtere dette på en ordentlig måte, slik vi nå har muligheten til å gjøre. For Arbeiderpartiet er det en selvfølge at vi skal drifte offentlig sektor effektivt. De som prøver å påstå noe annet, er ordentlig på villspor. For Arbeiderpartiet er det en selvfølge at offentlig sektor skal ha et oppdrag om å utvikle nye løsninger, bedre løsninger og mer effektive løsninger, som kommer folk og næringsliv til gode over hele landet. Da mener vi faktisk at å privatisere mer, f.eks. innen helsevesenet, ikke er veien å gå. Det er ikke det som gir samfunnet muligheten til å takle utfordringene på en god måte. At vi har sterke og oppegående forskermiljøer og fagfolk innen f.eks. smittevern, har også vist seg å være grunnleggende viktig. Skal vi ta Norge videre og ut av krisen, er f.eks. dette ostehøvelkuttet – som omtales som en reform, ABE-reformen – ikke noen god medisin. Det er en dårlig medisin. Det er ikke et godt virkemiddel for å få en bedre offentlig sektor. En må være langt mer målrettet enn å foreta flate ostehøvelkutt uten politiske prioriteringer i seg. Vi må sørge for at hele landet kan delta i utviklingen av kompetansen. Vi må sørge for at hele landet kan ta del i digitaliseringen. Derfor trenger vi både en tillitsreform, et nærhetsprinsipp for statlig styring, desentraliserte utdanningstilbud og offentlige tjenester nær der folk bor. Så får vi bare glede oss over at selv de sterkeste kritikerne av offentlig sektor ser at når krisen kommer, er en sterk og god offentlig sektor nødvendig å ha på alle nivåer.
Stein Erik Lauvås (Arbeiderpartiet), 2021-02-04:
Jeg må bare få reagere på representanten Eidsheims – som jeg oppfattet det – påstander om at det liksom er Arbeiderpartiet som står i veien for utviklingen av offentlig sektor. Man er altså ganske historieløs ved bare å prøve å tøtsje innpå en sånn påstand. Jeg anbefaler representanten Eidsheim å lese nyere norsk historie, hun kan starte med 1946 og framover, så vil hun se hvem det var som sto for de gode løsningene som brakte Velferds-Norge fram til det punktet der vi er i dag – hvem som sto sentralt i utviklingene av de systemene vi har, og som de fleste synes er bra. Historien om Høyre i den utviklingen er ikke like tydelig – eller, den er tydelig på den måten at Høyre stort sett har vært imot og stort sett stemt imot alle de forslagene som har kommet når det gjelder å løfte fellesskapet, sørge for at vi drar i flokk, løfte alle sammen, at alle skulle få delta og ta del i utviklingen av velstanden i dette landet. Det er historien om Høyre. Representanten Eidsheim må prøve å lese sin historie, ikke drive ren historieforfalskning om dette fra Stortingets talerstol. Arbeiderpartiet ønsker en sterk og god offentlig sektor, for vi ser at det er det som er nødvendig om vi skal klare å komme oss igjennom kriser. Jeg var inne på i tidligere innlegg, og andre har vært inne på i tidligere innlegg, at en svak, liten offentlig sektor, slik som Høyre egentlig ønsker å ha det, ikke er i stand til å takle de krisene som Norge har opplevd i moderne tid. Da kan vi nevne finanskrisen som en av dem, og nå denne pandemien vi står overfor, som en annen av de krisene som en svak og liten offentlig sektor ikke hadde vært i stand til å håndtere. Vi i Arbeiderpartiet tror på fellesskapet, vi tror på et sterkt fellesskap, vi tror på en sterk og god offentlig sektor som bidrar til å løfte hele landet, alle som bor her, med like rettigheter og like muligheter. Vi tror på et samfunn med små forskjeller. Vi tror ikke på Høyres privatiseringssamfunn, hvor hver og en må klare seg selv. Da ruster vi samfunnet vårt dårlig for de neste krisene som kommer – for det gjør de.
Margret Hagerup (Høyre), 2021-02-04:
Det er tøffe tider. Flere enn tidligere står utenfor arbeidslivet, samtidig som noen bedrifter sliter, mens andre opplever tidenes omsetning. I tiden framover må vi klare å se den enkelte og bygge gode tjenester, og det krever økt bevissthet, god samhandling og jevnlig kommunikasjon. Vi må skape mer og inkludere flere. Regjeringens mål er en effektiv offentlig sektor som leverer gode tjenester til innbyggerne, har høy grad av tillit i befolkningen og finner nye løsninger på samfunnsutfordringer i samarbeid med innbyggere, næringsliv, forskningsmiljø og sivilsamfunnet. Dette samarbeidet er avgjørende for framtidens velferdssamfunn. Dessverre ser det ut som om venstresiden nå vil skape et sterkere skille mellom aktørene heller enn å se på mulighetene for samhandling. Det er hver og en av oss som vil tape på dette. I Nordre Follo har sosiale entreprenører inngått et klyngesamarbeid med Nav om å utdanne birøktere. Eventyret startet med Baskit – en ung gutt som hadde en drøm om å lage honning. Da det viste seg at halvparten av honningen vår importeres, var veien lagt. I dag er Baskit og flere ungdommer med ham utdannet som birøktere, og de har skapt et levebrød. Lokalt melder bøndene om mer bær på bærbuskene, og pollineringsinsektene har fått bedre levekår. Det er et prosjekt som har mangfoldige gevinster for samfunnet og et uttalt mål om å øke andelen unge og innvandrere i gartneryrket – en vei inn til en sterkt trengende bransje. Vi må gi ryggdekning til denne typen prosjekter. Høyre tror at vi får et bedre tilbud når vi slipper andre aktører til, også i velferdssektoren. På samme måte kan en samarbeide mer på tvers også i offentlig sektor. I Asker kommune har de erfart at samskaping gir gode tjenester. Asker velferdslab er en samarbeidsmodell hvor familier eller ungdom i en vanskelig livssituasjon får helhetlig hjelp over en lengre periode. Der ser kommunen på velferd som en investering, ikke en kostnad. En trebarnsmor kom seg ut av en vanskelig situasjon. Tidligere hadde Nav tenkt at hun ikke var engasjert nok til å komme seg i jobb, mens barnevernet mente at hun ikke hadde tid nok til å følge opp ungene sine. Hun stod i et vanskelig krysspress mens problemene bare vokste. En ung gutt forteller at han for første gang opplever å bli valgt først på fotballaget, og en far har fått raskere og bedre hjelp, samtidig som han slapp å ta seg fri fra jobben for å delta på alle disse møtene. Da systemet valgte å investere i den enkelte, endret alt seg. Det er jo dette som er framtidens velferdssamfunn. Da er det vår oppgave å gi dette handlingsrommet, for vi trenger ledere i offentlig sektor som utvikler en kultur for innovasjon, hvor en tør å tenke nytt, og hvor en lærer av sine feil og suksesser. Innovasjon skaper verdier for både samfunnet og den enkelte, og med godt samspill får vi de beste tjenestene både i offentlig og i privat sektor.
Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2021-02-04:
Vi står overfor store utfordringer, og vi må tenke langsiktig. Innen 2060 er vi dobbelt så mange over 70 år og fem ganger så mange over 90 år. Mange av disse vil være friske og bidra i frivillig arbeid og være gode besteforeldre, men veldig mange vil trenge hjelp. Vi vil ha knapphet på kompetanse og arbeidskraft. Derfor må det offentlige tenke smartere og ikke minst utvikle en kultur for innovasjon. Hvordan skal vi få det til? Meldingen peker på bruk av teknologi, men ikke minst på viktigheten av ledere som har mot til å tenke nytt, og offentlige virksomheter som må søke nye arbeidsformer for samarbeid for å få til den innovasjonen vi ønsker. Vi må gi et større handlingsrom. Det betyr frihet, og det betyr at handlingsrommet ikke skal snevres inn. Arbeiderpartiets forslag i saken, som Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti er med på, setter egentlig innovasjon i offentlig sektor i revers. Det snakkes om farene ved privatisering og at velferdstilbudet da vil reduseres. Man skal ha all kompetanse «in-house», som det sies. Men dette er ikke å sette mottakeren i sentrum. Arbeiderpartiet snakker ikke om brukerne av tjenestene som det offentlige skal gi, i det hele tatt. Det blir prat om systemene. Det skremmebildet som brukes om private aktører i velferdsstaten, er helt ubegrunnet, for det er jo slik at holder ikke tjenesten faglig mål, har vi mekanismer for kontroll og innsyn, og er vi ikke fornøyd, avvikler vi den. Det er absolutt ingen forskning som sier at en tjeneste som er utført av en privat leverandør, er dårligere enn den offentlige. Meldingen tar tak i anskaffelser og hvordan det offentlige kan utnytte innovasjonens kraft i oppstartsbedrifter og ikke minst sosiale entreprenører. Som det er sagt fra talerstolen, kjøper det offentlige tjenester for mange milliarder kroner. Det gjør at det offentlige har et stort ansvar for å ivareta leverandørene av disse tjenestene. Det gjelder utstyr og materiell til skoler, barnehager og sykehjem og utbygging av kulturhus, idrettshaller osv. Det er et stort utviklingspotensial gjennom offentlige anskaffelser og samarbeid med testmiljøer, i universiteter og i næringslivet, ikke minst, som det her tegnes et skremmebilde av. Vi ønsker utprøving av nye løsninger for framtiden.
Marianne Haukland (Høyre), 2021-02-04:
I dag behandler vi en viktig melding om innovasjon i offentlig sektor som jeg mener sender tydelige signal om hvordan vi gjennom forandring og utvikling kan skape enda bedre tjenester, med brukeren og innbyggerne i sentrum. Det pekes i meldingen på at Norge har et godt utgangspunkt for innovasjon i offentlig sektor, og at innbyggerne har høy tillit til sektoren og offentlige myndigheter. Vi har en høyt utdannet befolkning, og bruken av digitale tjenester er høy. Grunnlaget for utvikling og forbedring ligger mye i hvordan man forvalter innovasjon og data. Derfor er det viktig at behandlingen av denne meldingen i Stortinget også løfter fram arkivsektoren, som har store forbedringsmuligheter og er et viktig grunnlag for framtidig innovasjon. Det gleder meg å se at en samlet komité går inn for en merknad som tar for seg mulighetene som ligger innenfor sektoren, og som løfter fram viktigheten av at Arkivverket moderniserer og digitaliserer sin egen virksomhet, samt at de tar en aktiv del i innovasjonsaktiviteter sammen med andre virksomheter, både i privat og i offentlig sektor. Teknologien gir store muligheter når det gjelder å gjøre saksbehandlingen raskere og tjenestene mer brukerorientert og å dele og utnytte data på tvers av sektorer. Framtidens arkiv vil være viktige kilder til kunnskap og bruk av kunstig intelligens for å løse oppgavene bedre. Det er etter min oppfatning viktig å få innovasjon til å frigjøre de menneskelige ressursene, sånn at de varme hendene og ansatte med sin omtanke og empati kan brukes bedre i tjenester direkte rettet mot brukerne, og kanskje mindre på saksbehandling og rapportering. Saksordfører Torill Eidsheim nevnte at Norge i framtiden vil stå overfor store utfordringer, og at offentlig sektor må jobbe på en annen måte for å løse de samme oppgavene som i dag. Demografiske utfordringer, nedgang i inntekt og bortfall av oljeinntekter er en godt kjent og akseptert framtidshorisont. For å oppnå god kultur på innovasjon må politikere og offentlige myndigheter gi handlingsrom og insentiver til å innovere. Ledere må utvikle kultur og kompetanse for innovasjon der man tenker nytt og lærer av feil og suksesser. Offentlige virksomheter må søke nye former for samarbeid, og dette kan gjøres på områder hvor man i dag ser at man har behov for å løse utfordringene på en annen måte. Representanten Lauvås kommer med påstander om Høyre i sitt innlegg. Jeg ønsker å påpeke at ja, vi ønsker både å styrke «in-house» digital kompetanse og å sikre stabil tilgang på kompetanse gjennom samarbeid, også ved bruk av konsulenter. For oss i Høyre er det ikke et enten–eller hva vi skal bruke – vi skal bruke alle gode krefter for å nå disse målene innenfor innovasjon. Takk for en god debatt.
Michael Tetzschner (Høyre), 2021-02-04:
Jeg vet ikke om det er et utslag av at man kjeder seg fra Arbeiderpartiets side, for man står altså inne i det vesentlige, nemlig at vi ikke flytter styringslinjene, slik vi er vant til det, og at vi ikke griper inn i regjeringens prerogativer, men at Stortinget innenfor sine kompetanseområder selvfølgelig utøver den kontrollen og også den politisk løpende diskusjonen vi må ha om utenrikspolitiske spørsmål. Så har da, fullstendig ute av proporsjoner for noe som saken og dens konklusjon ikke gjelder, min ellers utmerkede komitéleder gått inn på at et sånt fellesseminar som man ser her, ikke skulle trenge hjemmel i forretningsordenen, og det vises til at vi stadig kan nedsette ad hoc-komiteer etter forretningsordenen § 18. Men det er i saker hvor det skal gis innstillinger til Stortinget, og det må leses i sammenheng med sakskomplekser som er så store at de berører flere ordinære fagkomiteer. Da er det hensiktsmessig. Det vises også til eksempelet med 22. juli-komiteen og andre, f.eks. koronakomiteen. Men det er fordi det skal avgis innstillinger til Stortinget. Det er et ledd i Stortingets interne og forfatningsmessige arbeidsordning. Det som er forslaget her, er at hvis man ikke forankrer det i forretningsordenen, har man et seminar løpende. Det er ikke riktig at de ikke skal gi råd. Selv om det ikke står i vedtaket, vil jo begrunnelsen ha en viss betydning. Så hvis representanten Eide hadde lest begrunnelsen fra forslagsstiller, ville han sett at det var hensikten. Det er heller ikke riktig som Rødts representant sier, at Stortinget har kommet ham i møte på noen punkter. Nei – han har fått Fremskrittspartiet og SV med på et par av forslagene, som for øvrig bryter med den styringsordningen vi har skissert her. Det som kommer ut av det, er at utenriksministeren holder en ekstra redegjørelse med vekt på Sikkerhetsrådet. Jeg må også si når det gjelder den andre henvisningen, at vi flytter makt fra Stortinget til regjeringen ved denne helt selvsagte henvisningen til den styringsordning vi allerede har når det gjelder forsvarspolitikk: Det er jo bare den det er vist til. Det er ubestridt, skjønner jeg, at regjeringen har prerogativer innenfor utenriksfeltet, men den har det også når det gjelder forsvarspolitikken og sikkerhetspolitikken. Jeg minner om at basepolitikken var en ensidig erklæring fra regjeringen Gerhardsen, og at den første tilbakeholdenhet vi fikk når det gjaldt våpeneksport, også var en regjeringsbeslutning. Det betyr ikke at forsvarspolitikken er ute av denne salen, men at regjeringen har betydelige fullmakter på dette området.
Michael Tetzschner (Høyre), 2021-02-04:
Vi må avrunde den ikke særlig utsiktsfulle debatt om hva merknaden fra vår side betød, for det er en henvisning til den styringsordningen som er, ikke noe forsøk på å endre den. Det er også derfor det står – og jeg må da sitere fra merknaden, siden den har vært så sentral for enkelte og nærmest forstyrret det gode humør – at «innenfor utenriks- og forsvarsområdet står regjeringens prerogativer særlig sterkt, både fordi det må kunne tas raske beslutninger, og fordi det er den utøvende makt som representerer Norge utad». Dette er nettopp med tanke på å belyse hvor viktig det er at regjeringen kan agere på de fullmakter som ligger i de generelle føringsdokumentene fra Stortinget, som det er full åpenhet om, og som vi – i all beskjedenhet – bruker ganske mye tid på her i Stortinget. I de fleste spørsmål vil ikke regjeringen være i den ringeste tvil om hva Stortingets store flertall mener i saker, også på ganske detaljert nivå, fordi dette er saker vi stadig har i løpende diskusjon, enten vi har redegjørelser om det eller ikke. Når det da gjelder at jeg med denne henvisningen til prerogativene innenfor feltet utenriks- og forsvarspolitikk har fått det til at de ytre grenser for regjeringens fullmakter skulle være de samme, så står det ikke noe om det. De er til dels forskjellige. De kan være ganske store når det gjelder regjeringens mulighet til å engasjere norske troppestyrker i utlandet, f.eks. Det er formodentlig derfor representanten Huitfeldt vil endre Grunnloven, nettopp fordi hun føler at regjeringens prerogativer på dette området står for sterkt. Det er en diskusjon som er helt i orden å ta, men den hører hjemme i en grunnlovsdebatt, ikke i en generell mistenkeliggjøring av en merknad som bare har til hensikt å henvise til den arbeidsordningen vi har, som et argument mot å innføre et ad hoc-utvalg man påstår kan etableres utenom § 18. Jeg skjønner at dette utvalget skal gi innspill, men ikke til Stortinget, de skal ikke forme noen innstilling til Stortinget, noe som ellers er hensikten med § 18. Hvis man innbiller seg at dette fellesorganet, dette seminaret, kan avhjelpe utenriksledelsen, må det i hvert fall forankres i forretningsordenen, ellers blir det hengende i løse luften. Det er i strid med forfatningen, og det er en nyskapning jeg synes de som har vært kritiske overfor vår helt selvfølgelige påpekning, bør tenke igjennom.
Michael Tetzschner (Høyre), 2021-02-04:
Hvis vi først er i gang, har jo regjeringen mange prerogativer utover utenrikspolitikken. De har gjennomføringsprerogativer. De er den øverste pyramiden i forvaltningssystemet vårt. Det er de som treffer forvaltningsvedtak. Jeg synes at de som nå, helt urimelig, legger sine egne misforståelser til grunn og ber om andres avklaring av sine egne misforståelser, bør interessere seg for at Stortinget slipper frem representantforslag som i sin essens går ut på å avslå søknader som er til behandling hos våre forvaltningsmyndigheter. Det bør de tenke igjennom, for det er virkelig å korrumpere systemet, altså spise det opp innenfra, ved at man ikke respekterer den etablerte styrings- og funksjonsfordelingen vi har mellom storting og regjering. Det er som om jeg ikke blir trodd når jeg, på tross av den meget uvillige og særdeles fantasifulle fortolkningen fra representantene Kolberg og Huitfeldt – de var også senere i stand til å lokke med seg representanten Navarsete – går opp og presiserer at det er en henvisning til den forfatningen vi har, og ikke noe bakholdsangrep for gjennom en merknad å endre grunnlovbestemte kompetanseområder. Det er veldig hyggelig at man blir lyttet til når man skriver merknader, men foreløpig står de vel litt lenger nede med tanke på deres normative kraft i forfatningsspørsmål enn Stortingets forretningsorden eller Grunnloven selv gjør. Jeg tror vi kan parkere den diskusjonen der – også fordi det i det samme avsnitt, hvis man hadde ønsket å lese videre, er en henvisning til at Stortinget, innenfor sin grunnlovskompetanse, kan treffe de vedtak de vil. De kan til og med treffe dem så detaljert at man kan bli beskyldt for stortingsregjereri, og det bør man ikke bedrive. Men det er nettopp en henvisning til at Stortinget enten treffer vedtak eller har generelle policy-beslutninger som regjeringen tolker og bringer ut i livet, og som de må få anledning til å gjøre også av tidshensyn. Hvis man da er i stand til å lese det som står imellom, ser man at det er her vi ikke skal ha en rådgiverrolle, for da blir det uklart, for råd kan man høre på eller ikke høre på. Stortinget bør heller bruke tiden på å diskutere politikk og treffe vedtak, som så regjeringen er forpliktet til å gjennomføre.
Michael Tetzschner (Høyre), 2021-02-04:
Det gjaldt en sidebemerkning til undertegnede. Jeg kommer også for fremtiden til å referere de uttalelser som det partiet, som det visstnok heter, som representanten Moxnes representerer – som har en særdeles frynsete «record» når det gjelder holdning til både demokrati og rettsstat – hadde i forbindelse med Russlands okkupasjon av Krim-halvøya i 2014. Dette er også skriftlig belagt i kilder utenom Rødts sentralstyre – eller sentralkomité eller politbyrå, eller hva det heter – så her må de gå ut og ta avstand fra det de sa i 2014, så kan vi diskutere om de kan etablere et nytt grunnlag for å diskutere med oss andre om hvordan man utvikler demokratiet og rettsstaten internasjonalt. Så lenge det ikke skjer og det bare er påstander fra Rødt, mot bedre vitende, basert på kilder som er offentlig tilgjengelige, for uttalelser man i sin tid aktivt gikk ut med, så lenge det ikke tas selvkritikk på det, kommer jeg til å gjenta dette og andre tvilsomme sider ved Rødt og dets rettsgrunnlag eller deres politiske grunnlag og hva de representerer. Det er ikke noe tilskudd til demokratiet, og det er ikke noe tilskudd til rettsstaten – ikke i Norge og ikke internasjonalt.
Michael Tetzschner (Høyre), 2021-02-04:
Representanten Moxnes inviterer til en debatt om historien. Det ser jeg veldig frem til, for han har mye å lære. Han kan jo begynne med å ta avstand fra sitt eget parti og deres agering på denne siden av krigen. For øvrig er den fremstilling som er gitt av Høyre før krigen, helt misvisende. Høyre var et av de konservative, borgerlige partiene som hele tiden under C.J. Hambro hadde en konsekvent linje i disse spørsmålene. Det er bare å se i Stortingets annaler. I motsetning til hva Rødt har grunn til, er vi stolte av dem som har gått foran oss i vår politiske bevegelse.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2021-02-04:
Jeg vil ta ordet på to områder. Det ene er det som blir sagt om norske diplomater. Grunnen til at jeg, i likhet med utenriksministeren, reagerer så vidt sterkt på de beskrivelsene, er at det er en del av en sånn elitekonspirasjonsteori som vi ser i veldig mange land. Når det bringes inn som en del av norsk utenrikspolitikk på den måten som det blir gjort fra representanten fra Rødt her i dag, er det klart at jeg reagerer veldig på det. Jeg er heller ikke enig i at vi alltid dilter etter USA – som en sånn overskrift. Da vi satt i Sikkerhetsrådet sist, ledet vi komiteen for sanksjoner mot Irak. Deretter var det spørsmål om vi skulle delta i en militær operasjon sammen med USA. Det sa Norge nei til. Jeg mener at Norge er en veldig viktig aktør i global, internasjonal politikk, som tar egne standpunkter, enten vi er enig eller uenig med stormaktene. Viktigheten av å ta del i internasjonale organisasjoner er jo enda større nå når vi ser en økende stormaktrivalisering og stormakter som i økende grad tar seg til rette, på bekostning av folkeretten. Så må jeg si at jeg er nok uenig når utenriksministeren sier at hun ikke vil inngi seg på å tolke merknader, for det må enhver statsråd gjøre – tolke merknader fra Stortinget. Slik jeg leser det nå, er det ikke flertall for den merknaden som representanten Tetzschner har forsvart her i dag. Jeg mener at representanten Tetzschner, som vanligvis er ganske presis, for en gangs skyld må prøve noe nytt, og det er å innrømme at her har han tatt feil. Man kan ikke likestille utenrikspolitikken og forsvarspolitikken. Prerogativet gjelder i utenrikspolitikken, også når det gjelder utenlandsoperasjoner og våpeneksport, som også tilligger og ligger innunder Utenriksdepartementets ansvarsområde. Men forsvarspolitikken skal ifølge Grunnloven bestemmes her. Da hadde det vært på sin plass om han kanskje innrømmet den feilen, slik representanten Liv Signe Navarsete gjorde. Vi er ikke tjent med den typen diskusjoner. Vi må være helt klare på hvordan ansvarsforholdet mellom regjeringa og Stortinget er. Det er en løpende diskusjon i veldig mange andre saker også: Hva ligger på regjeringas bord, hva ligger på Stortingets bord? Det er en løpende diskusjon i forbindelse med korona også. Derfor synes jeg det er underlig at ikke representanten Tetzschner bare kan si at i forsvarspolitikken har ikke regjeringa et prerogativ. I utenrikspolitikken, derimot, har den det.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2021-02-04:
Jeg vil stille et spørsmål som er litt på kanten av selve saken. Jeg har nevnt også fra talerstolen tidligere at Norge kan komme i mange helt unødvendige konflikter på grunn av vår plass i Sikkerhetsrådet, noe vi har oppsøkt på egen hånd. I det siste har det vært en diskusjon også i norske medier om Kinas behandling av uigurene. Den amerikanske utenriksministeren kalte det et folkemord, og Utenriksdepartementet ble spurt om de var enig i dette. De mumlet noe litt kryptisk, de sa i hvert fall ikke at de var enig i dette. Ser utenriksministeren at den type usikkerhet i reelle potensielle konflikter som Norge har satt seg frivillig i, er uheldig for Norge, eller mener hun det er helt greit at vi får disse utfordringene? De er knyttet til Kina denne gangen, men det kan jo være nordområdene eller Russland neste gang. Mener utenriksministeren dette er noe vi kan håndtere, og at det er en fornuftig måte å drive utenrikspolitikk på?
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2021-02-04:
Jeg hører utenriksministeren si dette om definisjon, men jeg antar at USA også forholder seg til dette, så da har jo plutselig USA en annen tolkning av dette. Er det slik at USA selvfølgelig som en stormakt har muligheten til å definere ting litt på egen hånd? Man kan være så prinsipiell man vil, men når USA har en annen definisjon, vil det si at Norge benytter seg av en annen definisjon av dette, og det i seg selv er jo uklart. Utenriksministeren sier at man kan ha ulike syn på utenrikspolitikk og hvordan man forholder seg til konflikter, uavhengig av om man sitter i Sikkerhetsrådet. Selvsagt kan man det, men det vil være et utadvendt diplomati i stedet for et stille diplomati. Man sitter ikke i Sikkerhetsrådet for å mumle. Man sitter i Sikkerhetsrådet for å ha en mening. Og har man en mening blant de fem faste medlemmene som kan være utfordrende overfor f.eks. Russland, USA eller Kina, er det ofte selvmotsigende for Norge som et lite land som er avhengig av et godt forhold til alle tre. Dette er selvsagt vanskelig, og jeg håper at utenriksministeren ser at dette ikke kan være i Norges interesse i enkelte tilfeller, og at vi selv har oppsøkt noe vi ikke bør være en del av.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2021-02-04:
Ja. Det skulle jeg gjøre i neste innlegg, men det er greit.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2021-02-04:
Som saksordfører har jeg lyst til bare å si innledningsvis at jeg mener at denne saken har havnet i feil komité. Vi ser at deltakelsen fra justiskomiteen i denne sal er fraværende. Det er ingen i justiskomiteen som har tegnet seg til innlegg. De som har tegnet seg til innlegg, er fra utenrikskomiteen, og det er også utenriksministeren som dekker saken. Jeg mener nok at en del av det manglende engasjementet i denne saken skyldes at den har havnet i feil komité, i justiskomiteen, som normalt ikke arbeider med folkerettslige spørsmål. Det er herved anført i protokollen fra saksordføreren. Når jeg nå går over til å snakke som SV-representant, vil jeg bare begrunne hvorfor vi støtter dette tillegget. Vi støtter at Norge slutter seg til Kampala-tillegget. Det er noen overordnede prinsipielle begrunnelser for det som ikke nødvendigvis griper inn i de mer juridiske områdene, men vi mener at Norge skal være med på store initiativ som bidrar til å styrke den rettslige beskyttelsen mot angrepskrig. Det er nettopp det dette initiativet og dette tillegget også er en del av. Det anføres av både de internasjonale ekspertene og også de landene som har sluttet seg til, at en slik mekanisme kan virke avskrekkende på krig. Vi lager altså et bedre rettslig rammeverk mot krig ved denne utvidelsen av fullmaktene til Den internasjonale straffedomstolen. Norge ved den sittende utenriksminister har en rekke ganger stått på denne talerstolen og sagt at folkeretten er Norges viktigste forsvar. Med andre ord: Jo sterkere folkeretten er, jo sterkere folkeretten er knyttet til det å sikre at land respekterer avtaler mellom land, jo mer er det Norges viktigste forsvar, viktigere enn militære instrumenter. Denne mekanismen handler altså om å styrke folkeretten, som også er en viktig styrke for Norge. Norge har en tradisjon for å gjøre dette. Det er svært, svært sjelden at Norge ikke støtter opp om folkerettslige initiativ. Jeg kan huske én annen gang, og det er tilslutning til det internasjonale atomvåpenforbudet, som Norge ikke støtter, som også er et folkerettslig initiativ. Så er det denne saken, som Norge heller ikke støtter. Regjeringen reiser noen juridiske problemstillinger rundt dette, bl.a. knyttet til definisjonen og uheldige konsekvenser. Men underlig nok – jeg vet ikke helt hvor de har hentet det fra – deles ikke dette av de 16 NATO-landene som har sluttet seg til dette. Det deles heller ikke av de internasjonale juridiske ekspertene, som faktisk støtter en slik tilknytning. Man må stille spørsmål ved om dette også er en del av et politisk spill. Forslaget kommer fra Rødt, og det vil være vanskelig for denne regjeringen å gi tilslutning til et forslag som kommer fra Rødt. Jeg ser fram til at regjeringen på selvstendig grunnlag senere vil fremme denne saken.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2021-02-04:
Takk til justisministeren. Hun har en veldig overbevisende og tillitsfull forståelse av viktigheten av disse sakene, hører jeg. Vi deler hundre prosent forståelsen av det problemfeltet, og det er jeg veldig glad for. Så er vi litt uenige om virkemiddelet – det vi diskuterer i dag. Jeg hører at justisministeren argumenterer veldig prinsipielt mot at Stortinget skal detaljstyre politiet med øremerking osv. av ressurser. Politiet må selv bestemme, sa hun nettopp. Da blir jeg litt i stuss, for da forstår jeg det slik at justisministeren nå kan bekrefte at politiet ikke lenger har måltall for å hente ulovlige asylsøkere her i landet, som de skal finne. Betyr det at regjeringen har kuttet ut detaljstyringen av politiet når det gjelder ulovlige asylsøkere?
Geir Sigbjørn Toskedal (Kristelig Folkeparti), 2021-02-04:
Det skal Rødt ha: De bruker sin demokratiske rett til å produsere Dokument 8-forslag. Innstillingen i denne saken kan anbefales som lesning. Det er en god opplæring i forretningsordenen og rolleforståelsen mellom storting og regjering. Det er det denne saken koker ned til, og ikke at informasjon, dialog og åpenhet ikke er viktig. La meg starte med overskriften: «demokratisk forankring av Norges arbeid i FNs sikkerhetsråd». Jeg vil minne om at regjeringen i Norge er et demokratisk organ og en del av demokratiet. Å implisere at de beslutninger som ligger på regjeringens bord, ikke er demokratiske er underlig, spesielt underlig når det framføres av et parti som tilhører en kommunistisk tradisjon, en ideologi som aldri har vært kjent for å være spesielt demokratisk når det kom til stykket. Nok om det. Parlamentarismen, med en regjering som må ha basis i Stortinget, er i seg selv en demokratisk forankring. Eller som flertallet uttrykker seg i innstillingen: «Parlamentarisk kontroll er, etter dette flertallets syn, ikke slik forslagsstilleren henviser til. Den skjer som en etterfølgende kontroll rettet mot avsluttede embetshandlinger. Stortinget ytrer seg gjennom generelle vedtak i forkant, der regjeringen har et gjennomføringsansvar for de aktuelle sektorområder.» Det norske demokratiet er kanskje ikke uten mangler, men jeg vil hevde at vi har en veldig god praksis og respekt mellom nasjonalforsamlingen og den til enhver tid sittende regjering om en hensiktsmessig arbeidsdeling i utenrikspolitikken. Stortinget har rikelig anledning til å uttrykke seg, både i vedtaks og ikke vedtaks form, om den løpende utenrikspolitiske agendaen. Vi har velfungerende organer som utenriks- og forsvarskomiteen, den utvidete utenriks- og forsvarskomité og gjennom redegjørelser og konkrete saker på bordet. Vi har med andre ord kort og godt selvfølgelig en god forankring av utenrikspolitikken. Vi bør heller bruke tid og energi på de rutinene og de muligheter og anledninger vi allerede har. Ingen norsk regjering i vår tid vil finne på å gjøre grep i Sikkerhetsrådet som ikke er i tråd med stortingsflertallets holdning. Kristelig Folkeparti legger til grunn at regjeringen orienterer Stortinget om utenrikspolitiske spørsmål på egnet måte, enten det er spørsmål som framkommer gjennom norsk deltakelse i FNs sikkerhetsråd, eller det er regjeringens øvrige arbeid internasjonalt. At det ønskes spesifisert i vedtaks form at man ønsker en egen redegjørelse, er helt fint. Men det har utenriksministeren både gjort og vil trolig selv gjøre ved behov. Til slutt: Jeg er glad for at vi lever i et land med fremdeles stor grad av konsensus og dialog i utenrikspolitikken. Det er en styrke i vårt velfungerende demokrati, og det er en nødvendighet for et lite land som Norge.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2021-02-04:
Ja, jeg tar opp forslaget fra Rødt.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2021-02-04:
Både utenriksministeren og komiteen viser til diplomatisk sedvane når de ikke vil ha åpenhet om hva vi lovet da vi inngikk disse stemmebytteavtalene. 23 av de 70 landene Norge har besøkt i forbindelse med kampanjen for å få dette setet i Sikkerhetsrådet, er rangert som autoritære stater i The Economists demokratiindeks for 2019. Ser utenriksministeren noen problemer eller utfordringer med dette hemmeligholdet og denne diplomatiske sedvanen? Kan dette f.eks. så tvil om balansen i regnskapet? Altså: Hva har vi lovet disse autoritære regimene når det gjelder å fremme deres saker, eller hva disse avtalene nå går ut på? Det er det veldig få i denne salen som kan vite noe som helst om. Ser utenriksministeren at det kan være noen sider her som ikke er uproblematiske?
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2021-02-04:
Jeg hadde vel håpet at vi skulle få noen tanker fra utenriksministeren om evalueringen av kritikken som bl.a. Stein Tønnesson har kommet med om at Norge i forrige periode la seg for tett på USA, og også om at motsetningene i Sikkerhetsrådet og stormaktenes trenering av arbeidet har økt betraktelig siden 2002. Jeg kan gjerne utfordre henne for å få noen refleksjoner rundt det, og om at bekymringen vokser blant stadig flere i Norge over denne USA-lojale regjeringen vi ser i mange spørsmål i sikkerhetspolitikken, og at folk er usikre på om det er spesielt klokt å gå så tett opp til USA også i Sikkerhetsrådet. Det er greit å notere seg at utenriksministeren mener at språkbruken min er upassende. Når jeg snakker om norske elitediplomater, er det fordi de er elitediplomater, og at de skalter og valter med våre interesser. Det må vi i Stortinget som kontrollorgan kunne ta høyde for, ta en risiko for, all den tid vi ikke kjenner innholdet i disse stemmebytteavtalene. Vi får heller ikke innsyn i hva som er lovet bort i de avtalene. Jeg tenker også på den siste tidens avsløringer av bl.a. toppdiplomaten Terje Rød-Larsens gjøren og laden og også sånn sett norske bevilgninger til IPI, International Peace Institute. At Riksrevisjonen gransker dette, kan være grunn til ikke uten videre å stole på at de i ett og alt alltid gjør det som er i norske interesser, men til og med iblant kanskje kan ha andre interesser i tankene. Det vil Riksrevisjonens gjennomgang gi oss flere svar på, og det bør vi kanskje imøtese. Så sa Tetzschner at jeg ikke skal sette pris på at Stortinget stiller seg bak forslaget om en egen redegjørelse om sentrale saker i Sikkerhetsrådet, men han la også vekt på en ekstra redegjørelse. I tilrådingen sies det at det skal redegjøres for «sentrale saker som har vært og kan antas å komme til behandling» i den tiden Norge er medlem av Sikkerhetsrådet, og da tydelig inngå i den faste redegjørelsen fra utenriksministeren til Stortinget. Altså vil det være naturlig å redegjøre mer enn én gang, nemlig så ofte som situasjonen og sakene på Sikkerhetsrådets bord krever det. Kanskje kan utenriksministeren bekrefte at dette trolig vil kunne bli praksis.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2021-02-04:
Begrepet «elite» er ikke en konspirasjon, det er et begrep som beskriver en del av samfunnet vårt. Det brukes jevnlig i samfunnsvitenskap for å beskrive eliter innen både politikk, diplomati og andre samfunnssektorer. Det er et faktum at det finnes noen elitediplomater, også i New York. Vi har bl.a. kjennskap til Terje Rød-Larsen og Mona Juul. Det er også ofte en viss elitesirkulasjon mellom ulike eliter. Det er heller ingen konspirasjon. Det er jo et faktum at Mona Juul deltok på Nicolai Tangens «Back to University»-arrangement, på skattebetalernes regning, for et par år siden. Det er også et faktum at det har vært grove avsløringer når det gjelder IPIs pengebruk, som Terje Rød-Larsen var leder for. De mottok omkring 116 mill. kr fra UD i hans lederperiode. Han hentet ut 45 mill. kr i samme periode. Det kaller på sterke begreper – mye mer enn Rødts analytiske begreper.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2021-02-04:
Jeg vil gjerne be utenriksministeren gi sin vurdering av om den norske regjeringen følger den danske når de i sin uttalelse begrunner avslaget knyttet til dette forslaget i Danmark med at de ønsker å kunne intervenere uten mandat fra FNs sikkerhetsråd. Er det slik å forstå at regjeringen i Norge deler ønsket om å ha muligheten til å kunne gå til krig uten FN-mandat, og kan det også være bakenforliggende for at regjeringen er kritisk til forslaget vårt om å ratifisere Kampala-tillegget?
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2021-02-04:
Det er en rekke andre oppegående land, som Tyskland, som har ratifisert. Det gjelder også et flertall av NATO-landene. Det er ingen hindring i NATO-pakten for å ratifisere. Norge kunne ha lagt seg på Tysklands linje – mer enn på andre lands linje – hvis man hadde ønsket det. Det har blitt nevnt fra flere hold at ICC er såpass svekket at det er et argument for å unnlate å ratifisere. Hvis det er sånn at ICC svekkes, at domstolen kan politiseres, og at det er et press mot domstolen, ikke minst fra USA, er vel det snarere et argument for å støtte opp om domstolens arbeid og da være med på å ratifisere Kampala-tillegget. Hvis det er slik at bevisinnsamling er krevende, og at domstolen mangler støtte, er ikke det et godt argument nettopp for at Norge burde ratifisere framfor ikke å gjøre det?
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2021-02-04:
Det er muligens misbruk av Stortingets tid å skulle tilbakevise representanten Tetzschners syv år gamle skrøner om Rødts syn på Russlands aggresjon mot Krim, men jeg kan jo for ordens skyld – så kanskje Tetzschner lar det ligge i framtiden – bare referere til hva Rødt ved meg selv skrev om dette i avisene på den tiden, nemlig at Rødt fordømte Russlands aggressive framferd på Krim og krevde at Putin stanset den militære opptrappingen umiddelbart. Vi pekte også på – og det skal jo sies, det er kanskje noe som Tetzschner ikke har fått med seg – at Den jødiske verdenskongressen definerte et parti i den nye regjeringen som et nazistisk parti, så det er grunn til ikke å være utelukkende ukritisk til deler av de kretsene som overtok makten. Jeg håper flere partier ser at det kan være uheldig å støtte regimer som har nazistiske partier i sin midte. Da var vi tydelige, og det mener jeg er i tråd med våre verdier, som vi bør stå opp for uten å skamme oss noe over det. Når det så gjelder de innvendingene som er kommet fra regjeringen mot forslaget, er det sånn, som Eide nevnte, at de fra ledende juridisk hold har blitt tilbakevist punkt for punkt. Jeg skal bare kort vise til hva Geir Ulfstein har uttalt om saken, som han både har gitt høring til og også gitt en kort kortversjon til. Det vesentligste er kanskje betydningen for Norge. Som han påpeker: «Norge er et lite land som er avhengig av en sterk folkerett, ikke minst når det gjelder beskyttelse mot angrep.» Han peker på at regjeringen i 2019 sa at «Norges fremste utenrikspolitiske interesse er å forhindre svekkelse av internasjonal rettsorden og multilaterale styringssystemer». Det ble også sagt – som han viser til – at Norge alltid må «arbeide for at folkeretten utvikles, vedlikeholdes og tolkes på en måte som er i tråd med våre strategiske interesser og verdisyn». Ulfsteins konklusjon er følgende: «Det er god grunn til å hevde at ratifikasjon av tillegget om aggresjonsforbrytelsen vil utvikle folkeretten på en måte som Norge er tjent med. Likeså er det vanskelig å se at Utenriksministeren i sitt brev har gitt tilstrekkelige tungtveiende argumenter til å vente med norsk ratifikasjon.» Jeg bare registrerer at fra ledende juridisk hold både i Norge og internasjonalt er det stor støtte til forslaget vårt, og det er etter vår vurdering synd at ikke Stortinget tar dette mer inn over seg.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2021-02-04:
Det var ikke Rødt som sa «den europeiske sivilisasjonens redningsmann» om Hitler, det var det Unge Høyre som sa. Det var ikke Rødt som støttet Franco på 1930-tallet, det var det Høyre som gjorde. Det var ikke Rødt som hadde problemer med å ta avstand fra militærjuntaen i Hellas på grunn av USAs tette bånd til juntaen, det var det Høyre som hadde. Det var heller ikke Rødt som på 1980-tallet støttet amerikanske intervensjoner som hadde vært til støtte for ganske brutale regimer i Sentral-Amerika, det var det ledende Høyre-folk som gjorde. Som Svenn Stray selv sa, man måtte i noen grad innrømme USAs rett til innblanding i Sentral-Amerika. Vi kan gjerne ha et historieseminar i Stortinget. Da må også Høyres historie gjennomgås grundig. Jeg tar den debatten hvilken dag som helst.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2021-02-04:
Når det gjelder prioriteringer, er det fristende å peke på regjeringens skattekutt for de rike, men jeg kan la det ligge for denne gang og heller holde oss til det som er temaet. Vårt poeng er at krisen med all mulig tydelighet har vist at nivået på dagpengene har vært for lavt, ikke minst for dem som har lav lønn. Vi får historier fra mange som er fagorganiserte, som forteller hvordan krisen har rammet dem, og hvor lite de ville hatt å rutte med hvis vi hadde beholdt det vanlige nivået på dagpengene. Hvis dagpengene kuttes igjen, fra 80 til 62,4 pst., betyr det for dem som har tjent rundt 3G, omkring 4 400 kr brutto mindre i måneden. Med den vanlige lave satsen vil man få ca. 15 600 kr brutto i måneden i dagpenger. Med 80-prosenten, altså lavlønnstillegget som Stortinget innførte under koronaen, vil man få 20 000 kr. Det er snakk om over 4 000 kr mindre i måneden å leve for hvis man kutter tilbake til det som var nivået før koronaen. Det er derfor Djevat Hisenaj i Fellesforbundet sa det så pass tydelig, at ansatte i hotell- og restaurantnæringen er fullstendig avhengig av dagens koronaordning for dagpenger. Nå slipper de å leve under fattigdomsgrensen. Så er det riktig at det er spesielt når det er sånn at staten stenger ned samfunnet på kort sikt. Det er riktig. Men det vi også vet, iallfall ifølge nylige Nav-rapporter, er at denne krisen vil vare lenge, og at ledigheten sannsynligvis – og dessverre – vil bite seg fast over lengre tid. Det er utgangspunktet for diskusjonen om nivået på dagpengene. Det skal lønne seg å jobbe, det er vi ikke uenig i, men det vil være veldig vanskelig å finne seg en jobb de kommende årene. Mange vil slite tungt med dette. Hvis man da om en viss tid reverserer og fjerner lavlønnstillegget på dagpengene, betyr det i praksis at vi setter lavtlønte i en slik situasjon etter koronakrisen at de havner under fattigdomsgrensen når de går på dagpenger. Jeg lurer på om statsråden mener det er en verdig situasjon, og om han ikke ser at særlig for de lavtlønte er det helt avgjørende at dette tillegget forlenges, ikke minst fordi vi har avdekket store hull og svakheter gjennom krisen, som vi bør ta lærdom av for framtiden.