Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-10-10:
Det var en hardt presset statsminister vi så ved møtets begynnelse i dag. Det var ikke mye glede å spore over at han sitter som den øverste politiske leder i Norge, med de muligheter det gir til å skape det samfunnet han drømmer om. Borte var smilet i munnviken med tanke på at han kanskje snart har slått noen statsministerrekorder fra 1800- eller1900-tallet. Det var få inspirerende visjoner om hvordan Norge kan bli et varmere samfunn med større rettferdighet, bedre velferd og større livskvalitet. Det er heller ikke så rart, for det er ikke i den retningen politikken går. Det er høyresiden som nå styrer norsk politikk. Etter at Bondevik i fjor kunne feire at Høyre gav seg i kampen om statsministerposten til fordel for et parti som bare hver åttende velger hadde stemt på, er tiden nå kommet for tilbakebetalingen. Med et flertall i regjeringen har Høyre sørget for at det er de som bestemmer kursen. Og høyredreiningen stopper ikke der. Etter at Fremskrittspartiet etter en runde med spørsmål og svar gav klarsignal til den nye regjeringen, er også her tiden kommet for tilbakebetaling. Var det det KrF-ere over hele landet drømte om – et statsbudsjett som først var høyredominert fra Regjeringens side, og som vil ligge ytterligere til høyre når Fremskrittspartiet er ferdig med det? Var det virkelig slik at slagordet «stem på en statsminister» var ment bokstavelig – bare Kristelig Folkeparti fikk statsministeren, så kunne hvem som helst få bestemme politikken? Slik var det i hvert fall ikke foran forrige stortingsvalg. På Kristelig Folkepartis landsmøte foran det stortingsvalget sa Bondevik følgende: En regjering av Høyre, Venstre og KrF vil ikke være styringsdyktig. Det eneste som kan hindre dette, er å gjøre seg avhengig av Fremskrittspartiet. Da må vi basere oss på det liberalistiske ytterste høyre i norsk politikk. Dette er umulig for Kristelig Folkeparti. Da svikter vi vårt ansvar i arbeidet for de svakstilte, i u-hjelpen, i alkoholpolitikken, og i kampen for en bedre økonomisk utjamning. Ja, det er akkurat det Kristelig Folkeparti og Bondevik har gjort – sviktet i arbeidet for de svakstilte, sviktet i kampen for en bedre økonomisk utjamning. Bondevik hadde helt rett på landsmøtet til Kristelig Folkeparti. U-hjelpsbudsjettet er riktignok berget i første omgang, men også her krever Fremskrittspartiet nå milliardkutt, og senest sist høst fikk de gjennomslag for nedskjæringer. Men det er ingen tvil om hvem som får regningen for Regjeringens skattelettelser til de rikeste. Det er de svakeste, de uføre, pensjonistene og barneforeldrene. Bare Bondevik fikk overta, så skulle alt bli annerledes, ble det sagt i valgkampen for et år siden. Mitt spørsmål er: Hvorfor sa ikke Høyre og Kristelig Folkeparti hele sannheten om hva som skulle bli annerledes, bare de fikk overta? Hvorfor fortalte de ikke det til dem det gjaldt – til pensjonistene, som takket være Arbeiderpartiet nå skulle slippe å betale egenandeler for medisiner på blå resept? Hvorfor sa ikke Høyre og Kristelig Folkeparti at bare de fikk overta, skulle de jammen få innført de egenandelene som pensjonistene skulle få betale – nær 2 000 kr mer? Til de uføre: Hvorfor sa ikke Høyre og Kristelig Folkeparti at bare de fikk overta, skulle de ta bort de pengene de kunne tjene ved siden av trygden – 50 000 kr skulle bli til 5 000 kr, så de som hadde aller minst, skulle få enda mindre? Eller det de sa om arbeid: Hvorfor sa ikke Høyre og Kristelig Folkeparti at bare de fikk styringen på norsk økonomi, skulle antallet arbeidsløse øke, mange av dem som var i arbeid, skulle miste jobben, og grensen skulle komme opp til 100 000 arbeidsløse med Bondevik-regjeringen? Eller til dem som blir arbeidsløse: Hvorfor sa ikke Høyre og Kristelig Folkeparti at bare de fikk overta, skulle de redusere støtten til de arbeidsløse, sende flere av dem til sosialkontoret når pengene ikke strekker til, eller når de blir gående for lenge ledig? Verst er kanskje løftebruddene på skolesiden, ikke fordi det er mer alvorlig å skjære i skolebudsjettet enn å ta penger fra arbeidsløse, syke eller minstepensjonister – det siste er nok verst – men bruddet på skoleområdet er desto verre fordi avstanden mellom det som ble lovt, og det som ble gjort, er så uendelig stor. Var det én sektor som skulle få det bedre, bare Høyre fikk overta regjeringskontorene, var det skole. Sannheten er det motsatte. Det kuttes på nesten alle områder. Og igjen: Hvorfor fortalte ikke Høyre sannheten om den skolepolitikken og den bravuren som skolepolitikken ble presentert med for et år siden? Hvorfor sa de ikke til elevene i den videregående skole at bare vi i Høyre får overta, skal det bli slutt på det som utdanningsministeren i arbeiderpartiregjeringen drev med, å gi gratis bøker i videregående? Det skal vi få fjernet, vi sørger for at hver eneste av de 150 000 elevene i den videregående skole skal betale 4 000–5 000–6 000 kr for bøkene sine, for det synes vi i Høyre er en rettferdig politikk. Hvorfor sa de ikke det? Jeg møtte for 14 dager siden en mor som har to barn i den videregående skole. Hun måtte ut med 12 000 kr i august måned, og hun sa: Det tar hele lønnen min, alle pengene går med til å betale de bøkene som burde vært gratis. Hvorfor fortalte de ikke at bare de fikk overta, skulle det skjæres ned i pengene til IKT i utdanningen? Hvorfor fortalte man ikke foreldre med barn i skole- og fritidsordningen at bare de fikk overta, skulle det skjæres ned, og prisene skulle bli høyere? Hvorfor sa man ikke til alle de barna som går i dårlige skolebygg, at bare vi i Høyre og Kristelig Folkeparti får overta, skal vi skjære ned på den oppussingspakken som Arbeiderpartiet la fram, på 15 milliarder – fra 2 milliarder kr i 2002 til halvparten i 2003, med et tempo på denne utbyggingen som gjør at de som begynner i sjette klasse i år, er russ før man er ferdig med å pusse opp alle skolebyggene? Det var aldri meningen med å pusse opp skolene. Meningen var at de skulle få et skikkelig skolebygg, et inneklima til å leve med, takplater som ikke ramlet ned i hodet på dem – nå, mens de går på skolen, ikke når de er ferdige. Eller voksne som trenger etter- og videreutdanning: Ble de i valgkampen fortalt at mange tusen av dem kommer til å miste sitt tilbud fordi man ville skjære ned? Eller studentene som bor langt fra studiestedet: at det skal være slutt på stipend for reise? Eller studenter som tar lang utdanning: at nå skal de få 40 000–50 000 kr mer i gjeld fordi man fjerner hovedfagsavskrivningen på lange studier? Det er sannheten om den utdanningssatsingen som ble presentert i valgkampen. Det er ingenting igjen av den. Jo, én ting er igjen: Jeg hørte Høyres skolepolitiker Ine Marie Eriksen her i salen i går fortelle at det var en enorm økning på Utdanningsdepartementets budsjett – jeg tror hun sa den var på 11 pst. Det skyldes én eneste ting, og det er økningen i stipendandel for studenter, på 10 000 kr. Det foreslo Arbeiderpartiet. Det prøvde Kristin Clemet og Kjell Magne Bondevik å fjerne, som det første de gjorde i fjor høst. Men takket være at opposisjonen sørget for at det ble vedtatt, er det en økning på utdanningsbudsjettet. Jeg synes det er litt dristig å ta æren for noe som man har kjempet med nebb og klør for å unngå skulle bli vedtatt. Jeg kunne ha lagt til at man har flere hundre millioner kroner for lite for å gjennomføre kvalitetsreformen i høyere utdanning, at man ikke har lønnskompensert universitetene, og at man har halvert opptrappingen av forskningsbudsjettet. Så får vi høre at det ikke er skattelettene som er skyld i alle disse kuttene til de svakeste i Norge. Det er barnehageforliket som er skyld i disse kuttene, fordi Stortinget har vedtatt at alle barn i Norge skal få en rett til barnehageplass, og at den ikke skal koste mer enn 1 500 kr. Men hvis det virkelig er sant at også regjeringspartiene, som de sa senest i vår i debatten om barnehager, fullt ut deler målene om at alle skal få en barnehageplass, og at prisen ikke skal være mer enn 1 500 kr, hvordan kan det da være slik at det er dette, som koster penger, som gjør at de må bryte alle sine løfter? Det hadde kostet nøyaktig det samme hvis man hadde gjort det på regjeringspartienes måte. Uavhengig av hvilken modell en bruker, er det statsstøtte på 80 pst., full barnehagedekning og en pris på 1 500 kr som gjør at prislappen blir det den blir. Dermed måtte regjeringspartiene også ha bladd opp nøyaktig like mye penger som det Stortinget har pålagt dem, for å oppfylle det de selv har som målsetting. Sannheten var at man aldri hadde planer om å gjennomføre den målsettingen, at man aldri hadde planer om å sørge for at prisen ble det man lovte, 1 500 kr, og at alle skulle få en barnehageplass. Noen annen forklaring finnes ikke på at man legger skylden på de pengene for at man ikke klarer å oppfylle sine egne målsettinger. Det er et bevisst politisk veivalg som gjøres, samtidig som kommuneøkonomien rammes ved nedgang i de frie inntektene og ved stramme budsjetter. Skal de med privat økonomi få enda større privat forbruk? Samtidig som kommunene får enda mindre til å sørge for de 98,5 pst. som går i den offentlige skolen, sørger man for 400 mill. kr til de 1,5 pst. som går i private skoler. Samtidig som kommunene får redusert sine frie inntekter, skal det private forbruket øke med 20 milliarder kr. Resultatet blir at enda flere må vente på den sykehjemsplassen de trenger, enda flere må vente på at skolen de går på, blir pusset opp, enda flere må vente på den nødvendige hjemmehjelpen, og at forskjellene mellom folk i Norge øker enda mer.