trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 1999-06-08:
Representanten Alstad har stilt meg to spørsmål. Han viser til at Kristelig Folkeparti tidligere har inntatt et standpunkt mot reklame for livssyn og politiske budskap i etermediene, og det stemmer. Vi har fortsatt en restriktiv holdning til dette, som jeg har forsøkt å underbygge i mitt innlegg. Vi ønsker ikke en utglidning på dette feltet. Det første spørsmålet fra Alstad gikk på hvorfor vi ikke vil godta politisk reklame i lokal-TV når vi kan tillate det i P4. Nå har ikke vi argumentert prinsipielt i det hele tatt for det standpunkt som vi går inn for, og som Regjeringen har anbefalt i proposisjonen. Vi ser imidlertid at utviklingen i dag går i retning av en stadig utvisking av grenser mellom ulike medier. Når man har lagt vekt på å sette et skille her, er det fordi man ser det som det mest realistiske standpunktet, den mest realistiske grensen å trekke. Og når grensen er trukket mellom radio og fjernsyn, gir svaret på spørsmålet fra representanten Alstad seg naturlig, for det ene dreier seg om TV, og det andre dreier seg om radio. Så til spørsmålet om hvor lang tid vi tror vår holdning vil være rådende før vi tar konsekvensen og går til en full utglidning. Det er ikke slik at det nødvendigvis behøver å gå den veien, det kan selvfølgelig være mulig at vi kan skape flertall for en annen holdning, som kan peke den andre veien. Men for å være realistisk tror jeg dette er et spørsmål om å holde en demning, forsøke å demme mest mulig opp for en utvikling som vi antakeligvis vil se skyte fart i tiden som kommer. Jeg kan ikke svare på hva som kommer til å skje i morgen. Nå prøver vi å holde denne demningen og ta konsekvensen av at vi ikke ønsker en utglidning av den politiske debatten. Vi ønsker ikke en reklamekrig i fjernsynet mellom politiske partier og organisasjoner. Vi ønsker først og fremst en saklig og redelig debatt som kan gi mest mulig informasjon til folk.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 1999-06-08:
Representanten Helleland og Høyre sier i innstillingen at deres standpunkt ikke har vært begrunnet i noe spesielt ønske om å få slik reklame, men de er helhjertet for at dette slipper til. Det er vel helt i tråd med Høyres liberalistiske grunnsyn, hvor de – på linje med Fremskrittspartiet – kjemper for å få full åpenhet når det gjelder slik reklame. Kristelig Folkeparti ser at politiske og livssynsmessige budskap skaper følelser hos folk, det setter mange følelser i sving. Vi ønsker at denne formidlingen skal skje på en nøktern og saklig måte, ikke tabloidisert eller gjennom et plakatspråk, som bare taler i store bokstaver uten at man får sagt det man ønsker å si – man sier noe annet. Det er bakgrunnen for at vi er restriktive og ønsker å holde igjen på dette, ikke minst når det gjelder det sterkeste og mest gjennomslagskraftige av alle medier, nemlig TV. Når det gjelder § 100 i Grunnloven, har Justisdepartementets lovavdeling vurdert dette, og Regjeringen har kommet fram til at dette er en forsvarlig juridisk plattform. Vi får vente og se hva rettsavgjørelser eventuelt vil komme til senere, men så langt har vi funnet at vi står på trygg grunn med bakgrunn i de vurderinger som er gjort av Regjeringen. Når det gjelder Ytringsfrihetskommisjonens utredning, har vi også understreket i innstillingen at vi ikke har sett noe poeng i å vente på den, all den stund Ytringsfrihetskommisjonens mandat ikke inneholder noe om dette. Det er dermed heller ingen grunn til å vente at Ytringsfrihetskommisjonen vil uttale seg om nettopp dette spørsmålet. Det ville sikkert vært hyggelig om lokalpartier fikk lov til å reklamere for politiske budskap i lokal-TV, men nå har vi satt denne grensen. Vi får se på lokal-TVs rammevilkår, og om vi kan finne andre måter å styrke deres økonomiske grunnlag på. Dette representerer nok heller ikke noe stort potensial, slik at jeg tror vi må gå andre veier for å styrke nettopp lokalkringkastingen.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 1999-06-08:
Representanten Grethe G. Fossum kommer med en replikk som i grunnen er en variasjon over et tema som flere har vært innom. Jeg ser ingen grunn til å gjenta alt jeg har sagt i mitt innlegg og i de to forrige svarreplikkene. Det er riktig at vi har stått for et restriktivt syn på reklame for politiske budskap og livssynsmessige budskap, og det står vi fortsatt ved. Vi samarbeider gjerne med Arbeiderpartiet om å holde på denne grensen som vi nå har valgt å falle ned på. Jeg har pekt på den utviklingen som i dag er på gang, med utvisking av grensene mellom de ulike mediene. Dette reiser en rekke spørsmål som på en måte er nye, og som man ikke behøvde å ta stilling til for noen år siden, da man tok standpunkter i denne saken. Vi ser at utviklingen går veldig fort. Jeg tror det er viktig hele tiden å vurdere hvor vi kan finne det mest realistiske standpunkt for å gjøre minst mulig skade på den politiske debatt og den livssynsmessige påvirkning. Jeg tror det er vanskelig å se hvor utviklingen vil gå framover. Dette handler om sterke utviklingstrekk på grunn av teknologisk utvikling, kommersiell innflytelse, osv. Jeg tror at vi sammen med Arbeiderpartiet fortsatt skal kjempe mot en utglidning, mot en forflatning av den politiske debatten og for en sakligere informasjonsstrøm, for en bedre debattform. Det står vi sammen om, og det vil vi fortsatt gjøre.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-06-08:
Kristelig Folkeparti har alltid støttet opp om det forbudet mot politisk reklame som vi i det minste har trodd at vi har hatt, og som vi har trodd har vært virkningsfullt. Når vi prøver å ta initiativ til å få gjort det mer effektivt, kommer Kristelig Folkeparti tilbake med en litt annen holdning. I den forbindelse har jeg noen spørsmål: Hvorfor tillater man ikke politisk reklame i lokal-TV når man tillater det i P4? Hvor går det prinsipielle skillet mellom P4 og lokal-TV? Etter at representanten har vist hvor problematisk det vil være å forsvare det, kan jeg følge opp med følgende spørsmål: Hvor lenge tror Kristelig Folkeparti at deres holdning til politisk reklame på TV vil være rådende før man tar konsekvensen av dagens første liberalisering og tar skrittet fullt ut og tillater politisk reklame også på TV?
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-11-04:
Det er ingen uenighet om den store og økende rolle de asiatiske landene spiller i det internasjonale samfunn. Asias viktige rolle ble jo til overmål illustrert under den såkalte Asia-krisen i fjor, hvor Norge med sin utadvendte økonomi opplevde at den økonomiske turbulensen også slo inn i norsk økonomi. Interpellanten har utvilsomt et poeng når han ønsker at Norge bør forberede seg og høyne beredskapen når det gjelder «Asias århundre». Utenriksministerens svar viser også at Regjeringen tar denne utfordringen på alvor, selv om en fra norsk side ikke finner det hensiktsmessig å lage en såkalt Asia-strategi etter svensk mønster. Denne noe ulike tilnærming mellom interpellanten og utenriksministeren bør imidlertid ikke overdrives, for jeg går ut fra at også interpellanten er enig i at en norsk strategi mot Asia må være fleksibel i forhold til utfordringene, og at Norge må velge en norsk tilnærming framfor et svensk mønster. Istedenfor en enhetlig Asia-strategi bør videreutviklingen av Norges Asia-satsing innebære at en konkretiserer et variert samarbeid som tar høyde for det faktum at land i Asia er uensartet, og som har som utgangspunkt at Norges interesser og behov skal ivaretas. Ulike merkelapper må ikke tilsløre den enighet om hovedstrategien som har kommet til uttrykk i denne debatten. Interpellanten nevnte Asia-planen fra 1994 i sitt innlegg, og evalueringen av denne planen bør gi nyttige føringer når det gjelder konkretiseringen av den framtidige Asia-politikken. Det er særlig grunn til å merke seg at gjennomgangen av Asia-planen for 1994 viser at aktiviteter har vært ensidig næringslivsorientert – hvis jeg forstod utenriksministeren rett. Aktiviteter når det gjelder f.eks. politisk dialog og kulturelt samarbeid, har tydeligvis vært prioritert ned. Når utenriksministeren i dag sier at en skal ta med seg det beste av erfaringene med Asia-planen, går jeg ut fra at den nevnte ubalansen som evalueringen har avdekket, vil bli gjenopprettet i den nye satsingen mot landene i Asia. For selv om en målrettet Asia-satsing i sterk grad vil være preget av økonomiske forhold knyttet til handel og investeringer, er det viktig at det fokuseres på politiske forhold og utvikling av miljø, på demokratiutvikling og menneskerettigheter og på kulturelt samarbeid. Det er en slik helhetlig og variert satsing som best kan ivareta våre interesser, og som kan møte de utfordringer som interpellanten trekker opp i sin interpellasjon.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-11-04:
Jeg vil takke utenriksministeren for svaret. Det er ikke vanskelig å være enig i at vi først og fremst trenger ny bevegelse, slik ministeren uttrykte det, og framdrift innenfor rammen av ikkespredningsavtalen. Det tror jeg det er bred enighet om, og også at det viktigste er å få oppslutning om tiltak som reelt sett fører til atomnedrustning, og at Norge selvfølgelig opptrer i de ulike fora og bidrar til å styrke den multilaterale dialogen innenfor rammen av ikkespredningsarbeidet. Men om man fortsetter den tidligere agendaen, går det også an å gå inn på en ny agenda. Resolusjonen som er fremmet i FN nå, har en viktig politisk signaleffekt – noe jeg også understreket i mitt første innlegg – i arbeidet mot en kjernevåpenfri verden, for å eliminere atomvåpen. Jeg setter pris på at Regjeringen har gått aktivt inn i et arbeid for å få til endringer i resolusjonen slik at den kan støttes fra norsk side. Jeg deler for øvrig også utenriksministerens vurderinger av at India og Pakistan må nevnes i resolusjonen. At Indias og Pakistans atomprøvesprengninger faktisk var de første som ble foretatt av ikke-erklærte kjernevåpenstater på 24 år, er viktig å understreke, og også det at atomtrusselen i den delen av verden kanskje er den største vi har sett på lenge; at vi må ta avstand fra disse prøvesprengningene, er det ikke tvil om, og det bør også inn i resolusjonen. Jeg synes at NAC-resolusjonen og initiativet er prisverdig, fordi man har grepet fatt i den vedvarende trusselen mot menneskerettene som atomvåpen er, og fordi – som jeg sa – det er viktig at man av og til får slike resolusjoner i FN som gir viktige signaleffekter. Man prøver å leve opp til det arbeidet som generalforsamlingen i FN startet allerede i 1946, nemlig å prøve å fjerne atomvåpen og andre masseødeleggelsesvåpen fra nasjonale arsenaler. Det jeg synes var interessant i det utenriksministeren sa, var at han har tatt kontakt for å se om det er mulig å komme fram til en enighet mellom ulike typer land om denne resolusjonen – det ville da på den ene siden være Sverige, Sør-Afrika etc., og Sverige er vel nøkkelnasjonen i denne sammenhengen – for å få de endringer som Norge og eventuelt andre land, som Italia, Nederland, ønsker, men også for å få snakket med Italia, Tyskland, Nederland og andre. Det italienske senatet har så vidt jeg vet, gått inn for å støtte denne resolusjonen, og jeg håper at og vil også spørre utenriksministeren om Norge i sluttinnspurten vil gå inn og intensivere arbeidet for å se om man kommer fram til enighet.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-11-04:
Jeg vil takke for en saklig og fin debatt, og slutter meg til det Bjørn Tore Godal sa om at det er viktig én gang i året å få disse sakene satt på dagsordenen og få en skikkelig debatt. Til Siri Frost Sterri: Jeg har lyst til å understreke at jeg for det første ikke kan se noen sammenheng mellom president Clintons besøk og denne interpellasjonen. Dessuten er det vel slik at ikke noe presidentbesøk, enten det er fra USA eller andre steder, kan fravriste Norge et ansvar for å ta opp viktige spørsmål i nasjonalforsamlingen, og timingen her var dessuten FN-behandlingen av NAC-resolusjonen og ikke presidentbesøket. Så vil jeg understreke at jeg synes det er viktig at vi ikke rangerer eller prioriterer atommaktene. Vårt mål må være å fjerne atomvåpen. Jeg vil også igjen vise til det Godal sa om atommaktene, og uttrykke den samme bekymringen over at det er veldig liten diskusjon og lite bevegelse, og over at opinionen ikke er spesielt sterk i forhold til å kvitte seg med atomvåpen i en rekke av disse atommaktene. Jeg vil gjenta det jeg har sagt, og be utenriksministeren følge opp det han har påbegynt, altså prosessen med bl.a. å få inn India og Pakistan, og andre spørsmål som flere talere har tatt opp i denne debatten. Jeg finner også grunn til å si meg enig med Engebretsen i at det kanskje ikke er så rart at det gis uttrykk for en grunnleggende skepsis til kjernevåpenmaktenes vilje, for ikke å si evne, til å drive med atomnedrustning. Utviklingen viser dessverre at atomtrusselen kanskje er større enn den har vært på lenge, til tross for den nedrustningen vi har hatt. Jeg er veldig fornøyd med de tiltakene som Norge har foreslått i 1. komite i FN, som utenriksministeren redegjorde for, at tilsynsprosessen for ikkespredningsavtalen revitaliseres, at man oppretter en arbeidsgruppe ved Nedrustningskonferansen i Genève, at Russland naturligvis snarest må ratifisere START II-avtalen, at USA og Russland bør starte forhandlingene om en START III-avtale, og at taktiske kjernevåpen må inn på den nedrustningspolitiske dagsordenen. Jeg synes dette er prisverdig. Jeg vil likevel be utenriksministeren fortsette arbeidet med sikte på å stemme for NAC-resolusjonen, og i tillegg spørre hvordan Norge videre vil håndtere atomvåpenspørsmål også i andre multilaterale organisasjoner.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-04:
Som representanten Jakobsen ganske riktig bemerket, har Fremskrittspartiet i en merknad til denne meldingen gjentatt vårt tidligere standpunkt, at Nordisk Råd bør legges ned. Det er en merknad og ikke et konkret forslag, og det skyldes at det ikke er noe flertall i denne sal for å fremme et forslag om nedleggelse. Vi fant det likevel riktig å legge inn en merknad om dette for å markere at vi vurderer den praktiske gjennomføringen av det nordiske samarbeidet annerledes enn flertallet i denne sal. Det er ikke uenighet mellom Fremskrittspartiet og flertallet i Stortinget om betydningen av det nordiske samarbeidet. Norden er en sentral arena, også ifølge Fremskrittspartiets vurdering. Jeg vil imidlertid understreke at dette samarbeidet etter vår mening blir utmerket ivaretatt på regjeringsplan. Det er få områder i verden hvor samarbeidet nettopp fungerer så godt som det gjør i Norden. Slik det tidligere er blitt sagt bl.a. i denne sal, er Norge, som kjent, et lite land i verden, og det betyr at det er nødvendig for Norge å prioritere sin bruk av ressurser og hvor man skal sette inn de sentrale utenrikspolitiske virkemidlene for å få mest mulig igjen for ressursene. Det har skjedd en dynamisk utvikling av politikken, og Sverige og Finland er nå, som representanten Jakobsen ganske riktig bemerket i sitt innlegg, medlemmer av EU. Og dette er en del i den dynamiske utviklingen som gjør at man etter Fremskrittspartiet mening bør konsentrere ressursene om øvrige internasjonale fora.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-04:
Jeg skal prøve meg på en tilnærmet sitering av Kipling: Øst er øst og vest er vest, og disse to skal aldri møtes. Det er vel på mange måter mye sant i det, og det har preget vårt forhold til Asia. Vi har vel i norsk utenrikspolitisk sammenheng ikke vært flinke nok til å ta innover oss den dynamiske utvikling som tross alt har funnet sted, og den stadig viktigere rolle som Asia har spilt. Vi har vel heller ikke vært flinke nok til å følge opp den globaliseringen som har funnet sted. Et poeng i så måte var den debatten vi hadde tidligere i dag om forholdet til Norden. Jeg synes det er prisverdig at representanten Solheim setter fingeren på at vi trenger en kunnskapsoppbygging når det gjelder forholdet til Asia. Vi trenger en kunnskapsoppbygging på flere områder. Nå synes jeg utenriksminister Vollebæk har vært imøtekommende overfor interpellanten, og jeg synes at hans konklusjon, og likeledes representanten Blankenborgs konklusjon, dette som han kalte å utvikle en infrastruktur for forståelse når det gjelder forholdet til Asia, har mye for seg. Vi må også innse at mye av vår fremtid og våre fremtidige utenrikspolitiske utfordringer, og nåtidige også for den saks skyld, ligger nettopp i dette området. Men jeg vil ikke gå så langt som representanten Solheim i troen på at vi trenger en såkalt helhetlig Asia-plan, selv om vi kanskje bør skjerpe fokuset noe når det gjelder forholdet til Asia.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-04:
Når man hører Per-Kristian Foss’ innlegg, må en bare konstatere det gamle, gode at uansett hvilket tema som står på dagsordenen, så er skatt viktigere for Høyre og det det til sjuende og sist kommer ned til. For SV er det ikke slik. Derimot har vi noe annet som så å si kommer foran nordisk samarbeid, og det er vårt eget partis slagord, nemlig «Barn og unge først!». Og når jeg ikke holder noe langt innlegg her i dag på vegne av SV, er det fordi SV tar det slagordet så alvorlig at vår nestleder Øystein Djupedal, som er vårt medlem av Nordisk Råd, har valgt å prioritere sitt nyfødte barn framfor denne edle forsamling. Og Djupedal jr. har sikkert glede av det. At jeg skulle holde noe innlegg i stedet for Øystein Djupedal, ville ikke gi mening. Det er bedre at dette er en debatt mellom informerte mennesker med erfaring fra Nordisk Råd, enn at jeg skal komme med innspill fra sidelinja. Men jeg vil ikke på noen måte gi uttrykk for at SV ikke vektlegger det nordiske samarbeidet, det har partiet gjort i hele vår historie, og altså i en slik grad at vår nestleder er vår hovedtalsperson i slike spørsmål. De to hovedpoengene jeg vil nevne, og som har vært berørt av nesten alle i debatten, er på den ene siden at det nordiske samarbeidet er utrolig viktig, det har utrettet veldig, veldig mye. Når en ser på det i de tiårene det har vart, er det kommet ufattelig mange konkrete praktiske resultater ut av det. På den annen side er det innlysende for alle at man står ved et veikryss nå. De andre nordiske land vektlegger sitt forhold til EU mer enn det nordiske samarbeidet, og for Norge er også selvsagt EU det altoverskyggende politiske fenomen i Europa, og man må diskutere på nytt hvordan det nordiske samarbeidet kan struktureres og organiseres, slik at det blir effektivt i denne nye tid og kan produsere nye tilsvarende resultater i tiårene framover. Jeg har ikke noe vesentlig selv å melde med hensyn til hvordan en slik organisering av Nordisk Råd kan foretas, men jeg tror det er avgjørende at de som er der, hele tiden tenker gjennom det.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-04:
Jeg takker utenriksministeren for svaret, men jeg kan ikke si meg fornøyd. Jeg oppfattet innlegget i hovedsak som en oppsummering av alle de innvendinger mot virkelig å gjøre noe som det er mulig å komme med, for hvis man ikke skaper et fokus eller en eller annen form for samlet strategi, tror jeg til sjuende og sist ikke det kommer til å skje så mye. Alt kommer til å dure i vei slik det tidligere har vært gjort. Selvsagt er det riktig det som så å si var hovedinnvendingen mot å følge det svenske mønsteret, nemlig at landene i Asia er veldig forskjellige. Jeg vil da bare i parentes fortelle at det var en filmfestival her i Oslo for 14 dager siden – den het Film fra Sør. De landene som var mest fokusert under begrepet «sør», var Japan og Sør-Korea, som jo ligger i nord i enhver mulig tenkelig forståelse av begrepene «nord» og «sør». Det er klart at vi må komme oss ut av slike samlebegreper som «sør» og «Asia», men hvis man ikke skaper en eller annen form for fokus, tror jeg ikke noe kommer til å skje. Da kommer alle – universitetene, høyskolene, næringslivet og Utenriksdepartementet – bare til å dure i vei som de har gjort, nemlig med fokusering på det som oppfattes som de kortsiktige oppgavene. Og hvis Norge skal kunne dra nytte av, og være med og påvirke i, den nye globale tidsalder, som vi alle snakker om – det var senest et hovedtema i debatten om Nordisk Råd for en halv time siden – må vi på en helt annen måte skaffe oss kunnskap, åpne Norge for impulser andre steder fra, få folk ut og i dialog. For hvis man ikke har en eller annen form for fokusering på dette, tror jeg til sjuende og sist ærlig talt at nesten ikke noe kommer til å skje. Dette har også med forståelsen av utenrikspolitikk å gjøre. Utenrikspolitikk er jo i veldig liten grad slik det var i Fürst Metternichs dager og i veldig liten grad også slik vi så det under møtet her for to dager siden, da topp-ledere møttes og diskuterte seg imellom. Jeg sier ikke at det ikke er viktig. Å skape god stemning mellom ledere er viktig. Men mesteparten av utenrikspolitikken i dag er summen av det alle Norges frivillige organisasjoner, alle Norges bedrifter, Norges fylkeskommuner gjør – Nordland fylkeskommune har tre ansatte som driver med utenrikspolitikk. Det er altså summen av alle disse institusjonene som egentlig bestemmer hva som er Norges utenrikspolitikk. Slik jeg ser det, er Utenriksdepartementets rolle i veldig stor grad å lage en ramme, en strategi, en helhet for dette. Det er altså alle, fra den minste lille syforening til Landsorganisasjonen og NHO og alle bedrifter, i hvert fall av noen størrelse, som driver utenrikspolitikk. Da må jeg si at jeg syns det må være fornuftig om Utenriksdepartementet tar ledelsen i en slik strategi og trekker opp rammene for den. Og jeg gjentar at jeg tror at en samlet Asia-plan, eller en samlet strategi, vil være det mest fornuftige for å få alle disse elementene til å trekke i noenlunde samme retning.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-04:
Noe av det som har gjort mest inntrykk på meg de siste årene, er en bok med bilder tatt av en japansk militærfotograf som kom til Nagasaki et par timer etter at atombomben var sluppet over byen. De lidelsene som avdekkes der – og som også interpellanten skildret – gjør det aldeles klart at bruk av atomvåpen i seg selv er en forbrytelse mot menneskeheten og en forbrytelse mot all sivilisert atferd. Jeg synes derfor det er svært positivt at Marit Nybakk har tatt opp denne interpellasjonen, og jeg er på ingen måte enig i Siri Frost Sterris kritikk om at man må kjenne den amerikanske presidentens reiseprogram før man kan ta opp en interpellasjon om vesentlige spørsmål i Stortinget. Atomvåpen var oppfattet av oss alle som den store trusselen under den kalde krigen. Da var det frykten for en altoppslukende atomkrig vi var mest opptatt av. Den faren er etter all sannsynlighet over, men faren for bruk av atomvåpen i konflikt er antakelig større enn den var under den kalde krigen. Vi står overfor en mulig fare for at mellomstore land, helt ustabile stater, sågar terrorgrupper kan komme i besittelse av atomvåpen i de nærmeste årene. Jeg er derfor litt bekymret for det jeg oppfatter som for mye diplomatisk finesse i utenriksministerens innlegg. Når intensjonene i 7-landsgruppens resolusjonsforslag åpenbart er gode – det ble også bekreftet av utenriksministeren – når det ikke dreier seg om pariastater eller diktaturer, men seriøse og viktige medspillere for å finne et internasjonalt kontrollregime, kan ikke vårt utgangspunkt være å veve dette inn i en uendelig rekke av diplomatiske finesser for å vurdere om vi skal stemme for eller mot. SVs syn er at vi bør stemme for resolusjonen. SV vil også – vi får se hvordan det utvikler seg de nærmeste ukene eller dagene – vurdere å fremme forslag i Stortinget om å be Regjeringen stemme for en slik resolusjon. Det har vært fokusert på at India og Pakistan bør inn i resolusjonen. Jeg deler selvsagt det synet. Jeg deler derimot ikke det synet som ligger under hos en del talere, om at India og Pakistan er selve hovedproblemet. Det må fokuseres på de maktene som har et ufattelig antall atomvåpen, som fortsatt besitter disse, og hvor det i stor grad er et politisk redskap i verden. Så lenge verken Russland eller Amerika er villig til en tilstrekkelig reduksjon, blir det vanskelig – jeg sier ikke umulig, men vanskelig – å pålegge andre land de kontrollregimene vi må ha. Og hvis Norge lar være å stemme, er jeg redd for at dette i det internasjonale samfunn ikke oppfattes som noe annet enn at vi er litt for redd for å ta avstand fra amerikansk politikk. Vi blir oppfattet som å gå i amerikanske fotspor. Det vil være slik det blir sett på i nesten hele resten av verden, uansett hvilke diplomatiske trekk og sider ved resolusjonen vi her i Stortinget fokuserer på når det eventuelt blir bestemt å avholde seg fra å stemme.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-11-04:
I noen grad har dette kanskje like mye vært en debatt om terminologi som om innhold. Skal man ha en samlet strategi eller plan, eller skal man ha en rekke delstrategier, delplaner? Uenigheten kan like snart synes å være knyttet til slike begreper som til det egentlige innholdet. I alle tilfeller er det enighet om at vår forståelse av asiatiske spørsmål avgjort både kan og må bli bedre, og at det trengs mer handling. Det er min oppfatning at så stort og mangfoldig som Asia er, må man kunne stille seg spørsmålet om én samlet plan eller strategi vil være det som er det mest hensiktsmessige. Det må være viktigere med fornuftig prioriterte handlinger basert på økt forståelse, som vi må skaffe oss. De tiltak som interpellanten viste til, f.eks. bedre språkopplæring, kan avgjort gjennomføres uten at det trenger å ta utgangspunkt i én samlet plan eller strategi. På bakgrunn av det forholdsvis lille kjennskap som jeg personlig har til Asia, slås man i alle fall minst like mye av de ulikheter det er mellom ulike deler av Asia og ulike land i Asia, som av det som man måtte kunne kalle likheter. En kan bare ta to naboland som Laos og Vietnam, hvor det gjorde et langt sterkere inntrykk hvilke forskjeller det var i situasjonen i disse to landene, enn hvilke likhetstrekk det var, kanskje rent bortsett fra at begge var levninger av en ettparti/kommunistisk tradisjon som fortsatt var levende. Interpellanten kom også med noen mindre spark mot næringsministeren. Nå er det ikke uten videre min oppgave å skulle forsvare ham, og det er ikke så lett å ta de helt konkrete tingene, men jeg vil for det første understreke at det sitatet som Erik Solheim kom med fra hans synspunkter på norsk næringsliv og Japan, er en misforståelse som jeg ikke synes bør få lov å leve videre. Næringsministeren har også vært på reise både til Japan, hvor det påståtte sitatet skulle ha falt, og nylig til Sør-Korea for et lengre opphold. Jeg vil også nevne at den politiske ledelsen i Næringsdepartementet har hatt en betydelig reisevirksomhet til Asia. Den aktuelle teknologiminister ble tatt imot av statssekretær Berg da han var på besøk i Norge, og hun møtte ham i Indonesia noe senere. I alle fall innholdsmessig kan det like snart ha vært en fordel.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-11-04:
Det å utvikle atomvåpnene tok relativt kort tid, i alle fall fra det var mulighet for praktisk nytte – bare noen få år. Det har allerede tatt mye lengre tid å begrense utbredelsen av atomvåpen og nå det målet vi har, nemlig å avvikle atomvåpnene. Dessuten vil vi hele tiden, også om vi får avviklet atomvåpnene, dessverre være i den situasjonen at selve kunnskapen om hvordan de produseres vil være der. Atomvåpen har allerede ført til store lidelser og representerer et stort potensial for enda større lidelser. Det representerer på mange måter den store trusselen mot menneskeheten. Som Marit Nybakk påpekte: av de såkalt ABC-våpnene er de biologiske og kjemiske våpnene forbudt. Atomvåpen er dessverre ennå ikke forbudt, selv om ikkespredningsavtalen må oppfattes slik at den representerer et forbud mot atomvåpen for de land som ikke har atomvåpen på forhånd. Arbeidet for å hindre spredning og for å redusere antallet atomvåpen, med endelig avvikling som mål, er viktig. Og på mange måter er vel det mest alvorlige som er helt aktuelt, tross alt situasjonen i India og Pakistan, og den må tas alvorlig og må nødvendigvis være med i en resolusjon om atomvåpenspørsmål som skal kunne vedtas i dag. Venstre er glad for det omfattende og sterke engasjement som utenriksministerens redegjørelse viste i dette spørsmålet. Venstre gir i likhet med utenriksministeren en klar tilslutning til målene om en resolusjon som gir klar beskjed om at man ønsker en fortgang i arbeidet med avvikling av atomvåpen. Når det så gjelder spørsmålet om framgangsmåte og hvilke resolusjonstekster som vil være akseptable, er det et spørsmål om hva som er tjenlig og nyttig, og kan være et vanskelig avveiningsspørsmål. Jeg vil på vegne av Venstre få gi uttrykk for et håp om at utenriksministeren i samarbeid med andre land lykkes i å nå fram til en formulering av resolusjonsteksten som gjør at Norge kan få gitt uttrykk for sitt egentlige standpunkt i disse spørsmålene, nemlig å gi en klar støtte til ikke-spredning. Og bare for ordens skyld: Etter vår oppfatning vil det eneste alternativet til å stemme for, være å avholde seg fra å stemme, ikke å stemme imot, slik Siri Frost Sterri på vegne av Høyre gav uttrykk for.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-11-04:
Representanten Solheim skal absolutt ha honnør for sine ulike interpellasjoner. Det er ikke første gang han for så vidt vekker oss ved å peke på områder som det er viktig å rette oppmerksomheten mot, og som vi kanskje ikke har hatt den nødvendige oppmerksomhet rettet mot. Jeg skal villig innrømme at han har et poeng når han sier at vi fra norsk side i bred sammenheng, inkludert Utenriksdepartementet, ikke har hatt oppmerksomhet rettet mot Asia på den måten som vi burde ha. Derfor takker jeg for interpellasjonen. Den gjør selvsagt at vi må berede vårt eget hus noe, og sette i gang en prosess hos oss selv. Likevel tillater jeg meg å være uenig med ham når han legger som en premiss for at vi kan gjøre noe fornuftig i Asia, at vi må ha en samlet Asia-plan eller Asia-strategi. Jeg synes kanskje, med all mulig respekt for våre svenske venner, at den foreliggende Asia-strategien kanskje ikke nødvendigvis er noen garanti for at dette vil bli det løftet overfor Asia som man håper. Representanten Solheim viser selv til at det er mye papir, det er mange ord. Og de av oss som har vært med og laget denne typen strategier og planer, vet hvor enormt ressurskrevende det er. Et av problemene vi har når vi står overfor denne type arbeid, er at det tar tid. Med den dynamiske utviklingen vi har i Asia i dag, er jeg redd for at våre planer ikke vil greie å være oppdaterte i forhold til utviklingen i Asia. Jeg tillater meg derfor å be om forståelse for, også fra representanten Solheim, at vi nå prøver å utvikle landstrategier i hvert fall for noen land. Det kan vi gjøre raskere, det kan vi gjøre enklere, de kan være mer operative og de kan endres mye raskere, slik at vi kan følge utviklingen i disse landene på en helt annen måte enn hvis vi skal lage en overordnet stor strategi. Men det betyr ikke at vi ikke må ta oss sammen – for å bruke et enkelt begrep – og involvere, som jeg sa i mitt første innlegg, norsk samfunnsliv bredt. For jeg er helt enig med representanten Solheim i at dette går på kunnskap, dette går på forståelse, hvor læreverket må inn – det være seg på skole- eller universitetsnivå. Vi må ha inn organisasjonslivet, vi må ha inn forskningsinstitusjoner og vi må ha inn næringslivet. Men jeg tror at vi vil kunne få mer igjen hvis vi gjør dette mer målrettet overfor de enkelte landene, og hvis ikke stortingsflertallet pålegger meg noe annet, vil jeg starte med det.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-11-04:
Jeg konstaterer at det er et klart ønske fra Stortingets side at Regjeringen skal videreutvikle Norges forhold til de asiatiske land. Jeg konstaterer også at det i stor grad er enighet om at vi skal ha en helhet, en ramme, men at vi innenfor denne rammen bør kunne skape både forståelse, prioritering og handling, for å sitere representanten Blankenborg, i forhold til de enkelte land, og jeg kommer gjerne tilbake til Stortinget innenfor en slik sammenheng. Jeg har også lyst til å si takk for de andre innleggene i denne debatten, som har gitt meg en del viktige momenter til det videre arbeidet. Representanten Siri Frost Sterri er opptatt av Europa, og det er også denne Regjeringen, selv om representanten Frost Sterri ikke helt tror på utenriksministeren når han sier det. Jeg er ikke så sikker på at vår situasjon i dag gjør at vi ikke også kan se oss selv i en europeisk sammenheng. Jeg synes at nettopp det vi har vært vitne til når det gjelder Midtøsten, for så vidt viser at Norge kan spille en viktig europeisk rolle ikke bare i europeiske nærområder, men at det også kan overføres til andre sammenhenger. Jeg tror det er viktig, som representanten Frost Sterri er inne på, at vi ser oss i denne europeiske sammenhengen, og at vi som et europeisk land identifiserer oss nettopp slik når vi forholder oss til Asia, for det er bare på den måten vi vil bli tatt alvorlig i asiatisk sammenheng, og det ser jeg ikke noe problem med å gjøre. Representanten Husøy er opptatt av menneskerettigheter, og det er ingen tvil om at det er et viktig spørsmål, ikke minst overfor Iran, men også overfor andre asiatiske land, og at det er noe som vi må følge nært. Jeg synes det er spennende å se på den rollen vi har kunnet spille og fortsatt kan spille vis-à-vis Kina når det gjelder menneskerettighetsdialog. Vi blir tatt på alvor. Vi er en partner som jeg tror kan gjøre nytte for seg der. Andre land synes også dette er interessant og ønsker å samarbeide med oss. Det skal vi utnytte. Jeg er enig i at Iran er et viktig land i denne sammenheng, og det viser også klart det jeg selv var inne på, at vi må utvikle landspesifikke strategier og tilnærminger. Jeg kan forsikre representanten Husøy om at vi har tatt opp menneskerettigheter overfor Iran, bl.a. gjorde vi det da statssekretær Strømmen besøkte Iran nylig, men vi skal selvsagt også gjøre det fremover. Det vil være naturlig å gjøre det også i næringslivssammenhenger. Jeg vil derfor arbeide videre etter de retningslinjer som departementet og jeg selv har skissert, og med de innspill som jeg har fått her i dag. Så vil jeg få komme tilbake til Stortinget på et senere tidspunkt.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-11-04:
Jeg kan forsikre interpellanten om at vi holder et meget høyt aktivitetsnivå når det gjelder denne saken, nettopp ut fra at vi ønsket å stemme for resolusjonen. Det var vår intensjon: å prøve å få til det i år. Derfor tok vi – som jeg sa – på et svært tidlig stadium kontakt med Sverige for å få i gang en dialog. Jeg er enig med interpellanten i at intensjonene i denne såkalte NAC-resolusjonen er prisverdige, og det er derfor med beklagelse vi må si at vi så langt ikke har kommet i mål når det gjelder å få forståelse for vårt syn. Vi vil fortsette dette arbeidet frem mot det tidspunkt da avstemningen vil finne sted. Det er positivt at flere NATO-land har engasjert seg i dette, at vi har en gruppe medlemmer som, på samme måte som oss, ser dette som et viktig anliggende og en sak som vi bør prøve å få bevegelse i, fordi, som interpellanten sier, det er ingen tvil om at signaleffekten, den politiske betydningen av en resolusjon som peker frem mot en atomvåpenfri verden, er viktig. Men skal en slik resolusjon tas på alvor, må vi, som interpellanten også viser til, ta utgangspunkt i de reelle problemer vi står overfor, og da er Indias og Pakistans prøvesprengninger ett av de store problemene. Vi har tidligere i dag drøftet Asia. Det er ingen tvil om at situasjonen i Asia er labil, og at situasjonen i Pakistan er svært labil. Pakistan er altså en atommakt, og hvis vi ikke også kan få engasjert Pakistan i nedrustningsarbeidet, tror jeg vi står overfor en svært alvorlig situasjon på det indiske kontinent. Men jeg kan forsikre representanten om at vi vil fortsette dette arbeidet helt frem til det tidspunktet da resolusjonen vil komme opp til avstemming, nettopp for å prøve å få til en forståelse.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-11-04:
Som jeg redegjorde for i mitt hovedinnlegg, arbeider Regjeringen aktivt for å skape en ny giv i internasjonalt arbeid med kjernefysisk nedrustning og ikke-spredning. Vårt syn er at vi først og fremst trenger ny bevegelse og fremdrift i den eksisterende agenda og etablerte prosesser, snarere enn å lage en ny agenda. Det aller viktigste nå vil være å legge grunnlaget for fremgang under tilsynskonferansen for ikkespredningsavtalen til våren og få i gang forhandlinger om en avtale som forbyr produksjon av spaltbart materiale for kjernevåpenformål. En annen viktig oppgave fremover blir å få bevegelse i den multilaterale dialogen om kjernefysisk nedrustning og ikke-spredning innenfor rammen av ikkespredningsavtalen og Nedrustningskonferansen i Genève. En snarlig russisk ratifikasjon av START II-avtalen og igangsettelse av forhandlinger om ytterligere strategiske styrkereduksjoner mellom USA og Russland vil være vesentlige bidrag i den sammenheng, ved at de vil skape ny optimisme og vise at kjernevåpenmaktene tar sitt ansvar på alvor. Jeg vil minne om at den resolusjonen vi har drøftet i dag, er én av et titalls resolusjoner om kjernefysisk nedrustning og ikke-spredning som er til behandling under årets generalforsamling. Vi må ikke glemme at Norge støtter en rekke resolusjoner innen dette området. Sammen med Japan tar vi sikte på å fremme en resolusjon om kjernefysisk nedrustning med sikte på å eliminere kjernevåpen under streng og effektiv internasjonal kontroll. Vi støtter resolusjonen som tar til orde for å etablere hele den sørlige halvkule som atomvåpenfri sone, en resolusjon som vektlegger betydningen av Afrika som kjernevåpenfri sone og resolusjonen om et forbud mot militarisering av verdensrommet. Jeg vil understreke at det fremdeles pågår konsultasjoner innad i 7-landsgruppen om den endelige tekstutformingen. Norge har en løpende dialog med våre nærstående NATO-allierte i dette spørsmålet og selvsagt med NAC-landene, da spesielt Sverige. Regjeringens beslutning om norsk stemmegivning vil avhenge av at vi får gjennomslag for en tekst som ivaretar de norske synspunkter. Jeg har lyst til å understreke at det å avstå på en resolusjon, ikke betyr at man ikke har noen mening. Det betyr nettopp i denne sammenheng at vi ser intensjonene og støtter dem, men allikevel finner at utformingen, den måten intensjonene er behandlet på, ikke er tilstrekkelig god. Og jeg tror neppe at representanten Solheim i alle sammenhenger vil mene at bare intensjonene er gode, skal vi gå for saken. Vi må se ting i en noe større sammenheng. Det blir også mitt svar til representanten Engebretsen: Vi må selvsagt se resolusjonens tekst i sammenheng til slutt, men India og Pakistan-spørsmålet er viktig i denne totale sammenheng.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 1999-11-04:
Eg trur ikkje at det endar med noko pålegg. Eg er rett og slett ikkje sikker på kor det endar, for det er ganske svære saker som vi diskuterer her. Og som det høver seg, er eg kanskje litt mindre i opposisjon til statsråden enn det Erik Solheim er. På den andre sida er eg heller ikkje sikker på kva utanriksministeren eigentleg seier her, for han går laus på ei rekkje landstrategiar. I forbifarten vart det, så vidt eg høyrde, tatt med omtrent den største delen av Asia, frå Sentral-Asia til øst og til sør. Eg trur at det vil vere nyttig om vi også i stortingssamanheng har ein gjennomgang av vårt forhold til Asia, om ikkje så omfattande som det svenskane har gjort, så kanskje på grunnlag av det som utanriksministeren her legg opp til. Det er ulike grunnar til det. Det eine er det som Erik Solheim grip fatt i, at det er viktig å få ei forståing av kva dette enorme kontinentet betyr. Det er viktig for å få fram mangfaldet, men det er først og fremst viktig med ei slik øving for å få fram prioriteringar. Det er derfor tre ledd i dette som det er viktig å få fram: Det er forståing, det er prioritering, og det er handling. Til sjuande og sist er det det som tel. Asia er som det vart sagt her, eit så omfattande og diffust samleomgrep at det eigentleg er vanskeleg å seie noko presist om ein Asia-strategi, men det kan vere ei ramme for ein diskusjon. Eg forstår på Erik Solheim at det òg er utgangspunktet. På den andre sida synest dei fleste nordmenn, inkludert oss i Stortinget, at til og med Europa er så stort og komplisert at vi har problem med å lage ein Europa-politikk, så kanskje det kunne vere ei øving før vi for alvor går laus på ein Asia-politikk, men kanskje kan vi handtere det samtidig. Eg trur iallfall at det kan setje det heile litt i perspektiv at vi har problem med korleis vi skal omgå dei som bur ein times flyreise unna, og at det er endå verre med dei som bur eit halvt døgn eller meir unna. Men det er viktig å få på plass infrastrukturen for forståinga, beredskapen og dei landspesifikke strategiane som utanriksministeren peikte på. Som ein konklusjon på dette håper eg at Regjeringa kan arbeide vidare på det grunnlaget som utanriksministeren streka opp, der ein tar utgangspunkt i desse landspesifikke strategiane, men at summen av dette også bør vere ein diskusjon om vårt forhold til Asia. No er det heller ikkje slik at Regjeringa alltid unngår desse store samleomgrepa. Dette omgrepet «sør», som no har husert rundt omkring i den politiske debatten i ganske lang tid, er om mogleg eit endå verre omgrep og har endå mindre å gjere med konkret handling enn det ein Asia-strategi har. Også andre regjeringar har for så vidt brukt dette omgrepet, men no får eg ta fatt i den regjeringa som sit. Eg trur at dette vil vere ein måte å kome rundt den typen litt diffuse og eigentleg veldig upraktiske samleomgrep for politisk handling på.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 1999-11-04:
Representanten Solheim etterspør en helhetlig Asia-strategi og peker på viktige områder, bl.a. at kunnskapsformidling er svært viktig. God kunnskap om andre land er grunnleggende for kontakt, og dette må bedres også i forhold til Asia. Kristelig Folkeparti har alltid lagt vekt på internasjonal solidaritet, men dette har nok mest kommet til uttrykk gjennom vår bistandspolitikk. Der har vi ønsket å være mer målrettede og effektive, og den omfatter også mer enn u-hjelp. Norsk handelspolitikk er også viktig, og ressurser er satt inn for å styrke evalueringsfunksjonen for å integrere lærdommen av dette i framtidig strategiarbeid. En omfattende strategi for hvordan myndigheter og næringsliv i Norge kan bidra mer effektivt til å skape inntekter og arbeidsplasser i sør – det står «sør», jeg får kanskje tilføye «øst» etter dette – ble lagt fram i forbindelse med dette års budsjett, for der er Sri Lanka ett av de tre «pilotland». I strategien for humanitær bistand fra januar ble det også fremhevet at vi vil gi høy prioritet til forebygging av konflikter og katastrofer og konsolidering av skjør fred gjennom bevisst fattigdomsorientert satsing på utdanning, miljø og demokrati. Når vi reiser fra land til land i Asia, slår de kulturelle/religiøse forskjeller mot en, likeså den politiske situasjonen. Vi kan beundre de flotteste templer både på Sri Lanka og i Kina, for så å oppleve etniske konflikter og brudd på menneskerettigheter i neste øyeblikk. Det er et svært mangfoldig kontinent, som utenriksministeren sa. I vår kontakt og vårt samarbeid med denne verdensdel må vi legge opp en strategi som både tar høyde for ulikhetene og som utnytter mulighetene i mangfoldet. Vår rammetenkning rundt samarbeidet med Asia innbefatter altså både politiske kontakter, som kan bedres, samarbeid om demokratiutvikling og økonomisk samarbeid. Selv om strategien ikke kan være den samme i forhold til alle land i Asia, kan de ulike tilnærmingene foregå innenfor en felles ramme som også ser på likhetene som finnes for hele Asia. Et slikt overordnet blikk på Asia vil også peke ut noen hovedutfordringer som gjelder store deler av verdensdelen, og der ligger det ikke bare støtte til næringsutvikling, men styrking av og kontakt med det sivile samfunn. Store utredningsprosesser har en tendens til å bli svært omfattende, noe den svenske Asia-strategien viser. Kristelig Folkeparti har større tro på landspesifikke og regionbaserte virkemidler og strategier i samarbeidet med Asia, hvor også flere frivillige organisasjoner kommer med, sammen med norsk næringsliv, som er viktige aktører.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-11-04:
Den svenske strategien som Erik Solheim refererer til, er et omfattende dokument med en rekke forslag til handlinger på så vel multilateralt og bilateralt nivå som på EU-nivå. Strategien understreker behovet for en koordinert satsing på alle nivåer og er slik sett ikke en nasjonal strategi i den betydning av ordet som Erik Solheim etterlyser. En av formuleringene i dokumentet går bl.a. på at Sverige skal være en brobygger til Asia, og ordet «Europa» brukes gjennomgående i rapporten om et kontinent der også Sverige hører hjemme. Det interessante spørsmål som reiser seg, er hvor Norges bro i så fall vil peke. Mot Island? Litt nærlesning viser at Sverige ikke er alene mot Asia. Rapporten vektlegger bl.a. ASEM, et forum for samarbeid mellom EUs medlemsland og ti land i Asia, og understreker EUs betydning for Sverige både hva angår påvirkningskraft og langsiktig handling, særlig i forhold til Kina. Rapporten legger også opp til å bidra til økonomisk frihandel gjennom å medvirke til å styrke det multilaterale regelverket for handel og investeringer innenfor rammen av WTO og støtte aktivt medlemskap i denne, også gjennom aktiv dialog med de asiatiske landene, f.eks. innen rammen av ASEM. Dette er av de mer interessante momenter, som også vår regjering burde se nærmere på. Jeg synes denne strategien trekker opp et realistisk rammeverk for handlingsrom. Det er begrenset hva små stater kan begi seg ut på av såkalte globale strategier uten den nødvendige ryggdekning. Så er det da heller intet nytt i EU-sammenheng at enkelte land lanserer «strategier» i EU. Finlands strategi for nordområdene er også et eksempel på dette. Erik Solheim bruker i interpellasjonsteksten ordene «dramatisk økende andel av verdensøkonomien». Ja, dramatisk vil dette kunne være for stater som står stadig mer alene i det globale fellesskap, og som ser på dette som en dyd av nødvendighet.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-11-04:
Forslaget fra den såkalte New Agenda Coalition om full atomnedrustning ble også debattert i Stortinget i fjor på denne tiden. Da påpekte utenriksministeren betydelige mangler i forslaget, bl.a. når det gjelder fordelingen av ansvaret for ratifiseringen av Start II-avtalen, som initiativet fordelte likt mellom Russland og USA. Utenriksministeren viste også til formuleringer i initiativets preambulum som var problematiske, bl.a. den at atommaktenes nedrustningsvilje ble trukket i tvil nærmest som en forutsetning for initiativet. Norge avstod altså i fjor, sammen med andre land, fra å stemme for dette initiativet og foreslo i koalisjon med Canada og Japan endringer til 8-landsgruppens initiativ. En ny versjon av New Agenda Coalition-forslaget ble fremlagt for FN den 22. oktober i år. Spørsmålet er imidlertid om endringene i dette dokumentet er av substansiell art. Høyre ser ingen grunn til at Norge skal endre standpunkt på bakgrunn av det nye dokumentet. Dette fordeler fremdeles ansvaret for Start II-avtalen likt mellom Russland og USA, til tross for at Senatet altså har ratifisert denne avtalen, og til tross for mange initiativ for å få Russland til å gjøre det samme. Enkelte detaljer påpekt av utenriksministeren ved forrige korsvei er heller ikke endret. Jeg vil minne interpellanten, Marit Nybakk, om at bakgrunnen for FNs bekymring var prøvesprengningene til India og Pakistan. I den forbindelse tok Norge et direkte initiativ sammen med bl.a. Australia, Canada og New Zealand om en resolusjon som fordømte prøvesprengningene. Som Høyres leder, Jan Petersen, bemerket i fjorårets debatt, var det opprinnelige initiativet for svakt på ikkespredningsområdet. Dette har ikke endret seg i det nye forslaget. Det er viktig at Regjeringen bevarer en viss realpolitisk teft i disse spørsmålene. Derfor er Høyre så langt tilfreds med Regjeringens holdning presentert av utenriksminister Vollebæk i denne debatten. Men Høyre uttrykte i fjorårets debatt at Regjeringen også burde kunne benytte seg av et mer aktivt virkemiddel enn å avholde seg fra å stemme, ved å stemme imot tekster man ikke er fornøyd med. Jeg finner grunn til å gjenta dette nå. La meg avslutningsvis også bare bemerke at det er et tankekors at denne debatten nå blir reist fra Marit Nybakks side to dager etter USAs presidents besøk her i landet.