Torkil Åmland (Fremskrittspartiet), 2010-02-11:
Jeg skal la en del av sparkene som kom på slutten her, ligge og prøve å komme tilbake til det som var utgangspunktet for interpellasjonen, nemlig trosfrihetens tilstand i verden i dag. Det er en veldig viktig grunnleggende frihet som har blitt tatt opp her i dag. Jeg synes at interpellasjonen som er tatt opp av Kristelig Folkeparti og Dagfinn Høybråten, er viktig, for det å holde et kontinuerlig fokus på at dette har en verdi i seg selv. Vi har selv en historie når det gjelder religionsfrihet. De som henger på veggen bak her, vedtok det i 1814, etter en stygg sak om Hans Nielsen Hauge og kanskje et av de verste justismord vi har i vår historie. Han satt uten lov og dom i ti år for sin religionsutøvelse. Men vi har en lang og god tradisjon for det nå. Dessverre er det ikke slik i alle deler av verden, som vi har hørt her i dag. Det verste landet er vel Nord-Korea, som troner på verstinglisten. Der regner man med at ca. 200 000 mennesker sitter internert under umenneskelige forhold i dag, og av disse er ca. 50 000–60 000 kristne. Når vi ser på denne verstinglisten, ser vi at syv av ti av de landene som topper listen for religionsforfølgelse, er land som har islam som sin offisielle religion. SaudiArabia, Pakistan og Iran peker seg klart negativt ut. Som det har vært framhevet i dag, er det i mange av disse landene farlig, risikabelt og straffbart å konvertere fra islam til en annen religion, f.eks. kristendommen. Spørsmålet i dag er hva Norge kan gjøre for å fremme trosfriheten internasjonalt. Den er jo, som mange har sagt, nedfelt i FNs menneskerettighetskonvensjon av 1966. Det betyr at alle FN-land i prinsippet har forpliktet seg til religionsfrihet. Så vet vi at det i praksis ofte er en helt annen historie. Problemet er jo at de krenkelsene vi snakker om i dag, så langt har blitt lite påaktet av FN-systemet. Det er jo et paradoks at f.eks. Vestbredden og Gaza har hatt en enorm fokusering gjennom FNs historie når det gjelder rettigheter, der nesten den minste krenkelse har blitt påtalt – det er for så vidt bra – mens grove menneskerettighetsbrudd, f.eks. i arabiske og muslimske land, har blitt totalt neglisjert. Det handler litt om de maktkonstellasjonene som styrer i FN-systemet, og er nok bygd mer på det enn på det som faktisk er folkerettens utgangspunkt. Derfor synes jeg det er veldig positivt å høre utenriksministeren i dag uttale at når Norge nå er medlem av Menneskerettighetsrådet, gir det oss en anledning til å peke på et bredere spekter av land og type rettigheter knyttet til hva det er fokus på i FN-systemet. Nå har det også vært spørsmål om hvilke sanksjoner FN-systemet egentlig kan ha for brudd på menneskerettigheter. Der har man faktisk gjort noe tidligere. I 1974 var det en stor koalisjon mot apartheidsystemet i Sør-Afrika. Det som skjedde på generalforsamlingen i 1974, var at akkreditivene til delegasjonen fra Sør-Afrika ble underkjent fordi landets apartheidpolitikk brøt med FN-pakten. Det var det man uttalte da, og dermed ble landet altså utestengt fra generalforsamlingen det året. Så det er mulig å gjøre noe. Jeg håper at utenriksministeren har sterkt fokus på det, og jeg synes det er positivt det som er kommet fram her i dag. Norge har også et utstrakt bilateralt samarbeid med mange av de landene som står på verstinglisten. For eksempel er Somalia, Pakistan og Afghanistan alle samarbeidspartnere i bistandsarbeid, og ligger høyt på listen over religionsforfølgelse. Da blir det jo et spørsmål om vi gjør nok for disse landene, der man skal koble bistand og menneskerettigheter sammen. Stiller vi tøffe nok krav til disse landene? Gir vi klar nok beskjed om at dette er uakseptabelt? Og er landene klar over at det å krenke disse rettighetene vil kunne få følger for det samarbeidet og den bistanden som Norge yter til disse landene? Bak alle tall og statistikker er det menneskeskjebner, mennesker som lever i daglig frykt, som risikerer forfølgelse, fengsling og kanskje dødsdom for sin tro. Som et land med lang og god tradisjon for trosfrihet er det vårt ansvar og vår plikt å arbeide for at andre kan nyte den samme frihet og trygghet som vi har her. Ingen kan gjøre alt, men Norge kan være med og gjøre noe. Derfor tror jeg det er viktig at vi har et moralsk mot til å si fra, til å stille klare krav, til å påpeke overgrep og til ikke stilltiende godta den urett som ikke rammer oss selv. For mange av de forfulgte er hjelp og fokus utenfra kanskje deres eneste håp for et bedre liv. Derfor er en debatt som denne i dag viktig. Jeg synes det har kommet positive signaler fra utenriksministeren om at Norge kan spille en aktiv rolle her i de ulike internasjonale sammenhenger.