Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2007-02-15:
Jeg lyttet ganske nøye til utenriksministerens orientering og har også lest igjennom den etterpå. Jeg fant ingenting om Latin-Amerika. Det er påfallende. Vår utenriksminister nr. 2, bistandsministeren, har jo lagt vekt på denne delen av verden. Det er gitt klare signaler om at norsk bistandspolitikk skal brukes til å støtte venstreorienterte krefter i regionen. Dette er en ideologisk, ikke bistandsfaglig, satsing, som Høyre selvsagt er imot. Uansett hadde det vært naturlig at Latin-Amerika hadde fått en plass i redegjørelsen. Det er særlig to land der Norge står overfor dilemmaer – Cuba og Venezuela. Menneskerettighetene og menneskeverdet er viktig for Norge. Det at vi lever i et samfunn der vi tar de verdiene som disse begrepene innbefatter, for gitt, må også forplikte oss internasjonalt. Utenriksministeren omtalte selvfølgelig menneskerettighetene i sin redegjørelse – det skulle bare mangle – men vi er ikke like standhaftige i utøvelsen. Hedmark Høyre hadde besøk av to eksilcubanere på sitt årsmøte sist helg. De var ikke nådige i sin beskrivelse av Castro og hans regime når det gjelder frihet til å organisere seg, demokrati og menneskerettigheter. De fortalte om valg med én kandidat, 100 pst. valgoppslutning og et parlament som møtes to ganger i året for å hylle presidenten. De fortalte om 40 000 cubanere som med stor risiko for eget liv årlig flykter fra landet. De fortalte om en hverdag der overvåking, frykt og kontroll er en del av det normale. Dette er det turisteldorado som mange nordmenn reiser til. De bor på hoteller som den vanlige cubaner ikke kan drømme om å ta inn på, om han hadde hatt lov. Selv internettbruk er forbudt for folk flest på Cuba. Amnesty har registrert 70 samvittighetsfanger og ca. 300 politiske fanger på Cuba i dag. Eksilcubanerne poengterte at invitasjoner fra og kontakt med andre lands ambassader og diplomater var en viktig beskyttelse for de som forsøker å opponere. Utenriksministeren er opptatt av menneskerettigheter. Det tror jeg ham på, men hvorfor etterkom han og regjeringen Stoltenberg for øvrig da et krav om å stoppe invitasjonene av opposisjonspolitikere til 17. mai-mottakelse ved den norske ambassaden i Havanna? Det var et krav som lå der under den forrige regjeringen også, men som den ikke etterkom. LO tar æren for denne «bragden» på sin hjemmeside. Der står det å lese: «Under møter med myndighetene og CTC ble LOs leder tillagt hovedæren for endringen av norsk politikk overfor Cuba.» Vi tar organisasjonsfrihet for gitt her i landet. At LO støtter opp om noe annet ute, er i beste fall forunderlig, men at Regjeringen gir etter for et slikt press, er kritikkverdig. Betyr ikke menneskerettighetene så mye allikevel? Venezuela, med president Hugo Chávez, er et annet paradoks. Bistandsminister Solheim har sågar sendt gratulasjonstelegrammer dit. Presidenten truer nå med å nasjonalisere norske eierandeler i oljefelter. Vi kommer sikkert over det, men det varsler at det er en type politikk som føres, som vil svekke Venezuelas utvikling. Det virkelig dramatiske er at president Chávez nettopp har tilrevet seg eneveldig makt, med fulle rettigheter til å endre landets lover i en 15 måneders periode framover. Kan vi nordmenn tenke oss hvilke typer virkemidler man bruker, og hvilken type pressmiddel som tas i bruk, for å få en forsamling til enstemmig å avgi all makt til én mann? Tenk om Stortinget ble stilt overfor en situasjon der vi skulle stemme over å avgi all makt til én person, for at han skulle få arbeidsro til å skape «sosialismen for det neste århundre». Enstemmig hadde i hvert fall ikke forsamlingen vært. Det er altså det fyrtårnet som vår bistandsminister kanaliserer mer av norske ressurser til. Det er et paradoks at utenriksministeren ikke engang nevner dette i sin redegjørelse. Vi kan da ikke lukke øynene for at det både på Cuba og i Venezuela pågår prosesser som er helt på tvers av det norske samfunns grunnleggende verdier: demokrati og respekt for menneskerettighetene.