Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2001-04-04:
Vi går mot en vår, men justiskomiteen vil ikke slippe fangene fri med den nye loven om straffegjennomføring. Tvert imot vil det bli tøffere for lovbrytere å gjennomføre straffen sin. Det er ikke først og fremst ytre forhold som blir tøffere, men med den nye loven stiller vi krav til lovbryteren i en helt annen grad enn før. Det stilles krav om at han må møte sitt eget speilbilde, innse hva han har gjort, ta ansvar for egne handlinger og krav om at han må gjøre noe med framtiden sin. Ideologien bak konfliktrådene blir nå overført til resten av straffegjennomføringen. At en slik ideologi skal kunne gjennomføres i praksis høres ganske utopisk ut. Det ville det også ha vært dersom denne nye loven hadde vært et resultat av et byråkratisk verk tillagt noen teoretiske vendinger fra politikerne. Men den er noe mye mer. Den hjemler allerede vellykkede, utprøvde idéer. Den lovpålegger kriminalomsorgen et påvirkningsarbeid som i dag fungerer godt noen steder, men som langt på vei er personavhengig. Sjelden er en lov blitt til så i pakt med positive erfaringer fra praksis, og i pakt med dem som vet hvor skoen trykker. Forarbeidet til loven startet i 1994, da arbeidet med meldingen om kriminalomsorg startet. Meldingen ble til gjennom gruppearbeid med de ansatte i kriminalomsorgen. Den ble studert og behandlet av fem justisministre, før Stortinget gav sine signaler. Imens skjedde det en slags stille revolusjon i norske fengsler. Fra en situasjon med ansatte som i stor grad så på seg selv som nøkkelbærende voktere, med noen ildsjeler innimellom, finner vi i dag omtrent bare ildsjeler som vil drive kriminalitetsforebyggende arbeid på mange måter. Idéene i meldingen ble satt ut i praksis. Loven vi skal vedta i dag, fanger opp det gode fra dagens praksis og Stortingets tidligere gitte signaler. Jeg er glad for at en enstemmig komite slutter opp om Regjeringens hovedlinjer og viktigste prinsipper om straffegjennomføring. Ikke først og fremst for arbeiderpartiregjeringens skyld, men fordi jeg tror at dette er et godt bidrag til bekjempelse av kriminalitet. Det er enstemmighet i komiteen om at formålet med straffen både er å straffe lovbryteren for det han har gjort, og å hjelpe lovbryteren tilbake til en kriminalitetsfri tilværelse i samfunnet. Det siste innebærer full tilslutning til prinsippet om at ingen skal sone under strengere forhold enn det som er sikkerhetsmessig nødvendig, og at alle skal sikres en progresjon i soningen. Innsatte skal gradvis sone under friere former, noe som dermed krever at han tar mer ansvar for seg selv, sine gjerninger og framtiden sin. På den andre siden er det viktig at ved innsettelse i fengsel, og ved overføring til mindre streng soning og ved ulike permisjoner, løslatelser og frigang, skal alltid det sikkerhetsmessige tillegges overordnet vekt i vurderingen. Det er også viktig å vurdere om en type soning i det konkrete tilfellet vil virke støtende på den allmenne rettsfølelsen. Gjør den det, betyr det at den ene delen av straffens formål ikke blir oppfylt. Vi innfører et nytt begrep for all soning av straff som foregår utenfor fengslene, nemlig samfunnsstraff. Den favner både tidligere samfunnstjeneste og betinget straff med vilkår. Vi håper at den nye ordningen vil gi et mer relevant innhold i forhold til en rehabilitering, og ikke minst at oppfølgingen, kontrollen og eventuelle reaksjoner på brudd vil bli veldig mye bedre. Fengslene blir heretter ikke kalt lands-, krets- og hjelpefengsel, men bare fengsel, og så vil sikkerhetsnivået på de ulike avdelingene karakterisere hva slags fengsel og soningsforhold det er snakk om. Komiteen er glad for at man nå i lovs form har slått fast behovet for avdelinger med spesielt høyt sikkerhetsnivå. Det trengs, så tøff som kriminalitetsutviklingen har blitt, og ikke minst ressursavdelinger for dem som trenger ekstra bred faglig oppfølging. Komiteen støtter også den nye regionsinndelingen og delegering av myndighet. Jo nærmere den besluttende myndighet er den innsatte, jo større er muligheten for at det er en riktig beslutning som blir tatt. Komiteen er opptatt av at med mer delegering av myndighet er det også viktig at prinsippet om likebehandling blir ivaretatt. Det er derfor bra at man med denne nye lovgivningen i større grad og mye klarere får regulert en rekke viktige grensedragninger, hvordan inngripende tiltak skal brukes, hva som er rettigheter for innsatte, og andre kriterier som tidligere i stor grad var overlatt til en skjønnsvurdering. Konkrete vurderinger og skjønn må også ligge i det nye systemet. Det er derfor viktig at de uavhengige tilsynsrådene som skal finnes i hver region, fungerer etter hensikten, og at det blir fulgt opp og evaluert. Innholdet i soningen hadde vært verdt et langt foredrag i seg selv, men jeg skal nøye meg med å konstatere at et relevant innhold tilpasset den enkelte oftest er nødvendig for at lovbryteren skal få mulighet til å gå ut i et liv uten kriminalitet. Ordningen med kontaktbetjenter er helt sentral for å kunne få det til. Det er også viktig at vi nå har tatt et prinsipielt farvel med tanken om straffarbeid gjennom at arbeidsplikten i fengslene er erstattet med en aktivitetsplikt. Poenget er at innsatte ikke skal ha lov til å passivisere seg og la være å gripe seg selv i nakken. De skal delta i arbeid, utdanning, kurs og programmer og hva som best måtte hjelpe dem inn i en ny tilværelse. For å få til det er man også avhengig av at offentlige etater og andre utenfor fengslet i mye større grad enn i dag følger opp og gir tjenester og tilbud til de innsatte. Allerede i dag er det stor trafikk ut og inn av fengslene, og den vil heller bli større enn mindre med den nye loven. Derfor er det svært viktig at kontrollen med samtlige som passerer ut og inn, blir betydelig bedre enn i dag. Det er uakseptabelt at det smugles narkotika eller våpen inn i fengsler, eller at det på annen måte planlegges eller drives kriminalitet derfra. Komiteen støtter derfor de foreslåtte tiltakene, som åpner for større grad av kontroller av innsatte, ansatte og andre som går ut og inn, og dessuten større adgang til å ta prøver av innsatte. Den nye ordningen med stadig friere soning og mer ansvar for den enkelte lovbryter har også en motsats i at det skal reageres raskere og strengere ved brudd på tillit, ansvar og vilkår som blir gitt. Ta f.eks. ordningen med prøveløslatelse. Den hadde begynt å leve sitt eget liv, med tilnærmet automatisk løslatelse etter to tredjedels soning, og med få reaksjoner på brudd i prøvetiden. Dette ble strammet inn i forbindelse med meldingen om kriminalomsorg, og dette følges ytterligere opp i loven. Dersom prøveløslatelse innvilges, skal det være en del av soningen og en reell prøve. Bestås ikke prøven, skjer det brudd på vilkår eller begås det ny kriminalitet, ja, så skal det være en følbar reaksjon. Og ved gjentatt brudd skal vedkommende inn til soning i fengsel igjen. Det samme prinsippet gjøres gjeldende hele veien: tilbakeføring til strengere soning dersom det er grunn til det, mindre permisjoner ved brudd på permisjonsvilkår, straffeansvar ved rømming osv. Så ser vi at det er noe forskjellige vurderinger partiene imellom av hvordan man best ivaretar en kontrollert tilbakeføring til samfunnet. For Arbeiderpartiet og flertallet i komiteen er det et spørsmål som står sentralt, nemlig: Hvem vil du ha som nabo? Vi mener at det er viktig å gi kriminelle best mulig forutsetninger for å kunne komme tilbake til et liv uten kriminalitet. Jeg vil mye heller ha som nabo en tidligere kriminell som har vist gjennom en stadig friere soning under full kontroll at han er i stand til å skikke seg, enn en kriminell som ikke har fått prøve seg ute i virkeligheten under kontroll og tilsyn. Derfor går flertallet inn for prøveløslatelse som en del av soningen når det helt sikkert er sikkerhetsmessig forsvarlig og ikke støter imot den alminnelige rettsfølelsen. Derfor vil vi under de samme forutsetningene ta i bruk overgangsboliger under den siste del av soningen der det kan gi positive resultater. Derfor vil vi helt unntaksvis åpne for at man, når det er nødvendig for å kunne delta i et opplegg for å komme på beina igjen, kan vurdere at noe av straffen sones i et opplegg utenfor fengslet. Til slutt vil jeg ta opp et forslag på vegne av komiteen. Det er en endring som druknet for oss i alle paragrafene, men som vi alle er enige om. Det dreier seg om å avgrense klageretten for den innsatte når det gjelder vedtak om hvor man skal innsettes i fengsel. I realiteten vil det ikke svekke den innsattes rettssikkerhet, men det vil begrense belastningen på byråkratiet. Spørsmålet er omtalt i et svarbrev fra Justisdepartementet til komiteen av 14. mars i år.