Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-01-28:
La meg innledningsvis si at jeg er svært glad for den brede tilslutning til hovedlinjene i Regjeringens politikk overfor EU som er kommet til uttrykk i løpet av dagens debatt. Jeg kan forsikre representanten Dørum om at Regjeringen er seg meget bevisst at den representerer folkeflertallet fra 1994. EØS-avtalen er Norges plattform for samarbeidet med våre viktigste handelspartnere og nære naboer. Den er en dynamisk avtale som løpende tar opp i seg nytt regelverk som utformes i EU, og den er grunnlaget for videre utvikling og utbygging av samarbeidet, i tråd med skiftende behov og interesser. Regjeringen vil utnytte alle muligheter avtalen gir oss for å ivareta norske interesser. Norges kontaktflate med EU og EU-landene spenner over et vidt spekter av saksområder. I seg selv illustrerer dette det brede interesse- og verdifellesskapet vi har med EU-landene, og den betydningen det europeiske markedet har for oss. Når jeg i redegjørelsen la særlig vekt på å analysere utviklingen på noen hovedområder i EU-samarbeidet – som utvidelsesprosessen, gjennomføringen av Den økonomiske og monetære union, det sikkerhets- og forsvarspolitiske samarbeidet og justissamarbeidet, samt redegjorde for hvordan Regjeringen ivaretar norske interesser i dette utviklingsbildet – må ikke dette oppfattes som en uttømmende beskrivelse av alle sider ved vårt forhold til EU. Et område av særskilt stor betydning for oss, er energi, som har vært drøftet iherdig også her i dag. Vårt forhold til EU på dette området betegnes ofte som et skjebnefellesskap. Uttrykket beskriver på en god måte hva utviklingen av våre petroleumsressurser har tilført forbindelsene mellom Norge og resten av Europa. Som olje- og energiministeren har pekt på, er Europa det viktigste markedet for avsetning av norsk olje og naturgass. For Europa betyr Norge at viktige deler av deres energiforsyning kommer fra et nærliggende og – ikke minst – politisk stabilt område. Dette grunnleggende energi-sikkerhetsaspektet vil ikke bli mindre i årene som kommer. Skjebnefellesskapet vil også være en god betegnelse for forholdet mellom Norge og EU etter årtusenskiftet. I dette bildet har Norge en fremtredende posisjon som energiprodusent og energieksportør. Utenrikspolitisk er dette et meget viktig element å bygge på i utviklingen av våre forbindelser med EU-landene og det øvrige Europa. Jeg er enig med representanten Sanner i at med 45 pst. av EØS-områdets gassreserver og 75 pst. av oljen har Norge, med bare 1 pst. av Europas befolkning, et betydelig potensial for å dekke viktige deler av Europas energibehov i mange år fremover. Men jeg er ikke enig med representanten Sanner i at jeg for over dette temaet med harelabb. Som jeg understreket i redegjørelsen den 19. januar, er vi opptatt av å føre en løpende dialog med EU og EU-landene om energi- og miljøpolitiske spørsmål. Dette skyldes ikke minst de utfordringene som knytter seg til oppfølgingen av Kyoto-konferansen, som miljøvernministeren også understreket, og til den videre utviklingen av det indre marked etter gjennomføringen av Den økonomiske og monetære union. Vi er tilfreds med de positive tilbakemeldingene fra EU-siden om et slikt nærmere samarbeid og dialog på energi- og miljøområdet som fremkom under statsministerens samtaler med kommisjonens president og den tyske forbundskansleren tidligere denne måneden. Flere talere har i dag understreket betydningen av Russlands-dimensjonen i norsk Europa-politikk. Regjeringen deler fullt ut dette synet. Som jeg sa i redegjørelsen, er forholdet til Russland en hovedutfordring både for Norge og det øvrige av Europa. Sikkerhet og stabilitet i Europa forutsetter at Russland integreres i et bredest mulig økonomisk og politisk samarbeid. Nettopp det å integrere Russland er et hovedelement i EUs arbeid med å utvikle en nordlig dimensjon. Tiltak knyttet til energi-, miljø- og atomsikkerhetsspørsmål står meget sentralt i den foreløpige rapporten om den nordlige dimensjon som EU-landenes stats- og regjeringssjefer drøftet under sitt møte i Wien i desember i fjor. Vi vil fra norsk side arbeide for å videreutvikle og konkretisere aktuelle samarbeidstiltak på disse feltene, i et nært samarbeid med Finland, Russland, EU-formannskapet, kommisjonen og andre berørte. I samarbeid med EU-kommisjonen har vi allerede lagt grunnlaget for et prosjektorientert samarbeid i Nordvest-Russland mellom EUs støtteprogram for Russland og de tidligere sovjetrepublikkene, TACIS, og Norge. På den måten får vi mer ut av de økonomiske ressursene vi setter inn, og prosjektene får større tyngde ved at flere land står bak. Jeg er derfor svært glad for at EU-kommisjonens utenriksansvarlige, Hans van den Broek, vil være til stede på Barentsrådets møte i Bodø i begynnelsen av mars. Dette vil gi oss en ny anledning til å videreføre samarbeidet vårt med EU om konkrete prosjekter i Nordvest-Russland. Som jeg nevnte i redegjørelsen, er det særlig fem områder som utpeker seg som sentrale for et slikt samarbeid, nemlig atomavfallsopprydning, energiøkonomisering, helseforebyggende tiltak, initiativ for renere industriproduksjon og grenseoverskridende prosjekter. Vi vil i møter med kommisjonen de nærmeste ukene arbeide videre med å identifisere konkrete prosjekter. På norsk side vil aktuelle prosjekter på dette området finansieres gjennom Samarbeidsprogrammet med Sentral- og Øst-Europa. Representanten Nybakk viste til den stramme budsjettsituasjonen for Samarbeidsprogrammet. Som kjent annonserte jeg i går at vi nå er i ferd med å gjennomgå situasjonen, og har lovet at Regjeringen vil komme tilbake til Stortinget med denne saken. Arbeidet med å konkretisere og utvikle den nordlige dimensjon vil få økt vekt frem mot det finske EU-formannskapet annet halvår i år. Som ledd i vårt arbeid med å medvirke i denne prosessen vil vi i nært samarbeid med Finland og andre berørte delta i fellesarrangementer om EUs nordlige dimensjon i henholdsvis Paris og Moskva i løpet av våren. La meg også si noen ord om utviklingen på det sikkerhets- og forsvarspolitiske området. Som det fremgikk av redegjørelsen, kan vi ikke utelukke at debatten om en styrking av EU-landenes samarbeid på det sikkerhets- og forsvarspolitiske området kan få konsekvenser for Vestunionen. Det er klart at dette vil kunne innebære utfordringer for oss. Men det er ingen grunn til å tolke en slik utvikling som at Norge blir satt på sidelinjen i sikkerhetspolitikken. Det er ingen som ønsker at EU skal overta oppgaver fra NATO. Alle allierte, også Frankrike og Storbritannia, holder fast ved at NATO har ansvaret for det kollektive forsvaret. Det er også enighet om at krisehåndteringsoppgaver av større omfang, slik som i Bosnia, forutsetter amerikansk deltakelse, også her er NATO vårt naturlige valg. Statsminister Blairs initiativ og den britisk-franske erklæringen fra St. Malo dreier seg om Europas evne til å håndtere kriser når NATO ikke er et naturlig valg, f.eks. fordi USA ikke ønsker å delta. Erfaringer fra Albania og fra Kosovo viser at Europa i dag ikke har evnen til rask og effektiv aksjon. Disse erfaringene har også skapt tvil om Vestunionen vil kunne bli det redskapet for EU som EU-landene de siste årene har forutsatt. Saken dreier seg altså i første rekke om vår mulighet til medinnflytelse i beslutningsprosesser når det gjelder krisehåndteringsoperasjoner under europeisk ledelse. Utfordringen ligger i at en større del av beslutningsprosessene kan bli overført til EU. Jeg understreket i redegjørelsen at vi allerede har en ordning for dialog om utenrikspolitiske spørsmål med EU. Denne ordningen vil kunne få økt betydning dersom debatten fører til endringer i dagens samarbeidsforhold mellom EU, VEU og NATO. Dette er imidlertid uansett ikke vår eneste kanal for medinnflytelse. Politikken blir til i hovedstedene, og vi har i alle år hatt hyppige konsultasjoner om sikkerhetspolitiske problemstillinger med våre allierte, både på politisk nivå og på embetsnivå. Disse konsultasjonene utnyttes også til å diskutere europeiske sikkerhetspolitiske problemstillinger. Økt operasjonell evne for EU vil temmelig sikkert forutsette et nærmere samarbeidsforhold mellom EU og NATO. Disse spørsmålene omfattes derfor av stor interesse i alliansen og vil bli grundig drøftet som en del av forberedelsene til Washington-toppmøtet i april. Debatten så langt viser bred vilje til å inkludere de allierte utenfor EU. Norge kan gi betydelige bidrag til fredsoperasjoner og krisehåndtering, og vi er derfor en viktig partner, også dersom EU-landene skulle iverksette en operasjon. Til slutt vil jeg raskt få si et par ord om situasjonen i Kosovo, som flere talere også har vært inne på. Blant annet sa representanten Solheim at konflikten på Balkan er det viktigste som har skjedd i Europa på 1990-tallet. Alt annet kommer i skyggen av den tragedien. Når det gjelder Kosovo, er det viktig at vi der også deltar bl.a. gjennom vårt OSSE-formannskap. Vi ser at OSSE kan spille en rolle, og vi vil utnytte også den muligheten for å skape fred og stabilitet i Europa.