Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-08:
Den saken vi behandler i dag, er et av de mest meningsfulle initiativene jeg har fått lov til å være med på som politiker. Denne saken handler ikke om tall i en asylsøkerstatistikk, den handler om sprell levende unger og ungdommer som helt uten å ville det selv, og helt uten å velge det selv, har blitt boende i minst tre år i et land som de altså ikke er blitt født i, og som de kanskje ikke helt tør å ta til sitt bryst som sitt nye hjemland, fordi det inntrykket som en god del politikere skaper hos unger som har sittet tre år i asyl, er at de ikke er ønsket. Jeg synes vi skal tenke igjennom hva det gjør med en unge og en ungdom – selv om de kanskje størsteparten av sitt liv har flyktet i en eller annen sammenheng – hele tiden å få som tilbakemelding fra oss som storsamfunn: Vet dere hva, dere bør helst bare reise hjem igjen, dit dere kommer fra. Vi skal ta vare på unger, og vi skal vise unger hva de er verdt. Denne saken handler også om at det spiller en rolle å engasjere seg for sin egen situasjon, og at det nytter å appellere til folks hjertelag og rettsoppfatning, slik som de ungene har gjort, som har sittet på Vestlandsheimen og organisert seg i Se oss, Hør oss og fått med seg biskoper, Redd Barna og andre folk som taler ungers sak. Saken handler også til sjuende og sist om at det går an å lage politikk på et utlendingsfelt som har ligget tomt for politiske kamper under dekke av at her har det vært byråkratiet som styrer. Men det er, som kjent fra forrige debatt, ikke riktig. Jeg er veldig glad for at en enstemmig komite for det første mener at barnefamilier som i dag har blitt værende i mottak i lang tid, må få muligheten til å få sakene sine vurdert på nytt, som det står i komiteinnstillingen, for det andre mener at fristen for å søke på nytt skal settes til 1. juli 2004, for det tredje er positiv til at dette skal omfatte både barn og barnefamilier som bor i og utenfor mottak, for det fjerde legger til grunn at alle familier med barn som har bodd i Norge i mer enn tre år, vil bli omfattet av ordningen, for det femte – som alle bortsett fra Fremskrittspartiet er med på – legger til grunn at familien og barna dette omfatter, får være i Norge til sakene deres er ferdigbehandlet, og for det sjette, det som er det viktigste, sier at en ny behandling må bygge på en sjenerøs vurdering med utgangspunkt i barnas konkrete situasjon, menneskelige hensyn og FNs barnekonvensjon Artikkel 3, der det slås fast at barnets beste skal være ikke bare et hvilket som helst hensyn, men et grunnleggende hensyn. Jeg vil utfordre statsråden til i sitt innlegg å svare på om hun kan garantere for at alle disse tingene vil bli fulgt opp. Det er veldig viktig for oss. I denne saken har det nemlig allerede begynt å komme inn meldinger om at unger har fått beskjed om at de skal utvises fra landet, og at de har fått avslag på sine søknader om å få lov til å bli i landet inntil saken er ferdigbehandlet, altså uten oppsettende virkning. Jeg vil gjerne ha statsrådens ord for at alle disse punktene som komiteen her har understreket, vil stå fast. Det er mange som har stilt spørsmål om hva dette dokumentet betyr. Jeg tenkte at jeg kort skulle si to ting både om de rettslige og de politiske virkningene av dette. Rettslig sett er det lovenes forarbeider som er mest forpliktende og mest bindende når man skal tolke lovene. Videre har vi forskrifter som departementet lager, og i tillegg til dette kommer etterarbeidene til Stortinget. Og spesielt når det gjelder en lov som dette, der det åpnes for så mye skjønn, må Stortingets etterarbeid absolutt tillegges vekt – ikke så tung vekt som lovarbeidene eller forarbeidene, men det er ingen tvil om at Utlendingsnemnda og Utlendingsdirektoratet ikke kan la være å se på hva det er Stortinget har ment om denne saken, når vi nå behandler dette spørsmålet her i dag. De politiske konsekvensene er langt enklere. Det er nemlig sånn at Regjeringen jo må forholde seg til det et enstemmig storting mener, og et enstemmig storting mener det som står svart på hvitt i denne saken. Og så må vi altså se når sakene behandles, om vi får en generøs vurdering, om vi får en vurdering som legger vekt på barnas konkrete situasjon. Regjeringen vet jo godt at dersom det er nødvendig, har den full anledning til å lage en forskrift som sørger for å følge opp det som er Stortingets intensjoner.