Margret Hagerup (Høyre), 2018-10-03:
Det har vært et hektisk og lærerikt første år på Stortinget. Det har også vært et år med noen realitetsorienteringer, og det var en brå overgang fra arbeidslivet til Stortinget og fra lokalpolitikk til rikspolitikk. I lokalpolitikken opplevde jeg gode debatter hvor vi ofte var enige om virkelighetsbeskrivelsen. Det hendte at vi var uenige om virkemidlene, men det er en del av politikken. Jeg fikk derfor en real oppvåkning da jeg deltok i min første debatt i valgkampen 2017 og ble møtt med en dyster tilstandsrapport om norsk arbeidsliv. Elendighetsbeskrivelsene sto i kø: Arbeidsledigheten ville øke, sysselsettingen ville falle, og norsk arbeidsliv var preget av kriminalitet og arbeidstakere som vantrivdes på jobb. Jeg tenkte lenge over hvorfor vedkommende hadde dette dystre verdensbildet, for sannheten var jo – og er – at arbeidsledigheten går ned, sysselsettingen stiger, og det skapes flere jobber. Samtidig er det ingen grunn til å heise flagget og si seg fornøyd. Det er sjelden lurt å slå seg til ro med hvordan ting er, og kontinuerlig forbedring ligger i de konservatives natur. Det er ingen tvil om at vi må endre for å bevare det gode ved samfunnet vårt. Det er ikke godt nok når 400 000 nordmenn står utenfor arbeidslivet. Det er ikke godt nok når arbeidstiden ikke er tilpasset behov og ulike livssituasjoner. Og det er ikke godt nok når useriøse og kriminelle aktører slipper unna i arbeidslivet. Selv om mye går bra, har vi mye ugjort. Spesielt er vi bekymret for de ungene som vokser opp i familier som kan betegnes som fattige. Disse ungene fratas muligheter som andre unger har. De har dårligere forutsetninger for å lykkes i skolen, og de har flere helseproblemer. En medarbeider i Frelsesarmeen sa at selv om det å dele ut mat og klær er viktig for å avhjelpe fattigdom, er den viktigste fattigdomsbekjemperen de har, samarbeidet med Fretex. Det gir mulighet for arbeid. Vi trenger et Norge der alle får delta. Det er da avgjørende at vi klarer å kvalifisere flere for arbeidslivet, og at vi starter tidlig, med barnehage, grunnskole og videre utdanning. Vi må heie fram både fagarbeidere og akademikere. Vi trenger begge, og vi trenger mange flere. Inkluderingsdugnaden er en viktig suksessfaktor, men da må vi slutte å sette folk i bås. En av vår tids store utfordringer er å inkludere både menn og kvinner i arbeidslivet og i heimen. Det er tankevekkende at jeg ses på som en dårlig mor når jeg jobber, mens min mann er en oppofrende far som passer ungene. Det er tankevekkende at kollega Astrid Nøklebye Heiberg kjempet mot disse holdningene allerede for 50 år siden. Nå kan hun være stortingsrepresentant, men hun kan ikke fortsette i sitt yrke, og hun kan ikke være forliksdommer. Hun kjemper fortsatt viktige kamper. Alder er en dårlig indikator på funksjon. Da folketrygdloven kom for 50 år siden, jobbet de fleste til de stupte. I dag lever vi over 20 år etter pensjonsalder. Da må vi få delta lenger. Det er god ledelse og et mangfoldig og inkluderende arbeidsliv vi trenger i framtiden, ikke diskriminering og utestengelse basert på kjønn, alder, etnisitet, funksjon og diagnose. Samfunnet er ikke bærekraftig om vi ikke lar flere få delta i arbeidslivet. Derfor har vi forpliktet oss til at 5 pst. av alle nyansatte i staten skal være en del av inkluderingsdugnaden. Derfor arbeidsretter vi introduksjonsprogrammet og øker bevilgningen til Jobbsjansen. Derfor viderefører vi tusenvis av tiltaksplasser og styrker ordningen med varig tilrettelagt arbeid. Derfor øker vi bruken av lønnstilskudd og sikrer ungdom bedre oppfølging av Nav. Ungdom melder nå om gode erfaringer. De har fått en dialog og et tilbud om aktivitet. For mange har dette betydd en fot innenfor. Å stille krav er å bry seg. Etter å ha fulgt mediene i løpet av sommeren, og også flere av innleggene her i dag, er jeg bekymret for debatten vår her på Stortinget, for det ser ut som om Arbeiderpartiet vil fortsette sin svartmaling av norsk arbeidsliv, og feil diagnose fører til feil medisinering. Det lover dårlig for en inkluderingsdugnad, hvor forutsetningen er at vi har arbeidsgivere som tar ansettelsesrisiko, som skaper arbeidsplasser, og som senker terskelen for dem som står utenfor arbeidslivet. Vi må i fellesskap løfte norsk arbeidsliv og samtidig inkludere flere, for Norge skal fremdeles være et av de beste landene å bo og jobbe i. Da må vi ikke la oss lure av venstresidens retorikk, som minner mer om eventyret om keiserens nye klær. Det kan føre til tidenes feilmedisinering, og vi vil gå en usikker framtid i møte.