Lars Sponheim (Venstre), 2008-10-06:
Det er ingen tvil om at landet vårt står overfor store utfordringer, ikke minst understreket av den krise og det alvor statsministeren la inn over oss i dag. Det kreves politisk lederskap å gå veien inn i det vi i Venstre kaller lavutslippssamfunnet, som kan sikre en bærekraftig klode for våre barn og barnebarn. Det kreves politisk lederskap på veien framover i kunnskapssamfunnet, slik at nyskaping og velferd sikres for nye generasjoner i det som er et av verdens dyreste land. Vi skal ta høyde for demografiske endringer som dramatisk vil endre balansen mellom antall yrkesaktive og antall som vil leve på trygd. Vi skal også sikre og styrke grunnleggende verdier som toleranse, mangfold og rettferdighet i et samfunn hvor det fortsatt nøres opp om fiendskap mellom mennesker. Og vi skal møte den pågående finanskrisen på en måte som gir minst mulig skade og best mulig vern mot at global økonomi igjen går av skaftet av mangel på global politikk. Så er det jo alltid slik at det er noen store ord i trontalen. Noen har hengt seg fast i det Regjeringen ganske tidlig innledet med, nemlig at Regjeringen har et mål om «en ny kurs for Norge», og at det ikke så å si er en rapport om hva kursendringen etter tre år har bestått i. Jeg vil ikke harselere over det, men si ganske klart: Det trengs en ny kurs for Norge. Ikke minst gjelder det i klima- og miljøpolitikken. Regjeringen gjentar at Norge skal være et foregangsland på dette området, men det er lite som tyder på at dette tas nok på alvor. Riktignok har statsministeren nylig vært på begeistret utenlandstur med regnskogmilliarder til Amazonas - det er bra, det er viktig, og det har Venstres støtte - men hva om statsministeren og resten av Regjeringen hadde holdt trykket og også begeistringen oppe i den hjemlige klimapolitikken på samme måte? For et år siden, da vi stod her under trontaledebatten, var dét det store temaet. Alle snakket om det ute. Nå er plutselig dette nesten ikke tema lenger. Hvis det er dét som egentlig er den store krisen vår, har vi alle, ikke minst Regjeringen, et ansvar for også i disse tider å fortelle hva som er den viktigste krise og utfordring vi står overfor. Trykket må holdes oppe. Folk flest i sitt dagligliv, kommunene, næringslivet - ja alle - er klare til å omsette økt miljøbevissthet i handling. Men de inspireres ikke av en regjering som går foran og viser vei. Tafatthet og rådvillhet preger Regjeringen mer enn offensiv vilje og politisk lederskap. Det gjelder satsing på forskning, på alternativ energi, håndteringen av gasskraftverkene som så langt er en skandale, satsing på jernbane og andre viktige tiltak som kan peke framover og skape begeistring og tiltakslyst i samfunnet. I det hele tatt må en kunne si at denne stortingsperioden så langt har vært de forsømte mulighetenes periode. Regjeringen kom til dekket bord, økonomisk sett, og har hatt tidenes handlingsrom. Bare fra 2005 til i år steg 4 pst. avkastning av oljefondet fra 60 milliarder til 94 milliarder kr, og skatteinntektene fra 510 milliarder til 676 milliarder kr. Likevel opplever vi at Regjeringens hovedpoeng i nesten alle debatter - etter tre års ansvar, rent flertall i Stortinget og en økonomisk vekst uten like - er å skryte av at de har bevilget mer penger til ulike formål enn det den forrige regjeringen gjorde. Det skulle jo bare mangle. Noe annet ville omtrent vært umulig, med så mye penger til rådighet. Men dette viser jo i et nøtteskall Regjeringens problem: dens indre splid, dens manglende evne til å prioritere, til å ta store løft, se framover. I stedet har strukturkonservatismen og de indre dragkamper tatt alt handlingsrom, ferdigprutet alle budsjetter og lagt lokk på den dynamikk som kunne ha preget landet hvis man altså hadde gjort som stortingspresidenten sa i fjor: «Vi får som regel de gode løsningene hvis de som har flertallet, lytter til flere enn seg selv.» Og Regjeringen har, på visse områder, lyttet til andre enn seg selv - i de store forlikene. Det er bra, og det setter Venstre pris på. Men Regjeringen kunne gjort enda mer av det, fordi kraften i de bedre argumenter fra de mange som kunne bidratt til bedre løsninger, har måttet vike for hensynet til Regjeringens indre samhold og skjøre maktbalanse. Resultatet etter tidenes oppgangskonjunktur, med tidenes økonomiske handlingsrom fra statens side, er fortsatt misnøye over uløste oppgaver - i kommunene, i helsevesenet, i utdanning og forskning. Verdens dyreste land er blitt enda dyrere, fordi det ikke er tatt grep som gjør oss bedre rustet til å møte de store utfordringene framover. Vi har en regjering som administrerer, ikke en regjering som tar politisk lederskap. Store ord fra Soria Moria, fra statsministerens klimatale på Arbeiderpartiets landsmøte i 2007 og fra trontalen står i kontrast til det som faktisk gjøres, enten temaet er miljø, fattigdom, eldreomsorg eller næringspolitikk. Hvis jeg skulle ta bare én høystemt setning fra årets tale, vil jeg nevne den om «helhetlig forvaltning av Norskehavet» og om å «legge økologiske rammer for aktivitetene i havområdene, slik at den samlede påvirkningen ikke overskrider miljøets tåleevne». Om Regjeringen tok dette på alvor, ville jo konklusjonen være grei: Si ja til Venstres forslag om varig vern av de mest sårbare oppvekstområdene for fisk - utenfor Lofoten og Vesterålen. Som samfunn er vi heldigere stilt enn de aller fleste. Det gjør det også mulig for oss å komme gjennom den eksisterende finanskrisen på en måte som ikke vil gi for store sår for samfunnet og for enkeltmennesker. Det mest avgjørende nå er at Regjeringen i morgen legger fram et statsbudsjett som kan gi sentralbanksjefen grunnlag for å si at rentetoppen er nådd, og at herfra skal rentene nedover. Ellers har jo debatten om finanskrisen vist at de ideologiske skiller i politikken finnes, og understreket hvorfor Venstre mener det er best at de ytterliggående partiene forblir protesterende salt på maktens ytterside, ikke innenfor. Jeg slutter meg til stortingspresidentens ord: «Med lov skal verden bygges.» For Venstre er det soleklart slik at en fungerende markedsøkonomi må ha lovfestede rammer og offentlig kontroll, og at global økonomi må følges opp av global politikk for at økonomien skal fungere etter intensjonene. Sosialister som tror at finanskrisen er markedsøkonomiens fallitt, er like mye på jordet som liberalistene som bruker anledningen til å si at alle regler skal fjernes. Det er i balansepunktet mellom marked og styring og med et globalt sett av regler som alle må forholde seg til, at hele verden kan høste fruktene av markedsøkonomiens frihet og dynamikk. Global økonomi er grunnleggende bra, men fraværet av en balanserende global politikk er et kjempeproblem. Derfor er det beklagelig at verdens ledere ennå ikke har lyktes med å få på plass en ny WTO-avtale. WTO handler om global politikk, og det er noe verden trenger. I de siste års oppgangstider har verdens dyreste land blitt enda dyrere, ikke minst arbeidskraften, som utgjør 85 pst. av vår nasjonalformue. Hva gjør vi for å sikre nyskaping, velferd og bærekraft i en slik situasjon - stilt overfor en nedgangskonjunktur? Omstilling gir også nye muligheter, en sunnere økonomi og sunnere holdninger. Vi går inn i en enda tydeligere kunnskaps- og tjensteøkonomi, og det understreker enda sterkere enn før at forskning må prioriteres høyere enn det den sittende regjering har gjort. Avkastningen av økt forskningsinnsats er formidabel, og uten å være på høyden i ny kunnskap faller vi tilbake også som velferdssamfunn. Offensiv satsing på utvikling av ny kunnskap og smartere metoder er basisen for omstilling fra miljøskadelig samfunn til lavutslippssamfunnet og for stadig knoppskyting av nye bedrifter og arbeidsplasser. Når dette, sammen med omstilling i offentlig sektor, forsømmes, gjør det oss mer sårbare, ikke mer robuste til å møte framtiden. Regjeringen har vist oss alle det mange av oss visste fra før: Det løser ikke problemene å kaste nye penger inn i stadig mer krevende offentlige sluk. Det blir tvert imot bare dyrere hvis man ikke samtidig sørger for å gjøre tingene smartere. Etter at regionreformen - naturlig nok - gikk i vasken, håper Venstre at det på nytt kan bli fokus på å styrke lokaldemokratiet og på lokal problemløsning gjennom sterkere og større kommuner. Problemene i helsesektoren så vel som i den kommunale eldreomsorgen henger i stor grad sammen med de uklare grensesnittene mellom stat og kommune. Samhandlingsreformen tyder på at statsråden har forstått dette, men det gjenstår å se hva som blir resultatet av enda en utredningsrunde. Statsministeren snakker mye om verdier og om hvilken retning samfunnet tar. Venstre er tydelig på at Regjeringens retning er feil på svært mange områder, selv når verdiene er gode nok. Det er stor avstand mellom Soria Moria-erklæringen og de faktiske resultatene på mange sentrale områder: Kampen mot fattigdom har ikke nådd særlig mye lenger på de siste tre årene, miljø- og klimapolitikken går for sakte, antall gründere og nye småbedrifter har gått ned tross tidenes høykonjunktur, forskning og høyere utdanning har gått på hvileskjær, og fornyelsen har stanset opp. Ordendringen fra Moderniseringsdepartementet til Fornyingsdepartementet er omtrent det eneste resultatet på den fronten. Til slutt: Det er riktig at opposisjonen er splittet, og at det ikke finnes noe samlende regjeringsalternativ til den sittende. Det er heller ikke behov for noen ny flertallsregjering med store indre sprik. Det vi trenger, er et stortingsflertall og en regjering som kan ta tak i de store utfordringene nasjonalt og internasjonalt, som kan vise veien for Kunnskaps-Norge, Lavutslipps-Norge og et Nyskapings-Norge, som kan gi gode liv også for våre etterkommere.