Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-23:
Jeg har ved flere anledninger holdt innlegg om generasjonsregnskapet i en mer økonomisk sammenheng. Jeg vil også understreke at det å nå de ambisiøse klimamål som Norge har satt seg – det å få ned klimautslippene, det å sørge for at vi har en bærekraftig framtid – også er en viktig del av en slik generasjonskontrakt. Så økonomi og klima er to av de store utfordringene vi står framfor for å sørge for at neste generasjon tar over noe som er mer bærekraftig enn det vi kanskje har i dag på mange områder. Derfor er det viktig om vi skal lykkes med det, at vi også lykkes med å redusere globale utslipp av klimagasser. Da må vi også begrense veksten i utslipp i utviklingsland. Det er her utslippene vil vokse sterkest i årene framover. Det har sammenheng med at det er nødvendig å øke også den økonomiske veksten i utviklingslandene for å få en jevnere fordeling av vekst og rikdom i verden. Det er helt naturlig at den rike delen av verden skal delta for å gjøre denne jobben. Vi har et betydelig ansvar for dagens utslipp. Samtidig vil vi aldri kunne svare fullt ut på klimautfordringen bare ved å redusere utslipp i de høyt industrialiserte land. Den grønne utviklingsmekanismen under Kyoto-avtalen legger til rette for at vi kan bidra til å redusere utslipp i utviklingsland gjennom kjøp av såkalte CDM-kvoter. Slike kjøp er også et viktig tiltak for å overoppfylle Kyoto-avtalen, slik vi har satt oss som mål. Skal vi nå dette målet, må vi kjøpe 25–30 mill. kvoter for årene 2008–2012 sett under ett. Ved å kjøpe kvoter gjennom den grønne utviklingsmekanismen kan vi bidra til at klimaprosjekter som ikke er lønnsomme i seg selv, likevel blir gjennomført. Samtidig må vi stole på at prosjektene gir klimamessig gevinst. For å sikre dette har FN etablert en omfattende godkjenningsprosedyre. Basert på tall vi har fra FNs miljøprogram, UNEP, kan kostnadene knyttet til denne prosedyren anslås til om lag 8 pst. av kvoteprisen for et typisk CDM-prosjekt. Vi er trygge på at vi skal klare å nå vårt mål om å overoppfylle Norges Kyoto-forpliktelser med 10 pst. innen 2012. CDM-systemet er ikke perfekt, det er prosjektbasert og tungvint på mange vis. Men det er det beste systemet vi har i dag for å bidra til utslippsreduksjoner i utviklingsland. Noe av poenget må jo være at Norge sammen med andre land jobber aktivt for å forbedre CDM-systemet og etablerer bedre kvotesystemer for utviklingsland. Men dette er et noe mer langsiktig arbeid. Representanten Astrup spør om hva Regjeringen kan gjøre for å sikre at Norge klarer å dekke sine kvotebehov i kyotoperioden og fram til 2020. Vi vil redegjøre – og redegjør – for opplegget av kvotekjøp i de årlige budsjettdokumenter. Her framgår det også at vi legger stor vekt på å kjøpe fra prosjekter som er i en tidlig fase. Framdriften i innkjøpsprogrammet er god. Finansdepartementet har pr. i dag inngått kontrakter om kjøp av til sammen om lag 19 millioner klimakvoter for perioden til og med 2012. Om lag 1,3 millioner av disse kvotene står nå på bok. Systemet er slik at vi betaler først når kvoten blir levert. Men før dette kan skje, må kvotene være godkjent av FN. Vi har også inngått noen kontrakter om levering etter 2012. Et kjøpsopplegg for perioden fram til 2020 må imidlertid ikke ses uavhengig av utfallet av de pågående klimaforhandlinger eller utformingen av nasjonale virkemidler for perioden etter 2012. Representanten Astrup spør om hva Regjeringen gjør for å sikre at den grønne utviklingsmekanismen virker etter hensikten, og at forvaltningen av kvoteregimet blir mindre kostnadskrevende og mer klimaeffektivt. Det er Miljøverndepartementet som har ansvaret for bl.a. arbeidet med den grønne utviklingsmekanismen. Finansdepartementet har først og fremst en rolle som aktør i kvotemarkedet. Så på dette punktet svarer jeg derfor på vegne av miljø- og utviklingsministeren. Den grønne utviklingsmekanismen er på sakskartet hver gang partene i Kyotoprotokollen møtes, noe som senest skjedde i forbindelse med møtet i København i fjor. Under ledelse av Miljøverndepartementet deltar Norge i forhandlingene om den videre utviklingen av denne mekanismen. Norge har i likhet med de fleste andre land ønsket løsninger som gjør at kostnadene blir så lave som mulig, uten at man reduserer kravene til å dokumentere klimaeffekten av de enkelte prosjektene. Norge har over tid bidratt med betydelig ressurser i arbeidet med å utvikle gode institusjoner og et godt regelverk, og vi har også avsatt ressurser til en styrerepresentasjon i den grønne utviklingsmekanismen. I klimaforhandlingene arbeider Norge for å utvikle andre mekanismer som kan erstatte, eventuelt supplere, den grønne utviklingsmekanismen for perioden etter 2012. Men en overgang til slike mekanismer vil kunne ta tid, og det er usikkert hvor stor rolle den vil kunne spille i perioden fram til 2020. Som jeg sa tidligere i mitt innlegg, er ikke det såkalte CDM-systemet perfekt, men det er det beste vi har p.t. På kort sikt er ikke alternativet til CDM-systemet et bedre system, men ikke å gjøre noe for å bidra til å redusere utslipp av klimagasser i utviklingsland. Det mener vi er et dårlig alternativ. Derfor vil Regjeringen jobbe for at vi kan forbedre det systemet som allerede er der, slik at vi kan oppnå det som er et felles mål, nemlig en total reduksjon av klimagasser globalt.