Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-04-11:
Avtalen om ikke-spredning av kjernevåpen, den såkalte NPT-avtalen, står sentralt i internasjonalt nedrustningsarbeid. Tilsynskonferansen i New York om kort tid avholdes på et tidspunkt hvor forhandlingene om oppfølgingen av dette viktige avtaleverket virker fastlåst. Hvis konferansen i New York ikke makter å bringe NPT-forhandlingene ut av dødvanne, kan det i verste fall bety at arbeidet for nedrustning stopper opp, med de sikkerhetspolitiske konsekvenser det vil ha for hele det internasjonale samfunn. Når utenriksministeren varsler at en fra norsk side akter å «spille inn forslag til tiltak» som kan skape bevegelse i tilsynsprosessen, vil det derfor ha bred støtte i Stortinget. Ikke-spredningsavtalen har til nå vist seg å være en effektiv avtale. Store mengder atomvåpen har blitt fjernet eller destruert. NATO har f.eks. fjernet 85 pst. av sine taktiske kjernevåpen. Fire stater har imidlertid ennå ikke forpliktet seg i forhold til Ikke-spredningsavtalen, nemlig India, Pakistan, Israel og Cuba. Av disse fire kan en med sikkerhet si at de tre første har atomvåpen i dag. Samtidig vet vi at nettopp disse statene lever i spenningsfylte forhold til naboland. Det er innlysende at den videre avspenning og dermed sikkerheten i disse områdene er avhengig av at de fire landene er villige til å forplikte seg på NPT-avtalens grunn. Balansen mellom stormaktene er for tiden god, men den kan raskt forrykkes, med svekket tillit og ny opprustning som resultat. Det påligger USA et betydelig ansvar for at ikke en slik spiralprosess settes i gang. Dersom USA beslutter ensidig å utplassere missilforsvaret – NMD – kan det føre til at Russland setter den såkalte ABM-avtalen ut av kraft. ABM-avtalen er en hjørnestein i det internasjonale avtaleverket for kontroll og nedrustning i dag. Hvis den ryker på grunn av ensidige tiltak fra amerikansk side, kan det innebære at den positive utvikling en har hatt i nedrustningsarbeidet, ikke bare stopper opp, men i verste fall kan bli snudd til ny opprustning. Jeg går ut fra at de allierte NATO-land er i dialog med USA om dette, og at Norges uro kommer fram i den forbindelse. Når det i mange land gjør seg gjeldende usikkerhet og uro omkring USAs NMD-planer, skyldes det at USA i økende grad legger til grunn en ensidig tilnærming i sin nedrustnings- og ikke-spredningspolitikk, for å bruke utenriksministerens egen formulering. Det amerikanske senatets nei til godkjenning av prøvestansavtalen har vakt berettiget internasjonal oppsikt og så langt vært til hinder for en bredere oppslutning om avtalen. Utviklingen har vist at de eksisterende nedrustningsavtalene er utilstrekkelige til å møte dagens utfordringer. Ingen nedrustningsavtale omfatter det som i dag framstår som et voksende problem, nemlig tilgjengeligheten av ulike former for spaltbart materiale, plutonium og høyanriket uran. Rundt om i verden finnes det store mengder av disse stoffene som er lagret på en utilfredsstillende måte. Det er neppe noen overdrivelse når utenriksministeren omtaler den manglende kontroll og verifikasjon av slike lagre som «en trussel mot den globale sikkerhet». I redegjørelsen nevnes en rekke tiltak som må inngå i en strategi for å sikre kontroll, åpenhet og reduksjon nettopp av slikt materiale. Dette er et miljøproblem som Norge har like utenfor stuedøren, og som derfor bør ha høyeste prioritet når Norge skal fremme konkrete forslag innenfor rammen av tilsynsprosessen. En analyse av nedrustningssituasjonen i dag viser at det er flere forhold som bremser en videre positiv utvikling i arbeidet for internasjonal nedrustning og rustningskontroll: I tillegg til USAs planer om utplassering av sitt nye rakettforsvar og nei til ratifisering av prøvestansavtalen må nevnes Indias og Pakistans prøvesprengninger i 1998, Nord-Koreas utviklingsprogram for langtrekkende missiler, Kinas moderniseringsprogram og Russlands til nå manglende ratifisering av START II, noe som da ser ut til å kunne falle på plass i løpet av denne uken. Av og til kan en få følelsen av at alle venter på alle. En hovedoppgave for den forestående tilsynskonferansen må derfor være å løse opp den «deadlock»-situasjonen en i dag har i nedrustningsarbeidet. Det kreves betydelig diplomatisk kløkt for å komme ut av den fastlåste situasjonen, slik at det igjen kan skapes grunnlag for framgang i prosessen.