John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Jeg skal fortsette med å si noe om saksordføreren. Jeg vil si det på den måten at det kan være en fordel å ha fagfolk i sosialkomiteen. St.meld. nr. 43 for 1999-2000, den såkalte akuttmeldingen, har ligget i sosialkomiteen svært lenge, og dette skyldes at Regjeringen sommeren 2000 lanserte planer om statlig overtakelse av spesialisthelsetjenesten. Slik jeg ser det, hadde det vært naturlig at St.meld. nr. 43 hadde blitt behandlet før man fikk forslaget om statlig sykehusdrift. Når dette imidlertid ikke ble gjort, og sosialkomiteen bestemte seg for å behandle akuttmeldingen parallelt med den statlige sykehusreformen, skyldes det først og fremst at den problematikken som er omtalt i akuttmeldingen, ikke i noen vesentlig grad lå inne i Ot.prp. nr. 66 om statlig sykehusovertakelse. Med tanke på den praktiske tilretteleggingen av statlig sykehusdrift fra januar neste år, tror jeg det vil være en stor hjelp og en fordel for departementet å ha behandlet akuttmeldingen, hvor det legges betydelige føringer for hvordan sosialkomiteen ser på den fremtidige spesialisthelsetjeneste i videste forstand, og hvor meldingen omtaler og tar standpunkt til hele behandlingskjeden inklusiv samhandlingen med primærhelsetjenesten. St.meld. nr. 43 bygger i store trekk på og redegjør for de to offentlige utredninger som ble gjort i 1997–1998, det såkalte Luftambulanseutvalgets utredning i NOU 1998:8 og Akuttutvalgets utredning i NOU 1998:9. Generelt sett er hovedkonklusjonen i begge de nevnte utredninger at den medisinske akuttberedskapen må være likeverdig for hele befolkningen og ha optimal kvalitet. Store deler av vårt land har en spredt bosetning med lange avstander, og dette må det tas hensyn til når det gjelder den eksisterende og fremtidige akuttberedskapen. Ikke minst er det viktig at en opprettholder en forsvarlig akuttberedskap ved et betydelig antall lokale sykehus. I forhold til mange alvorlige lidelser, som eksempelvis hjerte- og karsykdom og hjerneblødning, har den medisinske utvikling dokumentert at det er særdeles viktig for disse to pasientgrupper at behandling settes inn så raskt som mulig. Det vil med andre ord si at prehospital behandling kan være helt avgjørende både i forhold til dødsfall og pasientens fremtidige prognose. Slik prehospital medisin nødvendiggjør at ambulansepersonell og personell i primærhelsetjenesten blir faglig oppdatert og bedre skolert for å sette inn behandling så raskt som mulig i første møte med pasienten. Viktig er det også i denne sammenheng å sørge for at AMK-sentralene er bemannet med topp fagpersonell. Dette er langt viktigere enn antall AMK-sentraler i landet, som etter mitt skjønn bør begrenses betydelig. Det er etter mitt skjønn sløsing med fagressurser å opprettholde det store antall AMK-sentraler en i dag har. Langt viktigere enn antall sentraler er responstiden fra melding til hjelp foreligger. Sammen med Sosialistisk Venstreparti har Fremskrittspartiet en merknad i innstillingen hvor vi fullt ut aksepterer den responstid som er foreslått i Akuttutvalgets utredning. Jeg beklager at flertallet i komiteen ikke kunne slutte seg til forslaget fra disse to partiene. I NOU 1998:9, det såkalte Akuttutvalgets utredning, fremsettes det påstander i forhold til lokalsykehusene som ikke er dokumentert – synspunkter som jeg og Fremskrittspartiet ikke deler. Det fremsettes bl.a. udokumenterte påstander om at lokalsykehus med beredskap har store problemer med rekruttering av fagpersonell. Videre fremsettes det påstand om at lokalsykehus med akuttberedskap er svært kostbare i drift, og endelig påstand om at kvaliteten på behandlingen ved lokalsykehus er dårligere enn ved større sentrale sykehus. Det er riktig at lokalsykehusene tidvis har hatt problemer med rekruttering av spesielt generelle kirurger, noe også de større sentrale sykehus har hatt. For øyeblikket har jeg fått opplyst at rekrutteringen innen kirurgi nå er rimelig god ved de fleste av våre lokalsykehus med akuttberedskap. Det samme kan også sies når det gjelder rekrutteringen av indremedisinere. Den andre påstanden, om at kvaliteten på behandlingen ved lokalsykehus er dårligere enn ved sentralsykehus, er overhodet ikke dokumentert, snarere tvert om. Selv Haga-utvalgets utredning, som gikk dypere inn i denne problematikken, kunne ikke påvise eller dokumentere at forskjellen mellom kvaliteten på behandlingen i store og i mindre sykehus var registrerbar. En ytterligere dokumentasjon på dette finner vi i en rapport fra Ernst & Young fra 1999, som ble utført etter oppdrag fra Kommunenes Sentralforbund. Begrunnelsen fra Ernst & Young for de resultater som en der kom frem til, var bl.a. at det ved lokalsykehus kun var spesialister som behandlet pasienter i akuttfasen, mens en ved de større sykehusene hadde leger i opplæring, samt at svært mange behandlinger ble utført av assistentleger. Dette er egentlig ganske lett å forstå, særlig for dem av oss som har jobbet i norske sykehus og sett hvordan dette egentlig fungerer i praksis. Hovedtyngden av pasientbehandling både ved sentralsykehus og regionsykehus er lokalsykehusfunksjoner. Når det gjelder effektivitet og pasientbehandling i lokalsykehus, viser en Samdata-rapport fra 1998 at lokalsykehusene lå hele 19 pst. over sentralsykehusene og hele 50 pst. over regionsykehusene. Påstanden i Haga-utvalgets innstilling om at akuttberedskapen ved en rekke lokalsykehus er ekstra kostbar, kan også avvises som en udokumentert påstand. Lokalsykehusene benytter seg av spesialister med hjemmevakt i sin beredskapstjeneste, med en avlønning for hjemmevakt i forholdet 1:5, altså en langt rimeligere legetjeneste enn ved eksempelvis sentralsykehus og regionsykehus. Når det gjelder netto driftsutgifter pr. behandlet pasient eller pr. indeksopphold, viser Samdata at lokalsykehusenes nettokostnader ligger ca. 3 000 kr lavere pr. behandling enn tilsvarende i sentralsykehus, og forskjellen er langt høyere i forhold til i regionsykehus. De fremtidige lokalsykehusmodeller som anbefales i Haga-utvalgets innstilling, er, slik jeg ser det, verken faglig eller økonomisk skikkelig vurdert. Derfor mener Fremskrittspartiet at de aller fleste velfungerende lokalsykehus bør opprettholdes som tredelte sykehus med akuttberedskap i kirurgi og indremedisin. Kirurgberedskapen kan dekkes både av generelle kirurger, av ortopeder eller av bløtdelskirurger. Særlig gjelder dette lokalsykehus i våre distrikter, og ellers hvor avstandene er store sykehusene imellom. Det er etter mitt skjønn intet å spare ved bare å ha akuttberedskap i indremedisin og ikke i kirurgi, fordi de samme servicefunksjonene som anestesi, røntgen og laboratorium må være til stede også hvis man bare har medisinsk akuttberedskap. Jeg viser her til den merknaden som er inntatt i innstillingen fra partiene Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, som beskriver dette ganske godt. Sluttelig vil jeg ta opp en sak som ble drøftet med helseministeren i en spørretime for kort tid tilbake, nemlig problemene med senskader hos prematurfødte barn. En ganske grundig undersøkelse er foretatt av overlege Lindemann ved Ullevål sykehus, hvor det påvises at hvert fjerde prematurfødte barn i skolepliktig alder har problemer som nærmest er uopprettelige. Jeg er glad for at helseministeren i den spørretimen svarte positivt, at dette var noe som departementet ville ta fatt i for å få til en oppfølging fra det tidspunkt det premature barnet blir utskrevet fra sykehuset og frem til skolepliktig alder. Det koster svært mye å få et prematurt barn til å overleve. Vi bruker veldig lite penger på oppfølging av disse barna, og det må vi for fremtiden gjøre for å spare både barna og barnas familier for de problemer som oppdages i skolepliktig alder. Til slutt tar jeg opp det forslag vi har sammen med Sosialistisk Venstreparti i innstillingen.