Bent Høie (Høyre), 2011-06-14:
De sakene vi har til behandling i dag, er en videre oppfølging av den stortingsmeldingen som Stortinget behandlet i fjor vår. Jeg vil først benytte anledningen til å takke saksordførerne for sakene for en utmerket jobb og for et godt samarbeid i komiteen, som har gjort det mulig, innenfor en krevende tidsramme, å få gjennom så store saker som innebærer såpass store endringer ikke minst av lovverket. Det en ser ut fra de innstillingene som ligger på bordet i dag, er at den enigheten som Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Venstre og Høyre etablerte i forbindelse med behandlingen av stortingsmeldingen om Samhandlingsreformen i fjor vår, er videreført i de sakene som også er knyttet til de lovendringene som disse fire partiene står sammen om. Det er også verdt å minne om at det var et ønske fra disse partiene i fjor vår at en skulle få til en forhandling med regjeringspartiene om en så pass stor helsereform som dette i utgangspunktet var tenkt som, der en kunne sikre Norge et bredere politisk grunnlag for den reformen enn det en nå ser. Jeg konstaterte i fjor vår at regjeringspartiene ikke ønsket forhandlinger, og vi kan også konstatere at gjennom behandlingen av disse tre store sakene har det ikke vært noen tilnærminger fra regjeringspartiene knyttet til å få et bredt forlik i disse sakene. Men vi ser i hvert fall at den enigheten som er etablert i opposisjonen, fortsatt står ved lag. Det betyr allikevel at her har vi en helsereform der et regjeringsskifte i 2013 også kan få betydning for innholdet i reformen. Det er et paradoks at vi har en regjering som ber helsetjenesten om å samhandle, få samhandling i helsetjenesten, men som ikke er i stand til selv å samhandle om helsetjenesten. I de tre store sakene vi har til behandling i dag, vil en se at det er tre vesentlige hovedforskjeller i tilnærmingen til denne reformen. Opposisjonen og regjeringspartiene er alle enige om at dette er en riktig retning å gå for den norske helsetjenesten, men virkemidlene er en uenige om. For det første handler det om måten en tenker reform på. En ser at flertallet legger opp til en ovenfra-og-ned-reform, der en trer en mal utover hele landet for en reform som skal gjennomføres i rekordfart, mens opposisjonen er mer opptatt av at dette kunne blitt en nedenfra-og-opp-reform, der en lot tjenesten utvikle seg lokalt og ikke minst gjennom ulike typer forsøk. Det å prøve ut ulike modeller i ulike deler av landet mener vi ville vært mye klokere enn å gjennomføre en modell for alle på så kort tid. Dette har vi også bred erfaring med fra andre reformer, ikke minst innenfor helsevesenet, der en ser at gjennomføringen f.eks. av fastlegereformen gikk veldig bra nettopp fordi en valgte en annen type tilnærming, mens en i andre reformer, som i Nav-reformen, har valgt denne tilnæringen og har sett resultatene av det. Den tredje hovedforskjellen er også knyttet opp mot finansieringsmodell, der en ser at flertallet gjennomgående er veldig opptatt av at dette skal være et nullsumspill der en overfører penger fra spesialhelsetjenesten til kommunehelsetjenesten og mener at det skal være veien å gå for å bygge opp denne reformen, ikke minst gjennom kompliserte og byråkratiserende finansieringsmodeller. I de tre store sakene, ny nasjonal helse- og omsorgsplan, kommunal helse- og omsorgstjenestelov og folkehelselov skal jeg kort redegjøre for hva som er Høyres hovedalternativer. Det vil også være alternativer som vi står sammen med Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre om. Nasjonal helse- og omsorgsplan burde etter vår oppfatning også ha vært en nasjonal, operativ sykehusplan, som inneholdt en beskrivelse av hva som skal være minimumstilbudet i de ulike typene sykehus, og ikke bare en beskrivelse av hva som skal være et minimumstilbud i et lokalsykehus. Det ville flyttet mye av diskusjonen om det vi ser veldig mange er opptatt av, nemlig hvordan sykehusstrukturen i Norge skal se ut: bort fra foretak og inn i folkevalgte organ, inn i Stortinget, der ansvaret hører hjemme. I siste fase i behandlingen av Nasjonal helse- og omsorgsplan fikk en en diskusjon der regjeringspartiene gikk inn og foretok en endring knyttet til anestesi. Det viser helt åpenbart at den definisjonen av innhold i lokalsykehus regjeringen har kommet fram til, ikke er basert på en god prosess der faglige anbefalinger ender opp med politiske avveininger, men der en i sene nattetimer, som vi har fått illustrert tydelig på tv, sitter og flikker fram og tilbake i politiske beslutningsprosesser for å ivareta politiske mål knyttet opp mot en erklæring som alle ser spriker totalt. Det er en feil prosess knyttet til hvordan livsviktige funksjoner opp mot sykehusinnhold skal etableres. Her burde en hatt en nasjonal helseplan som bygde på gode faglige råd, gode lokale prosesser og så en politisk avveining til slutt i Stortinget. Nå legger regjeringen opp til at også dette skal forankres i forskrifter. Det er en gjennomgangstone i dette lovverket at mange viktige beslutninger nå flyttes fra Stortinget og inn i forskriftsprosesser. Opposisjonen viser til at samhandling ikke bare handler om å samhandle om tjenester, men også til at det er store utfordringer knyttet til mangel på tjenester. Spesielt foreslår en i forbindelse med Nasjonal helse- og omsorgsplan både en opptrappingsplan innenfor rehabilitering og en opptrappingsplan innenfor rus. Den nye kommunale helse- og omsorgsloven er jo en sammenslåing av den gamle kommunehelseloven og sosialtjenesteloven. Høyre foreslår her, sammen med Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, at navnet på loven fortsatt bør inneholde begrepet «sosial». Det er vesentlig, for dette ikke bare er en helse- og omsorgslov, det skal også være en sosiallov. Veldig mange mennesker fødes faktisk inn i denne loven og har gjennom hele livet behov for tjenester som er forankret i den – uten at de nødvendigvis er verken pasienter eller har et omsorgsbehov, selv om de har behov for denne type tjenester. Omsorgsbegrepet er i denne sammenheng i altfor stor grad et ovenfra-og-ned-begrep i forhold til sosialbegrepet. Derfor har det stor symbolsk betydning. Regjeringspartiene foreslår kommunal medfinansiering. Den kommunale medfinansieringen som er foreslått, basert på diagnoser, vil innebære en reell aldersdiskriminering i det norske helsevesenet. Mange var glade da regjeringen gikk ut og sa at den droppet forslaget om å innføre en 80-årsregel i loven. Men det den har kommet tilbake med, er i realiteten akkurat det samme, for de medisinske diagnosene som den kommunale medfinansieringen skal bygge på, er i all hovedsak medisinske diagnoser som rammer eldre. Loven og argumentasjonen rundt dette bygger på den oppfatning at for mange eldre mennesker åpenbart kommer for raskt inn på sykehus. Dette finnes det ikke faglig grunnlag for å hevde. Helsetilsynets fireårige satsing på tilsyn med tjenester for eldre, som en fikk en rapport om i 2010, viser det stikk motsatte, nemlig at innleggelse direkte i sykehjem og ikke via sykehus, hvor den diagnostiske kompetansen finnes, ble nevnt som konkret eksempel på svikt. Helsetilsynets tilsynserfaring fra enkeltsaker viser også at altfor mange eldre ikke får et raskt nok tilbud om sykehusinnleggelse. Regjeringens egen ekspertgruppe knyttet til eldre i helsetjenesten, som ble nedsatt i forbindelse med denne reformen, kom til nøyaktig den samme konklusjonen: Det er en utfordring at eldre mennesker kommer for sent inn på sykehus. Det å innføre en kommunal medfinansiering for eldre mennesker som skal inn på sykehus, vil i realiteten bygge opp barrieren for denne pasientgruppe til å komme på sykehus. Det er direkte alderdiskriminering, som nå bygges inn i loven. Det er vi imot. Representanten Sonja Irene Sjøli vil komme inn på vårt syn på profesjonsnøytralitet, som er et annet område der kommunehelsetjenesten svekkes, som følge av den loven som vedtas i dag.