Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2007-04-17:
Det er en veldig viktig sak interpellanten har reist, og jeg vil takke ham for denne interpellasjonen. Kompetanseflukten fra de fattige land til vestlige velferdsstater i nord, en «brain drain», blir ekstra alvorlig når det dreier seg om helsepersonell og personer med pleie- og omsorgsutdanning. Så dreier det seg faktisk heller ikke bare om landene i sør. Også postsovjetiske og østeuropeiske land tappes for faglært helsepersonell. Da Oslo kommune inngikk en avtale med Litauen om å importere litauiske sykepleiere, tenkte man da over hvordan det ville slå ut for helse- og omsorgssektoren i Litauen? La meg slå det fast med en gang: Vi kan ikke og vi skal ikke løse framtidige behov for helsepersonell her i landet ved å importere kvalifisert arbeidskraft fra fattige land, som på den måten tappes for sårt tiltrengt kompetanse. Vi må selv utdanne det antallet som vi har behov for. Det bør også være målsettingen for andre land. Jeg må si at det gjør inntrykk å besøke klinikker i fattige land, som de klinikkene som Ågot Valle og jeg besøkte da vi var på landsbygda i Mosambik i januar i år. Både fasilitetene og mannskapet – og også alt annet, som utstyr – var slik at ingen nordmenn ville akseptert å være verken dagpasient eller innlagt. Likevel gjorde personalet en kjempejobb innenfor de rammer som de hadde, som nok var bedre enn gjennomsnittlig for sykehus i det fattige og krigsherjede landet, for dette var delvis FN-finansiert. Det gjør inntrykk å høre hivsmittede kvinner si at vi dør stille, som sauer. Det gjør inntrykk å møte en aidssyk kvinne i 50-årene som sitter på bakken utenfor jordhytta si, og hjemmehjelpen som kommer med mat og medisiner tre dager i uken. Selv orket ikke kvinnen gjøre noe som helst. Dette dreier seg naturligvis om ressursmangel, men det dreier seg også om mangel på personell. Verdens helseorganisasjon har, som det ble sagt her, anslått at det på verdensbasis mangler 2,4 millioner leger, sykepleiere og jordmødre for å mestre de helserelaterte tusenårsmålene. Mangelen er, ikke uventet, størst i det sørlige Afrika og i Sørøst-Asia. Samtidig, som vi nå har fått beskrevet, forlater tusenvis av helsearbeidere særlig Afrika, men også Asia, for å tjene det mangedobbelte i klinikker med helt andre fasiliteter i nord – og ikke bare for å jobbe i klinikker, men også i helt andre yrker. Der finnes det også en annen tapping av kvalifisert personell i fattige land som få vil snakke om. En utdannet lege i Maputo får svært mye høyere lønn for å kjøre en Røde Kors-bil eller være sjåfør for FN enn å jobbe ved det lokale sykehuset. Dette er noe som alle bistandsorganisasjoner har et ansvar for å hindre. Det er også min appell til helseministeren, at dette er noe som tas opp. Jeg husker også at dette var veldig prekært da jeg var i Kabul i Afghanistan for to år siden. Så er det viktig at vi bidrar til å styrke u-landenes kompetanse. Vi må fortsette å jobbe i Den globale helsearbeideralliansen. Vi må følge opp det arbeidet vi gjør i GAVI, som både interpellanten og statsråden har nevnt, der for øvrig også Høybråten nå er i styret, og vi må fortsette i Det globale fondet for bekjempelse av aids, tuberkulose og malaria. Statsrådens deltakelse i en internasjonal høynivågruppe og hans og Regjeringens øvrige engasjement er storartet. Men vi kan gjøre mer. Det finnes ingen enkle løsninger, det vil jeg også understreke. Men interpellanten nevnte muligheten for å få til et internasjonalt regelverk – jeg tror han brukte uttrykket «en rammekonvensjon» – som da eventuelt skal være i Verdens Helseorganisasjons regi, for å se på det som skjer både legalt og illegalt i forhold til mobilitet av helsepersonell. Jeg merker meg at statsråden sier at han vil se på dette i samarbeid med andre land. Jeg synes dette høres veldig interessant ut. Men la meg også understreke det som statsråden sa, at Norge selvfølgelig ikke kan løse disse problemene alene, her må det et multinasjonalt, multilateralt samarbeid til. La meg slutte med igjen å sitere noen fra Mosambik, i dette tilfelle en helsearbeider, som sier at det verste er å fortelle dem at de skal dø. Vi husker også at det fortsatt innebærer en stor risiko bare det å føde et barn i mange fattige land. Vi kan gjøre noe med det hvis viljen er til stede. Helt til slutt: Vi skal ikke moralisere overfor enkeltindivider, men vi skal løse denne saken med multilaterale og bilaterale tiltak.