Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2011-11-18:
Litt over 12 pst. av befolkningen vår er innvandrere, til sammen ca. 600 900 personer. 500 000 har selv innvandret. Cirka 100 000 er født i Norge av innvandrerforeldre. De kommer fra 215 forskjellige land. Vi har i dag en kunnskaps- og erfaringsbase, ikke minst når det gjelder språk og kultur, som er langt bredere enn tidligere i vår i historie. Dette mangfoldet er en styrke for Norge, forutsatt at vi evner å ta denne kunnskapen i bruk i arbeidsliv så vel som i sivilsamfunn. Utgangspunktet er godt. Vi har bygd et velferdssamfunn basert på verdier som demokrati og menneskerettigheter, ytringsfrihet, likestilling og likeverd som gjelder på alle politikkområder, også integreringspolitikken. Vi ønsker et samfunn med små forskjeller. Vi vil ikke ha et samfunn der sosiale forskjeller følger etniske skillelinjer. Det handler om språk, utdanning, arbeid, fritid, sosiale nettverk, helse og kjønn. Spørsmålet er om frivillige organisasjoner kan bidra til å forhindre og/eller utjevne slike forskjeller. Kan innvandrerorganisasjonene bidra? Hva driver de egentlig med? Vil innvandrerorganisasjonene bidra? Hvem er innvandrerorganisasjonene til for? Hvilke formål tjener de? Er de representative for innvandrerbefolkningen – for både menn og kvinner, gutter og jenter? Hvem er innvandrernes stemme i den offentlige debatten, er det enkeltindivider eller representerer de noe mer? Hva med forholdet til tradisjonelle norske organisasjoner? Er det kontakt? Ønskes slik kontakt? Hvis ja, fra hvem – fra innvandrerorganisasjonene, fra de tradisjonelle organisasjonene, eller er det bare myndighetene som ønsker det? Er organisasjonenes muligheter for bidrag til integrering undervurdert – eller kanskje overvurdert? Hvordan kan de eventuelt bidra mer? Har de gode svar på utfordringene i integreringspolitikken, eller er det bare noe vi tror? Blir de i det hele tatt spurt? La meg starte med det opplagte. Mye går bra med integreringen i Norge. Det slås bl.a. fast av det såkalte Kaldheim-utvalget i NOU 2011:14. Sammenlignet med andre OECD-land klarer innvandrerbefolkningen i Norge seg godt både når det gjelder arbeid, utdanning og deltakelse i samfunnet, men samtidig ser vi noen klare utfordringer. Det er lavere sysselsetting, mer vedvarende lavinntekt og fattigdom i deler av innvandrerbefolkningen, spesielt blant kvinner. Sosial arv er dessuten et velkjent fenomen, der levekårsutfordringer gjerne overføres fra en generasjon til den neste. SSB har kartlagt kjønnsforskjeller i levekår blant innvandrere fra ti ulike land: Menn har det bedre enn kvinner. Menn har mer utdanning og yrkeserfaring fra hjemlandet, de er i større grad sysselsatt i Norge, de behersker språket bedre, de gjør mindre husarbeid – noen som kjenner seg igjen i det? Og de er mindre ensomme og har flere norske venner. I St.meld. nr. 20 for 2006–2007 om sosiale helseforskjeller påpekes det hvordan en del helseproblemer er mer utbredt i visse etniske grupper enn i andre. I et prosjekt om minoritetshelse ved Ahus vises det bl.a. til høyere forekomst av diabetes, muskel- og skjelettplager, psykiske lidelser, problemer i tilknytning til svangerskap og fødsel, for å nevne noe. Dette er noen eksempler på utfordringer. Kaldheim-utvalget fremmer 230 forslag til en bedre integrering. Noen av forslagene handler om frivillige organisasjoner og deres betydning. Frivillig sektor er en av bærebjelkene i det norske samfunnet og fyller mange formål. Det er først og fremst en arena for sosial kontakt, interessefellesskap og felles aktiviteter, men også en læringsarena for demokrati og deltakelse og derigjennom innflytelse. Deltakelse i frivillige organisasjoner kan også gi tilgang til sosiale nettverk som er viktige for inkludering på andre arenaer. Spørsmålet er om frivillig sektor er utnyttet godt nok som virkemiddel for integrering. I St.meld. nr. 39 for 2006–2007 Frivillighet for alle drøftes betydningen av sivilsamfunnet for innvandrere og deres etterkommere. Det slås tydelig fast at innvandrerorganisasjonene er helt nødvendige samarbeidspartnere for myndighetene i utformingen av en integreringspolitikk som virker. I virkeligheten forholdt det seg litt annerledes. I undersøkelser om hvilken påvirkning disse organisasjonene faktisk hadde, var resultatet heller nedslående: Innvandrerorganisasjonene hadde relativt liten makt, med begrenset kontakt med myndigheter på ulike nivåer. Myndighetene selv var passive, og innvandrerorganisasjonene brukte i liten grad de etablerte kanalene for kontakt. Betydningen av at tradisjonelle frivillige organisasjoner aktivt søker å rekruttere innvandrere, ble dessuten understreket, men dit var det fortsatt en lang vei å gå. Nyere undersøkelser nyanserer dette bildet, men Kaldheim-utvalget viser at innvandrerbefolkningen deltar mindre i sivilsamfunnet, særlig blant dem med dårlige levekår, blant kvinner og unge, valgdeltakelsen er mye lavere, de er sterkt underrepresentert i maktposisjoner i det offentlige og i arbeidslivet, de er bedre representert i lokalpolitikken enn på riksplan. De deltar i mindre grad i frivillig arbeid innen kultur og fritid, i velforeninger og i fagforeninger, men er mer aktive enn resten av befolkningen innen velferd, utdanning og i religiøse organisasjoner. Utvalget advarer så mot en situasjon der minoriteter blir stående utenfor en sentral lærings- og fellesskapsarena i det norske samfunnet. De peker på tre hovedveier til integrering gjennom organisasjonsdeltakelse: ved at innvandrerbefolkningen deltar i allmenne organisasjoner som idretts-, interesse- og fagorganisasjoner ved at innvandrerbefolkningen danner sine egne organisasjoner brobygging mellom de tradisjonelle organisasjonene og innvandrerorganisasjonene I Soria Moria sier regjeringen at den vil øke støtten til frivillige organisasjoner som gjør en innsats for velferdssamfunnet, og at norske frivillige organisasjoner skal stimuleres til å inkludere personer med innvandrerbakgrunn. Utfordringen blir hvordan man skal få dette til. Finnes det virkemidler som ikke er prøvd? Kan etablerte virkemidler brukes på en mer systematisk måte enn hittil? Hvilket ansvar bør, kan eller skal vi legge på innvandrernes egne organisasjoner? De fleste undersøkelser konkluderer med at innvandrerorganisasjonene er viktige arenaer for «hjelp til selvhjelp». Men noen hevder det motsatte. For et par år siden uttalte f.eks. Aslam Ahsan, velkjent innvandrerpolitiker i Norge, følgende til TV 2: «Tilskuddsordninger til innvandrerorganisasjoner bør avvikles snarest mulig.» Han mente at disse organisasjonene virker mot sin hensikt og forsto ikke hvorfor tredje- og fjerdegenerasjons innvandrere skal få offentlig støtte til tiltak som bidrar til segregering. Han mente i stedet at innvandrere skulle være en naturlig del av norsk organisasjonsliv. De færreste vil vel antakelig trekke det så langt. Sosiale nettverk har en verdi i seg selv, men kan bli både innadvendte og segregerende. Det gjelder for alle organisasjoner. For eksempel har Amal Aden gått kraftig i rette med norske kvinneorganisasjoner for å være for unnfallende når det gjelder likestilling i enkelte innvandrermiljøer. Så utfordringen er å finne virkemidler for brobygging på tvers, der fordelene går begge veier. Mange innvandrere er ressurssterke, men mangler nettverk i det norske sivilsamfunnet. Mange tradisjonelle norske organisasjoner trenger nye medlemmer og folk som er villig til å gjøre en jobb. Nyere forskning, f.eks. ved Senter for forskning på sivilsamfunn og frivillig sektor, gir noen indikasjoner på både hva som hemmer og hva som fremmer slik deltakelse. Innvandrere og nordmenn for øvrig deltar i litt ulike organisasjoner. Forskjellen er størst i religiøse organisasjoner, med overvekt av innvandrere, og innen idrett, med overvekt av etnisk norske. Innvandrere trenger både vilje til kontakt og skolering i norsk organisasjonsliv. Tradisjonelle organisasjoner trenger vilje til både kontakt og skolering i hva integrering faktisk innebærer av omstillinger. Det mangler fellesarenaer der ulike nettverk kan møtes. De arenaene må skapes lokalt. En arbeidsgruppe i det tidligere Arbeids- og inkluderingsdepartementet fremmet i 2008 bl.a. forslag om å etablere frivillighetskoordinatorer i kommunene. Et stort ubrukt potensial for en bedre integrering kan trolig utløses dersom vi greier å målrette både støtteordninger og andre tiltak, basert på bedre kunnskap om forskjeller og likheter, hindringer og muligheter. Hensikten med denne interpellasjonen er å forsøke å starte en debatt om hvordan potensialet for integrering gjennom frivillige organisasjoner kan utnyttes bedre enn det vi har greid hittil. Jeg ser fram til debatten og til statsrådens svar.