trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2005-12-19:
Ja, vi fører den samme arbeidsinnvandringspolitikken som den forrige regjeringen førte. Samtidig sa jeg i mitt forrige svar at vi fortløpende – og det synes jeg er i tråd med det som interpellanten selv understreker som viktig – selvfølgelig må vurdere den politikken og se på om det er behov for justeringer. Men vi har altså ikke lagt om arbeidsinnvandringspolitikken i forbindelse med regjeringsskiftet. Det som jo er en utfordring når det gjelder arbeidsinnvandring, er at vi så langt – det gjelder også den forrige regjeringen – er i den situasjonen at vi f.eks. i tilknytning til det som kalles spesialistkvoten, altså fagbrevskvoten, har en mye, mye større kvote enn det vi greier å få dekket gjennom innvandring. Vi signaliserer at for den gruppen ønsker vi en mye større innvandring enn det vi greier å få til. Jeg tror vi har en felles utfordring i å gjøre oss mer attraktive overfor den type innvandring. Jeg mener det er en veldig viktig debatt. En slik interpellasjonsdebatt går jo fort – uten at vi greier å gå i dybden godt nok. Men det som er åpenbart, er at her henger veldig mye sammen. Det er spørsmål om hvordan vi skal holde arbeidslivet inkluderende, altså ikke støte folk ut av det arbeidslivet de er i. Det er å åpne opp arbeidslivet, slik at folk som er støtt ut, i sterkere grad kommer inn. Det er å ha perspektiver på framtidig arbeidsliv, slik at vi greier å utdanne rett i forhold til de utfordringene vi ser i framtiden. Det er spørsmål om en framtidig arbeidsinnvandringspolitikk som står i forhold til vår evne til å løse de andre utfordringene jeg nå har vært inne på. Bare en kort kommentar til representanten Lønning: Jeg må si at etter å ha hørt innlegget hans er jeg litt i tvil om han hørte mitt svar. Hvis man ser på utfordringene med hensyn til å skaffe 10 000 nye årsverk innen eldreomsorgen, pleie- og omsorgssektoren, fram mot 2010, ser man at Statistisk sentralbyrås vurdering her er at hovedutfordringen er mangel på hjelpepleiere og omsorgsarbeidere, mens vi – fortsatt ifølge Statistisk sentralbyrå – har rikelig tilgang på sykepleiere og vernepleiere. I den grad det har vært manglende samordning mellom departementer her, må det jo være den forrige regjeringen som ikke har evnet å samordne utdanningsløpet med videregående skole. Det kan vanskelig skyldes politiske endringer som denne ministeren eller andre medlemmer av dagens regjering skal kunne bære ansvaret for.
Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2005-12-19:
Det er lyse utsikter på arbeidsmarkedet. Det er entydig positivt, spesielt for de 100 000 arbeidsledige. Etter en valgkamp hvor vi alle har vært enige om behovet for å kunne tilby bedre og mer verdige omsorgstjenester, flere barnehageplasser og en sterkere satsing på skolen, er vi i Senterpartiet veldig glade for at vi har fått gjennomslag for det viktigste virkemidlet: styrket kommuneøkonomi. Det blir vekst i det kommunale tjenestetilbudet neste år, og det blir behov for flere ansatte både i omsorgssektoren, i barnehagene og i skolene. Kvaliteten i tilbudet er intimt knyttet sammen med den arbeidskraftressurs vi er i stand til å sette inn for å løse oppgavene. Men fortsatt er det sånn at veksten i det private konsumet – også etter den nye regjeringens budsjett, hvor vi la nye milliarder inn i offentlig sektor – vil være sterkere enn i det offentlige konsumet, også neste år. Det blir derfor en stor utfordring for både statlige og kommunale myndigheter å sikre tilgangen på arbeidskraft uten at vi samtidig opplever at konkurransen om arbeidskraft gir en lønnsspiral som verken samfunnet eller arbeidstakerne er tjent med. Vi har erfaring med hvordan prisutvikling og renteutvikling har spist opp effekten av gode og særnorske lønnsoppgjør. Vi har 100 000 arbeidsledige. Vår største utfordring blir å hjelpe disse tilbake i arbeid – det være seg i offentlig eller privat sektor. Jeg tror likevel at arbeids- og inkluderingsministeren vil ha en minst like stor utfordring i å få de 100 000 som er på attførings- eller rehabiliteringstiltak tilbake til et mer inkluderende arbeidsliv. Også blant de 300 000 uføretrygdede er det mange som gjerne hadde sett at det hadde vært bruk for dem i arbeidslivet. Jeg håper vi fokuserer på hvordan vi kan bidra til å oppnå det. Representanten Engeset viser til at økningen i arbeidskraftbehovet så langt er dekket inn gjennom nedgangen i sykefraværet. Ja, det har vært en positiv utvikling, som vi må håpe fortsetter gjennom videreføringen av avtalen om et inkluderende arbeidsliv. Men, som representanten Woie Duesund var inne på, er det to andre delmål i IA-avtalen, vedrørende de funksjonshemmedes og seniorenes situasjon. At vi sørger for at flere funksjonshemmede får bli i arbeidslivet, og at det blir attraktivt for flere eldre å stå i arbeidslivet, blir ganske avgjørende for om vi lykkes i de utfordringer som representanten Engeset har reist i denne interpellasjonen. Jeg synes det er positivt – og det må spesielt oppleves som positivt for arbeids- og inkluderingsministeren – å ta fatt på arbeidet med en avtale om et inkluderende arbeidsliv i en situasjon hvor det er behov for arbeidskraft, og hvor man kanskje også på arbeidsgiversiden i større grad vil være med og bidra til å få flere som altfor lett faller utenfor, til å stå i arbeid. Jeg synes denne interpellasjonen har vært en god anledning til å sette søkelyset på at det i dette samfunnet, hvor det nok kan være mangel på arbeidskraft i enkelte sektorer, er hundretusener av mennesker som ønsker seg inn i et mer inkluderende arbeidsliv. Da er det viktig at vi nå benytter anledningen til å ta grep for å oppnå det.
Inge Lønning (Høyre), 2005-12-19:
I en tidligere tilværelse, nærmere bestemt første gang han var statsminister, uttalte vår nåværende statsminister i en debatt at det kommer ikke ferdigutdannede sykepleiere opp av borehullene i Nordsjøen. Det har statsministeren helt åpenbart rett i. Det interpellanten har spurt om, er hvilken strategi Regjeringen har for å rekruttere kompetent arbeidskraft. Det er et meget betimelig spørsmål, for nettopp på de områdene hvor Regjeringen har som erklært målsetting å trappe opp antall stillinger forholdsvis kraftig, har vi allerede i dag et svært stort innslag av ikke-faglært arbeidskraft. Hvis man ser på helse- og omsorgssektoren i Norge sammenliknet med våre nordiske naboland, skiller Norge seg ut som det landet med størst andel ikke-faglært arbeidskraft pr. i dag. Målsettingen dreier seg altså ikke bare om å få tilstrekkelig antall kvalifiserte søkere til nye stillinger. Målsettingen dreier seg også om å bedre kompetansen ganske radikalt ut fra nåsituasjonen. Jeg la merke til at representanten Holmås nesten over alle grenser skrøt av den nye regjeringens enestående evne til å løse problemer. Det er litt rørende at representanten Holmås har tilpasset seg rollen som regjeringstro forsvarer med så stor begeistring etter så kort tid at han lever opp til eventyret om fatter som alltid gjør det riktige. Men jeg synes nok at Holmås drev det vel langt når han i denne sammenheng lovpriste kunnskapsministeren for å være spesielt langt fremme. Det er riktig at kunnskapsministeren før han ble kunnskapsminister, var svært opptatt av livslang læring – på papiret. Men så langt er det som har skjedd, direkte på kollisjonskurs med Regjeringens målsetting om å fremskaffe kompetent arbeidskraft på områdene skole, førskole og sykepleie. I sin iver etter å ramme alt som heter privat høyskolevirksomhet, har man kuttet nettopp i budsjettene til nøkkelinstitusjoner som skal frembringe den kompetente arbeidskraften man er på jakt etter. Ja, jeg har registrert at man til og med med stor treffsikkerhet har klart å ramme den eneste sykepleierhøyskolen som av NOKUT har fått godkjent hva gjelder kvalitet. Det har man premiert ved å kutte spesifikt på akkurat den institusjonen. Det er ganske godt gjort. Mitt inntrykk er at det strategiske problemet på dette området består i å samordne de ulike departementenes virksomhet og de ulike statsrådenes politikk. Det må være riktig å konstatere at så langt er det ikke tegn å se til noe som ligner på samordning mellom Kunnskapsdepartementet og Arbeids- og inkluderingsdepartementet. Det er beklagelig, for det er der skoen trykker. Man kan snakke mye om de arbeidskraftreservene som kan mobiliseres ved å inkludere folk som i dag ikke er i fast arbeid, men de store utfordringene kommer i fremtiden til å ligge i det å få utdanningspolitikken til å gripe sammen med og inn i utviklingen av arbeidsmarkedet og sysselsettingspolitikken. Derfor vil mitt råd til arbeids- og inkluderingsministeren være å ta seg god tid til en grundig samtale med kunnskapsministeren, for det er svært mye som tyder på at akkurat Kunnskapsdepartementet har svært mye å lære når det gjelder strategisk tenkning.
Grethe Fossli (Arbeiderpartiet), 2005-03-01:
Da saksordfører Olav Akselsen ikke har mulighet til å være til stede i møtet i dag, vil jeg bare kort si på vegne av saksordføreren: Dette er en enstemmig innstilling fra komiteen når det gjelder kapitalutvidelsen til BaneTele. Den anbefales fra en enstemmig komite.
Grethe Fossli (Arbeiderpartiet), 2005-03-01:
Selv om dette er en enstemmig komiteinnstilling, synes jeg det er viktig at vi knytter noen ord til hvorfor Stortinget går med på en utsettelse av ratifikasjonen av denne ILO-konvensjonen. Dette er altså et vedtak i ILO, og Norge har vært med på vedtaket om å innføre identitetsbevis for sjøfolk. Etter vedtaket har det imidlertid vist seg at en gjennomføring av konvensjonens krav overfor norske sjøfolk vil medføre betydelige kostnader til innkjøp, produksjon, opplæring, teknisk og administrativ drift, utstedelse og kontroll i forbindelse med slike bevis. En konsulentrapport har anslått kostnadene for en sjuårsperiode til ca. 44 mill. kr. Dette er mye penger, og Sjøfartsdirektoratet fortalte oss i en høring, der også Sjømannsforbundet og Rederiforbundet var innkalt, at de nå har startet et samarbeid med flere andre europeiske land for å utforme slike bevis. De bad derfor gjennom departementet om en utsettelse av ratifikasjonen av denne ILO-konvensjonen til dette var løst og til man hadde fått en tilfredsstillende ordning med identitetsbevis. Dette syntes komiteen var et fornuftig forslag fra Regjeringens side, under forutsetning av at dette bare er en utsettelse av ratifikasjonen, og at Regjeringen kommer tilbake til Stortinget med det så fort dette er løst. Derfor foreligger det en enstemmig innstilling fra komiteen.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2005-03-01:
Jeg ble litt overrasket over det siste innlegget fra representanten Hedstrøm. Jeg tror han snakket mer om en sak vi ikke har fått til Stortinget. Han drog noen konklusjoner når det gjelder tilbud på bredbåndssektoren og konkurransen som langt fra er dekkende for det bildet vi ser, og den situasjonen som vi faktisk har, innenfor utviklingen på dette området. Men når vi ser på dette spørsmålet om kapitalforhøyelse i BaneTele, som denne saken faktisk handler om, vil det Stortinget gjør i dag, på mange måter være med på å pynte bruden for den videre ferden som BaneTele skal ut på. Og jeg tror at ikke minst BaneTele og utviklingen innenfor hele bredbåndsområdet i Norge vil være svært godt tjent med at man tar den tid som må til for at konkurransen i dette markedet kan være så optimal som mulig. Det er ingen grunn til å forhaste seg på dette området, for det vil på mange måter være å gjøre bredbåndssektoren en bjørnetjeneste og ikke minst føre til at vi får mindre igjen for pengene, når vi nå snakker om den pris som til syvende og sist skal bli satt på BaneTele.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2005-01-19:
Jeg vil fremme et forslag som går ut på å evaluere Forsvarets regnskaps- og lønnssystem, SAP-systemene. For øvrig er Kystpartiet imot at Norge skal selges bit for bit.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2005-01-19:
Jeg har et spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Ei enke etter en norsk fisker fra Berlevåg som mistet livet på sjøen, er utvist pga. manglende tilknytning, til tross for at hun er i full jobb og er godt integrert i bygdesamfunnet. Det forhold at ektefellen risikerer å bli utvist, medfører en stor tilleggsbelastning når den «norske» arbeider i utsatte yrker. Vil statsråden se på denne konkrete saken, og vil man se på reglene med tanke på å redusere den tilleggsbelastningen personer i utsatte yrkesgrupper har, og innta integreringsnivået i vurderingen?»
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2005-01-19:
Lovene blir vedtatt i dette huset, og det må statsråden forholde seg til. Men forskriftene som departementet utarbeider, er ikke innom dette huset. Det er også statsråden ansvarlig for. Er det slik å forstå at statsråden ikke tar ansvar for de forskriftene som blir utarbeidet i hennes departement, og som kunne ha gitt dette mennesket i Berlevåg oppholdstillatelse?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2005-01-19:
I dette tilfellet dreier det seg om en mann som giftet seg med en utlending, og så druknet han, som det står i mitt spørsmål, før det var gått et år. Er det ikke på tide at statsråden gjør noe, slik at det ikke blir utvisning for denne kvinnen, når mannen druknet på havet?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2005-01-19:
Jeg vil gjerne stille et spørsmål til kommunalministeren. I Norge er vi nå i ferd med å fylle opp landet med tusenvis av ulovlige innvandrere, innvandrere i den forstand at de er asylsøkere som har fått endelig avslag på sine søknader. Eksempelvis har vi en rekke somaliere som søker asyl, som i stor grad – nesten 100 pst. – får nei, men som vi da ikke greier å returnere tilbake til Somalia. I stor grad blir disse somalierne nå sendt ut på gata, og i den grad det kan være kriminelle blant dem, så vil de, uavhengig av kost og losji, være en kostnad for samfunnet ved at de bedriver kriminell aktivitet. Mitt spørsmål til statsråden er: Hva gjør Regjeringen nå for å sørge for at disse somalierne blir transportert tilbake til Somalia?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2005-01-19:
Jeg takker for svaret. Jeg er fullstendig klar over problematikken i forhold til Somalia, at det ikke er noe stabilt styre i Somalia. Men det er jo tross alt økonomien som teller. Det er klart at mange av somalierne reiser hjem frivillig, men det er tvangsretur som altså er umulig. Statsråden peker da på at enkelte klanledere, eller krigsherrer, som noen også kaller dem, er til hinder for det. Har det vært et forsøk på å overtale disse klanlederne i forhold til økonomi? I enkelte sammenhenger er det vel mulig, for når disse klanlederne nekter å ta imot mennesker som er tilbakesendt med tvang, er det jo på grunn av økonomi. Er det vurdert, eller kan det vurderes, å gå inn i forhandlinger eksempelvis med lederen i Hawiye, som er den største klanen i Sør-Somalia, eller f.eks. lederen i Somaliland, for eventuelt å bistå gjennom økonomi med prosjekter eller andre tiltak som sørger for at disse klanlederne eller styrende maktene tar tilbake sine egne statsborgere?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2005-01-19:
Når en lytter til SV, Senterpartiet og Arbeiderpartiet, skulle en tro at kommunesektoren ble sultefôret. Sannheten er en helt annen. De siste tre–fire årene har kommunesektoren fått overføringer tilsvarende 10–12 milliarder kr. Et annet moment som jeg også synes det er viktig å ta med, er at sysselsettingen i offentlig sektor har økt med 72 pst. fra 1980 og fram til 2001, og den er fortsatt økende. Så når det gjelder de faktiske forhold i det statsråden sier om vekst og den type ting i offentlig sektor, er jeg enig. Jeg deler også statsrådens bekymringer i forhold til de reformene som er vedtatt her på huset, og som er trædd nedover hodet på de enkelte kommunene, og at strukturen ikke har endret seg i tråd med det. Det er klart at små kommuner ikke har forutsetninger for å takle disse store utfordringene. Men mitt spørsmål til statsråden er: Denne regjeringen har brukt titalls millioner på forsøk for å få til kommunesammenslutninger ved at det gis bistand til kommuner i forhold til infrastrukturtiltak for eventuelt å framskynde kommunesammenslutninger. Har dette vært en suksess?
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Først vil jeg få lov til å korrigere. Det er ikke slik at 100 pst. av de somaliere som søker asyl i Norge, får avslag. Hvis vi tar vekk «Dublin-sakene», som det er en del av på dette området, ser vi at en i rundt halvparten av sakene faktisk får opphold. Vi foretar en grundig vurdering av de ulike områdene i Somalia, for det er enkelte områder i Somalia som fortsatt er så urolige at det gir grunnlag for beskyttelse, og vår asylpolitikk er basert på individuell vurdering av beskyttelsesbehovet. Man berører her et av de viktigste og vanskeligste problemene innenfor hele asylpolitikken, det faktum at det er en del land der det enten ikke finnes en regjering som gjør det mulig å ha avtale om retur, eller ikke er en regjering som vil ta imot sine borgere. Vi har fem–seks land hvor vi har problemer strukturelt med landets regjering eller mangel på regjering når det gjelder retur. Så har vi mange problemer på retursiden ved at man er uklar på identiteten sin, og en del land vil ikke ta imot borgere som de ikke er 100 pst. sikre på identiteten til. Vi jobber kontinuerlig med de landene som vi har problemer med retur til, for å få til retur til disse landene der hvor det er mulig. Somalia er et spesielt land fordi det ikke finnes noen sentralregjering der, og det er ingen land i Europa i dag som presterer å returnere personer tvangsmessig til Somalia. Storbritannia klarte i en periode å sende folk tilbake gjennom spesielle byråer. Det klarer heller ikke de nå lenger, fordi lokale klanledere, krigsherrer, har truet den aktiviteten ut av landet. Vi samarbeider med andre land om informasjon og oversikt over hva vi kan få til, men Somalia er i dag et problem som det er vanskelig å finne løsninger for.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Når representanten Sandberg sier at i enkelte sammenhenger er dette mulig, vil jeg gjøre oppmerksom på at det finnes ingen land som er i den situasjonen overfor Somalia at de har klart å finne dette mulig for øyeblikket. Det er også en problemstilling i hvilken grad vi skal la oss tvinge til å forhandle med penger for å returnere mennesker som har rett til å bo i sine egne land, og i hvilken grad vi da åpner for en storveis diskusjon om rett og slett utpressing. Vi kan komme i en situasjon, hvis vi skulle gå inn på den type ordninger, at flere reiser for å gi klanlederne mer penger i lommen. Derimot kan det etter hvert være interessant å se på spørsmålet, for det er lyspunkter i Somalia. Det har vært forsøk på å bygge sammen klanene, og det har vært noen forsøk på å jobbe frem en fredsprosess i Somalia. Så at vi i fremtiden finner måter å støtte sivile prosjekter på som gjør det enklere å få til returen, synes jeg vi skal være åpne for å diskutere og se på. Men jeg synes samtidig at noe av det viktige vi gjør i forhold til Somalia, er et enhetlig felles arbeid. Det er altså slik at returproblematikken er satt på dagsordenen i alle de internasjonale organene der vi samarbeider om flyktningpolitikk, og i EU, og da vil man også samlet fra de landene som mottar asylsøkere fra Somalia, kunne ha felles holdninger og forsøke å få igjennom en annen politikk.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Jeg er ikke fornøyd med resultatene så lenge vi fortsatt har seks–sju land som ikke samarbeider om å ta tilbake igjen sine borgere, og hvor det er vanskelig å få dem til å gjøre det. Men på noen områder har vi en bevegelse. Utenriksminister Jan Petersen var i Etiopia i november. Etioperne utgjør det største antallet med avslag som i dag ikke får et tilbud i mottak. Han var i Etiopia i november. Etter det har vi nå en prosess gående med etiopiske myndigheter for å se om vi kan få til en returavtale. Vi håper at vi kan løse ett av problemene, som en oppfølging av hans reise, i den videre oppfølgingen i kontakten mellom Utenriksdepartementet, Kommunaldepartementet og etiopiske myndigheter. Det er altså noen problemer i denne verden som kan være uløselige for Norge på ett spor, og hvor det trengs et felles internasjonalt samarbeid. Land med fullstendig kaos eller land hvor det ikke finnes sentralmyndigheter, og hvor man motsetter seg tvangsmessig retur på grunn av at så mye investeres i at disse reiser ut fordi det gir valutainntekter og finansiering av familien, kan av og til gjøre det uløselig. Jeg tror at ingen av Fremskrittspartiets forslag til enkle løsninger kommer til å gi svar på dette.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Vi er blitt betydelig mer effektive, men vi har fremdeles en 48-timersregel og ikke en 24-timersregel for behandling av sakene. Jeg er glad for tilliten. Det representanten her viser til, er selvfølgelig uholdbart, men det er noen dilemmaer. Denne afghaneren, som er blitt utsendt til Tyskland, er kommet tilbake til Norge sju ganger, ikke fem ganger. Han har kommet med ulik identitet hver eneste gang. Det betyr at det må gjøres en identitetssjekk, bl.a. fordi det av afghanere vil være noen som får opphold i Norge. De er ikke innenfor 48-timersregelen, for det er ikke så enkelt som å si at alle fra Afghanistan ikke skal ha noe grunnlag for asyl. Det tar tid å avklare hvilken type identitet personen har, og det må altså sjekkes ved hjelp av fingeravtrykkene. Med en gang det er gjort, bør vedtakene fattes raskt. Men ett av problemene vi nå må ha en dialog om, er hvordan Tysklands myndigheter, som egentlig har ansvaret innenfor Schengen-samarbeidet, håndterer den aktuelle personen, for det er urimelig at han skal kunne ha mulighet for å reise tilbake til Norge hele tiden og ha nye søknader her. Når det gjelder den andre siden av den saken, må jeg si at vi fortsatt skal jobbe med å finne ut om det har skjedd noen feil i form av at man på en måte ikke har lagt inn en sikkerhetsrisiko i DUF og dermed fått en hurtigbehandling av saken på andre grunnlag.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Det er en veldig stor forskjell mellom personer som ikke reelt sett er returnerbare, og personer som motsetter seg å returnere. Hovedgruppen som representanten Magnhild Meltveit Kleppa nå omtaler, motsetter seg å returnere, fordi de vil kunne returnere tilbake frivillig. Hvis man kan dokumentere at man har samarbeidet om identitet og papirer, vil man etter dagens utlendingslov faktisk kunne få permanent opphold i Norge, fordi det da ikke er selvforskyldt at man ikke returnerer. Denne hovedgruppen er altså personer som motsetter seg å reise tilbake igjen til hjemlandet sitt. Sett i lys av det som var hovedspørsmålet, nemlig at vi har ganske mange land som ikke tar imot sine innbyggere, er sannheten at hvis vi skal lage andre opplegg for denne gruppen, kommer vi bare til å invitere flere fra de samme landene til å komme hit. Da kommer vi de facto til å innføre noe som er tilnærmet fri innvandring fra land som Somalia, Etiopia og andre land som vi har store returproblemer med, fordi vi vet at det da etter hvert vil komme til å bli den normale situasjonen. Det er bakgrunnen for at Regjeringen føler at vi må legge et visst press på at folk skal returnere frivillig.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Jeg er enig i at det er en ganske viktig del av vårt internasjonale bistandsarbeid som også har et migrasjonsaspekt, og det er det arbeidet som gjøres innenfor vår bistand for å fokusere på demokrati, på forutsetninger for å få økonomisk utvikling og demokrati i mange land. Det er faktisk ganske viktig også for å få en bedre balanse i migrasjonsutviklingen. Når det gjelder spørsmålet om å betale klanledere for å ta imot sine egne borgere, kommer ikke Regjeringen til å gjøre det. Det eneste som kunne være interessant over tid, forutsatt at det blir mer stabile forhold, og forutsatt at det kan være en del av vår bistandsstrategi, er å se på om vi kan gjøre det lettere for folk å returnere fordi de har noe å returnere til, altså at det foregår en form for økonomisk utvikling i et større demokratisk perspektiv. Vi er ikke interessert i å betale oss ut av spørsmålet om hvordan vi kan få til å returnere flyktninger, fordi vi tror ikke det hjelper. Det er noen land som forsøker det, det er noen land som har koblet bistandspolitikken sin veldig tett opp mot retur av flyktninger, men så langt ser det ikke ut som om de har kommet noe lenger i Somalia enn oss andre.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Små kommuner i Norge har en bedre tjenestedekning primært fordi de har en bedre økonomi, fordi dette stortinget har vedtatt å overkompensere for utgiftene til de små kommunene. Det vil på noen områder gi inntrykk av at små kommuner har bedre tjenester, men så er det kvaliteten på en type tjenester som etter hvert er meget sårbar i små kommuner. Jeg har lyst til å minne om at en tredjedel av kommunene i Norge har under 3 000 innbyggere. Vi har hatt store reformer når det gjelder de svakeste gruppene, hvor disse skal flyttes tilbake igjen til nærmiljøet sitt. En viktig del av den psykiatrisatsingen som helseministeren har snakket om tidligere, er å bygge opp et godt tilbud med godt fagpersonell til mennesker med psykiske problemer i deres nærmiljø. Vi har gjort det samme innenfor HVPU. Vi stiller store krav til at f.eks. barnevernstjenestene skal fungere godt, både juridisk og faglig, for å sikre at alle får rettighetene sine. Det er dessverre tendenser til at det er vanskelig for små kommuner helt optimalt å gi denne typen tjenester til de svakeste, fordi dette krever en spisset kompetanse. Det krever altså at man ikke bare kan ha mennesker med bred kompetanse som jobber med dette. Det betyr ikke nødvendigvis at kvaliteten i skole og eldreomsorg primært berøres av dette, som er det som folk oftest tenker på når det gjelder de kommunale tjenestene, men det gjelder gruppen «de svakeste». Vi får flere og flere tegn som tyder på dette. Det jeg av og til synes er litt forbausende i disse debattene om kommunestruktur, er at man ikke skjønner at de store reformene med å flytte ansvaret for de svakeste til kommunene og det å jobbe med det forebyggende arbeidet i kommunene også vil ha betydning for hvordan kommunestrukturen bør være. Vi gir kommunene større ansvar for nettopp tunge og vanskelige oppgaver, og det krever en annen struktur.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Jeg skal forsøke å svare. Jeg er altså ikke uinteressert i noen av de forholdene som representanten Magnhild Meltveit Kleppa tar opp. Det er f.eks. slik at jeg på en konferanse der Magnhild Meltveit Kleppa var til stede i forrige uke, varslet at vi bl.a. kommer med en ny lovregulering for alt interkommunalt samarbeid. Vi hadde ikke brukt tid og krefter på det hvis vi var uinteressert i å etablere muligheter for interkommunalt samarbeid. Derfor gir vi også fra statens side støtte til pilotprosjekter i forbindelse med interkommunalt samarbeid. Derfor ble det også laget en database for gode prosjekter for interkommunalt samarbeid lenge før Senterpartiet faktisk foreslo det. Jeg har lyst til å si at vi bør tenke igjennom hvor mange det egentlig er av oss, innbyggerne i en kommune, som vet så mye om hvordan tilbudet til de svakeste innbyggerne faktisk er. Hvor mange av oss hadde visst hvordan barnevernet fungerer i vår egen kommune, hvis vi ikke hadde vært politikere? Hvor mange hadde visst hvordan psykiatrien fungerer for de svakeste? Hvor mange hadde møtt pårørendegrupper, som nettopp påpeker hvordan situasjonen er? Hvor mange har lest tilsynsrapportene som statens tilsynsmyndigheter har for en del av disse tjenestene, og som faktisk avdekker at her er det et problem? Har man 1 000 innbyggere i en kommune, er det helt naturlig at det er vanskelig å ha bredden i alt dette.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Nå er det statsråden som er til stede. Regjeringen har frivillighet som et grunnleggende prinsipp. Vi har en stor diskusjon knyttet til dette. Jeg savner viljen fra andre partier til å gå inn i en diskusjon i sammenheng med velferdstilbudene og den kvalitet vi klarer å få på disse, i sammenheng med lokaldemokratiet, altså vår evne til å la de viktige oppgavene bli i kommunene fremover, og kommunestørrelse. Jeg synes at det er spørsmål som faktisk går ut over den enkelte kommune. Det går f.eks. ut over større kommuner at små kommuner driver lobbyvirksomhet i Stortinget for å få oppgaver som de er for små til å få, mens større kommuner ser at det for innbyggerne deres ville ha gitt en bedre kjede. Ta f.eks. rusomsorgsreformen, der Regjeringen foreslo å overføre omsorgsdelen til kommunene. Hovedtyngden av rusproblemene ligger i de store byene, hvor kjeden og sammenhengen hadde vært viktig. Vi har også vedtak i Stortinget, bl.a. etter aktivitet fra små kommuner, som innebærer at de sannsynligvis får et dårligere tilbud, fordi kommunestrukturen ikke er slik at de kan påta seg en oppgave.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Det er altså slik at spørsmålet om å frigjøre penger fra kommunesektoren i forbindelse med kommunesammenslåinger er et spørsmål som allerede har vært reist. Hver gang det spørsmålet har blitt tatt opp, har jeg sagt at hvis det frigjøres penger gjennom omfordelinger i inntektssystemet, blir pengene i kommunesektoren. For øvrig har vi laget systemer der det altså går 15 år før det frigjøres midler fra kommunesektoren. Man sitter igjen med mer penger i kommunene ved kommunesammenslutninger. Derfor faller hele påstanden om skattelettelsene på sin egen urimelighet i forhold til dette spørsmålet. Så er det slik at denne regjeringen har prioritert de svakeste gruppene. Vi har prioritert disse ved en barnevernsreform, som gjennomføres med mer penger og en bedre oppfølging av barnevernet, ved en kvalitetsreform som går inn på alle de områdene der det har vært svakheter, og som også avdekker at det er svakheter i kommunesektoren. Vi bruker over 1 milliard kr mer på tunge brukere enn det vi gjorde da denne regjeringen tiltrådte, altså på dem som har behov for flere hjelpefunksjoner og koster mye penger. Vi har videreført og utvidet en opptrapping innenfor psykiatrien. Helseministeren har altså styrt mer inn mot psykiatrien i løpet av året. Det er altså slik at vi fokuserer på de svake gruppene.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
For det første er det slik at Regjeringen har frivillighet som grunnlag for dette, og vi har gående en stor prosess knyttet til det. Samtidig har vi varslet at vi til neste år må komme tilbake med en gjennomgang av sluttfasen av prosessen, altså hvor langt den diskusjonen som går i alle landets kommuner om fremtidig kommunestruktur, er kommet, og bl.a. diskutere de sammenhengene som er knyttet til hva som skjer hvis vi ikke får til strukturendringer – får vi bedre fagmiljø, er det områder av fagmiljøet som blir så sårbare at man må finne andre måter å løse dette på? Her er det bl.a. snakk om å løse opp på generalistkommunespørsmålet, altså at alle kommuner skal drive med det samme, og en del andre sånne temaer kommer. I tillegg er det viktig å se på hvilke incentiver det er økonomisk i denne sammenhengen. Ett av de incentivene som er blitt forbedret de siste årene, er at kommuner nå med samme økonomi de første ti årene sitter igjen med både basis- og regionaltilskuddet. Det betyr at i praksis har de fleste kommuner mer å rutte med. I tillegg er det en nedtrapping over 15 år. Men dette er en diskusjon som Stortinget får ta neste år. Vi gjør ingen endringer for øyeblikket.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Det har noen steder vært en suksess og andre steder ikke en så stor suksess. Jeg tror forventningene om mer gulrøtter har en tendens til å øke. Man regner med at man skal få litt mer enn de forrige fikk. Da blir det en spillsituasjon som faktisk virker negativt for det som hadde vært positivt. Det er ingen tvil om at dette har vært positivt i forhold til den kommunesammenslåingen som nå skjer i Aure/Tustna. Det har vært positivt i forhold til diskusjoner andre steder. Men forventningene om at storsamfunnet f.eks. skal løse alle samferdselsproblemene gjennom kommunesammenslutningsprosjektene, kan vi ikke oppfylle. La meg si én ting: Når jeg er bekymret for kvaliteten, er det rett og slett fordi de svakeste er avhengige av et spisset tilbud. Vi har rapporter som viser at selv om nærheten f.eks. i barnevernet kan være sånn at man vet mer om problemene, er det dessverre ofte sånn at nærhet også medfører lukkede øyne for problemer som kan eksistere. Det innebærer at man ikke tror, fordi man kjenner. Det er vanskelig å sitte nær og gjøre anbefalinger. Det er noen gode interkommunale samarbeidsprosjekter som løser noe av nærhetsproblematikken. Men det går ikke an å ha et barnevern med f.eks. bare en halv stilling, som enkelte kommuner har i dag.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Jeg har lyst til å gjøre oppmerksom på at vi for to år siden gjennomførte en reform hvor vi overførte mer av Kommunaldepartementets arbeid knyttet til det regionale utviklingsarbeidet, også spørsmålet om omstillingsstatus, til fylkeskommunene. Jeg mener at fylkeskommunene ut fra sitt ansvar som regional utviklingsaktør er den beste og nærmeste til å vurdere og avgjøre omstillingsstatus i enkeltkommuner. Det er i henhold til St.meld. nr. 19 for 2001-2002, om oppgavefordeling på regionalt nivå, som på dette punktet etter hvert fikk bred tilslutning fra andre partier i Stortinget. Fylkeskommunen som regional utviklingsaktør er også ansvarlig for å følge opp omstillingskommunene i sin anvendelse av midler. Dette er også den korrekte ansvarsdelingen, som sagt, etter den budsjettstrukturen som vi har vedtatt etter reformen. Fra og med 2003 fikk altså fylkeskommunene et større ansvar for bruken av de distriktspolitiske virkemidlene, og man overførte pengene som Kommunaldepartementet tidligere kontrollerte. Fylkeskommunene skal i samarbeid med det regionale partnerskapet fordele rammer til de operative aktører. Det innebærer at fylkeskommunene i langt større grad enn tidligere kan prioritere geografiske områder som de mener bør få større oppmerksomhet. Denne løsningen er også mindre byråkratisk enn den gamle ordningen, da Kommunal- og regionaldepartementet tildelte omstillingsstatus. Det er altså ikke lenger slik, som det kan synes av spørsmålet, at vi tildeler kommuner omstillingsstatus. Det er en status som gis av fylkeskommuner, ikke av staten. Møre og Romsdal fylke fikk i 2004 75,5 mill. kr over kap. 551 post 60 til regional utvikling. Av dem var 5 mill. kr skjønnsmessig tildelt til omstillinger i fylket. Tilsvarende er 7,5 mill. kr av 2005-tildelingen skjønnsmessig tildelt for å møte omstillingsutfordringene særlig i Vanylven og på Smøla. Det betyr at Møre og Romsdal har fått en prioritering ekstra fordi man har kommuner med omstillingsutfordringer, men det er opp til fylkeskommunen å prioritere hvor mye man vil gi til dette. Møre og Romsdal fylke har vært i dialog med Vanylven kommune om omstillingsutfordringene i kommunen i to–tre år. Vanylven kommune har vist vilje og evne til å møte de omstillingsutfordringene dagens situasjon gir. Kommunen er videre gitt omstillingsstatus av fylket fra og med 2004, noe som vil vare i fire år, ut 2007. Videre er det etablert et lokalt partnerskap med bl.a. Møre og Romsdal fylke og Innovasjon Norge, som arbeider med omstillingsutfordringene i Vanylven. Arbeidet er organisert gjennom etableringen av selskapet Vanylven Vekst. Møre og Romsdal fylke har i 2004 bevilget 1 mill. kr til dette arbeidet, og kommunen tilsvarende. Jeg har fått informasjon om at nærings- og miljøutvalget i Møre og Romsdal fylke vil se nærmere på bevilgningene til omstillingsarbeid i Vanylven kommune i løpet av kort tid.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Nå er det slik at det altså er tildelt penger til fylkeskommunen til omstillingsarbeid, nettopp fordi man har utfordringer i Vanylven. Vi har laget en ansvarsreform hvor man har lagt vekt på det. Når det gjelder Årdal og Høyanger, mener jeg at situasjonen ikke er sammenlignbar, fordi Årdal og Høyanger har større omstillinger, og fordi kommunen utgjør et felles bo- og arbeidsmarked, mens Vanylven kommune nok er en del av et større felles bo- og arbeidsmarked. Har vi gjennomført ansvarsreformen, og har vi gjennomført desentralisering, er det også viktig at vi som er opptatt av å desentralisere, delegere og gi mer makt til regionene og til de lokale kommunene, faktisk også følger opp med å akseptere at det er slik det er. Alternativet til å legge opp til et omstillingsarbeid som skal være i regi av fylkeskommunene, vil være å trekke tilbake en del av de midlene som fylkeskommunen i dag rår over, for at staten skal bidra i omstillingsarbeidet. Jeg tror prinsipielt sett at fylkeskommunen er nærmere og bedre i forhold til å gjøre disse vurderingene.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Jeg skjønner at det å komme i en fase hvor man mister arbeidsplasser, er en vanskelig situasjon for alle kommuner. Hvis alternativene i forhold til annen type arbeid er små i en kommune, er det altså sterkere enn ellers i det felles bo- og arbeidsmarkedet som Vanylven kommune deltar i. La meg si det slik: Vanylven kommune mottar nå – iallfall hvis man fordeler de omstillingsmidlene som vi har gitt ekstra til fylkeskommunen, til Vanylven og Smøla, på grunn av utfordringene der – penger på nivå med det erklærte omstillingskommuner med betydelig større nedgang i arbeidsplasser tidligere har fått av staten. Det er altså programmer, som med de midlene som nå er lagt inn, er på nivå med det omstillingsarbeidet og de bevilgningene som bl.a. har vært gitt til flere finnmarkskommuner for å bygge omstillingskompetanse. Jeg har lyst til å understreke at en ganske viktig del av dette med å bygge omstillingskompetanse er å sørge for å kunne utnytte nye muligheter. Det er bl.a. det disse vekstselskapene som har vært etablert, gjør. I tillegg har man muligheten for at virkemiddelaktørene kan finne ut at det er andre særskilte tiltak som de kan prioritere innenfor sine bevilgninger i det arbeidet de nå har i samarbeid med fylkeskommunen.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Innledningsvis vil jeg få presisere at jeg etter utlendingsloven ikke har anledning til å gripe inn i denne saken, instruere om et gitt resultat eller lage endringer som forutsetter bare å løse en enkelt sak. Saken er fortsatt til behandling i Utlendingsdirektoratet, og det er uheldig, basert på den loven som Stortinget har vedtatt, hvis statsråden skal stå i Stortinget og ha sterke meninger om hvilket utfall en slik sak skal ha. Det vil jeg oppfatte som et brudd på det lovverket som faktisk er vedtatt i denne salen. Men jeg har lyst til å understreke på det mer generelle grunnlaget at saker som dette er meget vanskelige. Det er ikke enkelt å gi et uttømmende svar på hvilke tilfeller som burde kvalifisere for oppholdstillatelse i Norge. Tillatelse om familiegjenforening forutsetter at slektskapsforholdet består over en lang periode. Faller slektskapsforholdet bort, er derfor utgangspunktet at retten til oppholdstillatelse ikke lenger er til stede. Det må imidlertid presiseres at det i regelverket er åpning for å kunne legge vekt på at utlendingens ektefelle har gått bort på en slik tragisk måte, gjennom bestemmelsene om opphold på grunnlag av sterke, menneskelige hensyn. Videre vil vedtak om bortfall av oppholdstillatelse aldri bli truffet uten at berørte utlending blir forhåndsvarslet. Berørte utlending vil alltid gis anledning til å redegjøre for sin situasjon før vedtak fattes. Jeg vil også få lov til å understreke at det er en allmenn oppfatning at det å miste sin tillatelse til å være i Norge tilsvarer det som i spørsmålet formuleres som «å bli utvist». Å bli utvist er noe annet juridisk enn å miste grunnlaget for sin oppholdstillatelse. I denne saken er det spørsmål om oppholdstillatelse og ikke et spørsmål om utvisning. Utvisning er altså noe vi foretar fordi en person begår en kriminell handling eller bryter utlendingsloven ved å være her ulovlig.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Vi tar ansvar for alle forskrifter vi utarbeider og vedtar, også forskrifter vi av og til vedtar fordi Stortinget har vedtatt at vi skal utarbeide dem. Det skjer på utlendingsfeltet innimellom. Men det er spesielt når en sak er til behandling og ikke er sluttbehandlet, på bakgrunn av en lov som eksplisitt sier at statsråden ikke har lov til å gå inn i enkeltsaker for å avgjøre dem. Når jeg da sier at jeg ikke vil gå inn i og si noe om vurderingen av denne enkeltsaken, er det fordi saken er til behandling. Det finnes et skjønnsrom som må vurderes ut fra det handlingsrommet som utlendingsforvaltningen har, og det er vidt. Det er en av grunnene til at jeg har fremmet en lovforslagsendring som ligger i Stortinget, hvor vi skal ha en mulighet til på generelt grunnlag å kunne instruere – ikke i enkeltsaker, men om type behandling. Jeg har lyst til å minne om at utlendingsloven er spesiell i den forstand at det eksplisitt er slik at statsråden ikke skal gå inn i enkeltsaker.
Erna Solberg (Høyre), 2005-01-19:
Av respekt for norsk lovgivning, Stortingets lovgivning, kan jeg ikke svare på innholdet i en enkeltsak som er til behandling i utlendingsforvaltningen. Det ville være å bryte norsk lov, og det har jeg ikke tenkt å gjøre, verken utenfor eller på denne talerstolen.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2005-01-19:
Jeg oppfatter statsråden dit hen at hun mener at Regjeringen nå arbeider godt og skal arbeide godt med dette problemet med utsendelse av asylsøkere med åpenbart grunnløse søknader, som f.eks. mange somaliske asylsøkere utgjør for tiden for norske myndigheter. Det egentlige problemet er likevel at det er kommet altfor mange asylsøkere til Norge under falskt flagg som asylsøkere, mens de egentlig er økonomiske flyktninger og velferdsflyktninger. Slik både jeg og Fremskrittspartiet ser det, har ikke Regjeringen på langt nær gjort nok for å motvirke at det har kommet og stadig kommer nye asylsøkere fra en rekke land, som f.eks. fra Somalia, til Norge. Det er jo det som er problemet. Vi er kjent med det problemet som somaliske asylsøkere har utgjort nå en stund. Men hva har egentlig Regjeringen gjort rent konkret for å forebygge, forhindre og stoppe, eller for å redusere dette betydelige problemet som ligger i at det har kommet så mange nettopp somaliske asylsøkere til Norge? Er statsråden fornøyd med Regjeringens innsats på dette området?
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2005-01-19:
Det er viktig at de som får avslag og ikke skal være her i landet, blir returnert. Derfor blir det helt uforståelig, det vi forrige uke ble kjent med, at en asylsøker har blitt transportert ut og kommet tilbake hel fem ganger. Han har fått ny søknad fremmet og nytt opphold i mottak med de rettigheter som det innebærer. Mitt spørsmål til statsråden er: Mener statsråden at dette overhodet skal kunne være mulig, spesielt nå etter at vi har fått 24-timersregelen, og at man kan behandle en søknad innen 24 timer? Hva er det som svikter i systemet?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-01-19:
Retur ved avslag snarast råd der det er mogeleg. Det er ein politikk som Senterpartiet støttar. Vi meiner at det er heilt nødvendig å setja søkjelyset på dei flyktningane som har fått avslag, og som ikkje kan returnerast, som statsråden nettopp har orientert om. Kor lenge skal Regjeringa lata vera å ta det ansvaret som staten openbert har for denne gruppa? Slik som det er no, er dei blitt sende på gata frå 1. januar i fjor, overlétne til tilfeldigheitene, til kommunane, til naudhjelp. Eigentleg motstrevande frå Regjeringa har dei opna for naudhjelp. Her kan det vera snakk om permanente mottak. Her kan det vera snakk om å be kommunane ta ansvar, men òg å stilla opp med nødvendige midlar. Dagens situasjon er ikkje haldbar.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-01-19:
Eg skal få stilla eit spørsmål til kommunal- og regionalministeren. Meiner statsråden verkeleg at det er storleiken på kommunane som i dag er avgjerande for om ein har eit godt tenestetilbod eller ikkje? Eg spør fordi statsråden i førre veke sende ut ei pressemelding med overskrifta: «Færre kommuner gir bedre tjenester» Eg vil minna om at det er stikk i strid med undersøkingar som fortel at innbyggjarane i mindre kommunar meiner at dei har dei beste tilboda, og at det der er ein heilt annan nærleik mellom folkevalde og innbyggjarane og dermed større moglegheit til å påverka tenestetilbodet. Statsråden seier i same meldinga at små kommunar har problem med å rekruttera fagfolk. Kan ho dokumentera det? Er det ikkje fyrst og fremst kommuneøkonomien som gjer at kommunane i dag ikkje kan tilsetja nødvendig fagpersonell, og at fleire og fleire òg peiker på interkommunalt samarbeid for å løysa akkurat det problemet?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-01-19:
Eg må spørja statsråden kven ho meiner er best kvalifisert til å vurdera kva som er eit godt tilbod. Er det innbyggjarane i kommunane som gir råd til sine lokale folkevalde? Eller er det stortingsrepresentantar og statsrådar? Det er eit faktum at dei 100 minste kommunane bruker 5 pst. av rammeoverføringane. Det er òg eit faktum at mange av dei finn ei løysing når det gjeld ansvaret for spesialkompetanse, gjennom interkommunalt samarbeid. Statsråden vil på den eine sida overlata meir av ansvaret til lokale folkevalde, men ho er uinteressert i at dei løyser oppgåvene gjennom interkommunalt samarbeid. Ho vil tvinga kommunane til samanslåing. Ho er uinteressert i kva innbyggjarane måtte meina om det. Eg ser Høgres programkomite følgjer opp det statsråden tidlegare ha sagt: Her må det tvang til.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-01-19:
Berre for ordens skyld: Statsråden oppfatta spørsmålet: kven ho meiner er best eigna.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-01-19:
Eg skal få stilla følgjande spørsmål til helse- og omsorgsministeren: «Pårørendesenteret i Stavanger vert etter eit fireårig prøveprosjekt vidareført som ei stifting med både offentlege og private eigarar. Senteret har erfaringar og kompetanse som bør passa godt inn i Regjeringa si varsla tenking. Senteret bør difor stimulerast til å systematisera erfaringane sine gjennom utarbeiding av ein modell som kan møta pårørande innan rus, psykiatri og speleavhengigheit utover det behandlingsinstitusjonane har høve til. Vil statsråden medverka til at fleire kommunar får del i desse erfaringane?» – Eg må få gjera merksam på at eg i innleiinga burde ha skrive at senteret er ein stiftelse basert på frivilligheit, men med driftsavtale frå det offentlege.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-01-19:
Eg vil fyrst seia takk for eit positivt svar. Senterpartiet har følgt senteret i Stavanger frå det starta som eit prøveprosjekt under Bondevik I-regjeringa til det no er etablert som ein stiftelse med ein permanent driftsavtale. Vi ser at både Stavanger og Sandnes har gått inn, og òg Sola i fjor. Ein arbeider med avtalar med fleire kommunar, og det er rett, som statsråden seier, at òg Helse Vest er inne. Eg har sjølv møtt pårørande som har fått hjelp ved dette senteret, og som er veldig godt fornøgde. Eg har òg registrert at det er andre kommunar som no tek kontakt med Pårørendesenteret i Stavanger for å få råd i forhold til liknande opplegg i eigen kommune. Kva tidsaspekt har statsråden for den tiltaksplanen han skisserer?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-01-19:
Det er jo ikkje så sjeldan at både Senterpartiet og andre parti finn grunn til å gi korreks til Regjeringa og be dei få opp farten, styrkja innsatsen, osv. på dette feltet. Så er det ei glede for meg å gi ros til helseministeren fordi han er oppteken nettopp av eit felt som eg trur det er svært viktig å styrkja. Det han her skisserer, høyrest veldig bra ut. Når eg tek opp dette, er det fordi eg veit at her er det kompetanse. Her er det erfaring, og her er det eit påtrykk frå andre kommunar. Då trur eg det ville ha vore meir ryddig både for dei kommunane, for dette senteret og ikkje minst for ein statsråd som er oppteken av dette feltet, at det blir utarbeidd ein god modell som andre kan bruka. Så er det slik at det hender jo at direktoratet blir bedt om å utarbeida planar, og så blir dei ikkje godt nok følgde opp, jf. beinskjørheitsplanen. Men eg forstår det no slik at dette har statsråden sjølv hand om, og han vil syta for nødvendig framdrift.