Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-01-30:
En rovdyrdebatt kan spenne fra den ene ytterligheten til den andre. Noen ønsker ubegrenset med rovdyr i Norge, mens andre helst så de var borte fra norsk jord. For Fremskrittspartiet handler dette om livskvalitet for dem som blir berørt av våre store rovdyr – en livskvalitet som består av forskjellige ting for den enkelte av oss. Men i hovedsak inneholder ordet «livskvalitet» trygghet for å kunne bo og leve i distriktene samt ha mulighet til å leve med og av det naturen kan gi. I ca. 100 år har vi hatt en begrenset rovdyrstamme som har levd uten altfor store komplikasjoner med mennesker. Men i de siste årene har antallet dyr økt betraktelig, slik at mange i dag opplever dem som en ren trussel for en videre eksistens av våre distrikter. Mange hevder at det nå er rovdyrene eller menneskene man må ta et valg mellom. Når man fra kjøkkenvinduet sitt i nord i Hedmark kan filme åtte ulver samtidig, må vel de aller fleste av oss være enige i at det ikke bare er positivt spennende å bo der, men at man også føler redsel – redsel for å la sine barn leke ute, redsel for selv å være ute, redsel for å bevege seg i naturen, redsel for å høste av det naturen kan gi. Det er en umulighet å ha bufe som hel- eller attåtnæring eller å tilby naturen som rekreasjonsområde med f.eks. jakt på elg og rådyr. Disse momentene samt mange flere gjør rovdyrsaken til et spørsmål om våre distrikter som blir berørt av rovdyr, skal kunne bestå, eller om de etter hvert blir tømt for fastboende og kun blir feriesteder noen uker i året. Mange forståsegpåere hevder at de såkalte rovdyrsonene vil kunne begrense og redusere rovdyrenes skadevirkninger. Men for de menneskene som lever i disse sonene, vil hverdagen fortone seg helt håpløs. Når ulver snuser på gjerdet rundt barnehagen, må de fleste kunne skjønne at mange foreldre har svært liten lyst til å ha sitt barn der. I de områder som sonene er foreslått i, er det også ofte begrenset med tilbud om arbeidsplasser. Derfor er det naturen kan tilby, av stor betydning for å kunne skaffe seg en inntekt. For mange er derfor det å ha bufe som en attåtnæring en nødvendighet for å kunne få en inntekt å leve av, slik at man også i fortsettelsen skal kunne leve her med sin familie. For dem som har satset helt på denne næringen, er det svært vanskelig å kunne omgjøre denne investeringen, og man vil kunne stå på bar bakke etter en kort tid. Det har også i den senere tid skjedd mye positivt innenfor landbruket når det gjelder å tilpasse seg samfunnet for øvrig. Her kan nevnes at noen har satset på opplevelser og jaktturer med alt fra full til enkel service. Men når rovdyrene først har tatt bufe, er det kort vei til bl.a. elg og rådyr, og det blir da lite å ha opplevelsesturer på. Svært mange jegere har også mistet sin jakthund og følgesvenn, og dermed også på denne måten fått redusert sin livskvalitet og sitt inntektspotensial. Det har også blitt registrert flere og flere mennesker med psykiske problemer på grunn av rovdyrenes herjinger og den uro dette medfører. Det viser seg at stadig flere, også enkeltpersoner og organisasjoner, etter hvert har blitt mer og mer skeptiske til kjerneområdemodellen eller de såkalte soner. Kjerneområdet for jerv er et godt eksempel på at forvaltningen ikke har maktet å følge opp Stortingets todelte forvaltningsprofil, med det resultat at jerv i løpet av en treårsperiode har spredd seg til store deler av Sør-Norge. Og her er vi ved problemets kjerne. Fremskrittspartiet vil også minne om at kjerneområdemodellen ble innført uten at det var foretatt noen konsekvensutredning. Stortinget hadde den gang svært liten oversikt over hva konsekvensene ville kunne bli ved en slik forvaltning. Det er vel ingen hemmelighet at dette har fungert svært dårlig. Det sier seg selv at f.eks. ulven, som kan bevege seg mange mil i løpet av et døgn, selvfølgelig går dit matfatet er, når den siste sau, rådyr og elg er oppspist der den befinner seg. Dermed har og får en grense på et kart svært liten betydning. Dette vil si, noe humoristisk i denne sak, at rovviltet har vist svært liten interesse og evne til å oppfatte de signaler som samfunnets miljøarkitekter har gitt, og rovdyra gir i praksis blaffen i disse kjernområders grenser. Rovviltet følger maten, så enkelt er det. Da hjelper det svært lite å ta sauen ut av kjerneområdene; ulven flytter selvfølgelig etter. Mat må den ha. Derfor må modellen med kjerneområder avvikles snarest og erstattes med generelle tiltak for bestandssikring av norske rovdyr, noe vi er forpliktet til i henhold til Bern-konvensjonen. Men det er ikke dermed sagt fra Fremskrittspartiets side at Norge skal ta hele dette ansvaret alene. Noen hevder at ulven er utryddingstruet. Dette er feil. På verdensbasis er det flere hundre tusen ulver, og noen få fra eller til i Norge skulle dermed ikke være av så stor betydning for vår fauna. Det må til mer samarbeid med våre naboland.