Ivar Kristiansen (Høyre), 2004-03-09:
Selv om enkelte i denne debatten gjør iherdige forsøk på å beskrive en bedrøvelig utvikling, føler jeg at man egentlig ender på relativt stor enighet i denne debatten, om de utviklingstrekk vi står foran. Så er det vel helt normalt at noen ønsker å strekke ambisjonsnivået noe lenger enn andre. På dette området skiller ikke denne debatten seg ut fra andre debatter. Det er for så vidt ikke så veldig overraskende å se hvem som har havnet i klasse med hverandre. I likhet med andre vil jeg gi honnør til saksordføreren for hans arbeid med denne saken. Samtidig vil jeg også gi honnør for det samarbeidet som regjeringspartiene har hatt med Arbeiderpartiet i denne saken, hvor jeg føler at man har landet på en særdeles ansvarlig og dog også fremtidsrettet holdning til utviklingen innenfor bredbåndsmarkedet. Jeg tror det er vel verdt å være klar over at vi i Norge i dag har tilgjengelig teknologi som kan gi hastigheter på kobbernettet på minimum 15 Mbit/s. At man gjør forsøk på å beskrive dette som såkalt smalbånd, tror jeg de som har fulgt de siste måneders utvikling, vil stille seg meget spørrende til. Den utviklingen vi ser i Norge, defineres, tror jeg, i ettertid som svært kostnadseffektiv. Det er en svært effektiv utbygging vi har sett. Det har ikke vært den ideelle målsetting som man gjerne politisk ønsker seg, men det er en oppnåelig modell man har nådd frem til, som harmoniserer godt med den etterspørselen vi ser etter slike tilbud og tjenester i dag. Da blir det etter min oppfatning litt søkt i det topografisk grisgrendt befolkede Norge å sammenligne seg med hvilket som helst annet land. Noen velger i denne debatten å sammenligne landet vårt med Sverige, som har fulgt andre råd enn de fleste OECD-landene gjør. Men vi ser at på tross av at den svenske stat har pløyd ned milliardbeløp i fibernett, er altså etterspørselen og tilknytningsgraden i Norge i ferd med å ta igjen det svenske systemet. Da blir sammenligningen med Sverige – enten det er svenske skiløpere eller skihoppere, eller det er treski eller andre former for ski –nesten på lik linje som med svenske skihoppere, det blir en rask landing oppe på kulen i denne debatten. Hvis man skal følge de råd som opposisjonen gir, er det en statligfisering av ansvar og politikkutforming som jeg synes de siste to-tre-fire års utvikling har dokumentert ikke er veien å gå videre. Vi har i Norge i dag nesten det beste som finnes av teknologi og kunnskap på dette området. Vi har ca. 150-160 profesjonelle aktører som har gått den såkalte kommersielle veien i front, og vi bør ikke ha som politisk ambisjon å skulle begrense tempoet deres. Dette har gitt resultater. Jeg er på linje med alle andre som har sagt at de store utfordringene vi har foran oss, selvfølgelig er de områdene som ikke har den store kommersielle interessen, altså Rest-Norge, om man vil. Der føler jeg at vi må legge bredsiden til og legge de offentlige, statlige ressursene til grunn, både når det gjelder utbygging av teknologi, og når det gjelder å styrke innhold og etterspørsel, som egentlig er den viktige delen av det vi har til behandling i dag. Jeg tror at man gjerne kunne ha satt i gang et samarbeid med våre nabonasjoner, de øvrige arktiske nasjoner, for å se på de områdene innenfor landet Norge og også i våre naboland som vil slite med de siste tilknytningsgradene og -formene. Vi må i Norge gjerne ta initiativ til å inngå et samarbeidsprosjekt med andre arktiske land om den befolkningen som man i dag ikke har kommersiell mulighet til å nå. I et slikt samarbeidsprosjekt kunne man fra norsk side gjerne gå i front for at ikke befolkningen i disse områdene, enten det er urbefolkning eller andre, også på dette området blir de som over år blir hengende etter alle, alle andre.