trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Som jeg sa i innlegget mitt, er jeg positiv til ansattes medeierskap i bedrifter. Det jeg er litt mer tvilende til, er om en på død og liv – unnskyld uttrykket – skal bruke skattestimulans for å få det til. Som representanten Gundersen sa i sitt innlegg, under henvisning til Veidekke, har dette grodd fram. Han sa «mer til tross for enn på grunn av» skattefradraget, selv om jeg selvsagt ser at aksjerabatten har en viss virkning. Jeg har ingen ting imot å komme bredere tilbake til Stortinget for å diskutere eierskap i en litt større sammenheng. Vi får se om vi finner en egnet måte å gjøre det på. Men jeg tror nok at det er en del andre sider også som er positive for at folk føler samhørighet til bedriften, som ikke bare er knyttet opp mot medeierskapet, men også det faktum at en har lovfestet rett til styrerepresentasjon, at du ser at ditt arbeid blir verdsatt på en god måte(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Hvis en skal trekke den historiske linjen, er det nok en grunn til at det har vært en viss diskusjon om det er arbeid eller om det er kapital som skal ligge til grunn for innflytelsen. Vi har ment – og det var også bakgrunnen for de forslag som i sin tid ble behandlet i Stortinget – at det er arbeid som skulle være hovedgrunnlaget for innflytelse for de ansatte, for medeierskapet i seg selv ville antakeligvis bli av et så begrenset omfang at en ville ha liten innflytelse i de styrende organer. Men det er en del av den historiske diskusjonen. At Arbeiderpartiet på en måte skal bremse utviklingen av de ansattes innflytelse, er vel en mild historieomskriving. Ellers – og som jeg ga som svar på den forrige replikken – er det klart at vi vil komme til Stortinget med en vurdering av det som står i Soria Moria II. Da vil vi også for ordens skyld ha med ordene «samvirke og»(presidenten klubber)(Presidenten klubber.) Så får vi gjort det på en ordentlig måte. (presidenten klubber) (Presidenten klubber.)
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Det er vel ingen overraskelse at finansministeren er opptatt av skattesystemets struktur. Og når det for så vidt gjelder enten det å innføre nye ordninger eller det å utvide eksisterende ordning, kan det bidra til å uthule skattegrunnlaget. Det er den ryggmarksrefleksen, tror jeg, som ligger der. Det er en av begrunnelsene for at vi også vil vurdere dette KLAS-forslaget i sammenheng med evalueringen av skattereformen. – Nå anser jeg meg for å være ganske flink, for nå hadde jeg et halvt minutt igjen da svaret ble avsluttet.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Hvis en eventuelt utvider eller øker ordninger som er i skattesystemet, har det sine sider med tanke på skattegrunnlaget. Men det er klart at det også har sine sider hvis en skulle velge å gi skattelettelse – for å bruke det uttrykket – med tanke på om dette var det riktige punktet å gi skattelettelse på. Jeg vil f.eks. minne om at denne regjeringen har foreslått og fått vedtatt betydelige lettelser i formuesbeskatningen, som nok også vil ha en viss betydning for eierskap. I hvert fall kan en nok ikke for dem som er i en formuesposisjon, med bred penn si at vi er imot ethvert forslag som går på å lette beskatningen av kapital.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
For å avslutte den historiske runden var det veldig gledelig at da det nevnte grunnlovsforslaget ble behandlet 5. mai 1980, var det enstemmighet i Stortinget. Det er veldig bra. Det betyr på en måte at det som skal befeste hovedregelen for de ansattes medbestemmelse, er gjennom aksjeloven og de paragrafer som står der. Så er det slik at det er jo ikke noe forbud mot privat medeierskap eller de ansattes medeierskap. En vil finne eksempler på mange bedrifter der dette medeierskapet går langt utover det som gis gjennom aksjerabatten. Men som jeg har sagt tidligere, vil vi komme tilbake til Stortinget med en vurdering, selvsagt, og med drøftinger av forslag og uttalelser og det som står i Soria Moria II-erklæringen. En mulig anledning til å komme tilbake til det er f.eks. i forbindelse med vurderingen av KLAS-forslaget, som også er inntatt i diskusjonen og i innstillingen.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Jeg tror det er viktig først å slå fast at både undertegnede og interpellanten ser ut til å være rimelig enige om hovedpoenget, og det er at det er en sammenheng mellom måten vi har valgt å organisere velferdsmodellen på, og folks behov for eller ønske om å spare. Det tror jeg er en grunnleggende enighet som det er viktig å ha med seg. Men så kan en jo spare til ulike formål. Velferdsmodellen dekker i all hovedsak den grunnleggende sosiale tryggheten knyttet opp mot pensjon og mot inntektsbortfall ved ledighet og sykdom, men det er klart at det også er viktig å kunne spare i andre sammenhenger til mer kortsiktig forbruk. Det er godt å ha noe å gå på hvis det er ting som må gjenanskaffes – for å bruke det uttrykket – privat, enten det er inventar eller andre ting. Så det er viktig at en er enige om den grunnleggende ideen om at velferdsmodellens organisering har stor betydning. Pensjonsforliket er viktig. Det er en av de viktigste sakene Stortinget har behandlet de siste årene. Som en del av dette pensjonsforliket ligger da denne nye ordningen som kom fra 2008, og som kom til erstatning for den gamle IPA-ordningen når det gjelder sparing til pensjon. Som jeg var inne på i innlegget mitt, knytter en betydelig del av sparingen i Norge seg opp mot eierskap i bolig. I Norge er husholdningenes eierandel av boliger på over 80 pst. Dette er veldig høyt i internasjonal sammenheng, for ifølge OECDs tall er selveierandelen i Norden i gjennomsnitt på mellom 55 og 60 pst., noe lavere i andre land på kontinentet i Europa. Det betyr at folks sparing i boligkapital – vi plasserer nok mesteparten av sparingen vår i boligkapital – er veldig stor i Norge, og ifølge beregninger som Norges Bank har gjort, utgjorde husholdningenes samlede boligformue om lag 4 004 milliarder kr i annet kvartal 2009. Det er betydelig mer enn det som for tiden er saldoen i Statens pensjonsfond utland. Så jeg tror at en nå også må se boligsparingen i sammenheng med det som har vært et hovedtema så langt i interpellasjonen. Når det gjelder BSU-ordningen, får vi komme tilbake til den der den hører hjemme, nemlig i budsjettsammenheng.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Jeg vil også få lov til å takke for debatten. Jeg synes at interpellasjonsdebatter er ganske artige fordi man da har en litt friere dagsorden – litt pluss/minus selvsagt – i forhold til det å kunne utveksle meninger, som er mye av poenget ved å drive politikk. Så skal en jo bestemme seg for ting også, som er et annet poeng ved å drive politikk. Jeg synes det er viktig å understreke – som jeg sa i stad – at det er rimelig stor enighet om velferdsmodellen. Det er bra. På den ene siden kan jo det medvirke til at det blir behov for mindre privat sparing på makronivå. Samtidig er det også slik at det at staten sparer for oss på mange områder, gjør at noen av oss, som har rimelig bra inntekt, egentlig får større evne til å spare. Så det er på en måte to sider her som det er viktig å ha med seg. Det er også slik, og det har blitt gjentatt i denne debatten, at det er bred enighet om at staten skal fortsette å ha høy sparing, ikke minst for å kunne møte de store utfordringer vi særlig ser i forbindelse med aldringen av befolkningen, som kommer senere. Jeg tror også det er en annen side ved det som er viktig, men som vi kan komme tilbake til i andre sammenhenger, nemlig at gode velferdsordninger som er finansiert gjennom fellesskapet, også isolert sett kan bidra til at vi får en lavere kostnadsvekst i samfunnet enn det vi ellers ville hatt, og det er viktig for verdiskapingen i samfunnet. Så er det selvsagt en balanse mellom forbruk på den ene siden og sparing på den andre siden. Det å ha en rimelig vekst i det private forbruket er bra for økonomien, men så kan en alltid stille spørsmål ved hva som er rimelig vekst i det private forbruket, og hva som er forbruk som er i overkant av det en burde ha. Her finnes det jo ulike måter å dempe det private forbruket på uten at jeg skal gå i detalj. Jeg tror at noe av det viktigste vi kan bidra med for å stimulere til sparing generelt sett, er at vi holder orden i økonomien, at vi klarer å holde lav inflasjon i samfunnet, og at folk har en trygghet for at vi som er politikere, har orden i sysakene. BSU, sparebeløp og grenser er slike ting som hører hjemme i budsjettsammenheng, og det er naturlig å vurdere det i den sammenhengen. Så vil jeg bare avslutte med det som både representanten Syversen og representanten Sanner har vært inne på, at det er noen viktige verdier som vi bør føre videre til våre barn. Nøkternhet og sparsommelighet er to slike verdier. Jeg kan forsikre presidenten om at det er ikke helt enkelt, men jeg gjør det beste jeg kan for å få det til!
Jan Tore Sanner (Høyre), 2010-04-19:
Finansministerens innlegg var preget av mye nostalgi. Det er kanskje ikke så rart, for Arbeiderpartiet og arbeiderbevegelsen har bygd mye av sin eksistens på motsetningsforholdet mellom arbeid og kapital. Selve ideen bak det å gjøre flere medarbeidere til medeiere er bl.a. å bygge ned motsetningsforholdet og legge grunnlaget for det moderne arbeidsliv. Det er kanskje heller ikke så rart at det er Arbeiderpartiet som har bremset, mens vi i flere sammenhenger har sett at både SV og – som vi hørte nå i salen – Senterpartiet ivrer for at man skal stimulere flere til å kunne bli medeiere i egen bedrift. Derfor har også de tre regjeringspartiene i Soria Moria-erklæringen skrevet: «Regjeringen vil bidra til økt eierskap basert på(…) bedrifter eiet av de ansatte» – med andre ord ikke styrerepresentasjon, men eierskap. Hvordan vil finansministeren fremme dette? (…)
Jan Tore Sanner (Høyre), 2010-04-19:
La meg starte med å gi en anerkjennelse for den rollen som finansministerens parti historisk har spilt med tanke på å gi ansatte større innflytelse. I dag foreligger det ingen forslag fra noen partier når det gjelder å begrense den innflytelsen gjennom styret. Det vi nå diskuterer, er om man skal ta denne innflytelsen ett skritt videre, nemlig ved å la de ansatte også bli medeiere og på den måten få innflytelse. Flere talere har vært inne på hvordan det er belagt både nasjonalt og internasjonalt – hvilke positive effekter det har. Det vi diskuterer, er hvordan man kan bringe dette videre, også sett i lys av at vi i dag har en annen type arbeidsliv enn det vi hadde for 20, 30 og 40 år siden, gjennom mer kunnskapsbedrifter, hvor dette er et godt virkemiddel. Så la meg da gjenta spørsmålet, men ta med hele setningen fra Soria Moria-erklæringen, for der står det: «Regjeringen vil bidra til økt eierskap basert på samvirke og bedrifter eiet av de ansatte.» Med andre ord: Det er tydelig lagt vekt på at man skal bidra til økt eierskap gjennom bedrifter eiet av de ansatte. Hvordan kan dette gjøres, ifølge finansministeren?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2010-04-19:
Jeg legger merke til at finansministeren når han skal forklare den lave private sparingen i Norge, viser til den velferdsmodellen vi har valgt. Men la oss se på andre land i Europa og Skandinavia som også har en i hovedsak offentlig finansiert velferdsmodell. I Norge utgjorde netto privat sparing kun 20 pst. av BNP i 2007. I land som Danmark og Sverige utgjør den private sparingen over 100 pst. av BNP, og i Nederland nesten 200 pst. Med andre ord: Det er ikke entydig slik at land som har en offentlig finansiert velferd, har lav privat sparing. Jeg tror heller at mye av forklaringen ligger i at i Norge sparer staten mye, og så slår de fleste seg til ro med at ja vel, da tas vi vare på i alderdommen og vi vil kunne opprettholde vår levestandard gjennom den offentlige sparingen. Men både finansministeren og jeg vet at for de aller fleste vil man ikke kunne opprettholde levestandarden gjennom folketrygden og gjennom tjenestepensjonen. For de aller fleste vil det være nødvendig å spare noe privat ved siden av. Så begynner retorikken fra Kristin Halvorsen å slå igjennom, om at den gamle IPA-ordningen var for de rike. Men ærlig talt, det er jo ikke slik at de rike i Norge sparer i IPA eller IPS, eller hva man velger å kalle det, og setter av 15 000, 20 000 eller 30 000 kr pr. måned. Fakta viste at det var vanlige folk som sparte i disse pensjonsordningene, og at det var vanlige folk som oppfattet det som et tillitsbrudd da Regjeringen med et pennestrøk fjernet skattefradraget for private pensjonsordninger. Så jeg er forundret over hvor lett egentlig finansministeren tar på de langsiktige utfordringene. Jeg har – som jeg var inne på i mitt hovedinnlegg – over tid registrert at finansministeren legger stor vekt på at staten skal spare og være langsiktig. Jeg kunne ha ønsket meg et noe større engasjement også i forhold til hvordan samfunnet kan motivere private og husholdningene og familiene til å spare mer, fordi sparing fremmer positive verdier i samfunnet, både nøkternhet, personlig ansvar og langsiktighet. Derfor mener jeg at vi som samfunn bør stimulere flere til langsiktig sparing, slik den private pensjonssparingen er.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2010-04-19:
La meg starte med å takke for en interessant debatt, som jeg, i likhet med andre, mener tydeliggjør en del forskjeller i politikken. La meg så svare på noen av de problemstillingene som tas opp. Først til Tybring-Gjedde om Statens pensjonsfond utland. Jeg mener at det er helt riktig og nødvendig å spare i Statens pensjonsfond utland, og vi bør spare mer. Oljeinntektene er en formue som konverteres fra olje til kapital. Den skal komme flere generasjoner til gode, derfor er handlingsregelen både riktig og nødvendig. Så til SVs åpenbare behov for å finne ut hvorfor Høyre har så sterkt engasjement når det gjelder privat sparing, hvor det kommer opp en masse ideer om at vi skal tilgodese de rike osv. Jeg vil anbefale representanten av og til å lytte til hva som sies, for jeg snakket om å fremme positive verdier i samfunnet. Jeg mener at sparing fremmer personlig ansvar, nøkternhet og langsiktighet og maktspredning i samfunnet. Det er de verdiene jeg er opptatt av å fremme, ikke nødvendigvis hvor mye penger dette dreier seg om i kroner og øre. Ellers konstaterer jeg med glede at vi kan være uenige med Per Olaf Lundteigen om mye, men vi er åpenbart enige om viktigheten av å stimulere til boligsparing for ungdom. Jeg registrerer også at de tre regjeringspartiene er veldig deskriptive i debatten. Man beskriver hvordan situasjonen er, og gir i veldig liten grad uttrykk for hvordan man mener at det bør være. Det kan jo være et uttrykk for at man er tilfreds med situasjonen. Man bare konstaterer at i Norge er det helt naturlig at vi sparer mindre. Man viser til velferdsmodellen vår, og til at vi sparer mye i bolig, og konkluderer med at det er helt naturlig at vi i Norge sparer mindre. Ja, det er kanskje ikke så rart at vi i Norge sparer mindre, men så er jo spørsmålet til oss som politikere: Er vi tilfreds med en slik situasjon? Eller bør vi som politikere, i et overflodssamfunn som det norske, motivere husholdningene, familiene og enkeltmennesker til å spare mer? Jeg mener det siste. Det er kanskje ikke nødvendigvis et liberalistisk utgangspunkt, men det er et konservativt utgangspunkt: at det er noen verdier det er viktig å motivere til i samfunnet vårt. Og da er sparing noe som er positivt, fordi det fremmer det personlige ansvaret. Så kan man like eller ikke like virkemidlet, men skattestimulans vil være et virkemiddel for å få dette til, i tillegg til hvilke signaler vi gir som politikere. Det er klart at hvis finansministeren og ledende politikere står og sier at det er helt naturlig at vi sparer mindre, fordi staten kommer til å dekke opp alt, ja, så blir det heller ikke noe mer privat sparing. Vi bør som politikere også vise et lederansvar og motivere folk til å spare mer.
Svein Flåtten (Høyre), 2010-04-19:
Finansministeren har gitt en interessant manuduksjon om forholdet mellom kapitalen og arbeidskraften fra 1880-årene og fremover. Etter hans syn endte dette på 1970–80-tallet med reglene om medbestemmelse i aksjeloven osv. Men vi er i 2010. Den kraften som satt i folks hender i den tiden som Sigbjørn Johnsen beskriver, sitter nå i folks hoder, og det er noe ganske annet. Nettopp derfor er dette et veldig viktig forslag. Det er underlig å høre finansministeren si at eierskap ikke gir virkelig innflytelse, at det bare er medbestemmelsen gjennom annen lovgivning som gir det, mens man samtidig mener at dette er positivt for det folk yter i bedriftene. Jeg aner at man her har vanskeligheter med å finne gode nok argumenter for at dette ikke skulle være et positivt forslag. Jeg må også si til det som nevnes i brevet fra finansministeren til komiteen, om at dette er administrativt vanskelig, at det er det slett ikke. Det er akkurat like administrativt vanskelig som den ordningen man har i dag. Og det er ikke noe mer administrativt vanskelig for skatteetaten enn alle bilordningene, enn alle telefonordningene, enn alle ordningene som representantene i denne salen må forholde seg til hver eneste gang de har vært ute og reist – slett ikke noe vanskeligere. Og så havner man i en diskusjon om brede skattegrunnlag osv. Hvis det var så viktig, burde man jo egentlig foreslå å fjerne hele ordningen. Så bare et par ord til SVs representant, som snakker om politisk ryggrad fra Høyre i forhold til ikke å uthule det som var i skatteforliket. I den forbindelse er han faktisk så fri at han begynner å snakke om forskjeller og om fattigdom. Å snakke om politisk ryggrad i denne sal og om fattigdom etter å ha sittet med regjering i fem år synes jeg man skal passe seg for. Så bare til representanten Lundteigen, som jeg egentlig oppfatter er enig med Høyre i at man bør ha dette medeierskapet: Han flykter inn i noe han kaller «plikter» i forbindelse med det å eie. Ja, men forslaget ber bare om en vurdering. Hvis man ville som medlem av et av regjeringspartiene, kunne man utmerket godt påvirket at det f.eks. kom opp bindingstider i et forslag som kom til Stortinget, men jeg konstaterer at det kommer ikke.
Svein Flåtten (Høyre), 2010-04-19:
Det er med en viss ærefrykt en tilnærmer seg denne debatten mellom Møre og Romsdalsbenken og Trøndelagsbenken. Men det kan kanskje være greit med en stemme litt utenfra. Selv om jeg ikke er fra Møre og Romsdal, har jeg også vært med på denne komitéreisen som mange har snakket om. Det har ikke vært noen mangel på bekymringer fra benken i dag, bortsett fra hvordan det går i fotballen. Det var heller ingen mangel på bekymringer da vi møtte verftsindustrien og leverandørindustrien i Møre og Romsdal i begynnelsen av forrige uke. Det som undrer meg litt når jeg lytter til for så vidt både statsråden og andre talere fra regjeringspartiene, er at man snakker som om verftsindustrien i den moderne verden bare er å bygge båter, at vi kan telle opp ordrenumrene på hvor mange båter som er bygget. Slik er det jo ikke. Verftsindustrien er en betydelig leverandør til olje- og gassindustrien. I disse dager bør det ikke være usagt at vi som politikere riktignok ikke kan gjøre noe med markedet, men det gjør ikke noe å sende noen tanker til det som foregår rundt Lofoten og Vesterålen, for det er nemlig det næringen venter på – ikke at områdene åpnes over natten, men at man i hvert fall kan få tatt en avgjørelse. Jeg tror faktisk, selv om avgjørelsen blir negativ, det er viktig at man bestemmer seg, for næringslivet er slik at de trenger avgjørelser. Hvis man har en regjering som sier at nei, vi skal ikke gjøre noe med dette, vi skal ikke øke aktiviteten der, forholder de seg til det og prøver å finne andre markeder. Et annet innspill som vi fikk, er å ta vare på kompetansen. Det er vel det som representanten Botten kaller «å holde hjulene i gang på en framtidsrettet måte». Da er det viktig at dette ikke bare skjer på de tradisjonelle måtene gjennom Nav, gjennom støttetiltak, men at man stoler på bedriftene og gir dem bedre muligheter på nye måter til å holde sin egen kompetanse i gang. Som mange sa i Møre og Romsdal: Vi har ikke tenkt å stjele noe fra staten, men la oss få muligheten til å gjøre dette selv. Når jeg fortsatt hører innlegg om norsk næringslivs fremtid farget av at det er spekulasjonsøkonomien i Amerika, eller hvor det måtte være, som fortsatt ruger over denne, må jeg si: La oss tenke fremover, for det gjør næringslivet, og det bør politikerne gjøre. Det er store forventninger til statsråden. Det som skal komme derfra, omtales nå i mange miljøer som Giske-planen. Det må være bra å få forventede planer oppkalt etter seg. Men leveringstiden nærmer seg, og en av grunnene til at jeg tok ordet var for å minne statsråden på – ikke for det at ikke statsråden vet om det – at leveringstidens første del, altså revidert budsjett, nærmer seg. Mange av dem som har deltatt i de strategiske råd, føler absolutt at de blir hørt, men de føler at foreløpig har ikke noe skjedd. Det betyr at man akkumulerer en leveranse som må inneholde noe som gir optimisme til næringen, ikke minst i det som en samlet Møre og Romsdal-benk i dag har gitt sterkt uttrykk for at de er bekymret for og opptatt av.
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2010-04-19:
Regjeringspartiene går inn for at ordningen med subsidiert prevensjon for aldersgruppen 19–24 år skal vurderes utvidet. Det betyr, slik jeg forstår det, at statsråden må finne penger innenfor eget område. Spørsmålet blir da: Hvilke kapitler på helse- og sosialområdet vil statsråden nedprioritere for å kunne tilby myndige personer subsidiert prevensjon?
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-19:
Jeg ber om ordet for å understreke den brede enigheten det er i komiteen om – som det står i innstillingen – at forebygging av abort kontinuerlig settes på dagsordenen fordi aborttallene i Norge stiger. De stiger mest blant yngre kvinner i alderen 20–24 år, med Troms og Oslo på topp. I tillegg er det registrert betraktelig høyere aborttall blant enkelte etniske minoritetskvinner over 25 år enn blant kvinner med etnisk norsk bakgrunn. Selv om det er ytre forhold som det ikke er mulig å fange opp i et forebyggende, offentlig arbeid, kan vi ikke slå oss til ro med at aborttallene øker. Da er det gledelig at det prøveprosjektet med gratis prevensjon for denne aldersgruppen som er gjennomført i Tromsø og på Hamar, har vært vellykket, og at aborttallene der er halvert. Det er viktig at nettopp disse erfaringene blir grundig evaluert og fulgt opp. Statsråden har til komitébehandlingen gitt en grundig orientering om det som gjøres på det forebyggende plan. Det vises bl.a. til et mangfold av tilbud med god informasjon. Det er lavterskeltilbud som er lett tilgjengelige. Her nevnes, som flere har vært inne på, Amathea, senteret Sex og samfunn, telefontjenester som Klara Klok og SUSS og ikke minst skolehelsetjenesten. De gjør en veldig god jobb for å forebygge, og det skal de også ha ros for. Det er viktig at denne delen av tjenesten får gode og forutsigbare rammevilkår å arbeide under. Det har siden 1990 vært gjennomført fire handlingsplaner for forebygging av uønskede svangerskap. Mange viktige tiltak er iverksatt, som gratis p-piller til jenter i alderen 16–19 år, men målsettingen er som nevnt ikke oppnådd. Nå kommer den femte planen. Jeg skal ikke forskuttere hva som kommer der, men bare understreke det som synes å ha god effekt, nemlig god tilgjengelighet til – helst gratis – prevensjon. Forsøksprosjektet har vist at det gir resultater, og at gruppen unge kvinner i alderen 20–24 år bør prioriteres. Så er det også vurdert – og det er interessant – et prosjekt om å utvide retten som helsesøstre og jordmødre i dag har til å foreskrive hormonell prevensjon, til å gjelde flere enn tenåringsjenter. Til slutt er det viktig å understreke det som står i innstillingen om at en mer målrettet undervisning i skolen er viktig. Skolen spiller en svært viktig rolle i det å bevisstgjøre jenters og gutters ansvar for egen seksualitet og helse. Det er i den siste evalueringsrapporten fra Econ vist til at særlig i Finland og Danmark spiller skolen en større rolle på dette området enn den gjør i Norge. Da synes jeg vi skal se nærmere på hvordan Danmark og Finland integrerer dette i skolen. Jeg skal ikke kommentere alle forslagene som er blitt tatt opp, men bare understreke den brede enigheten om at dette arbeidet er det viktig å prioritere i årene framover, og særlig blant de yngre i alderen opp til 24 år.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-19:
Det er sagt mye om avtalespesialister her i dag som jeg kan støtte fullt ut. De representerer en viktig del av spesialisthelsetjenesten. De representerer et supplement til sykehusene, og i de fleste deler av landet, der vi har dem, er de også en viktig samarbeidspartner for sykehusene. I mange lokalsamfunn med små lokalsykehus har det iallfall vært slik praksis at avtalespesialistene kunne ha sin praksis i sykehusene også. Som sådan har de over tid vært en veldig viktig del av spesialisthelsetjenesten og en viktig del av tilbudet til befolkningen. Jeg er enig i det som har vært sagt om at avtalespesialistene i den framtidige prioriteringen som vi nå skal gjøre i forbindelse med Samhandlingsreformen, som alle partiene er enige om, kan være viktige bidragsytere i den forstand at man ikke behøver å bli innlagt på sykehus, men kan bli behandlet utenfor sykehus. Så langt er jeg helt enig. Men så begynner jeg å lure på hva slags organisering representantene fra Høyre tenker seg. Man sier jo her at de regionale helseforetakene ikke skal være oppdragsgivere. De skal ikke styre dette. De skal være en konkurrent. Da spør jeg meg: Hvem er det som skal ha ansvar for styring og etablering av avtalespesialister hvis det ikke er de regionale helseforetakene? De regionale helseforetakene har jo angivelig fått ansvaret. SV støttet jo ikke den reformen. Jeg skal ikke repetere det hver gang, men Høyre gjorde det. Foretakene har jo fått ansvaret for å legge til rette for den samlede spesialisthelsetjenesten ute i regionene, og avtalespesialistene er en del av det. Min opplevelse av det er at garantien for at vi skal få avtalespesialistene til å dekke hele landet, er at de blir satt i sammenheng med det totale spesialisthelsetjenestetilbudet i helseregionene. Men hvis ikke helseregionene skal ha ansvaret, hvem er det da som skal ha ansvaret for etablering av spesialister, og styring? Jeg spør: Er det det nye sykehusdirektoratet, som skal ligge sentralt i Oslo, som skal ha det ansvaret? For Høyre går jo inn for å avvikle foretakene. Jeg synes at representanten Høie – og gjerne også Solberg – må svare på hvem som skal ha ansvaret for organisering, utvikling og fordeling av avtalespesialister hvis det ikke er de regionale helseforetakene.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2010-04-19:
Regjeringspartia vil i denne saka visa til at dei forslaga som her blir tekne opp, på kort tid er grundig kommenterte og drøfta ved to anledningar i Stortinget – ved helse- og omsorgsministeren sitt svar på skriftleg spørsmål og i interpellasjonsdebatt 4. februar. Forslagsstillarane meiner at Radiumhospitalet bør omdannast til eit nasjonalt kompetansesenter som direkte er underlagt sentrale myndigheiter, og ikkje, slik det er i dag, underlagt Helse Sør-Aust. Dei vil òg at Radiumhospitalet, som eit nasjonalt kompetansesenter, bør innlemmast som eigen post på statsbudsjettet. Forslagsstillarane ber òg Regjeringa sørgja for at «Radiumhospitalet» blir vidareført som merkenamn. Helse Sør og Helse Aust blei slått saman i 2007. Gjennom St.prp. nr. 44 for 2006–2007 fekk den samanslåtte regionen i oppdrag å få til ei betre samordning og ressursutnytting i regionen generelt og i hovudstadsområdet spesielt, til beste for pasientane. Fleirtalet i Stortingets helse- og omsorgskomité, også representantane frå Framstegspartiet, slutta seg til Regjeringa si avgjerd om samanslåing. Føretaksmøtet i Helse Sør-Aust den 27. november 2008 stadfesta vedtaket om at det skulle opprettast sju sjukehusområde. Eitt av dei, Oslo universitetssykehus, blei etablert og skulle omfatta det tidlegare Ullevål universitetssykehus, Aker universitetssykehus og Rikshospitalet, som bestod av Rikshospitalet og Radiumhospitalet. Ut frå dette meiner regjeringspartia at det ikkje er rett å støtta representantforslaget om ei ny omorganisering, der kreftområdet blir trekt ut frå ei heilskapleg organisering av spesialisthelsetenesta. Vi vil visa til overordna mål og organisering av spesialisthelsetenesta slik ho kjem fram i lov om helseforetak. Ei samla organisering av spesialisthelsetenesta vil fremma samhandling mellom fagområda, til beste for pasientane. Når det gjeld om «Radiumhospitalet» skal vidareførast som merkevarenamn, vil regjeringspartia visa til at dette er grundig debattert og avklart av helse- og omsorgsministeren, både gjennom svar på skriftleg spørsmål og i interpellasjonsdebatten i februar. Namnet skal vidareførast på eigna måte innanfor den sjukehusorganiseringa Stortinget har bestemt skal gjelda i hovudstadsområdet.
Filip Rygg (Kristelig Folkeparti), 2010-04-19:
Dette er en sak man skulle tro det var et stort flertall bak, både når man hører debatten og når man leser partiprogrammene til de enkelte partiene. Det finnes vel ikke noe politisk parti som ikke mener at det er viktig å forebygge aborter. Til tross for at det har vært, og er, en slik enighet, uteblir handlingen fra denne sal i dag. Vi skal votere over ni konkrete forslag til tiltak fra Kristelig Folkeparti, som kan gi den ønskede effekten denne salen tidligere har etterspurt og etterspør i dag. Det er god grunn til å ta denne debatten på alvor. Vi ser av statistikkene at aborttallene de siste årene har ligget stabilt høyt, og vi ser at det har vært en økning. Samfunnet bør ha som et overordnet mål at vi skal ha så gode ordninger for gravide at en kvinne velger å beholde det barnet hun bærer på, selv om graviditeten ikke er planlagt. For kvinner tidlig i 20-årene ender tre av ti svangerskap med abort. Det er ulike årsaker til at kvinner velger å ta abort. Økonomisk utrygghet oppgis fortsatt av kvinner som en årsak. Flere uttrykker også at press fra barnefaren er en årsak til svangerskapsavbruddet. Jeg mener at vi i 2010 burde kunne slå fast at ingen i Norge skal måtte ta abort av økonomiske årsaker. For Kristelig Folkeparti er det avgjørende at vi som samfunn makter å lage økonomiske ordninger som gjør det lett å bære fram barnet. Derfor foreslår vi å øke engangsstøtten for gravide til 2 G. Statsråden uttrykker i et brev datert 24. februar 2010 en bekymring for at ytelser fra det offentlige som uføreytelser, attføringspenger, rehabiliteringspenger, overgangsstønad, dagpenger eller fødselsstipend fra Lånekassen, sammen med en engangsstønad på 2 G, i mange tilfeller vil bli større enn foreldrepenger. Her mener Kristelig Folkeparti at man må ha en vurdering av hvordan denne ytelsen som vi nå foreslår, bør ses i sammenheng med andre offentlige ytelser. Men la ikke en slik bekymring som statsråden uttrykker, stoppe oss fra å heve den i dag svært lave engangsstøtten. Et annet viktig moment som trenger større anerkjennelse, er ettervirkninger av abort. I Sverige viser studier at halvparten av de 30 000 kvinnene som hvert år tar abort, går gjennom følelsesmessige reaksjoner i etterkant. I en doktorgradsavhandling fra Universitetet i Oslo fastslår Anne Nordal Broen, overlege og spesialist i psykiatri, at en av fem kvinner sliter med psykiske ettervirkninger fem år etter gjennomført abort. Kvinner som har tatt abort, bør bli møtt av et sterkere støtteapparat gjennom mer informasjon om mulige ettervirkninger og informasjonsmateriell fra helseinstitusjonene om hvem man kan oppsøke for spesialisert hjelp. Jeg tar opp forslagene fra Kristelig Folkeparti som fremmes i innstillingen. Dette er svært konkrete forslag. Vi ønsker en plan for å halvere aborttallene innen 2013. Vi ønsker tilbud om gratis prevensjon for alle kvinner mellom 20 og 24 år. Vi vil øke engangsstøtten for gravide, bedre rådgivningen, og vi vil ha mer forskning på ettervirkninger. Her har vi verktøyene. Det trengs bare politisk vilje.
Filip Rygg (Kristelig Folkeparti), 2010-04-19:
Det er ikke tvil om at økonomiske ordninger kan gi trygghet for de kvinnene som står overfor et vanskelig valg. Jeg vil gjerne spørre statsråden om hun er enig i at ingen bør ta abort i Norge av økonomiske grunner. Det andre jeg gjerne også kunne tenke meg et svar på, er hvorfor planen har vært utsatt så lenge som den har.
Filip Rygg (Kristelig Folkeparti), 2010-04-19:
Denne saken viser, som mange andre saker, at sykehuspolitikken opptar folk og skaper et stort engasjement. Sykehusinstitusjonene skal ivareta vår helse og vår trygghet. Vi må derfor sikre at navnet formidler denne tryggheten. Derfor støtter Kristelig Folkeparti at navnet «Radiumhospitalet» opprettholdes, fordi navnet har etablert seg i Norge som noe vi setter vår lit til. Alle kjenner sannsynligvis noen som har fått god behandling der. Kreft rammer ca. hver tredje person i Norge i løpet av livet, ca. 26 000 mennesker hvert år. Derfor er det avgjørende å sikre god behandling av og forskning om kreft. Radiumhospitalet bør derfor bygges opp videre som et nasjonalt kompetansesenter. Kristelig Folkeparti er også enig med representanten Bent Høie når det gjelder Kreftregisteret. Kristelig Folkeparti mener at registeret skal beholde dagens organisatoriske plassering. Hovedstadsprosessen har som formål å sikre en helhetlig sykehusstruktur i hovedstaden. Det skal satses på å koordinere fag og forskning i hovedstaden. Det er bra, men i en slik prosess er det avgjørende at ikke barnet kastes ut med badevannet. Endringene må føre til bedre fagmiljøer totalt sett. Endringer skaper ofte frykt, fordi vi ikke vet hva som kommer ut av det. Slik jeg ser dette forslaget, er det ment som et innspill i den pågående prosessen om hva som er viktig å bevare og utvikle videre.
Filip Rygg (Kristelig Folkeparti), 2010-04-19:
Dette er en viktig interpellasjon. Jeg vil si at i flere saker har vi sett en lei tendens til at de private tilbudene ikke benyttes, og i hvert fall ikke økes, fra det offentliges side. For det er nødt til å være politisk vilje i bunnen, det må gå klare politiske beskjeder til de regionale helseforetakene om at private tjenester, som f.eks. avtalespesialistene, skal benyttes. Det er Kristelig Folkepartis klare linje at disse utgjør en svært viktig del av det totale helsetilbudet. Det handler om styringssignaler. Politisk må man ta tak i det hvis man skal gjøre noe med de lange helsekøene. Avtalespesialister er også et viktig korrektiv, som flere har nevnt, til de offentlige helsetjenestene. Oppgaver løses ulikt, og som oftest kan de løses enda bedre. Avtalespesialistene er en slags desentralisert spesialisthelsetjeneste. Ifølge Legeforeningen er ordningen i liten grad utviklet som forutsatt i 1998. Som det er påpekt, er det nå de regionale helseforetakene som eier sykehusene, som tar beslutningen om å opprette nye avtalehjemler. Utviklingen har, som flere har sagt, stått stille etter at ordningen trådte i kraft. Da nytter det ikke å si at man skal se på saken, da må man gi klare styringssignaler. SINTEF har i flere rapporter påpekt at en rekke polikliniske tjenester utføres med en annen effektivitet, tilgjengelighet og kostnad enn i sykehusene. Som statsråden også var inne på: Avtalespesialistene har særdeles høy produksjon av helsetjenester. I 2008 utførte de på landsbasis 2,2 millioner konsultasjoner, noe som er 35 pst. av alle polikliniske konsultasjoner. Hos avtalespesialistene møter pasienten samme lege hver gang. Det gir kontinuitet og er nødvendig for å følge utviklingen av sykdommer. Pasienter hos avtalespesialistene rapporterer høy tilfredshet, og prislappen på behandlingen er omtrent det halve av prisen på en sykehuspoliklinikk for samme sykdom, ifølge lederen for Praktiserende Spesialisters Landsforening. Det bør komme nye rapporter som kan si noe om forholdet mellom avtalespesialistene og de offentlige sykehusene, og dette er derfor et flott initiativ fra interpellanten. Sist Stortinget tok opp avtalespesialistene i en interpellasjonsdebatt, høsten 2008, sa daværende helseminister at han ønsket å se på spesialistkandidater når det gjelder utdanning, og at avtalespesialistene kan brukes i den sammenheng. Statsråden var inne på dette. Men vi vet at behovet for bedre rekruttering lenge har vært der, og er der fortsatt. Jeg skulle ønske at statsråden kunne si noe mer konkret om dette arbeidet. Dette handler om politisk vilje. Vi har lange helsekøer, men dette kan løses. Kapasiteten er der, men det må komme et styringssignal.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Jeg har sagt at når det gjelder akkurat dette med gratis prevensjon og det forsøksprosjektet som har vært, har det vist at aborttallene har gått ned i forsøkskommunene. Det er en positiv utvikling. Men det er ikke tatt stilling til hvordan dette eventuelt skal videreføres, for det er klart at dette har en kostnadsramme. Her venter vi på en anbefaling fra Helsedirektoratet, og den forventer vi kommer i mai, for man må se hvilken effekt dette har ut fra det at aborttallene har gått ned.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Når det gjelder økonomiske ordninger, vil jeg si at det er svært viktig for å trygge økonomien til de kvinnene som kommer i en vanskelig situasjon, og som selv opplever at de er i en vanskelig situasjon. Jeg er helt enig i at da skal man komme inn og støtte på mange måter, og det er mange ulike ordninger for å bistå dem som sliter i dag. Når det gjelder det konkrete forslaget om å ha en engangsstønad på 2 G, vil jeg bare minne om at det er et forslag som innebærer en økonomisk størrelse på 1,5 milliarder kr. Det er ikke en type forslag som kan vedtas på noen som helst måte utenom budsjettet. Dessuten må man jo se på om et så stort økonomisk beløp kan brukes for å oppnå samme effekt på andre måter. Men intensjonen og målsettingen om å få ned aborttallene er faktisk det viktige. Derfor jobber vi på flere måter for å lykkes med det.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Som jeg også sa i innlegget mitt, er jeg godt kjent med det prøveprosjektet som har vært, om å gi gratis prevensjon til jenter i alderen 20–24 år. Så sa jeg videre at det kommer en handlingsplan som blir offentlig med det første. Helsedirektoratet skal komme med faglige anbefalinger i forbindelse med denne planen. De kommer noe senere, i løpet av mai forventer jeg at de kommer. Vi vil ta stilling til dette når alt dette foreligger som et komplett materiale og som komplette anbefalinger.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Jeg har selv vært og åpnet Nasjonalt senter for stamcelleforskning. Jeg er enig i at dette er en veldig viktig sak og et veldig viktig område innenfor forskningen og kreftforskning ikke minst. Dette er selvfølgelig noe som vi prioriterer høyt, og som nettopp er et viktig område innenfor kreft og det forskningsmiljøet som er tatt opp i denne saken.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Kreftregisteret er et viktig personidentifiserbart register som har gitt mye kunnskap fra det ble etablert i 1951. Jeg er veldig opptatt av at man på flere områder, som innenfor kreft, har et fellesregister og et underliggende kvalitetsregister, slik som Stortinget vedtok like før påske. Det er svært viktig, og det er viktig at vi har dette på ulike områder. Samtidig er det viktig at disse registrene er tilknyttet et topp fagmiljø og forskningsmiljø, slik Kreftregisteret nå er. Det er ingen motsetning mellom det, og det å ha en enhetlig felles nasjonal politikk for helseregistre. Det ser jeg på som svært viktig for å ha den nødvendige kontroll med registrene, som ikke minst Høyre har vært veldig opptatt av – hvordan de er organisert, hvordan de er innrettet, og hvordan de brukes til forskning og til kunnskap for pasientbehandling. Dette er et område jeg er svært opptatt av, og som jeg vil følge opp videre.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Hvis det feiler oss noe, hvis vi blir syke, tenker alle at vi vil være godt ivaretatt i møte med helsetjenesten. Den tilliten er det jo også viktig at vi har. Så vet vi at det skjer feil, og så hører vi noen historier fra det virkelige liv som – jeg må si – forplikter oss til å gjøre alt det vi kan for å bygge gode systemer rundt pasientsikkerhet. Det at en organisasjon kan lære av de feilene som begås, er særdeles viktig. Det at man også jobber med kulturen i organisasjonen, det å endre adferd, er helt nødvendig. Jeg tror – med all respekt for et godt helsevesen, for det har vi tross alt i Norge – at vi har mye å gå på når det gjelder å bygge gode kulturer og gode systemer. Det må være gode kulturer, som jeg også sa i innlegget mitt i sted, og godt klima for å kunne varsle, for den varslingen er helt nødvendig hvis vi skal klare å lære av feilene og bli bedre. Da er det spesielt to ting som vi nå har tatt tak i, og som jeg er helt overbevist om vil bringe oss på en fortsatt riktig vei. Det ene er etableringen av utrykningsgruppen – som vil være viktig for å følge opp de mest alvorlige sakene som skjer i helsevesenet – som er ment å rykke ut øyeblikkelig, og hvor rapporteringen da skal foregå til Helsetilsynet. Så er det det vi ser på som vil kreve en lovendring, men som like fullt er viktig, og som dreier seg om … Det står helt stille for meg, president. Hvis jeg går ned og setter meg, vil jeg kanskje få det tilbake. Jeg tror jeg bare må gå ned og så opp igjen, hvis jeg kan få lov til det.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Når det gjelder arbeidet med å bedre pasientsikkerheten, tenker jeg at man skal lytte til alle gode forslag som måtte komme opp, og vurdere dem grundig. Derfor er det jeg har tatt de to grepene, kan man si, som nå iverksettes. Det ene er denne utrykningsgruppen. Når vi valgte en utrykningsgruppe og ikke gikk for å etablere enda en utenforstående havarikommisjon, var det fordi en utrykningsgruppe kan iverksettes umiddelbart ved å bruke kompetanse på tilsyn og helse og juridisk kompetanse – få den til å rykke ut umiddelbart ved alvorlige hendelser. Som jeg også sa, vil de regionale helseforetakene, sykehusene, i foretaksmøtet denne uken bli pålagt en umiddelbar meldeplikt til Helsetilsynet ved alvorlige hendelser. Det er altså ikke noe slingringsmonn når det gjelder tiden for å melde. Det er viktig, ikke minst på bakgrunn av de historiene som har berørt oss alle. Som kjent har jo særlig pårørende opplevd å bli for lite involvert når det gjelder å avdekke faktiske forhold. Det er viktig at pårørende, pasienter og helsepersonell høres, ikke minst de pårørende, som er i en ekstremt vanskelig situasjon, slik at man får deres opplevelse av det som skjer. Så er det denne meldeplikten etter § 3-3, som tidligere har gått til Helsetilsynet, men som nå vurderes lagt til Nasjonal enhet for pasientsikkerhet ved Kunnskapssenteret. Det må jo et lovarbeid til. Et lovarbeid vil også kreve en høring. Det betyr at dette forslaget må vi gjøre et grundig arbeid med. Men jeg tror likevel det er riktig, både på bakgrunn av den debatten som var i forrige uke, og også på bakgrunn av den debatten som er kommet her, fordi dette vil være mer i tråd med EUs og Verdens helseorganisasjons anbefalinger. Så vil jeg gjerne si at vi kanskje kan beskyldes for å gjøre for lite fra departementets side. Det er to viktige saker som nå gjøres. Den ene er til vurdering og vil kreve et lovarbeid, som jeg sa, men det aller viktigste er jo at hvert enkelt sykehus og hver enkelt avdeling lærer av de feilene som blir begått. Der må vi hjelpe dem med å bygge systemer, slik at det er mulig å gjennomføre.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Jeg oppfattet at interpellanten i sitt første innlegg sa at de regionale helseforetakene hadde en bukken og havresekken-problematikk når det gjelder avtalespesialistene. Jeg må nok da si at jeg er opptatt av at vi skal ha avtalespesialister, men at jeg nok har et annet utgangspunkt enn interpellanten når det gjelder å se nytten i det. For meg er det viktig at avtalespesialistene nettopp gjør den jobben de skal – nemlig å behandle pasienter. Så skal vi se hvordan de kan gjøre det i større grad, ikke minst for å få ned ventetidene – for det å stå i kø er uheldig for dem som trenger helsevesenets hjelp. Så til dette med å være et korrektiv til det offentlige. Jeg opplever at avtalespesialistene pr. i dag lever av betydelige offentlige driftstilskudd. Da er det om å gjøre å se hvordan vi kan få brukt dem på en best mulig måte. Selvsagt har jeg en positiv holdning til avtalespesialistene, nettopp fordi de er en viktig del av helsetjenesten. Men det er slik at vi også her må kunne etablere nasjonale systemer og la dem fungere på en god måte sammen med de regionale helseforetakene. Når det gjelder Samhandlingsreformen, er nettopp poenget at vi skal få flere spesialister ut i kommunene og ut i lokalmiljøet hvor folk bor, gjerne i komplette fagmiljøer. Dette vil ha ulike former og ulik organisering i ulike deler av landet, så også her er spesialistene viktig. Og jeg vil, som sagt, også se på hvordan vi kan integrere dette med utdanning, fordi det vil være en viktig del av fremtiden når det gjelder samhandlingen med avtalespesialistene.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Jeg føler behov for å komme med en saksopplysning: Det kan høres ut som om den rød-grønne regjeringen har avskaffet avtalespesialister fordi de er privatpraktiserende. Det har den ikke. Det har vært et helt stabilt tall, også under den borgerlige regjeringen. Så når representanten Rygg snakker om at vi ikke skal bruke de private tjenestene, er det ikke det det dreier seg om. Avtalespesialistene er finansiert av det offentlige. Hver avtalespesialist koster det offentlige, inkludert de regionale helseforetakene, 2–3 mill. kr, og avtalespesialistene er fullt besatt. Så til representanten Per Arne Olsen vil jeg bare si at det er ikke snakk om ikke å bruke dem. Dersom man skal øke aktiviteten til avtalespesialistene, må man ha flere av dem. Det har representanten Solberg veldig rett i. Så en kommentar til ventekøene. Ja, det høres veldig ille ut med 250 000 pasienter i kø. Men spørsmålet er jo ikke hvor mange som er i kø i det offentlige helsevesenet, spørsmålet er hvor lenge de venter. Det er ventetiden vi må få ned. Vi vet at veldig mange får behandling fort, men noen venter for lenge. Det er derfor det er så viktig å få opp aktiviteten, både på sykehusene og på alle de supplement som er mulig. I den sammenheng er avtalespesialistene særdeles viktige, fordi de jo utfører 35 pst. av alle de polikliniske konsultasjonene i helsetjenesten totalt sett. Så er det slik at avtalene med avtalespesialistene er omfattende, og er mellom staten, regionale helseforetak og KS, og Den norske legeforening og også Norsk Psykologforening. Så det er omfattende avtaler. Det er altså ikke slik at Regjeringen ikke vil bruke avtalespesialister. Det blir på en måte helt meningsløst. De er en viktig del av det offentlige helsevesenet og kommer også til å være det i fremtiden. Som jeg også sa i innlegget mitt, vil vi se på hvordan vi kan få mer ut av de spesialistene vi har. Så må man hele tiden vurdere om det skal opprettes flere hjemler. Vi må se på dette som en del av hele behandlingskjeden og også se på hvordan vi kan få desentralisert det mer, for det er ikke tvil om at i dag er avtalespesialistene først og fremst i byene. Det vil derfor være viktig å få avtalespesialistene ut i distriktene.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-04-19:
I førre periode blei det fremma eit liknande representantforslag, med nokre liknande tiltak, bl.a. eit prøveprosjekt om gratis prevensjon til jenter mellom 20–24 år. For ei stund sidan fekk me resultatet, og statsråden har nemnt det. Prosjektet i Tromsø og Hamar viste at blant ca. 3 000 jenter som deltok i prosjektet, blei talet på abortar redusert med 50 pst. Då statsråden svarte på eit spørsmål i stad, synest eg ho hadde ei utruleg defensiv tilnærming. Mitt spørsmål vil vere til statsråden: Når ein har eit så godt og vellykka prosjekt, kvifor vil ikkje statsråden då setje i gong og gjere dette til ei obligatorisk ordning, slik at ein får redusert talet på abortar over heile landet?