Annelise Høegh (Høyre), 1999-12-14:
Sjelden er et forlik blitt forlatt av begge parter så raskt som helseforliket mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene, og godt er det for helsetilstanden i riket. Mens budsjettforliket i fjor og forfjor ble omtalt med tilfredshet av avtalepartnerne, er altså det motsatte tilfellet i år. Hverken Arbeiderpartiet, regjeringspartiene eller helseministeren synes å være fornøyd. Det forstår jeg godt. Arbeiderpartiets strategi om at de ville stå bak alt i budsjettet som de gjennom forliket ikke hadde endret, er allerede forlatt, til tross for det Gunhild Øyangen sa tidligere i dag. Slik går det vel når man forhandler og inngår budsjettforlik på et så høyt – noen vil kanskje si overfladisk – nivå at man ikke kjenner situasjonen i helsevesenet. Derfor er Arbeiderpartiets angrep på helseministeren i dag i virkeligheten også et angrep på egne forhandlere. De slår på skåka, men mener merra, som det heter. Helse var tydeligvis ikke et prioritert område i forhandlingene, og det er ikke slik Gunhild Øyangen sa, at Arbeiderpartiet tar ansvar. Nei, de skyver ansvaret foran seg – frem og inn i neste årtusen. Misnøyen med Regjeringens håndtering av den innsatsstyrte finansieringen og de store underskuddene ved sykehusene var kjent lenge før budsjettforliket, det var iallfall kjent for alle andre enn Arbeiderpartiet. Men uansett er det alvorlig kritikk fra alle hold mot Regjeringens håndtering av den innsatsstyrte finansieringen av sykehusene. Det er uakseptabelt at ordningen er blitt så komplisert og uforutsigbar, for det Regjeringen gir med den ene hånden, tar den igjen med den andre. Forbedringer følges umiddelbart av innskrenkninger. Det som skulle vært forbedringer, nulles i realiteten ut. Resultatet kan fort bli at hele ordningen med den innsatsstyrte finansieringen kommer i miskreditt. Slik kan vi ikke ha det. Derfor skjer altså det oppsiktsvekkende, men gledelige at ingen lenger forsvarer dette forliket. Høyre har mange krav til forbedringer i den innsatsstyrte finansieringen, men kravet om differensierte enhetspriser for å komme regionsykehusene i møte, og økning av refusjonssatsen til 60 pst., som skal gå direkte til sykehusene, har ennå ikke fått flertall, dessverre. Vi kan ikke akseptere at det er grunnleggende uenighet mellom departementet og fylkeskommunene om konsekvensen av den tekniske utformingen av ISF-systemet. Derfor stiller hele komiteen krav til helseministeren om å komme raskt tilbake til Stortinget med en vurdering av situasjonen. Høyre mener det må etableres et uavhengig kompetansemiljø med medisinsk og sykehusadministrativ ekspertise til å forbedre ISF-ordningen. De skal komme med forslag og synspunkter på ordningen som er offentlig tilgjengelig. Høyres krav til helseministeren er at han ikke må vente til revidert nasjonalbudsjett før han legger frem forbedringer i ordningen. Venter han så lenge, er det pasientene som blir taperne, fordi sykehusene blir tvunget til å gå til store innskrenkninger i pasientbehandlingen. Det er meget nedslående å leve i en tid hvor det er lettere å sprenge et atom enn en fordom, sa Albert Einstein en gang. Men vi har heldigvis sprengt en god del fordommer når det gjelder finansiering, organisering og styring av helsesektoren de siste årene. Det skjedde ikke så mye i Christies tid, men det har skjedd desto mer etterpå, ikke mindre enn en revolusjon – mer enn en utvikling – vil jeg si det har vært i måten å tenke på. Vi har gått fra formynderstyring, styring ovenfra, til brukerstyring, styring nedenfra. Vi har fått pasientene med på laget. Vi har fått konkurranse og marked. Fy-ord er blitt til ja-ord. Høyre og Fremskrittspartiet har vært pådriverne – det har kanskje vært enklest for oss, fordi denne tenkningen er mer i overensstemmelse med våre verdier og vårt verdisyn. Men vi har hatt god hjelp av pasientforeninger og en del profesjonsorganisasjoner, som har gått foran, for de stiller krav, de har blitt en slags motekspertise til byråkrater og politikere. Derfor gikk det heller ikke i lengden å motsette seg kravet om rett til behandling eller rett til helsehjelp, som det er blitt hetende. Vi har altså fått de store reformene presset gjennom fra Stortinget, ikke som forslag fra skiftende regjeringer, enten det nå gjelder innsatsstyrt finansiering, fritt sykehusvalg, rett til helsehjelp eller Nasjonal kreftplan. Kreftplanen har vi fått, men de nye, effektive kreftmedisinene er det fremdeles for få pasienter som får. Det mener jeg er en skam. Realiteten i dag er faktisk at vi har rammefinansiering av medisiner for de alvorligst syke. Høyre krever at Stortinget blir orientert så snart som mulig om hvordan helseministeren har tenkt å løse dette problemet. Vi står, som jeg også var inne på i en replikk, foran spørsmålet om fristilling av sykehusene. Fristilling av sykehusene tvinger seg frem, fordi sykehuseierne ikke lenger kan drive med detaljstyring av det enkelte sykehus – det ser vi til overmål i rikshospitalsaken, men vi ser det også i styringen av altfor mange sykehus. Det vil bli en fordel den dagen vi får fristilte sykehus. Da kan politikere i stor grad gå over fra å være stort sett bare budsjettkontrollører som krever at man skal skjære ned når ikke budsjettene holdes, til å bli kvalitetskontrollører som skal kontrollere om budsjettene brukes slik at de gir tilbud til pasientene som holder kvalitetsmessige mål. Høyre mener, i likhet med det store flertallet i Sørensen-utvalget, at det er riktig å legge «avgjørende vekt på sykehuseiernes organisasjonsfrihet som et grunnleggende demokratisk og forvaltningsmessig hensyn». Det vil altså si at det er opp til sykehuseierne å velge hvilken tilknytningsform det enkelte sykehus skal ha, enten det skal være forvaltningsbedrift, kommunalt selskap eller aksjeselskap. Det viktigste er ikke hvilken form som velges, men at sykehusene blir mer fristilt i forhold til en daglig detaljstyring fra overordnet politisk nivå, da blir det ikke mulig å drive sykehus på en profesjonell måte der pasienten blir satt først. Jeg håper og tror at den proposisjonen som helseministeren har varslet at han snart vil legge frem, vil slutte seg til hovedsynspunktene fra Sørensen-utvalget. Så noen ord om fastlegeordningen. Den risikerer, slik det ser ut i dag, å snuble i starten. «Hvis departementet skal ha denne ordningen på plass innen årsskiftet 2000/2001, ligger det noen kjempeutfordringer foran dem», uttalte forleden lederen i Allment praktiserende lægers forening, Hans Kristian Bakke. Det tror jeg dessverre han har rett i. Vi mangler nesten 600 legeårsverk, og da er det uansvarlig å satse på å gjennomføre en slik reform allerede fra neste årsskifte. Det er derfor Høyre bl.a. ikke kan gå med på å gjøre det nå. Vi må sikre en langt bedre legedekning enn vi har i dag, før en slik stor reform kan settes ut i livet. Så har vi spørsmålet om RIT 2000, om et nytt region- og universitetssykehus i Trondheim. Høyre gratulerer Midt-Norge med at man skal få et nytt sykehus. Men det er et stort men. Slik vi ser det, står RIT 2000 i fare for å bli et nytt skandaleprosjekt som kan stille det nye Rikshospitalet fullstendig i skyggen. Man skal altså bygge et sykehus over 15 år, og vi tror i dag at vi vet hvor mye det vil koste, og vi vet at staten skal betale brorparten. Erfaringene fra forsøket på gjennomføringen av Rikshospital-utbyggingen burde gjøre at alle varsellamper lyser sterkt og rødt. Høyre mener det er bevist at vi mangler offentlig ekspertise til å lede slike store byggeprosjekter, og det er derfor vi krever at man må gå til norske eller internasjonale aktører som har lyktes i å gjennomføre lignende prosjekter. Derfor bør prosjektansvaret ikke legges til fylkeskommunen. Apropos fylkeskommunen: Jeg føler meg overbevist om at den er den neste bastionen som står for fall, den er heldigvis ikke hittil blitt utsatt for det reformerte helsevesen som vi har fått på så mange andre områder. For det er bare når staten påtar seg ansvaret for sykehusdriften, at det kan bli slutt på spill og ansvarsfraskrivelse mellom forvaltningsnivåene. I en slik modell der staten tar ansvaret, blir det plassert der det hører hjemme – hos storting og regjering. Jeg tar til slutt opp de forslag som Høyre har sammen med andre eller alene – jeg tror faktisk ikke vi har noen forslag alene annet enn vårt eget rammeforslag.