Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-11-29:
Enigheten om en avtale i Marrakech er et viktig steg videre på vegen for å sette Kyoto-avtalen ut i livet. Det er all grunn til å gi deltakerne i Marrakech, inkludert den norske forhandlingsdelegasjonen, honnør for det arbeidet som ble gjort, og at de til slutt lyktes i å komme fram til en avtale. Et avgjørende element er, som miljøvernministeren sa, en avtale som inkluderer Russland, og da var det viktig å gi dem store innrømmelser når det gjelder opptak av CO2 i skog. Når det gjelder kreditering for opptak i skog og jord, såkalt sinks, har det vært et spørsmål det også under tidligere forhandlinger har vært stor uenighet om. Norge og EU har vært enige om å avvise dette, mens andre land i paraplygruppa har satt dette som absolutte krav. På dette punktet har Norge og EU vært på linje med Vitenskapskomiteen, som hele tida har lagt til grunn at sinks-mekanismene først skal tas i bruk etter at vitenskapelige kriterier for dette er utviklet, og primært etter at Kyoto-avtalens periode er utløpt. Som vi vet, måtte EU og vi gi oss på dette punktet under forhandlingene i Bonn i sommer, noe som også medførte at Norge har fått kreditert opptak i vår skog. Men det betyr ikke at vi trenger å gjøre bruk av denne muligheten. Etter Arbeiderpartiets oppfatning er dette et område der Norge bør gå foran. Med bakgrunn i de betenkninger Vitenskapskomiteen har, og de forhandlingsposisjoner Stoltenberg-regjeringa inntok framfor forhandlingene i Bonn, mener vi at Norge fortsatt må ha som utgangspunkt at skog ikke skal inkluderes i vårt videre arbeid med oppfølginga av Kyoto-avtalen. Derfor er dette heller ikke omtalt som et virkemiddel i klimameldinga. Jeg ønsker derfor å utfordre Regjeringa til å klargjøre sitt standpunkt på dette punktet. Etter møtet i Marrakech er det skapt et inntrykk av at Norge har brutt med gruppa av paraplyland. Det er ikke tilfellet. Statsråden la i sitt innlegg vekt på at Norge i Marrakech uttrykte uenighet med den såkalte paraplygruppa. Det er ikke noe nytt at Norge er uenig med denne gruppa i viktige saker, det gjelder f.eks. opptak i skog. Norge har også lenge vært en pådriver for juridisk bindende sanksjoner knyttet til selve Kyoto-forpliktelsene, mens flere land i paraplygruppa har vært imot. Tidligere miljøvernminister Siri Bjerke var sentral i arbeidet med dette, og la et godt grunnlag for å oppnå resultater. Jeg er derfor glad for at Bondevik II-regjeringa så klart har fulgt opp den forrige regjeringa på dette punktet. Grunnlaget for å ratifisere Kyoto-avtalen er nå lagt. Arbeiderpartiet mener det er viktig at avtalen ratifiseres så fort som overhodet mulig. Derfor ser jeg fram til at Regjeringa fremmer en sak om dette for Stortinget, og at denne fremmes så tidlig at Norge kan ratifisere avtalen i god tid før FNs toppmøte om bærekraftig utvikling i Johannesburg i september 2002. Jeg har tidligere gitt uttrykk for utålmodighet etter å komme i gang med Stortingets behandling av klimameldinga. Arbeiderpartiet mener det haster med å komme i gang med nasjonale tiltak. Viktige steg videre på veien må ikke bli forsinket i påvente av avklaringer i Stortinget. Miljøvernministeren har varslet at tilleggsmeldinga til klimameldinga vil komme i mars neste år. Etter det jeg har forstått, trenger Regjeringa så lang tid bl.a. fordi en ønsker å legge fram et konkret forslag til nasjonalt kvotesystem. Men når statsråden her hevder at Arbeiderpartiet hadde lagt opp til at en skulle vente til etter 2008 med å innføre et nasjonalt kvotesystem, så er det feil. Jeg vil bl.a. vise til at vi i Arbeiderpartiet, sammen med Høyre, lanserte dette i innstillinga til energimeldinga fra Bondevik I. Arbeiderpartiet har vært pådriver for et nasjonalt kvotesystem, noe som også kommer fram i klimameldinga. Der blir fordeler og ulemper ved ulike modeller for et nasjonalt kvotesystem drøftet, slik at Stortinget kunne foreta vurderinger og gi nødvendige signaler i det videre arbeidet. Når Regjeringa nå signaliserer at den ønsker å gå lenger også fordi prosessene på dette tidspunktet har kommet lenger, forventer jeg at vi får oss forelagt et konkret forslag som Stortinget kan ta stilling til, slik at vi ikke mister enda mer tid.