trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2010-06-03:
Aller først: Jeg synes det er viktig med en debatt som understreker hvor viktig staten er som eier i store deler av norsk næringsliv. Staten er eier, og har mange særdeles viktige eierposisjoner, i mange viktige selskaper. Statkraft er ett av disse selskapene. Når debatten nå blir litt spisset, i en situasjon hvor selskapet har bedt om kapitalutvidelse, og hvor en har lagt fram en strategi som ennå ikke er behandlet, er det litt viktig å ta med seg at Statkraft har hatt en formidabel utvikling de siste årene. Statkraft har på 10–15 år gått fra å være en tradisjonell forvalter av norske naturressurser til å bli en betydelig aktør innenfor fornybar energi. Det er ikke på tross av, men på grunn av eierskapet. Den historien er helt borte for dem som ønsker å spisse seg inn i denne debatten. Det er faktisk slik som representanten fra Høyre, Flåtten, sa: Dette er et selskap med en særdeles god egenkapital, på over 50 pst. Det gjør at selskapet selvfølgelig har et visst handlingsrom. Det handlingsrommet har de siste årene blitt brukt til å innta en formidabel posisjon innenfor energiproduksjon, innenfor fornybar-begrepet i Europa. Det er dette både eierskap og selskapsutvikling handler om, selv om en ut fra Fremskrittspartiets tilnærming til denne debatten kunne få inntrykk av noe helt annet. Det forundrer meg. Jeg er rimelig trygg på – med god grunn, på bakgrunn av historien om Statkraft, som jeg omtalte – at den tiden regjeringen og statsråden nå bruker på å vurdere strategien og eventuelt framtidige behov for kapitaljusteringer eller -tilførsler til selskapet, brukes nettopp på bakgrunn av at selskapet fortsatt skal ha en betydelig posisjon i europeisk kraftforsyning, innenfor fornybar-begrepet. Noe som derimot ville ha gjort meg særdeles utrygg, var hvis Fremskrittspartiets tilnærming til eierskapspolitikken skulle være gjeldende. Er det noe som er totalt uforståelig, er det hvordan det partiet tilnærmer seg statens eierrolle. Det er ikke lett «å stå opp om morran» og vite hva Fremskrittspartiet måtte mene om den norske stats eierskapsutøvelse. Når det gjelder et selskap som Statkraft, med betydelig egenkapital, med en betydelig utvikling gjennom de siste ti årene, et selskap som har inntatt en dominerende posisjon, skriker Fremskrittspartiet etter handling, mens et selskap som SAS, som var i en svært anstrengt situasjon, og som sårt trengte kapitaltilførsel for å berge de verdiene som var i selskapet, skal selges og ikke tilføres kapital. Dette viser, etter min mening, Fremskrittspartiets tydelige holdning til eierskapsutøvelse. Det er mer basert på politikk enn på eierskap.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2010-06-03:
Jeg vil takke statsråden for svaret og vil understreke hvor viktig det er at Kunnskapsdepartementet har tatt tak i de utfordringene som Samhandlingsreformen innebærer for helseutdanningene. Jeg er glad for at statsråden her tar til orde for at hun vil komme tilbake til Stortinget med viktige tiltak som samlet kan utgjøre en målrettet helseutdanningspolitikk, i tråd med framtidas kompetansebehov. Statsråden har rett i at de statistiske framskrivningene når det gjelder behovet for helsepersonell, ikke er entydige. Det er mange variabler som kan påvirke forholdet mellom etterspørsel av helsetjenester og det antall helsearbeidere vi til enhver tid kan tilby. Men som også statsråden sa, peker alle statistikker i retning av at vi om ca. 20 år får et betydelig større behov for arbeidskraft i sektoren enn det vi har i dag, ikke minst når det gjelder helsefagarbeidere, og den gruppa må vi kunne utdanne desentralisert. Det vil være den beste måten å oppfylle Samhandlingsreformens hovedidé på, at en større del av helsetjenestene må gis i kommunene, så nær som mulig der folk bor. Så er jeg glad for at statsråden legger vekt på forskning og utvikling innenfor helsefeltet, og at man har etablert et tverrdepartementalt samarbeid for en flerårig satsing på forskningsbasert og behovsdrevet innovasjon. Det er også betryggende å høre at helseforskning er det fagområdet som har hatt størst vekst de seineste årene. Jeg er ikke i tvil om at statsråden har et svært viktig poeng når hun understreker at vi må jobbe smartere og mer effektivt enn det som gjøres i dag. De fleste må vel være enige om at bruken av moderne teknologi i helsesektoren ikke er god nok. Snarere er det vel sånn at man ligger etter andre samfunnsområder på dette feltet. Jeg tror det er mye å hente når det gjelder både bruk av teknologi til å understøtte og lette praktisk arbeid i helse- og omsorgssektoren og bruk av IKT som det vanlige kommunikasjonsredskapet. Det vil kunne revolusjonere forholdet mellom pasient og behandler og åpne for at ulike nivåer, institusjoner og virksomheter kan snakke sammen på en langt bedre måte enn man gjør i dag – dels fordi vi har et lovverk som ikke tillater det i dag, og dels fordi vi ikke har fått en tilstrekkelig brei, gjennomgripende satsing på kommunikasjonsteknologi og kompetanse. Men regjeringa la i 2008 fram en nasjonal strategi for elektronisk samhandling i helsesektoren. Det er en plan som vil kunne gi oss gode verktøy for nettopp å jobbe smart innenfor alle nivåer i helsevesenet.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2010-06-03:
Jeg vil takke alle som har deltatt i denne interpellasjonsdebatten, ikke minst statsråden, som på en utmerket måte har redegjort for regjeringas strategi med mange gode tiltak, slik at vi skal kunne ha tilstrekkelig mange og kompetente helsearbeidere i framtida. Så noterte jeg meg at Fremskrittspartiet fremdeles baler med å ta avstand fra samhandlingsmeldinga, som både er ei melding og en reform som Stortinget har vedtatt, og som Helse-Norge og brukere over hele landet er helt enig i. I den forbindelse tror jeg at jeg vil slutte meg til representanten Bremer, som tok til orde for at vi må slutte å baksnakke helsesektoren, samtidig som det er helt rett at både politikere og andre skal se og handle når noe er galt. Men skal det være interessant for unge mennesker å velge et yrke innenfor helsesektoren, må vi kanskje bytte ut baksnakking med det jeg vil kalle for framsnakking, dvs. at vi må tale vel om helsesektoren, fortelle at det er interessant å arbeide her. Alle har med rette understreket at vi må utdanne flere mennesker til å arbeide i helsesektoren fra nå av og framover, og at behovet vil stige fram mot 2030. Det er mange faktorer som vil spille inn i forholdet mellom tilbud av helsetjenester og behov i befolkninga. Det er nevnt bedre forskning og nyvinninger innen medisinsk behandling som kan bidra til bedre effektivitet. Det er også viktig at de som ønsker heltidsjobb, kan få det, som representanten Hagen nevnte. Forebyggingsarbeid i breie folkegrupper vil også ha betydning for forholdet mellom tilbud og etterspørsel, og mange har pekt på at vi har et uutnyttet potensial når det gjelder å ta i bruk moderne teknologi. Samtidig må vi kanskje tenke litt mer overordnet på hva definisjonen av «god helse» skal være. Hvilke krav skal vi kunne stille til framtidas helsevesen etter hvert som nye og viktige milepæler blir nådd i sykdomsbehandlingen? Vil vi stadig kunne forvente eller kreve at moderne medisin skal gjøre oss friske? Og hva innebærer nå egentlig det? Jeg har sagt det før, og jeg gjentar det gjerne: Vi bør skygge unna Verdens helseorganisasjons definisjon, for her snakker man om god helse som komplett fysisk, psykisk og sosialt velvære, uten sykdom og lyte. Jeg tror at vi skal prøve å ha en annen tilnærming. Sorg, smerte og sykdom er en del av livet, av det å være menneske på jorda. Men vi må sørge for å ha et helsevesen som er der for alle når vi trenger det. Vi må hegne om den urokkelige ideen at penger og status aldri skal ha forrang, og at vi aldri må fire på kravet om lik tilgang til helsehjelp for alle, uansett geografisk, økonomisk, sosialt eller etnisk ståsted.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-03:
Jeg synes interpellantens tredeling, eller de tre dimensjonene som hun nevnte, er en veldig fruktbar tilnærming til den saken vi snakker om, nemlig at det er noen geografiske forhold her. Det er forhold når det gjelder fagets innhold – hvordan skal utdanningene være i framtiden – og det er et forhold mellom nivåene. Jeg vil også understreke at selv om vi er enige om at byråets prognoser forteller oss at det er først om en del år vi vil få et mer akutt behov for sykepleiere, er det viktig å holde bevisstheten der, å holde på dem vi har, og ikke risikere at det blir en nedadgående tendens når det gjelder f.eks. å søke seg til sykepleieryrket. Vi har gode erfaringer i dag med at høyskolene er flinke på desentralisert utdanning. Det er mange gode eksempler på det i mange deler av landet, og det betyr at man får tak i studenter, kandidater, som ønsker å bo der de bor, som ikke er av de aller yngste, men som også blir veldig trofaste innenfor sitt fagområde når de er ferdig utdannet. Jeg tror det er det vi trenger å styrke. Jeg har lyst til å nevne det spesielt. Jeg har også lyst til å nevne at med overføringen av ansvaret for fagskolen til fylkeskommunen har vi en god mulighet – også på det nivået som fylkeskommunen representerer, med både voksenopplæring og videregående opplæring – til å se det helsefaglige under ett, slik at det ikke blir preget av at noen gjør det ene og ikke vet om det de andre gjør, men at man ser sammenhengen i helse- og sosialfaglig utdanning og det som begynner i videregående – jeg er helt enig med interpellanten i at der er det viktig å forhindre frafall og få dem til å fullføre – og at fylkeskommunene kan se dette i sammenheng med det de gjør innenfor både voksenopplæring og ikke minst fagskolene. Så har jeg lyst til å framheve den prosessen som våre universiteter og høyskoler i dag er inne i, som vi kaller for SAK, altså samarbeid, arbeidsdeling og faglig konsentrasjon. Der er det, for å heve kompetansen og kvaliteten i helsefagutdanningene, utrolig viktig at man klarer å få til både spiss og bredde – altså både spesialiseringen, som kanskje må skje på universitetene eller i alle fall på høyskolene, og bredden, som er den brede utdanningen som først og fremst foregår på høyskolene. Noe foregår også på fagskolen, men først og fremst foregår den helsefaglige utdanningen på høyskolene. Det behovet som Samhandlingsreformen peker på, er behovet for kompetanse i førstelinjen, nært kommunene. Der har vi en viktig utfordring nå når vi skal diskutere disse fagenes innhold framover. Vi trenger spiss, vi trenger bredde, og vi trenger at dette skjer over hele landet, men det må være på en kvalitativt god måte.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-03:
Også jeg takker for debatten, og tar med meg de innspill og synspunkter som er kommet, i vårt videre arbeid med en utvikling av helsesektorens yrker. Jeg har merket meg ønsket om en helhetlig tenkning omkring dette fra regjeringens side, og jeg er absolutt ikke uenig i det; jeg synes det er veldig fint å ha fått det understreket av opptil flere talere i denne debatten. Det som trengs, ved siden av et fortsatt arbeid for få etablert både studieplasser og forskning, dvs. utdanning på master- og doktorgradsnivå, er en gjennomgang og en fornying av helse- og sosialfagutdanningene opp mot både Samhandlingsreformen og de utfordringene vi ser framover. Jeg har lyst til i dette siste innlegget å peke på noe som flere av talerne har vært inne på, nemlig fylkeskommunenes rolle – som er en del av den geografiske fordelingen vi har. At fylkeskommunene mangler finansiering til å ta vare på fagskolene, er direkte feil. Vi har overført nøyaktig det samme til fylkeskommunene i årets budsjett som fagskolene fikk i fjorårets budsjett, for nettopp å videreføre de viktige fagskoletilbudene. Så er det jo en unik mulighet for fylkeskommunene å se fagskoleutdanningen også innenfor dette området – helsefag, ikke minst – i sammenheng med å få elevene gjennom videregående, også med de samme spesialiseringene, og i sammenheng med voksenopplæring, som også kan være en god måte å drive etter- og videreutdanning på. Jeg er helt enig i det flere har vært innom, at det er viktig å være til stede over hele landet med denne type utdanning. Det ble snakket om motmakt her, og jeg vil jo si at hele vårt høyere utdanningssystem er motmakt, fordi vi har et høyere utdanningssystem som befinner seg over hele landet. Vi utdanner sykepleiere og helsefagarbeidere over hele landet, og det skal vi fortsette å gjøre. Gjennom våre høyskoler, som er overalt i landet, skal vi drive desentralisert utdanning, slik at vi kommer fram til den enkelte. Det er vel ikke noe fagområde som er mer desentralisert, men som likevel har den kvalitetssikringen som ligger i en høyskole, enn nettopp sykepleier- og helsefagutdanningen. Det måtte kanskje være lærerutdanningen man kan sammenligne med. For å gi Dåvøy et svar: Jeg er opptatt av at vi i tillegg til profesjonsutdanningene selvfølgelig også skal ha utdanning på masternivå. Det er opp til den enkelte høyskole stein for stein å bygge opp relevante mastertilbud. For noe av det gode ved vårt høyere utdanningssystem er at vi skal ha forskningsbasert utdanning. Det betyr at mastergrad og doktorgrad også er viktig. Men profesjonsutdanningen er det aller viktigste.
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
Det er et viktig tema som representanten har reist her. Selv om representanten Bremer helst ikke vil snakke om utfordringene som Norge har og også kommer til å ha framover ikke bare i omsorgssektoren, men i hele helsesektoren, så er det faktisk det som er realiteten. I dag har vi unødvendig mange mennesker i kø for å få nødvendig helsebehandling, med den forlengelsen av lidelser som dette medfører. Mye av dette skyldes faktisk regjeringens aversjon mot å ta i bruk private leverandører av helsetjenester. Jeg vil anbefale dem som bare vil snakke om alt det positive, å snakke med og lytte til dem som er i helsekø. Jeg vil også påpeke at Fremskrittspartiet slett ikke kritiserer helsepersonellet, tvert imot vil vi skryte av dem! Interpellanten viste til viktigheten av å få utdannet nok og godt faglig utdannede helsearbeidere til omsorgssektoren. Selv om ministeren sier at det har vært dialog med helseministeren, viser regjeringspartiene hittil liten samhandling i forhold til Samhandlingsreformens behov for å øke tallet på og finansieringen av studieplasser innen helsefag. De fleste fylkeskommuner i landet, som er ansvarlige for helse- og sosialfagutdanningen, melder om at de har liten mulighet til å øke elevtallet i 2011 i forhold til dagens elevtall, innenfor de økonomiske rammene som er gitt. Stadig å måtte øke elevtallet i klassene uten å ha midler til flere lærere vil kunne svekke innholdet og kvaliteten i utdanningen. Dersom Samhandlingsreformen skal fungere, må det også føres en helhetlig politikk på områdene helse og utdanning. Det er også tankevekkende at tall fra Statistisk sentralbyrå så sent som den 22. mars 2010 viser at kun 10 pst. av de nyuteksaminerte fra helse- og sosialutdanningen på høyskolene begynner å arbeide i pleie- og omsorgssektoren. Dette er virkelig tankevekkende og viser at det er helt nødvendig å prøve å gjøre sykepleierutdanningen mer attraktiv for å få folk til å bli i yrket. Lønn er selvsagt en ganske vesentlig del av dette, men ikke det eneste. Fremskrittspartiet mener at man ved å tilby flere heltidsstillinger får mer fleksible arbeidstidsbestemmelser, og at det å øke den faglige kvaliteten i omsorgstjenesten vil bidra til at utdanningen og yrket blir mer attraktivt. Fremskrittspartiet mener også at et annet viktig grep er å slippe til private tilbydere av omsorgstjenester. De vil da konkurrere om å tiltrekke seg helsearbeidere. Det kan bidra til bedre arbeidsforhold og en markedstilpasset lønn, som i sin tur vil føre til at flere vil søke seg til omsorgssektoren. Som et apropos må det nevnes at sykepleierne i Sverige oppmuntres til å bli selvstendig næringsdrivende av sitt eget fagforbund, Vårdförbundet – tilsvarende Norske Sykepleierforbund. De har etablert et eget selskap som rettleder og hjelper til med etablering og drift for dem som vil etablere seg for seg selv. Dette bør være et eksempel til etterfølgelse. I tillegg må det opprettes flere studieplasser innen helsefag, og det må også være økonomi til å ansette flere lærerkrefter.
Tor-Arne Strøm (Arbeiderpartiet), 2010-06-03:
I årene som nå står framfor oss, skal det investeres titalls milliarder kroner i energinett rundt omkring i vårt langstrakte land, alt fra nye linjeframføringer til vedlikehold og oppgradering av eksisterende nett. Dette mener vi er svært bra. Ved å videreutvikle og øke nettkapasiteten bygger vi landet for framtiden, vi bygger stein for stein. Vi skaper verdier og arbeidsplasser samt sikrer og utvikler bosetting over hele landet. Alle vil ha energi, men det er få som vil ha installasjonene og linjenettet som hører med. Det har vi flere eksempler på. Dette er en felles utfordring for oss alle sammen. Vår viktigste oppgave er å sikre en stabil, trygg og god energiforsyning til hele landet. Enkeltprosjekter vil ofte være kontroversielle og gjenstand for diskusjon og strid. Vår oppgave må være å evne å se helheten i denne problemstillingen. Dette vil kreve tøffe avgjørelser, men vi må evne både å ta og stå sammen om disse avgjørelsene. I forrige periode behandlet Stortinget en strategi for økt hensyn til miljø, estetikk og lokalsamfunn i kraftledningssaker. Forslagsstillerne etterlyser nå plutselig klare føringer. Hvor var de for et år siden da dette ble behandlet i Stortinget? Jeg bare spør. Det kan vel ikke være sånn at vi her i Stortinget skal behandle nye retningslinjer årlig. Kraftledningsstrategien ble vedtatt av et samlet storting, hvis jeg ikke husker feil. Å utforme et sentralt detaljert direktiv for den konkrete utformingen av landets linjer mener jeg ikke er riktig vei å gå. Lokale forhold og utøving av skjønn fra prosjekt til prosjekt er nok den mest fornuftige måten å gjøre dette på. Av den grunn er jeg overbevist om at det regelverk og de retningslinjer som ble behandlet for ca. et år siden, og vedtatt i Stortinget kort tid tilbake, er mer enn tilstrekkelig. Arbeiderpartiet og regjeringen har som mål at Norge skal samles til ett energirike. I framtiden skal vi ikke operere med mange ulike prisområder, men kun ha ett eneste prisområde i hele vårt langstrakte land. Det må være en målsetting. Av den grunn må vi bygge ut nettkapasiteten over hele landet – og spesielt mellom landsdelene. I tillegg bygges det – og skal bygges – mange nye og fornybare energiinstallasjoner. Da trengs det også nett. Det er derfor lett å se at vårt land vil preges av mye nettutbygging i årene framover. Samtidig er det slik at denne utbyggingen selvsagt skal foregå så skånsomt som mulig med hensyn til miljø og andre samfunnsinteresser. Den jobben skal vi klare i lag. Vi har, som jeg tidligere har vært inne på, allerede i dag et godt og oppdatert regelverk på dette området. La oss gå sammen og videreutvikle energinettet i vårt langstrakte land!
Bjørn Lødemel (Høyre), 2010-06-03:
Eg er einig med statsråden i at Ørskog–Fardal er komplisert. Gjennom Sogn og Fjordane er det eit altfor svakt og dårleg nett. Dette er ei sak som ein treng å bruke tid på for å finne den rette løysinga. Når det gjeld saka i Hardanger, kjem det stadig vekk nye opplysningar i avisene om ting som burde ha vore utgreidd nøyare, og det er ein betydeleg mistillit til den prosessen som går føre seg, bl.a. i spørsmål som blir reiste frå folkeaksjonen i Hardanger og i aviser. Eg trur det ville vere svært lurt om ein kunne hatt eit uavhengig organ som kunne gå inn når så store utbyggingar skal handsamast. Det vil gje tillit til resultatet, og det vil også gje tillit til prosessen. Mitt spørsmål er: Korleis ser statsråden på at det blir kopla inn uavhengige organ for å vurdere dei opplysningane som no ligg inne om utbygginga av Sima–Samnanger?
Bjørn Lødemel (Høyre), 2010-06-03:
Representanten Sande har ved gjentekne høve her i salen etterlyst mi haldning i forhold til Ørskog–Fardal. Eg har grunngjeve dette ved fleire høve. Når vi ser dei store negative konsekvensane av nærføring av den 420 kV-linja både i Naustdal, på Nordfjordeid, i Sykkylven og nokre andre stader, krev det at vi gjer andre vurderingar. Vi ser òg at dei vurderingane som ligg til grunn med omsyn til negative konsekvensar for natur, miljø, verna vassdrag og ikkje minst når det gjeld nærområde til busetnad, er for svakt vektlagde. Derfor er det viktig at vi får nye politiske retningslinjer for bruk av sjøkabel som eit avverjande tiltak. Høgre har også fremja forslag om at ein ønskjer å få utgreidd eit supernett til Europa, og gjerne med forgreining vidare nordover, som skal vere med på å gje ei sikker forsyning, og også for eksport av straum. Eg registrerte også at raud-grøne politikarar reiste rundt i Sogn og Fjordane i valkampen og sa at dei ønskte luftlinje, men dei ønskte at den luftlinja skulle kome vekk frå folk. Vi har fleire område der dette ikkje kan kombinerast med den traseen som vi i dag har til behandling. Då er det viktig å følgje med på kva dei raud-grøne politikarane gjer når denne saka blir behandla, og det er regjeringa som sit med ansvaret for behandlinga av den saka. Så gjekk det litt raskt når det gjaldt desse forslaga. Høgre støttar forslag nr. 2, frå Venstre. Men vi vil også leggje til at ein må føreta økonomiske vurderingar ved utarbeiding av desse retningslinjene.
Bjørn Lødemel (Høyre), 2010-06-03:
Eg òg ser fram til å få sjå det endelege resultatet av forhandlingane med svenskane om grøne sertifikat, for det er eit viktig tiltak. Det er eg fullstendig einig med statsråden i. Elles har denne debatten heilt klart synt at vi står overfor eit gedigent løftebrot. Det er ca. 160 småkraftverk som gjennom uttale og behandling i Stortinget har fått klare signal om at dei vil kome inn på den grøne sertifikatordninga. Nationen viste til at distrikta blir rana for 1,2 mrd. kr. Det blir også hevda at det er for dyrt å få alle med. Då er mitt spørsmål til statsråden: Kva er hovudgrunnen til å utelate dei 160 småkraftverka, som etter mitt syn har rett til å vere med i overgangsordninga? Kva er hovudgrunnen til å utelate desse?
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-03:
Den samme opposisjon som roper etter innhold, har jo selv en sørgelig merittliste fra sin Bondevik II-regjering. Det kan vi vel ikke klandre Fremskrittspartiet for, med sin manglende styringserfaring. Men Høyres omsorg for vannkraft falmer jo i møte med en politikk for urenset gass, som de vil presse inn på markedet. Under vår ledelse, derimot, er klimamålene forsterket, støtten via Enova har økt formidabelt, og det er vi og ikke de borgerlige som har fått på plass et system for grønne sertifikater i samarbeid med Sverige. Deler statsråden min oppfatning av og oppgitthet over at opposisjonens sprik mellom retorikk og egne meritter etter hvert begynner å bli litt vel stort?
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2010-06-03:
Kanskje er ikke nettutbygging en vinnersak for oss politikere. Desto mer viktig er egentlig nettutvikling og utbygging av nettet vårt, fordi i det samfunnet vi har lagt til rette for, er vi helt avhengig av at vi har et nett som fungerer. Det er viktig at vi har et robust nett. Det er viktig at vi har et sikkert overføringsnett, og at hele landet får kraft til enhver tid. Det er viktig at vi har kapasitet på nettet til å ta inn ny, ren energi. For meg henger det sammen med to hovedpunkter: Dette stortinget har sagt at vi har som en målsetting å bli et lavutslippssamfunn. Skal vi bli et lavutslippssamfunn, må vi ta noen grep overfor noen av sektorene våre som slipper ut for mye CO2. En av de sektorene er transportsektoren. Vi må få flere av bilene våre over på et annet drivstoff enn fossilt, og da vil el være et viktig bidrag i denne sektoren. Men det er også viktig at vi har et nett å få mer kraft inn på. Og vi må løfte blikket ut over vårt lands grenser og være med på den klimadugnaden det er å rense Europa for den kullkraftverkenergien som brukes der. Så er jeg sikker på at hele denne salen er enig i representanten Valens poeng når det gjelder energiøkonomisering. Det er det viktig at vi alltid tar med oss, også i denne debatten. Jeg er også nesten overbevist om at de fleste av partiene her i salen kan skrive under på Senterpartiets og representanten Sandes fire hovedpunkter, som han tar med seg inn i denne debatten: kraftforsyning, bosetting, miljøforvaltning og naturforvaltning. Så er det nok ulike vektinger, men for Kristelig Folkeparti har vi ikke så stor vektforskjell i forhold til det som representanten Sande brukte sin taletid på. Men da er jeg over på mitt andre hovedpoeng, som er å finne balansepunktet mellom ulike ting som drar i forskjellige retninger. For Kristelig Folkeparti er det viktig at vi har et presist og forutsigbart lovverk på plass, som sikrer kraftforsyningen, og som samtidig tar vare på verdifull natur. Derfor er det for oss viktig å ha økt oppmerksomhet rettet mot den teknologiske utviklingen som skjer når det gjelder kabling. Det er godt at det er noe som går framover, og utviklingen gjør det bl.a. på jord- og sjøkabler. Men jeg skal også være en av de første til å si at det er utfordringer når det gjelder kabling. Ved brudd vet vi at det kan være større naturinngrep som må til. Det gir oss en utfordring. Så det er ikke noe enkelt svar på dette. Nå har ikke Venstre fremmet sitt forslag ennå, men for ikke å måtte bruke mer taletid, gir jeg vår støtte til Venstres forslag når det blir fremmet, for å si det slik.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2010-06-03:
Statsråden var inne på at Bondevik-regjeringen ikke hadde noen avklaring av overgangsordningene. Det henger sammen med at forhandlingene med Sverige ikke var avklart og ferdige. De ble avsluttet i februar 2006 ved statsminister Jens Stoltenberg og daværende olje- og energiminister Odd Roger Enoksen. Jeg ønsker å få mer forståelse av regjeringens politikk. Derfor bruker jeg saksordfører Per-Rune Henriksens formulering om at det ligger en helhetsvurdering til grunn. Man skjønner utbyggernes skuffelse, men det ligger en helhetsvurdering i bunnen. Representanten Snorre Serigstad Valen har også forståelse for at det kan oppleves som urettferdig. Representanten Erling Sande sier at Senterpartiet ikke har nådd helt fram. Etter å ha lyttet nøye til statsrådens innlegg for å prøve å skjønne helhetstankegangen, ber jeg likevel statsråden kort fortelle hva regjeringens helhetlige politikk når det gjelder denne overgangsordningen, egentlig går ut på.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2010-06-03:
Norge er et land med mye vannkraft. Det har vært kloke kvinner og menn i tidligere tider som har lagt til rette for vannkraftutbygging. Det har vært med på å skape arbeidsplasser. Det har vært med på å utvikle distriktene våre og hele landet vårt. For Kristelig Folkeparti henger dette sammen med en tankegang om å være gode forvaltere, om å bruke de ressursene vi har, på en fornuftig og skånsom måte, når man samtidig bruker dem slik at de skaper utvikling. Fremskrittspartiet tar i dag til orde for en stortingsmelding om vannkraftpolitikk. Fra Kristelig Folkepartis side mener vi det er mer hensiktsmessig å ta et mer helhetlig grep og se energi og de klimautfordringene vi har, i sammenheng, og derfor mener vi at det er behov for en energi- og klimamelding. For vi har en klimakrise. Vi vet at hovedårsaken til den situasjonen vi står overfor, er at vi har brukt altfor mye fossil energi. FNs klimapanel gir oss tiden fram til 2015 for å snu trenden med utslipp av CO2, hvis målet er at vi skal nå 2-gradersmålet. Jeg er glad for at det fortsatt er målet i forhold til temperaturøkning. Men tiden begynner å renne ut. 2015 er det ikke mange år til, og derfor kreves det nå handling også her hjemme. Vi kan ikke bare lene oss tilbake og si at finanskrisen ordner opp, men vi må gjennomføre konkrete tiltak. Vi vet også at verden trenger mer energi av rett type i forhold til den utviklingen vi ønsker for verden, for vi ønsker at mennesker skal komme ut av fattigdom. Da trengs det mer energi, men da er det også viktig at vi klarer å legge til rette for energi som ikke øker utslippene, slik at vi klarer en overgang til energibruk som reduserer de klimagassutslippene som vi har sett i tidligere tider. I 2008 inngikk vi her på Stortinget klimaforliket med djerve mål, viktige mål. Det som er avgjørende nå, er at regjeringen begynner å levere innhold når det gjelder disse målsettingene. Når man hører saksordfører Strøm, er tiden for planer nå over, og det er tid for handlinger. I denne sammenheng er iallfall det et viktig signal, men jeg tror ikke vi skal se oss helt blinde på at det også til tider kan være viktig at man legger noen nye planer. Fra Kristelig Folkepartis side mener vi at det er en manko i vårt norske politiske system akkurat nå at vi ikke ser energi- og klimautfordringene sammen. Derfor har vi gjennom denne innstillingen tatt til orde for en energi- og klimahandlingsplan, som vi vet at det også er støtte for ute blant de bedrifter og de organisasjoner som nettopp driver innen disse sektorene.
Borghild Tenden (Venstre), 2010-06-03:
Venstre er opptatt av at vi har en god infrastruktur for transport av strøm. Det er nødvendig både for nye produsenter av fornybar energi og for at kraftmarkedet skal fungere på en god måte. Når dette er sagt, må viktige miljøhensyn alltid vektlegges tungt når nye linjer skal bygges ut. Jeg vil også benytte anledningen til å trekke fram to konkrete kraftlinjer i luftspenn, som flere har vært inne på her i dag, som departementet har til klagebehandling, nemlig linjen Sima–Samnanger, som planlegges på nordsiden av Hardangerfjorden, og Fardal–Ørskog gjennom Sunnmørsalpene. Konfliktene knyttet til estetiske hensyn og miljøverdier er så sterke knyttet til disse linjene at alternativ kabling til luftspenn, slik som sjøkabel eller jordkabel, bør benyttes på flere strekninger. I fremføringen av høyspentledninger benyttes det nesten utelukkende luftspenn, under henvisning til de retningslinjene som er gitt av Stortinget. Regjeringen har tidligere lovet at det skulle komme nye retningslinjer som i større grad åpner for fremføring av kabler i sjø og jord der luftspenn vil være ødeleggende i viktige naturområder. Blant annet har Åslaug Haga, tidligere olje- og energiminister, sagt gjentatte ganger i Stortinget at det var behov for slike retningslinjer, og at de ville komme. Slike retningslinjer er ikke lagt fram. Dette er bakgrunnen for at Venstre i dag fremmer forslag om at det skal utarbeides slike retningslinjer, og det er avgjørende at disse retningslinjene legges fram før det tas beslutning om de to linjene som er til klagebehandling. Venstre kommer også til å støtte forslaget fra Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti i innstillingen, og vi legger til grunn at de drøftingene og evalueringene som etterspørres i forslagene, er en del av et forslag fra regjeringen om nye retningslinjer, slik Venstre etterspør. Jeg tar dermed opp det lenge etterlengtede forslaget.
Borghild Tenden (Venstre), 2010-06-03:
Saken om grønne sertifikater minner meg dessverre altfor mye om biodieselsaken. De rød-grønne sier én ting og følger ikke opp det de har lovet. Det er synd for miljøet, det er synd for de gründerne som har stolt på regjeringspartiene og skapt miljøvennlige arbeidsplasser, og det føyer seg inn i rekken av saker som kan skape politikerforakt. Venstre har vært pådriver for grønne sertifikater siden Bondevik II-regjeringen. Venstres Gunnar Kvassheim tok opp saken gjentatte ganger da han var leder av energi- og miljøkomiteen i forrige periode. Det er et bredt politisk ønske om å bygge ut mer fornybar energiproduksjon i Norge, som saksordføreren sa. I Stortinget har det også vært bred enighet om en ordning med grønne sertifikater. Ordningen med grønne sertifikater vil være et godt tiltak for å stimulere til en slik satsing. En rekke enkeltpersoner og bedrifter har gjort store investeringer og tatt betydelig økonomisk risiko for å bygge ut fornybar energi, nettopp fordi det var et ønske fra et samlet storting. Dessverre premierer regjeringens overgangsordninger ikke foregangsmenn, entreprenørskap og utvikling. Jeg har fått mange mailer og telefoner med spørsmål om jeg ikke kan prøve å få snudd Senterpartiet i denne saken, slik at de kan holde det de opprinnelig lovet. Jeg har sagt jeg skal prøve, men at jeg ikke kan forskuttere noe. Så herved utfører jeg oppdraget mitt ved å be iallfall noen fra Senterpartiet om å snu i denne viktige saken for en rekke gründere – primært gårdbrukere – som har turt å satse på kraftutbygging i den tro at politikerne holder sine løfter, og som ifølge informasjonen jeg har fått, sitter igjen med store tap som går på bekostning av evnen til å skape en annen næring, noe de oppfatter som svært urettferdig. Avslutningsvis: Venstre sitter dessverre ikke i energi- og miljøkomiteen, men vi er medforslagsstillere til dette representantforslaget og stemmer følgelig for forslaget fra Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-06-03:
For regjeringa er det sentralt å legge til rette for en betydelig økning av vår fornybare energiproduksjon. En bærekraftig utnyttelse av vannkraftressursene er et viktig ledd i denne satsingen. I lys av klimautfordringene vil utvidelse og opprustning av eksisterende vannkraftverk kombinert med skånsom utbygging av vassdrag være verdifulle bidrag. Så må jeg innrømme at jeg nok har tatt med meg manuset til en senere sak. Så hvis presidenten tillater at jeg finner meg et manus som passer noe bedre til saken …
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-06-03:
Jeg tror at vi satser på det.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-06-03:
Jeg takker for elskverdigheten, og kan eventuelt begynne på andre avsnitt i sak nr. 5. I denne saken begynner jeg med følgende: Utbygging av nett er viktig for forsyningssikkerheten og for å tilrettelegge for økt produksjon av fornybar energi. Vi står nå foran en periode med behov for vesentlige investeringer i sentralnettet. Det er derfor med tilfredshet jeg merker meg at alle er enig i behovet for nettinvesteringer framover. Det lover godt for at vi skal få bred tilslutning til de avgjørelser som må fattes på dette viktige samfunnsområdet. Samtidig er det et faktum at anlegg for framføring av kraft medfører store installasjoner og inngrep i terrenget. Vi må forvente at meningene om bl.a. trasévalg er delte. Uansett hvordan lovverk og strategier for utbygging av kraftledninger utformes, kommer vi ikke bort fra at kryssende hensyn vil gjøre seg gjeldende. Hva som totalt sett er den beste løsningen for kraftforsyningssikkerheten, hensynet til mer utbygging av fornybar energi samt miljø og landskap varierer fra sak til sak. Det er imidlertid vårt ansvar som politikere å gi så forutsigbare føringer og rammer som mulig for hvordan ulike hensyn skal vektes i planlegging og konsesjonsbehandling. Det er også svært viktig at utbyggingen av kraftledninger skjer så skånsomt som mulig. Derfor la jeg som kjent i april i fjor fram en strategi for hvordan det skal tas enda sterkere hensyn til miljø, estetikk og lokalsamfunn når forsterkninger i kraftnettet planlegges. Strategien ble vedtatt her i Stortinget i vårsesjonen i fjor. Å revidere denne strategien bare ett år etter at den er vedtatt, ville vanskelig kunne beskrives som å gi forutsigbare rammer. I kraftledningsstrategien er det gitt en helhetlig redegjørelse for ulike typer avbøtende tiltak på tvers av spenningsnivå. Fordeler, ulemper og utfordringer ved valg av kabel ble gjennomgått. Spørsmålet om kabling ble vurdert i et helhetlig perspektiv, og utfordringer og muligheter ved også andre former for prosjekttilpasning ble belyst. En debatt begrenset til kabling på høyere spenningsnivåer ville løsrive vurderingsgrunnlaget fra denne helheten. Ut fra en drøfting av naturinngrep, forsyningssikkerhet, teknologiske utfordringer, kostnader og muligheter for tilknytningspunkter og systemmessige tiltak konkluderes det i strategien med at kabling oftere er et samfunnsmessig rasjonelt tiltak på lavere enn på høyere spenningsnivå. Det slås fast at kabel skal være hovedregelen i distribusjonsnettet, mens bruken skal være gradvis mer restriktiv med økende spenningsnivå. Dette er en klar prioritering og føring som Stortinget gjennom behandlingen av strategien sa seg enig i. Som sagt ble kraftledningsstrategien vedtatt av et samlet storting for bare ett år siden. Strategien er godt fundert og gir oss forsvarlige rammer for de avgjørelsene som nå må tas i tida framover, for at vi skal få et nett som holder mål i årene som kommer. Jeg er trygg på at stortingsbehandlingen av strategien, som vi hadde i fjor, på en forsvarlig måte har ivaretatt de hensyn forslagsstillerne fremmer.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-06-03:
Det er jo ikke sånn at f.eks. Ørskog–Fardal handler om en behandlingsprosess som tar tid som følge av manglende overordnede avklaringer. Det er jo en prosess som tar tid på grunn av de mange små, nødvendige avklaringene for å finne en trasé som er god nok. Det handler om den skal gå på den ene eller andre siden av en fjord, om den skal gå gjennom et kommunesenter eller om den skal gå utenom. Det er ikke føringer som kan legges gjennom sentrale, overordnede linjer. Jeg tror bare vi må erkjenne at det å skulle bygge store kraftlinjer fra et sted til et annet krever mye arbeid for å klare å få en løsning som er god nok til å ivareta lokalbefolkningens interesser, god nok med tanke på miljøhensyn og god nok til å ha en god nok kvalitet på sjølve linja. Så å bruke Ørskog–Fardal som et eksempel på en sak som ville hatt en raskere avklaring hvis man hadde hatt en strammere ramme rundt kraftutbyggingen, eller nettutbyggingen, mener jeg er feil med tanke på hva saken faktisk handler om. Jeg mener samtidig at når det gjelder å ha tilstrekkelige overordnede rammer, har Stortinget tatt tak i det tidligere.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-06-03:
Jeg er litt forundret over inngangen til spørsmålet fra representanten Lødemel. Det kan oppfattes som om representanten ikke har tillit til at det statlige organet, NVE, er et uavhengig organ. Det er jeg helt uenig i.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-06-03:
Jeg er veldig enig med representanten Solvik-Olsen, som tar opp problemstillingen knyttet til at det her dreier seg om to prosesser, og sånn sett er det ikke mulig å se det som én lang prosess. Jeg syns at det egentlig kan være greit å sitere noen setninger, hva representanten Solvik-Olsen sjøl har sagt rundt nettopp dette. I brev til meg 3. oktober 2008 skriver representanten: «Soria Moria-erklæringen innrømmer ikke grønne sertifikater til småkraftverk.» Det var påstanden fra representanten Solvik-Olsen. Den 1. juli 2008 skrives det fra samme hold: «Kan man ved det forstå statsråden slik at han vil jobbe for at småkraftverk inkluderes i et grønt sertifikatsystem?» Svaret på det var selvsagt ja, men igjen – oppstart av en ny prosess. Representanten Tord Lien skriver i et spørsmål til meg den 23. oktober 2008: «Soria Moria-erklæringens politikk for småkraftverk tilsier at de ikke får delta i et sertifikatmarked, samt at stor vannkraft er utelukket.»
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-06-03:
Svaret på det er ikke noe annet enn det jeg sa i mitt innlegg, og som er det samme her som på relativt mange områder innenfor politikken, at det blir en avveining, en helhetsvurdering som blir gjort om avgrensning, f.eks. hvor langt en skal gå når det gjelder ulike støtteordninger. Når det gjelder tallet, 1,2 mrd. kr, skal ikke jeg si at det er feil, men jeg tror det er viktig å ha med seg en premiss her, og det er at hva sertifikatmarkedet vil bety av gevinst for dem som er innenfor, er helt avhengig av hvordan elprismarkedet utvikler seg framover. Hvis en vil se en utvikling som følge av karbonpriser, som følge av klimautfordringer som bidrar til at prisen på strøm i markedet går betydelig opp, vil verdien av sertifikatene bli desto mindre.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-06-03:
Spørsmålet er vel til forveksling ganske likt det den forrige representant tok opp, og som jeg svarte på. Når det gjelder det at det er skuffelse hos bedrifter og enkeltpersoner som ikke kom inn under sertifikatmarkedet, har jeg den fulle forståelse for det, på samme måte som jeg har full forståelse for at vindkraftprodusenter som søkte om støtte tidlig i fasen, og som fikk relativt lite tilskudd i forhold til hva som Enova nå gir av tilskudd per kWh, angrer på at de ikke ventet med å søke til tilskuddet ble satt høyere, fordi en så det var nødvendig for å få nok vindkraft inn i markedet. Det er helt åpenbart at når man setter en grense, vil det være skuffelse hos dem som ser at det ville være mer lønnsomt å være på den andre siden av grensen enn det de sjøl er. Det har jeg ingen problem med å forstå, og det er utfordringen når vi lager nye ordninger. Det kan også være andre sider i politikken, i samfunnslivet, hvor ordninger lages, der en i ettertid ser at det kunne være mer hensiktsmessig å være på den ene siden enn på den andre siden av en grense.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-06-03:
Grunnen til at jeg siterte fra representanten Ketil Solvik-Olsens og representanten Tord Liens brev stilet til meg i 2008 var – og er – at det på en veldig god måte viser at vi her snakker om to ulike prosesser, også et annet innhold. Nå får vi aldri noe eksakt svar på hvor den forrige prosessen ville endt, for den kom egentlig aldri i gang. Men det er helt åpenbart at en ordning med teknologinøytralitet som vi nå har fått fram, som gjør at ikke bare kraftverk på 6,7, 8 MW er inne i ordningen, men at de aller største norske kraftverkene også er inne, er noe helt annet enn hva som er omtalt i ulike dokumenter undervegs, og hva en etter all sannsynlighet så for seg ble landinga ved forrige korsveg.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-06-03:
Svaret på det kan være særdeles kort, for det er jo det samme spørsmålet som er stilt ved flere ulike anledninger her i replikkordvekslingen, og jeg viser til de svarene jeg der ga.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-06-03:
Hvis representanten Solvik-Olsen ønsker deltakelse i prosessene internt i regjeringa, tror jeg representanten må være en del av regjeringa. Det tror jeg verken representanten eller undertegnede ser som særlig aktuelt. Det som er prosesser inn mot regjeringas konklusjoner, er sjølsagt nettopp det, prosesser. Men det som jo er det viktige i forhold til den jobbinga og det engasjementet som jeg absolutt ser at representanten Solvik-Olsen har på dette området, er den praktiske politikken, at vi kommer fram til gode løsninger som bidrar til å få realisert prosjekter. Jeg syns det er bra at representanten gir honnør til NVE for de prosessene som går der. Det er god oversikt over hva vi har av ressurser i Norge innenfor dette, og vi ser at det faktisk skjer ganske mye for å bygge ut de mindre vassdragene nå. Så vil det være noen justeringer på det mellom de ulike årene. Men jeg vi si at vi nå er inne i en god fase, god periode, for å få realisert prosjekter.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-06-03:
Jeg skulle til å si at jeg bruker en del tid på nyttårstaler for tida! Når det gjelder vannkraftutbygging, er det ikke tvil om at de største prosjektene er realisert eller ville vært i vassdrag som allerede er vernet. Vefsna var jo i så måte det siste av de store prosjektene der en vurderte om en skulle verne eller skulle bygge ut. Og da beslutningen om Vefsna ble fattet, ble realiteten den, som statsministeren påpekte, at de store prosjektene sett i norsk målestokk og litt bakover i tid var over. Det er heldigvis sånn at under de store prosjekter er det mange interessante, vesentlige prosjekter. De er regjeringa definitivt opptatt av å få realisert, og det jobber vi for at skal skje.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-06-03:
Jeg syns representanten Serigstad Valen ga en svært god beskrivelse av situasjonen, så jeg stiller meg bak vurderingen siden det gjøres mye innenfor dette området. Og det er vel også sånn at det kommer en del ulike innspill i forhold til alternativene.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-06-03:
Jeg tror, med forbehold om at det var mange eksempler som ble trukket fram, at vi har bra med statistikk og bra med oversikt på de områdene som representanten her trekker fram. Realiteten er jo, på energiområdet som på andre områder i Norge, at vi har mye god informasjon, vi har god oversikt over det vi holder på med – og representanten nevnte her mange eksempler. Så er det heller ikke sånn at vi ikke har de overordnede planene. Enova har blitt trukket fram mange ganger her i dag. Enovas virksomhet styres jo ut fra veldig tydelige planer, tildelingsbrev og politiske rammer. Det samme gjelder i forhold til de tildelingsbrevene som blir gitt til NVE, og de rammene som hvert år blir gitt for virksomheten der. Så vi må ikke gjøre det til at den eneste overordnede rammen som en styrer virksomheten ut fra, er én type melding. Det er veldig mye overordnet som legges som rammer for virksomheten vår.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-06-03:
Jeg tror ikke jeg vil bruke den benevnelsen om noe parti. Jeg har vel heller ikke noen annen kommentar til det enn at jeg syns regjeringa på dette området har kommet fram til veldig mange gode og kloke konklusjoner. Representanten nevner ressursforvaltningen innenfor olje- og gassvirksomheten. Der mener jeg at vi har mye å skryte av i forhold til hva som har vært gjort de siste årene. Og for det som vi nå diskuterer, vannkraft, mener jeg det samme gjelder. Jeg opplever at det er én regjering som leverer én politikk, og det syns jeg er en god politikk.
Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2010-06-03:
Det er, som mange har sagt tidligere, et høyt konfliktnivå rundt naturinngrep som kraftlinjer, veiutbygging og andre større byggeprosjekter. Forslagsstillerne sier de har en ambisjon om å senke konfliktnivået ved å innføre mer – skal vi si – rigide regler. Det har jeg ingen tro på at man vil klare gjennom regelverket. Det som er viktig, som representanten Serigstad Valen var inne på ganske klart, er at det må være muligheter til å gjøre vurderinger og skjønn i de enkelte tilfeller, også ved utbygging av kraftlinjer. Jeg undrer meg sterkt over bruken av betegnelsen «endeløse debatter rundt trasévalg», som om debatten i lokalbefolkningen og i samfunnet ellers rundt disse naturinngrepene og rundt disse konstruksjonene og valgene som skal gjøres, er noe negativt, noe vi vil ha mindre av. Det tror jeg man skal merke seg både på Vestlandet og andre steder, hvor man har et godt engasjement for lokalsamfunnene sine. Jeg deltar selv i debatten om kraftlinjen Sima–Samnanger i Hordaland. Jeg synes ikke den debatten verken er endeløs eller ørkesløs. Den debatten er en veldig god debatt og har vært en veldig lærende debatt for de fleste som har deltatt i den. Både jeg og mitt fylkesparti deltar i debatten. Jeg har ikke hørt et bastant krav fra folk i Hordaland om en rask avgjørelse. Det er ikke saksbehandlingstiden som er problemet. Det er de foreslåtte traseene som er problemet. Det vil man gjerne ha diskutert, og det får vi diskutert. Jeg har som sagt deltatt i de debattene. Og til den litt underlige merknaden i innstillingen om at man har merket seg at stortingsrepresentanter har deltatt i debattene «uten at det har medført noen initiativ på Stortinget», så er det å si at denne saken ligger til avgjørelse hos statsråden, ikke i Stortinget. Jeg har en svært god dialog med statsråden om denne og andre saker. Problemet vi står overfor her, som vi ikke kan vedta oss vekk fra med regelverk, er at vi ikke kan sette en pris på miljøet og miljøverdier som er endelig, definitiv og absolutt. Jeg vil også si at vi nok har et forbedringspotensial når det gjelder måten vi formidler på og er åpne rundt saksbehandlingen. Det gjelder alle de etatene som er med i dette – i dette tilfellet Statnett, men det kan også være andre nettselskaper som har et forbedringspotensial når det gjelder å være klar og tydelig på hva man vil, og hvorfor man vil dette osv. Jeg tror at mye av debatten – den delen av debatten som handler om mistenkeliggjøring og frykt – kan fjernes på den måten. Så får vi en mer reell debatt om hva dette handler om.