Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Utfordringen som Stortinget står overfor, er å kombinere en statlig eierskapspolitikk for finansnæringen som både tar hensyn til at Norge er avhengig av utenlandsk kapital og utenlandske markeder, og som samtidig tar vare på vårt behov for at en betydelig del av norsk finansvesen er på norske hender. Norge er helt avhengig av utenlandsk kapital og det å være deltaker i den globale økonomien. Derfor må vi ikke føre en eierskapspolitikk som skremmer bort utenlandsk kapital. Samtidig er vi nødt til å sikre at vi har et tungt norskeid finansvesen som har sitt hovedkontor i Norge. Viktige strategiske beslutninger vil normalt være knyttet til hovedkontoret. Nærhet mellom ledelsesfunksjonene i banken og norske kundeforhold vil ha stor betydning for personkunder, og ikke minst små og mellomstore bedrifter, som i liten grad har internasjonale finansmarkeder som et reelt alternativ. For bedriftskundene er norske hovedkontorer særlig viktig i økonomiske nedgangstider, da vi vet det må gjennomføres begrensninger i utlånene. Arbeiderpartiets oppfatning er at statens rolle i finansnæringen først og fremst må være å sikre nasjonalt eierskap. For å klare dette mener vi det er nødvendig at staten samler sine eierinteresser i én finansinstitusjon, at staten sitter inne med minst 1/3 av aksjene i denne og at staten opptrer som aktiv eier, slik at den ikke blir til hinder for, men til gunst for den finansnæringen man er med og eier. Arbeiderpartiet tror det er nødvendig å skape én sterk norskeid enhet som ikke blåser bort i globaliseringens kastevinder. Den må tvert imot være i stand til å gå utenlands. Det gjelder for bankene som for bedriftene at man må ekspandere ute for å sikre virksomheten hjemme. I Norden har de største bankene og forsikringsselskapene gått over fra å definere sitt eget hjemland til å inkludere Norden som sitt hjemmemarked. Det må også norske banker kunne gjøre. Uten handlekraft fra statens side kan det norske finansielle miljøet forvitre. Derfor mener vi det er galt å selge ut statlige aksjer i bankene før vi har på plass én tung norskeid institusjon. Finansministeren har sagt at dette tar tid. Da må man huske på at det er mange aktører i markedet som har klart for seg hva de vil. Derfor bør ikke finansministeren bruke mye tid på å få på plass en framtidsrettet løsning. Jeg vil kommentere Høyres og Fremskrittspartiets holdning. Den bærer jo preg av disse partienes gamle statsskrekk. Derfor håndterer de også statens interesser på en besynderlig måte. Høyre og Fremskrittspartiet sa ja til budet fra MeritaNordbanken omtrent i samme minutt som det ble fremlagt. Hvilken privat eier hadde handlet på den måten? Hvis man skal selge noe, bør man i hvert fall sørge for at salgssummen blir høyest mulig, og ikke hoppe på det første og beste budet man får. Dernest bør man tenke på hvilken virkning et salg får på andre virksomheter der man har eierposter. Høyres og Fremskrittspartiets mål er tydeligvis å bli kvitt statens eierskap, koste hva det koste vil. Derfor sa man altså straks ja til budet fra MeritaNordbanken uten å få vurdert prisen, og uten å tenke på hvilken virkning dette ville få for Den norske Bank, der staten er hovedeier. Slik kan man ikke forvalte fellesskapets eierposter. Jeg synes også det er bemerkelsesverdig at disse partiene har langt større statsskrekk enn store deler av det private næringsliv nå har. Mange innen næringslivet ser at det er nødvendig med et partnerskap mellom offentlig og privat kapital for å klare utfordringene Norge stilles overfor i den globale økonomien. Norge er så heldig at staten har kapital. Hvorfor skal ikke den brukes til å sikre norske interesser? Jeg er derfor glad for at det er et stort flertall i Stortinget som nettopp vil det, også innenfor finansnæringen.