Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2008-11-13:
I går ble det kjent at Norge topper listen over hvor langt likestillingen mellom kjønnene har kommet. De neste landene på lista var andre nordiske land. Dette føyer seg inn i rekken av rangeringer hvor Norden gjør det meget bra, ikke minst i forhold til gode velferdstilbud til befolkningen, som skole, helse og økonomiske trygghet ved bortfall av inntekt, for å nevne noe. Men også rangeringer over produktivitet, omstillingsevne og innovasjon gjør vi det godt på. Alle de nordiske landene slår f.eks. EU-landenes gjennomsnittlige vekstrater. I World Economic Forums rapport om verdens mest konkurransedyktige økonomier er alle de nordiske landene med på topp 10. Alle de nordiske landene er med andre ord gode land å bo i og i verdenstoppen. En av årsakene til det er en velfungerende offentlig sektor. Sammenlignet med resten av verden er det slik. Men det betyr ikke at alt er såre vel, og at ikke det er behov for å gjøre ting annerledes, og da begrunnet ut fra tre viktige forhold. Siden offentlig sektor er så stor og er så viktig i alle folks liv i Norge, må den fungere godt når vi alle sammen havner i ulike livssituasjoner og har behov for hjelp, service eller veiledning fra Nav, skatteetaten eller den kommunen vi bor i. I tillegg bør offentlig sektor drives så effektivt som mulig for å sikre best mulig tjenester til alle. Det er knappe ressurser, og da må de brukes effektivt. Et tredje moment er at en stor del av arbeidsstyrken har sin arbeidsplass i offentlig sektor. De har krav på et like meningsfylt, godt og forutsigbart arbeidsmiljø som de som jobber i privat sektor. Er det motsatte tilfellet, ja da går produktiviteten ned, og vi som sitter her, må stå til ansvar. Derfor er denne type stortingsdebatter viktige, selv om jeg er uenig i inngangen til debatten, nemlig en påstand fra representanten Solberg om at denne regjerings svar på utfordringene i offentlig sektor kun er mer penger, ikke omstilling. Statsministeren har gitt gode svar på denne påstanden. Jeg vil fokusere på at vi alle har et ansvar for å gjennomføre de nødvendige omstillingene på en forsvarlig måte. Selv reformer med enstemmighet og bredt flertall bak seg medfører problemer når de skal gjennomføres. Nav-reformen ble igangsatt av forrige regjering og følges opp av denne regjeringen. Vi kjenner alle til at Nav ikke fungerer tilfredsstillende i dag, for omorganisering har kostnader. Det er lett å tenke, og si, at folk skal endre måten å jobbe på. Vi som sitter her, kan vedta nye strukturer, lokalisering osv, men undersøkelser og evalueringer viser at omstillinger er vanskeligere å få til enn det vi ønsker å tro. I mange tilfeller oppnår man ikke planlagte gevinster eller innsparinger. Andre ganger får man det til. Det interessante spørsmålet vi da må stille oss – enten vi tilhører høyre- eller venstresida – er hvorfor det er slik. I A-magasinet sist fredag var nettopp dette et tema i en spalte forfattet av organisasjonspsykolog Knut Ivar Karevold: Hvordan kan det ha seg at noen lykkes med omstilling, mens andre ikke gjør det? En nøkkelfaktor er involvering av de ansatte. Dessuten trengs det «god begrunnelse for endringen, klare fremtidsbilder og tid til å gjennomføre endringstiltakene. Man må skape engasjement ved å involvere folk i valg som påvirker arbeidssituasjonen deres». Det tror jeg vi skal lytte til, særlig vi som har makt og stor innflytelse til å iverksette omstilling. La meg ta et eksempel. Vi bruker nest mest penger i verden på helse. Likevel har vi ikke verdens nest beste helsevesen. Et av problemene i norsk sykehussektor i dag er at mange beslutninger fattes på toppen, og der ligger også mye av ansvaret. Nede i systemet, ute i sykehusavdelingene, har de for lite ansvar for økonomi og ressursbruk. De opplever i variabel grad at de f.eks. må ta økonomisk ansvar. Da blir konsekvensen at helt nødvendige økonomiske tiltak blir tredd ned over hodene på de ansatte i avdelingene i sykehusene landet rundt. Det er ikke sikkert pengene blir spart på riktig sted med en slik løsning, og de som kan gjøre små, men viktige grep, har ikke ansvar, og så tar de ikke ansvar. Pasientene er de som sitter igjen med problemet til slutt. De får et dårligere tilbud enn de ellers ville fått, og vi som er politikere, får naturlig nok ansvaret for det. Slik blir det også om skatteetaten ikke fungerer godt nok, eller om Nav har problemer. Jeg er direkte uenig med forrige taler som hevdet at det er en motsetning mellom bruker og de ansattes interesser i så måte. Jeg tror både brukere og de som jobber i den offentlige sektor, har sterk felles interesse av at de skal levere gode tjenester. Men vi som politikere må akseptere at omstilling medfører et produktivitetstap i prosessen fram mot endring. Det tapet er jeg overbevist om at vil bli mindre om de ansatte er sterkt delaktig i omstillingsprosessene. I så måte har høyresiden en vei å gå.