trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lars Sponheim (Venstre), 2003-01-08:
Som jeg sa, representerer dette forslaget slik det vil bli fremmet om kort tid, en forenkling i den forstand at det samlet vil være ti kilo en kan ta inn. Hva en prioriterer innenfor de ti kiloene, vil ikke tollerne ha behov for å ettergå nærmere. I dag er det slik at det er behov for å gå ned i handleposene og se hva som er der, for å kunne identifisere f.eks. en kjøttandel på tre kilo. Det vil bli opphevet ved disse reglene. Så det blir en forenkling basert på at det litt populært sagt kan holde med å veie posen, en må ikke veie enkeltprodukter i posen. Slik sett er det en forenkling. Men det er også viktig å legge vekt på at det i høringsrunden har kommet fram en rekke problemstillinger som Regjeringen ønsker å ta hensyn til. For eksempel er det et spørsmål som går på å ikke ha en kvantumsbegrensning på kornprodukter, som kunne bety at en kunne importere en betydelig mengde paller med f.eks. kraftfôr til en svært mye lavere pris, som vi vet nabolandene har på grunn av en annen kornpolitikk. Det var ikke hensikten med denne reisegodsforskriften, som gjelder for reisegods og ikke en lastebil med fem–seks paller kraftfôr til en hesteholder i Østfold. Men dette representerer en forenkling, både for den som skal reise fra Sverige til Norge med en kvote, og den som kommer fra Spania til Norge etter å ha blitt brun i en ferie.
Lars Sponheim (Venstre), 2003-01-08:
Det regelverket som EU bl.a. har hatt, at en utenfor EØS-området har kunnet ta med seg over landegrensen f.eks. én kilo kjøtt, er opphevet, av hensyn til muligheten til å ta inn smitte. Den regelen var også automatisk gjort gjeldende for Norge. Så den 1-kilosgrensen en har hatt til å kunne ta med varer fra fjerne strøk inn til Norge, er nå også opphevet i Norge fra 1. januar i år, som en konsekvens av at EU har gjort det, fordi vi er innenfor EØS-regelverket. Så er det gjort unntak for søkerlandene til EU, hvor det fortsatt vil være anledning til å ta inn en kvote til EU, og dermed til Norge, på én kilo kjøtt eller én kilo matvarer. Det betyr at skal man ta inn mer enn dette, må en ha veterinærattest på grensen, hvilket er ganske vanlig når land har behov for å beskytte seg mot sykdommer. For eksempel mellom Canada og USA har en en tilsvarende regel, hvor man må ha en veterinærattest for ethvert forsøk på å ta inn matvarer over grensen. Det er også innført for Norge, med disse unntakene.
Lars Sponheim (Venstre), 2003-01-08:
Det synet deler også landbruksministeren. Det ble sendt ut en pressemelding i samband med at et forskriftsutkast ble sendt ut på høring. Det har vært en omfattende høringsrunde. Det har kommet inn mange viktige synspunkter som Regjeringen ser behov for å ta hensyn til i forbindelse med den nye forskriften på dette området, som kommer om kort tid. Jeg har hatt en samtale med finansministeren i dag. Han har varslet at det om få dager vil komme en slik forskrift. Jeg kan på grunnlag av det si at det her vil komme et regelverk som fanger opp det problemet, og at man får oppklart den misforståelse som måtte ha oppstått de første dagene i januar, i tro på at det her har vært en grense, men det må finansministeren selv få komme tilbake til.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2003-01-08:
På mange måter var det forslaget som kom i juli, et nokså merkverdig forslag. Jeg har all forståelse for at Regjeringen nå velger å forandre forslaget. Det var et forslag som for det første ville innebære, i en tid da EU sjøl av mattrygghetshensyn velger å stramme inn nettopp det samme regelverket, at man i Norge skulle liberalisere regelverket. I tillegg er det et forslag som også ville innebære at man kunne importert mange ganger eget årsforbruk av både kjøtt og ost, hvilket da blir et spørsmål om hvilke regler vi skal ha i forhold til vår egen produksjon av mat. Jeg synes derfor det er positivt at Regjeringen her har valgt en annen innfallsvinkel. Jeg tror det var nødvendig, og jeg synes også det er ryddig. Men er ikke det som en nå ser fra EUs side, en innstramming av disse reglene, for det er uten tvil det EU har gjort i løpet av høsten? Er ikke det et tegn på at man må være mer varsom enn tidligere med friere handel og transport av matvarer over landegrenser, nettopp fordi det kan medføre både dyresykdommer og matskandaler, som vi har sett i løpet av det siste året?
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2003-01-08:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til finansministeren: «Statens overtakelse av sykehusene medførte at statsskatten økte med 4,8 pst., mens kommunebeskatningen ble minsket tilsvarende. Utearbeidende nordmenn omfattes ikke av den kompenserende lettelsen i kommuneskatten, og denne gruppen har dermed fått økt statsskatt med 4,8 pst. Er statsråden innstilt på å medvirke til en tilsvarende økning i rammene for den særavtale som gjelder for denne gruppen?»
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2003-01-08:
Jeg takker finansministeren for svaret, som jeg synes var grundig. Det var et svar som ikke var til å misforstå. Det er klart, slik Regjeringen nå ser det, at det ikke vil bli lagt opp til noen kompensasjon for denne økningen i beskatningen av dem som nå er utenlandsstasjonert. Jeg oppfatter det slik at finansministeren heller ikke har til hensikt å avvente en videre skattedebatt om dette i Stortinget når det gjelder signalene her, men eventuelt kompensere denne skatteøkningen for de utenlandsansatte via særavtaler på en annen måte.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2003-01-08:
Min korte kommentar er da at hvis en slik endring skal skje, må det skje her i Stortinget. Det får vi komme tilbake til. Jeg ser også fram til en diskusjon i forbindelse med den store skatteomleggingen som vi har foran oss.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2003-01-08:
For alminnelige lønnsmottakere i Norge gjelder det en fast ramme for den samlede skatt av alminnelig inntekt til stat, fylkeskommune og kommune. Denne rammen, som nå er på 28 pst., innebærer at endringer av satsen for statsskatt må kompenseres gjennom motsvarende endringer av satsene for skatt til kommune og/eller fylkeskommune, og omvendt. Personer som tjenestegjør i utlandet med norsk statslønn, er imidlertid fritatt for å betale skatt til kommune og fylkeskommune, og skal derfor bare betale statsskatt. En konsekvens av dette er at statslønnede utenlandsarbeidere påvirkes direkte av endringer i statsskattesatsene, og at den samlede skatt for disse personer kan endres av rent tekniske grunner, slik tilfellet var for 2002, da staten overtok sykehusene og Stortinget derfor øket statsskattesatsen. Endringer i skattenivået for disse personene er for øvrig ikke noe nytt, og statsskattesatsen har vært endret hvert år siden 1994. Et eksempel på endring til fordel for de utearbeidende var da statsskattesatsen for 2001 ble redusert til 8,9 pst., mens den for foregående år var 10,35 pst. Etter økningen av satsen for 2002 til 13,7 pst. er den for 2003 redusert til 11,76 pst. Når denne gruppen er fritatt for de skatter som er komplementære til statsskatten for innenlandsboende innenfor rammen av den samlede skattesatsen for alminnelig inntekt, vil det eventuelt måtte innføres særlige ordninger hvis man skulle innføre et fast skattenivå også for de utearbeidende. Etter mitt syn vil det være et skritt i feil retning å komplisere skattesystemet ytterligere ved eksempelvis å innføre ulike statsskattesatser for ulike grupper skattytere. Særavtalen det refereres til i spørsmålet, kompenserer for merkostnader forbundet med tjenestegjøring i utlandet, og ytelsene er ikke underlagt beskatning. Det er derfor ikke aktuelt å kompensere for skatteomleggingen over denne avtalen.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2003-01-08:
Jeg oppfatter det som et rimelig greit sammendrag av mitt svar. I annen uke av januar må vi legge til grunn de skattevedtak som nå er fattet for 2003. Jeg viste i mitt svar til at statsskattesatsen har gått både opp og ned, slik at det på sikt ikke er noe spesielt nytt at dette påvirker økonomien i forhold til folk som jobber for staten i utlandet. At det har gått i begge retninger, tilsier vel at vi heller ikke gjør noe ved denne anledning. Det er som kjent skiftende regjeringer som har stått for endringer i statsskattesatsen opp gjennom 1990-tallet.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2003-01-08:
Jeg kan bare tiltre ønsket om å se frem til kommende skattedebatter på basis av den stortingsmelding som Stortinget har bedt om på basis av Skauge-utvalgets innstilling, som kommer den siste dagen i januar, og meldingen vil bli utarbeidet på det grunnlag. Men før meldingen kommer, er det også en omfattende høringsrunde der flere har anledning til å ytre seg.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-01-08:
Jeg vil stille et spørsmål til helseministeren: «Tobakksbruk er et svært stort helseproblem, og kampen mot tobakksbruk må føres på mange plan. Det gjelder bl.a. avvenning for dem som alt er brukere, og forebygging for dem som ennå ikke er røykere. Det er viktig at unge mennesker ikke begynner å røyke. Hva vil statsråden gjøre for at aldersgrensen for å kjøpe tobakk overholdes?»
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-01-08:
Jeg er enig med helseministeren i hans offensiv mot bruk av tobakk og gir min fulle støtte til det. Av svaret forstår jeg at helseministeren gjennom forskjellige virkemidler ønsker å opprettholde trykket mot dette at ikke unge begynner å røyke. Derfor har jeg reist spørsmålet. I debatten omkring røykeavvenning kan en fort miste fokuseringen på kanskje det aller viktigste: å hindre at vi rekrutterer nye røykere. Dette er et alvorlig helseproblem i Norge i dag – og kan komme til å bli det i framtiden. Det er svært beklagelig – når en hører slike tall som helseministeren refererer i Stortinget i dag – at så mange får kjøpt tobakk når de er under den alder der de har lov til å gjøre det. Og det er vel liten mulighet for å straffe dem som kjøper. Derfor spør jeg helseministeren: Er det tenkbart at en kan frata en som forhandler tobakk, retten til å selge tobakk, når en ser slike gjentatte brudd – som en faktisk finner bakgrunn for i undersøkelser?
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-01-08:
Jeg er enig med helseministeren i det han var inne på i sitt første svar, at en ikke skal innføre store byråkratiske ordninger for å drive kontroll. Slik kan vi ikke ha det. Men når en ser at en heving av aldersgrensen ikke har ført til bedring når det gjelder dette at ungdom kjøper tobakk, tilsier det at tiltakene må være relativt klare. Jeg mener – og vil understreke – at ansvaret ligger hos den som selger tobakken. Da er det riktig å vurdere, slik som helseministeren nå annonserer, en form for lisens, der muligheten for å trekke tilbake en salgsbevilling kanskje vil være større enn i dag. Men jeg ser at dette tar tid. Igjen vil jeg spørre helseministeren: Når det gjelder tiltak mot dem som selger tobakk ulovlig, er det også tenkbart at en kan se for seg bøtelegging?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-01-08:
La meg først si meg helt enig med representanten Asmund Kristoffersen i at det å hindre rekruttering av nye røykere er en svært viktig del av tobakkspolitikken her i landet. Forslaget om å forby røyking på serveringssteder som nå ligger i Stortinget, vil fjerne en viktig rekrutteringsarena for nye og unge røykere. Når det gjelder salg av tobakk, vil nettopp spørsmålet om en bevillingsordning, som jeg nå varsler at direktoratet skal utrede, ha den hensikt at bevillingen kan inndras dersom det foreligger alvorlige brudd på forutsetningene for å ha en slik bevilling. Men her må vi se på kontrollmuligheter og på administrative og økonomiske konsekvenser før vi tar standpunkt til en eventuell slik ordning.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-01-08:
Vi vil bruke de lovregler som gjelder tilsyn og kontroll, også i forhold til denne delen av tobakksregimet. Men det er 15 000–18 000 utsalgssteder, og muligheten til å føre et effektivt tilsyn er spesielt utfordrende på dette området. Jeg vil minne om at det nå ligger et lovforslag i Stortinget om at tilsynet med tobakksskadelovens bestemmelser skal kunne delegeres til et interkommunalt organ. Det vi vil se på når det gjelder spørsmålet om en bevillingsordning, er om en kan organisere tilsynet mer effektivt, f.eks. interkommunalt og samordnet med f.eks. tilsynet med alkohollovens bestemmelser.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-01-08:
I styringsdokumentet til de regionale helseforetakene for 2003 stiller Helsedepartementet krav om at alle regioner skal vurdere organiseringen av den akuttmedisinske kjeden. En slik vurdering må skje i lys av planlagte strukturtiltak og endringer i oppgavefordelingen i regionen og ha fokus på å sikre befolkningen et faglig forsvarlig akuttmedisinsk tjenestetilbud. Dette omfatter bl.a. tilgangs- og reaksjonstid i AMK-sentraler, hensiktsmessige ordninger for basestruktur, responstider, ressursutnyttelse og kompetansekrav i ambulansetjenesten. Helse Sør er allerede i gang med en slik gjennomgang av den akuttmedisinske kjeden, inkludert tilbudet i Vestfold. Sykehuset i Vestfold HF har i dag etablert en ambulanseberedskap med ni døgnambulanser og to dagambulanser som dekker fylket. I forbindelse med et innsparingskrav for 2003 har helseforetaket besluttet å justere ambulanseberedskapen ved å gjøre en døgnbil om til dagbil. Fagmiljøet har kommet fram til at denne justeringen lettest vil la seg gjennomføre i Larvik. Hovedbegrunnelsen for dette er at Larvik sykehus vil fortsette å være et øyeblikkelig hjelp-sykehus, inntil sykehuset i Tønsberg er ferdig utbygd. Ambulansene i Larvik vil derved kunne frigjøres raskere etter oppdrag enn i byer uten akuttsykehus. Videre argumenterer helseforetaket med at avstanden til andre stasjoneringssteder er relativt kort, mellom 30 og 50 kilometer. Larvik og Lardal vil i tilfelle samtidighetskonflikter kunne få ambulanser fra Sandefjord, Holmestrand, Porsgrunn og Skien. Helseforetaket mener selv at gjennom god koordinering, der bl.a. bil fra Sandefjord sendes i beredskapsposisjon i Larvik når larviksbilen er lenge ute, vil gjøre at reduksjonen i beredskap blir minimal. Helse Sør har vedtatt at Telemark og Vestfold skal slås sammen til ett prehospitalt område, med felles AMK-sentral og ambulansetjeneste. Dette vil ytterligere lette samordning og utnytting av ambulanseressursene på tvers av stasjoneringssteder. Det er verdt å merke seg at Helse Sør i sin strategi for tilbud om akuttmedisinske tjenester ikke tar utgangspunkt i fylkesgrensene, men ser regionen som helhet, noe som er intensjonen med sykehusreformen. For å kvalitetssikre det tilbudet som gis, har Helse Sør valgt ambulansenes responstid som en kvalitetsindikator som det skal rapporteres på. Dersom det viser seg at Larvik og Lardal får en dårligere dekning enn andre kommuner i helseregionen, opplyser Helse Sør at de vil pålegge Sykehuset i Vestfold å styrke beredskapen. Det er Helse Sør som har sørge for-ansvaret for disse tjenestene etter helseforetaksloven. Helse Sørs vurdering er at den plan for og kvalitetssikring av ambulansetilbudet i Larvik og Lardal som det er referert til, vil gi et tilfredsstillende tilbud til den berørte befolkningen. Jeg kan imidlertid opplyse at tilsynsmyndighetene, dvs. fylkeslegen og Helsetilsynet, vil følge med og vurdere effekten av disse endringene i tjenestetilbudet. Fylkeslegen har til hensikt å be foretaket om å redegjøre for en del spørsmål før dette tiltaket iverksettes, etter planen 1. mars i år.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-01-08:
Det ligger premisser i dette tilleggsspørsmålet som jeg må ta skarpt avstand fra. Dette er ikke et forsøk med menneskeliv som innsats, slik representanten Rui her hevder. Det er Sykehuset i Vestfold som etter loven har ansvaret for å vurdere og sikre at kravet til forsvarlighet blir oppfylt, og helseforetaket har vurdert at det er slik. Så har vi tilsynsmyndigheter i Norge som har ansvaret for, uavhengig av sykehusansvarlige, å følge med på om kravet til forsvarlighet faktisk overholdes. Jeg har opplyst her i dag at fylkeslegen i Vestfold vil stille konkrete spørsmål til det opplegget som planlegges iverksatt fra 1. mars. Og jeg tar det for gitt at fylkeslegen, som uavhengig tilsynsmyndighet, vil si ifra dersom fylkeslegen er av en annen oppfatning enn helseforetaket med hensyn til om dette er forsvarlig og i samsvar med lovens krav. Det må jeg som øverste ansvarlige for helsepolitikken her i landet forholde meg til.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-01-08:
Dette er vel ikke stedet for en skattepolitisk debatt mellom representanten Rui og meg. Men jeg vil minne om at en vesentlig del av de skattelettelser representanten Rui refererer til, ble foreslått og gitt sin tilslutning til av det partiet hun selv representerer. Så må jeg få si at det ville være oppsiktsvekkende om helseministeren i Stortinget den 8. januar – altså åtte dager inn i det nye budsjettåret – hadde varslet nye bevilgninger til helseforetakene utover det Stortinget vedtok rett før jul. Det har jeg altså ikke gjort, og det har jeg heller ikke til hensikt å gjøre. Det jeg derimot har til hensikt å gjøre, er å utøve det samlede ansvaret jeg har for at helsetjenestene i Norge drives forsvarlig. Jeg har to virkemidler for å sikre det. Det ene er det ansvaret jeg har pålagt de ansvarlige styrene for helseforetakene om å følge loven. Det andre er tilsynsmyndighetenes uavhengige kontroll med at det faktisk skjer. Begge de virkemidlene er i bruk i forhold til denne saken. Med dette utgangspunktet er det ingen grunn til å spre frykt rundt en slik endring i tilbudet som det her legges opp til.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2003-01-08:
Jeg har følgende spørsmål til helseministeren: «Vi har lovverk som skal sikre befolkningen øyeblikkelig helsehjelp når det er nødvendig. Helseforetaket kutter nå betraktelig i ambulansetilbudet til innbyggerne i Larvik og Lardal. Mener statsråden at dette sikrer liv og helse, og at loven om øyeblikkelig hjelp overholdes?»
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2003-01-08:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er hevet over enhver tvil at rask og riktig behandling redder liv og minsker skader. I St.meld. nr. 43 for 1999-2000 ble det foreslått at man i tettbygde strøk skal ha en utrykningstid på 12 minutter. Det tror jeg ikke man vil greie med én bil etter vanlig virketid i Larvik og Lardal. Styret i Sykehuset i Vestfold har besluttet at beredskapsreduksjonen skal være en forsøksordning som skal evalueres etter et halvt år. Dette er en forsøksordning som vil bety liv eller død for Larviks og Lardals befolkning, som blir forsøksmennesker. Det minner om kriterier for forsøk med mennesker som vi ikke liker å tenke på. Det er nærliggende å sammenligne forsøket med medisinsk forskning. Ved medisinsk forskning i verden i dag gjøres det normalt etiske vurderinger som medfører at forsøk avbrytes på gitte vilkår. Larvik vil bli landets desidert(presidenten klubber) mest befolkningsrike tettsted med bare én ambulanse etter arbeidstid. Hvordan kan man tillate å igangsette et slikt forsøk med befolkningen(presidenten klubber) når man hadde kunnet gjøre de registreringene som entydig ville ha gitt svarene, uten at det hadde gått ut over menneskeliv? Og er dette innafor akseptable, etiske prinsipper for medisinsk forskning? (presidenten klubber) (presidenten klubber)
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2003-01-08:
Jeg takker igjen statsråden for svaret. Vi – alle partiene i Stortinget – har fått beskjed fra helseforetakene landet rundt om at de har en stram økonomi. For dagens regjering har det vært viktig å gi skattelette til dem som er rikest i Norge. I år 2003 gis det 12,7 milliarder kr i skattelettelser til noen få mennesker. Det kunne kanskje vært prioritert annerledes, spør en meg. Men jeg sitter altså ikke i regjering. Jeg synes man gambler med tryggheten til menneskene i Larvik og Lardal, og at man faktisk setter skattelette høyere enn trygghet for syke mennesker. Slik jeg forstår helseministeren så langt, har han ikke tenkt å komme med noe mer penger til helseforetakene slik at situasjonen kunne blitt forandret i Larvik og Lardal før 1. mars.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-01-08:
Jeg ønsker å stille samferdselsministeren følgende spørsmål: «I Hedmark, som i resten av landet, er mange selvstendig næringsdrivende avhengig av å sette opp skilt som viser veien til deres virksomhet, men som oftest blir søknaden avslått. Ser statsråden at det er nødvendig med slik skilting for at både bedrifter og distriktene skal kunne leve av det de produserer?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-01-08:
Jeg takker statsråden for svaret. Opprinnelig var dette et spørsmål til næringsministeren. Det var i hvert fall det jeg hadde tenkt, for dette handler jo om næring, det å vise fram hva den enkelte selvstendig næringsdrivende og distriktene kan tilby. Men jeg er fullstendig klar over at skilting er en sak som er ansvarsområde for samferdselsministeren. Det er klart at dette handler om arbeidsplasser. Det handler bl.a. om opprettholdelse av det lokale kulturtilbud og kulturlandskap, det handler om distriktenes framtid ved at man får flere ben å stå på, og det handler om god synliggjøring av en god distriktspolitikk, som alle vi som er politikere, har et ønske om å bidra til. Selvfølgelig er jeg klar over at heller ikke skilting skal gå på bekostning av trafikksikkerhet. Men trafikksikkerhet handler også om at folk – de kjørende – finner fram, slik at man unngår trafikk fram og tilbake, bl.a. i forhold til turister. Dette må også tas med i betraktningen. Og der har kanskje statsråden noe å si.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-01-08:
Det er klart at skilting er viktig for at folk skal finne fram, og for at man skal få vist fram hva man har å tilby. Dermed har jeg dette oppfølgingsspørsmålet: Har samferdselsministeren og næringsministeren tenkt å samarbeide om dette? Opprinnelig var jo spørsmålet tenkt stilt til næringsministeren, mens det er samferdselsministeren som svarer. Da er mitt oppfølgingsspørsmål: Vil det være et tett, godt samarbeid mellom disse to?
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-08:
Vegmyndighetene godkjenner og setter opp et stort antall skilt til bedrifter og institusjoner hvert år. Hver enkelt sak vurderes, og avgjørelse blir truffet ut fra lokale forhold og fastsatte retningslinjer. Avslag kan påklages til Vegdirektoratet, som vurderer om avgjørelsen er i samsvar med gjeldende retningslinjer og praksis. Ønskene om skilting til ulike virksomheter er svært mange, og vegmyndighetene må vurdere behovet for skilting nøye, slik at mengden av skilt i hvert enkelt vegkryss blir holdt på et forsvarlig nivå. Serviceskilting og vegskilting skal gjøre det lettere for virksomhetenes kunder å finne fram, men skal ikke primært være markedsføring av bedriften. Hvis markedsføring skulle være avgjørende, ville vegmyndighetene fort komme i en umulig situasjon i forhold til likebehandling og konkurransehensyn, og skiltingen ville kunne få et uhåndterlig omfang. Rene markedsføringshensyn er derfor ikke tema for vurderingen av vegvisningsskilt. Etter dagens praksis blir vegvisning i egen avkjørsel fra offentlig veg godkjent i de fleste tilfeller dersom det er vanskelig å se virksomheten fra vegen. Ofte ønsker bedrifter imidlertid også skilting lenger ut i vegnettet, i kryss mellom offentlige veger. Å sette opp alle de skilt næringsdrivende og andre ønsker, vil gå ut over oversikten langs vegene, noe som kan være trafikkfarlig. Vegmyndighetene må derfor sette grenser. Gjeldende retningslinjer setter som hovedregel at lokal vegvisning bare skal tillates i nærmeste kryss med overordnet veg. Det må på disse stedene ofte prioriteres mellom den geografiske vegvisningen som retter seg mot alle trafikanter, og den lokale, som retter seg mot en begrenset gruppe. Det vil alltid kunne diskuteres hvor grensen skal trekkes for den lokale vegvisningen til ulike bedrifter og virksomheter. Vegmyndighetene skal ikke være mer restriktive enn nødvendig, og må derfor fortløpende vurdere om dagens praksis ligger på et riktig nivå. Vegdirektoratet starter i år en fullstendig gjennomgang av det tekniske regelverket for bruk av offentlige trafikkskilt, og retningslinjene for vegvisningsskilting vil da på ny bli vurdert.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-08:
Det er helt riktig, som det blir sagt her, at det er en balansegang mellom det å kunne finne fram til de virksomheter, de bedrifter, man ønsker å finne fram til, og hensynet til trafikksikkerhet. For meg som samferdselsminister er nettopp hensynet til trafikksikkerhet uhyre viktig. Derfor er jeg skeptisk til at vi bruker for mye skilting på områder som ikke har noe med selve trafikken å gjøre. Samtidig er det, som sagt, viktig at vi klarer å finne fram til det vi ønsker å finne fram til. Det å kunne få presentert for verden hva lokale virksomheter og lokale bedrifter og kulturelle virksomheter har å by på, får vi kanskje prøve å imøtekomme på annen måte enn ved skilting langs vegen. Men det er viktig at vi finner fram til det vi ønsker å finne fram til.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-08:
Når det gjelder vegskilting, ligger det primært under mitt departement, fordi det primært har med de trafikale forhold å gjøre. Samtidig ser jeg de utfordringene som det her vises til, og som vi også må ta innover oss. Det vil inngå i det arbeidet som Vegdirektoratet både gjør nå i sin revisjon av retningslinjer, og ikke minst i det løpende arbeidet. Så det vil alltid være en lokal utfordring mer enn en utfordring i forhold til to fagstatsråder hvilke prioriteringer som skal gjøres. Det er snakk om lokale prioriteringer: Hvordan ser skiltingen ut langs vegen? Er det mange skilt i utgangspunktet? Blir det eller blir det ikke et uoversiktlig trafikkbilde? Det er slike hensyn som må tas, og de må tas lokalt i de konkrete tilfellene.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-08:
I påvente av ny havneveg i Moss har Statens vegvesen i samråd med politiet, rederiet og Moss havnevesen drøftet mulige tiltak. Det er satt av et areal på havnevesenets område som kan tjene som reserveoppstillingsplass i ekstreme situasjoner. Det har også vært problemer med kødannelser på Rv 19 som følge av kapasitetsproblemer ved billetteringen eller på grunn av fulle oppstillingsplasser. Dette problemet har avtatt etter at det ble satt inn en tredje ferje i sambandet, men kan fremdeles forekomme dersom en av ferjene er ute av drift, eller ved store trafikktopper, f.eks. i forbindelse med utfartsdager. Billetteringen, som skjer elektronisk, er avhengig av å foregå fra de to billettkioskene som det er funnet plass til på dagens areal. Det vil bli foretatt en tydeligere markering av disse for å sikre full utnyttelse av begge kioskene. I perioder med kapasitetsproblemer i ferjesambandet blir dette varslet på radio fra Vegtrafikksentralen. Når det gjelder eventuelle skilttavler ved E6 som varsler kø, har dette vært drøftet, men funnet lite hensiktsmessig. Effekten av en slik nærvarsling er liten i forhold til den informasjonen som spres som vegmelding over radio. Jeg forventer at de tiltak som nå skal iverksettes for å bedre trafikksituasjonen i Moss i forbindelse med ferjetrafikken, vil gi en bedring i perioden fram til vi får en permanent vegløsning.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-08:
Jeg har tro på at de tiltak som jeg nå har nevnt, vil bedre trafikksituasjonen i Moss. Jeg har også forventninger om at situasjonen vil bedres betydelig i forhold til det som har vært. Det er helt riktig at dette er et viktig ferjesamband, der det er veldig mye trafikk. Derfor er vi også nødt til å finne en god permanent løsning. Det er to arbeider som må gå parallelt. Vi må jobbe med den permanente løsningen, og vi må hele tiden se på avbøtende tiltak underveis, slik at situasjonen blir akseptabel for de reisende og for innbyggerne i Moss.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-08:
Det er ulike utfordringer forskjellige steder i landet når det gjelder ferjetrafikk og biltrafikk i forbindelse med ferjetrafikk. De utfordringene man har, vil delvis være ulike, men de kan likevel være ganske prekære. På hvert enkelt sted vil vi hele tiden prøve å finne løsninger i forhold til de utfordringene man har. Når det gjelder løsninger rundt om i landet, kan jeg ikke komme med generelle kriterier, fordi utfordringene er så ulike. I Moss har vi noen konkrete utfordringer som vi prøver å løse til beste for de reisende og for innbyggerne, ut fra den situasjonen som er der.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-18:
Eg vil gjerne føreslå Heidi Grande Røys.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2003-02-18:
Sakens ordfører har på en grundig måte tatt en gjennomgang av endringene vi gjør i loven som gjelder rettslig beskyttelse av produktenes utseende, nemlig designloven. Formålet med loven er å stimulere til utvikling av estetiske og funksjonelt gode produkter. Dette er til glede både for forbrukeren og samfunnet for øvrig. De lovendringene vi gjør i dag, vil bidra til en modernisering og dessuten gi en mer rasjonell og effektiv lov. På denne måten vil den i større grad være tilpasset brukernes behov i dagens og framtidas samfunn. Lovgivningen på dette området har vært preget av nordisk samarbeid og internasjonale konvensjoner. Vi foretar nå endringer for å harmonisere regelverket med utviklingen på det europeiske og det internasjonale nivå, i første rekke gjennom EUs rådsdirektiv om rettslige vern av mønstre, som nå er innlemmet i EØS-avtalen. Som saksordfører nevnte, er komiteen enstemmig på alle punkter. Jeg vil likevel kommentere ett punkt, nemlig spørsmålet om designbeskyttelse av reservedeler. Her går komiteen imot anbefalinger fra departementet, som går inn for en beskyttelsestid på 15 år. Komiteen foreslår i stedet en beskyttelsestid på 5 år for reservedeler. Dette spørsmålet var også omstridt under behandlingen av mønsterdirektivet i EU. Direktivet åpner derfor for at stater kan beholde sine nasjonale bestemmelser. Det innebærer at statene kan svekke, men ikke styrke beskyttelsen av reservedeler, sammenliknet med gjeldende rett, slik at når komiteen nå går inn for et forslag om å endre loven fra å ha en beskyttelsestid på 15 år til 5 år, er det innefor rammene for det lovverket som vi er forpliktet av under EØS-avtalen. Komiteen foreslår som sagt at beskyttelsestiden for reservedeler endres fra 15 til 5 år. Bakgrunnen for det er hensynet til forbrukerne og det å sikre muligheten til konkurranse. En beskyttelse som varer i 15 år, vil i realiteten bety en total beskyttelse av reservedelene. Vi vet at i Norge er det slik at hver femte bil blir involvert i kollisjon årlig. Dersom man kjøper originaldeler, kan man også regne med at disse er ca. 30–50 pst. dyrere enn de som ikke er originale. Konsekvensen av det er at blir reservedelene for kostbare, får det betydning for hvor lenge det er lønnsomt å reparere en bil, sjøl om bilen har en betydelig lengre levetid. Dette vil altså føre til at bilen vrakes på et tidligere tidspunkt enn det som er nødvendig. Vi mener derfor at det er uklokt av hensyn til energiutnyttelsen ikke bare sett fra et økologisk perspektiv, men også fra et økonomisk perspektiv å ha en for lang beskyttelsestid på reservedeler. Derfor foreslår komiteen å endre regelverket på dette området, fra 15 til 5 år, nemlig av hensyn til forbrukerne og kostnadene som er knyttet til bl.a. forsikringen, for å sikre konkurransen og også ut fra et økologisk perspektiv.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-02-18:
Formålet med den nye loven om design er å styrke designeres rettigheter og dermed stimulere til produktvikling. Et godt rettslig rammeverk er viktig for å gjøre norsk designrettet industri konkurransedyktig. Justiskomiteen har stort sett sluttet seg til Justisdepartementets lovforslag. Dette er jeg tilfreds med. Når det er mange produkter på markedet, er det ofte formgivingen som avgjør hvilket produkt en forbruker velger. Mange bedrifter bruker derfor mye tid og penger på å gi produktene en brukervennlig og tiltalende utforming. Norsk møbelindustri har eksempelvis i mange år satset mye på design. Vi ser også at bevisstheten om god design øker i andre bransjer. Designloven gjør det mulig å få enerett til ny design i en begrenset periode. Som justiskomiteen påpeker, kan vern mot kopiering være en forutsetning for at noen er villige til å påta seg kostnadene med et utviklingsarbeid. Loven motiverer dermed til nyskaping, slik at det totale produktspektret kan bli større. Dette er til fordel for både forbrukerne og samfunnet ellers. Den nye loven bygger delvis på et EU-direktiv og er blitt til i et nordisk samarbeid. Dette sikrer norske virksomheter samme rammevilkår som utenlandske konkurrenter. Jeg setter pris på at justiskomiteen uttrykkelig støtter en videreføring av det internasjonale samarbeidet innen immateriellretten. Designloven erstatter mønsterloven fra 1970 og innebærer på flere punkter en modernisering. Det blir bl.a. mulig å beskytte grafisk design i elektronisk form. Det blir også mulig å teste ut produkter på markedet i inntil tolv måneder før det søkes om designbeskyttelse. Disse endringene har vært etterspurt av mange designere, og jeg har merket meg at også justiskomiteen stiller seg positiv til endringene. Det følger av EU-direktivet at maksimal beskyttelsestid for design må økes fra 15 til 25 år, men ikke for reservedeler. Justiskomiteen har et godt poeng når den påpeker at 25 års beskyttelse ofte vil overstige produktets reelle levetid i markedet. Dette minsker betydningen av at beskyttelsestiden økes. For reservedeler foreslo departementet at beskyttelsen skulle vare i inntil 15 år, slik som i dag, bl.a. begrunnet i at det ikke er svært mange deler som er omfattet av dette. Men jeg tar selvfølgelig til etterretning at justiskomiteen for sin del har foreslått en beskyttelsestid på 5 år og dermed ikke er enig i departementets vurdering. Den nye designloven moderniserer også saksbehandlingsreglene. Den obligatoriske nyhetsgranskningen av søknader avskaffes. Det innføres dessuten et system for administrativ overprøving. Det vil dermed gå raskere å få designbeskyttelse. Til gjengjeld blir det enklere å få opphevet en ugyldig registrering i ettertid. Dette gjør systemet mer fleksibelt. Det ser ut til å være bred politisk enighet om at den nye loven er en forbedring sammenliknet med dagens mønsterlov. Den er både mer brukervennlig og bedre tilpasset samfunnets behov. Jeg håper at de nye reglene samlet sett vil styrke norske bedrifter som driver med produktutvikling.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2003-02-05:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen.
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-05:
På vegne av Per Ove Width, Odd Roger Enoksen og meg selv vil jeg legge fram forslag om at Regjeringen må legge fram en sak for Stortinget om arbeidet med effektivisering av økonomi- og logistikkledelse i Forsvaret.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2003-02-05:
På vegne av representantene Karita Bekkemellem Orheim, Eva M. Nielsen, Reidar Sandal og meg selv vil jeg framsette forslag om tiltak for å bedre den økonomiske situasjonen for Kirken.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2003-02-05:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Statssekretæren i Kommunal- og regionaldepartementet har offentlig uttalt at Troms og Finnmark fylker bør slås sammen. Er statsråden enig i sin statssekretærs uttalelse?»
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2003-02-05:
Forstår statsråden at uttalelser fra en statssekretær må forstås som Regjeringens syn, og at en slik uttalelse som den jeg refererte til, skaper usikkerhet om omlegging av alt fra fylkesmannsembetet til andre regionale statsfunksjoner i de berørte fylkene? Eller er det slik at uttalelser fra statssekretærer under statsråd Solberg er å forstå som personlige ytringer og ikke som departementets og Regjeringens syn?
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2003-02-05:
Kan statsråden da klargjøre når en statssekretær uttaler seg om Regjeringens syn, og når statssekretæren synser på egne vegne? I dette tilfellet har statssekretæren gitt uttrykk for et synspunkt som må antas å være svært kontroversielt, og som ligger under hans departements ansvarsområde. Er det da slik at man for ettertiden skal se bort fra statssekretærens uttalelser på områder under Kommunaldepartementet?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-02-05:
På vegne av representantene Jan Arild Ellingsen, Kenneth Svendsen og meg selv fremmer jeg forslag om å iverksette et prøveprosjekt for utprøving av elektronisk merking av kjøretøy for å effektivisere og modernisere politiets kontrollrutiner. Og på vegne av representanten Torbjørn Andersen og meg selv fremmer jeg forslag om reisebegrensning for asylsøkere og utlendinger med norske reisedokumenter.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-02-05:
«En mor fra Bergen har ikke sett sitt barn på snart tre år. Dette skyldes at barnefaren bortførte barnet til Mexico i 1999. Norske myndigheter har vært godt informert og engasjert i denne saken uten at det har gitt moren og hennes barn noen forhåpninger om gjenforening. Hva gjør Regjeringen i denne aktuelle saken og andre sammenlignbare saker, og hva mener statsråden kan gjøres/endres for at norske barn kan bli gjenforent med sine foreldre i Norge, når bortføring av denne type skjer?»
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-02-05:
Det er betryggende å høre at norske myndigheter legger så mye ressurser i denne typen saker. Bare i fjor var det vel 178 saker, og pr. januar i år var det nesten 60 uløste saker hos Kripos. Jeg skjønner at mange av disse sakene er problematiske. Når det gjelder den aktuelle saken fra Hordaland og Bergen som jeg viste til, vet jeg at norske myndigheter har vært inne i bildet hele veien og prøvd å få til en løsning. Det er ikke noe som tilsier at denne problematikken blir mindre i framtiden. Mitt første oppfølgingsspørsmål blir: Hva gjør Regjeringen for å forebygge at slike bortføringer kan skje fra Norge?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-02-05:
Nå er det jo slik at mange saker skjer i forhold til land som også har undertegnet Haag-konvensjonen. Det er siden 1995 faktisk 178 saker. I de sakene som gjelder land som ikke har undertegnet Haag-konvensjonen, er jeg helt på linje med justisministeren; formålet må være å få disse landene til å undertegne denne avtalen. Justisministeren er selv inne på dette med kostnader, og det synes også jeg kanskje kan være noen av virkemidlene. Jeg kan i min oppfølging prøve å liste opp noen tiltak som Fremskrittspartiet kunne vært interessert i å diskutere med Regjeringen. Det første gjelder det at foreldre som kommer i en slik situasjon, får dekket alle sine kostnader, ikke bare det som går på fri rettshjelp, men også kostnader utover det. Kanskje Regjeringen kan få tak i egne spesialister – dette er vanskelige saker. Kan pass brukes i forhold til barna her? Kan det være at vi kan bruke bistandsmidler opp mot de land som eventuelt ikke har undertegnet Haag-konvensjonen, og kanskje også land som har undertegnet Haag-konvensjonen, som et brekkmiddel for å få løst slike saker?
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-02-05:
Utenriksministeren har på en prisverdig måte holdt fast ved FNs autoritet når det gjelder krisen i Irak. Sikkerhetsrådet har krevd full avvæpning av Irak. Hvis det ikke er mulig på fredelig måte, skal det skje ved alvorlige konsekvenser, som enstemmig vedtatt i Sikkerhetsrådet. I dag legger utenriksminister Powell trolig fram nye bevis. Våpeninspektørene kommer med sin rapport senere. Hvis det legges fram bevis som Sikkerhetsrådet mener er troverdige, skal man forsøke å få til avvæpning ved hjelp av fredelige midler ved at UNMOVIC får sterkere virkemidler, f.eks. at de amerikanske U2-flyene får mulighet til å fly over Irak, og kanskje også militær støtte. Er utenriksministeren enig i at man først skal prøve denne veien, å få til avvæpning ved hjelp av fredelige midler, før man kommer tilbake til det som står i resolusjon 1441, nemlig at det blir alvorlige konsekvenser i form av væpnet konflikt?
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-02-05:
Jeg er enig med utenriksministeren i at det her har vært nødvendig å ha «hakk i plata», nettopp fordi det har vært reist tvil om hvor man skal stå. Det som er viktig nå, er å forsøke å komme med meninger og oppfatninger om hvordan man skal kunne holde fast ved den fredelige veien. Det kan man selvfølgelig ikke klare hvis man fraviker det som står i resolusjon 1441. Det er desto viktigere å ha oppfatninger om hvordan man kan utfylle den våpeninspeksjonen man i dag har, og gi den sterkere virkemidler. Jeg spør om Regjeringen har noen oppfatninger av om det er mulig å styrke våpeninspeksjonen og legge enda hardere press på Irak. Hvis det viser seg at det er klare bevis, er det klart at da må man stille Irak overfor et ultimatum og si at sånn og sånn skal det være. Men man må også ha sterkere virkemidler for å få det til. Hvis det da ikke nytter, er det klart at da har Sikkerhetsrådet enstemmig sagt hva som kommer til å skje.
Jan Petersen (Høyre), 2003-02-05:
Ja, det er jeg enig i. Bruk av militære midler må jo bare være det aller ytterste virkemiddel som man kan bruke i en krise som man står overfor. Det er opp til Sikkerhetsrådet gjennom sine vedtak å definere når det måtte være, men Regjeringens mål, og som jeg skjønner det er bred enighet om i Norge, er at man skal søke å få løst denne konflikten uten bruk av militære midler. Derfor har vi også konsekvent fulgt FN-sporet, som jeg er glad for at Jagland bruker uttrykket «prisverdig» om. Jeg ser at enkelte i den offentlige debatt – eller rettere sagt i pressen – sier at det nå er «hakk i plata». Men jeg tror det er svært viktig at vi nettopp har «hakk i plata» på dette området og konsekvent følger det opplegget som resolusjon 1441 har lagt til grunn, ikke minst fordi Norge jo var med og stemte for resolusjon 1441.
Jan Petersen (Høyre), 2003-02-05:
Jeg tror det er vanskelig å ha noen avgjørende mening om hvorvidt selve inspeksjonssystemet kan styrkes ytterligere i forhold til det det nå er. Det er jo slik at inspeksjonskapasiteten gradvis har blitt bygd opp. Jeg tror det er svært viktig å lytte til de rådene som inspektørene gir. Forrige runde inspektørene var i Sikkerhetsrådet, var det med en foreløpig rapport, og vi sa etter den rapporten at vi mener at inspektørene nå må få mer tid. Men man må samtidig huske at de mange kravene som stilles i FN-resolusjoner, er krav til hvordan det irakiske regimet skal samarbeide. Det foruroligende med Blix" rapport 27. januar var nettopp at han pekte på at Irak ikke samarbeider på en skikkelig måte. Det er ikke et spørsmål som i og for seg knytter seg til selve inspeksjonsregimet. Det knytter seg til hvordan Irak oppfyller de kravene FN har stilt. Det er der jeg tror kjernen i spørsmålet på mange måter nå ligger. Det er en meget vanskelig situasjon vi står overfor, men nettopp da er det viktig å holde seg til det opplegget Sikkerhetsrådet har lagt seg på, og at man ikke går ut på noen av sidene. Det har også statsministeren understreket.
Jan Petersen (Høyre), 2003-02-05:
Det er ingen uenighet mellom statsministeren og meg i disse spørsmålene. Vi legger begge til grunn at Sikkerhetsrådets vedtak etter kapittel VII er bindende for medlemslandene. Men samtidig er det helt åpenbart at det er de enkelte land som på det grunnlaget må vurdere hvordan et slikt vedtak skal følges opp for deres vedkommende. Det betyr at vi ikke vil få et pålegg om å delta i militære operasjoner. Jeg minner om at denne debatten startet nettopp på det punktet, og jeg tror faktisk jeg var den første som uttalte meg om det også, og understreket da at hvordan det skal følges opp, må Norge på sitt grunnlag vurdere. Men det er heller ikke noen tvil om at Sikkerhetsrådets vedtak er bindende for medlemslandene. Det følger av systemet, og det har det aldri vært noen tvil om.
Jan Petersen (Høyre), 2003-02-05:
Jeg skal ikke blande meg opp i Åslaug Hagas opplevelser. Men jeg må si at jeg har på dette punktet uttalt meg ganske klart hele tiden, og det er ikke noen motsetning heller på dette punktet. Vedtakene er altså bindende for medlemslandene, men det er klart at i en fri offentlig debatt kan man mene hva man vil om vedtakene. Det har jeg også sagt en rekke ganger. Hva man da til syvende og sist vil gjøre, er et annet spørsmål. Det ligger jo en sterk føring i hva Sikkerhetsrådet i så fall sier. Men det formelle, nemlig at det er mulig å kritisere det, er selvsagt. Jeg tror at veldig mye av disse tingene kommer til å klarne ganske greit når en eventuell resolusjon måtte foreligge fra Sikkerhetsrådet. Vi er nå inne i den type debatt som vi har hatt mange ganger, nemlig «dersom-hvis-om»-debatter, som jeg for mitt vedkommende har bestrebet meg på å holde litt unna, simpelthen fordi det blir debatter som skjer på et grunnlag som vil vise seg ikke å være reelt når vi først måtte komme dit. Derfor er det ingen uenighet om disse spørsmålene, hverken innad i Regjeringen eller mellom Regjeringen og store deler av norsk politikk.
Jan Petersen (Høyre), 2003-02-05:
Jeg er helt enig med Blankenborg i den innfallsvinkelen, og kan bekrefte at det er viktig at inspektørene nå får det samarbeidet med irakiske myndigheter som verdenssamfunnet har krav på at de skal kunne få, og at det også skjer forbedringer på de områdene hvor det er behov for det. Jeg tror det var Thorbjørn Jagland som nevnte overflyginger, som så absolutt er et spørsmål. Så det er ingen uenighet mellom Blankenborg og meg i dette. Når vi da gikk ut i forrige runde og sa at inspektørene burde få mer tid, var det uttrykk for en egen norsk holdning i det spørsmålet, for det var en debatt som da gikk. Slike debatter deltar vi selvsagt i, og vi er klar over at det da vil være input i den vurderingen som Sikkerhetsrådet til syvende og sist vil komme frem til. Men jeg har lyst til å legge til én ting, det er at et av de bekymringsfulle trekkene nå de siste dagene er at EUs presidentskap ved utenriksminister Papandreou nå kom tilbake med det inntrykk at Irak ikke har skjønt hvilket alvor det er i denne saken. Det betyr bare at da må det signalet forsterkes overfor Irak, og det oppfatter jeg også lå i Blankenborgs spørsmål.
Jan Petersen (Høyre), 2003-02-05:
Jeg må først si at fredssporet er langt mer omfattende enn det Kristin Halvorsen nå gir uttrykk for, og det tror jeg det er svært viktig å huske. Jeg nevnte på slutten av mitt svar til Haakon Blankenborg at det at omverdenen nå er i stand til å sende så tydelige signaler til Irak at de skjønner hva som nå er alvoret i situasjonen, er et svært viktig bidrag, og jeg synes rett og slett ikke at Vest-Europa har vært gode nok til å sende det tydelige signalet. Og det er en viktig del av fredssporet, det må vi ikke snakke oss bort fra. Så jeg må si at jeg synes Papandreous beskjed i går var alarmerende. Når det gjelder spørsmålet om mer tid, så sa vi det i forbindelse med den forrige behandlingen, altså 27. januar. Jeg mener fortsatt at inspektørene bør få den tiden som de måtte trenge til å få mer klarhet i spørsmålet. Hvor lang tid de trenger, må være opp til Sikkerhetsrådet å vurdere på bakgrunn av en dialog med inspektørene. Og man må jo huske hva som er inspektørenes oppgave, og hva som er kravene til Irak. Kravene til Irak ligger definert i en rekke FN-resolusjoner, sist i 1441, og det betyr at det er de kravene som skal oppfylles. I den sammenheng er inspeksjonene viktige, men hvor lang tid inspektørene trenger, tør ikke jeg ha noen oppfatning om på stående fot.
Jan Petersen (Høyre), 2003-02-05:
Det fremgikk av mitt første svar i dag til Thorbjørn Jagland, hvor jeg nettopp gav uttrykk for at krig er det siste man går til, og vi følger jo den oppfatningen videre. Men jeg har lyst til å si én ting som jeg synes virkelig var foruroligende ved spørsmålet til Kristin Halvorsen. Det er at når hun lurer på hvilke utganger som er av denne situasjonen, har Kristin Halvorsen ikke et eneste ord om hva Irak skal gjøre. Det er jo egentlig den helt grunnleggende forståelsesuenigheten mellom Kristin Halvorsen og meg. Vi må nå ha forståelsen av at her har Saddam Hussein helt klare ting å gjøre, og vi må legge press på at det blir gjort. Det er sakens kjerne her nå – ikke noe annet.