Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2009-04-28:
Interpellanten tar opp et viktig tema, om hvordan vi kan sikre at velgerne får ta del i en åpen og opplyst offentlig samtale, som § 100 i Grunnloven krever. Det kan synes som om bakgrunnen for interpellasjonen er noen konkrete politiske forslag knyttet til innvandrings- og integreringspolitikken, men uten et mer konkret spørsmål finner jeg det vanskelig å gå inn i det. Interpellanten tar opp et omfattende spørsmål, som går inn i alle områder i mediepolitikken, og som det er vanskelig å svare utfyllende på i løpet av et timinuttersinnlegg. Som det framgår av forarbeidene til den nye § 100 i Grunnloven, omfatter infrastrukturkravet et bredt spekter av politikkområder som legger rammebetingelser for det offentlige rom og for de institusjonene som utgjør infrastrukturen for den offentlige samtalen. Store deler av kultur-, medie-, utdannings- og forskningspolitikken kan derfor ses som ledd i oppfyllelsen av et infrastrukturkrav. For det første har vi lover og forskrifter som regulerer de institusjonene som utgjør ytringsfrihetens infrastruktur. Eksempler på dette kan være folkebibliotekloven, opplæringsloven, universitetsloven, medieeierskapsloven og kringkastingsloven. Også regler om redaktøransvar, kildevern, ærekrenkelser, privatlivets fred, personvern osv. kommer inn her. For det andre har vi økonomiske virkemidler, som f.eks. finansieringen av det offentlige skolevesenet, økonomiske tilskudd til drift av medier og økonomiske støtteordninger til kulturtiltak og kulturinstitusjoner, som også er en del av den offentlige samtalen. For det tredje har vi lover som gir offentlige virksomheter plikt til å informere, eller befolkningen rett til å kreve informasjon, noe som også hører til i dette bildet. Det viktigste eksemplet her er antakelig offentlighetsloven. I denne sammenheng vil jeg også trekke fram statens kommunikasjonspolitikk. Fornyings- og administrasjonsdepartementet har nylig sendt et utkast til ny kommunikasjonspolitikk på høring. Her slås det bl.a. fast at målene for den statlige kommunikasjonspolitikken skal være at innbyggerne skal få god informasjon om sine rettigheter, plikter og muligheter, ha tilgang til informasjon om statens virksomhet og inviteres til å delta i utformingen av politikk, ordninger og tjenester. Siden representanten Lånke i sitt spørsmål først og fremst viser til formidling av informasjon og debatt om politiske saker, vil jeg gå noe mer i detalj om den delen av infrastrukturkravet som gjelder mediene og mediepolitikken. Mediene er en sentral del av infrastrukturen for offentlig utveksling av informasjon, synspunkter og debatt. For de fleste er mediene den viktigste kilden til informasjon om politiske beslutninger og debatt om politiske spørsmål. Mediene er med på å gi borgerne grunnlag for å ta informerte standpunkt til politiske spørsmål og andre samfunnsspørsmål. Staten bidrar på ulike måter til at mediene kan fylle denne funksjonen: Gjennom pressestøtten og momsfritaket for avisene sikrer staten et livsgrunnlag for aviser som har gode lesertall, men som likevel ikke er bærekraftige på grunn av måten annonsemarkedet fungerer på. Da Regjeringen tiltrådte i 2005, økte den bevilgningen til produksjonstilskudd med 7,5 mill. kr. I 2006 innførte Regjeringen en ny ordning med kompensasjon for økte portoutgifter. Portokompensasjonene er senere integrert i produksjonstilskuddet, til sammen nær 13 mill. kr. Infrastrukturkravet innebærer et særlig ansvar for å sikre minoritetsgrupper ytringsfrihet og mulighet for demokratisk deltakelse. I 2008 ble tilskuddet til samiske aviser økt med 5 mill. kr – eller hele 35 pst. – for å stimulere til etablering av samiskspråklige dagsaviser. I 2009 ble tilskuddet økt med nye 3 mill. kr. Medieeierskapsloven sikrer mot at dominerende eierposisjoner på mediesektoren begrenser den reelle ytrings- og informasjonsfriheten i samfunnet og mot at eierposisjoner utnyttes for å fremme eiernes egne politiske eller økonomiske særinteresser. Regjeringen la i 2006 fram et lovforslag som reverserte Bondevik-regjeringens liberalisering av eierskapsreglene og sikret at ingen aktør kan kontrollere mer enn en tredjedel av et enkelt mediemarked på nasjonalt nivå. Lov om redaksjonell uavhengighet i mediene trådte i kraft 1. januar i år. Loven krever at alle nyhets- og debattmedier skal ha en redaktør som skal lede den redaksjonelle virksomheten og stå fritt og uavhengig av eierne i den løpende redigeringen av mediet. Gjennom kringkastingsavgiften og finansieringen av NRK sikres hele befolkningen et grunnleggende tilbud i fjernsyn og radio så vel som et innholdstilbud på nye plattformer som Internett, mobil-tv m.v. Allmennhetens forventninger til NRKs programtilbud fastsettes i NRK-plakaten som vedtas her i Stortinget, og deretter i selskapets vedtekter. Gjennom konsesjonsvilkår søker Regjeringen å sikre at private kringkastere påtar seg forpliktende programvilkår, slik at begrensede frekvensressurser blir brukt til beste for hele befolkningen. For eksempel blir det stilt krav om programtilbud for minoriteter som det ikke ville vært mulig å prioritere under rent kommersielle rammebetingelser. Ved å legge til rette for digitalisering av kringkastingsnettene vil vi sikre universell tilgang, rimeligere distribusjon og større kanalmangfold. Ved å sette av plass til en åpen kanal i det digitale bakkenettet, som vil slippe frivillige organisasjoner til, sikrer vi at ikke-kommersielle tilbud kan slippe til i et mediebilde som for en stor del er preget av kommersielle krefter. Dette er noen av de tiltakene som Regjeringen har tatt initiativ til for å oppfylle infrastrukturkravet på medieområdet. Det riktigste svaret på interpellantens spørsmål er likevel å vise til at mediepolitikken bare er en bit av bildet. Kulturløftet som sikrer et kulturtilbud til alle, bidrar i den offentlige samtalen. Styrkingen av kommuneøkonomien gjør at skolene blir i bedre stand til å legge til rette for debatter og kritisk tenkning blant elevene. En utrolig utbygging av nett til både tv, radio og Internett bidrar til at informasjonsflyten går bedre. Dette er bare noen av tiltakene – listen er uendelig lang. Hver dag er vi et skritt nærmere en fullstendig «aaben og oplyst offentlig Samtale». Det er selvsagt en viktig debatt det interpellanten tar opp om hvordan mediene fungerer. Samtidig som vi har en redaktørplakat som sikrer redaktørfriheten, og samtidig som vi trenger en uavhengig og fri, kritisk presse, bør vi alle som samfunnsaktører delta i debatten om hvordan den offentlige samtalen organiseres og foregår. Dette er, som interpellanten selv sa, et ansvar som hviler tungt på oss selv som politiske debattanter: Hvordan fører vi våre samtaler, hvordan møter vi kritiske synspunkter, hvordan tar vi imot innspill som går på tvers av det vi selv mener? Vi bidrar også, i den grad debatten forflates, til spissformuleringer eller kanskje vrangforestillinger, som gjør at den konstruktive, opplyste debatten blir svakere. Her kan vi også bidra. Men at også mediene har et ansvar for å sørge for at opplysninger kommer fram til befolkningen, at saklig debatt og informasjon preger dagsordenen, og at underholdningssamfunnet ikke overtar på alle arenaer, det er viktige debatter, som jeg er helt sikker på at mediene selv også tar. Vi står overfor det største teknologiskiftet innenfor mediebransjen siden trykkekunsten ble oppfunnet. Digitaliseringen har så vidt begynt. Dette kommer til fundamentalt å endre måten mediene fungerer på, og det kommer til å utvikle, forhåpentligvis, nye forretningsmodeller. Vi vet ennå ikke hvordan framtidens medielandskap kommer til å se ut. Det vi vet, er at vi bruker mer tid på mediene enn noensinne – vi fyller både jobb og fritid med inntrykk fra mediene. Derfor er også mediene viktigere enn noensinne, og derfor er disse debattene som interpellanten drar opp til, viktige debatter også i denne salen. Vi kan gjennom utdanning, etterutdanning og samarbeid med organisasjonene bidra til kvalitetsutvikling også innenfor journaliststanden, at man har gode begreper om kvalitet, om saklighet, objektivitet osv., at man forstår sitt fag og kan utvikle seg videre. Jeg tror vi har journalister i Norge som er genuint interessert i å gjøre en god jobb, og som, hvis forholdene legges til rette for det, kan gjøre den jobben på en god måte. Det å ha kritiske journalister, det å ha gode medier, er også et fundament for kvaliteten på det vi gjør i våre yrker, både i storting og i regjering. At det offentlige maktapparatet hele tiden gås kritisk etter av journalister som har ressurser og kapasitet til å grave og spørre og finne fram til ting som er skjevt eller galt, er også et fundamentalt nødvendig redskap for at vi hele tiden skal se kritisk på vår egen jobb og gjøre en best mulig jobb. Så dette er også en særdeles viktig debatt for virkemåten til det norske samfunnet.