Iselin Nybø (Venstre), 2017-05-02:
Jeg får vel begynne med Venstres slagord, så det også er tatt med i debatten. Det er altså: «Folk først». Det skulle sånn sett passe godt inn i det vi snakker om nå, nemlig det å sette mennesker foran systemer. Jeg synes statsråden sa det veldig bra da han sa at vi skal ikke ha lavere forventninger til folk som er blinde eller svaksynte. De er blinde eller svaksynte, de har ikke nedsatt intelligens eller er dumme. Vi skal møte dem med de samme forventningene i skolen som vi har til andre unger. Men hvis man er født med noen ekstra eller annerledes utfordringer enn folk flest, er det noe med det byråkratiet man møter, noe med det ekstra man hele veien må gjøre for å få det man har krav på, som oppleves som frustrerende. Når man er på skolen, når man har en unge som krever noe av en, burde man få bruke tiden sin på den ungen istedenfor å bruke tiden sin på å kjempe mot et system. Da er jeg helt enig med representanten Tingelstad Wøien, som sier at hvis det er sånn at man ikke kan ta med seg en venn i taxien hjem fordi det er en eller annen forskrift som sier at det ikke går, må vi ordne det, for det sier seg selv at det er ikke sånn vi vil ha det. Det er uhensiktsmessig, og det er ikke å sette folk først. Når det gjelder Statped, får vi litt ulike tilbakemeldinger. Det er klart at de som jobber i Statped, har en spisskompetanse, de har god kompetanse, og de er i stand til å yte bistand til dem som trenger det. Samtidig får vi litt ulike tilbakemeldinger på hvor godt det fungerer, og om det fungerer etter intensjonen. Derfor er jeg glad for at statsråden er villig til å se på det, om det er sånn at vi oppnår det vi vil, om det er sånn at den omorganiseringen faktisk har medført at ting har blitt bedre. For vi må hele veien være villige til å se på det systemet som vi selv forvalter, om det er til det beste for dem som trenger den hjelpen som det skal tilby. Når det gjelder det med at ting må fungere, tror jeg vi alle kan kjenne oss igjen i at det i hverdagen er ting som ikke fungerer sånn som det skal. Det er nesten ingenting som er så irriterende som det. Og når man har noen ekstra utfordringer, har man ekstra mye man må håndtere av systemer og det offentlige. Derfor mener jeg at det offentlige har et ansvar for å være litt på tilbudssiden og å være der når folk trenger den hjelpen. Det var derfor Venstre var så imot det da regjeringen foreslo kutt til studieforbundene. Når Blindeforbundet kommer til oss og sier at det kuttet kan medføre at blinde tenåringsjenter ikke får hjelp til å lære å sminke seg, kan en tenke: Er det en offentlig oppgave å lære tenåringsjenter å sminke seg? Ja, det er faktisk det. Det er en offentlig oppgave å legge til rette for dem som trenger litt ekstra hjelp. Dette mener jeg virkelig: Det er folk først, og det er folk foran systemer. Mange har også snakket om spesialundervisning. Barneombudet har hatt en runde der de har sett på litt ulik spesialundervisning som gis i ulike kommuner. Det som er deres konklusjon, er at spesialundervisning fungerer når det er god spesialundervisning. Det er altså med spesialundervisning som det er med annen undervisning – den må være god for at den skal oppfylle intensjonen sin. Og det er sånn for alle unger at man må ha lærere som kan det de holder på med. Man må ha noen som kan hjelpe med den utfordringen man har. Spesialundervisning skal ikke være et tilbud som handler om å ta noen ut av et klasserom. Spesialundervisning skal være et tilbud som handler om å hjelpe noen med en utfordring som de har. Så vi har et stykke å gå også når det gjelder spesialundervisningen, på generelt grunnlag. Jeg vil tro at det samme vil gjelde for dem som har utfordringer med tanke på syn. Til slutt vil jeg takke interpellanten for å ha løftet denne problemstillingen, for mange ganger er det sånn at vi får diskutere disse problemstillingene når det er en konkret sak det gjelder, når det er noe som har skjedd, når det er et eller annet konkret. Men nå fikk vi anledning til å drøfte det på et litt mer generelt grunnlag, på et litt bredere grunnlag. Jeg synes det er bra at Stortinget kan ta seg tid til å drøfte en så viktig problemstilling, som selv om den ikke gjelder veldig mange, er desto viktigere for dem det gjelder. Jeg mener vi alltid har et ansvar for å se på om det tilbudet vi gir, er godt nok og fungerer etter hensikten. Her tror jeg vi alle sammen kan gå litt i oss selv. Hvis alle sammen kan strekke seg litt lenger, får de lærebøkene når de trenger dem, de får ha med seg vennen hjem i taxi, og de får sminkekurs når de blir tenåringer.