Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2011-03-14:
Den sittende president, Aleksandr Lukasjenko, vant oppskriftsmessig presidentvalget i Hviterussland 19. desember i fjor. Det førte til demonstrasjoner i Minsk. Opposisjonen beskyldte Lukasjenko for omfattende valgjuks. Som en følge av demonstrasjonene 19. desember ble hundrevis arrestert. Flere av presidentens motkandidater ble regelrett banket opp og satt i fengsel etter at de deltok i demonstrasjonene. Totalt er 42 personer blitt siktet etter 19. desember-demonstrasjonene – noen for å delta i opptøyer, andre for organisering. Opposisjonen var klar over at Lukasjenko ville komme seirende ut også av dette valget. Alle de opposisjonelle aktørene var likevel generelt fornøyde i forkant av valget fordi de fikk gjennomført sin valgkamp uten innblanding fra regimet. Så kom valgdagen, og all optimisme forsvant. Med det rå og godt forberedte angrepet på fredelige demonstranter – inklusiv sentrale opposisjonsledere – i Minsk i etterkant av valget 19. desember viste regimet i Hviterussland sitt sanne ansikt. Den 24. desember ble valgresultatet kunngjort. Valgdeltakelsen skal ha vært 90,64 pst. Ifølge de offisielle resultatene fikk Lukasjenko 79,65 pst. av stemmene. Internasjonale observatører og evalueringer av valget støtter opp under opposisjonens påstand om valgjuks. Vi er dessverre nødt til å konstatere at valget ikke ser ut til å ha blitt gjennomført på en fri og rettferdig måte. Hva er så situasjonen i Hviterussland i dag? Ifølge Helsingforskomiteen har det store flertallet av demonstranter fått korte administrative straffer og er nå løslatt. 38 personer er siktet, og ytterligere tolv er under etterforskning, etter opprørslovgivningen som kan gi straffer på opptil 15 års fengsel. Blant de siktede finner vi seks av de ti kandidatene til presidentvalget, tre journalister, partiledere, kjente ungdomsledere og personer knyttet til opposisjonen. De siste par ukene har fire blitt dømt til flere års fengsel – flere rettssaker er underveis. Fengselsstraffer så langt er på rundt tre til fire år. Disse er idømt for deltakelse i masseprotester. Presidentkandidatene og andre ledere kan få straffer som er mye lengre, fordi de er anklaget for organisering av masseprotester. Det har kommet flere vitnebeskrivelser av mishandling og tortur i fengslene. Advokaten til den fengslede presidentkandidaten Andrei Sannikov har, i likhet med andre advokater som har bistått politiske fanger, mistet lisensen, og det er generelt svært dårlig tilgang til advokathjelp og legehjelp i fengslene. Den ene av presidentkandidatene som fortsatt sitter i fengsel, Anatoly Lebedko, har blitt nektet advokatbistand siden 26. desember. Kristendemokratene i Hviterussland har lenge kjempet for partiets rett til eksistens. Deres leder og presidentkandidat, Vitaly Rymasheuski, er blant dem som ble arrestert på valgnatten, men som senere er løslatt under forutsetning av at han ikke forlater Minsk. Den 25. februar 2011 fikk BCD for tredje gang avvist anken sin om registrering. Samtidig forfølges partiets aktivister fordi de er medlemmer av en såkalt uregistrert organisasjon. Lukasjenko uttalte i et intervju han ga til Washington Post 4. mars, at kristendemokratene nok aldri ville bli registrert. De deltok i opptøyene og er i hans øyne ikke kristendemokrater, men banditter. Befolkningen i Hviterussland lever altså med menneskerettighetsbrudd, bruk av tortur mot opposisjonelle, et frykt- og trusselklima rundt de politiske opponenter, undertrykking og trakassering av aktivister og uavhengige medier. Sivilbefolkningens mobiltelefoner overvåkes. Det er rapportert om kontinuerlige ransakelser av en rekke boliger og kontorer til aktivister og opposisjonell presse. Lukasjenkos kommentarer i etterkant av demonstrasjonene 19. desember tyder på at han har bestemt seg for å fortsette sin nåværende linje, og at opposisjonen skal knekkes. Etter valget 19. desember 2010 og de påfølgende hendelser har reaksjonene fra det internasjonale samfunn vært sterke og samstemte. EU og USA har, i likhet med Norge, sterkt fordømt utviklingen og innført begrensede sanksjoner mot hviterussiske overgripere, med trusler om utvidelse av sanksjonene. EU-parlamentet vedtok 10. mars en resolusjon, der de på det sterkeste fordømmer menneskerettighetsbruddene i Hviterussland, bruken av tortur mot opposisjonelle og det frykt- og trusselklimaet som møter politiske opponenter i landet. EU-parlamentet oppfordrer hviterussiske myndigheter til å gjennomføre en grundig og uavhengig etterforskning av rapportene om tortur av politiske fanger og identifisere og straffe individer som er involvert i slik praksis. Også fra Hviterusslands strategisk viktige nabo, Russland, er det kommet krav om å løslate alle opposisjonelle som er arrestert etter demonstrasjonene 19. desember. Den russiske utenriksministeren har gjort det klart at hendelsene etter valget var absolutt unødvendige og uakseptable, og oppfordrer altså til løslatelse av presidentkandidatene, journalister, menneskerettighetsaktivister – og to russiske landsmenn. Så langt virker Lukasjenko fullstendig uberørt av kritikken. Det er derfor tvingende nødvendig at presset mot hans regime forsterkes. Hvordan kan så Norge bidra til å øke det internasjonale presset mot Lukasjenkos regime? Hva kan vi gjøre for å støtte en demokratisk utvikling i Hviterussland? Hviterussland må først og fremst få et krystallklart og konsistent budskap: Ønsker landet å fortsette på veien mot å bli inkludert i det gode selskap av frie demokratier, må alle politiske fanger settes fri. Presse- og ytringsfrihet må respekteres, og opposisjonen må sikres grunnleggende demokratiske rettigheter. Innvilget observatørstatus, som Hviterussland nylig har oppnådd i internasjonale fora, som i Østersjøsamarbeidet og EUs nordlige dimensjon, bør etter min mening stilles i bero til Hviterussland imøtekommer disse kravene. Våre venner i Hviterussland har bedt oss protestere mot forfølgelsen av Hviterusslands opposisjonelle, og de ber oss oppfordre hviterussiske myndigheter til å stoppe all forfølgelse, frigi alle politiske fanger og frafalle siktelsene mot dem. Opposisjonens syn på eventuelle økonomiske sanksjoner er naturlig nok mer delt. Den kristendemokratiske presidentkandidaten Vital Rymasheuski kommenterer dette slik: Vi må være innforstått med at sanksjoner mot Hviterussland, spesielt økonomiske, dersom de innføres unilateralt av EU og USA, vil føre til ytterligere avhengighet av Russland. På den annen side, sier Vital Rymasheuski, er situasjonen så alvorlig nå at økonomisk press er den eneste effektive påvirkningsmetoden for å få løslatt politiske fanger. Han mener det vil smerte det sittende regimet sterkt, og at i valget mellom å ofre uavhengigheten eller å ofre friheten, muligens også noen få menneskers helse og liv, må uavhengigheten ofres. Hans konklusjon er at det internasjonale samfunn, med støtte fra Hviterusslands demokratiske opposisjon, må innføre økonomiske sanksjoner. Også i EU tar stadig flere til orde for målrettede økonomiske sanksjoner mot Hviterussland. Selv om den hviterussiske opposisjonen er delt på dette punkt, bl.a. på grunn av svært ulike syn på forholdet til Russland, er opposisjonen i alle fall samlet i sin kritikk av Lukasjenko og hans politikk. Mange påpeker imidlertid at mangelen på enhet i opposisjonen svekker kampen for demokrati i dette landet. Likevel er det mange og svært effektive organisasjoner i sivilsamfunnssektoren i Hviterussland. Jeg tror de aller fleste er enige om at vi må arbeide for det Lukasjenko kanskje frykter mest: en endring. Ved å styrke sivilsamfunnet og de demokratiske krefter som finnes, og som kjemper tappert, vil en gradvis endring være mulig. Gjennom mitt arbeid som Nordisk Råds rapportør for Hviterussland siden 2007 har jeg vært en del av den internasjonale linjen, med støtte til opposisjonen og dialog med regimet i kombinasjon med strenge krav til reform og endring. Denne linjen viste klare tegn til å virke. Etter 19. desember er det lite som tyder på at den har noen som helst virkning. Det internasjonale samfunn, som Norge er en del av, har derfor revurdert sin linje. Det gjelder også Nordisk Råd. Kursen er i ferd med å legges om. Det er helt nødvendig. Våre fengslede venner i opposisjonen roper om hjelp. Hjelpen må komme i form av reaksjoner, sanksjoner, som primært rammer regimet, ikke folket. Hjelpen må komme i form av langt mer omfattende støtte til menneskerettsforkjempere, studenter, frie medier rettet mot Hviterussland, opposisjonen og alle demokratiske krefter i landet. Gjennom arbeidet i FN og OSSE må de hviterussiske myndighetene ansvarliggjøres for de overgrep som nå skjer. Det kan se ut som om all kritikk og alle reaksjoner preller av på Europas siste diktator. Det må ikke få oss til å gi opp. Vi snakker om et land i den europeiske kulturkrets – et land som ligger et par timers flyreise fra Oslo, et land som vi på mange måter har felles historie med, som en del av Europa, et land som i høyeste grad hører hjemme i den europeiske familien. Men det er én inngangsbillett til den europeiske familien, og det er respekten for den europeiske erklæring om menneskerettighetene. Det må være fundamentet for både presset mot det hviterussiske regimet og for budskapet som sendes i den kontakt og dialog som måtte være med det hviterussiske regimet. Og det må være vilkåret for å innlemme Hviterussland i den europeiske familien fullt og helt. Mitt spørsmål til utenriksministeren er: Hvordan kan Norge i fortsettelsen bidra til å øke det internasjonale presset for å oppnå en positiv utvikling i Hviterussland?