Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-09:
Finnes det norske lover eller forskrifter fra arbeidslivet som må vike for EU-regler? Finnes det tariffavtaler som må vike for EU-regler? Finnes det ILO-konvensjoner som må vike for EU-regler? Dette er sentrale spørsmål der det har vært uenighet rundt svaret. Men de siste årene bør den uenigheten være borte, for både arbeidsgiversiden og ESA har sett seg tjent med å banke fast at lover, tariffavtaler og ILO-konvensjoner må vike hvis de er i strid med EU-regler. Representanten Lundteigen redegjorde godt for hvordan Fellesforbundet i 2008 fikk allmenngjort tariffavtaler innen skips- og verftsindustrien, og at i tillegg til minstelønnen skulle bedriftene dekke reise, kost og losji, og at med støtte fra NHO gikk en gruppe på ni verft til sak mot staten for å få dømt denne allmenngjøringen ulovlig, og saken ble trukket langt. Da er det viktig å høre hva som var begrunnelsen da Høyesterett godkjente de allmenngjorte tariffavtalene for verftsindustrien i 2013. Jo, hvis verftene og NHO skulle få medhold, ville det redusere samfunnsnytten av frontfagsmodellen, gi dårlig samarbeidsklima i arbeidslivet, føre til lavere organisasjonsgrad blant både arbeidstakere og arbeidsgivere og større lønnsforskjeller. Da er det interessant at denne saken ble trukket til ESA, som i praksis ble innført som overdommer over et tariffspørsmål, sånn som saken ble løst. Havnearbeidernes fortrinnsrett til lossing og lasting ble sikret i 1973 med ILO-konvensjon nr. 137, der det står: «Registrerte havnearbeidere skal ha fortrinnsrett ved tildeling av havnearbeid.» I 1976 inngikk Norsk Transportarbeiderforbund og NHO Logistikk og Transport en rammeavtale som la denne fortrinnsretten til grunn. Høyesterett har med knapt flertall fulgt et råd fra EFTA-domstolen om at EUs regler om etableringsrett forbyr havnearbeidernes fortrinnsrett til lossing og lasting. Dermed er tariffavtalerettigheter med hjemmel i ILO-konvensjon nr. 137 feid til side. Etter denne dommen er det ingenting som kan hindre at rederier velger å overlate lossing og lasting til mannskapet på skipet, uansett hva slags lønn og arbeidsvilkår de måtte ha. De internasjonale konsekvensene er alvorlige. Den fortrinnsretten havnearbeiderne har hatt, har vært viktig for lønns- og arbeidsvilkårene til tusenvis av sjøfolk i internasjonal skipsfart, mens her settes internasjonal solidaritet på prøve og kan ikke lenger komme til uttrykk i norske havner fordi den effektive og verdifulle solidariteten mellom havnearbeidere og sjøfolk i internasjonal skipsfart ikke blir hensyntatt i dommen i Høyesterett. I februar 2008 ble det i samsvar med ILO-konvensjon nr. 94 sendt ut en forskrift som fastslo at de som leverer tjenester eller tar på seg bygge- eller anleggsarbeid for det offentlige, må garantere de ansatte lønn og arbeidsvilkår på nivå med gjeldende tariffavtale i bransjen, eller det som ellers er normalt for vedkommende sted og yrke. Etter krav fra ESA godtok regjeringen i november 2011 at det bare er minstelønnen i tariffavtalen som kan kreves. Det finnes mange andre eksempler på hvordan lover og tariffavtaler må vike for EU-regler. For dem som skulle ha et ønske om å ta denne debatten på alvor og ta utviklingen i arbeidslivet på alvor, anbefaler jeg å lese heftet «25 år med EØS», som faglig utvalg i Nei til EU har gitt ut. Det er god folkeopplysning som kan lastes ned fra nettsiden til Nei til EU helt gratis, og som bør være lektyre i helgen som kommer og før Stortinget settes igjen til høsten, særlig med tanke på hvordan disse problemstillingene avfeies. Kravet om at tariffavtaler og faglige rettigheter skal ha forrang framfor EUs markedskrefter, er ikke noe særnorsk krav, tvert imot er det et krav som med økende styrke fremmes også innad i EU.