Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2014-04-24:
La meg, som tidligere talere, gi honnør til interpellanten for å reise spørsmålet om en prinsipielt viktig avklaring og utfordring til oss. Når ulike prinsipper møtes, skal man finne et balansepunkt som er godt ivaretatt gjennom demokratiske regler. Jeg tror at det at Stortinget tar denne debatten i etterkant av Tetzschners initiativ, er bra, for veldig mage nordmenn provoseres av at borgere med norsk pass reiser til utlandet og bedriver det som vi anser for å være terror eller terrorlignende handlinger. Om motivet deres er å bedrive terror, skal jeg la være usagt, eller om de har en annen drivkraft for å gjøre det, men at den jevne nordmann provoseres av det, tror jeg er hevet over enhver tvil. Derfor blir utfordringen vår at så langt som mulig skal det og bør det stoppes. Det store spørsmålet blir – som interpellanten har reist, og som justisministeren har vært inne på: Hvordan greier vi å gjøre det på en måte som er god, forsvarlig og som ivaretar de demokratiske tilnærminger som vi ønsker å ha? Det er jo sånn at i Norge straffer vi kun unntaksvis ting som ikke er gjennomført. Det er noen få steder i straffeloven der man kan gå inn og si at det du holder på med nå, er så alvorlig at du kan få straff, selv om du ikke har utført handlingen. Også det er for meg et grunnleggende godt prinsipp som man skal hegne om så langt som overhodet mulig. Det kan avvikes, og det skal fravikes – hvis alvorlighetsgraden tilsier det. Interpellanten var også inne på at man skaffer seg krigserfaring. Det er utvilsomt sånn at noen gjør det. Da tenker jeg at motivet for det er viktig – og ikke minst hva man har tenkt å bruke det til etterpå. Hvis man skaffer seg denne type erfaring for å kunne bruke det på norsk jord etterpå, er det ekstremt alvorlig, og da må man gjøre hva man kan for å forhindre det. Men det ligger et dilemma her – det er sånn at hvis noen skal straffes, er det straffeloven som skal brukes. Det er norsk politi som skal etterforske og legge fram en sak, og en norsk domstol skal si at det er tilstrekkelig med bevis til at noen kan straffes. Jeg ser med en viss skepsis på hvordan norsk politi f.eks. skal kunne etterforske ting i Syria – for å bruke Syria som et eksempel, og som andre har vært inne på. Jeg tror det blir vanskelig. Jeg tror de fleste av oss ønsker seg en sånn mulighet, men hvordan man skal gjøre det i praksis, er mer komplekst enn som så. Jeg tror heller ikke nødvendigvis at syriske myndigheter – for å bruke Syria som et eksempel atter en gang – er de som kommer til å bistå oss mest i så måte. Der er det ikke noen tvil. I de tilfellene der vi har folk som bidrar og slåss for kjente terrororganisasjoner, er det ikke noen tvil. Der påhviler automatisk et straffansvar man er nødt til å ta, og som man er nødt til å følge opp. Interpellanten har også fokusert på straffeloven § 147. Det synes jeg er riktig og viktig. Den har etter mitt skjønn i alle fall én utfordring. Det er sånn at den ble brukt etter 22. juli 2011. Man fant ut at det som skjedde da, ikke var en terrorhandling, fordi man må inngå et forbund – man må være flere enn én. Den loven fanget ikke opp soloterrorister. Det regner jeg med er noe Stortinget har sett henimot tidligere, og som justisministeren er seg bevisst i arbeidet han videre skal forestå. Hvis man går tilbake og ser på prosessen da loven ble vedtatt, er jeg rimelig fornøyd med at Fremskrittspartiet i sine kommentarer til § 147 den gang påpekte at for oss var det ikke antall personer, men alvorlighetsgraden som burde avgjøre om loven kunne brukes eller ikke. Det sto vi alene om den gangen. Det burde flere sluttet seg til. Jeg er veldig fornøyd med at vi faktisk gjorde det. Så oppfatter jeg at justisministeren i sine svar til interpellanten har påpekt noen av paradoksene som ligger der, at man må balansere flere forhold samtidig. Man kan godt hindre utreise til en del land, men hva om det skjer gjennom flere transittland? Hvordan skal man klare å følge opp og kontrollere det? Etterforskningsmessig vil det også føre til store utfordringer – jeg, justisministeren og interpellanten har vært inne på det. Vi har en ambisjon og et ønske, men målet å komme seg dit tror jeg ikke er det enkleste. Jeg tror heller ikke at et forbud automatisk løser alle problemer. I noen tilfeller er det sånn at man ikke skal være naiv, men man skal skynde seg sakte og ikke tråkke på en del av de demokratiske prinsippene som vi ellers er så stolte av.