Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2015-02-05:
La meg først få berømme interpellanten for å fremme denne interpellasjonen. Selv er jeg medlem av europarådsdelegasjonen og har stiftet bekjentskap med Aserbajdsjan i den rollen. Aserbajdsjan har vært medlem av Europarådet siden 2001. Ved opptak i Europas menneskerettighetsorganisasjon skriver alle land under på at de skal respektere de verdiene Europarådet bygger på – demokrati, rettsstatens prinsipper og Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, samt en rekke andre konvensjoner som omhandler menneskerettigheter. Europarådet er den eneste paneuropeiske organisasjonen vi har. Det eneste landet som ennå ikke er medlem, er Hviterussland, som interpellanten var inne på. Det arbeides også med en avtale med EU for at EU skal slutte seg til Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, sånn at arbeidet med menneskerettigheter samordnes mellom de to organisasjonene og dermed kan bli enda mer kraftfullt enn hvis man skulle gå og tråkke i hverandres bed. Medlemskap i Europarådet er som sagt frivillig. Medlemslandene tar frivillig på seg de forpliktelsene medlemskapet innebærer. Fordelen for befolkninga i medlemslandene er at de blir beskyttet av Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen og kan bringe overgrep inn for Den europeiske menneskerettighetsdomstolen. Det kan være en lang vei å gå for enkelte land når det gjelder å oppfylle medlemskapsforpliktelsene, men de står ikke alene i dette arbeidet – Europarådet stiller opp med topp internasjonal ekspertise når det gjelder både grunnlovsarbeid, annen lovgivning, bistand til å gjennomføre valg, bistand til å bygge opp statsinstitusjoner, et uavhengig rettsvesen og å sikre at maktfordelingsprinsippet mellom lovgivende, utøvende og dømmende myndigheter blir reelt. I tillegg har parlamentarikerforsamlinga en egen komité som kun har som oppgave å følge med og rapportere om framgangen i de landene som ennå ikke er i mål. Noen ganger blir dessverre oppgaven å rapportere om tilbakegang. I Aserbajdsjan er situasjonen blitt stadig verre, som de foregående talerne har vært inne på. Journalister og menneskerettighetsforkjempere trakasseres og fengsles. Vi husker NRK-journalisten under Melodi Grand Prix som ble tvunget til å skjende det iranske flagget, mens det hele ble filmet. Vi husker Nasibova, som fikk Raftoprisen i 2009. Som en følge av det bor to av barna hennes nå som politiske flyktninger i Norge. Menneskerettighetsaktivisten Leyla Yunus sitter nå fengslet. Lokalene til Human Rights House er stengt og ødelagt. Og sånn kunne vi bare fortsatt. Som utenriksministeren var inne på, går formannskapet i Europarådet på omgang blant medlemslandene. Aserbajdsjan har nettopp avsluttet sitt formannskap. Alle hadde håpet at det ekstra søkelyset det medførte, skulle føre til en bedring, men det motsatte skjedde – ting ble verre. Det endte med at Europarådet stanset alle planlagte arrangementer og møter i Aserbajdsjan under formannskapsperioden. Det var rett og slett pinlig for Europarådet som organisasjon. Hver gang vi er i Strasbourg, har vi møter med ulike menneskerettighetsforkjempere. De aserbajdsjanske er ofte representert, men det som etter hvert nå er i ferd med å skje, er at vi opplever at de som vi har hatt møte med, blir fengslet så fort de er tilbake. Ismayilova, journalisten som ble trakassert ved at overvåkningsbilder fra hennes eget soverom ble publisert offentlig, er en av dem. Lederen av overvåkningskomiteen, Stefan Schennach fra Østerrike, opplevde at tre personer som han hadde møte med i Strasbourg i oktober, nå alle sitter i fengsel. Han har tenkt å reise dit for å kreve at de blir satt fri. Spørsmålet er om han klarer å få det til. Aserbajdsjan gjør også alt de kan for å stikke kjepper i hjulene for Europarådets arbeid i landet. Rapportører kjøpes opp, bokstavelig talt, medlemmer i parlamentarikerforsamlinga kjøpes opp, rapportører nektes visum til landet. Tidligere medlemmer av vår parlamentarikerforsamling dukker plutselig opp som aktive lobbyister fra ingen steder. Vi mottar invitasjoner til feiringer med alle kostnader til reise og opphold betalt. Det er helt systematisk sånn Aserbajdsjan går fram – de har ingen ønsker om å oppfylle medlemskapsforpliktelsene sine. Jeg opplever at vi står overfor en kynisme som gjør at vi nesten blir litt maktesløse. Derfor synes jeg interpellasjonen her i dag er spennende, derfor synes jeg koblinga til stortingsmeldinga om menneskerettigheter er spennende, der hovedbudskapet er at vi må bruke de berøringspunktene vi har bilateralt og i internasjonale organisasjoner. Det viktigste vi kan gjøre, som utenriksministeren sa, er kanskje å støtte sivilsamfunnet og koordinere oss selv bedre når vi reiser saker om Aserbajdsjan i de ulike internasjonale foraene hvor vi er, sånn at det kommer koordinert, klart og tydelig. Helt til slutt vil jeg minne om at vi også har noen forretningsmessige forbindelser, bl.a. via Statoil, og at vi kan se på om det kanskje er mulig å påvirke på den måten.