Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2009-06-12:
St.meld. nr. 15 tar opp interesser, ansvar og muligheter – hovedlinjer i utenrikspolitikken. Den gir nyttig overblikk og analyse, men lite konkrete retningslinjer og nye forslag. Men vi trenger overblikket, ikke minst for å kunne prioritere. Det er naturlig at en interesseorientert utenrikspolitikk systematisk søker å fremme det norske samfunnets velferd, sikkerhet og grunnleggende politiske verdier. Innen mange deler av utenrikspolitikken vil fremme av norske interesser stå i fokus, men like innlysende er det at engasjementspolitikken – vår kamp mot fattigdom internasjonalt, arbeidet for menneskerettigheter, forsoning og humanitær politikk og bistand – har et annet tyngdepunkt. Denne engasjementspolitikken er verdimessig orientert. Den har et sterkt utgangspunkt i det man kan kalle altruisme, altså en uegennyttig motivasjon og i menneskehetens felles interesser. Det slår også meldingen fast. I hovedsak bekrefter meldingen den store enighet det er om hovedlinjene i utenrikspolitikken. La meg særlig understreke fra Kristelig Folkepartis side at vi er tilfreds med Norges tilknytningsform til EU. Fra vår side ligger det intet annet signal i det at vi vil ha en gjennomgang av erfaringer med EØS-avtalen, enn at det er det naturlig å ha med jevne mellomrom, slik vi har hatt under skiftende regjeringer, og hvor konklusjonen har vært at avtalen har tjent oss vel. Kristelig Folkeparti ønsker en skarpere profil i kampen for menneskerettighetene. Egeninteresser kan føre til at norske myndigheter toner ned sitt budskap om menneskerettssaker overfor store land som er viktige for oss økonomisk. Det må vi være på vakt overfor. Et konkret eksempel: Regjeringen har ikke sluttet seg til EU-landenes fordømmelse av henrettelser i Kina. Det mener vi er for svakt. Hvis vanskelige spørsmål og kontroverser ikke tas opp i de fora hvor vi har mulighet, skaper det usikkerhet om verdien av den menneskerettsdialog vi har både med Kina og en del andre land. Dette er en bekymring opposisjonen har, og som jeg også har registrert hos menneskerettsorganisasjoner. Det vil være et uheldig utslag av interesseorientert utenrikspolitikk om den fører til at Norges røst svekkes i kampen for menneskerettighetene. Maktfordelingen i verden endres over tid. Det reiser utfordringer når flertallet av statene som er medlem av FN, f.eks. i FNs menneskerettighetsråd, ikke er demokratier. FN skal være folkerettens og menneskerettighetenes fremste organ og forsvarer. Det ville være paradoksalt om FNs organer i praksis skulle undergrave grunnleggende menneskerettigheter og ytringsfriheten. Selv om det er viktig å bidra til konsensus, finnes det en grense for kompromisser. Det så vi tidligere i vår i oppkjøret rundt FNs andre oppfølgingskonferanse om rasisme, hvor det ble nødvendig å markere klar uenighet. Siden Bondeviks samarbeidsregjering i 2005 la fram St.meld. nr. 30 for 2004–2005, Muligheter og utfordringer i nord, har vi fått en ny giv i nordområdepolitikken. Kristelig Folkeparti er glad for at dette engasjementet deles på tvers av partigrenser. Vi har store naturressurser i dette området, både fisk og petroleum, som gir oss store muligheter og et stort forvalteransvar. Vi vil få økende skipstrafikk på grunn av issmeltingen i de nordlige farvann. Det gir muligheter, men samtidig krever det økt beredskap for å kunne takle ulykker og eventuelle forlis. Både Russland og andre stormakter har interesser i nordområdene. Det reiser utfordringer når det gjelder sikkerhet. Men framfor alt ser Kristelig Folkeparti de store mulighetene for vår nordlige landsdel og for økt nærområdesamarbeid. Også utenrikspolitikken kan og må brukes til å sikre at optimismen i nord blir vekslet inn i praktiske resultater – vekst i næringslivet, nye arbeidsplasser, bedre kommunikasjoner, vern om miljøet og de fornybare ressursene som gjør nordområdene så enestående. La meg avslutningsvis si at Kristelig Folkeparti ser på Norges rolle som bidragsyter til fred og forsoning som en viktig del av hovedstrømmen i vår utenrikspolitikk. Det er viktig at Norge opprettholder sin rolle som fredsmekler i ulike sammenhenger, at vi nøye vurderer de erfaringene vi har, har hatt og gjort, og at vi også stiller våre ressurser og vår posisjon til disposisjon når det etterspørres av ulike parter. Det at prosesser ikke nødvendigvis alltid lykkes, må ikke brukes som et generelt argument mot at vi skal engasjere oss. Dette er en viktig del av norsk engasjementspolitikk. Jeg vil peke på konflikten i Kongo, jeg vil peke på konflikten i Kashmir og andre viktig konfliktområder hvor jeg håper at Norge i tiden framover kan bidra på ulike måter – det behøver ikke nødvendigvis å være som fredsmekler, det kan være som tilrettelegger, det kan være med ressurser, og det kan være med styrker og andre personellressurser. Det vil Kristelig Folkeparti hele tiden være opptatt av.