Bjørnar Moxnes (Rødt), 2021-02-04:
En demokratisk forankring av og åpenhet om sikkerhetsrådspolitikken er viktig fordi Sikkerhetsrådet fatter store og viktige beslutninger som gjerne er folkerettslig bindende for Norge, og også fordi forankring og åpenhet vil gjøre Norge mindre sårbart i en stadig mer krevende verden av motsetninger, konflikter og kryssende interesser. Men det tar ikke regjeringen tilstrekkelig på alvor. Først i midten av desember, knapt tre uker før Norge tiltrådte i rådet, tok utenriksministeren seg bryet med å holde en redegjørelse for Stortinget. Hun har altså hatt tiden helt siden juni på seg – hvorfor så sent? Jo, kanskje fordi ministeren ikke ser noen grunn til å involvere det norske folk i det ministeren og diplomatene i New York nå skal holde på med i den kommende perioden. Derfor er det positivt at vi i dag får med Stortinget på å innføre en ordning der regjeringen må legge fram viktige saker og satsingsområder til orientering og debatt i Stortinget i forkant av behandling i Sikkerhetsrådet, og de må gjøre det i åpenhet så det norske folk får vite hva som skjer, heller enn å svinge innom den lukkede utenriks- og forsvarskomiteen for, i realiteten, sandpåstrøing. Jeg håper den nye ordningen gjør at vi får en reell og åpen debatt om hva slags linje Norge skal legge seg på i Sikkerhetsrådet. Det er også viktig fordi vi risikerer, som Rødt har advart mot flere ganger før, at Norge går på samme smell som sist periode i rådet, da Norge ivret for stormaktskonsensus og var lojale mot USA i ett og alt. Med den USA-lojaliteten som den nåværende regjeringen utviser i sikkerhetspolitikken, er det grunn til å tro at Norge vil gjøre det samme igjen, og det blir ikke mindre problematisk av at motsetningene i Sikkerhetsrådet og stormaktenes trenering av arbeidet har økt betraktelig siden 2002. Etter å ha hørt på ministerens redegjørelse før jul ble jeg ikke mindre bekymret for hvordan dette elitediplomatiprosjektet kommer til å gå. Derfor er det uheldig, mener vi, at vi i dag ikke får med oss stortingsflertallet på å innføre et politisk totalregnskap over de avtalene Norge har inngått med tvilsomme regimer verden over, for å få en plass ved de mektiges bord. Ministeren har mange ganger, og sist ved redegjørelsen om Sikkerhetsrådet før jul, skrytt av Norges åpenhet og om de økonomiske kostnadene, men det er jo et spill for galleriet så lenge ministeren ikke sier noe om de politiske kostnadene som ministeren og diplomatkorpset har påført Norge for å få denne plassen i Sikkerhetsrådet. Som svar på dette snakker ministeren og konsensuspartiene Høyre og Arbeiderpartiet mye om diplomatisk sedvane. Det er nok en del diplomatisk sedvane som kunne trenge et kritisk blikk, men kanskje viktigst: Vi kan ikke overlate politikken til et knippe toppdiplomater i New York uten å vite hvilke forpliktelser de har inngått med andre land på våre vegne. Derfor er det viktig og veldig bra at Riksrevisjonen nå gjennomgår departementets støtte til IPI og FN-ambassadør Mona Juuls ektemann, Terje Rød-Larsen. Men bildet av denne politiske elitens skalting og valting med fellesskapets ressurser blir ikke komplett før vi også vet hvilke politiske hestehandler de har inngått for å sikre oss en plass i rådet, og når de skal representere Norge i New York de neste to årene. Hvordan kan vi være helt trygge på at diplomater som dem tar beslutninger som er i Norges interesser, etter at de i flere tiår har tatt beslutninger som først og fremst har gagnet dem selv? Det kan ikke Stortinget være helt trygge på når flertallet i dag stemmer ned vårt forslag om mer åpenhet på feltet og innføring av et politisk totalregnskap.