Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-05:
Det har vært uhyre interessant å følge denne interpellasjonen. Det er viktig at den har blitt tatt opp. Som nevnt er det den andre interpellasjonen i samme stortingsperiode om bruk av sakkyndige i rettssalen. Det synes jeg taler Stortinget til ære, for det er et komplisert tema. Her ser vi at dette ikke er en type tema der man får en polarisering mellom regjering og opposisjon, men der man får gått inn i realitetene ved bruk av sakkyndige i rettssalen. Jeg har gjennom de siste par månedene av egen interesse vært til stede i retten ved tre forskjellige drapssaker og fulgt de sakkyndige. Alle tre sakene har dreid seg om rettspatologer. Det har dreid seg om saker der det har vært utøvd spiss eller stump vold. Sakene er jo alltid forskjellige. Men det er fascinerende å se hvordan det som i utgangspunktet er premissene for en rettssakkyndig, ikke nødvendigvis står seg gjennom hele saken, rett og slett fordi man kan komme over på et sidespor gjennom et litt finurlig spørsmål. Så ser man at det som kan synes selvfølgelig for en medisiner, plutselig ikke blir det for dommeren, for juryen eller for en meddomsrett, hvis man har det, rett og slett fordi sidesporet tar så stor oppmerksomhet at den rettsmedisinske sakkyndige ikke kan påvirke det, det lever sitt eget liv. Det som da slår en, er jo hvor stor verdi dette har knyttet til den typen vurderinger at man har utstyr som er teknisk oppdatert. Jeg har f.eks. sett utstyr der man har brukt computertomografi for tredimensjonale bilder, der man ved stikkskader med skarp vold kan se stikkanalen hele veien innover, helt fra brystkassen gjennom lunger til hvordan den står inne i hjerteposen, før man som patolog i det hele tatt har begynt å foreta obduksjon. Det betyr at de eneste skadene de som er til stede i rettssalen, kan se, er de skadene som faktisk befant seg der før man i det hele tatt startet undersøkelsen. Man kunne ha nevnt flere andre tilsvarende eksempler. Men et nærliggende eksempel er jo den teknologiske utviklingen ved bruk av DNA, som har gitt en enorm fordel sett opp mot fingeravtrykk. Men så ser vi at RNA, som er neste ledd i den teknologiske utviklingen, gjør at man ikke bare kan identifisere med tilnærmet 100 pst. sikkerhet hva slags person det er, men man kan etter hvert også begynne å se hva slags organer personen har. Hvis dette hadde blitt brukt i en voldtektssak, ville man f.eks. kunne sett i munnhule eller i skjede hva slags kroppsdeler som har vært der, eller for den saks skyld hva slags fingre som hadde satt et avtrykk på en hals. Det man ser, er at denne type teknologi brukt presist kan gi en helt annen mulighet til å oppklare forbrytelser. Samtidig ser man at det er en stor utfordring å følge med i den teknologiske utviklingen. Hva slags vilje er til stede i et land til å bruke nødvendige ressurser for å bygge opp en slik kompetanse og ivareta den over tid? Det man også ser, er at mens det innenfor det vi kaller den somatiske eller den fysiske delen av medisinen som er anvendt i rettssalen, er relativt presise metoder som tas i bruk, så har ikke at rettspsykiatrien, i hvert fall i øyeblikket, den type presise metoder. Berthold Grünfeldt og den problematiseringen han kom med i sin tid, var nevnt her. At han stilte spørsmål ved begreper som «tilregnelig i gjerningsøyeblikket», er helt plausibelt. Man får personer som erklæres som utilregnelige i gjerningsøyeblikket. De er dermed ikke strafferettslig tilregnelige og må ikke stå til ansvar for ugjerningen. Men de stikker likevel av fra gjerningsstedet, fjerner spor og kommer tilbake til gjerningsstedet etterpå i full forvissning om at det ikke er bra at f.eks. en sko man mistet da man sprang vekk, ligger der. Da har man i hvert fall et element av bevissthet i gjerningsøyeblikket. Det er viktig at man tar den type problematisering med i vurderingen i forbindelse med lovtekster og forskrifter, slik at det ikke blir et spørsmål om ja eller nei, men også gradering når det gjelder rettspsykiatrien. Det synliggjør også det ekstremt spennende med hvordan dette fagfeltet kan utvikles over tid. Jeg som skal begynne å jobbe med dette fagfeltet, ser enormt fram til f.eks. å ha å gjøre nettopp med Stortinget, som et organ som vil spille en nøkkelrolle i utviklingen av denne typen tjenester.