Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2015-01-27:
51 millioner mennesker på flukt: Det er et historisk høyt tall, og det er først og fremst borgerkrigen i Syria som har bidratt til den skremmende økningen, en krig som av mange blir kalt den verste humanitære katastrofen siden den andre verdenskrigen. Anslaget er at ca. halvparten av landets befolkning er drevet på flukt. Så raskt eskalerer flyktningkrisen rundt Syria at Høykommissæren for flyktninger regner med at landet i år får verdens verste flyktningkrise, etter at Afghanistan har hatt den tvilsomme æren i over 30 år. Også i Afrika er det mange steder nye og gamle flyktningkriser, f.eks. i Den Sentralafrikanske republikk og Sør-Sudan. Fra før er hundretusener av mennesker på flukt fra kriser og kriger – i Kongo, Somalia, Vest-Sahara, Sudan, Eritrea og Mali. Situasjonen i Ukraina utvikler seg også og bidrar til å forverre tallene etter at rapporten fra FNs høykommissær for flyktninger ble lagt fram. Av de 51 millioner menneskene på flukt i verden sier Høykommissæren for flyktninger at 16,7 millioner er flyktninger i andre land, 1,1 millioner er asylsøkere og 33 millioner er internt fordrevne. 5 millioner av flyktningene er palestinere. Det er ingenting som tyder på en snarlig løsning når det gjelder flyktningsituasjonen i Middelhavet. Strømmen av mennesker som legger ut på hasardiøse reiser over havet for å komme til Europa, fortsetter. Kommisjonen forsøker å tenke nytt, men det er vanskelig å få EUs medlemsland og de Schengen-assosierte statene til å bevege seg fra ord til handling. Det er store spenninger innad i Europa, og Norge har blitt en integrert del av denne store utfordringen, både politisk og operativt. Den ustabile politiske situasjonen i flere land i Nord-Afrika og Midtøsten har i 2014 ført til at over 200 000 mennesker har kommet til Europa over Middelhavet, ofte i overfylte, dårlige båter og etter å ha betalt en høy pris til godt organiserte menneskesmuglere. Mange mennesker har druknet eller mistet livet på veien. Det er en ufattelig tragedie som utspiller seg ved Europas yttergrenser. I oktober 2013 startet italienske myndigheter et initiativ, kalt Mare Nostrum, for å redde menneskeliv på havet. Den 31. oktober 2014 ble det annonsert at den italienske operasjonen skulle utfases og erstattes av en EU-operasjon kalt Triton, i regi av grensekontrollbyrået Frontex. Den store tilstrømmingen av asylsøkere til Europa har utfordret mottaksapparatet, Dublin/Eurodac-systemet og asylsaksbehandlingsprosessen for øvrig i EUs medlemsland og i de Schengen-assosierte landene. De store konfliktene i verden har i løpet av det siste året kommet vesentlig nærmere vår egen stuedør, og Europa må forholde seg til en ny folkeforflytning som vi ikke har sett maken til tidligere. «Fred er mangelvare. Humanitært hjelpearbeid kan fungere som lindring. Men det som er helt nødvendig, er politiske løsninger. Uten det vil de alarmerende konfliktnivåene og masselidelsene som reflekteres i disse tallene, fortsette.» Dette uttalte FNs høykommissær for flyktninger. Jeg er enig. Jeg mener tiden er inne for å finne politiske løsninger – ikke færre – og at det er dette debatten i dag må handle om, hvilke politiske løsninger Norge kan bidra til å finne. FNs organisasjon for migranter la i høst fram en rapport hvor man for første gang gjorde et anslag over hvor mange båtflyktninger som har omkommet på flukt på sjøveien til Europa. Totalt har 22 000 mennesker omkommet, og 3 000 bare i fjor. Middelhavet er det farligste sted i verden for å nå et annet land for et menneske på flukt. Det står for 75 pst. av antallet omkomne migranter i 2014, slik anslaget er – dette til tross for at Italia i etterkant av Lampedusa-tragedien, som jeg tidligere nevnte, lanserte den humanitære sjøoperasjonen Mare Nostrum. Operasjonen kostet italienske myndigheter 9 millioner euro i måneden, men reddet livet til 175 000 mennesker, ifølge den franske avisen Le Novel Observateur. Den 1. november begynte de italienske myndighetene avviklingen av Mare Nostrum, og begrunnelsen var at det var for dyrt for Italia å drive operasjonen alene. EUs kontroll- og overvåkingsorgan Frontex har tatt over med en aksjon som kalles Triton. Hovedmålet med Frontex’ aksjon er å forhindre ulovlig immigrasjon til Schengen-området. Det er altså ikke først og fremst en humanitær innsats, men en grensekontroll-mekanisme. I løpet av den første måneden har fartøyer fra Frontex likevel vært involvert i en rekke redningsoperasjoner. I juni i 2014 vedtok regjeringen sin strategi for samarbeidet med EU 2014 – 2017, der områder som økt trygghet og sikkerhet og en helhetlig migrasjonspolitikk løftes fram som sentrale prioriteringer. Regjeringen har uttrykt støtte til Frontex ved flere anledninger, men det er fortsatt uklart hva denne støtten mer konkret består av. Vi bidro jo ikke på noen som helst måte til Operasjon Triton i 2014. Jeg håper justis- og beredskapsministeren gjennom denne interpellasjonen kan klargjøre hva denne støtten skal være. Ett av 20 fartøy som befinner seg i det internasjonale farvannet i Middelhavet nær Libyas kyst, er norsk, og i fjor tok bare norske skip opp over 2 500 flyktninger. I fjor sommer har det pågått i snitt to redningsaksjoner ukentlig i regi av sjøfolk på norskeide skip utenfor Libya-kysten. Norges Rederiforbund frykter at det nå blir sjøfolk som må ta støyten i internasjonalt farvann dersom Italia ikke har mer kapasitet og europeiske land ikke trår til. Ifølge Rederiforbundet er situasjonen uholdbar. De sier at Italia og sjøfolkene ikke kan ta hånd om denne humanitære situasjonen alene. «Vi ser en humanitær krise på havet utenfor Libya og øst mot Egypt, der norske og andre sjøfolk er. Italienerne har gjort en strålende jobb så langt – så god at menneskesmuglerne frister båtflyktningene spesifikt med reiser til Italia. Her er det mange dilemmaer, men vårt fokus er situasjonen på havet. Menneskesmuglerne må tas, men båtflyktningene må hjelpes. Nå må også EU og Norge bidra til redningsaksjoner i disse farvannene. Vi er opptatt av at man ikke ender opp med en situasjon der det ikke er noen europeiske redningsmyndigheter i farvannet der båtflyktningene er,» sier Rederiforbundet. Sammen med Flyktninghjelpen satte de fram fem forslag til tiltak for regjeringen i et brev av 24. september 2014. Det første er at Norge fortsatt aktivt må engasjere seg i fredsbygging, forebygging og håndtering av konflikt og dermed bidra til å forhindre flyktningstrømmer. Det andre er at Norge må bidra til at flyktningene får hjelp nærmere sitt opprinnelsesland, slik at færre drives på flukt over Middelhavet. Det tredje kravet var at norske myndigheter må arbeide aktivt mot den kyniske virksomheten som menneskesmuglerne driver i Middelhavet, og i andre havområder. Det fjerde er at Norge må bidra aktivt til redningsoperasjoner i Middelhavet. Den italienske og greske marines ressurser er hardt strukket, og skal flere båtflyktninger i Middelhavet reddes, må land med store ressurser bidra. Her må, ifølge Flyktninghjelpen og Rederiforbundet, norske myndigheter gå i dialog med både myndigheter og region, og med norsk skipsfart, for å utarbeide konkrete norske bidrag til redningsarbeidet. Det femte er at norske myndigheter aktivt bør bistå skipsfarten med råd og ressurser for å sikre at norskkontrollerte skip og mannskap står mest mulig rustet til å håndtere humanitære, helsemessige, sikkerhetsmessige, juridiske og praktiske sider ved redningsaksjonene, av hensyn til flyktningenes behov og for en god ivaretakelse av mannskapet om bord. Spørsmålet blir da: Hvem mener regjeringen har ansvaret for båtflyktningene i Middelhavet hvis Italia ikke klarer dette på egenhånd? Og vil regjeringen svare positivt på forslagene fra Flyktninghjelpen og Rederiforbundet, eller har regjeringen andre tiltak som vil iverksettes? Den store tilstrømmingen i 2014 av asylsøkere over Middelhavet har resultert i et meget høyt antall personer som har blitt satt i land i Italia. I henhold til Dublin-regelverket skal asylsøkerne registreres i fingeravtrykkregisteret i Italia, som da også blir ansvarlig for behandlingen av asylsøknadene. Mange asylsøkere har reist nordover i Europa uten å la seg registrere i Italia. Byrdefordeling og solidaritet er verdier som har stor betydning i EU/Schengen-samarbeidet, men i denne sammenhengen har det kommet til syne en klar uenighet i tolkningen av begrepene. Landene i sør, som utvilsomt tar imot de fleste asylsøkerne, mener at Dublin-regelverket påfører dem uforholdsmessig store byrder, og solidaritet betyr fordeling av asylsøkere. Samtidig viser landene i nord til at det i realiteten er dem som behandler ca. 70 pst. av asylsøkerne, siden mange velger å reise videre uten å la seg registrere. Humanitære organisasjoner har gjentatte ganger advart om at kapasiteten til vertssamfunnene har blitt strukket til det ytterste – det gjelder land som Hellas, Italia og Spania – og argumenterer for en bedre internasjonal byrdefordeling. I flere europeiske hovedsteder er temaet om indre sikkerhet og Schengen blitt en stadig mer markert politisk sak og er rangert høyt på agendaen, det ser vi også i de ulike politiske landskapene i mange land, og mange roper på mer nasjonal kontroll og mindre forpliktende samarbeid. I en tid da Europa trenger økt innsats for å løse store utfordringer, roper stadig flere på muligheter for innstramminger. Ligger svaret i mer tillit og samarbeid landene imellom, eller mener regjeringen at svaret ligger i å følge Storbritannia, som har meddelt at de vil tre ut av deler av det strafferettslige og rettshåndhevende samarbeidet i EU, den nye ordningen for Schengen-evalueringer? Den nye kommissæren for migrasjon og innenrikssaker, Avramopoulos, har under sin høring i Europaparlamentet høsten 2014 tatt til orde for at visse sider av Dublin-reglementet bør revideres. Hva er den norske regjeringens syn på dette? Vil regjeringen ta initiativ til å drøfte fordelingen av oppgaver og kostnader i Schengen-samarbeidet med de andre deltakerlandene med sikte på en mer rettferdig fordeling, eller er regjeringens politikk å følge Storbritannias eksempel?