trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Michael Tetzschner (Høyre), 2012-12-18:
I plan- og bygningsloven § 5-4 står det at det kan fremmes innsigelser hvis det er «spørsmål som er av nasjonal eller vesentlig regional betydning». Det betyr at loven har bygget inn en ganske høy terskel for inngrep. KS’ undersøkelse har vist at innsigelsesinstituttet brukes stort sett uten at den som mener å gjøre innsigelsen, har redegjort for hvilket rettslig grunnlag man skal overprøve det lokale selvstyret på. Man mener at nettopp det å redegjøre for en slik hjemmel, også hadde presset frem litt refleksjon hos den som overveier å bruke innsigelse. Vi er mange her i landet som har den selvfølelsen, at alt vi driver med, er av nasjonal og regional betydning. Men det hadde kanskje vært en brems. I mitt spørsmål til statsråden er det også innebygget et forslag. Det er nemlig et rundskriv som kan oppdateres fra statsrådens side, som går ut til mulige brukere av innsigelsesinstituttet, og som går ut på nettopp dette: Gjøre rede for det rettslige grunnlaget.
Michael Tetzschner (Høyre), 2012-12-18:
Jeg vil begynne med å rose representanten Christoffersen for en utstrakt ærlighet, idet hun sier at hun resirkulerer sine innlegg. Det kan selvfølgelig være praktisk fra ett synspunkt, men det kan også fra et annet synspunkt blokkere nytenkning mellom debattene hvis man ikke forandrer manus og ikke lar virkeligheten, slik den presenteres av andre medrepresentanter, gå inn på seg. Vårt syn er at innsigelse i bunn og grunn er et negativt virkemiddel, akkurat som bremsene på en bil hindrer bilen i å bevege seg. Vi er absolutt ikke mot bremser på biler, men det må også være en gasspedal. Derfor er vi også opptatt av denne KS-rapporten som nettopp viser at hver gang innsigelse brukes – og det brukes veldig ofte – forsinker det planprosessen og utsetter reguleringsplanene i de mindre kommunene med ett år og i de større med to år. I perioden 2007–2010 ble det fremmet innsigelse til mellom 42 pst. og 54 pst. av kommuneplanens arealdel – kommunedelplaner. Medregnet varsel om innsigelse i planprosessen, som også fører til stans av saksbehandlingen, og innsigelse som fremmes ved høring og offentlig ettersyn, ble det brukt innsigelse i nær alle kommuneplanprosessene for perioden 2007–2010. Det gir et litt annet bilde enn det som er forsøkt fremstilt her i dag, at det bare er 1 pst. av plansakene som ender i Miljøverndepartementet til endelig avgjørelse. Det er vel så mye trusselen om å bruke innsigelse som stopper prosessen, fordi den lokale myndigheten da innretter seg for at selve saken ikke skal gå fullstendig i lås. Så det blir litt som ved væpnede bankran: Det er kanskje en veldig liten prosent tilfeller hvor det blir løsnet skudd – det holder for den som er ute i ulovlig ærend å vise frem våpenet for å få kassereren til å opptre slik man vil. Dessuten – og det er også den debatten som har avtegnet seg etter hvert – er det kanskje ikke antallet innsigelsesinstanser som er det avgjørende, men at de svært ofte, som også KS-undersøkelsen viser, opptrer uhjemlet. Det er det vi som lovgivere må gripe inn i, og se at hvis det utvikler seg en forvaltningspraksis som ikke er i samsvar med et samlet stortings ønske om å ha innsigelser, forventer vi at statsråden er proaktiv og ikke går i fullstendig skyttergravsforsvar for en ordning som hindrer boligbygging. Vi har altså konkret fått melding om at en rekke boligprosjekter, som inneholder tusenvis på tusenvis av boliger i Lier, Namdal, Fana, Bergen og Heggedal, er satt på vent nettopp på grunn av uvettig bruk av innsigelsesinstituttet. Det må opphøre.
Michael Tetzschner (Høyre), 2012-12-18:
Jeg går ut fra at det var et utslag av en såkalt freudiansk glipp da statsråd Solhjell sa at vi må ha innsigelse som sanksjonsmulighet. Sanksjonsmulighet i denne sammenheng er straff. Så det er altså straff man er ute etter hvis det er uenighet mellom stat og kommune. Da tror jeg man virkelig skal forandre tankesettet sitt. Man kan diskutere hvor rollefordelingen mellom det lokalpolitiske forvaltningsnivået og de statlige særinteressene skal gå – som ofte ikke befinner seg på politisk nivå, men på sektornivå i byråkratiet. Etter å ha hørt statsråd Solhjells og representantene Hagens og Egelands utlegninger av Høyres syn synes jeg kanskje jeg bare skal presisere hvorfor vi stemmer for et eget forslag om å vedlegge forslaget protokollen. Vi har aldri gått inn for å fjerne innsigelsesmuligheten hos Fylkesmannen. Hvis man har fornuftige, kloke fylkesmenn – og det har vi jo noen steder, som også ble nevnt som et eksempel i debatten – som holder seg til lovens innsigelsesgrunnlag, er ikke noe bedre enn det. Det er vårt poeng også. Innsigelsen må begrenses til viktige og prinsipielle saker hvor det er målkonflikter. Det må være tydelig, etterprøvbar angivelse av og på hvilket grunnlag man utøver innsigelsesmyndigheten. Det må være en bedre avgrensning av hvilke forhold det kan gis innsigelse til, med tydeligere kriterier for når det kan gis innsigelse. Så må vi ha bedre kontroll med hvordan byråkratiet utøver innsigelsesmyndigheten. Det er statsrådens ansvar bl.a. å sørge for at det skjer, slik at loven blir praktisert slik Stortinget har forutsatt. Så skal det bli bedre å ha andre mekanismer for å løse uenighet mellom kommunene og myndigheter som har ansvar for nasjonale og viktige regionale hensyn. Vi har også foreslått i annen sammenheng – men det kan også brukes her – å benytte et uavhengig tvisteløsningsorgan mellom stat og kommune, men selvfølgelig begrenset til å prøve hjemmelsgrunnlaget. Det ble av Rudihagen spurt hva en slik tvisteløsning eller en domstol skal gjøre. De skal selvfølgelig tolke loven slik Stortinget har vedtatt den, det er rettslige normer. Det som er fordelen med en domstolsbehandling, er at den ikke skal blande seg i det politiske skjønnet, men holde seg til statens egne rettslige normer, slik de er nedfelt i norsk lov. Så ønsker vi også at det som i dag gis som innsigelser, i større grad bør gis som planfaglige råd. Vi ser ikke bort fra at det er mange som har et poeng når de i beste mening blander seg inn i kommunenes planlegging, men man kan altså velge annen lut enn den aller skarpeste. Man kan faktisk gi råd uten å blokkere hele planleggingssystemet og forsinke det gjennom uendelige byråkratiske prosesser.
Michael Tetzschner (Høyre), 2012-12-18:
Til representanten Kristoffersen kan jeg si at vi ønsker en gjennomgang, men det vil føre til en begrensning når man for fremtiden sier at det kun er planlovens § 5-4 som skal ligge til grunn for å gi innsigelser. Det som egentlig fikk meg til å be om ordet, var utfordringen fra representanten Haugli, som la stor vekt på at det ikke var nedlagt så mange formelle innsigelser i Oslo. Det er riktig, men det er jo truet med det, og dermed er effekten den samme. Som et eksempel fra Oslo kan man jo ha in mente den særdeles frittgående riksantikvar, som altså har stoppet et helt byutviklingsprosjekt og faktisk også hatt en politisk overprøving av Oslo bystyre på eget rent skjønnsmessig grunnlag. Han har til og med truet med innsigelser mot fremtidige reguleringsplaner, for å ta omkamper om tidligere reguleringsplaner. Det er misbruk av innsigelser.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2012-12-18:
I går hadde vi en debatt om statlige innsigelser til kommunale planer. I dag har vi samme debatt igjen. Da vi diskuterte bygningsmeldingen for en uke siden, likeså, og i budsjettdebatten samme dag, og i debatten for fire uker siden om tiltak for økt boligbygging, for å nevne noe. I Arbeiderpartiets kommunalfraksjon er det blitt en stående vits, som lyder: «Lise, nå får du finne fram innlegget ditt om innsigelser, igjen.» Så her kommer det. Fremskrittspartiet viser i forslaget sitt til planlovutvalget, som vektla folkevalgt styring av planprosessene. Det er riktig, men utvalget mente aldri at fylkesmennenes innsigelsesadgang skulle fjernes. Tvert imot. Innsigelsesinstituttet ble foreslått videreført, men med en presisering av hvilke organer som kunne fremme innsigelse om hva og innen hvilke frister. Utvalget sa videre at det er en viktig forutsetning for bruk av innsigelse at vedkommende statlige myndighet har tatt opp sine interesser i den innledende planprogramfasen ved utarbeidingen av den enkelte plan. Et mindretall på fem, deriblant to medlemmer oppnevnt fra KS, foreslo dessuten at retten til å fremme innsigelse bortfaller, dersom denne plikten for innsigelsesmyndighetene til tidlig deltakelse i planarbeidet ikke er oppfylt. Storting og regjering valgte faktisk å følge det mindretallet da ny plan- og bygningslov ble vedtatt i forrige periode. Så det er ikke riktig når Høyre og Fremskrittspartiet i innstillingen skriver at til tross for enstemmig vedtak i KS i 2004, vil ikke den sittende regjering endre på statlige organers innsigelsesrett i plansaker. Endringen skjedde for fire og et halvt år siden. Høyre og Fremskrittspartiet bruker Asplan/Agenda-rapporten som argument for å oppheve statens innsigelsesadgang. Det er det ikke dekning for. I rapporten står det bl.a.: «Funnene og diskusjonene i prosjektet viser at det er bred enighet om at innsigelsesinstituttet har en viktig funksjon for å sikre at både lokale, nasjonale og vesentlig regionale interesser ivaretas i arealplanleggingen. I tillegg bidrar instituttet til at sektorlover kan samordnes med planleggingen etter plan- og bygningsloven. Hovedutfordringen er knyttet til praktiseringen.» Det er alvorlig når innsigelser brukes til noe annet enn det de er ment for. Det er alvorlig når kommunene ikke kjenner til de virkemidlene de faktisk har, etter loven. Men det har statsråden allerede tatt fatt i. Forslagsstillerne er bekymret for manglende folkevalgt styring i plansaker, men foreslår altså at en forvaltningsdomstol skal ta stilling i politiske konflikter. Å ta beslutningene ut av politikken og over i jussen, å overlate arealkonflikter til en håndfull ikke-folkevalgte, er ingen garanti for at kommunen vinner. Takke meg til en miljøvernminister som det går an å ha en politisk diskusjon med.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2012-12-18:
Det var til representanten Tetzschners første innlegg. Vi har stort sett vært med i de samme debattene når det gjelder innsigelsesinstituttet, og hvis representanten Tetzschner har fulgt med, har han kanskje sett eller hørt at mine innlegg har hatt litt forskjellige tema, men med samme konklusjon. I går gjaldt det f.eks. samordning av areal- og transportpolitikken, men konklusjonen blir altså den samme: Vi ønsker folkevalgt styring i hele planleggingsløpet på alle offentlige nivåer. Selv var jeg litt overrasket over innlegget fra Tetzschner, for det har jeg en følelse av er skrevet litt om siden i går. I går var et av Tetzschners utsagn at nasjonale forventninger til lokal og regional planlegging var i strid med «ånden i det lokale selvstyret», men i dag oppfatter jeg at Tetzschner egentlig sier seg enig med oss, at det er behov for en gjennomgang av praksis, ikke først og fremst en begrensning i adgangen til å fremme innsigelser. Når det gjelder representanten Hagesæters innlegg, hevder han at det er de lokale folkevalgte som er i kontakt med grasrota, og som alltid vet best. Men hva da med situasjoner der interessene i to kommuner står steilt mot hverandre? Det er brukt mange lokale eksempler i debatten her som det er vanskelig å svare på, men et av Tetzschners eksempler handler nettopp om noe som undertegnede kjenner en del til, nemlig Lier kommunes planer for boliger på Lierstranda. Det er altså et område som grenser opp mot Drammen kommune, som har vesentlige havneinteresser i det samme området, og havn og bolig er i utgangspunktet en særdeles dårlig kombinasjon, særlig hvis en har ambisjoner om å drive havnedrift 24 timer i døgnet. Det er også regionale sider ved den smule konflikten mellom Lier kommune og Drammen kommune, bl.a. tunge næringslivsinteresser og et spørsmål om å få mer av transporten over fra vei til sjø og bane, så det inneholder også viktige miljøaspekter. Statlige innsigelser i den konflikten har nå faktisk bidratt til at de to kommunene er i dialog, men med Høyres opplegg ville altså den konflikten ha endt i en forvaltningsdomstol, hvor den ene kommunen hadde fått rett, og den andre ikke hadde fått medhold. I dag ser det ut til å kunne bli en minnelig løsning, hvor begge kommuner gir og tar, og hvor en til slutt får en løsning som er til beste for hele lokalsamfunnet i begge de to kommunene, som altså grenser mot hverandre i et område hvor arealkonfliktene har vært store gjennom mange år.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2012-12-18:
Et spørsmål til representanten Hagesæter: Hvis én kommune vil ha havn og én kommune vil ha boliger, hvilket lovverk skal da en domstol bruke for å avgjøre hvilken kommune som skal få rett og hvilken som må gi seg? Helt til slutt har jeg bare lyst til å minne om at Stortinget i den nye plan- og bygningsloven faktisk har vedtatt to ting for å få bukt med det som til tider kunne oppleves som en ressursødende og udemokratisk praksis, med innsigelser sent i saksbehandlingen – ofte på kryss og tvers – så en stakkars kommune kunne føle seg låst, uansett hva man gjorde. I ny § 3-2 har alle med innsigelsesmyndighet fått både rett og plikt til å delta aktivt i planlegging som berører deres område, og i ny § 5-5 er det bestemt at retten til å fremme innsigelser bortfaller dersom plikten til tidlig deltakelse ikke er overholdt – forutsatt at kommunen har gjort sin plikt og varslet berørte instanser ved oppstart av planleggingen. Nå skal Solhjell ettergå den praksisen og bringe ting i orden.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2012-12-18:
Det er mulig å replisere til foregående taler at det kanskje ikke bare er representanten Christoffersen som bør fornye sine innlegg. Det bør kanskje også foregående taler gjøre. Kommunalkomiteen reiser mye rundt i landet, og det er riktig: Vi har fått mange henvendelser, og mange kommunepolitikere har tatt opp problemet de gir uttrykk for at de opplever, nemlig at de blir overkjørt av statlige myndigheter i reguleringsspørsmål. Men vi har også erfaring med at når vi går i dialog om disse spørsmålene, avdekkes også en manglende bevissthet og en manglende kunnskap veldig mange steder, både hos lokale folkevalgte, regionale folkevalgte og administrasjon både lokalt og regionalt, om mulighetene og begrensningene som ligger i planloven. Det er rett og slett manglende kunnskap om hvordan loven skal og bør praktiseres. Jeg er enig med foregående taler i at det KS tar opp og dokumenterer i sin rapport om manglende lovhjemler for praktiseringen av plandelen av plan- og bygningsloven, ikke skal forekomme. Det må vi få en slutt på. Jeg er veldig glad for at statsråden har tatt det inn over seg og har varslet at vi allerede er i gang med en sånn gjennomgang. Det er ingen i denne sal som synes noe om unødvendige statlige innsigelser. Jeg må også få lov til å kommentere noen av de andre talerne. Representanten Skumsvoll sa her fra talerstolen at ingen vet bedre enn kommunepolitikere hvordan arealet skal disponeres. Det er et utsagn jeg er uenig i. I neste setning var han opptatt av å snakke om nasjonalparker, og de fleste nasjonalparker her i landet hadde ikke blitt til ved hjelp av kommunepolitikere. Veldig mange har blitt innført fordi nasjonen og det nasjonale fellesskapet har hatt behov for å verne om noen verdier. Av og til, det vet jeg fra min egen kommune, går dette ut over lokale interesser. Det er derfor dette er et nøye samvirke mellom nasjonale, regionale og lokale myndigheter med folkevalgte på hvert nivå. Det handler om avveining av interesser. Areal er en knapphetsressurs, og rundt en knapphetsressurs vil det alltid være kamp om godene. Så blir det hevdet at tusenvis på tusenvis av boliger står på vent fordi det er fremmet innsigelse. Ja, det er mulig at det er riktig, men man kunne jo ha planlagt innenfor de overordnede planene, for det er heldigvis sånn at de fleste boligprosjekter her i landet blir gjennomført fordi planene er godkjent. Det er noe med hvordan man utnytter dette også lokalt. Så er det representanten Lødemel som gjør noen avklaringer, som jeg har etterlyst fra Høyre i mange av de debattene som har vært. Han adresserer hvilke innsigelsesmuligheter man skal ta bort. Han nevner Direktoratet for naturforvaltning, og han nevner Fylkesmannen. Da legger jeg til grunn at det er de innsigelsesmulighetene Høyre vil ta bort, og tar med meg det i de videre debattene.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2012-12-18:
Jeg skjønner at jeg har oppfattet representanten Lødemel på en måte som representanten Lødemel ikke har ment å uttrykke seg på, for jeg trodde at representanten tok til orde for at fylkesmannen skulle miste sin innsigelsesadgang, og at Direktoratet for naturforvaltning også skulle gjøre det. Da henger et spørsmål igjen, for senest i Innst. 56 S for 2012–2013 fremmet altså Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti sammen et forslag der de ber regjeringen fremme forslag om tiltak for å begrense innsigelsesadgangen for statlige myndigheter som virker hemmende på boligbygging og lokal handlefrihet. Det var saken om tiltak for økt boligbygging. Men spørsmålet henger igjen: Hvilke nasjonale og regionale hensyn er det Høyre vil ha bort? Hvilke nasjonale og regionale hensyn er det som ikke skal gi fellesskapet, ved nasjonen eller regionale forvaltningsmyndigheter, anledning til å fremme innsigelser? Hva er det man vil ha bort? For vi er enige om at en praksis som ikke er i tråd med gjeldende lov, ikke er forsvarlig, og at den skal vi ha bort. Høyre vil åpenbart gå lenger, men de vil ikke si hvor mye lenger de vil gå. Så er jeg også litt overrasket over den sterke konfliktdimensjonen som Fremskrittspartiet og Høyre legger opp til mellom den lokale handlefriheten og de statlige og regionale myndighetene. Framstillingen av at regjeringspartiene ikke er opptatt av lokal handlefrihet, er, som flere har tatt opp, ikke sann, det henger ikke på greip. Vi har en lov som gir kommunene reguleringsmyndighet, men vi har noen mekanismer for å gripe inn når den reguleringsmyndigheten kommer på tvers av andre tungtveiende regionale eller nasjonale hensyn. For eksempel har vi kommuner i mitt område, mellom Bodø og Saltdal kommune, der kommunene har vidt forskjellig oppfatning av en sak, der Saltdal kommune fremmer innsigelser til kommuneplanen. Det er heller ikke sånn som det har blitt hevdet av enkelte i denne debatten, at de fleste planer blir møtt med innsigelser, tvert imot. De fleste planer går glatt igjennom uten noen innsigelser. Så er det sånn at noen planer, ca. en tredjedel – det varierer litt fra år til år – blir møtt med innsigelser eller varsel om innsigelser. Så setter man seg ned rundt et bord, løser konfliktene og finner balanserte løsninger til beste for fellesskapet, det være seg enten et kommunalt, et regionalt eller et nasjonalt fellesskap og hensynene her. Sånn må det være. Det må være en praksis der vi finner fram til de beste løsningene som vi er tjent med over tid. Det kan ikke være sånn at enkelte skal få lov til å overkjøre andre interesser. Det er ikke et demokrati verdig.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2012-12-18:
Fremskrittspartiets tro på juridifisering av politikken kjenner ingen grenser! Men jeg ba om ordet fordi representanten Grimstad var i tvil om jeg befant meg i denne verden. Det er vel åpenbart – her står jeg, så vi er vel i samme verden. Men de tallene jeg henviser til, er knyttet til den statistikken fra 2011 som viser at det ble fremmet ca. 2 300 reguleringsplaner. I overkant av 700 av dem ble det fremmet innsigelser til. Så var det 26 av dem som gikk til departementet. Det betyr at ca. 700 ble løst over bordet i runden med megling og diskusjon mellom statlige, regionale og lokale myndigheter. Men jeg kjenner ikke til hvor representanten Grimstad har sine tall fra.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2012-12-18:
Mitt forsøk på å glede meg på vegne av Høyre og unne dem at de også får vesentlige bidrag til både partiaktivitet og valgkampkasse, falt tydeligvis på steingrunn og ble oppfattet som billige politiske poeng. Det får jeg bare beklage. Jeg er glad for at Høyre er åpen om dette, på samme måte som Arbeiderpartiet er det. Selv om vi tydeligvis har noe å lære om hvor lett det er å finne fram på hjemmesidene, så publiserer også Arbeiderpartiet fortløpende sine gaver på nett. Vi har alltid vært åpne omkring det, og det skal vi fortsette å være. Forskjellen på oss og Høyre i denne saken er nettopp knyttet til at vi mener at det er avgjørende viktig for velgerne å være kjent med de økonomiske bindingene som måtte finnes, før de går til valgurnene. Derfor vil vi ha en særskilt ordning knyttet til valgkampbidrag, få dette på bordet før valgdagen, enten det være seg bidrag til Arbeiderpartiet eller til Høyre – som de nå har fått fra Stein Erik Hagen, som vi kan lese i Dagsavisen, der jeg leste det og ikke på Høyres hjemmesider. Vi fikk en grei avklaring fra Kristelig Folkeparti i dag på at de ønsket et tak på det skattefritaket de har foreslått. Det står ikke i forslaget, så det må være greit å få på bordet. Representanten Bekkevold var opptatt av det byråkratiske ved rapportering og innberetningsplikt knyttet til terskelverdiene. Jeg har også vært partileder i et – i norsk sammenheng – relativt stort lokallag, så vi var omfattet av innberetning. Det var veldig ubyråkratisk. Den øvelsen vi gjør i eget partilag knyttet til eget årsmøte – føre et regnskap, redegjøre for inntektene og ha orden på systemet – var mye mer krevende. Dette er et ikke et merarbeid, det handler bare om at flere får innsyn i det. Jeg er enig med representanten Helleland – som jeg sa i mitt første innlegg – i at det å ha bred politisk enighet er en god forutsetning for å lykkes i arbeidet. Men det er ikke sånn at det målet nødvendigvis er overordnet alle mål. I denne saken, som er knyttet til innsyn i bidrag før valget, mener vi altså at det er avgjørende – som jeg sa i sted – at velgerne er kjent med eventuelle bindinger som finnes, før de går til valgurnene, fordi det for noen kan være avgjørende for hvilket parti de ønsker å støtte og hvilke de ikke ønsker å støtte. Sånn er det av og til. Selv om vi har et ønske om enighet, er det av og til sånn at noen verdier går foran andre. Vi har i større grad vektlagt åpenhet og innsyn fordi vi mener det forebygger korrupsjon, heller enn å ta hensyn til at det medfører noen merkostnader og ulemper for noen organisasjonsarbeidere.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2012-12-18:
No er jo dette ei problemstilling som er tatt opp i denne salen tidlegare. Skiljelinjene mellom posisjon og opposisjon er sånn som dei har vore tidlegare. Posisjonen ønskjer at ein skal ha ein stor grad av planstyring, sentralt vedtatt planstyring, i plan- og bygningsprosesser. Opposisjonen – i alle fall Framstegspatiet – ønskjer i staden at ein skal ha lokalt folkevald sjølvråderett. No er det jo slik at når embetsmenn bryt inn i lokaldemokratiet, er det ikkje berre eit inngrep i lokaldemokratiet. Det er også eit inngrep som medfører at ein får dårlegare avgjerder. Vi er overtydde om at det er dei lokale folkevalde, som har kontakt med innbyggjarane i kommunen – kontakt med grasrota – som er best i stand til å avgjere kommuneplanar og reguleringsplanar. Så er det sjølvsagt også det at når ein har eit stort embetsverk som brukar mykje av tida si på å følgje med lokaldemokratiet, kva lokalpolitikarane brukar tida på, skaper det eit stort byråkrati og ein stor ressurssløsing hos desse instansane som passar på kommunane. Men sjølvsagt skaper dette også eit enormt byråkrati og ressurssløsing i kommunane som er nøydde til å svare på desse angrepa frå t.d. Fylkesmannen. Eg er glad for at regjeringspartia no erkjenner at det kan vere eit misbruk, og at ein etter vel sju år i regjering kjem fram til at det er på tide med ein gjennomgang. Det er veldig bra. Eg synest jo at han burde ha kome for lenge sidan, men det er sjølvsagt betre seint enn aldri. Men her hastar det, i alle fall med å få gjort noko. Vi har vist til at vi ønskjer å få ein forvaltningsdomstol. Så er det enkelte som prøver å late som om ein forvaltningsdomstol liksom opererer på eiga hand, utan noka styring. Men ein forvaltningsdomstol må jo heile tida halde seg til det gjeldande lovverket, når ein skal avgjere ein tvist eller ei usemje i slike saker. Dette er ei problemstilling som vi er opptatt av. Ein har også tal på at kommuneplanane blir møtte med motsegn eller varsel om motsegn i 94 pst. av tilfella. Då er det klart at det er like mykje Fylkesmannen sin kommuneplan som lokaldemokratiet sin kommuneplan. Dette er noko vi kjem til å ta opp igjen og opp igjen. Lise Christoffersen må førebu seg på å halde innlegget sitt fleire gonger, for her gir vi oss ikkje før vi får gjennomslag.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2012-12-18:
Når det gjeld det som Eirik Sivertsen sa om at det raud-grøne fleirtalet òg var for lokaldemokratiet, er det nok slik i teorien, men om ein snakkar med lokalpolitikarane, får ein altså ei tilbakemelding på at det dei siste sju åra har blitt stadig meir regelstyring, og at ein er meir og meir basta og bunden til nasjonale vedtak. Så om det er slik Eirik Sivertsen seier, at ein er oppteken av dette, må ein ta det inn over seg og forenkle lovverket og gjere det meir opp til lokale myndigheiter – lokaldemokratiet – å avgjere enkeltsaker. Grunnen til at eg tok ordet, var Aksel Hagen, som var inne på at det var situasjonsbestemt når Framstegspartiet var forelska i kommunane. Så prøver han å vri det til at vi skal ta frå kommunane all myndigheit når det gjeld dei grunnleggjande velferdstenestene i kommunane. No er det altså slik at eldreomsorg og andre grunnleggjande velferdstenester i kommunane er lovpålagde. Det er lovfesta frå denne sal at kommunane har eit ansvar for det. Men det følgjer altså ikkje med pengar, og det er det vi har sagt, at det skal vere ei behovsstyrd statleg finansiering av grunnleggjande velferdstenester. Men kommunane skal sjølvsagt ha ansvaret for desse tenestene, sjølv om det er staten som finansierer dei. Ved å få ei statleg finansiering vil alle vere sikra desse tenestene, uavhengig av om ein bur i ein fattig eller ein rik kommune. Dette er noko eg har gjenteke gong på gong, og eg er for så vidt også forberedt på at eg er nøydd til å gjenta det fleire gonger, for det er heilt sikkert fleire av dei raud-grøne som ikkje vil forstå dette systemet. Representanten Lise Christoffersen viste til at lokalpolitikarane ikkje alltid veit best. Det kan tenkast at det er unntak, men eg meiner at det er lokalpolitikarane som har kontakt med innbyggjarane i kommunen, det er dei som har kontakt med grasrota, og det er dei som har dei beste føresetnadene for å gjere gode vedtak. Så kan det sjølvsagt skje, som representanten Lise Christoffersen viser til, at to kommunar kan stå imot kvarandre og ha ulike interesser i ei enkeltsak. Det er då vi i Framstegspartiet vil ha ein forvaltningsdomstol – for å løysa ein slik tvist. Ein forvaltningsdomstol må sjølvsagt halde seg til det lovverket som gjeld, på same måten som også andre domstolar må halde seg til det lovverket som er vedteke i denne salen.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2012-12-18:
Representanten Lise Christoffersen prøver å konstruere ein konflikt mellom to kommunar i eit tenkt eksempel, der bygging av hamn i ein kommune vil ekskludere bygging av bustad i ein annan kommune, eller motsett: Bygging av bustad i ein kommune vil ekskludere bygging av hamn i ein annan kommune. Eg har vanskeleg for å sjå for meg den interessekonflikten, men dersom ein slik interessekonflikt oppstår mellom to kommunar, er eg heilt overtydd om at ein forvaltingsdomstol vil vere mykje, mykje betre skikka til å avgjere ein slik konflikt enn fylkesmannsembetet er.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-12-18:
Høyre finner det ofte taktisk lurt å henge seg på misnøyebølger, der ofte Fremskrittspartiet er den som tydeligst surfer på slike bølger. Slik skjer også i debatten her i dag. Høyre surfer på den samme misnøyebølgen for så litt i det stille å trekke seg mot slutten – «vedlegges protokollen», foreslår Høyre i dag. Tidligere i høst diskuterte vi Innst. 56 S for 2012–2013, om tiltak for økt boligbygging. Der foreslo Høyre følgende regelverksendring når det gjelder det lovverket som Høyre i dag sier at de er så veldig misfornøyd med: De foreslo ingen endring på at det skal fremmes innsigelser i nasjonale, viktige spørsmål, hvis de er utfordret eller truet. Høyre sier også at en skal beholde nøyaktig den samme formuleringa som i dag når det gjelder at det vesentlig regionale skal spille en rolle. Så den eneste vesle endringa som Høyre foreslår i den saken og i den debatten, er at en skal ta vekk den vesle sikkerhetsmekanismen om at det også kan reises innsigelser «av vesentlig betydning for vedkommende organs saksområde». Hvis en ringer Miljøverndepartementet, får en greie på at dette er en bestemmelse i loven som knapt nok er blitt brukt i praksis. Så Høyre sier egentlig, hvis vi ser hva Høyre fremmer rent formelt, nøyaktig det samme som statsråden vår, at her er det behov for, slik det ofte er riktig å gjøre, at en går kritisk igjennom nåværende praksis for å se om det er mulig å få forbedret praksis. Det er egentlig Høyres posisjon i saken, reelt, hvis vi ikke hører etter hva som blir sagt, men ser hva Høyre faktisk gjør i saker som dette. Så undrer det meg veldig at så få nevner det regionale nivå, for vi vet jo alle at de store utfordringene planmessig i samfunnet ligger på overkommunalt nivå, f.eks. i Oslo-regionen. Sjøl om en dramatisk reduserer antall kommuner i Norge, vil det aldri bli en kommune som heter Oslo-regionen. En vil ikke redusere dagens 55 kommuner til én kommune. Så det er behov for en planlegging på overkommunalt og regionalt nivå. Der har vi rød-grønne, og jeg tror også Kristelig Folkeparti, det offensive, gode svaret: Her trengs det en regional politisk aktør som er direkte valgt, som tar ansvar for å drive offensiv god regional planlegging – det er motoren, der har vi svaret, mens Høyre og Fremskrittspartiet har prøvd å fjerne hele fylkeskommunen, Fremskrittspartiet vil til og med fjerne Fylkesmannen, lage et tomrom på regionalt nivå, der den regionale eller den overkommunale planleggingen skal foregå. Jeg er veldig glad jeg tilhører den rød-grønne fraksjonen når vi diskuterer planlegging og innsigelser.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-12-18:
Mange vil mene at forelskelse ofte er situasjonsbestemt. I hvert fall er det ikke tvil om at Fremskrittspartiets kommuneforelskelse er svært situasjonsbestemt. Der Kommune-Norge ikke gjør slik Fremskrittspartiet liker, sier Fremskrittspartiet: mer stat. Når det gjelder all tjenesteyting i Kommune-Norge, sier Fremskrittspartiet i kommunebudsjettdebatten at der skal staten ta over, innbyggerne får en rettighet, staten skal betale for å oppfylle den rettigheten. Kommune-Norge blir parkert. Der staten ikke gjør det Fremskrittspartiet liker, sier plutselig Fremskrittspartiet: Nei, nå er vi blitt forelsket i kommunene. Så når staten nekter bygging i strandsone, er det veldig viktig at det er kommunen en er forelsket i, og at en lar kommunen få lov til å gjøre det den vil. Det er mer uavklart når det gjelder Høyre. I kirke-, utdannings- og forskningskomiteen, som jeg var i før – og jeg var med på budsjettdebatten i den forbindelse også nå i høst – er Høyre også veldig glad i stat. Da får statsråden og regjeringa klar beskjed om at her trengs det mer stat og mindre kommune – mer kontroll, mer tilsyn, kanskje så langt at kommuner som ikke gjør jobben sin f.eks. når det gjelder tiltak mot mobbing, skal straffes. Så der er det tydeligvis også fra Høyres side et situasjonsbestemt forhold til Kommune-Norge. Så til dette med domstol: Det siste som er blitt sagt her, tyder vel på at egentlig er det ment slik at domstolen skal være en ankemulighet etter at alt annet i og for seg har blitt gjennomført slik som det er i dag, og så skal en kunne sjekke til slutt om en har holdt seg innenfor eller utenfor lovverket. Det tyder på at også Høyre og Fremskrittspartiet fortsatt trenger de systemer og prosesser som vi har i dag, og så kommer domstolen i tilfelle på som et tillegg – i hvert fall slik tolker jeg de siste innleggene her. Så to ting til slutt – det første har jeg sagt mange ganger før. Jeg syns en skal være litt forsiktig med entydig å be om en samordnet stat. Jeg vet at mange kommuner er litt usikre på om de vil ha en samordnet stat, i den forstand at en skal møte et voldsomt, statlig konkluderende apparat. Kanskje det er mye riktigere at en møter en stat som nettopp sier at innenfor landbruk havner vi på én type konklusjon, når det gjelder miljøvern, en annen type konklusjon, og så skal dette bli avgjort av et politisk organ og ikke av en fylkesmann som slår i alt sammen. Det er en måte å beholde det politiske i denne situasjonen på, så jeg ser veldig fram til Miljøverndepartementets videre arbeid med det. Så tilbake til dette med planlegging: La oss satse på mer kompetanse og mer kapasitet inn i planprosessene våre. Da vil det skje som i Stavanger-regionen, en vil stort sett ikke komme ut med noen innsigelser i det hele tatt.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-12-18:
Først noen ord til Skumsvoll om at Fremskrittspartiet vil begrense fylkeskommunens og fylkesmannens innsigelsesrett. Fremskrittspartiet vil jo i andre debatter og i andre saker legge ned fylkeskommune og Fylkesmann, så de to organene er allerede lagt ned av Fremskrittspartiet i en debatt for bare noen dager siden. Så til Tetzschner: Å ta i bruk dette med brems/motorbegrepet. Tekst- og taletolking er en vanskelig sportsgren. Her er min versjon av Høyres standpunkt. Hvis vi ser på bremsen: Rent formelt ønsker ikke Høyre å endre på lovverket, men de vil ha en praksisgjennomgang, nøyaktig som de rød-grønne. Hovedproblemet for Høyre er at Høyre ødelegger motoren sin. Michael Tetzschner har hatt innlegg på innlegg i denne salen, og han prater bare om det lokale og om kommuner. Han nevner ikke regional plan og regional planlegging i det hele tatt. Ved å ta bort fylkeskommunen vil i beste fall den regionale planlegginga bare skje på interkommunalt nivå.
Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2012-12-18:
Jeg tror det er viktig å ta utgangspunkt i hva innsigelsesinstituttet faktisk er. Det er enighet om at kommunene skal kunne bestemme over eget areal. Hvis vi skal fastholde det prinsippet, er vi nødt til å ha et system for å ivareta nasjonale og regionale interesser, en sikkerhetsventil som sikrer at disse interessene kan opprettholdes, og samtidig holde på kommunenes adgang til å styre selv. Vi kan ikke ha det slik at den enkelte kommune legger E18 i hver sin ende av kommunen, slik at E18 ikke henger sammen. Det kan ikke være slik at kommunene suverent skal gjøre vurderinger uten at statlige hensyn kan komme inn. Jeg vil si det er noe riktig i kritikken som reises mot innsigelsesinstituttet, og det er viktig at vi får en gjennomgang. KS har dokumentert at instituttet iblant praktiseres på en kritikkverdig måte, men KS-rapporten sier også noe mer. Den sier at instituttet har en viktig funksjon, og at det har stor legitimitet i kommunene. Representanten Hagesæter framstiller det som om Fremskrittspartiet er på lokaldemokratiets side, mens regjeringspartiene vil sentralstyre. Det er fristende å minne representanten Hagesæter om hva som er Fremskrittspartiets politikk når det gjelder planlegging av store veiprosjekter. Der er ikke Fremskrittspartiets holdning at kommunene skal styre, eller at innsigelsesinstituttet skal ivareta nasjonale interesser. Nei, statlig reguleringsplan er Fremskrittspartiets svar. Om det er noe som bidrar til å overkjøre lokaldemokratiet, må det vel være at staten – uten å lytte til kommunene – tar beslutninger. For øvrig: Det gleder meg at representanten Tetzschner er opptatt av boligbygging. I hans og min felles hjemkommune, Oslo, er avstanden mellom det antall boliger som bygges, og det det er behov for, svært stor. Det er samtidig fylket med kanskje den laveste andelen statlige innsigelser i landet. Så jeg vil gjerne vite av representanten Tetzschner om han oppriktig mener det er statlige innsigelser og ikke andre faktorer som forhindrer boligbygging i Oslo. Til slutt: Jeg har vært i mange debatter om dette i det siste. Jeg synes det er som et ekko av debatten at svaret er innsigelser – men hva var spørsmålet?
Lars Myraune (Høyre), 2012-12-18:
Det er en viktig sak som er satt på dagsordenen i dag. Jeg har lyst til å se det litt i perspektiv. Da jeg startet i politikken på 1980-tallet, for ikke å snakke om da jeg startet i ungdommens kommunestyre på 1960-tallet, fikk kommunene lov til å organisere seg, og de fikk lov til å planlegge lokaldemokrati og utøve det for befolkningen i bygda eller i byen som de levde i. I dag har det blitt en kraftig begrensning i det. Begrensningen har faktisk blitt så stor at da jeg gikk av som ordfører for snart fire år siden, var det mange som ga uttrykk for overfor meg at det er snart ikke interessant å være lokalpolitiker lenger, for uansett hva du foretar deg, skal det sendes Fylkesmannen til uttalelse, og da kommer det gjerne tilbake med en anmerkning om at enten ligger det an til at man går imot det, eller man vil ha en dialog på det. Dialog er greit, men problemet er at man går imot det basert på en statlig forordning. Vi er selvfølgelig enig i at nasjonale retningslinjer er nødvendig, men må det være likt i hele landet? Landet vårt er så forskjellig, og det skal være forskjellig og kommer til å bli forskjellig – som menneskene er forskjellige – og da må det være lov at et lovlig valgt demokratisk organ skal få bestemme litt over sine egne saker. I Nord-Trøndelag er vi så heldige at vi har fått en fylkesmann som var i denne sal for inntil snart fire år siden, som skjønner en god del av lokale tilpasninger i fylket, derfor har vi fått relativt mindre innsigelser de siste årene. Jeg understreker at vedkommende til og med er fra SV, og det gleder meg at vi har fått en slik fylkesmann. Rundt omkring i landet ellers har vi store begrensninger, og det fører til at man får en flyttestrøm fra bygdene til byene i særdeleshet, som nok ikke stopper uten videre, og man påskynder den ved at man tar makten fra dem som bor særlig i de mindre kommunene. Det er jeg veldig sterkt imot. Aksel Hagen sier at man kanskje kunne fått til en politisk beslutning på dette. Ja, hvis man hadde fått til det, hadde det blitt noen helt annet, men det er ikke det i dag, det er byråkratene som bestemmer over hodene på politikerne, og det er en svært uheldig utvikling. Som guttunge, da jeg vokste opp, husker jeg at vi lagde noen skogsveier, og vi gjorde forskjellige ting. En del av eiendomsretten er snart helt borte. Det kommer andre og bestemmer hva du skal gjøre med din eiendom, eller hva kommunen skal gjøre. Det er en svært uheldig utvikling. Så selv om jeg ikke er enig i alle forslagene som Fremskrittspartiet har her, mener jeg det er absolutt påkrevet at dette regimet gjennomgås, så man kan få vitalisert lokaldemokratiet.
Lars Myraune (Høyre), 2012-12-18:
Jeg vil takke interpellanten for at han har reist en usedvanlig viktig sak, særlig for reindriftsnæringen i Nord-Trøndelag, som interpellasjonen spesifikt er rettet mot i dag. Det er flere som har tatt opp rovdyrsituasjonen i hele landet, som for så vidt er viktig, men ikke direkte relevant i denne saken. Den sørsamiske reindriftsnæringen i Trøndelag er virkelig på hæla, om jeg kan bruke det uttrykket. Bjørn Lødemel og jeg har vært oppover der flere ganger og hatt møter med representanter for næringen. Jeg må si at Susanne Bratlis innlegg satte det hele egentlig på plass. Det er så ille. Det er ille for hele den sørsamiske kulturen hvis man tar bort næringsgrunnlaget, og det er nettopp det som er i ferd med å skje. Vi trodde at da rovdyrforliket ble vedtatt her for ett års tid siden, skulle ting bli bedre. Mange sier at det faktisk er blitt verre. Nå rapporteres det om, etter forskning, at det er for mange reinsdyr. Nei, tallet sier at det ikke er det, men det tragiske er at simlene som skulle ha født kalver, ikke har kalver. Nå behøver vi kanskje ikke gå helt til reindriftsnæringen for å finne ut at når en blir forstyrret i kjønnsakten, blir det ikke akkurat like morsomt å holde på, så det kan nok hende det ligger noe der, samt at når de blir jaget av rovdyr, går det på helsa løs også for simlene. Så den utviklingen som skjer, er ikke unaturlig. Det er bare halvparten av disse simlene som har kalver, og det er selvfølgelig helt tragisk. Det som er riktig ille, er at det eksisterer uenighet om antallet rovdyr. Hele tiden blir det påstått fra såkalte – unnskyld uttrykket – forskere at det ikke er så mange rovdyr, mens de som er i naturen og observerer rovdyrene, som en i utgangspunktet skulle tro hadde de beste forutsetninger for å få en idé om antall rovdyr, sier noe helt annet. Det er de som føler det på kroppen. En har også hatt tilfeller hvor det har vært legitimt heller å ta ut rovdyr før de har gjort noen skade enn etter at de har gjort skade. Og når mange rapporterer om enten spor eller ekskrementer etter rovdyr, har ikke forskerne tid til å komme før det faktisk er for sent. Forskning er viktig, men en må være klar over at det er veldig mange som tilhører den forskergruppen, som faktisk er mer glad i rovdyr enn i beitedyr, og det må jeg be om at statsråden legger merke til, sånn at de som er utøvere av næringen, også får anledning til å være med og si sitt i forskningssammenheng. Susanne Bratli tok også opp helsetilstanden, som er resultatet av at man blir presset så hardt i en næring. Det har også representanten Lødemel og jeg observert når vi har vært på besøk i Nord-Trøndelag. Det er rett og slett så tragisk som Susanne Bratli presenterte det. Så med bakgrunn i det vil jeg be statsråden ta dette på alvor, og da dreier det seg ikke om å ha en framtidig forskning som skal finne ut av dette. Det trengs faktisk å gjøres noe nå, ellers går det nedover med den sørsamiske kulturen. Det ville være ille.
Lars Myraune (Høyre), 2012-12-18:
Dette er en sak som dreier seg om norsk godkjenning av EUs rådsdirektiv om felles regler for sivil luftfart. Sivil luftfart er en aktivitet hvor det er svært hensiktsmessig at det eksisterer regler mellom de landene som berøres av en flygning. Allerede i 1947 ble Chicago-konvensjonen om sivil luftfart undertegnet av 52 land. Det var starten på det såkalte International Civil Aviation Organization, forkortet ICAO, som ble opprettet i 1947, og Norge ratifiserte denne avtalen den 5. mai 1947. I tillegg til at Chicago-konvensjonen beskriver hvordan ICAO skal organiseres, la den til rette for harmonisering av regelverk og framgangsmåter for å fremme sikkerheten og forenkle og effektivisere luftfart over landegrensene. I Europa ble det i 2002 etablert et organ for felles regler for flysikkerhet, European Aviation Safety Agency, forkortet EASA. Formålet med EASA er å sikre et høyt og ensartet nivå på flysikkerheten i Europa. EASA skal også bidra til like konkurransevilkår og økonomiske besparelser for luftfartsindustrien. Byrået har totalt 31 medlemmer: De 27 EU-landene og Norge, Island, Sveits og Liechtenstein. Norge ble medlem av dette 1. juni 2005 i forbindelse med at et EU-regelverk som inneholder felles grunnleggende flysikkerhetsbestemmelser, ble tatt inn i EØS-avtalen. Dette regelverket opprettet også EASA. Grunnleggende regelverk på EASAs ansvarsområde vedtas av Europaparlamentet og Ministerrådet, mens teknisk gjennomføringsregelverk vedtas av Europakommisjonen etter at EASA har utarbeidet forslag. Det vi skal ta stilling til i dag, er en utvidelse av myndighetsområdet for EASA gjennom et rådsdirektiv og EØS-komiteens beslutning knyttet til dette. Dette gjelder bl.a. sertifisering av personell og organisasjoner involvert i luftfartsoperasjoner, selve luftfartsoperasjonene og tredjelandsoperatører. I tillegg åpnes det for at EFTAs overvåkingsorgan, ESA, etter anmodning fra EASA kan ilegge overtredelsesgebyr og tvangsmulkt når innehaveren av et sertifikat utstedt av EASA ikke etterlever de regelbestemte vilkårene for dette sertifikatet. Hovedformålet er altså å sikre et høyt sikkerhetsnivå innenfor sivil luftfart gjennom et harmonisert regelverk i Europa. Forordningen gjør det nødvendig å endre luftfartsloven for å gi ESA myndighet til å ilegge økonomiske reaksjoner om nødvendig. Det er en samlet komité som her legger fram sin anbefaling om samtykke til godkjenning av EØS-komiteens beslutning nr. 163/2011 av 19. desember 2011. Jeg anbefaler hermed komiteens innstilling.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2012-12-18:
Stortinget skal nå behandle et forslag om krav til russiske myndigheter vedrørende rensing av Norilsk Nickel i Russland. Som saksordfører er jeg glad for at vi i denne saken har en felles oppfatning av situasjonen, uansett om vi er i posisjon eller i opposisjon her på Stortinget. Dette går fram av innstillingen. Jeg ser at det ligger et forslag fra Fremskrittspartiet på bordet i dag om å fremme konkrete krav til russiske myndigheter om rensing. Jeg trodde faktisk at man var klar over at dette er godt ivaretatt av regjeringen – fortløpende. Jeg er glad for at så mange har et fokus på dette problemet, og at alle er opptatt av hva som kan gjøres for at denne forurensningen kan minskes og stoppes. Det er viktig for regjeringen å ha folk i ryggen når de skal fronte saken overfor russiske myndigheter, og at det skjer på en måte som samtidig ivaretar et godt naboskap mellom våre to land. Komiteen har nylig vært på reise i dette området i Russland, og det har gitt oss god kunnskap om denne vanskelige saken og om hvor saken står nå. Her har også fylkesmannen i Finnmark og vår generalkonsul i Murmansk tilført komiteen viktig kunnskap om saken. Grenseoverskridende forurensning er vanskelig, og når det gjelder forurensning fra nikkelproduksjonen, er dette en særlig vanskelig sak, også for naboforholdet mellom våre to land. Som det påpekes fra forslagsstillerne, er forurensningen fortsatt uakseptabelt høy. Store områder er forurenset av tungmetall og er således et meget stort miljøproblem. Regjeringen uttrykker skuffelse over at det på russisk side så langt er vist liten vilje til reell handling i en sak som betyr så mye for alle dem som er bosatt i disse grenseområdene. Likevel blir det opplyst at det har skjedd noen forbedringer ved at utslippene av svoveldioksid har blitt redusert mye siden de var på topp i 1980-årene. Her har det skjedd en del tiltak for å redusere utslippene, og samtidig har de gått over til mer svovelfattig malm. Det er grunn til å være tilfreds med at regjeringen på en tydelig og klar måte systematisk har tatt saken opp med de russiske myndighetene. Saken har også vært reist av vår statsminister overfor den russiske presidenten i 2010, hvor det framkom en felleserklæring som bl.a. konkluderte med at denne forurensningen må ned til et nivå som ikke skader helse og miljø i grenseområdet. Dette er en erklæring det arbeides videre med gjennom en dialog mellom norske og russiske myndigheter. I denne saken vil jeg poengtere at det kun er dialog som vil føre fram. Derfor er det viktig at dialogen fortsetter og at det fortsatt holdes stort trykk på saken fra norske myndigheter.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2012-12-18:
I svarbrevet til komiteen opplyser statsråden at den russiske bedriften Norilsk Nickel har som målsetting å redusere utslippene i løpet av 2015 til ca. 70 000 tonn svoveldioksid. Samtidig vet statsråden, og også jeg, at Norilsk Nickel har planer om å overføre produksjonen av malm fra Voronezh Oblast – eller Sentral-Russland – til Nikel i nord. Denne malmen inneholder ca. 25 pst. mer svovel enn den lokale malmen. Er det forholdet tatt i betraktning når man opplyser om at man har et håp om å redusere til 70 000 tonn utslipp i 2015?
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2012-12-18:
Fremskrittspartiet har lagt fram et forslag om at institusjoner og organisasjoner som mottar direkte støtte fra staten, ikke skal kunne være med og gi valgkampstøtte til politiske partier. Ser ikke statsråden at det kan være en utfordring at organisasjoner som får statsstøtte, får bevilget penger fra regjeringen – sågar penger som er bevilget direkte av en statsråd – og at disse organisasjonene bevilger penger tilbake til statsrådens parti? Ser statsråden overhodet ikke noen problemer med det, når vi med dette skal hindre korrupsjon og se til at det skal være habilitet rundt pengegaver?