Harald Victor Hove (Høyre), 1999-11-23:
Jeg vil innledningsvis vise til saksordførerens innlegg og merknadene fra flertallet i komiteen. På vegne av Venstre vil jeg slutte meg til flertallet, i alle fall så langt det gjelder konklusjonen, og et godt stykke på vei også når det gjelder premissene, men jeg vil i tillegg gi utrykk for noen synspunkter. Riksretten har fått sin spesielle plass i norsk historie, og det er vel mye som tyder på at Kristin Halvorsen kan ha rett i sin påpeking av at mye taler for at den også er blitt plassert der. Nå skal man alltid være litt forsiktig med å si at noe aldri vil kunne bli tatt i bruk, så i og for seg skal man holde levende i alle fall den teoretiske muligheten av at riksrett fortsatt vil kunne komme til å bli brukt. Men det er helt klart at slik riksretten er organisert, og slik den har vært anvendt til nå, er den på mange måter en lite anvendelig institusjon, og som sagt, er det mest nærliggende å tro at den tilhører historien. Det ansvar som man da i praksis vil kunne gjøre gjeldende, er i første rekke det parlamentariske ansvar, som har vært nevnt, og det vil være å uttrykke kritikk i Stortinget i forhold til handlinger som har vært utøvd. Og jeg synes nok det i denne sammenheng er grunn til å understreke at det å uttrykke kritikk i Stortinget, i alle fall i mer formaliserte former, faktisk er en ansvarsform innenfor det parlamentariske systemet. For enkeltstatsråder, som er sittende statsråder, vil man nok også kunne få en viss reaksjon i form av at en statsråd går av uten at det har med forholdet til Stortinget å gjøre. Vi har eksempler på at statsråder har gått av på grunn av kritikkverdige forhold, nærmest i kraft av statsministerens avgjørelse om avgang. Og endelig har man reaksjon i form av mistillitsforslag og eventuelt mistillitsvedtak i Stortinget. Det som er det karakteristiske for det parlamentariske ansvar, er at det vil kunne anvendes i forhold til Regjeringen og enkeltstatsråder, men det vil ikke kunne anvendes i forhold til stortingsrepresentanter, høyesterettsdommere og – kanskje det på mange måter viktigste – avgåtte statsråder. Det er derfor absolutt grunn til å gå inn i de spørsmål Carl I. Hagens forslag reiser, og slik sett er det grunn til å gi Carl I. Hagen en honnør for at disse spørsmålene er blitt tatt opp, slik at man kanskje får problemstillinger knyttet til riksretten, altså problemstillinger knyttet til ansvar, satt på den politiske dagsordenen. Derfor vil jeg gi uttrykk for en tilslutning til det representanten Jørgen Kosmo gav uttrykk for i sitt innlegg, og som ble fulgt opp av Kristin Halvorsen, og som man for så vidt også har vært inne på i en del av de andre innleggene, nemlig at det fra Stortingets side kan være all grunn til å gå inn i disse spørsmålene på en skikkelig måte med tanke på endringer. Når det gjelder spørsmålet om stemmegivning i forhold til de forslag som vi i dag konkret har til behandling, vil jeg gi uttrykk for at Venstre for sin del ikke vil oppfatte den begrunnelse som Carl I. Hagen gav for sin egen stemmegivning, som tilstrekkelig for å stemme for forslaget. Nå vil ikke Venstre gi uttrykk for den samme grunnlovskonservatisme som på mange måter Kristin Halvorsen og Svein Ludvigsen har gitt uttrykk for, vi vil nok ha en større vilje til å endre Grunnloven enn det de gav uttrykk for. Men akkurat i forhold til en slik problemstilling som riksretten representerer, hvor det er spørsmål om en av de institusjonelle ordningene i Grunnloven, ville det ikke være tilstrekkelig at forslaget var litt bedre enn dagens ordning, hvis man samtidig måtte erkjenne at det allikevel var nødvendig å gå grundigere inn i det for å finne ordninger som var bedre. Men jeg vil gjerne legge til at min oppfatning er at det er en for vennlig oppfatning av de foreliggende forslag at de vil føre til en litt bedre ordning. Det er faktisk min vurdering at de forslag som foreligger til behandling her i dag, har så klare svakheter at det for min del er nærliggende å oppfatte dem som å ville gi en mindre god ordning enn den lite gode ordningen som vi allerede har. Jeg vil bare påpeke det som kanskje er det viktigste, nettopp en for liten problematisering av forholdet mellom riksadvokat og den øverste påtalemyndighet, Kongen i statsråd – en manglende problematisering av det forhold at de ordinære førsteinstansdomstolene skulle dømme i spørsmål som gjelder medlemmer i de øverste statsorganene. Det er ikke løsninger som vil være tilfredsstillende. Hvis man skal gå inn i disse spørsmålene mer grundig, er det ikke grunn til nå å gi så mange anvisninger på de løsninger som vil komme. Men jeg føler meg temmelig trygg på at skal man lage reformer i riksretten og den institusjonen som riksretten representerer, vil det måtte være i form av ordninger som vil være særskilte i forhold til de ordinære ordningene vi har for alminnelig behandling av straffesaker.