Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
Denne debatten har vist de fleste dilemmaene i norsk utenrikspolitikk etter Irak-krigen. I sin redegjørelse tirsdag gav utenriksministeren uttrykk for en god grunnholdning knyttet til Norges internasjonale bidrag, med vekt på at bidragene skal være et uttrykk for et verdigrunnlag som tilsier at om vi har mulighet til å bidra til andre menneskers trygghet, er det også vår plikt å bidra til dette. Utenriksministeren vektlegger dette som moralske og politiske fellesforpliktelser vi alle har i forhold til utenrikspolitikken. Det er lett å slutte seg til dette, som det er lett å slutte seg til ideene om at Norge skal bidra til at fred bygges gjennom å være en stabil kraft i fredsforhandlinger, slik som på Sri Lanka, i Sudan, eller andre steder, men også for alle de undertrykte som utenriksministeren ikke berørte, enten de nå er ulovlig internert på Guantanamo eller er uskyldige i konflikten mellom Russland og Tsjetsjenia. Så legger utenriksministeren videre opp til at Norge skal være en god og pålitelig samarbeidspartner samtidig som vi selv skal bestemme hvordan og når dette samarbeidet skal foregå. Jeg vil bruke litt tid på dette. I redegjørelsen peker utenriksministeren særlig på NATOs operasjoner som en internasjonal ramme for vårt virke som ikke kan mislykkes, og at vi må sørge for at NATO lykkes. Det valgte eksemplet er NATOs inntreden i ISAF i Afghanistan. Det er da det kan være verdifullt å stille spørsmålet: Hvorfor er det NATOs prestisje vi skal jobbe for? Bør vi ikke heller se NATO som allianse i lys av hva den kan gjøre for verdens sikkerhet i sin helhet, og slutte å se på denne alliansen som et gode i seg selv. Dette er et punkt i norsk politikk der SV skiller seg fra de andre partiene i denne salen. Det er ingen nyhet og heller ingen nyhet at SV tar til orde for FN som den internasjonale institusjonen som er stor nok og kan ha legitimitet nok til å gjøre helhetlige grep for å bidra til fred i en urolig verden. NATO har ikke denne legitimiteten og skal heller ikke ha den etter vår mening, til tross for at NATO i gitte tilfeller får legitimitet av FNs sikkerhetsråd. NATO har heller ikke de virkemidlene som er nødvendige. Til tross for stadig flere ord om et utvidet sikkerhetsbegrep i NATO-systemet, er det de militære kapasitetene som styrkes gjennom PCC-forpliktelsene fra Praha-møtet, ideene om et missilforsvar og en etablering av en hurtigreaksjonsstyrke. I tillegg ser vi en glidende bevegelse i NATO-systemet for å innta en rolle som USAs verktøykasse. Dette er et åpenbart problem for NATO, og det er mange som ser det, slik som Nils Morten Udgaard sa det forrige fredag i Aftenposten da han omtalte Georg W. Bush’ «State of the Union»-tale. NATO har betydelige problemer, problemer som forsterkes gjennom USAs alenegang, f.eks. gjennom at USA ikke vil følge opp sine nedrustningsforpliktelser og er med i alliansen som har basert seg på atomvåpen som et aktuelt virkemiddel i en krigssituasjon. Dette bør åpne for refleksjon hos oss her på Stortinget. Er svaret fortsatt å tilpasse NATO til USAs militære behov, eller er svaret å forbedre FNs muligheter til å håndtere konflikt og bygge fred gjennom internasjonale kjøreregler? SVs svar er å velge det siste, og jeg skulle ønske at det var flere i denne salen som ivret for slike løsninger. Jeg må si at den arbeidsfordelingen som utenrikskomiteens leder har tenkt ut mellom NATO og EU, på mange måter er en omvei til det FN kunne representere gitt mer makt og innflytelse. Men FN er handlingslammet – det har Irak-krigen vist, sier kritikerne. Til det kan det sies at FNs samlede virkemidler er summen av den vilje og de ressurser landene tilknyttet FN gir til FN, verken mer eller mindre, og at dette er en situasjon som kan påvirkes, som blir påvirket, og som må påvirkes. Utenriksministerens redegjørelse var renset for omtale av det faktum at våre fremste allierte, USA og Storbritannia, satte i gang en krig i Irak på falsk grunnlag, og at dette har skapt problemer for FN hele det siste året. Men han berørte fortjenstfullt at vår fremste allierte, USA, i svært mange sammenhenger nekter å være med på internasjonale kjøreregler etablert gjennom konvensjoner. Dette skaper store problemer for framveksten av et sterkt FN og klare internasjonale kjøreregler, og dette kan vi ikke late som om ikke eksisterer. Da vil vår rolle i mange situasjoner bli redusert til å være den som tar oppvasken i internasjonale konflikter, eller rydder opp etter krigene, slik vi nå rent faktisk gjør i Irak. Og vår rolle kan være større. La oss ikke redusere handlingsrommet ytterligere.