Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-02-04:
: Først til et spørsmål fra representanten Blankenborg om budsjettmessig stramhet og konflikten mellom humanitær bistand og langsiktig hjelp er den egentlige årsaken til at vi har valgt å holde en humanitær redegjørelse. Svaret er nei. Beslutningen om å holde en redegjørelse om humanitære spørsmål og humanitær bistand ble fattet på ettersommeren, og det er tre grunner til det. Den ene er den eksplosive økningen i humanitære kriser som nødvendiggjør at vi tenker gjennom hva vi gjør. For det andre er det behovet for en samlet strategi for å møte denne nye situasjonen og for å skape en bedre struktur i vårt arbeid. Og for det tredje er det det at Stortinget selv får drøfte et felt som hittil i stor grad har vært håndtert uten altfor mye parlamentarisk oppmerksomhet og i og for seg styring herfra. Disse tre grunnene var bakgrunnen for strategien. Vår humanitære strategi vil ha liten verdi som et teoretisk konsept. Dens kvalitet kan bare prøves i handling. La meg derfor ta utgangspunkt i et konkret tilfelle, nemlig Sudan, etter mitt besøk i landet 23.-27. januar. Paradoksalt nok falt bombene over Norsk Folkehjelps hospital i Yei mens jeg drøftet fredsprosessen i landet med sudanesiske myndigheter i Khartoum. Fra norsk side har vi gjentatte ganger protestert mot bombingen av sivile mål i Sør-Sudan. Det er ikke bare uakseptabelt i seg selv, men også et klart brudd på internasjonal humanitær rett. I mine samtaler med utenriksminister Mustafa Osman Ismail og ministeren for sosial planlegging, som også er ansvarlig for samarbeidet med de humanitære organisasjonene, Hassan Dhahawi, understreket jeg nettopp dette. Dette illustrerer også betydningen av at det nå blir, og må bli, fortgang i fredsprosessen. Det er bare fred mellom de stridende partene som kan gjøre en endelig slutt på slike bombinger og andre overgrep mot sivilbefolkningen. Under oppholdet besøkte jeg Wau i Sør-Sudan, som var et av de områdene som var aller hardest rammet av hungerskatastrofen sist sommer. Der fikk jeg klart se at internasjonal humanitær bistand nytter. Takket være en formidabel innsats av FN-systemet og de internasjonale og nasjonale hjelpeorganisasjonene er tusenvis reddet fra sultedøden. Kontrasten til fjorårets katastrofesituasjon – som jeg så ved selvsyn – var enorm. Da var sentrene fylt av nødstedte, lidende og døende mennesker. Nå var de nesten tomme, og hverdagen var igjen blitt normal. Den FN-ledede «Operation Lifeline Sudan» har spilt en hovedrolle i denne omfattende operasjonen. Den spiller også en viktig rolle i koordineringen av hele den humanitære hjelpeinnsatsen, der også de frivillige organisasjonene er med. I møter med representanter for OLS både i Sudan og i Nairobi er jeg blitt grundig oppdatert om situasjonen. Sudan regner i år med rekordavlinger av matkorn. Det er et paradoks at situasjonen for dem som er mest utsatt for hungersnød i sør, likevel ikke vil være vesentlig bedret med dette. Avlingene i sør er små, og situasjonen er meget sårbar. Blant annet transport- og forsyningsproblemene nordfra gjør at hjelpebehovet for 1999 etter alt å dømme vil være like stort som i 1998. Dersom militsgruppene i sør nok en gang øker sitt aktivitetsnivå, kan krigen igjen kaste hundretusener ut i hungersnød og store lidelser. Vi er derfor beredt til på kort varsel å øke vår humanitære bistand betydelig for å motvirke en ny katastrofe i Sudan. Det har med vårt humanitære ansvar å gjøre. Bidrar vi med dette til å forlenge konflikten? Spørsmålet er like viktig som det er komplisert. Jeg drøftet dette med de humanitære aktørene i Sudan. Humanitær bistand skal ikke brukes slik at den gir myndigheter og parter anledning til å overlate ansvaret for å hjelpe og beskytte sitt eget folk til internasjonale aktører. Det er uakseptabelt at humanitær bistand gis til soldater i kamp, og ikke til ofrene for kamphandlinger. Det kan heller ikke godtas at humanitære sendinger blir skattlagt lokalt, slik at hjelpen til mottakerne blir redusert. Dette klare budskapet kommer både fra de humanitære organisasjonene og fra giversamfunnet til partene i konflikten. I noen grad vil nok bedre koordinering mellom bistandsaktørene hjelpe. Også en forsterket overvåkning som fortsetter helt frem til siste ledd, vil det. Dette tar vi opp med alle aktører. Men det er bare en politisk løsning som kan få en endelig slutt på slike paradokser i den humanitære bistanden. Dette var bakgrunnen for ministerdelegasjonen som jeg ledet til regionen på vegne av giverlandene i IGAD Partners Forum. Målet var å bidra til å få fortgang i fredsprosessen innenfor IGAD, den regionale samarbeidsorganisasjonen. Våpenhvilen for Bahr al Ghazal-området er nå blitt forlenget til 15. april. Dette fikk vi bekreftet i våre møter med begge parter i konflikten. Overfor begge parter og overfor den kenyanske utenriksminister og forhandlingsleder Boyana Godana la vi frem en pakke med forslag som forhåpentligvis kan gi fredsprosessen en ny innsprøytning og bidra til å få fart på den. Forslagene drøftes på utenriksministermøtet i IGAD i Djibouti denne uken. Som ledd i oppfølgingen av den humanitære strategien vil vi fra norsk side nå se på mulighetene for å støtte tiltak som kan bidra til kapasitetsbygging, utdanning og styrking av lokale strukturer på begge sider av konflikten. Så til Angola, som representanten Solheim nevnte. Forholdet mellom regjeringen og UNITA er nå så fastlåst at man helt åpenbart ikke kommer noe videre så lenge fredsprosessen er begrenset til disse to. Derfor har vi fra norsk side sagt at FN-observatørene burde få et utvidet mandat i retning av å legge større vekt på å medvirke til forsoning og MR-tiltak i bred skala i landet. Vi ønsker også å bidra til å skape en bredere basis for fredsprosessen ved å trekke inn øvrige grupper som kirkesamfunn og det sivile samfunn i vid forstand. Noen få måneder i fjor stod Sudan i fokus. Fremdeles følges situasjonen sporadisk av det internasjonale samfunn – enn så lenge. Men det er nok av konflikter som nesten er glemt, både når det gjelder oppmerksomhet og internasjonalt press for å løse konflikten, og ikke minst når det gjelder ressurser. Det gjelder bl.a. konflikter vi kjenner fra Sierra Leone, Kongo-Brazzaville, Guinea Bissau, Somalia, Komorene, Sentral-Asia, Armenia og Aserbajdsjan, som representanten Blankenborg nevnte, ja også Sri Lanka, bare for å nevne noen. I flere av disse landene er den internasjonale ressurstilgangen for hjelp til de nødstedte bekymringsfullt lav. Vi har tidligere stilt opp med bistand for ofrene for mange av disse krisene og vil fortsette å gjøre det. Det er vår plikt. Noe av det viktigste for å bidra til effektivitet i hjelpeinnsatsen er internasjonal koordinering og samordning. Det er også en av de viktigste grunnene til at vi mener at vi fra norsk side skal prioritere høyere de konfliktene og områdene som får lav prioritet i det internasjonale giversamfunnet. Likevel kan vi bli nødt til å foreta til dels smertefulle prioriteringer, som flere har vært inne på her i dag. For å unngå for mange slike valg er det helt avgjørende at den samlede internasjonale hjelpeinnsatsen opprettholdes, og aller helst øker. Dette kommer ikke minst klart frem ved omfanget av naturkatastrofer. Betydningen av forebygging på dette området kan ikke understrekes sterkt nok. La meg nevne et spesielt felt, og det gjelder vann. Vannressursene vil være et av de største potensielle problemfeltene i tiden fremover, ikke minst etter tusenårsskiftet, både i forhold til potensielle naturkatastrofer og i forhold til politiske konflikter. Knapphet på vann og forebygging gjennom forvaltning av vann vil være en nøkkelfaktor for å unngå humanitære kriser i mange deler av verden. Regjeringen vil prioritere dette arbeidet høyt. Vi er allerede inne i Midtøsten når det gjelder vannforhandlinger, og gir støtte til vannforvaltning i flere land. Vi har også gitt et klart signal om satsing på dette feltet i SADCC-regionen for bl.a. å forebygge konflikter om vann, og ser nå på ulike prosjekter. Dette vil ha konfliktforebyggende virkninger og bidra til større robusthet i forhold til naturkatastrofer. Vann kommer til å bli et satsingsområde fra vår side. Kombinasjonen av færre ressurser fra det internasjonale giversamfunnet, flere aktører i felten og økte behov på grunn av flere konflikter og katastrofer er urovekkende. Resultatet blir mindre hjelp til lidende mennesker i de fleste kriser. Det er derfor vi har sagt så klart fra at en må endre arbeidsform. Det vil gi mer hjelp for hver krone, og derfor også mulighet til å hjelpe flere. Satsingen på økt koordinering innebærer at Regjeringen nå vil øke støtten til den viktigste koordineringsfunksjonen på det humanitære området i FN-systemet, OCHA, for 1999. Også de frivillige organisasjonene vil måtte tilpasse seg denne nye virkeligheten, denne nye samordnede, tette innsatsen og vår humanitære strategi, nettopp for å sikre at vi får hjulpet flest mulig for hver krone. Samtidig har vi varslet at vi vil se på nye avtaleformer med de frivillige organisasjonene. Jeg vil nå varsle at vi kommer til å sette ned en arbeidsgruppe der departementet sammen med representanter for de frivillige organisasjonene vil se nærmere på hvordan dette kan skje i praksis. Jeg foretar gjerne også en vurdering av den norske modellen, slik representanten Blankenborg var inne på, særlig i forhold til operatørfunksjonen. Det gjelder også det viktige spørsmålet som representanten Nybakk nevnte, nemlig NGO-enes rolle i gjenoppbygging av et land, som ikke er uproblematisk. Kort til to forhold som to representanter har reist: Representanten Frost Sterri var opptatt av utviklingen i Nordvest-Russland. La meg, for å unngå misforståelser, få understreke: Hjelpen til nødstedte i vårt nærområde er viktig. Det regner jeg med at utenriksministeren også vil understreke og komme tilbake til senere overfor Stortinget – som han skal i interpellasjonssammenheng. Her vet jeg også at det er en prosess på gang i Nordisk Råd. Så til representanten Solheim som lanserte en ny politisk doktrine i sitt innlegg. Til orientering er det ikke slik at det er to departementer som fungerer, men ett departement med ett embetsverk. Når det gjelder doktrinen, ser jeg at tiden er ute, men jeg ser også at representanten Solheim har bedt om en replikk, så jeg regner med at jeg kan kommentere hans doktrine i mitt svar til ham.