Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-04-15:
Denne interpellasjonen føyer seg inn i mønsteret av å foregripe saker som allerede er varslet av Regjeringen. Det er opposisjonens privilegium. Om det framskynder prosessene, gjenstår å se. Interpellanten viser til at nye signaler fra partiene tyder på at de har endret standpunkt når det gjelder å prioritere lærerne ved lønnsoppgjøret. «Dette kan være et uttrykk for at det er større vilje i Stortinget til å ta ansvar», står det i interpellasjonsteksten. Jeg må bemerke at å bruke uttrykket «vilje til å ta ansvar» i denne forbindelse er noe søkt. En kan vel være ansvarlig uten å ta opp lønnsspørsmålet for enkelte yrkesgrupper her i Stortinget. Jeg minner for øvrig om reaksjonene fra ulike partirepresentanter da statsråden i et entusiastisk innlegg i fjor fra denne talerstol kom til å si seg glad for at lærerne hadde fått bedrede lønnsvilkår. Da ble det påpekt at det var utidig av politikere å mene noe som helst mens lønnsforhandlingene pågikk. Stortinget skulle ikke mene noe om slikt, da det er arbeidslivets parters ansvar. I dag har vi paradoksalt nok en debatt nettopp om dette. Ja, slik kan situasjonen endre seg. Senterpartiet mener at alle yrker som har med behandling av mennesker å gjøre, enten det er innenfor opplæring, omsorg eller helsetjenester, burde verdsettes mye høyere enn tilfellet er i dag. Men samfunnet har til nå ikke prioritert slik. Det er de tekniske yrkene og IT som har hatt forrang og prestisje. Disse yrkene har vært dominert av menn, mens kvinnene er i stort flertall i omsorgsyrkene og i grunnskolens lærergrupper. Dette er det altså nødvendig å nevne i denne debatten også. Stort sett er det kvinneorganisasjonene som har mast om dette gjennom årene. Det bør mases videre. Interpellanten spør om statsråden er enig i at dårlig rekruttering til læreryrket er i ferd med å bli et alvorlig problem. Statsråden har gitt sitt svar, som jeg syns var fornuftig og balansert. Senterpartiet ser alvorlig på at det er dårlig rekruttering til det viktige læreryrket, men kanskje nettopp mangelen kan bli et incitament for at endring kan skje. Er det ikke slik at knapphet på noe kan føre til større etterspørsel, for å låne ord fra økonomien? Vi ser at en del kommuner benytter dette prinsipp for å få tak i sykepleiere. La meg legge til at jeg primært ikke ønsker meg en slik utvikling. Da blir det kommuneøkonomien som vil bestemme om skolene skal få kvalifiserte lærere. Senterpartiet ønsker at alle kommuner, uansett økonomisk situasjon, skal få tilgang på lærere uten å drive overbudspolitikk. Derfor bør lønnsnivået generelt høynes. Her er nok interpellanten og jeg enige. Men ifølge ferske meningsmålinger, gjengitt i VG i går, er arbeidstakere mer opptatt av å sikre sysselsettingen enn å forbedre lønnsnivået. Riktignok er det ikke opplyst hvilken yrkesbakgrunn de spurte representerer, men ifølge oppslaget ble Lærerforbundets leder, Anders Folkestad, stum da han ble presentert tallene. Jeg regner med at partene i arbeidslivet forhandler ut fra fyldigere dokumentasjon enn meningsmålinger. Det er likevel på prinsipielt grunnlag interessant om prioritering og verdisetting går i den retning som VG-oppslaget viste. Moderasjon er generelt et sunt prinsipp.