Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-13:
Jeg er glad for at vi i dag starter slutten på at kleskjeder kan få holde hemmelig hvem som produserer klærne vi bruker. Dette har gjort det enklere for selskapene å skjule luselønn, elendige arbeidsforhold og dårlig sikkerhet. Det vil SV ha en slutt på. Derfor vil jeg berømme forslagsstillerne og også komiteen. En etikklov vil gjøre det enklere for forbrukere å velge etiske produkter, og SV lover å være med i kampen helt fram til loven er vedtatt. Mange steder i verden brytes menneskerettighetene hver dag ved produksjon av varer som selges til oss i Norge. Alt fra klær og mobiltelefoner til kaffe, kakao og tobakk kan være produsert i bedrifter der mennesker blir utsatt for helseskader eller utnyttet i slavearbeid eller barnearbeid. Vi skal ikke skru klokken mer enn 100 år tilbake for å finne ufattelig lidelse og død også i vårt eget arbeidsliv. For mange fyrstikkarbeidere på slutten av 1800-tallet var tannverk et første tegn på at kjevebeinet gradvis råtnet vekk. Alvorlig hjerneskade og død kunne til slutt bli prisen å betale for arbeidet med det farlige stoffet gult fosfor. I 1889 demonstrerte de kvinnelige fyrstikkarbeiderne i Kristiania. De organiserte seg, hadde skikkelig streikeledelse og samlet inn til streikekasse. De tapte første slag, men skritt for skritt fikk de innfridd sine krav. Kampen de startet, har gitt oss et Norge i dag med verneombud, fagforeninger og arbeidstilsyn. Nå har kampen mot urimelige arbeidsforhold for lavkostlandenes tekstilarbeidere nådd de vestlige klesmarkedene, for våre liv henger sammen med deres. Arbeidernes blodslit henger rundt halsen vår. I nakken på mange av våre klær står det «Made in Bangladesh». Det var 29 vestlige selskap som fikk sine klær produsert i bygningen Rana Plaza, som raste sammen. Når Aftenposten gjennom sin prisverdige serie Sweatshop lar norsk ungdom selv få prøve seg som tekstilarbeidere i Kambodsja, kommer tårene hos de unge, som skjønner hva slags liv fabrikkarbeiderne har. I lavkostland som Kina, Bangladesh og Kambodsja er det, for å si det forsiktig, ikke alltid like enkelt å være fagforeningsaktivist. De fortjener vår støtte. Forbrukerkampanjer har mange ganger ført til endring. Etter press fra forbrukere er det flere kleskjeder som har valgt å åpne opp om hvor de produserer sine klær. Likevel er det langt igjen fra åpenhet til rettferdighet. Vi skal kreve at tekstilarbeiderne skal få bedre forhold, men aller viktigst er det at de har muligheten til og troen på at det nytter å reise kravet selv. De må få stå sammen og ha styrke nok til ikke å gå inn i bygninger som har sprekker i muren. De trenger sin egen stemme og samhold, slik at de kan kreve regulerte arbeidstider og vern mot farlige forhold. Men om vi skal kunne lytte til deres stemmer, er vi avhengig av at lyden bærer helt fram. Det er langt større mening i å stille spørsmål om arbeiderne som syr klærne våre, får lov til å organisere seg, hvis det faktisk er mulig å få et svar. SV har fremmet forslag til Stortinget om at når staten og kommunene kjøper inn varer, skal det stilles krav om at grunnleggende rettigheter er oppfylt. Forbud mot diskriminering, forbud mot de verste formene for barnearbeid, forbud mot tvangsarbeid, og ikke minst retten til å organisere seg og føre kollektive forhandlinger, er viktige internasjonale konvensjoner om arbeidslivsstandarder som de fleste land har akseptert. Hva vil konsekvensen av å stille grunnleggende etiske standarder til varene man kjøper inn, være? – Jo, at det blir en konkurranse på noe mer enn bare pris. Jeg håper at det vil være tilfellet også når man hver for seg skal ta sine valg, men med en kunnskap man kanskje ikke har hatt før. Vi må huske at noen betaler prisen – noen gjør det i dag med liv og helse. Derfor trengs en etikklov, og SV lover å være med i kampen helt fram.