Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-03-05:
Jeg tillater meg å trekke en sammenligning. I februar–mars 1995 reiste jeg som borger i Oslo temaet om organisert kriminalitet til øredøvende taushet. Når det er øredøvende taushet i Norge, er det to grunner til det: De fleste skjønner ikke hva som foregår, eller det er ikke politisk korrekt å ta det opp. I dag har jeg møtt samstemt nøling, med unntak av representanten Syversen. Jeg undrer meg noe over at jeg med den bakgrunn og erfaring jeg har, skulle tenke meg en lovregulering som i praksis skulle redusere politiets arbeid for å bekjempe organisert kriminalitet. Jeg lar tanken om at det skulle være min hensikt, falle på sin egen urimelighet. Derimot er jeg ganske så overbevist om, som jeg var for åtte år siden da jeg hadde ansvaret for å legge fram en sak for Stortinget om politimetoder, at det må skje etter tre prinsipper: Det er lovregulert, det er domstolskontrollert, og det er etterprøvbart. Når det faktisk går an i dette land, gjennom EOS-utvalget, å finne en ganske finsiktet balansegang når det gjelder rikets sikkerhet – vi klarer altså å skape institusjonelle spilleregler – må jeg si at jeg har ikke så svak tiltro verken til lovgivningsapparatet i Norge, påtalemyndighetene eller politiet at jeg tror at de ikke er i stand til å lage en lovgivning som er funksjonelt nyttig. Selvfølgelig har jeg ikke det. Det må jo falle på sin egen urimelighet hvis lovgiveren nærmest skulle lage en slags liste over ulovlige tiltak som politiet kunne ha lov til å gjøre i lovens navn, slik at de nærmest kan sjekkes ut av saker i forhold til infiltrasjon. Det finnes mange andre måter å nærme seg lovgivningen på som ville gjøre den veldig riktig og betryggende, men det er ikke tid og anledning til å gå inn på det nå. Så jeg må innrømme at jeg – for å uttrykke meg parlamentarisk – stiller meg noe undrende til den antakelse at en lovregulering skulle gjøre dette vanskelig. Jeg må si at Stortinget har hatt en betydelig frimodighet til f.eks. i arbeidet med grooming-paragrafen – arbeidet for å bekjempe seksuelle overgrep mot barn på nettet – å gå inn i tette provokasjonssituasjoner. Det må jo være en betryggelse for dem som skal jobbe i de situasjonene, at spillereglene er slik at du ikke taper saken til slutt – da har vi jo virkelig fått et tilbakeslag. Så jeg kan ikke se at det i kampen mot organisert kriminalitet er slik at fordi du må gjøre to ting, må du vente med den tredje. Jeg pleier alltid å telle til tre, og justisministeren talte utmerket til én, ved å si at vi skal evaluere det vi har gjort. Det er bra. Punkt 2: Det er veldig viktig å se på beskyttelse av informanter og dokumentinnsyn. Punkt 3: Det må da være all mulig grunn til å gi den beskyttelsen for rettsstaten, og ikke minst for dem som jobber i dette landskapet, at man ser på metodene provokasjon/infiltrasjon. Jeg tror vi har kommet til det tidspunkt, og jeg håper inderlig at de som nå ikke har viljen til å gjøre dette, har vurdert veldig nøye om vi i Norge skal få slippe å oppleve det som har skjedd i andre land, at man både har tapt saker og tapt liv. Jeg håper inderlig at man skal slippe å oppleve det, så jeg foretrekker å være føre var. Jeg konstaterer at jeg ikke fikk bred støtte, men representanten Syversen var en oppmuntrende lysstråle i denne debatten.