Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2004-11-30:
Dette er bare noen punkter på slutten av debatten. For det første: Sivilt beredskap er ikke lenger bare et virkemiddel for å forebygge katastrofer og være forberedt på å takle kriser i lokalsamfunnet. For det andre: Sivilt beredskap og et tett samarbeid mellom Forsvaret, etterretningsvesenet og justissektoren er en vesentlig del av norsk sikkerhetspolitikk i bredden. Formålet med sikkerhetspolitikken var tidligere å forsvare statsmakten og dens grunnleggende interesser. Men nye trusselbilder har i stedet satt i fokus nettopp samfunnssikkerhet, dvs. vi må ivareta sivilbefolkningens trygghet og sikre sentrale samfunnsfunksjoner samt viktig infrastruktur mot angrep og skade, selv om statens eksistens ikke er truet, men hvor statens territorielle integritet og politiske suverenitet likevel utfordres uten at det dreier seg om et militært angrep i tradisjonell forstand. Dette er krevende. Det dreier seg om handlinger som har en form for politisk utpressing som viktigste motiv, ikke økonomisk vinning. Dette skiller terrorisme fra tradisjonell alvorlig kriminalitet. Etter Arbeiderpartiets oppfatning understreker dette sterkt behovet for et sivilt-militært samarbeid, der tradisjonelle kulturelle forskjeller ikke må være til hinder for konstruktive løsninger. Det inkluderer klare ansvarsforhold i krisesituasjoner, regler for hvordan det skal gjøres, hvem som har initiativet, samt klarere definisjoner av gråsonene. Når er det egentlig krise? Ja, når er det krig, og når er det fred? Hvordan går kommandolinjene? Ved de store katastrofene i nyere tid har det nettopp sviktet i sentrale ansvarsforhold; det har vært mangel på kommando og ordrer, mangel på kommunikasjon og for dårlig samarbeid mellom ulike aktører. Eksempler på dette er flommen i Tsjekkia og Tyskland i 2002 og angrepet mot World Trade Center og Pentagon i 2001 – to helt forskjellige katastrofer, det ene flom og det andre terrorangrep. 11. september 2001 kl. 09.17: American Airlines’ fly braser inn i Pentagon. Flyet treffer først bakken. Ødeleggelsene blir derfor begrenset, og «bare» 184 blir drept. Dette var etter at World Trade Center var satt i brann og et fjerde kapret passasjerfly var på vei mot Washington, fullastet med bensin og mennesker. Jagerfly ble sendt opp i lufta etter angrepet på Pentagon, men de fikk ikke beskjed om å se etter passasjerfly. De trodde det var avfyrt raketter fra fartøy utenfor kysten. Det var altså en fullstendig mangel på samordning av informasjon, og ingen visste hvem som hadde kommandolinjene. Det var noe fundamentalt galt som skjedde i alle disse strukturelle sakene. Vi har fra øvelser her hjemme også mottatt informasjon om at det har sviktet når det gjelder samordning, at etatene faktisk krangler om ansvarsforholdet. Hvem har egentlig ansvaret i enkeltsituasjoner når det røyner på? Er det Helsetilsynet, er det Sivilforsvaret, eller er det Justisdepartementet? 12. september 2001 fikk f.eks. daværende forsvarsminister Bjørn Tore Godal fullmakt til – og dette har han uttalt offentlig – å bruke jagerfly for å skyte ned sivile fly dersom et kapret eller uidentifisert fly var på vei mot Norge. Ville forsvarsministeren hatt denne fullmakten hvis en krise hadde skjedd plutselig og man ikke hadde hatt tid til å gjennomgå verken kongelige resolusjoner eller gjøre ting på annen måte? Dette aktualiserer en gjennomgang av beredskapslovgivningen. Utfordringene ved uforutsette hendelser er mange: Har vi nok sykehuskapasitet for 3. grads forbrenninger her hjemme eller ved avtaler med utenlandske myndigheter dersom en selvmordsbombe sprenges i Oslo sentrum 17. mai? Hvem har det overordnede ansvaret hvis alle i Oslo Spektrum blir syke? Hvilken offentlig etat skulle det være? Hvem skal ta den vanskelige avgjørelsen om vi skal prioritere dem innenfor Oslo Spektrum eller evakuere sivilbefolkningen utenfor? Her er det vanskelige etiske avveininger. Er dette i det hele tatt avklart? Hvordan er samarbeidet mellom Etterretningstjenesten i Norge og kommandolinjene her? Min oppfordring til Regjeringen er: Begynn å ta samfunnssikkerhet på alvor! Slutt med, som jeg sa i en replikk, å behandle dette temaet som en bigeskjeft! Start med beredskapsloven og en sentral krisehåndteringsenhet! Dette dreier seg om forsvars- og sikkerhetspolitikk i vid forstand.