Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-02-03:
Jeg vil takke interpellanten for å ta opp et spørsmål av stor betydning for både Norge og forvaltningen av havområdene våre, nemlig den uklarheten som oppsto rundt forvaltningsplaninstituttet vårt i det mye omtalte svaret fra klima- og miljøministeren. Som flere har vært inne på, er ordningen med forvaltningsplaner for de norske havområdene noe vi alle burde være stolte av. Mange land ser til Norge og hvordan vi skaffer oss kunnskapsbasert informasjon og baserer oss på den – i hvert fall til en viss grad – i vår forvaltning av havområdene våre. Klimaforhold, klimaendringer, dyreliv, flora, geologi og havbunn – kunnskap om alt dette bør spille inn i de vurderingene vi gjør i forvaltningsplanene, i større grad enn de har gjort til nå, vil jeg legge til. Hele hensikten med en sånn ordning er at kunnskapsgrunnlaget skal være oppdatert, og at vi dermed har det best mulige grunnlaget for å forvalte havområdene til enhver tid. Med tiden vil denne tilnærmingen bli viktigere og viktigere – fordi klimaendringene påvirker havområdene våre, fordi aktiviteten og skipstrafikken vil øke, og fordi presset på ressursene i havet vil bli større. Derfor var det et litt rart signal i det mye omtalte svaret som klima- og miljøministeren ga til representanten Eva Kristin Hansen, for om oppdateringer av forvaltningsplaner fra nå av skal være avhengige av den til enhver tid sittende regjerings innfall og politiske diskusjoner innad, er mye av poenget med forvaltningsplanene borte, og det vil innebære et brudd med de forutsetningene om oppdateringer og rulleringer som Stortinget har satt i forvaltningsplanene. Representanten Astrup har rett i at Norskehavet og Barentshavet er to forskjellige hav. Men med tanke på den saksbehandlingen vi har sett i spørsmålet om iskanten, synes jeg det hører med i den diskusjonen vi har nå. Regjeringen foreslår en ny grense for hvor iskanten går, og hevder at iskanten har flyttet seg selv, for å sitere statsministeren, og at definisjonen av iskanten er den samme som ble brukt i forvaltningsplanene for Barentshavet–Lofoten i 2006 og i 2011. Men for det første har ikke iskanten flyttet seg selv. Den har sannsynligvis flyttet seg av høyst påvisbare menneskelige aktivitetsårsaker. For det andre er det vi i Stortinget gjør i forvaltningsplanene, bl.a. å legge rammer for virksomhet og aktivitet, herunder petroleumsvirksomheten. Det er en politisk vurdering som bygger på en kombinasjon av de respektive partienes respekt for tilgjengelig kunnskap og respekt for klimaendringene vi er midt oppe i. Det er vurderinger som partiene selv er ansvarlige for. Diskusjonen om hvorvidt det skal bores etter olje nær iskanten, er et annet spørsmål enn hvor iskanten ligger, og de faglige definisjonene er det fagfolk som bør stå for. De faglige definisjonene av hvor iskanten går, er heller ikke noe Stortinget har behandlet eller bør behandle. I april i fjor la Norsk Polarinstitutt fram notatet «Iskant og iskantsone – fremstilling av iskantsonen som sårbart areal». Det er kunnskap av denne typen vi burde lagt til grunn for våre diskusjoner og politiske vurderinger, og dermed gjort vurderinger av om vi på bakgrunn av denne informasjonen mente det var forsvarlig å drive petroleumsvirksomhet. Det regjeringen nå gjør istedenfor, er å observere at isen smelter i nord, og dermed konkludere med at en må kunne bore etter mer olje, siden isen har flyttet seg selv. Voilà, dermed kan olje- og energiminister Tord Lien avvise Norsk Polarinstitutts og Miljødirektoratets råd og utlyse blokker i Barentshavet som det passer oljenæringen, samtidig som klima- og miljøministeren semantisk sett har sine ord i behold. Denne måten å gå fram på og den usikkerheten som jeg mener at regjeringen skaper rundt det gode systemet vi har laget for forvaltning av havområdene våre, grenser mot å være useriøs, og det skaper stor usikkerhet rundt et felt som vi burde regulert mer, med mer vekt på de beste tilgjengelige faglige rådene – ikke mindre. I diskusjonen i dag er det rørende enighet her i salen om hvor viktig det faglige grunnlaget er, og hvor viktig det er med kunnskap. Men hvor er de festtalene når de miljøfaglige rådene overkjøres i tildelingen av leteblokker og TFO gang på gang på gang? Når det kommer til stykket, prioriterer de store partiene her i salen olje foran miljø – hver gang, uansett hvor mye de sier i debatter og interpellasjoner at kunnskap er viktig. Jeg venter f.eks. i sterk spenning på Arbeiderpartiets vurderinger knyttet til iskanten, for det eneste vi har hørt i dag, er at Arbeiderpartiet har sterke meninger om at faglighet skal ligge til grunn. Om de skal lytte til de faglige rådene, er fortsatt et åpent spørsmål. Vel, det ville jo vært hyggelig om Arbeiderpartiet for første gang var med og sa nei til oljenæringen av føre-var-prinsippet, som representanten Aukrust var så opptatt av.