André Oktay Dahl (Høyre), 2004-02-05:
Stortinget har som overordnet mål at hele befolkningen, uavhengig av alder, kjønn og bosted, skal gis god tilgang til offentlige helsetjenester. Stadig økte bevilgninger har blitt gitt for å sikre dette, med mål om kortere ventetid og færre ventelistepasienter og da forutsetningsvis innen rammen av en effektiv ressursutnyttelse. På bakgrunn av dette og en negativ utvikling av kostnadseffektiviteten har Riksrevisjonen undersøkt ulike måter å organisere én bestemt type behandling på, nemlig hofteoperasjoner, og om disse kan forklare at det foreligger forskjeller i effektivitet også mellom sykehusene. Innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen vedrørende Riksrevisjonens undersøkelse av effektivitet i sykehus – en sammenligning av organiseringen av hofteoperasjoner – er kanskje ikke en kioskvelter, hvis man tar utgangspunkt i tittelen. Imidlertid skjuler denne unnselige tittelen mengder av informasjon om hvordan gode organisatoriske løsninger kan skape økt behandlingsaktivitet og effektive behandlingsinstitusjoner. At Riksrevisjonens vurderingstema nettopp er innsetting av hofteproteser, er ikke tilfeldig. Ved siden av at det utgjør en ganske nødvendig og naturlig avgrensing av en uoverkommelig problemstilling som det ville vært å vurdere et helt sykehus’ totale behandlingstilbud, og da innen rimelig tid, er det et faktum at hofteoperasjonene utgjør en av de største andeler av statlige utgifter knyttet til innsatsstyrt finansiering. Bedre organisering vil her ha stor betydning. For eksempel vil én dag mindre liggetid for denne pasientgruppen kunne frigjøre nesten 7 000 liggedøgn, som tilsvarer liggetiden for ca. 650 hofteprotesepasienter på denne sengeposten. På basis av beregninger gjort ved 28 ulike sykehus som utførte 62 pst. av alle landets hofteoperasjoner i 2000 og 2001, påpeker Riksrevisjonen at det var opptil 35 pst. forskjell i liggetid for hofteoperasjoner. Komplekse problemer krever som regel komplekse forklaringer og løsninger, og det tallet må også selvfølgelig leses med det som bakteppe. Med det forbeholdet har det imidlertid, slik et bredt komiteflertall ser det, oppstått et ikke uvesentlig rom for effektivisering ved å gjøre noen av de organisatoriske grepene som de liggetidseffektive sykehusene har gjort, som denne undersøkelsen viser. Både før og etter innleggelse og ved selve operasjonsvirksomheten er det gjort positive erfaringer ved noen av de undersøkte sykehusene, som bør være rimelig motiverende for andre å lære av og ikke minst praktisere. Klare servicemål virker kanskje i utgangspunktet som noe av det enkleste, men det forutsetter en bevissthet om hva som er det egentlige formålet med virksomheten, klare tanker og strategier for hvordan man kan gjøre tiden mellom den polikliniske undersøkelsen og selve innleggelsestidspunktet så kort som mulig. Riksrevisjonen nevner som et mulig tiltak å overlate etterkontroller av ferdigbehandlede pasienter til primærlegen og å utrede pasientene ferdig før de legges inn. Det å gi den enkelte pasient eierskap i forhold til sin egen operasjon, ved klart å vite når noe skal skje, kan også sikre færre avbestillinger av operasjoner og kanskje heller ikke helt usannsynlig gi økt motivasjon hos disse til senere effektiv rehabilitering. Det å bruke rehabiliteringsinstitusjonene som en del av behandlingen ser for øvrig ut til å være et ganske viktig poeng når pasientene har gått gjennom inngrepet, ifølge Riksrevisjonens rapport. Mye av ansvaret for å gjennomføre nødvendig grep ligger da på avdelingsledernivå. Komiteens flertall forutsetter imidlertid at Regjeringen bidrar med sitt for å sikre at de positive erfaringene Riksrevisjonen også har merket seg, ikke bare blir lagt i skuffen, men faktisk blir fulgt opp i dialogen med og i styringsdokumentene til de regionale helseforetakene. Ledelsesansvaret som ligger i det at avdelingslederne ved de kirurgiske avdelingene rent praktisk har stålkontroll – for å bruke et militært uttrykk, siden vi snakket om militæret i sted – over utnyttelsesgraden i operasjonsstuene sine og ikke av refleks henviser til for lav operasjonskapasitet, må stresses. At et fåtall av disse ser ut til å ha oversikt over det, er for ille. Jeg vil anta at det også må føles mer tilfredsstillende å ha klargjort operasjonsstuene dagen før, slik at man får satt i gang med det som er hovedpoenget, nemlig å operere pasienter, f.eks. fra kl. 8, slik de mer effektive sykehusene i undersøkelsen gjør. Jeg avgrenser avslutningsvis mot å drøfte i hvilken grad ISF-systemet skaper vridninger på tvers av det Stortinget har lagt til grunn. Komiteflertallet legger til grunn at vi ikke har empiri til å konkludere verken i den ene eller den andre retning. Et mindretall mener at de få passusene som finnes i denne rapporten, er nok til å slå det fast. Jeg synes vel det er å trekke denne forvaltningsrevisjonen og funnet i den vel langt, for å si det forsiktig. Men Stortinget er suverent og diskuterer hva det vil, når det vil, og det regner jeg også med at vi kommer til å gjøre, men rent saklig håper jeg at det ikke leses inn politikk i det lille som står og ikke står om ISF-systemet i denne rapporten, og at hoveddebatten om dette tas når og der det hører hjemme.