Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-06-14:
I vår levetid har det skjedd dramatiske endringer i behandling av en rekke sykdommer. Dette betyr at helsevesenet må tilpasse seg, slik at vi alltid kan tilby best mulig behandling. For noen få tiår siden var det lite å stille opp med hvis man fikk hjerteinfarkt. Nå kan diagnosen stilles i ambulanse eller helikopter, og om nødvendig kan blodproppen fjernes på et av sykehusene som har den type behandling. Samtidig har kunnskapen om forebygging økt, og dødeligheten på grunn av hjerte- og karsykdommer går endelig nedover. Med økt levealder er det flere som blir rammet av kreft, men det er også flere som overlever sykdommen. Vi vet at flere blir rammet av sykdommer som KOLS, diabetes 2 og muskel- og skjelettlidelser, og at vi blir flere eldre. Vi må derfor bli bedre til å behandle pasienter med slike kroniske lidelser og som trenger oppfølging over tid, og ofte fra flere instanser – ikke bare å behandle først når akutt sykdom oppstår. Endringer i sykdomsbildet og i den demografiske utviklingen gjør det nødvendig med endringer i helse- og omsorgstjenesten. Vi må fortsatt forandre for å forbedre. Det er to år siden vi la frem St.meld. nr. 47 for 2008–2009, Samhandlingsreformen, som beskrev retningen og innholdet i reformen. I april la vi frem to lovforslag og en nasjonal helse- og omsorgsplan, og nå skal vi sette Samhandlingsreformen ut i livet. Alle er enige om at det er bedre å hindre at sykdom oppstår enn å reparere – først og fremst for den enkelte, men en friskere befolkning er også bra for samfunnet. Derfor skal vi satse på å fremme helse, god forebygging og tett oppfølging av dem som blir syke. Samhandlingsreformen er både en retningsreform og et langsiktig utviklingsprogram for å sikre kvalitet og bærekraft. Reformen er allerede i gang. Nå kommer vi med virkemidlene: økonomiske, rettslige, organisatoriske og faglige. Det er summen av virkemidlene som endrer kursen, og vi går gradvis og forsvarlig frem. En større del av veksten i helsebudsjettene skal komme i kommunene de neste årene. Vi vil følge gjennomføringen tett fremover. Det skal lønne seg for kommunene å satse på folkehelse. Det skal lønne seg å forebygge sykdom og bygge opp egne tilbud. Gjennom kommunal medfinansiering vil kommunene får større ansvar for innbyggernes helse. De skal betale en del av regningen når innbyggerne legges inn på sykehus, slik at kommunene blir seg bevisst kostnadene ved behandling, og at alternativ bruk av pengene kan fremme helse, forebygge sykdom og gi like god eller bedre behandling nærmere der folk bor. Kommunene vil få overført mer en 4 mrd. kr fra sykehusene til å betale sin del av disse kostnadene. Mange utskrivningsklare pasienter blir liggende i sykehus for lenge. Det er ikke bra for pasienten, og det er kostbart for fellesskapet. Derfor skal kommunene overta finansieringsansvaret for utskrivningsklare pasienter fra første dag. 560 mill. kr skal overføres til kommunene. Pengene vil være et incentiv til å lage gode tilbud til disse pasientene. La meg gjøre det helt klart: Samhandlingsreformen skal gi bedre behandling til alle pasienter. Alle som trenger spesialisthelsetjenester, skal selvfølgelig fortsatt få det. Det er verken rådmannen eller økonomisjefen eller ordføreren i en kommune som bestemmer når pasienter skal på sykehus. Det er som før legens beslutning som gjelder. Mange som legges inn på sykehus i dag, kan få like gode eller bedre alternativ gjennom kommunene. Samtidig vil det å bygge opp kompetansen i kommunene være viktig for at de som trenger å komme på sykehus, faktisk får det. For en del pasientgrupper er det særlig viktig å komme raskt til spesialist. Det gjelder særlig f.eks. ved mistanke om alvorlig kreftsykdom. For å sikre disse pasientene rask diagnose og behandling innføres det nå veiledende tidsfrister for de ulike delene av behandlingsforløpet. Fra 2016 vil alle kommuner få plikt til å etablere tilbud om øyeblikkelig hjelp som døgnopphold for pasienter som har behov for behandling eller observasjon. Noen kommuner har allerede opprettet slike tilbud, f.eks. ved Fosen Distriktsmedisinske Senter. KOLS-pasienter er blant dem som får et trygt og godt tilbud der, og som gjør at de oftere kan slippe sykehusinnleggelse. Ny helse- og omsorgstjenestelov presiserer et felles verdigrunnlag for hele den kommunale helse- og omsorgstjenesten. Vi får et samordnet lovverk, og loven skal sikre at samhandling blir en realitet. I tillegg foreslås det endringer i en rekke andre lover for å legge til rette for samhandling. Kommuner og sykehus får plikt til å inngå avtale om samhandling og oppgaveløsning på flere områder. Et mål vil være å unngå innleggelser hvis pasienten kan få et like godt eller bedre tilbud i kommunen. Hvem har ikke hørt om den nyresyke pasienten som må reise milevis til sykehuset? Samarbeidsavtalene mellom sykehus og kommuner skal ta tak i dette. Pasientene skal slippe å reise til sykehus for behandling som de kan få alternativt i nærmiljøet sitt. Loven styrker pasientenes og brukernes posisjon. Den skal sikre at de får delta i utforming av tjenestetilbudet i mye større grad enn i dag. Alle vil tjene på det. De som er brukere av helse- og omsorgstjenester, har erfaring, kunnskap og meninger som er helt nødvendig for å utvikle dem videre. Loven er utformet på en overordnet og profesjonsnøytral måte. Dette er gjort nettopp fordi kommune skal ha frihet til å utvikle tjenestene sine i tråd med lokale forhold og behov. Kommunene er forskjellige, behovet for kompetanse og kapasitet varierer. Det har vi tatt hensyn til. Men vi stiller tydelige krav til kvalitet i lovverket, og sørge-for-ansvaret er tydeliggjort. Folkehelseloven handler om at vi skal tenke helse i alt vi gjør, lokalt, fylkeskommunalt og nasjonalt. Folkehelsearbeidet skal forankres i kommune- og fylkesplaner for å sikre langsiktig og systematisk arbeid. Kommunene skal bruke alle sektorer og virkemidler for å fremme innbyggernes helse. Kommunen skal selv ha oversikt over egne folkehelseutfordringer, mens staten får ansvar for å fremskaffe data og gjøre dem tilgjengelige for kommunene. Når vi kjenner utfordringene og årsakene, kan vi iverksette tiltak som fremmer helse og utjevner sosiale helseforskjeller. For å nå målet om trygghet for alle må fremtidens helse- og omsorgstjenester ha god kvalitet. Skal vi lykkes, må vi utdanne, rekruttere, utvikle og beholde kompetent personell. Regjeringen har tydelig vist at vi følger opp satsingen på flere årsverk i kommunene. Antall ansatte innenfor omsorgssektoren øker, og målet om 12 000 nye årsverk innen 2015 er derfor innen rekkevidde. Vi lovfester i dag at alle virksomheter i kommune- og spesialisthelsetjenesten skal drive systematisk arbeid for kvalitetsforbedring og pasientsikkerhet. Jeg vil følge opp disse temaene i egen stortingsmelding, som regjeringen skal fremme i løpet av 2012. Så til påstanden om hastverk. Jeg tør minne om at arbeidet med Samhandlingsreformen har pågått i over tre år – ja, enda lenger hvis vi ser på alle de utvalg som faktisk har jobbet med forarbeidet til dette. Vi har hatt en åpen og inkluderende prosess underveis, med høringer, folkemøter og møter med kommuner og organisasjoner. Vi har hatt et tett samarbeid med KS. Vi har mottatt mange innspill, og vi har utviklet virkemidlene i dialog med sentrale aktører. I politiske debatter er vi ofte mer opptatt av uenighet enn av enighet. Slik har det vel også kanskje vært i denne saken. Det er full oppslutning om Samhandlingsreformen som idé, og det er også bred enighet om hovedgrepene. Det høres også her i dag. Så er det noe uenighet om enkelte av virkemidlene. Denne regjeringen har ikke bare ideene til Samhandlingsreformen. Vi gjennomfører dem også. Mens høyresiden her vil gå langsomt frem, er regjeringen heller utålmodig på vegne av pasientene. Jeg vil lage systemer, slik at helsetjenesten samhandler bedre, og at pasientene dermed får bedre oppfølging. Det haster. Men vi har ikke hatt hastverk med virkemidlene. De er grundig og godt gjennomtenkt, og vi vet av erfaring at sykehus og kommuner kan samhandle. Samhandlingsreformen handler om å vri innsatsen mer mot forebygging og om å tenke litt annerledes. Vi kommer langt med vilje og engasjement, men vi må også ha systemer som understøtter en annen tenkemåte. Det er det virkemidlene i reformen er til for.