trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2004-06-08:
Ja, Kristeleg Folkeparti var med og laga utjamningsmeldinga. Vi var stolte av det. Vi såg at i kjølvatnet av Gro var det større forskjellar mellom fattige og rike. Derfor har også Bondevik II følgt opp med ei fattigdomspakke der fleire hundre millionar kroner vert brukte for å nå akkurat dei som vert ramma – ikkje det breie lag av folket, men dei som vert ramma av fattigdommen. Eg er ikkje einig med representanten frå SV i at vi går i ei heilt anna retning i vår tid. Vi har også sett, som eg sa i innlegget mitt, at om ein skal kjempa mot fattigdom, må ein sørgja for arbeidsplassar, for det er gjennom arbeid at folk kjem seg ut av fattigdommen. Då må vi òg leggja til rette for bedriftene. Vi skal ikkje ha bedrifter med raude tal, men bedrifter som kan skapa nye arbeidsplassar og ny sikkerheit for dei dei har tilsett. Dette bør vera slik overalt i landet, også i Distrikts-Noreg.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2004-06-08:
Senterpartiet er eit parti med historisk tilknyting til Distrikts-Noreg og dermed til dei titusenvis av småbedrifter som er skapte langs land og strand. Eg lurer på når Senterpartiet fekk eit så eintydig negativt syn på desse bedriftene. Det kjem til uttrykk når dei f.eks. seier at marknadskreftene vil bruka og kasta arbeidskrafta, og at det å overlata noko til arbeidsmarknaden, altså til friske menneske og desse nemnde bedriftene, vil vera ein trussel mot velferdsmodellen vår. No har velferdsstaten vakse opp i ein blandingsøkonomi, med stor fridom bl.a. på arbeidsmarknaden. Velferdsmodellen står slett ikkje framfor ei avvikling. Korleis har Senterpartiet vorte så negativt til at etikk og samfunnsansvar kan bety noko bl.a. også for våre ca. 130 000 småbedrifter? Mi erfaring er at arbeidar og arbeidsgjevar oftast er eit team som jobbar saman. Har ikkje representanten Meltveit Kleppa slik erfaring?
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2004-06-08:
Det er ein lang og god tradisjon her i landet for sentralt framforhandla avtaler om løn. Avtalene er minstelønsavtaler som byggjer på lokale ordningar og tilpassingar. Dette er eit system som har ført til både rettferdig fordeling og produktivitetsvekst. Det er derfor med undring eg registrerer at Kristeleg Folkeparti no meiner at ansvaret skal flyttast ned på den enkelte arbeidsplassen når det gjeld løn, når det gjeld arbeidsordningar, når det gjeld samarbeidsformer, og når det gjeld tilsetjingsmåtar. Dette må tolkast slik at Kristeleg Folkeparti meiner at arbeidstakarane skal forhandle kvar for seg. Det vil føre til at det blir kasta vrak på dei sentrale forhandlingane. Spørsmålet mitt til representanten Apelthun Sæle blir derfor: Kva slags fordelar ser representanten med ei slik endring av lov- og avtaleverket?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2004-06-08:
Jeg skal fortsette der jeg slapp, om millionoverføringer fra statskassen til nødvendig omstilling i de berørte kommunene. Det er stor forskjell på den industrielle omstruktureringen vi hadde for et par tiår siden da ulønnsomme bedrifter ble lagt ned, og den rammestyrte omstruktureringen som skjer i dag, når lønnsomme industrier flytter ut fordi Regjeringens primære mål er å frigi arbeidskraft. Ingen land i Europa har bedre forutsetninger enn Norge for kunnskapsbasert innovasjon innenfor verdiskapningsområder, der vi fra før var i verdenstoppen og fremdeles er det. Det gjelder maritime næringer, fiskeri og energi. Da er det et paradoks at Regjeringen, heller enn å gi disse næringene konkurransedyktige rammevilkår, vil selge det fornybare verdiskapningsgrunnlaget gjennom omsettelige fiskekvoter og vannkraft på børs, samtidig som store deler av maritim virksomhet, ikke minst vår nærskipsfart, rammestyres og flagger ut av landet. I dag avgir næringskomiteen sin innstilling til en skipsfartsmelding som etter stortingsvedtaket i juni 2000 skulle ha vært lagt fram for tre år siden. Hvis ikke også fraktefartøy og nasjonale ferger får internasjonalt konkurransedyktige rammer for både skip og mannskap, vil Regjeringen lykkes med å sette mer enn tusen norske sjøfolk i land. Det vil redusere arbeidsstyrken og øke trygdeutgiftene ytterligere. Ingen land i Europa har en mer spektakulær natur for turisme, men det legges ikke til rette for turisme gjennom utbygging av samferdselsnettet. Veiene forfaller, kirkebygg og andre kulturbygg utenfor storbyene forfaller, og mens skattelettene så langt i all hovedsak har gått til rike mennesker i Oslo, Asker og Bærum, har skattetrykket gjennom bompengesystemet økt ute i landet. Det virker sentraliserende. Det rammer både turistnæringen og all annen næringsvirksomhet i distriktene. Det hevdes at vi må ta grep nå for å motvirke mangel på arbeidskraft i framtiden. De som rammestyres over fra aktivt arbeid til passivitet gjennom førtids- og uførepensjoner, er ikke framtidens arbeidskraft. Med tilgang til arbeidskraft fra et Europa der arbeidsledigheten ser ut til å bli vedvarende høy, er det ingen grunn til å tro at det blir problemer med å hente inn den arbeidskraften vi vil ha behov for. Erfaringer viser at Stoltenberg tok feil. Det er fullt mulig å få sykepleiere opp av borehullene, hvis det er sykepleiere vi har behov for. Salg av verdiskapningsgrunnlaget gir framtidens generasjoner mindre mulighet for verdiskapning enn generasjonene før har hatt. Når landets infrastruktur forfaller, blir etterslepet stort og er nå oppe i minst 11 milliarder kr. Det stimulerer ikke til transportavhengig næringsetablering, og eksportvarer må transporteres. Når landet gror igjen fordi elleve gårdsbruk legges ned hver dag, kan våre etterkommere få en strid jobb med å rydde nytt land hvis matvareforsyningene fra utlandet skulle stoppe opp. I en verden som trues av terrorisme, er det uansvarlig ikke å sørge for at vi har en egenforsyning av matvarer.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2004-06-08:
Statsråden sa at å snu uviklingen med økt uførepensjonering mv. krever nye grep. Og Regjeringen tar grep. Problemet er at de grep Regjeringen tar, forsterker problemene, ikke reduserer dem. Vi trenger en politikk som gjør flere i stand til å stå lenger og til å kunne bruke den restarbeidsevne man har, mens Regjeringens politikk med utvikling mot et hardere arbeidsliv, illustrert ved overtidsregelverket, illustrert ved midlertidig bruk og senere kast, jo bidrar til et mindre inkluderende arbeidsliv, og med det skyves flere ut i uføretrygd eller tidlig avgang. Problemet her er at Regjeringen tar de gale grep. Det andre er at statsråden svarte på spørsmålet fra Oppebøen Hansen at det ikke er problem med samarbeid om gode løsninger. Men Oppebøen Hansens hovedspørsmål er jo: Er det slik at kompetansen i Aetat har en selvstendig verdi? Vil ikke den kompetansen reduseres når man reduserer Aetats rolle til bestiller istedenfor å være den som innehar kjernekompetansen?
Morten Andreas Meyer (Høyre), 2004-06-08:
Jeg deler ikke den frykten representanten Sigvald Oppebøen Hansen har for å samarbeide med private om gode løsninger, gode løsninger for de menneskene dette angår, gode løsninger for de arbeidssøkende. Mitt mål er å bringe arbeidsløse raskest mulig ut i arbeidslivet igjen, og jeg synes det er et godt forslag å samarbeide med dem som best kan få arbeidssøkere ut i arbeidslivet, uavhengig av om det er offentlig tilsatte eller tilsatte i en privat bedrift som bistår dem med dette. Vår satsing på Aetat skulle være kjent. I løpet av vår regjeringstid har vi styrket etaten med 900 nye stillinger. Vi er ikke redd for at dette over tid svekker Aetat. Snarere tvert imot vil vi gjøre Aetat bedre i stand til å ta i bruk virkemidler som er tilpasset situasjonen i arbeidsmarkedet her og nå.
Morten Andreas Meyer (Høyre), 2004-06-08:
I likhet med Torbjørn Andersen og Fremskrittspartiet er jeg opptatt av en moderne, brukerrettet, effektiv offentlig sektor. Konkurranseutsetting er ett av flere virkemidler for å stimulere til økt effektivitet, bedre kvalitet og større omfang av de tjenestene vi skal levere til innbyggerne. Vi har gjennomført en rekke reformer på dette området. Vi har bidratt til økt fristilling av statlig virksomhet, som innebærer at fristilt statlig virksomhet konkurrerer med privat. Men det er også slik at svært mye av den offentlig finansierte tjenesteproduksjonen foregår i norske kommuner. Vi har tillit til et sterkt lokaldemokrati. Vi ønsker at lokaldemokratiet skal ha stor grad av frihet til selv å beslutte hvordan tjenester skal frambringes. Da vil det være ulike politiske flertall som i noen grad vil avgjøre hvilke virkemidler som tas i bruk. Men slik er lokaldemokratiet, og jeg ønsker mer lokaldemokrati, ikke mindre.
Morten Andreas Meyer (Høyre), 2004-06-08:
Regjeringen tar et stort ansvar i arbeidet med avtalen om inkluderende arbeidsliv. Vi har lagt et betydelig sett av virkemidler på bordet, og vi har gjort ca. 1,2 milliarder kr tilgjengelig for partene. Nå må det være arbeidsgivere og arbeidstakere ved den enkelte bedrift som skaper resultater. Det er ikke slik som Karin Andersen sier, at denne regjeringen har en ensidig fokusering på kutt i offentlige tjenester. Aldri har inntektsrammene til norske kommuner vært større enn i dag. Aldri har det vært ansatt flere mennesker som yter velferd for publikum, som i dag. Ulempen og utfordringen offentlig sektor har, er at til tross for en betydelig vekst i tilgangen på ressurser er det ikke påvist særlig stor produktivitetsvekst. At det løpes fortere i dag, kan man jo stille spørsmål om hva skyldes. Årsaken er ikke at produktivitets- og effektivitetskrav er blitt innfridd, og at det løpes særlig mye fortere fordi man skal gjøre jobben raskere.
Morten Andreas Meyer (Høyre), 2004-06-08:
Denne regjeringen er svært opptatt av å bedre klimaet for etablering av nye bedrifter. Det aller viktigste vi gjør på det området, er gjennom skatte-, avgifts- og finanspolitikken å gjøre det lønnsomt å skape ny virksomhet i Norge. I samarbeid med Ungt Entreprenørskap har vi en betydelig satsing på elevbedrifter, og vi ser også de gode resultatene av det langsiktige holdningsskapande arbeid Ungt Entreprenørskap skaper. Vi vet at ungdom som gjennom Ungt Entreprenørskap etablerer bedrifter i skole- og studietiden, vil være overrepresentert blant gründere. Jeg må medgi at jeg ikke fullt ut har et godt svar på representantens direkte spørsmål, men skal sørge for å bringe kunnskap om det.
Morten Andreas Meyer (Høyre), 2004-06-08:
Det er ikke riktig at Regjeringen brutaliserer arbeidslivet. Det er en grov påstand, som representanten ikke kan dokumentere. Faktum er at vi i Norge har en av de høyeste yrkesdeltakelsene i verden. Undersøkelser dokumenterer at norske arbeidstakere i all hovedsak har det bra på jobb. Vi har en privat kapital, og den viktigste ressursen i den enkelte bedrift er medarbeideren, og man tar ansvar for at medarbeidere i Norge i all hovedsak har det bra. Jeg er opptatt av en sterk arbeidsmarkedsetat, en arbeidsmarkedsetat som særlig er i stand til å bistå dem som trenger hjelp til å komme ut i arbeidslivet. Det er også et faktum at de aller fleste klarer seg selv. Jeg er ikke opptatt av ordninger i seg selv, men jeg er opptatt av å skape resultater. Jeg har tillit til at Aetat i samarbeid med private velger løsninger som innebærer at flest mulig kommer ut i varig jobb, og at tiden man går ledig, blir kortest mulig.
Morten Andreas Meyer (Høyre), 2004-06-08:
Det er jo nettopp fordi vi ønsker mer tid til det som betyr noe for folk, vi mener at omstilling av offentlig sektor er nødvendig. Det er jo nettopp for å frigjøre tid til mer pleie og få større voksentetthet i grunnskolen vi mener det er nødvendig å snu hver stein og se hvordan vi kan arbeide smartere. Til det løpet Karin Andersen og SV vil kjøre: Vi vil ikke ha arbeidskraft nok i dette landet dersom vi ikke er villig til å løse oppgaver annerledes. Vi skal ikke spare oss i førstelinjen. Vi skal snarere tvert imot gjøre endringer i hvordan vi løser oppgavene våre innenfor rammen av offentlig sektor på en måte som gjør at vi får mer ressurser til det folk flest i dette landet er opptatt av. Det er et stort problem at folk blir syke i jobben, sier representanten Karin Andersen. Jeg tar den utfordringen, og den utfordringen må i særlig grad dreie seg om hvordan vi gjør en bedre jobb fra folk blir sykmeldt og til de er ute i arbeidslivet igjen. Jeg er opptatt av å finne løsninger i skjæringspunktet mellom trygd og arbeid som gjør at vi prioriterer arbeidslinjen og bidrar til at folk blir ledige i en kortest mulig tidsperiode og raskest mulig kommer ut i arbeid. Det er den beste garantien for at folk ikke blir værende i ledighet. Når vi nå kommer tilbake til Stortinget med en sak om hvordan vi skal løse velferdsordningene for dem som er i arbeidsfør alder, på en bedre måte enn vi har gjort til nå, er jeg opptatt av at Stortinget er i stand til å fatte en beslutning som bistår oss i å få flere av dem som er utenfor arbeidslivet, ut i arbeidslivet igjen. Jeg møter hver eneste uke arbeidsgivere som tar dette ansvaret på alvor, som har sett avtalen om et inkluderende arbeidsliv ikke som et åk, men som en mulighet til sammen med arbeidstakere å investere i virkemidler som gjør at egen arbeidsplass blir et bedre sted å være. Jeg er ganske trygg på at det kommer til å øke disse bedriftenes konkurransekraft. Det kommer til å innebære at de bedriftene som tør å satse, framstår som arbeidsgivere som vil tiltrekke seg ressurser, arbeidskraftressurser og kompetanse som er nødvendig for framtiden. Så vil jeg benytte anledningen til å rette opp noe jeg tror jeg kom i skade for å si feil i sted. Jeg tror jeg brukte tallet 900 når det gjelder styrkingen av Aetat. Det riktige tallet er 700.
Morten Andreas Meyer (Høyre), 2004-06-08:
Jeg understreket i mitt innlegg nå og har sagt også fra denne talerstol i andre innlegg at det å ha styrer, råd og utvalg som bredt speiler Norges land, er viktig i seg selv. Samtidig er det nødvendig å understreke at vi ikke rent sjelden nedsetter råd, utvalg og styrer som har en stor faglig utfordring, og hvor kompetansemiljøene vi kan hente disse menneskene fra, er ganske begrenset. Jeg kan nevne ett eksempel, siden vi var inne på lokaldemokrati i denne debatten. Når Regjeringen nedsetter et utvalg som skal vurdere endringer i kommuneøkonomisystemet, altså i inntektssystemet for norske kommuner, er det slik at vi har et begrenset antall miljøer vi kan hente den kompetansen fra. Det vil jo nødvendigvis være slik at denne kompetansen i særlig grad vil være konsentrert om noen få store universitetsbyer i Norge. Slik er det, og det må vi altså ta hensyn til. Jeg understreker videre at når representasjonen fra Oslo og Akershus blir slik den blir, er det et resultat av at vi faktisk har valgt denne byen som hovedstad, og det er her statsadministrasjonen i særlig grad har sitt sete. Men det er jo fortsatt ikke slik – og jeg understreker hva jeg sa i mitt forrige innlegg – at det å være vestlandsk innebærer at man må gå i bunad og snakke sognedialekt. Jeg vil anta at mange vestlendinger godt bosatt i Oslo er fullt ut i stand til å representere kultur, forståelse av problemstillinger og lokal identitet selv om bostedsadressen i kortere eller lengre tid ligger utenfor det området der de kanskje strengt tatt geografisk hører hjemme. I mine øyne må vi utvise en viss grad av forsiktighet, slik at vi ikke ødelegger hensikten med disse kollegiale organene, nemlig å gi de rådene som fører fram til de beste politiske beslutningene.
Morten Andreas Meyer (Høyre), 2004-06-08:
Det har vært en spennende og viktig debatt. Det viser at det er stor enighet om ønsket om en bredere representasjon i statlige styrer, råd og utvalg, men vi skiller i noen grad lag når vi diskuterer virkemidler. For mitt eget vedkommende tror jeg på positive holdningsskapende tiltak som bl.a. innebærer at når nye råd og utvalg utnevnes, er det en bevissthet hos oss som gjør det, som innebærer at vi hele tiden går i riktig retning. Kvotering er ikke løsningen. Jeg må også få lov til å minne om at den regionen som har vært best representert i denne debatten, jo viser seg å komme godt ut. Det er altså slik at Trøndelag og Nord-Norge har 18 pst. av medlemmene i disse kollegiale organene og representerer 19 pst. av befolkningen. Bedre kan man knapt treffe. Vi har tatt et ganske betydelig skritt i riktig retning når det gjelder kvinnerepresentasjon i statlige styrer, råd og utvalg. Vi har nå passert 42 pst. Det er bra, men ikke bra nok. Kanskje har vi en særlig utfordring i det å få flere kvinner inn som ledere i disse utvalgene, men også her har vi gått i riktig retning under denne regjeringens ledelse, fra 26 pst. i 2001 til 28 pst. i 2002. Så tilbake til Inntektssystemutvalget, som jeg også nevnte i min innledning som et eksempel på utvalg hvor det faktisk ikke er enkelt å skape den brede geografiske representasjonen, fordi det ikke finnes mange fagmiljøer i dette landet som har kommuneøkonomi og inntektssystem som spesiale. Når vi samtidig vet at de departementene som har et viktig ansvar for kjernetjenester i Kommune-Norge, faktisk er lokalisert i Oslo – det er her departementene ligger – er det ikke enkelt å finne fram til den brede representasjonen vi skulle ønske. Men her kunne faktisk lokaldemokratiets eget organ ha bidratt til en bredere representasjon, ved nettopp å bruke Kommune-Norges egen representasjon til å sørge for en bredere geografisk fordeling. Jeg synes nedsettelsen av Inntektssystemutvalget er et svært dårlig eksempel å bruke hvis man er på jakt etter å se hvordan Regjeringen ikke følger opp arbeidet med bedre representasjon fra Distrikts-Norge.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2004-06-08:
Det er ikke så mye å tilføye i en debatt som har vart i snart to og en halv time, men det er allikevel interessant å merke seg debatten. Det jeg ønsker å si noen ord om, er at jeg finner det litt merkelig at det i slike viktige spørsmål som sysselsetting og næringsutvikling skal være et skille i norsk politikk. Alle gir vi jo uttrykk for at vi er interessert i å skape arbeidsplasser og legge til rette for dem som er i arbeid, for dem som måtte falle utenfor arbeidslivet, og ikke minst for dem som kanskje blir betraktet som å ha størst problemer med å komme inn i arbeidslivet. Da blir det på den ene siden snakket om hvor hardt arbeidslivet er, at de svake gruppene skilles ut, at vi danner A-, B- og C-grupperinger innenfor arbeidslivet, og at kravene i norsk arbeidsliv har blitt så store at det er årsaken til det. Det må gå an å føre en slik debatt og samtidig ha to tanker i hodet og finne positive konklusjoner og tiltak i fellesskap. Det er altså slik at én side i norsk politikk ikke bare er veldig opptatt av å legge til rette for de svake gruppene, men de betrakter alle arbeidstakere som svake. Det er ikke slik at vi bruker så voldsomt mye ressurser på dem som måtte ha store problemer med å komme seg inn i arbeidslivet. Vi bruker mye større ressurser, vesentlig større ressurser, på friske og arbeidsføre mennesker i Norge. Også den debatten tror jeg det må fokuseres mer på. Det er klart at usikkerheten rundt omkring i det ganske land er blitt større på grunn av at vi har en politikk som sørger for at vi taper arbeidsplasser, at vi har en politikk som sørger for at vi har manko på arbeidsplasser, og at vi ikke skaper nye arbeidsplasser. Dette skaper usikkerhet både hos dem som er i arbeid, og hos dem som er nye og skal inn i arbeidslivet. Dette er fellestrekk, og da er det klart at det store sykefraværet som vi har, og det at vi har så mange uføre og så mange friske arbeidsføre som står utenfor arbeidslivet, burde være et paradoks for flere, hvis vi sammenlikner oss med land rundt oss. Oppi alt dette har venstresiden i norsk politikk gått i spissen for å kjøpe ut friske arbeidstakere, gjennom avtalefestet pensjon, etterlønn, garantilønn, arbeidsmarkedstiltak osv., og sagt at det er ikke så farlig at du ikke tar noe initiativ selv, for vi skal sørge for at det er et nettverk som tar vare på deg likevel og sidestiller deg med dem som eventuelt måtte være i arbeid. Den debatten har mange sider, og jeg synes det skulle gå an å ta den debatten i fellesskap og finne fram til enstemmige tiltak i forhold til å gjøre noe både med dem som faller utenfor, og dem som er i arbeidslivet.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2004-06-08:
Det er to områder jeg gjerne vil utfordre statsråden på. Det første er et enkelt spørsmål. Er de strukturendringer som nå foretas i styringen på utlendingsfeltet, endringer som er basert på at asyltilstrømmingen til Norge vil gå ned, eller bygger vi nå en struktur der vi stabilt skal ha 10 000–15 000 asylsøkere til Norge? Det andre går på 48-timersprosedyren. Jeg må først få lov til å si at Fremskrittspartiet er veldig fornøyd med at Stortinget nesten gir honnør til noe som Fremskrittspartiet har jobbet for i mange, mange år og har fått gjennomslag for nå. Men mitt spørsmål til statsråden er: Vi vet at fortsatt får mellom 70 og 80 pst. av alle asylsøkere som kommer til Norge, før eller senere avslag. Da er det grunn til å tro at det er flere asylsøkere som er antatt grunnløse. Er det da grunnlag for at vi kanskje kan vurdere en utvidelse av 48-timersprosedyren med sikte på å fange opp også andre grunnløse asylsøkere?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2004-06-08:
Jeg registrerte at statsråden fant det som enkelte partier i Stortinget gjorde i denne saken, påfallende. Jeg synes det er påfallende og må få lov til å kommentere at statsråd Solberg er statsråd i en regjering som har norgesrekord i antall asylsøkere til Norge, en regjering som har tatt over etter to regjeringer som har sørget for at økningen har vært av den karakter som vi ser nå. Jeg vil også – hvis jeg får lov – presisere at siden statsråden også er leder i Høyre, og sannsynligvis også den største garantisten for en sosialistisk regjering etter 2005, så kan vi kanskje snakke om andre ting som er påfallende. Men det jeg registrerte i replikkrunden med statsråden tidligere, var at det ikke var noen sammenheng mellom de endringene som jeg forstod ble gjort i forhold til styringsforhold på utlendingsfeltet, og antallet asylsøkere. Da tar jeg det for gitt at det at vi har hatt en enorm tilstrømning av asylsøkere til Norge, ikke på noen måte påvirker de endringene som nå er foreslått av Regjeringen i denne saken. Da er min utfordring til regjering og statsråd: Hvorfor gjør vi da disse endringene, når statsråden selv påpeker at Høyre var i en helt annen situasjon og av en helt annen oppfatning da de endringene ble gjort i 2001? Selvfølgelig er det slik at de strukturendringene som foretas her, har stor sammenheng med antallet asylsøkere som kommer til Norge. Når det gjelder det med en stornemnd i UNE og den saksbehandlingen som skal pågå der, må jo den struktureres ut fra hvor mange asylsøkere som kommer til Norge. Jeg skal ikke utfordre statsråden og kommentere dette mer. Jeg registrerer bare hva som blir sagt i denne sammenhengen. Det skal bli gledelig å se i den proposisjonen som skal følge opp denne meldingen, hvilke antydninger, føringer og ønsker som legges fra Regjeringen i denne sammenheng.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-08:
Jeg fulgte godt med mens statsråden kom med sitt svar. Jeg hørte ingen gode argumenter for denne skeivfordelingen. Jeg ser kun argumenter for å gjøre noe med den skeivfordelingen som eksisterer i dag. Når det er slik at 50 pst. av dem som sitter i råd og utvalg, kommer fra Oslo/Akershus-området, er dette en kraftig skjevfordeling. Statsråden og jeg er enige om at råd og utvalg er viktige premissleverandører for den politikken vi fører. Det sa statsråden i sitt innlegg. Og for en statsråd som i den forrige saken bedyret at han ønsket «mer lokaldemokrati og ikke mindre», må dette være et av de aller viktigste grepene å ta: å sørge for at offentlig oppnevnte styrer og utvalg får en bred representasjon både geografisk, aldersmessig og kjønnsmessig. Jeg er helt enig i det statsråden sier, at bostedsadresse ikke skal være et godkjenningsstempel. Men da vil jeg på nytt utfordre statsråden: Er det slik at kompetansen er jevnt fordelt over landet? Er det slik at vi har gode miljøer og gode institusjoner over hele Norge som burde vært tatt i bruk? Og når statsråden også har sagt at han har som mål å få en bredere representasjon: Betyr ikke dette at utvalgenes rolle og hvor man kommer fra, har en betydning?
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-08:
Målet med denne interpellasjonen er å åpne blikket til Stortinget og blikket til Regjeringen, slik at de kan se at vi har kompetente miljøer, og at landet er stort. Som en norsk lyriker har sagt det: «Det er langt dette landet. Det meste er nord.» Jeg ønsker gjennom denne interpellasjonen å beklage at vi sløser bort så mye ressurser, og at vi sløser bort unik kompetanse. For som vi vet, og som det er slått fast gjennom forskning – i det hele tatt kjenner vi det igjen, alle sammen – har personer fra ulike ståsteder ulik kompetanse og ulike referanserammer, og de ser ulikt på ting og på situasjoner. Jeg vil gjennom denne interpellasjonen vise og få konstatert overfor Regjeringen at kompetansen er fordelt utover hele landet. Jeg ønsker gjennom denne interpellasjonen og dette fokuset å få en bedre fordeling både geografisk og kjønns- og aldersmessig i styrer, utvalg og råd, for jeg mener at disse styrene, utvalgene og rådene er premissleverandører for mange av de vedtakene vi fatter på Stortinget, og de vedtakene Regjeringen foreslår for Stortinget. Jeg er overrasket over at statsråden mener at den skjevheten i representasjonen ikke har konsekvenser for den nasjonale politikken. Jeg mener tiden er overmoden for å endre på skjevheten i råd, utvalg og styrer. Jeg tror det er behov for at veldig mange, både i denne salen og andre steder, ser at kompetansen og innsikten ikke stanser ved Sinsenkrysset.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2004-06-08:
Denne interpellasjonen har et viktig innhold når det gjelder både å bruke hele befolkningen og å ta hele landet i bruk. Det er ikke lenge siden vi hadde en interpellasjon som dreide seg om kvinnelige toppledere i staten. Det er heller ikke lenge siden vi hadde en sak i familie-, kultur- og administrasjonskomiteen om lovfesting av minst 40 pst. kvinnelig representasjon i allmennaksjeselskap. Under behandlingen i komiteen fikk ikke Arbeiderpartiet flertall for å lovfeste dette fra 1. januar 2004, da flertallet ønsket å vente og se dette an til høsten 2005. Slik som situasjonen er i dag, vil jeg tro at også statsråden ser at det hadde vært viktig å lovfeste dette så fort som mulig. Vi hadde ca. 8 pst. kvinnelig representasjon da vi holdt på med behandlingen av saken, og vi er ikke kommet lenger i dag enn til 11 pst. Hvordan mener da statsråden at Regjeringen skal greie å oppfylle lovnaden til statsråd Gabrielsen om 30 pst. representasjon i allmennaksjeselskap i 2005? Vi har en maktelite av menn i samfunnet i dag. Verstingen er Forsvaret, med veldig få kvinner i ledelsen. Lederne i næringslivet er representert med 96 pst. menn, i Kirken er det 94 pst. menn, og i politi og justisvesen er det 93 pst. menn. Dette er mange offentlige arbeidsplasser. Hvordan vil statsråden rydde opp i eget reir, som det heter? Det går for sakte med likestillingsarbeidet når tre av fire norske aksjeselskap ikke har en eneste kvinne i styret. Fortsetter dette, vil vi komme til 2040 før vi har bekledd styrerommene med nok kvinner. Kanskje har vi også til da fått en jevnere aldersfordeling? Dessverre er det riktig at fordelingen av oppnevnte representanter til offentlige styrer og utvalg er geografisk skjev. Nord-Norge har slitt med dette i en årrekke, og faktisk har vi hørt at de geografiske avstandene er for store. Det medfører for store reiseutgifter å trekke med folk fra Nord-Norge. Vi har ikke lov til å stenge nesten halvparten av befolkningen ute på grunn av kjønn, og vi har ikke lov til å stenge deler av Norges befolkning ute på grunn av geografiske avstander. Jeg håper at statsråden tar med seg alt som er sagt til nå i denne interpellasjonen, og også det som videre blir sagt, og tar i bruk de redskapene og ressursene vi vet vi har. Hele Norge består av kloke kvinner og menn.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2004-06-08:
Det er et viktig mål for Høyre og for Regjeringen å øke kvinners deltakelse i besluttende organer og i ledelsen både i offentlig sektor og i næringslivet. To andre mål er å bedre den geografiske spredningen og å gjøre alderssammensetningen mer lik aldersfordelingen i samfunnet ellers. Det er et viktig demokratisk prinsipp at begge kjønn er godt representert i de organer der beslutninger tas, og også i de organer hvor beslutningsgrunnlaget legges. Jeg er overbevist om at en jevn kjønnsbalanse vil bidra til økt kunnskap og et bredere erfaringsgrunnlag i dette arbeidet. I et moderne, likestilt samfunn skal begge kjønn ha like muligheter til å bidra, og det er selvsagt nok kvalifiserte personer av begge kjønn – og jeg vil understreke spesielt kvinner – for å kunne delta i dette arbeidet. Som statsråden understreket i sitt innlegg, er kollegiale organer viktige elementer i statsforvaltningen, og jeg er tilfreds med at han også klart understreket at Regjeringen ønsker å videreutvikle denne ressursen. Sammensetningen av ulike styrer, råd og utvalg må gjenspeile behovet for faglig kompetanse og ekspertise som det til enhver tid er behov for, i tillegg til en geografisk fordeling. Mange av disse organene er rene ekspertorganer, som statsråden var inne på, hvor det nettopp er spisskompetansen som er viktig. Jeg deler ikke interpellantens ønske om å kvotere inn folk fra distriktene, slik det framgikk av et TV 2-oppslag i dag tidlig. Det må være kunnskap, kompetanse og erfaring innenfor det aktuelle området som må være det avgjørende, ikke hvor folk bor. Det finnes andre virkemidler enn kvotering for å få den nødvendige geografiske representasjon. Og når det gjelder alderssammensetning, er det viktig å få en god spredning. Begrunnelsen er så opplagt at det ikke er nødvendig å argumentere ytterligere for det. Derfor synes jeg det er svært positivt at Regjeringen, slik statsråden varslet, vil lage en veileder for oppnevning av styrer, råd og utvalg, og gjennom det sikre en mer balansert sammensetning når det gjelder geografi, kjønn og alder. For å få gode beslutningsgrunnlag er jeg enig i at det er viktig at en først og fremst søker etter de mest kompetente personene, uavhengig av alder, kjønn eller hvor de måtte bo i landet. Avslutningsvis vil jeg si meg svært tilfreds med at statsråden nå vil intensivere arbeidet med ulike tiltak som kan bidra til at flere kvinner får lederposisjoner i styrer, råd og utvalg. Det er nødvendig å skape en tilstrekkelig bredde, slik at ulike argumenter og ulike hensyn kommer godt nok fram, noe som vil være med på å gi et godt og tilstrekkelig beslutningsgrunnlag for politiske vedtak.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2004-06-08:
Denne interpellasjonen er et eksempel på hvordan det er å gå baklengs inn i en problemstilling. Det viktige ved utvelgelse av personer til statlige styrer, råd og utvalg bør være hvor dyktige folk er, ikke hvor de bor, hvor gamle de er, eller om de går i skjørt. Jeg er skikkelig lei av alt kvoteringsmaset. La meg ta et eksempel med utgangspunkt i kjønnskvoteringen. Det hevdes gang på gang at likestilling kun kan oppnås ved kvotering. Dette forstår jeg ingenting av. Det har sikkert sammenheng med at jeg er oppvokst med en yrkesaktiv mor i en ledende stilling. Hun ble ikke kvotert inn eller hadde spesiell støtte eller beskyttelsestiltak. Hun var enkelt og greit så dyktig at hun fikk den jobben hun ville ha. Nå var hun kanskje ikke typisk for 1970-tallet, men det finnes faktisk en overvekt av kvinner i ledende stillinger i dagens Norge som har kommet til disse posisjonene uten kvotering og særtiltak. Jeg har selv flere kvinnelige venner som er bedriftsledere, uten kvotering og uten å ha blitt sydd puter under armene på ved særtiltak. Hvorfor skulle de trenge det? De er jo dyktige. Jeg tror det er her kjernen ligger. De folkene vi trenger i statlige råd, utvalg, bedriftsstyrer og i politikken, er de som er villige til å ta ansvar, de som har en utdanning og kompetanse, som er dyktige og vil stå på, enten man er mann eller kvinne, fra Finnmark eller Rogaland, er same, innvandrer eller etnisk norsk, ung eller gammel. Jeg kan ikke fri meg for å bemerke at i SVs gruppe er det svært få eldre mennesker. Hvis man er så ivrig på dette med kvotering, burde man kanskje begynne i sin egen stortingsgruppe og kvotere inn noen eldre mennesker. Det ville sikkert vært en styrke for dette partiet. Hvis det er så at denne interpellasjonen i hovedsak handler om kjønn kanskje mer enn alder og bosted, kunne det også være fristende å påpeke at kvinner i dag er i flertall ved våre universiteter og høgskoler. Dette vil avstedkomme at de om 10–15 år har minst halvparten av lederposisjonene i samfunnet, hvilket de også bør ha. Kvotering er derfor unødvendig.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-08:
Jeg opplever det temaet som interpellanten tar opp, som svært viktig. Det følger en lang historisk tradisjon. Kampen for ulike gruppers rettigheter har vært en kamp som ikke har ført fram uten videre, men nettopp gjennom at man aktivt har måttet gå inn på ulike områder. Representanten Knudsen fra Fremskrittspartiet argumenter her som om ting kommer rekende på en fjøl, og at hvis man bare har dyktige nok mennesker, skaper man et samfunn med likeverdighet, der alle får de samme rettighetene. Men slik er det jo ikke. Vi må ikke glemme at før 1914 hadde kvinner i Norge ikke stemmerett. Vi må ikke glemme at det har vært nasjonalforsamlinger her tidligere der kvinner ikke var representert i det hele tatt. Vi må ikke glemme at for å oppnå også det som f.eks. representanten Knudsen var opptatt av, nemlig representasjon av eldre, er man avhengig av å sette inn tiltak, eksempelvis eldreråd, for å oppnå slik representasjonen. Når man beskriver begrepet kompetanse – og det la jeg merke til at Sonja Sjøli gjorde – som om det er noe som er uavhengig av alder, kjønn eller geografi, så overrasker det meg. Jeg skjønner at det er stor forskjell på Høyre og Fremskrittspartiet når det gjelder holdningen til disse spørsmål. Men kompetanse er jo også ofte knyttet nettopp til kjønn eller alder. Det er helt åpenbart at jeg som mann på en rekke områder vil mangle den nødvendige innsikten som kvinner vil ha i kraft av at de er kvinner. Og selv om jeg er aldri så mye opptatt av å ivareta respekten for kvinner, ser jeg også som mann at skal man ivareta det perspektivet, er det nødvendig å finne plass til en mer lik sammensetning av kvinner og menn. Og fordi veldig mye av representasjonen i styrer, råd og utvalg handler om makt, vil kvinner oppleve at de støter på menn som vil ha den makten de selv også søker. Og hvis man da ikke har et regjeringsorgan eller et storting som tilrettelegger for å utligne for den makten menn ofte har hatt, som går på bekostning av kvinner, vil det ta veldig lang tid før den utligningen skjer. Det som har vært positivt, er å se at det faktisk har vært krefter i Regjeringen, slik som Ansgar Gabrielsen, som på et tidspunkt har tatt til orde for at man må finne ordninger for å utjevne forskjellene. Man skulle tro at nettopp fordi enkelte har tatt til orde for dette, burde man ønske denne type interpellasjon velkommen som et ledd i disse tiltakene. Derfor er jeg kanskje litt overrasket over hvor negativt Høyre virker når SV tar til orde bl.a. for å støtte næringsministerens tilnærming her. Jeg tror også at det å komme fra distriktene i seg selv gir en type kompetanse man ikke har hvis man bor sentralt, f.eks. i østlandsområdet. Det betyr jo ikke at man alltid har rett, men sørger man ikke for en sammensetning der disse også er representert, vil det være aspekter som trekker i andre retninger, fordi de synspunktene ikke kommer fram. La oss ikke gjøre det vanskeligere enn det er.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2004-06-08:
Det er viktig å holde trykket oppe når det gjelder å få bukt med skjevfordelingen i lederposisjonene i samfunnet. Interpellasjoner som denne fra Lena Jensen er derfor viktige. Jeg har bare lyst til å understreke i forbindelse med det representanten Gunnar Ballo etterlyste, at jeg synes det er positivt at vi har fått en slik interpellasjon. Selv reiste jeg nylig på vegne av Kristelig Folkeparti en interpellasjon hvor temaet var kvinneandelen i statlige topplederstillinger. Nå har Lena Jensen valgt et videre perspektiv for sitt spørsmål, noe som også krever et nyansert og mer omfattende svar, og det har vi også fått fra statsråd Meyer. Kristelig Folkeparti er enig i at det må tas sterke styringsmekanismer i bruk for å sikre en bedre fordeling, enten det gjelder kjønn, alder eller geografisk spredning. Jeg merket meg imidlertid at Lena Jensen i interpellasjonsteksten bruker uttrykket «å skape en rettferdig representasjon». Jeg tror dette kanskje ikke så mye handler om rettferdighet som om demokrati og det å sikre et bredest mulig utvalg fra hele befolkningen når ulike styrer og råd skal settes sammen. På generelt grunnlag er det ikke tvil om at vi får den beste sammensetningen der vi har et bredt tilfang av kandidater av begge kjønn fra ulike aldersgrupper og ulike landsdeler, og vi kan også ta med etniske minoriteter. Skal vi kunne få representativt sammensatte styrende organer som tar representative avgjørelser, må også utgangspunktet være representativt, kort og godt. Lenge nok har vi godtatt en politikk der menn i sin såkalte beste alder, aller helst fra det sentrale østland, har vært rekrutteringsgrunnlag for ledende organer i Norge. Tiden er overmoden for en utvidelse i forhold til dette perspektivet. Årsakene til skjevfordelingen er nok flere. Det meste som har vært sagt om dette, har dreid seg om likestilling mellom kjønnene. Forleden kunne vi imidlertid lese i Ukeavisen Ledelse nr. 21 om en interessant svensk forskningsrapport som forteller at det nå viser seg at kvinner har minst like stor appetitt på karriere og makt som menn. Interessant er det også at de kvinner som vil gjøre karriere, har lært seg å forene barn og jobb, og – kanskje det mest interessante – at de har mer likestilte ektemenn. Artikkelen konkluderer med at «dermed finnes det bare et stort hinder igjen: motstanden i arbeidslivet». Om det samme hinderet også gjør seg gjeldende i forhold til å bedre aldersbalansen og den regionale/geografiske fordelingen, vites ikke. Bruk av styringsmekanismer som kvotering, i hvert fall i enkelte organer hvor det er egnet, o.l. er én ting. Framfor alt dreier det seg likevel om holdninger, om endring av holdninger hos dem som sitter med ansvar for rekrutteringen til de aktuelle organer. Bildet er heldigvis ikke entydig negativt. Eksempelvis var kvinneandelen i styrene i heleide statlige virksomheter i fjor på hele 45,7 pst. Vedtaket om utflytting av en rekke statlige tilsyn er et annet eksempel på det samme. Det det gjelder, er altså å holde dette trykket oppe, slik at vi oppnår en bedre fordeling.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-06-08:
Det er et viktig og nødvendig tema som tas opp til drøfting her i dag. Det er også viktig at en her ikke nødvendigvis diskuterer det som et kvoteringsspørsmål, men som et spørsmål om selvjustis fra de ulike departement og offentlige organ – fordi bredden i seg sjøl er viktig, og fordi det supplementet av kunnskap og beslutningsgrunnlag som beslutningstakere av begge kjønn og fra alle miljø, aldersklasser og geografiske områder kan ha, er viktig. 42 pst. kvinner viser nok at Regjeringen er på veg. Den store utfordringen når det gjelder kjønnssammensetning i tiden framover, tror jeg blir å sikre bredden også i de mannstunge bastionene, særlig i departementer som Finansdepartementet og Forsvarsdepartementet. Når det gjelder geografisk fordeling, er det dessverre verre. Jeg har her et eksempel fra i fjor høst, oppnevningen av et inntektssystemutvalg som skal vurdere om inntektssystemet i kommunene ivaretar kravet om rettferdig fordeling, og foreta en bred faglig gjennomgang av fordelingsmekanismene i finansieringen overfor de 434 kommunene vi har i Norge. I dette utvalget er altså ni medlemmer av tretten fra Oslo og Akershus. Oppegård har to, Bærum har to, og Oslo beslaglegger fem plasser i utvalget. Utenom Oslo og Akershus er det bare Tromsø, Trondheim og Notoddden som er representert. Det må sies å være et grelt eksempel på en skjevfordeling, for det kan jo faktisk være ulike oppfatninger mellom Grong i Nord-Trøndelag, Sortland eller Averøya og Oslo om hva som er en rettferdig fordeling kommunene imellom, og det kan jo også være slik at en har forskjellige meninger om hva som styrker lokaldemokratiet. Derfor syns jeg det blir litt for enkelt når Høyres representant og også statsråden her er opptatt av at adressen alene ikke skal være noen kvalifikasjon. Men det er det jo ingen som har sagt! For et utvalg som skal vurdere inntektssystemet for alle de 434 kommunene her i landet, burde det faktisk være mulig på finne litt mer bredde enn det en har klart fra Regjeringens side. Jeg må si at jeg synes å merke en smule nedlatenhet i statsrådens siste innlegg. Jo da, det kan være folk i Oslo som har forståelse for situasjonen i andre deler av landet. Men det er ikke slik at vi som bor i Distrikts-Norge, nødvendigvis går i bunad heller. Det er faktisk slik at noen av oss til og med har høyere utdanning. Tenk det! Dette handler ikke om kunnskap, dette handler ikke om å bo i Oslo, dette handler om bredde og hensynet til representativitet, som vi er opptatt av i alle andre sammenhenger. Og kanskje er spørsmålet om manglende geografisk bredde rett og slett et spørsmål om fantasiløshet, om det å kunne bedrive mer sjøljustis og lete utenfor de mer etablerte salongfähige kretser.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2004-06-08:
Arbeiderpartiet er enig i at statsråden har behov for å ha kontroll over både positive og negative vedtak gjort av UDI, såfremt vurderingene ikke vil få tilbakevirkende kraft, for gyldige vedtak må kun være retningsgivende for framtidig praksis. Men SV og Senterpartiet hevder jo i innstillingen, og også her i debatten i dag, at den fullmakten som nå gis til statsråden, kun innebærer en vurdering av positive vedtak. Dette skal altså være en innstramming. Mitt spørsmål til kommunalministeren er: Kan kommunalministeren bekrefte at fullmakten gjelder både positive og negative vedtak?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-08:
Jeg har et oppfølgingsspørsmål, siden statsråden ikke benyttet anledningen til å svare på utfordringen min i forhold til 48-timersprosedyren. Vi mener at hvis man vil, kan man utvide 48-timersprosedyren med 24 timer og lage en 72-timersprosedyre, og i den omgang la UNE gjennomføre en klagebehandling på den andre dagen for å vurdere om vedkommende skal tas ut og sikres opphold i landet mens prosedyren går, eller om vedkommende skal få et endelig avslag. Det er vel ingen, så langt, som har fått et positivt vedtak etter at de er reist ut av landet, og det betyr etter min oppfatning at her bør det være mulig å gjøre en grei jobb den ene dagen ekstra. Imidlertid bruker statsråden i brevet sitt tid på å si at dette vil få konsekvenser for alle andre åpenbart grunnløse søknader. Det er vi uenig i. Vi lurer på om statsråden kan gjøre rede for hvorfor det ikke lar seg gjøre å utvide denne prosedyren med én dag?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-08:
Jeg må bare få lov til å begynne med å replisere til Fremskrittspartiet: Det er ikke slik at Fremskrittspartiet synes det har vært et behov for å få ned antallet grunnløse asylsøkere. De har syntes det har vært et behov for å få ned antallet asylsøkere. Og dette er to vesentlig forskjellige standpunkter. Jeg står for det første standpunktet. Jeg har et par ting som jeg fremdeles føler behov for å utfordre ministeren på, for jeg føler at det ikke svares grundig nok på de spørsmålene jeg stiller. Derfor stiller jeg dem en gang til. Det ene spørsmålet mitt dreier seg om hurtigprosedyre. Er det slik at statsråden mener at det vil bli vesentlig dyrere å behandle de – hvor mye var det? – 84 sakene som har kommet i løpet av første kvartal, dagen etter, istedenfor å behandle dem senere, la oss si to uker senere, fire uker senere, som er den praksis som man ligger på i dag? Er det slik at man mener at det vil bli vesentlig dyrere å behandle dem raskere i en slik saksprosedyre? Det kan jeg ikke forstå. Jeg mener at det må være et logistisk spørsmål. Det andre spørsmålet er om politisk styring. Jeg synes det er fascinerende at statsråden svarer såpass åpent og ærlig på det som er Signe Øyes spørsmål, og dermed bekrefter det som er påstanden fra Senterpartiet og SV i innstillingen til Stortinget, nemlig at man ønsker å overvåke de positive vedtakene, fordi man mener at det allerede eksisterer en asymmetri i systemet i dag. Men jeg synes det er interessant. Hvis man bare ønsker å sørge for å få prøvet alle vedtak som man synes er tvilsomme, to ganger, er dette et greit utgangspunkt. Men hvis man ønsker og har ambisjoner om en sterkere politisk styring, må det for en statsråd være akkurat like interessant om Utlendingsdirektoratet legger seg på en for streng linje, som om de legger seg på en for positiv linje. Men det er altså ikke statsråden interessert i å få undersøkt og få rapportering om, og det synes jeg er besynderlig, og jeg vil understreke det som er Senterpartiets og SVs poeng. Jeg vil bare understreke det som er kommet fram i debatten, nemlig at det finnes et stort mindretall, bestående av Arbeiderpartiet og Senterpartiet, som ønsker å styrke de humanitære organisasjonenes rolle i en stornemnd, som vi alle er positive til, men vi ønsker altså å styrke de humanitære organisasjonene. Så er det det siste spørsmålet som statsråden ikke svarte på. Det går på partsinnsyn. I meldingen sier man at man er enig i det som står i rapporten om at det her må gjøres noe i forhold til partsinnsyn. Det er bra. Men det er altså 14 måneder siden denne rapporten kom. Det som er spørsmålet mitt til statsråden, er: Er det slik at det har skjedd noe i Utlendingsnemnda – i og for seg i UDI også, men det er jo Utlendingsnemnda som omhandles spesielt i rapporten – som styrker partsinnsyn og uttaleretten til dem som er klagere i prosessen? Hvis ikke: Hva slags konkrete ting er det statsråden har tenkt å gripe fatt i?
Erna Solberg (Høyre), 2004-06-08:
I dag er det slik at negative vedtak kan overprøves, og i stor grad blir de da vurdert på nytt gjennom UNE. Da vil en del av UNEs vurderinger i enkeltsakene være presedensvirkende for samme type saker i ettertid. Det finnes ikke noen nr. 2-vurdering av positive vedtak, og derfor har vi ment at det her var usymmetri i forhold til beslutningene. Vi kunne valgt å la departementet gå inn i noen av disse positive sakene, men vi har vært opptatt av at det viktigste med de positive sakene ikke er enkeltavgjørelsen, men om de skaper presedens som f.eks. gir ringvirkninger som vi måtte være uenig i. Og for å opprettholde uavhengigheten i enkeltsaker synes vi det ville være bedre å be UNE gå igjennom sakene og se om det er presedensvirkninger som gjør at vedtakene som er blitt fattet, ikke bør ha gyldighet for andre typer vedtak senere. Derfor kan det se usymmetrisk ut, men det skyldes faktisk at vi nå lager symmetri med en togangsbehandling og vurdering av saker som ikke finnes i dagens lov.
Erna Solberg (Høyre), 2004-06-08:
De strukturene vi bygger her, og som er juridiske strukturer for behandling av saker, er helt uavhengige av hvilket antall personer som måtte komme. Jeg vil minne om at hoveddelen av vedtak som fattes på utlendingsfeltet, er vedtak som er knyttet til oppholdssaker og ikke til asylsakene. Hvis det totalt sett blir et betydelig lavere antall klagesaker, vil jo det kunne medføre at vi f.eks. må redusere UNEs og UDIs størrelse. Men jeg tror ikke de juridiske strukturene er avhengige av det. For eksempel er kanskje den største strukturendringen internt i UNE spørsmålet om etablering av en stornemnd. Den stornemnden tror jeg vi vil trenge så lenge vi ikke kommer ned til et veldig lite antall nemndledere. I dag har vi 15, så vidt jeg kan huske. Når det gjelder 48-timersprosedyren, er det vi holder på med, og som vi har bedt UNE utrede, spørsmålet om vi kan ha en preskrivning av alle som kommer, for å se om de er antatt grunnløse eller ikke. Men jeg har også sagt at det gjør vi bare hvis vi er sikre på at vi kan følge rettssikkerhetsspørsmålene godt, og hvis vi kan sørge for at det ikke blir en dyrere prosess fordi vi må behandle en sak to ganger.