Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-06-06:
Det finnes bare ett sted i Norge hvor ca. 99 pst. av befolkningen er fornøyd med å bo, og det er på Svalbard. Det forteller oss at spesielt Longyearbyen har utviklet seg tilnærmet til det vi ønsker at et lokalsamfunn skal være. Det er et resultat av en villet politikk. Iskalde og golde Svalbard har så å si ikke arbeidsledighet, folk har god helse, og de fleste er fornøyd med den lønnen de har. Selvsagt spiller skattefordelen på Svalbard en viktig rolle for den private økonomien, og etter hvert har de sosiale tilbudene blitt mye bedre. Jeg tenker da på barnehagetilbud, skoletilbud, videreutdanning, helse- og sosialtjenester og fritidsaktiviteter, selv om bl.a. helse- og sosialtjenestene og beredskapen bør utbygges enda mer. Til forskjell fra lokalsamfunn på fastlandet er innbyggerne på Svalbard ikke like begeistret for innføring av lokalt selvstyre. Faktisk mener et klart flertall at dagens fjernstyring fra fastlandet er meget bra. Jeg mener likevel det vil være viktig å få vedtatt kommunalt styresett, der Longyearbyen lokalstyre i hovedsak har ansvaret for det vi på fastlandet kaller «kommunale oppgaver». Dette vil gi innbyggerne innflytelse og ansvar for sitt eget lokalsamfunn og kontroll med øygruppas utvikling, ikke minst i forhold til de store miljømål som staten har satt, men som selvfølgelig staten fremdeles skal være med og ha ansvaret for. Natur og friluftsopplevelser er hovedgrunnen til at så mange velger å bosette seg og leve på Svalbard i flere tiår, selv om de vet at Svalbard ikke er og heller ikke bør bli et livsløpssamfunn. Dette vil det bli mange debatter om i framtiden. I Innst. S. nr. 11 for 1995-96 fastslås det at Svalbard skal fremstå som et av verdens best bevare villmarksområder, og at miljøhensyn innenfor rammen av traktaten skal veie tyngst ved konflikter. Det er det viktig å videreføre som grunnleggende hensyn for at øygruppens særegne villmarksnatur skal bevares i framtiden. Skal vi greie dette, er det viktig å ta i bruk føre var-prinsippet, slik at langsiktige og grunnleggende verdier for menneskeheten som naturområder forblir mest mulig uberørt. Vi vet jo at turisttrafikken på Svalbard har hatt en stor økning de senere årene. Dette har både positive og negative sider. Positive fordi flertallet har oppdaget denne unike øygruppen, og at man faktisk kan kombinere forskning i unike miljø- og naturforhold med turisme og skape dette til en næring. Slik får man også på Svalbard et større mangfold av næringsvirksomhet. Men den utviklingen som har skjedd i forbindelse med snøscooterkjøring, er bekymringsfull. Jeg tror det er nødvendig med en regulering som skiller mellom fastboendes og tilreisendes terrengkjøring. Den største økningen i snøscootertrafikken de siste årene er mest en følge av ekspansjonen i reiselivsnæringen, og det bør være en sak for reiselivsnæringens samarbeidsorganer hvordan man vil unngå konflikter og ikke minst støyproblemer i framtiden. En vei å gå kan være å stille krav til støysvake snøscootere, men jeg tror man må vurdere turisttrafikken i sin helhet. Det vil være viktig at Regjeringen legger fram en verneplan for Svalbard som også omfatter områder der det biologiske mangfoldet kan få utvikle seg tilnærmet upåvirket av menneskelige aktiviteter. I den sammenhengen er Reindalen en av de plassene som har store verneverdier. Når så styret i Store Norske Spitsbergen Kulkompani har slått fast at Svea Nord-prosjektet ikke er avhengig av vei og kraftlinje, vil Reindalen etter min mening peke seg ut som et meget aktuelt verneområde når Regjeringen legger fram sin verneplan for Svalbard. Kulldrift og Svalbard hører liksom sammen også i framtiden. Men det er viktig med en helhetlig vurdering av kulldriften som virkemiddel i svalbardpolitikken. Dette for å komme fram til større fleksibilitet, ikke minst i forhold til volumuttak pr. år, men også i forhold til miljøet. Vi må aldri glemme at Norge forvalter denne øygruppen for hele verden.