Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2014-03-27:
Jeg vil stille meg i rekken og takke utenriksministeren for en god og ikke minst dagsaktuell redegjørelse. Den viser at det å være verdensborger er utfordrende til tider. Det som skjer ute, påvirker oss på alle måter. Klima og krig kan her være stikkord. Det som skjer i Syria og Sør-Sudan, viser i all sin grusomhet hvor vanskelig det er for verdenssamfunnet å finne fram til løsninger som kan bidra til fred. Men jeg har stor tillit til at FN-systemet vil klare å finne løsninger i de store konfliktene som vi ser i de ulike deler av verden. Håpet er at fornuften og dialogen til slutt vil erstatte bruk av avanserte våpensystemer. Vi i Arbeiderpartiet deler utenriksministerens bekymring over at menneskerettighetene blir utfordret i stadig flere land. Hver eneste dag utsettes millioner av mennesker for brudd på menneskerettighetene i en eller annen form – fra ikke å få lov til å si og mene det en vil i det offentlige rom eller på sosiale medier, til at man dømmes til døden i masserettssaker, slik vi har sett har skjedd i Egypt de siste dagene. Dagens nyhetsoppslag viser også at den årlige dødsstraffrapporten fra Amnesty er dyster lesning. Antallet offentlige henrettelser har økt med 15 pst. det siste året, men mørketallene er enda verre. Norge må si fra til de land som praktiserer dødsstraff, at det er helt uakseptabelt – det være seg Kina, Irak, Iran eller USA. Regnskogfondet har laget en rapport som har tittelen «Menneskerettigheter og ressurskonflikter i Amazonas». Rapporten er bekymringsfull lesning, for man ser en økning i menneskerettighetsbrudd i Amazonas-regionen. Her blir menneskerettsforkjempere, miljøvernaktivister og urfolk angrepet og satt under systematisk press når det gjelder rettigheter til naturressurser, og ikke minst også til medbestemmelsesrettigheter. Jeg nevner dette spesielt, men kampen om naturressursene er kime til konflikt mange steder – også i Norge, men på et helt annet konfliktnivå. Det er mange brudd på menneskerettighetene man kunne ha en mening om, men personlig kan jeg ikke la være å trekke fram de nye homolovene i Uganda. Tenk å kunne risikere opp til 15 års fengsel – og i noen tilfeller bli drept – for å vise sin kjærlighet til den en er glad i! Det gjør svært vondt å se at det finnes den type holdninger ute i verden. Dessverre er ikke Uganda alene om å ha slike umenneskelige lover. Mange av disse landene mottar bistand fra Norge. Jeg er glad for at utenriksministeren så tidlig og så tydelig har sagt at det vil bli endringer i vår bistandspolitikk overfor disse landene. At presidenten i Uganda svarer med at de ikke vil ha penger fra oss, kan vi godt leve med. Kampen om å respektere menneskerettighetene må føres på mange arenaer. Det er utfordrende, men den må vinnes. Det er tverrpolitisk enighet om å gi full støtte til regjeringens reaksjon overfor Russland. Jens Stoltenberg sa i sin tale til landsstyremøtet tirsdag: «Vi vil ikke leve i en verden hvor det er den sterkeste rett som gjelder. Små land som Norge må også strebe etter at det er internasjonal rett som gjelder. Vi slår ring om folkeretten.» Kloke ord – og det samme budskap var også godt forankret i utenriksministerens redegjørelse. I nord er folk opptatt av det gode samarbeidet som finnes mellom våre to nasjoner. Men vi skal ikke legge skjul på at stadig flere frykter at folk-til-folk-samarbeidet kan bli berørt når det gjelder det gode, bilaterale forholdet mellom Norge og Russland. Leser vi nettavisen BarentsObserver fra tirsdag, registrerer vi at mange næringslivsaktører er bekymret for at det som skjer på den storpolitiske arenaen, kan få konsekvenser for deres aktivitet i nord. Jeg er derfor tilfreds med at utenriksministeren berører – og synliggjør god forståelse for – denne utfordringen i sin redegjørelse. For regjeringen Stoltenberg var nordområdepolitikken det viktigste strategiske satsingsområdet i utenrikspolitikken, et tydelig budskap som jeg dessverre ikke fant like godt og klart formulert i utenriksministerens redegjørelse. Jeg registrerer at regjeringen Solberg i sin nordområdepolitikk tar utgangspunkt i det den rød-grønne regjeringen avsluttet med, men jeg er litt overrasket over hvor vanskelig det er for utenriksministeren og andre regjeringsmedlemmer å gi anerkjennelse for den nordområdepolitikken som har vært ført av regjeringen Stoltenberg. Jeg skal i denne forbindelse nevne spesielt to saker, men mange flere kunne vært nevnt – forskning, utdanning og ikke minst det gode arbeidet som foregår innenfor Barentssamarbeidet og Barentssekretariatet. Den ene saken gjelder delelinjeavtalen, som ble undertegnet i 2010, og den andre gjelder kampen mot ulovlig, urapportert og uregulert fiske. Begge to er eksempler på godt utenrikspolitisk håndverk når det gjelder ressursforvaltningen i nord, som de fleste har gitt karakteren «bestått». Jeg synes det ville være litt raust av utenriksministeren å anerkjenne de viktige og konkrete resultatene som ble oppnådd i nord av regjeringen Stoltenberg. Derfor synes jeg at representanten Norheim fra Fremskrittspartiet er respektløs når han bruker Fleksnes-floskler når han ønsker å beskrive Stoltenbergs nordområdepolitikk. Jeg håper at regjeringspartneren Høyre ikke legger seg på det nivået. Også på det sikkerhetspolitiske området tok regjeringen Stoltenberg mange viktige politiske beslutninger som bidro til et godt og forutsigbart forhold til Russland. Selv om vi ser et Russland som tydelig viser sin stormaktstatus, er det i dag ingen grunn til å frykte en endring i trusselnivået i nord. Men vi skal selvfølgelig ikke være naive. Jeg vet at mange følger med på hva som skjer. Det er heller ingen tvil om at Norge utøver sin myndighet i nord på en troverdig, konsekvent og forutsigbar måte. Vårt medlemskap i NATO er selve fundamentet i vår sikkerhets- og forsvarspolitikk – i nord og i landet for øvrig. Jeg forstår at dagens situasjon gjør at Norge må reagere. Tirsdag kom nyheten om at Norge har besluttet å innstille alle planlagte bilaterale militære aktiviteter med Russland, foreløpig fram til utgangen av mai 2014. Av den grunn vil jeg avslutte med å spørre utenriksministeren om hva som er hans vurdering når det gjelder hvilke følger dette kan få for det sikkerhetspolitiske samarbeidet i nord.