Ketil Kjenseth (Venstre), 2016-03-17:
Norske helsetjenester er blant de beste i verden, målt i overlevelse, levealder, ressursinnsats og geografisk fordeling. Men vi står overfor noen store utfordringer: demografi: en voksende befolkning, en aldrende befolkning – særlig i distriktene – og en yngre befolkning, med mange fødsler, i de største byene en økende spesialisering med ny og persontilpasset medisinering og behandling, ny medisinsk teknologi, ny bio- og genteknologi, ny sensorteknologi og en betydelig digitalisering av samfunnet Det blir kamp om kompetansen: Hvordan skal vi få ungdommen til å velge helsefag? Det peker planen på som en av de store utfordringene framover. Vi har sosial ulikhet i helse. Generelt ser vi en betydelig vekst i ikke-smittsomme sykdommer som diabetes, kreft og KOLS samt overvekt og sykelig fedme og vekst i antallet med psykiske lidelser. Dette er en stor folkehelseutfordring. Dette vil utfordre oss på prioriteringer, investeringer og organisering fram mot 2040. I 2003 brukte vi 55 mrd. kr. over statsbudsjettet til sykehus. I 2016 bruker vi 140 mrd. kr. Tar vi med kommunehelsetjenesten og diverse helsebyråkrati, er vi på 290 mrd. kr. De neste ti årene skal vi anslagsvis bevilge 3 000 mrd. kr til helsetjenester. Det er med en viss ærefrykt jeg er med på å bevilge og forvalte slike ressurser på vegne av fellesskapet. Regner vi sykehusreformen av 2002, med etablering av helseforetak, i penger, må reformen betegnes som en betydelig suksess. I tillegg til driftsutgiftene kommer investeringer på om lag 15–20 mrd. kr årlig. Gitt at helsesektoren utgjør 17–18 pst. av hele statsbudsjettet, skulle det bare mangle at vi ikke skaffer oss en plan. Det er sannelig på tide. Heldigvis står det i Venstres stortingsvalgprogram. Med ressursveksten og styringsformen diskuterer vi ikke bare vekst. Vi diskuterer lokalisering, spesialisering og sentralisering. Men vi har i det siste også diskutert fryktkultur, ytringskultur og mangel på ledelse. Dette er kombinasjoner med stor politisk sprengkraft i seg. Derfor er en plan særdeles viktig, både demokratisk og politisk. Venstres store ærend i helsepolitikken er folkehelse, forebygging og tidlig innsats. Vi mener det er både riktig for den enkelte og viktig ressursbruk på vegne av fellesskapet. Jo mer sykdom vi lar være å produsere, jo bedre er det – ikke minst for hver og en av oss. Derfor har vi i våre egne budsjettforslag de siste årene faktisk vært det eneste partiet som har turt å foreslå en mindre vekst i sykehussektoren, til fordel for en større vekst i forebygging og tidlig innsats. Vi ser helsesektoren under ett og mener det er viktig å bygge sterke kommuner for å sikre en robust primærhelsetjeneste nærmest mulig der hvor folk bor, og nærmest mulig de helsemessige utfordringene vi har. Venstre vil ikke ha færre kommuner for å sentralisere Norge, men for å hjelpe fellesskapet og staten med å skape kapasitet og kvalitet. Derfor ser Venstre en klar sammenheng mellom nye velferdskommuner og en viktig nasjonal helse- og sykehusplan. Vi må få til en arbeidsdeling mellom folkehelse, forebygging samt pleie og omsorg i kommunene og reparering i sykehusene. Vi må strukturere og organisere oss optimalt. Tidsvinduet vi har hatt fra samhandlingsreformen og fram til 2020, hvor økningen i antallet eldre begynner å ta av og oljeprisnedgangen har vært varslet, er helt unikt i norsk økonomisk historie. Aldri har vi vært bedre rustet til å organisere oss for å møte framtidas betydelige utfordringer. Denne planen er en god start på en forhåpentligvis lang tradisjon, litt etter modell av Nasjonal transportplan. Men helt enkel har jo ikke den politiske navigeringen vært for en mindretallsregjering. Jeg vil likevel rose helseminister Bent Høie for å skape både nødvendige og avgrensede debatter. Riktignok har han gått offensivt ut med diskusjoner om pasientgrunnlag og ønske om mengdetrening for enkelte behandlinger. Men satt inn i en tidsakse fram mot 2040 ser vi noen av de store utfordringene vi vil stå i, og hvordan vi må husholdere med ressursene. Hoveddelen av planen er faktisk skrevet før både flyktningkrise og lav oljepris slo inn over oss med full tyngde. Planen er tydelig på hvilke demografiske utfordringer som møter oss, og derav skal ingen sykehus legges ned som følge av planen. Hvorvidt det var lurt å lansere en rødliste av sykehus, skal ikke jeg felle en dom over. Mye har etter hvert handlet om de fem sykehusene i Scenario 1. Scenariet blir i dag ettertrykkelig parkert som beslutningsgrunnlag for lokale prosesser. Avstander og vær skal trumfe befolkningsgrunnlag i lokale prosesser. Ett av fem vedtak som kommer til å stå igjen etter dagens behandling i Stortinget, er «at sykehus som i dag har akuttkirurgiske tilbud, fortsatt vil ha dette når hensynet til pasienten gjør det nødvendig». Det er et rimelig tydelig vedtak, og det er – som vi hører – et bredt politisk flertall i Stortinget som vil stå bak det vedtaket. En debatt vi ikke har tatt, som en følge av debatten om de fem i Scenario 1, er debatten om vi har noen svarte hull på kartet. Jeg vil trekke fram noen eksempler på at det er noen diskusjoner vi burde hatt, men som vi kan komme tilbake til i neste plan. Ett eksempel er Alta – en kommune og en region som kunne fortjent større oppmerksomhet. Av historiske grunner, som flere har vært inne på, har vi den sykehuslokaliseringen vi har, men vi skal ikke nødvendigvis slå oss til ro med at det er slik den skal være for alltid. Alta er vekstkommunen i Finnmark. Naturlig nok må Finnmark, med sine store avstander, ha et tilbud i både øst og vest. Alta kan ha noe midt imellom. Helse Nord har lansert begrepet nærsykehus. Det vil ikke passe inn i de betegnelsene vi nå etablerer. Et annet eksempel er Valdres. Vi nærmer oss påske, og 60 000 turister er på vei til Valdres. Det bor 20 000 der, og det er 20 000 hytter. Det er altså mellom 60 000 og 80 000 som oppholder seg i den fjellregionen. Det er mange alpinanlegg og betydelig fritidsaktivitet. Der finnes det ikke sykehus, og fra Beitostølen til nærmeste sykehus er det to timer. Det er en avstand vi har diskutert i flere andre sammenhenger her i dag. Der jubler de over at Venstre har fått flertallet med på å prøve ut akuttlege og anestesilege ved Valdres lokalmedisinske senter. Det er også en av debattene det er på høy tid å ta. Derfor handler det om hvordan vi skal utnytte ressursene totalt sett. Ettersom distrikter og avstander er en del av debatten i dag, synes jeg det er på sin plass å minne om den rød-grønne regjeringas helse- og sykehuspolitikk gjennom åtte år, fra 2005 til 2013. Det var Senterpartiet og ikke Venstre som var med på å etablere Oslo universitetssykehus, kanskje et av de største sykehusene i Europa, med 47 forskjellige adresser. Det var den rød-grønne regjeringa som slo sammen Helse Sør og Helse Øst til Helse Sør-Øst – begge deler uten nevneverdige utredninger. Det var den rød-grønne regjeringa som la ned et sykehus i Møre og Romsdal, men som ikke sa hvilket av de to som skulle bli borte. Jeg synes ikke det står seg veldig godt i historien når en snakker om sentralisering og desentralisering. Senterpartiet må gjerne etablere en primærpolitikk som er en annen enn den de måtte være med på i den rød-grønne regjeringa. Jeg er litt forundret over at Kristelig Folkeparti – når en ser Senterpartiets historie med åtte år uten påvirkning – navigerer seg ut av sykehuslandskapet ved å stille seg på utsida, når de så tydelig ser hvilken politikk Arbeiderpartiet har her. Jeg har tidligere brukt begrepet kosmetikk om at vi kanskje er redde for å gjøre litt store endringer. Det blir kosmetiske endringer, og vi ser også her i dag bare et kosmetisk skille mellom Høyres og Arbeiderpartiets sykehuspolitikk. Den som skal ha innflytelse på sykehuspolitikk i Norge, må navigere seg inn mot sentrum, og der har Venstre inngått en avtale med regjeringa, som viser hvor sentrum i norsk politikk er når det gjelder helse- og sykehuspolitikk. Det er nærmest med kirurgisk presisjon at vi i dag vedtar en omtale av en minstestandard for sykehus som er ganske lik Venstres programformulering.