trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Monica Mæland (Høyre), 2019-03-26:
Jeg tror jeg må være enda tydeligere, for det har kommet en rekke anklager om hva regjeringen mener og ikke mener, og hvem vi slår ring om. Jeg mener ikke at dette er en liten sak. Jeg mener ikke at dette ikke er alvorlig. Jeg mener det er veldig alvorlig. Jeg tror jeg må minne representanten om at vi har haugevis av lover og regler – flere hundre til flere tusen – knyttet til barn, knyttet til helse, knyttet til en rekke forhold ved livet. De sanksjoneres ikke med straff, vi gjør det ikke kriminelt å begå lovbrudd. Det betyr ikke at vi ikke mener det er alvorlig, men vi må altså bestemme oss for hvilke regler som brytes som skal følges opp av politi og domstol. Det mener jeg man ikke skal her. Sanksjonen overfor dem som begår dette lovbruddet, og som tjener mye penger, er altså at kjøpet oppheves. Kjøpet omgjøres, og kommunen kan gjøre forkjøpsretten gjeldende. Det mener jeg er et godt ris bak speilet, og det mener jeg det er opp til kommunene å følge opp i sin kommune. Jeg har som sagt hatt mange saker om forkjøpsrett på bordet i min tid som lokalpolitiker fordi vi håndhevet loven.
Monica Mæland (Høyre), 2019-03-26:
Jeg aksepterer ikke premissene i spørsmålet. Jeg aksepterer ikke å bli beskyldt for å slå ring rundt noen som bryter en lov. Jeg har sagt veldig tydelig, veldig mange ganger, at jeg ikke støtter opp om lovbrudd, ikke på noen måte. Men hvis representanten Moxnes nå har tenkt å straffesanksjonere alle lovbrudd i dette samfunnet, får man litt av en jobb å gjøre. Jeg mener at den viktigste sanksjonen vil være en kommune som håndhever loven, som følger opp, og i den grad man oppdager lovbrudd, omgjør man og opphever kjøpet og fremmer forkjøpsrett. Det er en veldig effektiv sanksjon. Derfor har vi heldigvis ikke sett mange saker av den typen det er vist til i denne saken, og som jeg altså ikke vet resultatet av.
Monica Mæland (Høyre), 2019-03-26:
Jeg har i og for seg akkurat redegjort for hvorfor vi har landet på noe annet, og også redegjort for at det er fleksibilitet i systemet for at styrene kan vedta strengere eller videre adgang til regulering. Det er ikke noen fasit med to streker under. Vi prøver å løse et problem som er der for ganske få, heldigvis. De aller fleste steder i landet er ikke dette noe problem, men der det er et problem, ønsker vi altså å stramme inn. Samtidig ønsker vi å ivareta det som er positivt med delingsøkonomien, det som er viktig, nemlig at vi har respekt for den private eiendomsretten, at folk kan ha fleksibilitet, og at vi utnytter kapasitet. Dette er det vi har landet på. Regler er ikke hugget i stein; de kan endres hvis det skulle vise seg at adgangen her er for vid, men det tror jeg altså ikke.
Monica Mæland (Høyre), 2019-03-26:
Jeg er enig i at dette har tatt tid. Det er både fordi vi har mye å gjøre, og fordi det krever mer enn endring i eierseksjonsloven – det krever også endring i plan- og bygningsloven, og det er et omfattende arbeid. Jeg kan love at Stortinget snart vil bli forelagt forslag for å hindre hyblifisering. Vi er helt enig i formålet. Det har tatt noe tid, men vi skal snart komme med en sak.
Monica Mæland (Høyre), 2019-03-26:
Jeg oppfatter at det vi her gjør, er å tydeliggjøre en hjemmel. Dette er ikke et nytt gebyr, det er et gebyr som kreves inn i dag, men hvor hjemmel tydeliggjøres, og hvor vi setter en maksgrense. Det er mange som har betalt mer enn dette gebyret i dag. Så jeg mener at dette er en forenkling og en forbedring for boligkjøpere.
Monica Mæland (Høyre), 2019-03-26:
Jeg oppfatter at det vi gjør, er å forenkle og forbedre denne hjemmelen. Dette er en maksgrense. Vi sier ikke at gebyret skal være akkurat dette, dette er en maksgrense. Og det er av hensyn til forbrukerne.
Monica Mæland (Høyre), 2019-03-26:
Som sagt: Jeg skal komme tilbake til det arbeidet vi gjør og forslag til endringer, men nettopp fordi det handler om å se på flere lover og regler, har dette tatt noe tid. Hyblifisering er ikke én ting, hyblifisering kan være veldig mye. Det er jo det som gjør det litt krevende. Når man som lokalpolitiker f.eks. bygger et hus, regulerer et hus, kan det bo én person i et hus og det kan bo ti personer i et hus. Man kan ha små familier, og man kan ha store familier – og man kan leie ut til venner og bekjente. Dette er ganske vanskelig materie, men det er et stort problem noen steder, og det må vi prøve å håndheve på en bedre måte enn det vi har gjort, og det skal vi altså komme tilbake til.
Monica Mæland (Høyre), 2019-03-26:
Jeg beklager hvis jeg utydeliggjorde debatten. Poenget er at det ikke er bare der man deler opp en seksjon og lager flere boenheter, man har hyblifisering. Man har også hyblifisering hvis nabohuset bebos av ti studenter. Men forskjellen på at det bor ti studenter eller en familie på ti, er ikke alltid like tydelig, og det er derfor jeg sier at det krever en gjennomgang. Det er ikke alt man kan regulere gjennom arealpolitikken og plan- og bygningsloven, for dette er en ganske stor problemstilling som har flere sider. Mitt poeng var ikke å forvanske debatten, men å forklare at det kan være ganske komplisert å regulere hvem og hvor mange som kan bo i ulike enheter.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2019-03-26:
Det er lett i denne salen å være enige om at alle skal ha mulighet til å eie sin egen bolig, men det går noen skillelinjer når det gjelder viljen til å bruke virkemidler for å få det til. Det å eie sin egen bolig har vært viktig i norsk politikk. Det har vært særlig viktig etter annen verdenskrig og i gjenoppbyggingen av landet. Vi har brukt tunge virkemidler, bl.a. tunge økonomiske virkemidler, for å hjelpe dem som ønsker det, til å kunne eie. Det går på skattefradrag for renter, det går på lettere formuesbeskatning når man eier egen bolig og har positiv formue, og det går også på å bruke Husbanken og andre virkemidler for å sette flere i stand til å eie. Det er i denne tradisjonen at loven vi i dag har til behandling, føyer seg inn, for som statsråden sa, handler det om å hjelpe mennesker som ikke har vært i stand til å eie sin egen bolig, med å komme inn i boligmarkedet og ta del i de økonomiske fordelene vi som er så heldige å ha kommet oss inn på boligmarkedet, faktisk har. Det handler om å redusere forskjellene i samfunnet istedenfor å vedlikeholde dem eller øke dem, som noen argumenterer for at den praksisen vi har sett i Oslo, har bidratt til. Det er altså et spørsmål om omfordeling i samfunnet. Jeg registrerer debatten som oppsto her om det er kritikkverdig å bryte en lov. Nei, jeg synes det er mye mer alvorlig enn kritikkverdig, det er veldig alvorlig å bryte en lov. Så er spørsmålet: Er det alvorlig nok til at det skal straffes – med bøter, med fengsel for dem som har personlig ansvar, eller med foretaksstraff? Jeg er villig til å vurdere alle tre, for jeg mener at dette er et alvorlig lovbrudd. Jeg er ikke nødvendigvis så opptatt av, selv om jeg synes det er alvorlig nok, at noen beriker seg. Problemet er hvem de beriker seg på bekostning av, og det er dem som har de dårligste forutsetningene, det er dem som ikke har hatt forutsetninger for å komme seg inn i et presset boligmarked. Og hvis man gjør det bevisst, er det riktig som statsråden sier: Hvis man blir oppdaget, blir kjøpet opphevet. Men det er hvis man blir oppdaget. Hvis man ikke blir det, er det ingen straff. Det er et godt argument, og det har en allmennpreventiv effekt. Nettopp fordi dette er et spørsmål om vi skal øke eller redusere forskjellene i landet, har Arbeiderpartiet vært opptatt av å fremme flere forslag i saken. Vi har tatt til orde for straff fordi det har allmennpreventiv virkning, og fordi dette er et alvorlig lovbrudd. Vi har vært opptatt av å styrke kommunenes ansvar for å veilede dem som ønsker å kjøpe en bygård. Vi har vært opptatt av å modernisere loven, slik at det også når en leiegård inngår i en større portefølje, skal være mulig å benytte forkjøpsrett, og vi har vært opptatt av at Husbanken skal være et verktøy i dette. Denne loven burde vært endret, og jeg imøteser å høre om statsråden har tenkt å komme til Stortinget med et forslag til ny lov.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2019-03-26:
Vi argumenterer ikke på autopilot. Vi argumenterer ut fra et ønske om å ha kontroll med samfunnsutviklingen og et ønske om at boligmarkedet ikke skal være et fritt marked, men et velregulert marked, for i et fritt marked er det de sterkeste som alltid vinner fram. Det er en grunn til at vi fikk alle disse lovene, som jeg sa i mitt forrige innlegg. Mange av de grepene vi tok, har nettopp bakgrunn i at det var spekulanter som skodde seg på folks nød og mangel på bolig. Det ønsker vi å komme ut av. Jeg er glad for at representanten Holm Lønseth innrømmer at loven ikke er god nok, men jeg er uenig i konklusjonen om at straff ikke vil gjøre det enklere. Jeg vil argumentere tungt for at a) det er et alvorlig brudd hvis man bryter denne loven, og b) det har allmennpreventiv virkning at ikke bare transaksjonen oppheves og man taper fortjenesten, men at man også straffeforfølges, enten foretaket eller enkeltpersoner, og det vil bidra til at flere unnlater bevisst å omgå intensjonen i loven. Det vil gjøre det enklere for flere å kunne kjøpe den boligen de leier. Høyre argumenterer med at, og det er påtakelig at det bare er Høyre som har ordet i saken og forsvarer dette, dette vil ikke gjøre det bedre. Det vi trenger, er en gjennomgang. Vi har foreslått mye mer enn en gjennomgang. Jeg hører ingen forslag fra Høyre annet enn at de kategorisk avviser straff. Jeg hører ingen forslag om hvordan man skal gjøre det bedre annet enn å ha en gjennomgang. Vi har foreslått å styrke kommunenes muligheter til å benytte forkjøpsretten. Vi har foreslått å gi Husbanken fullmakt, rammer og muligheter for å kunne støtte leieboerne når de skal kjøpe sine egne leiligheter. Det er Høyre imot. Det ønsker de ikke å støtte. Vi har sagt at loven må endres sånn at ved moderne transaksjoner der en leiegård eller flere inngår i en større portefølje, må vi ha regler som gjør det klart hvordan leieboerne, som blir berørt, kan nå intensjonene med den loven som er i dag. Det er ingen støtte fra Høyre til det. Vi har foreslått å utvide tiden man har til rådighet for å organisere seg, for det kan være ganske krevende når det er så store beløp som står på spill for den enkelte – organisere seg for å overta og ta dette løftet. Det var det heller ingen støtte til. Det eneste svaret vi får, er nei, de er imot straff, og så må de ha en gjennomgang. Vi får ikke en gang vite når man kommer til Stortinget med denne loven. Jeg har hørt de to Høyre-representantene som har hatt ordet, argumentere med at denne loven er fra en annen tid. Ja, det var en annen tid da boligspekulantene utnyttet folk på det groveste. Denne loven er en arv fra den tiden da vi motarbeidet det, da vi ønsket å styrke den enkeltes mulighet til å ta del i fordelene ved å eie sin egen bolig. Vi har behov for denne loven også, for Høyres politikk har heller ikke endret seg på disse 40 årene.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2019-03-26:
I forbindelse med Stortingets behandling av ny eierseksjonslov våren 2017 ble det gjort noen anmodningsvedtak som regjeringen med Prop. 36 L for 2018– 2019 nå følger opp. Temaet var lovgivning for korttidsutleie og å sikre at Stortingets intensjon med en ervervsavgrensning ble fulgt opp. Hovedformålet med proposisjonen er derfor å hindre at profesjonelle aktører driver leilighetshotell i eierseksjonssameier. Å drive utleie bør i utgangspunktet være helt greit, men vi har også hørt om eksempler på utleie som oppfattes som svært intens, på grensen til hotellvirksomhet. Slik utleie kan gi et utrygt bomiljø og stor slitasje i sameiet. Målet er å begrense de negative konsekvensene korttidsutleie kan føre med seg, uten å avskjære de mulighetene som også ligger i korttidsutleie. Det foreslås at korttidsutleie skal forstås som utleie av hele boligen i opptil 30 dager. I definisjonen av hva som anses som korttidsutleie, har komiteen presisert at dager skal forstås som døgn. Regjeringen foreslår at hovedregelen skal være 90 dager korttidsutleie per år i eierseksjoner, men at det vil være adgang til å fravike dette ved at sameiet velger en annen grense i sine vedtekter. På den måten gir vi noe handlingsrom for det enkelte sameie. Et eventuelt unntak må vedtas på årsmøtet med to tredjedels flertall. Det foreslås en øvre grense på 120 dager og en nedre grense på 60 dager. Dette støttes av flere av høringsinstansene, inkludert Huseiernes Landsforbund med sine 225 000 medlemmer. Jeg konstaterer at Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti ønsker at hovedregelen skal være 60 dager. Fremskrittspartiet mener det er viktig å legge makten der den hører hjemme, altså hos et flertall av eierne selv, og har et ønske om ikke å innskrenke handlefriheten for mye. I kjølvannet av delingsøkonomi ser vi stadig nye næringer, og vi er vitne til innovasjon, konkurranse og bedre ressursbruk. Nye ideer og nye muligheter må ikke bare ses på som en ulempe, det må også ses på som det det kan være, nemlig en mulighet. Det foreslås en utvidelse av adgangen til å drive korttidsutleie i borettslagsleiligheter. Eiere av borettslagsleiligheter vil kunne drive opptil 30 dager korttidsutleie av egen bolig uten samtykke fra styret. Med denne lovendringen vil det fortsatt være mulig å drive med en kombinasjon av langtids- og korttidsutleie, uten at det er fritt frem. Opposisjonen etterlyser tiltak mot hyblifisering. Dette er et punkt i regjeringens politiske plattform. Kommunal- og moderniseringsdepartementet har gjennomført innspillsmøter med flere aktører for å lære om konsekvenser og omfang. Mye tyder på at dette ikke er et stort problem, men kan oppfattes som krevende for bomiljøer de få stedene dette skjer. Uklare regler gjør at det nå pågår et lovarbeid i regjeringen. I denne saken, som i de aller fleste andre saker, har det å veie ulike hensyn opp mot hverandre vært krevende. Fremskrittspartiet har etter møter med ulike som har ulike syn på saken, landet på at lovforslaget slik det blir vedtatt i dag, balanserer godt de ulike synene som har fremkommet i våre møter.
Torhild Bransdal (Kristelig Folkeparti), 2019-03-26:
Jeg er glad for at disse lovendringene bidrar til å rydde opp i kjørereglene for korttidsutleie av boligseksjoner. Som kjent har det blitt svært så populært de siste årene. Vi er ikke imot Airbnb, men vi er for ordnede rammer, slik at folk ikke opplever at det de trodde de flyttet inn i som et boligkompleks, etter en stund utvikler seg til å bli et leilighetshotell. Det går an å forstå frustrasjonen over det. Det endrer boligmiljøet og bomiljøet drastisk. Med denne lovendringen begrenses utleie av boligen til maksimalt 30 døgn og – som hovedregel – maksimalt 90 dager per år. Da sikres det primære formålet, nemlig bolig. Men boligeier får mulighet til å ha en inntjening på korttidsutleie, f.eks. når vedkommende selv er på ferie eller er bortreist av andre grunner. Den gode sannheten om at min frihet begrenses av møtet med din frihet – kort sagt, solidaritetsprinsippet – kommer her til anvendelse og gjør at det ikke er fritt fram for ubegrenset korttidsutleie. Proposisjonen adresserer også fenomenet hyblifisering, som er at en boligseksjon deles opp i flere hybler og leies ut til firma eller andre med kortvarig behov for losji. Regjeringen arbeider videre med dette, også i forbindelse med revisjon av plan- og bygningsloven.
Margunn Ebbesen (Høyre), 2019-03-26:
Jeg vil takke komiteen for et godt samarbeid, og det er en enstemmig komité som støtter proposisjonen fra regjeringen om å gjøre endringer i sjøloven av 24. juni 1994. Med dette vedtaket endres loven slik at Sjøfartsdirektoratet får hjemmel i lov til fremdeles å kunne hente opplysninger fra folkeregisteret uten hinder av taushetsplikt når det er nødvendig for å utføre oppgaver etter sjøloven. Sjøfartsdirektoratet har tidligere hatt tillatelse fra Skattedirektoratet til å hente ut opplysninger med hjemmel i folkeregisterloven av 16. januar 1970. Da folkeregisterloven ble endret i 2016, ble det ikke tatt med at Sjøfartsdirektoratet fortsatt skulle ha tilgang til folkeregisteropplysninger. Etter folkeregisterloven av 2016 § 10-2 er det krav om at hjemmel for utlevering av opplysninger fra folkeregisteret som er omfattet av taushetsplikt, må stå i regelverket som gjelder de ulike saksområdene. Skal Sjøfartsdirektoratet fremdeles ha tilgang til dette, må hjemmelen derfor stå i sjøloven. Denne foreslåtte lovendringen viderefører dermed rettstilstanden etter folkeregisterloven av 1970 og er en tilpasning i tråd med den nye folkeregisterloven av 9. desember 2016 nr. 88.
Margunn Ebbesen (Høyre), 2019-03-26:
Jeg vil takke komiteen for samarbeidet også i denne saken, som gjør at det i dag er en enstemmig komité som støtter regjeringens forslag til endringer i EØS-vareloven, som gjelder behandling av klager på avgjørelser om akkreditering. Endringsforslaget medfører at klageorganet ikke har vedtakskompetanse, men gir sin anbefaling til Norsk akkreditering, som avgjør om klagen skal tas til følge. Det gjøres med dette unntak fra forvaltningsloven § 34 og klageorganets kompetanse. Etter forvaltningsloven § 34 skal klageorganet foreta en fullstendig ny prøving av enkeltvedtaket. Endringen i denne proposisjonen innebærer at enkeltvedtak om akkreditering ikke fullt ut kan prøves i klageomgangen, men at klageorganet gir en rådgivende uttalelse, og at endelig vedtak i klagesaken treffes av Norsk akkreditering. Hensikten med endringsforslagene gitt i denne proposisjonen er å sørge for at Norsk akkrediterings klageordning tilfredsstiller de krav som følger av den internasjonale standarden for akkreditering. Akkreditering er en formell anerkjennelse av at virksomhetens kvalitetssystemer og kompetanse er i samsvar med nasjonale og/eller internasjonale krav. Akkrediterte virksomheter kan teste og godkjenne at produkter og tjenester følger gjeldende regelverk. Akkreditering er en internasjonal ordning og benyttes som et verktøy for å fremme handel med varer og tjenester over landegrensene. For norske bedrifter betyr akkreditering enklere tilgang til eksportmarkedene gjennom at produktkrav kan oppfylles i Norge og være gyldige i store deler av verden.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2019-03-26:
Jeg har lyst til å starte med å takke forslagsstillerne for at de faktisk har fremmet et veldig viktig forslag, det er viktig å diskutere det. Samfunnskritisk infrastruktur eller samfunnskritiske selskaper, eller for den saks skyld ressurser, er ganske vesentlig å diskutere av og til. Spørsmålet er om en gjør det på en god nok måte, slik det er i de ulike ordningene i dag, og i sakene som kommer til Stortinget, eller om det er riktig å samle dette i en større sammenheng. Det er det jeg mener ligger i forslaget fra forslagsstillerne. Jeg tror det er et behov for det. Når jeg hører saksordførerens begrunnelse for at regjeringspartiene ikke følger opp vedtaket, synes jeg ikke det er god nok dekning for å si at dagens eierskapsmelding, parallelt med sikkerhetsloven, er dekkende for at Stortinget i tilstrekkelig grad får diskutert samfunnsmessig viktig infrastruktur, bedrifter, eierskap osv. Det handler om mye, det handler om eierskapet til vannkraftressursene, om vannet, om infrastrukturen for elektrisk produksjon og distribusjon, om fiber knyttet til 5G-diskusjonen som har vært nå – hvem skal eie, hvem skal drifte – og vi har hatt det når det gjelder sårbar infrastruktur knyttet til samferdselssektoren osv. Jeg tror det i en tid hvor sårbarheten i samfunnet bare øker, hadde vært klokt at en faktisk hadde diskutert det i en sammenheng, noe jeg opplever at regjeringspartiene ikke ønsker å gjøre – man synes det er godt nok slik det er i dag. Så har jeg bare lyst til å understreke at det er flott at en vil komme tilbake til dette i eierskapsmeldingen, men eierskapsmeldingen har verken fra regjeringens side eller gjennom behandlingen i tidligere tider i Stortinget i tilstrekkelig grad tatt hensyn til nettopp sårbarheten og den delen som ligger opp mot infrastrukturen, som kan være viktig å eie. Så det er en mangelfull bit så langt. Jeg må vel erkjenne at når vi ser at regjeringspartiene nå har samlet seg, får vi ikke flertall for vårt primærforslag, mindretallets forslag. Jeg vil allikevel utfordre statsråden på om han – i større grad enn tidligere – i eierskapsmeldingen vil komme innom temaer som dette Dokument 8-forslaget berører. Hvis han kan garantere for det og forsikre Stortinget om at han kommer inn på dette i eierskapsmeldingen – sårbar infrastruktur, eierskap osv. – i litt vidt omfang, samfunnssikkerhetsmessig omfang, så kan en jo avvente diskusjonene knyttet til den. Men hvis han ikke kommer med den bekreftelsen og ikke har vilje til å gå lenger i eierskapsmeldingen enn det han har gjort fram til nå, blir på en måte begrunnelsen fra regjeringspartiene veldig svak for ikke å gå inn for det Dokument 8-forslaget som foreligger. Jeg tar opp det forslaget som Arbeiderpartiet er medforslagsstiller til.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2019-03-26:
At det er forskjell mellom Høyre og Arbeiderpartiet når det gjelder f.eks. det statlige eierskapet, er det ingen tvil om. Høyres mål og ideologi er jo å selge mest mulig ut. Det har de vist gjennom historien. En av de strategisk mest ukloke tilnærmingene til offentlig eierskap Høyre har hatt i løpet av de siste ti–femten årene, er kanskje eierskapet til vannkraftressursene våre, der de i 2007 argumenterte sterkt for at det burde åpnes opp og legges ut for det private. Men det er ikke det statlige eierskapet forslaget tar opp i seg. Det er det nasjonale eierskapet knyttet til viktig infrastruktur, viktige samfunnskritiske innretninger osv. Jeg trodde kanskje det i større grad gikk an å få en enighet i Stortinget om at det er viktig å bygge opp det nasjonale eierskapet knyttet til viktige samfunnssektorer som det er viktig å ivareta. I hvert fall hører jeg noen ganger at Høyre er opptatt av det nasjonale eierskapet. Men når jeg hører næringsministeren nå, virker han ikke fullt så opptatt av det, for da virker han mer opptatt av å polemisere og lage retorikk enn av politikk.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2019-03-26:
Det er ikke småbedrifter dette forslaget først og fremst handler om. Det handler om infrastruktur, samfunnskritiske oppgaver osv. Forslaget er ganske konkret. Der sies det: «Stortinget ber regjeringen utarbeide en stortingsmelding om hvordan Norge kan sikre nasjonalt eierskap i strategisk viktige bedrifter, infrastruktur og teknologier.» Så sier regjeringspartiene at det vil en komme tilbake til i eierskapsmeldingen som blir lagt fram til høsten, som omhandler det statlige eierskapet. Kan statsråden nå bekrefte at det regjeringspartiene skriver i innstillingen, er riktig, at en mer omfattende diskusjon om det nasjonale eierskapet knyttet til strategisk viktige bedrifter, infrastruktur og teknologier vil komme i forbindelse med eierskapsmeldingen?
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2019-03-26:
Jeg synes ikke næringsministeren svarer tydelig nok. Jeg må forvente at regjeringspartiene gir uttrykk for hva regjeringen skal komme tilbake til i høst i stortingsmeldingen om det statlige eierskapet. De sier i innstillingen at de «temaene som forslagsstillerne tar opp, vil bli berørt», altså at en da skal få en vurdering av det nasjonale eierskapet, strategisk viktig, osv. Jeg går ut fra at næringsministeren kan bekrefte at flertallet i Stortinget, altså de partiene som er hans parlamentariske støtte i Stortinget, faktisk har medhold hos næringsministeren for at han kommer tilbake til dette i forbindelse med eierskapsmeldingen.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2019-03-26:
Jeg vet ikke om det hadde hjulpet så mye på utfallet av saken om næringsministeren og undertegnede hadde gått i parterapi. Det kan hende vi hadde forstått hverandre bedre, men vi hadde kanskje ikke blitt noe bedre par av den grunn. Tilbake til saken: Jeg synes på en måte næringsministeren avslører seg litt når vi snakker om Telenor. Når det gjelder det å trekke salgsfullmakter som er gitt til Telenor, basert på sikkerhet, sier han at det ikke er hans ansvar, men digitaliseringsministerens ansvar. Er det kun statsministeren som har helhetlig ansvar for det vi nå diskuterer? Det må på en eller annen måte være en adressat i regjeringen som kan ta et ansvar både for det statlige eierskapet og også for å motivere og utvikle det nasjonale eierskapet på private hender. Det er det denne saken handler om. En kan ikke lese innstillingen på en slik måte at det kun er det statlige eierskapet dette handler om. Tvert om står det også i mindretallsmerknaden en veldig tydelig henvisning til det som har vært oppe i samfunnsdebatten de siste månedene om 5G-nettet, utbyggingen og kontroll og sikkerhet i tilknytning til det. Da er spørsmålet: Er det en teknologi og en innretning i samfunnet som det er så viktig at en har nasjonalt eierskap til – ikke bare når det gjelder nettet og den typen ting, men også teknologi osv. – at vi burde ha noen samarbeidsrelasjoner som i større grad underbygde det med nasjonal kontroll, ikke nødvendigvis på statens hånd, men det kunne også vært på statens hånd? Jeg tillater meg igjen å spørre om det er regjeringspartiene som har misforstått forslaget i innstillingen når de henviser til eierskapsmeldingen for å utdype dette med nasjonalt eierskap, eller om det er næringsministeren som ikke i tilstrekkelig grad har lest anvisningen fra flertallet i Stortinget. Det er greit å få klarhet i det, for nå har vi fått en forventning om at selv om vi ikke får flertall for dette forslaget i Stortinget, vil eierskapsmeldingen til høsten inneholde dette temaet. Det er det flertallet i denne salen faktisk sier og pålegger næringsministeren å komme med, mens næringsministeren sier at han ikke har til hensikt å fullt ut imøtekomme det som er forslagets intensjon. Jeg tror det er greit å få klarhet i det i løpet av dagen.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2019-03-26:
Då får næringsministeren sjå om det går betre med denne partnaren! Og la meg slå fast med ein gong: I Senterpartiet er me veldig klare over at det er ein forskjell på nasjonalt eigarskap og statleg eigarskap, og at privat eigarskap òg er ein sentral del. Så er dette eit forslag som eigentleg femnar mykje vidare enn næringsministeren sitt nedslagsfelt, det er berre ein flik. Det er like mykje samferdselsministeren, justisministeren og ei rekkje andre ministrar sitt område. Men la meg gripa fatt i det som er næringsministeren sitt ansvarsområde. I Stortinget den 9. oktober 2018 sa statsråden at «i endrede tider kan også det statlige eierskapet få nye begrunnelser.» Det var statsråden inne på i sitt innlegg no. Då er mitt ganske opne dialogspørsmål til næringsministeren: Kva tenkjer næringsministeren på når han snakkar om «nye begrunnelser» og nye moment?
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2019-03-26:
Eg takkar for svaret, og eg føler at dialogen glir bra. Men for å utfordra litt meir på det som vart sagt om eigarskap til infrastruktur: Er det slik å oppfatta at ein no gjer nye vurderingar av f.eks. salsfullmakta for Telenor, og at ein ser verdien av å ha ein tyngre nasjonal kontroll over f.eks. mobilnettet, og i den grad ein ikkje kan oppnå det gjennom reguleringar, betraktar ein det slik at det er noko ein kan oppnå gjennom eigarskap?
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2019-03-26:
Det er ein prinsipiell diskusjon som ligg under den debatten vi skal ha her i dag, og det er kva type inngang ein skal ha til nasjonal eigarskap. Kåre Willoch, som på mange måtar er symbolet for det konservative Høgre, har i mange år peika på betydinga av å bevare nasjonal kontroll over visse nøkkelbedrifter. Det han spesielt trekte fram, var vasskraft, petroleum, fisk og finans, og han var bl.a. veldig oppgitt over det unødvendige ved at Nordea i si tid blei svensk. I mellomtida er Nycomed blitt engelsk, staten har selt seg heilt ut av oppdrett, som er utgangspunktet for Marine Harvest, If er blitt finsk, Kongsberg Gruppen er blitt forsøkt selt, ein skal selje seg ned i Telenor, osv. Det er veldig vanskeleg, med dagens høgreside, å finne ein prinsipiell inngang på desse spørsmåla. Staten Noreg er dømd til å eige. Det betyr at når ein sel seg ut av selskap i Noreg og får eit overskot, blir desse pengane brukte til eigarskap andre stader. Ein flytter altså eigarskap, sel seg ned i selskap som har aktiviteten sin i Noreg, og gjennom f.eks. Statens pensjonsfond utland kjøper ein seg opp andre stader i verda. Så kva som er prinsipielt riktig med å selje seg ned i Noreg og opp i andre land når staten er dømd til å eige, er veldig vanskeleg å forstå. Det Willoch var opptatt av, var at ein måtte ha kontroll med nøkkelnæringar – både for å ha kontroll over utviklinga av viktige område for norsk samfunnsliv og næringsliv, og for å bevare kompetanse og arbeidsplassar. For vi veit at når det går dårleg med f.eks. industribedrifter, trekkjer dei tilbake aktiviteten til «moderskipet» der dei har hovudaktiviteten sin, der dei har hovudkontora sine og eigarskapen sin. Det har ein f.eks. sett på Herøya no, med REC Solar, som har gått til oppseiing – vel å merke permisjonar – av ei heil rekkje tilsette. Ein ser det eigentleg også i heile dette området som statsråden kjenner ganske godt, Herøya, ei halvøy utanfor Porsgrunn. Aktiviteten der var tidlegare prega av Statoil og Hydro. No er det stort sett utanlandske selskap som driv verksemd der; ein har selt seg ned. Konsekvensen av denne politikken er at vi sit igjen med ein enorm finanskapital, men ingen kontroll på kvar bedriftene skal ha aktiviteten sin eller arbeidsplassane sine. For SV sin del ser vi dette i samanheng med eigarskapsmeldinga som kjem. Vi kjem til å leggje inn forslag der som også heng saman med satsinga vår elles på næring og industri generelt. Vi trur det er heilt avgjerande at staten og det offentlege aukar eigarskapsdelen sin og investeringane sine i nøkkelnæringar i tida framover, på område som vi satsar tungt på. Vi kan også både bidra til å byggje opp næring og industri og samtidig sikre kontroll med den kompetansen og dei arbeidsplassane som er.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2019-03-26:
Jeg er litt usikker på hva spørsmålet var, men det er en replikkveksling, så man behøver vel strengt tatt ikke stille et spørsmål. Disse spørsmålene er viktige å diskutere, og det er mange anledninger til det. Stortinget har all anledning til å stille spørsmål både skriftlig og muntlig, til å ha interpellasjoner, til å fremme Dokument 8-forslag, for å diskutere disse – foruten alle sakene som regjeringen kommer med. Det jeg syntes var vanskelig, var nettopp at dette var en veldig upresis bestilling fra Stortinget. Det var en bred tilnærming, som representanten Pollestad sa, men det var en veldig bred tilnærming som gjør det veldig vanskelig å se hva det er Stortinget egentlig bestiller en melding om. Er det de sikkerhetspolitiske aspektene? Er det skatte- og avgiftspolitikken og hvordan det påvirker en småbedrift på Sunnmøre eller i Telemark? Er det utviklingen av overordnet privat eierskap i Norge, eller er det det statlige eierskapet? Det er en av grunnene til at jeg mener denne bestillingen ikke var god nok, og der er jo flertallet på Stortinget enig.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2019-03-26:
Eierskapsmeldingen er den samlede oversikten over alt staten eier, over selskaper staten eier. Også i den eierskapsmeldingen som foreligger nå, ble nasjonal sikkerhet vurdert i forbindelse med f.eks. Nammo og et par andre selskaper, så det er selvfølgelig en vurdering som vil komme i eierskapsmeldingen. Nå får regjeringspartiene på Stortinget svare konkret for akkurat sine merknader, men poenget er veldig enkelt. Det er at det er naturlig å oppfatte veldig mye av dette som en diskusjon om det statlige eierskapet i selskapene, og det har vi allerede en stortingsmelding som håndterer. Det er helt naturlig, mener jeg, at den stortingsmeldingen tar opp i seg nye diskusjoner, nye problemstillinger, herunder vurderinger av om det er endringer i f.eks. den internasjonale sikkerhetssituasjonen som også får påvirkning på hvorfor vi eier bestemte selskaper.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2019-03-26:
Som jeg sa i mitt forrige svar: Selvfølgelig. Men jeg tror ikke det flertallet på Stortinget har bestilt, er at vi skal gjøre om eierskapsmeldingen til en stortingsmelding som handler om alt eierskap i Norge. Det er ikke det man har bestilt. Sånn kan det ikke forstås. Jeg tror nok, slik jeg leser merknadene fra flertallet, at man i hovedsak oppfatter dette som et spørsmål om det statlige eierskapet. Det er for øvrig god grunn til å tenke det også når man ser på merknadene til mindretallet i Stortinget, så jeg tror ikke det er noen uoverensstemmelse mellom hva flertallet på Stortinget sier, hva jeg sier, og hva som vil komme i eierskapsmeldingen. Men det er mulig representanten og jeg får bestille oss en time med parterapi for å snakke bedre sammen og høre hverandre bedre, for jeg er ikke helt sikker på om jeg fanger spørsmålet, og derfor får kanskje heller ikke representanten det svaret han etterlyser.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2019-03-26:
Det lukkede og kjedelige svaret er at det vil vi komme tilbake til i eierskapsmeldingen. Men siden representanten spør litt åpent: Det er helt åpenbart at mobil infrastruktur, digital infrastruktur, i dag er blitt en vital samfunnsinteresse. Det kan det ikke være noen tvil om i det hele tatt. Slik var det ikke for 15–20 år siden. Det er også helt åpenbart – og dette er ikke mitt område – at internasjonalt er det sikkerhetspolitiske diskusjoner som er annerledes enn de var for ti år siden. Det kan også – jeg understreker kan – få følger for vurderingene og begrunnelsene for statens eierskapspolitikk. Men det er den jobben vi skal gjøre, og så skal vi levere det til Stortinget på vanlig måte for å få de gode, store og brede diskusjonene både om hvordan statens eierskapspolitikk skal begrunnes, og om hvordan den skal være.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2019-03-26:
Når det gjelder de konkrete spørsmålene om mobilnettet, 4G og 5G, ligger det under digitaliseringsministeren. Så er det sånn at denne regjeringens politikk også har vært at vi ønsker å ha – om man vil kalle det en nasjonal kontroll eller en statlig andel i Telenor for å sikre at hovedkontorfunksjonen er her. Så der vil det ikke være noe nytt. Det siste svaret er at i forbindelse med eierskapsmeldingen varsler jeg ikke store, omfattende omlegginger og kommer heller ikke til å gjøre det. Jeg tror den først og fremst kommer til å være preget av kontinuitet i eierskapspolitikken, som Stortinget har sluttet seg til. Men det er også sånn at i den jobben som gjøres i departementet, og i departementsfellesskapene, går man gjennom hvert eneste selskap helt på nytt. Det er vi helt avhengig av å gjøre. Det er det eierskapsmeldingen skal være, og det Stortinget skal vite at de får, er en grundig faglig jobb fra departementene før det leveres.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2019-03-26:
Nå er jeg overbevist om at vi ikke behøver parterapi. Vi kunne gått rett til skilsmisse, representanten Aasland og jeg. Jeg må innrømme at jeg ikke helt klarer å fange opp problemet. For det første er det selvfølgelig sånn i Stortinget at hver statsråd primært svarer for sitt ansvarsområde. Det betyr ikke at det ikke er samarbeid mellom departementene. Det betyr ikke at ikke regjeringen, som er det organet representanten Aasland spør etter, koordinerer og har et samlet ansvar. Her i Stortinget kan vi selvfølgelig bevege oss inn på andre statsråders ansvarsområder – nå er jo sikkerhetsloven også Nærings- og fiskeridepartementets ansvarsområde – slik man av og til gjør. Men hovedpoenget er at hver statsråd svarer for sitt. Når det gjelder f.eks. Telenor, er det nettopp et område hvor vi har statlig eierskap. Det er riktignok sånn at det statlige eierskapet ikke er begrunnet i sikkerhetspolitiske forhold, det er begrunnet i hovedkontorfunksjon. Det er en nedsalgsfullmakt, men det er ikke en utsalgsfullmakt. For øvrig har Arbeiderpartiet – så vidt jeg husker, og jeg må bli korrigert hvis jeg husker feil – med visse vilkår om strategisk partnerskap også vært med på at man kan redusere statens eierandel i Telenor. Tilbake til utgangsspørsmålet: Det flertallet på Stortinget sier, er at eierskapsmeldingen, som handler om hele statens eierskap, også må vurdere sikkerhetspolitiske problemstillinger, andre relevante problemstillinger knyttet til den delen av det nasjonale eierskapet. Man kan godt skule til privat eierskap, men jeg oppfatter ikke at man ber om en helt ny stortingsmelding som er helt annerledes enn alle andre tidligere eierskapsmeldinger, og som omfatter det private, nasjonale eierskapet på bredt grunnlag. Det har jeg ikke oppfattet. Hvis jeg tar feil, må gjerne noen fra flertallet korrigere meg, for det er viktig for en statsråd – også i en flertallsregjering – å forstå hva flertallet mener.
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2019-03-26:
Familier som har barn med særskilte behov, skal ha et likeverdig tilbud. Dette handler om å gi like muligheter til personlig utvikling, deltakelse og livsutfoldelse for alle. Dagens opplæringslov § 13-7 krever at kommunene har et tilbud om skolefritidsordning før og etter skoletid for elever på 1.–4. trinn og for barn med særskilte behov på 1.–7. trinn. Forslagsstillernes forslag om gratis skolefritidsordning for barn med funksjonsnedsettelse etter 4. trinn vil kreve en endring i dagens regelverk. En nasjonal vurdering av skolefritidsordningen er belyst i spørsmål knyttet til foreldrebetaling og familier med barn som har særskilte behov. I evalueringen kan det synes som om foreldre til barn med særskilte behov er mindre fornøyd enn andre foreldre, selv om utvalget av foreldre ikke kan anses som representativt. Dette gjelder bl.a. spørsmål som omhandler bemanning, kompetanse og type tilbud. Det vil derfor være viktig å følge opp den nasjonale vurderingen av SFO med hensyn til kvalitet og kompetanse i forbindelse med stortingsmeldingen om tidlig innsats og inkluderende fellesskap. Oppfølgingen av evalueringen skal inngå i stortingsmeldingen om tidlig innsats og inkluderende fellesskap og vil bli lagt fram for Stortinget høsten 2019. Det ser vi fram til. Selv om en del av kommunene allerede har innført friplass eller redusert foreldrebetaling for barn med særskilte behov på 5. til 7. trinn, vil en generell ordning om fritak for foreldrebetaling medføre en endring av dagens regelverk og få økonomiske konsekvenser som det må tas stilling til i de ordinære budsjettprosessene. Flertallet er enig med forslagsstillerne i at flytting av elever mellom skole og SFO som er lokalisert på forskjellige geografiske steder, er uheldig. Det handler om at barn skal få være i omgivelser de kjenner, og møte personale og medelever de er trygge på. Barn med særskilte omsorgsbehov etter skoletid har også slike behov i skoletiden. Så vil flertallet peke på at selv om friskolene ikke er pålagt å ha tilbud om SFO, er det positivt at mange friskoler allikevel velger å ha et slikt tilbud. Det kan være en utfordring at SFO i friskoler ikke får de samme rammebetingelser som kommunenes egne tilbud, som kan subsidieres over kommunenes budsjett. Dersom det innføres regulering av foreldrebetaling i SFO, f.eks. moderasjonsordninger for lavinntektsfamilier, bør det vurderes tiltak som kan sikre at elever ved friskoler skal kunne ta del i de samme moderasjonsordningene dersom friskolen har et SFO-tilbud. Mindretallet viser til at det er forskjeller med hensyn til både størrelsen på foreldrenes egenbetaling og om det gis et SFO-lignende tilbud også etter 7. trinn. Jeg forutsetter at mindretallet presenterer sine synspunkter og forslag.
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2019-03-26:
Senterpartiet mener en inkluderende fellesskole handler om å skape en helhetlig skolehverdag som ivaretar alle barns mulighet til å lære, til å lykkes og til å trives på bakgrunn av deres forutsetninger og behov. Både opplæringsloven og veiledende rammeplan for kvalitetsutvikling i SFO er tydelig på at SFO skal være tilgjengelig for alle barn, og kommunene er pålagt å tilby en skolefritidsordning til og med 7. trinn for barn med særskilte behov. Norsk forbund for utviklingshemmede poengterte i sitt høringsinnspill urettferdigheten rundt å pålegge familier med barn med funksjonshemninger ekstra kostnader for å få et tilbud andre barn ikke kan nytte. Senterpartiet mener endringer av ordningen bør bli sett på under arbeidet til opplæringslovutvalget. Stortingsmeldingen som vi får til høsten, er omfattende nok fra før. Og som Redd Barna spilte inn til komiteen, mener Senterpartiet selvsagt også at barna og familiene dette gjelder, må bli hørt i utarbeidingen av tilbudet. Det må ikke bli opprettet tilbud og pålegg uten at det er behov og interesse for det. Kort og godt ønsker jeg å ta opp de forslagene som Senterpartiet har alene, og det forslaget som Senterpartiet har sammen med Sosialistisk Venstreparti.
Torstein Tvedt Solberg (Arbeiderpartiet), 2019-03-26:
Stortinget er samlet om at det skal være et mål at SFO er tilgjengelig for alle barn. Denne saken handler om barn med særskilte behov og SFO primært etter 4. klasse. Mitt første møte med denne saken var da seks mødre i Stavanger startet en aksjonsgruppe mot det de mente var urettferdig behandling. Den var ledet av en mor som het Gunn Kathrin Sjursæter, som er mor til Hedvig som har Downs syndrom. De tok opp denne saken og tok kampen for de 48 barna i Stavanger som er under denne ordningen. De fikk heldigvis gjennomslag, og det er en minimal kostnad for den lille endringen som Stavanger kommune nå har gjort for å ivareta disse barna. Så dette er en sak som har vært diskutert før, og jeg må si at jeg er optimistisk med hensyn til at denne saken også skal få en god ende, spesielt nå når Kristelig Folkeparti har kommet inn i regjering. Stortinget gjorde et vedtak, 906, i forbindelse med behandling av Innst. 377 S for 2017–2018, der en ber regjeringa legge fram en stortingsmelding og følge opp og ikke minst rydde opp i usikkerheten og forskjellsbehandlingen i dette regelverket. Som saksordføreren sa, forventer vi at statsråden følger opp dette i den varslede stortingsmeldinga, men også at barne- og familieministeren følger dette opp videre. Arbeiderpartiet synes det er feil ensidig å legge de økte kostnadene ved dette tilbudet på foreldre som har barn med spesielle behov. Velferdsstaten skal fungere sånn at en yter etter evne, og får etter behov. Her er det helt klart foreldre med barn som har et behov. Da skal ikke de ha en økt kostnad. Det er en utfordring at dette regelverket tolkes så ulikt i forskjellige kommuner. Noen opplever å få et tilbud som er en ren videreføring av SFO-tilbudet. Noen kommuner ser det i sammenheng med helse og gjør det derfor til et avlastningstilbud, som da er gratis, og noen kommuner har et tilbud utover 7. klasse og noen ikke. Arbeiderpartiet er helt klar på at det er kommunene som har ansvaret og skal regulere dette, men regjering og storting har også et ansvar for å sikre at det er et godt innhold, som finnes over hele landet, og at det er god kvalitet og kompetanse, som saksordføreren også var inne på. Det er uheldig at det er ulikt mellom kommuner rundt omkring i landet, og vi ser fram til at regjeringa følger opp det vedtaket som Stortinget her har gjort.
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2019-03-26:
SV mener at en inkluderende fellesskole handler om å skape en helhetlig skolehverdag som ivaretar alle barns mulighet for å lære, lykkes og trives på bakgrunn av sine forutsetninger og behov. I denne sammenheng skal SFO være tilgjengelig for alle barn. Den skal styrke barns sosiale utvikling og sammen med skolen bidra til helhet og sammenheng. Etter 4. årstrinn har elever flest ikke tilbud om skolefritidsordning fordi elevene er blitt så store at de er i stand til å ta vare på seg selv etter skoletid. Men elever med funksjonsnedsettelser kan ha behov for tilsyn etter skoletid også etter 4. årstrinn. Et godt omsorgs- og tilsynstilbud i tilknytning til skoledagen og i geografisk nærhet til skolen er for mange foreldre med funksjonshemmede barn en nødvendig forutsetning for at de kan stå i jobb. For noen funksjonshemmede barn og ungdommer vil behovet for et SFO-tilbud vedvare ut hele grunnopplæringen. SV mener at barn med særskilte behov skal sikres et likeverdig omsorgs- og tilsynstilbud i tilknytning til skoledagen, og at verken tilbudets innhold, omfang eller foreldrenes utgifter skal være avhengig av hvilken kommune familien er bosatt i. Barn med særskilte behov må sikres et likeverdig omsorgs- og tilsynstilbud i tilknytning til skolehverdagen. De som går på SFO etter 4. årstrinn, er stort sett bare barn med nedsatt funksjonsevne. Når det kreves foreldrebetaling for SFO-tilbudet etter 4. trinn, blir foreldre til barn med nedsatt funksjonsevne pålagt en kostnad foreldre til andre barn ikke har. Derfor er SV enig med Norsk forbund for utviklingshemmede når de i sitt høringsinnspill mener at dette skolefritidstilbudet bør være gratis. Andelen barn det gjelder, er svært lav. Nasjonalt utgjør dette ca. 1 pst. av alle barn som går på SFO, og de økonomiske konsekvensene for hver enkelt kommune vil bli minimale. Ved å innføre betalingsfritak etter 4. årstrinn og utvide retten til et skolefritidslignende tilbud også på ungdomsskolen og i videregående opplæring er det rimelig å anta at samfunnsnytten er større ved at mor/far kan stå i jobb. Når det er så få barn dette gjelder, er det en gåte for meg at ikke stortingsflertallet kan være med på disse forslagene. Jeg tar dermed opp de forslagene SV står bak i denne saken.
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2019-03-26:
Ja, da var jeg så heldig at presidenten leste opp det som jeg hadde tenkt å si som mitt første innlegg. Da gjentar jeg bare selve spørsmålet: Hva mener statsråden skal til for å redusere stress og press som gjør skoleelever syke, og har statsråden til hensikt å ta tak i dette alvorlige problemet?
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2019-03-26:
Jeg har først lyst til å beklage at jeg var litt skårunge med hensyn til interpellasjonsdebattformen. En skårunge er altså det lofotfiskeren er når han ror sin første sesong. Det er min første interpellasjon, dette. Vi fikk mange fine ord fra kunnskapsministerens side, men evalueringen av Kunnskapsløftet viser at skolen er blitt for teoritung og undervisningen for ensrettet. Når elever, foreldre og lærere opplever at skolens kunnskapssyn er blitt for smalt, når lærere og forskere advarer mot et økende antall unger med stressrelaterte sykdommer på grunn av prestasjonskrav og testing i skolen, må vi ha en annen innretning, en mer praktisk og variert skoledag, som kan lette på disse symptomene. Jeg lurer på hva statsråden ser for seg at fagfornyelsen skal gjøre for akkurat disse elevene, som opplever disse symptomene. Videre: Ludvigsen-utvalget gikk langt i å antyde at skolen måtte fornyes – langt utover det å bare fornye læreplanene, som dessverre er kunnskapsministerens svar på de fleste utfordringene vi har i skolen. Læreplanforskning viser dessuten at nye læreplaner alene ikke skaper endring av skolens praksis. SV ønsker, i likhet med Ludvigsen, en gjennomgang ikke bare av læreplanene, men også av fag- og timefordelingen i skolen, og ikke minst eksamens- og vurderingssystemet – det siste med et mandat som kunne skapt reelle endringer, i motsetning til det svært, svært begrensede mandatet som statsråden nå har gitt den gruppen han til slutt satte ned. Høyre var imot både en gjennomgang av fag- og timefordelingen og eksamens- og vurderingssystemet. Hva mener statsråden nå, etter å ha fått rapporter fra Røde Kors og forskningsresultater fra OsloMet: Er det flere grep som må tas for å få bukt med det usunne prestasjonspresset og en test- og prøvekultur som gjør norske elever syke?