trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Jeg syns Fremskrittspartiet argumenterer merkelig i denne saken. For det første peker man på at man ønsker en finsk modell. Det sentrale i den finske modellen er etter min oppfatning at man nettopp har ganske høye egenandeler, så vidt jeg erfarer, opp mot 70 pst. Så nå må Fremskrittspartiet bestemme seg: Enten ønsker man en finsk modell, eller så ønsker man det ikke. Jeg må være helt ærlig, jeg ønsker meg en modell der langt flere skal få fri rettshjelp i Norge og heller betale høy egenandel, for da får de lav timesats. Det er jo hele tanken. Dette handler om å gi en mulighet også for folk som er utenfor dagens inntektsgrenser, til å komme innenfor, sjøl med høy egenandel. Så må vi sørge for at bunnen blir hevet, slik at de som ikke opplever å få egenandeler, faktisk blir flere og flere. Regjeringa har en ambisjon om at det skal skje, og at modellen skal være slik at de som er fattigst, de som har minst inntekt, faktisk også skal slippe å betale egenandel.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Nå kan det godt være at representanten Aspaker ser det negative bedre enn jeg gjør, for vi har hatt masse diskusjoner med Advokatforeningen og andre organisasjoner både før og etter at meldinga er blitt lagt fram, og det er ikke gjennomgående i beskrivelsen av meldinga at den treffer dårlig. Men at det er diskusjon om hvor grensene skal gå i forhold til inntektsfastsettelse, og hva slags områder rettshjelpen skal utvides på, hilser jeg hjertelig velkommen. Det er jo derfor vi har en debatt rundt dette, og jeg må jo si at de utvidelser som nå ønskes foretatt, og som det pekes på i meldinga, ikke er så rent små. Det er spørsmål om gjeldssaker, helse- og sosialsaker, arbeidsforhold, barnebortføring, spørsmål om forbrukersaker som har gått til Forbrukertvistutvalget, og som er særdeles viktige, og også noen diskrimineringssaker. Jeg opplever at dette er viktige områder. Når det gjelder bl.a. fanger, er jeg helt enig. De som sliter med å få sin rett, må få bedre hjelp. Der er jo nettopp førstelinjetjenesten pekt på å være et veldig viktig instrument, ved at man oppsøker i fengslet.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Jeg har egentlig bare ett svar når det gjelder Gatejuristen. Det er tiltak som må styrkes, og som må komme som et supplement til alle mulige andre ordninger. Det var bakgrunnen for at Regjeringa valgte å gå inn i gatejuristkonseptet, i den forstand at vi valgte å bevilge penger til det, først i Oslo, med et betydelig beløp – sjøl om vi opprettholdt virksomheten ved rettshjelpskontoret i Oslo, sjøl om vi utvidet inntektsgrensene, var det viktig å få plass Gatejuristen. Det er helt riktig som representanten Dørum sier, at dette når en helt spesiell gruppe mennesker som ikke ville bli nådd av mange av de ordinære tiltakene. Det var også bakgrunnen for at Regjeringa valgte å gi enda mer penger til Gatejuristen for å etablere seg andre steder i landet, bl.a. i Tromsø. Jeg mener at hvis man virkelig skal nå de som i hvert fall er fattigst på penger, for å si det slik – jeg er ikke sikker på om de er fattige på mange andre ting – vil Gatejuristen være en nøkkelspiller i forhold til framtidig rettshjelp i Norge.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Som jeg sa på slutten av mitt innlegg, mener jeg at når man setter i gang dette prosjektet nå, vil vi kunne høste verdifulle erfaringer om hvordan det fungerer. Med hensyn til den prosessen som foregår, mener jeg at når det gjelder denne type kriminalitet, skal ingen regjering kaste vrak på mulige endringer i prosjektet, heller ikke de endringer som er foreslått – som jeg har forståelse for, men hvor vi er blitt presentert for grunnlovsmessige motargumenter som gjør det utfordrende. Også disse må man kunne vurdere og se på om man kan få til noe som gjør sitt til at den etablerte ordningen fungerer bedre. Men dette er det naturlig å gjøre når man har sett effekten av det tiltaket som er foreslått og igangsatt.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Jeg vil ikke foregripe hva som eventuelt kommer ut av en evaluering av det vi nå setter i gang, men jeg sa i svaret på den forrige replikken at jeg syns vi skal være åpne for andre typer modeller, i den grad vi ser at det som er iverksatt, ikke fungerer. Til det er kampen mot denne type kriminalitet for viktig. Når det gjelder spørsmålet om Lovavdelingens rolle, må jeg igjen bare presisere – siden jeg blir beskyldt for å gå på autopilot, med henvisning til dette brevet – at det altså ikke er slik at vi i politisk ledelse og i Regjeringa sitter og godkjenner Lovavdelingens rådgivende uttalelser. Det er det viktig for meg å understreke. Jeg tror det er veldig verdifullt at Lovavdelingen nettopp har denne friheten. I de tilfeller der man gjerne mener at løsningen er opplagt, der trenger vi også gode motforestillinger. Jeg mener det er det som skjer i denne saken.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Representanten Skei Grande legger til grunn at de inspeksjonsmulighetene man har når det gjelder våpenloven, er grunnlovsstridige. Det er jeg uenig i. Det er etter mitt skjønn fastslått av et bredt flertall i Stortinget også at det ikke er grunnlovsstridig. Det er fordi bestemmelsen i Grunnloven, og i dette tilfellet spørsmål om husinkvisisjon, er en skjønnsmessig vurdering. Det kan også leses av Lovavdelingens uttalelse at man må vurdere dette. Det er ikke noen sjablong man legger på, og så kommer man i strid med Grunnloven eller ei. Når det gjelder våpen, er det slik at man får et varsel, så vidt jeg husker, en viss tid i forveien før politiet kommer. Man skal også vurdere hvordan våpenet blir oppbevart. Det er nok noe mindre omfattende enn det man tenker på i forbindelse med en dødsstedsundersøkelse. Jeg tror nok det har vært tungen på vektskålen med tanke på at det ene kommer i strid med Grunnloven, mens det andre ikke kommer i strid med Grunnloven.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Jeg må få lov til å gjenta at jeg tror alle vil det beste i denne saken. Jeg reagerer jo litt på opposisjonens karakteristikker, at man nærmest ikke har forstått barns behov, eller ikke er opptatt av det. Dette er en vanskelig sak – helt åpenbart. For oss har det vært avgjørende viktig – vi ser det i justissektoren – å få undersøkelsesapparatet i gang. Det er det viktigste. Flere har argumentert med at de fleste vil akseptere dette fordi det er såpass viktig, og det er ikke inngripen – i den forstand at de fleste vil akseptere det. Så må vi jo håpe at det vil bidra til at man får gjort dette over en bred skala. Men representanten Aspaker avslører jo at hun misforstår hele denne saken, når hun sier at Grunnloven står i veien for dem under 3 år, men ikke for dem over 3 år. Det er jo ikke riktig. Vi har ikke obligatorisk dødsstedsundersøkelse for voksne. Hvis politiet skal gå inn og drive etterforskning, kreves det et visst mistankegrunnlag. Det har Høyre vernet om i alle år, og det verner regjeringspartiene om. Politiet skal ikke kunne gripe inn uten et visst grunnlag. Det gjelder enten man er liten eller stor. Det man gjør her, er å etablere dødsstedsundersøkelser som skal skje uavhengig av mistankegrunnlag. Det gjør vi for de små barna, slik at de små barna faktisk får et rettssikkerhetsmessig fortrinn, etter min mening. Og så er spørsmålet, som jeg syns opposisjonen og alle bør stille på berettiget grunnlag: Bør dette være obligatorisk? Der møter vi altså på en skranke, slik i hvert fall Lovavdelingen har skissert Grunnloven. Representanten Dåvøy spør meg om jeg nærmest er overbevist i det spørsmålet. Poenget er at man er jo ikke helt skråsikker i Lovavdelingen heller. Men jeg syns man skal ta det Lovavdelingen sier, på alvor. Det er det vi gjør, og det er derfor jeg mener det er hensiktsmessig, når man nå igangsetter et prosjekt basert på frivillighet, at man foretar den vurderingen løpende og ser på det som representanten Dåvøy var inne på, hvordan man har organisert dette teamet, om eventuelt en annen organisering kan spille en rolle inn mot grunnlovsmessigheten. Jeg ber om respekt for at man må kunne vurdere dette løpende. Derfor syns jeg det hadde vært klokt å gjøre det om til et oversendelsesforslag, slik at man nettopp fikk foretatt den vurderingen.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Jeg vil bare gi min støtte til representanten Inge Lønnings vurdering av dette. Jeg mener at det opposisjonen ber om, er noe ganske annet enn det representanten Lønning nå ønsket seg, hvor han sa at Regjeringen ikke kunne motsette seg «å arbeide videre med» dette. Det er jo derfor vi ber om at dette gjøres om til et oversendelsesforslag, for forslagets ordlyd er jo nettopp at «Stortinget ber Regjeringen fremme sak for Stortinget om innføring av obligatorisk dødsstedsundersøkelse». – Man pålegger Regjeringen å fremme sak. Men det «å arbeide videre med» dette spørsmålet, er jo det vi har sagt vi ønsker å gjøre, for bl.a. å se på resultatene av det som nå igangsettes, og vurdere – som bl.a. representanten Dåvøy var inne på – om det fins andre former man kan organisere dette inn under for å gå klar av Grunnloven. Jeg må jo si at jeg håper at opposisjonspartiene hører på representanten Inge Lønning. Gjør man dette om til et oversendelsesforslag, så vil nettopp Regjeringen akseptere at dette skal vi «arbeide videre med», for å bruke Lønnings språkdrakt.
Anna Ljunggren (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Forskning er en av de viktigste virksomhetene på Svalbard og inngår som et viktig bidrag til bosettingen på og forvaltningen av øygruppen. Forskningsmiljøet bidrar til å gi Svalbard-samfunnet flere bein å stå på. Forskning skal også i framtiden være en av bærebjelkene i norsk Svalbard-politikk. Kunnskap er blitt hovednæringen for det høyarktiske øysamfunnet. Den første utforskningen av Svalbard fant sted for over 200 år siden. Da var det først og fremst franskmenn, briter og svensker som dominerte utforskningen av øygruppen. Svalbard har alltid vært preget av internasjonalt forskningsmiljø, og det viser senere års utvikling på UNIS, Universitetssenteret på Svalbard og i Ny-Ålesund. UNIS ble etablert i 1993 og er utgått av universitetene i Oslo, Bergen, Trondheim og Tromsø. Det drives i dag en betydelig forskningsvirksomhet på UNIS, samtidig som ca. halvparten av studentmassen og de ansatte er utenlandske. Dette er med på å gjøre Svalbard til den mest internasjonale forskningsintensive delen av Norge. Svalbards beliggenhet er et lett tilgjengelig høyarktisk område. Det gir unike muligheter for naturvitenskapelig forskning, herunder forskning på klimaendringer og overvåking av det marine og atmosfæriske miljøet. Norge har i dag store og viktige miljøer på disse feltene, og dem må vi satse videre på. Hvis vi klarer å se de ovennevnte feltene sammen, vil det styrke vår posisjon som kompetansenasjon på nordområdeforskningen. Svalbard er også en attraktiv forskningsarena for utenlandske forskere, og det internasjonale nærværet er økende. I alt har ti nasjoner etablert forskningsstasjoner i Ny-Ålesund. Disse forskningsstasjonene er i dag blant de fremste i verden på arktisk forskning. Norske og internasjonale forskere driver en omfattende virksomhet innenfor en rekke fagområder, og Ny-Ålesund har gjennom mange år vært en viktig arena for internasjonal grunnforskning. Det er flere årsaker til at Svalbard er attraktivt for det internasjonale forskningssamfunnet. På grunn av de varme hav- og luftstrømmene fra sørvest, er Svalbard det nordligste lett tilgjengelige stedet i Arktis. Det er ingen andre steder så langt nord en kan fly til daglig, og hvor en lett kan finne et moderne samfunn med bibliotek og kaffebarer. Det vil være viktig at Norges forskningsinnsats og tilstedeværelse i Ny-Ålesund og på UNIS ikke henger etter i forhold til andre land. Infrastrukturen – som det har blitt satset sterkt på de siste ti årene – og de naturgitte kvalitetene er der. De må benyttes av norske forskere, slik at vi holder tritt med den internasjonale forskningsvirksomheten. Det er i første rekke UNIS og Norsk Polarinstitutt som gir norsk forskning tilhørighet på Svalbard, og disse institusjonene skal også i framtiden bidra til at forskning er en viktig del av norsk virksomhet på Svalbard.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2009-06-15:
Jeg har noen korte kommentarer til denne solide innstillingen. For det første vil jeg understreke at norsk forskningsinnsats på Svalbard også må føre til at antall norske forskningsdøgn i Ny-Ålesund holdes oppe. Det er svært viktig. Det har jeg tatt opp tidligere i denne stortingsperioden, og jeg skal ikke bruke mer tid på det nå. Jeg tar ordet på grunn av to små avsnitt på siste side i komiteens innstilling, for det første der komiteen ber om at man foretar en utredning av utfordringene, eller mulighetene, for Svalbard ved endringer av isforholdene på Nordpolen, og samtidig det punkt hvor man ser på det å styrke rednings- og beredskapssituasjonen. Jeg vil gjerne understreke – og dette har jeg lært bl.a. i samtaler med Lokalstyret – at her står vi overfor en forbindelse mellom Svalbard og den store geopolitikken, på den måten at vi vet at isen i nord smelter, og vi vet at en situasjon der man ikke seiler langs Nordvest- eller Nordøstpassasjen, men antakelig rett over polområdene, rykker nærmere. Jeg vil for min del gjerne etterlate den tanke at i en slik sammenheng vil det ikke være dumt av Norge å tenke på at den havn man da skal benytte seg av, vil være Longyearbyen. Det å tenke på den måten betyr at Norge ikke lar det oppstå et vakuum i en slik situasjon, men selv går inn og fyller det der Norge ut fra Svalbardtraktaten og ut fra alle gode interesser har en mulighet til å fylle det med aktivitet. På samme måte, som flere har vært inne på, vil en norsk kapasitet for redning og beredskap på Svalbard som overstiger det som gjelder Svalbard-øygruppen, og som også tar høyde for en større del av områdene i nord mot polområdene, være noe som vil vekke internasjonal forståelse og respekt hvis vi bygger det ut. Vi gjør rett og slett noe som alle vil godta at man gjør. Ved å gjøre disse trekkene i nord vil vi samtidig sørge for at vi er klart synlige når vi senere får helt andre typer diskusjoner om det som strekker seg enda lenger nordover, og som man i vanlig tale nå kaller nordområdepolitikk. Noe av det viktigste for å holde en fredelig og stabil utvikling i denne delen av verden, også nord for Svalbard, tror jeg nettopp er å opptre med styrke i god tid, fordi da oppfyller man de mulighetene og den tilliten man har. Og spesielt når det gjelder dette med havn og havneforhold – her tenker jeg på Longyearbyen – men også når det gjelder redning og beredskap, som flere har vært inne på, vil Norge ha stor legitimitet for nettopp å fremme tiltak. Til slutt: Thorvald Stoltenberg har på vegne av nordiske ministere sett på hvordan Norden kan opptre i nordområdene, og i den sammenheng har han også reist tanken om et satellittprosjekt for å sørge for at man rett og slett er nærværende når det gjelder å overvåke områdene i forhold til nettopp maritim virksomhet, og å feste grepet i tide. I den utredningen som kommer, og som komiteen har bedt om, tror jeg det er viktig at man virkelig tenker disse store perspektivene for nordområdepolitikken i sammenheng med Svalbard-politikken.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2009-06-15:
Et førstelinjetiltak som ikke er lik førstelinjetjenesten slik den er definert i meldingen, er Kirkens Bymisjons gatejurist. Gatejuristen gir rett og slett rettigheter til de som er mest utslått i samfunnet, bl.a. på sosialkontorer. Man skulle jo tro at de rettighetene skulle man ha, men ut fra min livserfaring er det dessverre ikke alltid slik. Forvaltningen opererer ikke alltid etter de idealer som normene bak den skulle tilsi. Kirkens Bymisjons gatejurist er da som en type medvandrer med på å sørge for at du ikke får noen forfordeling i loven, men du får det du skal ha. Hvordan ser statsråden for seg at nettopp denne type innsats, som i hvert fall er et treffsikkert fattigdomstiltak for mange av dem som sliter med livet, kan styrkes i tiden som kommer?
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2009-06-15:
Fremskrittspartiet synes at egenandeler på fri rettshjelp er ulogisk. Statsråden snakket flere ganger i sitt innlegg nå om bekjempelse av fattigdom. Vi har jo registrert at Regjeringen er skeptisk til at en belegger fattigdom med egenandeler. Likevel har det vist seg at Regjeringen ikke har tenkt å gjøre noe med dette nå, når de ikke har støttet vårt forslag om å vurdere en modell for rettshjelp uten innkreving av egenandel. Jeg vil likevel tillate meg å stille spørsmål til statsråden om han likevel i framtiden vil vurdere en slik modell.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2009-06-15:
Det er en veldig viktig sak forslagsstillerne her har tatt opp, og Fremskrittspartiet stiller seg helt og fullt bak både merknadene og forslaget. Dette er et veldig ømtålig tema. Vold i nære relasjoner har blitt diskutert veldig mange ganger i denne sal, og komiteen har stått sammen om det. Det er derfor beklagelig at vi ikke står sammen også i denne viktige saken. Det er mørketall som nok ikke har kommet fram, og det er veldig viktig å få satt fokus på dette. Å styrke barns rettssikkerhet i Norge kan vi aldri gjøre ofte nok. Slike dødsstedsundersøkelser er allerede innført i andre europeiske land, og det er beklagelig at Regjeringen ikke følger opp dette, men skjuler seg bak Grunnloven. Men nå blir det vel et oversendelsesforslag, og det er i hvert fall et lite skritt på veien. Jeg har lyst til å sette fokus på en liten sak til i tilknytning til dette, og det gjelder oppnevnelse av bistandsadvokat for barn som har omkommet. Det er et forslag som ble tatt opp i saken om offer og pårørende, som vi hadde for et års tid tilbake, og det blir også tatt opp nå. Det er et viktig grep for å sikre disse barnas rettssikkerhet, og jeg hadde håpet at Regjeringen kunne fulgt opp og støttet det forslaget.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2009-06-15:
Jeg beklager at jeg da jeg hadde ordet i sted, glemte å ta opp forslag nr. 7, fra Høyre.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2009-06-15:
Ett av de sentrale punktene i Soria Moria-erklæringen var at man skulle avskaffe fattigdom i denne fireårsperioden. Sånn har det jo ikke gått, og nå handler det vel snarere om å redusere fattigdommen. Uansett, rettshjelpsmeldingen er et viktig tiltak for å sikre folks rettssikkerhet, uavhengig av økonomisk stilling. Som jeg nevnte i innlegget mitt, har det vært en gjenganger hos høringsinstansene at man mener at meldingen ikke treffer godt nok, og man peker på ulike grupper i samfunnet som man mener faktisk ikke vil komme til å få den hjelpen via rettshjelpsordningen i framtiden som man hadde forventet. Så spørsmålet mitt til statsråden er hva slags kommentar han har til det – at man skal legge fram en melding som skal være for dem som trenger det mest, og så er altså tilbakemeldingen fra den store overvekten av høringsinstanser at meldingen ikke treffer.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2009-06-15:
Det kan jeg gjerne gjøre, men det trodde jeg faktisk Solveig Horne, som var før meg, hadde gjort. Vi har to fellesforslag.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2009-06-15:
Denne saken er litt merkelig. Vi hører at nesten alle som har vært oppe på talerstolen, egentlig er enig i at det er den nest beste løsningen man nå går inn for. Den beste løsningen ville vært å innføre en obligatorisk dødsstedsundersøkelse nå. Når regjeringspartiene – og statsråden – nå vil ha dette omgjort til et oversendelsesforslag, har jeg lyst til å få vite: Hva betyr dette konkret? Og når, i så fall, vil Stortinget kunne få denne saken tilbake, når det tydeligvis er flertall i salen for at man burde gjøre undersøkelsen obligatorisk nå?
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2009-06-15:
Jeg må si at jeg er ikke blitt klokere verken etter representanten Olav Gunnar Ballos første innlegg eller andre innlegg. Jeg synes det hos ham, som hos de andre talerne fra posisjonen, skinner veldig klart igjennom at det som Regjeringen har anbefalt, på en måte er en nest best-løsning. Senterpartiet har sågar gått så langt som til å si at de er for obligatorisk dødsstedsundersøkelse. Så framstilles det som om man må innføre denne frivillig-ordningen for å få erfaring. Men sannheten er jo at vi har et større forskningsprosjekt bak oss, Barnedødsårsaksprosjektet, som la fram sin rapport et stykke ut i 2004, der den forrige regjeringen ikke kunne konkludere, og som denne regjeringen har brukt fire år på før de kommer til Stortinget med en anbefaling. Og så kommer de med den løsningen som Barnedødsårsaksprosjektet ikke anbefaler, for det prosjektet jeg nevnte, konkluderer med at man ønsker en obligatorisk dødsstedsundersøkelse. På bakgrunn av det mener jeg og Høyre at det er uaktuelt å gjøre dette om til et oversendelsesforslag. Vi ønsker å ta stilling til saken nå. Det er i grunnen bare to standpunkter her som er mulige: Enten er man for, eller så er man imot. Det må Stortinget kunne ta stilling til. Jeg er også opptatt av og har merket meg uttalelsen fra Lovavdelingen, som hadde en formulering om at man er «tilbøyelig til å anta» at det kanskje kan være grunnlovsstridig. På den annen side er det Stortinget som er den instansen som skal tolke og mene hvordan Grunnloven faktisk skal forstås. Jeg synes at slik som det framstår nå, framstår det som om vi i Norge skal ha én aldersgrense – over og under tre år – for virkelig å ha rettssikkerhet som er skikkelig nok for de yngste her i landet. På bakgrunn av det ser ikke vi som forslagsstillere noen grunn til å sende forslaget over. Realitetene er klinkende klare, og det må være mulig for Stortinget å ta stilling til det slik som det foreligger nå.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2009-06-15:
Aller først til forretningsordenen: Representanten Heggø refererte et forslag som jeg ikke kan se er omdelt i salen. Det må bringes klarhet i om det er et forslag som skal opp til behandling i Stortinget i dag. Jeg har bare lyst til å si helt avslutningsvis at det er tydelig at dette er en utrolig vanskelig og vrien sak for regjeringspartiene. Jeg tolker det slik at Grunnloven står i veien for dem under 3 år, men ikke for dem over 3 år. Når representanten Anne Marit Bjørnflaten her sier at i de aller fleste tilfellene vil frivillig undersøkelse fungere, er det jo nettopp det som er problemet, at ett uoppklart barnedrap er ett uoppklart drap for mye. Når jeg spør statsråden om han eventuelt kan si når saken vil komme tilbake, er svaret høyst uklart – at man skal gjøre seg erfaringer. Dette er erfaringer vi mener Barnedødsårsaksprosjektet allerede har brakt oss. Det er derfor høyst uklart når vi kan få en slik sak tilbake til Stortinget. Vi ønsker derfor at det blir votert over forslaget i dag.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2009-06-15:
Tillat meg et par korte bemerkninger som sakens ordfører. For det første: Direktivet om forbrukerkreditt ligger innenfor rammen av EØS-avtalen, og harmoniserte regler på dette området er viktig for et velfungerende indre marked. Direktivet har vært til uttalelse hos utenrikskomiteen, som ikke hadde merknader til forslaget. For det andre: Det foreliggende direktivet representerer en klar styrking av forbrukernes rettigheter knyttet til kredittkjøpsavtaler. Det er ubetinget positivt at lånesøkeren etter dette sikres bedre informasjon om innholdet i en kredittavtale. Dermed vil låntaker selv ha et bedre grunnlag for å kunne vurdere om den foreslåtte kredittavtalen er tilpasset hans eller hennes behov og finansielle situasjon. Direktivet er samtidig tydelig på at det skal stilles krav om at kredittgiver skal vurdere forbrukerens kredittverdighet før låneavtalen inngås. En enstemmig justiskomité anbefaler herved Stortinget å støtte direktivet om forbrukerkredittavtaler.
Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Jeg er særs glad for at Regjeringen nå kommer med denne meldingen. Den legger opp til at 1,2 millioner husstander vil falle inn under den nye ordningen. Det er en kraftig utvidelse. Det er bra. Førstelinjetjenesten tror jeg også er et viktig poeng i meldingen. Den gjør ordningen mer tilgjengelig for folk. Den kan også være konfliktdempende, og man kan spare økonomisk ved at man får avklart ting tidligere. Jeg er også svært glad for at man viderefører prinsippet om at rettshjelpsordningen skal være en sosial støtteordning, og at den er en subsidiær ordning. Det siste er veldig viktig, mener jeg, for at rettshjelpsordningen ikke skal bli en hvilepute i forhold til forvaltningens opplysnings- og rettledningsplikt. Som mange stortingsrepresentanter sikkert har erfart, er det en del mennesker som opplever at den offentlige forvaltningen ikke ivaretar opplysnings- og rettledningsplikten godt nok. Så det er viktig at den ordningen vi nå innfører for rettshjelp, ikke blir en sovepute i forhold til den plikten forvaltningen har når det gjelder dette. Men grunnen til at jeg tok ordet, er at jeg nok en gang sliter litt med å skjønne hva Fremskrittspartiet egentlig mener. De skriver flere steder i merknads form en slags hyllest til den finske modellen, og samtidig har man et forslag, nr. 4, hvor man foreslår mer av den finske ordningen. Men så, i forslag nr. 6, ber man Regjeringen om ikke å ha noen egenandeler i rettshjelpsordningen. Så vidt jeg har skjønt, er den finske ordningen lagt opp slik at man har et gradert egenandelssystem, slik som Regjeringen her også legger opp til. Så spørsmålet er om Fremskrittspartiet kan forklare meg hva de egentlig mener: Er de for den finske ordningen med egenandeler, eller er de mot den finske ordningen med egenandeler?
Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Jeg må slutte meg til forrige taler og si at jeg synes det er leit at opposisjonen ser seg best tjent med å være nedstemt, i stedet for at man her kan ha en dialog videre om det viktige prosjektet som skal starte. Jeg har lyst til å kommentere noe av det som framsettes av påstander. For det første er det fra denne talerstolen påstått at voksne har bedre rettssikkerhet ved plutselige dødsfall enn barn, en påstand jeg finner meget underlig all den tid vi har rutinemessig begjæring om obduksjon av barn når de plutselig dør, noe det ikke er for voksne. Det er heller ikke slik at når en voksen dør, er det obligatorisk med politiundersøkelse. Tvert imot er det først avhengig av at kommunelegen varsler om at det er et mistenkelig dødsfall. Deretter kommer politiet. Er avdøde i sitt hjem og pårørende nekter politiet å komme inn, må politiet vurdere om det er politimessige vilkår som gjør at man opprettholder sin mistanke, som gjør at man går inn. Det premisset er helt likt uavhengig av alder på avdøde – om det er 0 eller 90 år, er det helt likt. I tillegg har vi en rutinemessig begjæring om obduksjon for barn. Det har også vært diskutert om våpen, om våpenforskrift og kontroll etter den. Når det gjelder våpen, har politiet en forvaltningsoppgave i å påse at våpenforskriften følges. Det er noe alle som søker om våpen, skriver under på at de godtar. Det er fordi våpen skal oppbevares på bestemte måter, i bestemte godkjente skap, osv. Jeg synes det er en avsporing å sammenlikne dette med en obligatorisk undersøkelse foretatt av dette teamet, og Grunnloven § 102. Nå er det slik at alle partier fra denne talerstolen har sagt at man her ønsker å søke en best mulig ordning. Da hadde det vært fint om også alle partier gikk inn for det i praksis. Det betyr at man bør ha respekt for de vurderingene som Lovavdelingen har gjort, og at man da søker å finne sammen i det videre arbeidet som skal gjøres for å finne en best mulig løsning. Det betyr også at man kanskje godtar at man sender over forslaget for at Regjeringen kan jobbe videre med det, og ikke lar seg stemme ned og lar det gå politikk i det.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Det verkar som om enkelte representantar òg frå justiskomiteen trur at politiet rutinemessig gjennomfører etterforsking når ein vaksen person plutseleg og uventa døyr. Dette er, som òg justisministeren peika på, ikkje rett. All myndigheitsutøving frå politiet si side må ha eit heimelsgrunnlag, anten straffeprosessuelt eller i medhald av politilovgjevinga. Det er, som Ballo sa, ved dødsfall ein lege som stadfestar dødsfallet. Berre dersom legen meiner dødsfallet er mistenkeleg, vert politiet varsla. Med ein avdød i eigen heim kan pårørande faktisk nekta politiet å koma inn. Det må på plass ein heimel i straffeprosesslova eller i politilovgjevinga, så det å overføra frå eit helseteam til eit polititeam vil likevel vera grunnlovsstridig. I Grunnloven § 102 står det: «Hus-Inkvisitioner maa ikke finde Sted, uden i kriminelle Tilfælde.» – utan i kriminelle tilfelle. Ein kan ikkje hevda at alle krybbedødsfall er kriminelle. Som representanten Ballo så riktig sa, må vi ikkje no la det gode verta det bestes fiende. No må vi koma raskt i gang med dei foreslegne tiltaka. Det er faktisk ei styrking av barns rettstryggleik. Det skal vera ei følgjeevaluering av den frivillige dødsstadsundersøkinga. Vi vil såleis få svar på kor mange foreldre som seier nei til frivillig undersøking. Eg trur ikkje det vert så mange – dersom det vert nokon. Vi vil få svar på kor mange av dei som seier nei der legen faktisk melder til politiet, og det likevel blir ei dødsstadsundersøking. Likeeins vil vi få svar på i kor mange av desse tilfella det vert avdekka kriminelle handlingar, foreldra frivillig går med på slik undersøking. Vi har i dag obligatorisk obduksjon av barn. Det har vi ikkje av vaksne. Her tek vi endå eit steg vidare, og gjev barn endå betre rettstryggleik enn det dei vaksne har. Dette synest eg er positivt, og det støttar eg.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
I forhold til Grunnlova har det kome store motførestillingar mot å gå for det forslaget som er kome frå opposisjonen. Vi ynskjer likevel å ta opposisjonen på alvor og sende dette over til Regjeringa. Derfor fremjar eg eit nytt forslag: «Stortinget ber Regjeringa å fremma sak for Stortinget om innføring av obligatorisk dødsstedsundersøking ved alle tilfeller av plutselig og uventa død i sped- og småbarnsalder.»
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-15:
Flere har påpekt at rettsvernet for barn er for dårlig. Det er også nevnt eksempler på det. Det engasjementet er entydig prisverdig. Når jeg bad om ordet, var det imidlertid fordi både Elisabeth Aspaker og Laila Dåvøy var inne på at med den tilnærmingen som Regjeringen velger her, får barn et dårligere rettsvern enn voksne når det gjelder dødsstedsundersøkelse. Det er en påstand som ikke kan stå uimotsagt. Statsråden har også gått i rette med den. Jeg har gjennom arbeidet som lege ved en rekke anledninger vært til stede i hjem der voksne har dødd, og det er, som statsråden også påpeker, helt unntaksvis at det medfører at man setter inn politiressurser, eller for den saks skyld har mennesker med rettsmedisinsk kunnskap for å foreta den undersøkelsen. Jeg kan telle de tilfellene på én hånd, gjennom de 26 årene jeg har vært lege. Det man får her, er altså et eget team som vil stå klar til å foreta disse undersøkelsene når man ber om det. Det er en så betydelig juridisk styrking av den situasjonen som har vært. Sammenlignet med for voksne kan det ikke herske noen tvil om at barn kommer mye mer styrket ut. Jeg er derfor overrasket over at man holder fast ved den typen påstander, for det tyder på at man enten ikke har kunnskaper om hvordan man generelt foretar dødsstedsundersøkelser hos voksne når de dør i sine hjem, eller at man bevisst ønsker å gi et fortegnet bilde for å skape inntrykk av at barn nå får et dårligere rettsvern enn det de faktisk får. Jeg stiller meg også spørrende til at opposisjonen, som tidligere har sittet i regjering, ikke har fått dette på plass. Nå kommer det altså på plass. Alle er enige om at det bør komme på plass. Hva har man da å tjene på eventuelt å skyve saken enda lenger ut i tid, når man både kan få tilgjengelig en rettsmedisiner, som med all sannsynlighet har barnemedisinsk kompetanse, og i tillegg en person med politifaglig myndighet, som kan være til stede og foreta undersøkelsen? Det man opp mot dette får i tillegg, og som jeg synes altfor få har vektlagt, er forskningsmessig kompetanse som gjør at man får kartlagt alle dødsfall – i hvert fall, vil jeg tro, tilnærmet alle dødsfall i Norge når det gjelder barn under tre år – slik at man kan finne medisinske årsaker og eventuelt bidra også på verdensbasis til å sikre tiltak for å forebygge plutselig uventet dødsfall. Nettopp fordi det er to aspekter å ta hensyn til her, både det juridiske og det medisinske, må disse hensynene balanseres opp mot hverandre. Regjeringen har begrunnet hvorfor man har landet på det man har landet på, og har i tillegg sagt at man kommer fortløpende til å evaluere konsekvensene av denne ordningen. Da synes jeg det er veldig lite substans igjen i den kritikken som nå kommer fra opposisjonen.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-15:
Jeg har nå hørt både Laila Dåvøy og Elisabeth Aspaker, og jeg skjønner jo hvorfor de er så insisterende. De har jo rett og slett ikke forstått hvordan dette skal fungere i praksis. Fordi om man nedsetter et team for dem under 3 år, er det jo ikke slik at politiet ikke skal kunne begjære en dødsstedsundersøkelse dersom det foreligger mistenkelig dødsfall der barn under 3 år er involvert. Selvsagt både kan og skal politiet gjøre det. Men Laila Dåvøy redegjorde jo for saken som om dette teamet blir til hinder for at man kan begjære en slik undersøkelse. Selvsagt blir det ikke slik. Når det gjelder sammenligningen med en 4-åring, får man en styrket situasjon for dem under 4 år, men hvis det foreligger et mistenkelig dødsfall hos en 4-åring, blir det selvsagt begjært en dødsstedsundersøkelse og fulgt opp, akkurat som det vil bli gjort for barn under 3 år, bare at de i tillegg vil ha et team tilgjengelig der det blir tilbudt undersøkelse i ethvert tilfelle. Det er jo en styrket situasjon, det er ikke en svekket situasjon for dem under 3 år.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-06-15:
Det er en svært viktig sak som er satt på dagsordenen. Jeg må, i likhet med andre som har tatt ordet, spørre om hvorfor Regjeringen mener at barn mellom null og tre år som dør uventet, skal ha dårligere rettssikkerhet enn alle andre. Hvorfor lager man en spesialordning innen helsetjenesten for disse små barna, når vi vet at ett av fem barn mellom null og tre år som dør uventet, dør av enten omsorgssvikt eller at det foreligger noe kriminelt. I revidert nasjonalbudsjett foreslår Regjeringen å innføre en frivillig dødsstedsundersøkelse i regi av helsetjenesten – et helseteam som ikke har hjemmel til å foreta en obligatorisk undersøkelse, slik politiet kan gjøre, og som politiet gjør i alle andre tilfeller der uventet død inntreffer, altså der den døde er fra fire år og oppover, slik jeg har forstått det Helsekomiteen ønsket i forbindelse med statsbudsjettet i år at Regjeringen skulle gjøre en slik undersøkelse obligatorisk og fatte et vedtak om det. Regjeringen utredet dette og kom til at et helseteam ikke kan foreta en slik obligatorisk undersøkelse, fordi det vil være grunnlovsstridig. Ergo konkluderer Regjeringen med at dette av den grunn må skje frivillig. Teamet må be om å få komme inn og foreta en slik undersøkelse. Dersom Regjeringen mener at samme rettssikkerhet skal gjelde for alle, uavhengig av alder, måtte de konkludert med at man skal gjøre det samme som man gjør når et barn på fire år eller mer eller voksne dør uventet. Det er komplett umulig for meg å forstå det grepet Regjeringen tar her. Vi har i det siste hatt flere saker som tilsier at en rask dødsstedsundersøkelse kan være avgjørende for enten å avkrefte en mistanke, og det skjer heldigvis i de fleste tilfeller, eller få sanket bevis der det er nødvendig. Jeg antar, i likhet med representanten Aspaker, at i de tilfeller der det kan ha foregått noe kriminelt, vil et helseteam slett ikke slippe inn for å undersøke åstedet. Og obduksjon er i mange tilfeller ikke nok. Her mener jeg personlig at regjeringspartiene må snu. Om de ikke gjør det i dag, har de tiden fram til fredag og behandlingen av revidert nasjonalbudsjett – det er der Regjeringen formelt tar stilling i saken. I innstillingen til revidert foreligger forslag fra opposisjonspartiene om å gjøre dødsstedsundersøkelser ved plutselig spedbarnsdød obligatorisk og å sørge for at så skjer. Med andre ord: Barn mellom null og tre år som dør uventet, skal ha samme rettssikkerhet og samme regime som det som gjelder for alle andre aldersgrupper – dette bør også gjelde for dem. Det kan være positivt at forslaget nå foreslås oversendt Regjeringen. Men det må i så fall være fordi man har tenkt å endre sitt standpunkt fram mot fredag, slik jeg ser det.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-06-15:
Jeg synes saken blir mer og mer uklar for min del. Ifølge siste taler har vårt politi, slik jeg oppfattet det, ikke hjemmel i det hele tatt – selv om det foreligger et mistenkelig dødsfall – til å gå inn og kreve en dødsstedsundersøkelse. Det kan da umulig være riktig når man faktisk kan gå inn og undersøke om folk er i besittelse av våpen, slik jeg oppfattet det forrige taler sa. Hvis man leser revidert nasjonalbudsjett og det som står under Helse- og omsorgsdepartementet, er poenget, slik jeg har oppfattet det, at det man har undersøkt fra Regjeringens side, er om et helseteam, slik det er besluttet fra Regjeringens side, skal gå til et åsted. Dersom et barn mellom null og tre år plutselig dør, kan ikke helseteamet gå inn og foreta en obligatorisk dødsstedsundersøkelse. Det er det som står i revidert nasjonalbudsjett. Der står det ingenting om at hvis man hadde lagt det til f.eks. politiets myndighet å håndtere dette, altså ikke opprettet teamet, så kunne man ha gjort dette på en annen måte. Det er vel det vi egentlig etterspør: Hvordan kan det gjøres? Etter min mening er det uansett mistenkelig hvis et friskt barn mellom null og tre år dør. Bør ikke det meldes umiddelbart til politiet, og bør man ikke da foreta en undersøkelse på dødsstedet? Statsråden sier at det kan være vanskelig og belastende. Ja, men jeg tror at i de fleste tilfellene vil det være godt også for de familiene der det absolutt ikke har skjedd noe galt, at man avkrefter dette gjennom en undersøkelse. For meg er det mistenkelig dersom et lite barn mellom null og tre år dør. La oss si at det dør et barn på fire år helt plutselig, et friskt barn som aldri har vært sykt. Det vil jo da meldes umiddelbart til politiet, og politiet vil kunne komme og foreta en undersøkelse. Det er utrolig viktig at man får tak i de spor som eventuelt er der. Hvis Senterpartiet er enig i at det skal foretas en obligatorisk dødsstedsundersøkelse, er det bare å stemme for det forslaget som ligger her, enten i dag eller i revidert på fredag. Det er det vi snakker om. Vi ønsker å få dette på plass, og da må det gå an å gjøre dette slik vi ser det, slik andre land har gjort. Jeg synes man snakker veldig mye juridisk fra denne talerstolen. Det burde ikke være så vanskelig.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-06-15:
Jeg skulle gjerne ha vært med på et oversendelsesforslag hvis jeg visste at Regjeringen og posisjonspartiene eventuelt ønsket å gjøre endringer i det som foreligger i dag. Men så langt føler ikke jeg at noen i særlig grad har gitt uttrykk for det. Jeg har faktisk et par spørsmål til justisministeren. Jeg håper at han kan svare. Er det ikke riktig – i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett – at den undersøkelsen der man vurderte hjemmel for å foreta en obligatorisk dødsstedsundersøkelse, bare gjaldt helseteamet? Jeg kan ikke lese ut av det som står der, at det også gjaldt eventuelt politiet. Og så det andre spørsmålet, som er veldig konkret: Er justisministeren helt overbevist om at det må en grunnlovsendring til for å foreta en dødsstedsundersøkelse dersom et barn dør uten åpenbar årsak?
Trond Lode (Senterpartiet), 2009-06-15:
Senterpartiet er oppteke av å styrkja rettssikkerheita til barn i Noreg. Me veit at det skjer mykje skjult vald som ikkje vert stoppa, eller der straff ikkje vert idømd, fordi dei som vert ramma, er barn. Dei aller mest forsvarslause er sjølvsagt dei aller minste ungane. Me meiner det er godt nok dokumentert at det til og med skjer fleire drap årleg som ikkje vert etterforska fordi den drepne er eit lite barn. Me veit at i mange andre land er undersøking av dødsstaden obligatorisk når mindreårige døyr. Senterpartiet er einig med dei som seier at me bør få ei slik ordning òg i Noreg. Det har Senterpartiet sin talsmann i helsespørsmål uttrykt klart og tydeleg i offentlege debattar me har hatt dei siste åra. Me synest det er synd når me no er i ein situasjon der eit fleirtal i Stortinget ønskjer å innføra obligatorisk dødsstadsundersøking, men der omsynet til Grunnloven tilseier at me må nøya oss med den nest beste løysinga. Senterpartiet er derfor glad for at det har vore fremja eit forslag om oversending. Me støttar sjølvsagt det. Det er viktig at me framleis har ein open debatt om dette, slik me har hatt det siste året. Kva vert så vegen vidare for å erstatta det nest beste med det beste? Når eg les brevet frå justisministeren som er vedlagt innstillinga, og omtalen i St.prp. nr. 67 for 2008–2009, slår det meg at me treng ei ny vurdering i valet mellom ei ordning lagd under Justisdepartementet og ei ordning lagd under Helse- og omsorgsdepartementet. Det er der eg synest me bør starta med ein ny omgang av utgreiingar som eg håper ein kan setja i gang og gjennomføra fort. Den nye ordninga for dødsstadsundersøkingar som kjem i gang frå 1. juli, er omtalt i St.prp. nr. 67, som no er til behandling i finanskomiteen. Som det er i dag, skal alle plutselege dødsfall blant barn under tre år verta rekna som mistenkjelege og melde til politiet. I alle desse tilfella skal ein utføra obduksjon. Ein skal omgåande gi eit obligatorisk tilbod om dødsstadsundersøking ved alle slike dødsfall. Foreldre skal kunna takka nei til undersøkinga. Den offentlege debatten har bl.a. resultert i ei anna samansetning av desse teama. Dei skal ha personell med politifagleg kompetanse, men utan direkte tilknyting til politiet. Legen som skal obdusera, skal delta i teamet. Teamet skal ha meldeplikt til politiet ved kvar mistanke om at noko kriminelt kan ha skjedd. Det vil òg verta ei generell innskjerping av at plikt til å varsla ved mistanke om vald skal gå føre teieplikta. Eg meiner det er nødvendig at det vert streka under at det i visse tilfelle er straffbart ikkje å melda frå, og at helsepersonell kan mista autorisasjonen ved brot på denne plikta. I Senterpartiet støttar me at det vert ei fortløpande evaluering av denne nye ordninga. Me støttar at ho vert sett i verk, men me ønskjer framleis ein open debatt. Vidare ønskjer me å få utgreidd om det å plassera ansvaret for undersøkingane under Justisdepartementet vil kunna gi ei raskare og like bra løysing.
Trond Lode (Senterpartiet), 2009-06-15:
Stortingsrepresentantane Tørresdal, Eriksen, Grimstad og Sørfonn ber Regjeringa gjera dei nødvendige endringar i Stortingets rettferdsvederlagsordning for barn som har vore plasserte i barneheimar, fosterheimar og spesialskular, slik at barn som har vore utsette for overgrep på norske skular i utlandet, kan inkluderast i ordninga. Departementet har etter ei vurdering kome fram til at det kan vera naturleg å gjennomføra ei utgreiing av forholda ved dei norske skulane i utlandet, som forslaget gjeld, før Stortinget eventuelt gjer vedtak om ei utviding av ordninga. I årsmeldinga for rettferdsvederlagsordninga seier Presidentskapet at ordninga treng ein gjennomgang. I samband med justiskomiteen si behandling av årsmeldinga i Innst. S. nr. 107 for 2008–2009 uttaler justiskomiteen m.a. at «man nå trenger en prinsipiell gjennomgang av ordningen. Det er grunn til å se nærmere på om det er andre grupper enn de som i dag har fått en utvida og tilpasset ordning, også burde hatt det samme». I brev av 3. februar frå Presidentskapet til Justis- og politidepartementet har Presidentskapet følgt opp og skriv at dei ser det som naturleg at Regjeringa tek initiativ til å utgreia ordninga. Fleirtalet i komiteen meiner at forholda for desse barna og ansvarsforholdet bør utgreiast nærare før Stortinget eventuelt konkluderer med å ta denne gruppa inn i rettferdsvederlagsordninga. Komiteen hadde ei skriftleg høyring i saka og fekk nokre innspel frå barn som har gått på internatskule i Japan. Desse innspela gjorde inntrykk på komiteen, og med bakgrunn i det ser komiteen det som naturleg at denne gruppa blir vurdert i tilknyting til den nemnde gjennomgangen av ordninga. Det blir foreslått at forslaget blir lagt ved protokollen.
Trine Skei Grande (Venstre), 2009-06-15:
Vi som er stortingsrepresentanter, er ombud for det norske folk. Det betyr at vi skal være lytteposter for frustrasjoner og urettferdigheter som oppdages. Men vi er også lytteposter for den som liten eller ingen stemme har – de som ikke har mulighet til å framføre den urettferdigheten man opplever. Det er klart at gjennom det tverrpolitiske arbeidet som er gjort her på Stortinget, som bl.a. jeg har vært med på, avslører vi stadig vekk at barns rettssikkerhet ikke er god nok. Jeg synes også det er tankevekkende når vi ser de avsløringene som har vært innenfor trygdejuks, at det går an å «finne på» barn, og at deres eksistens ikke blir sjekket. Det betyr også at det kan være barn som finnes, men man sjekker ikke deres eksistens. Det kan altså kanskje forsvinne barn i vårt samfunn uten at noen egentlig oppdager det, om man ikke har et sosialt nettverk som gjør at det oppdages. Alt dette betyr at vi har mye igjen når det gjelder barns rettssikkerhet i det norske samfunnet, på lik linje med at vi også har utfordringer for de voksne. Venstre har tenkt å støtte disse to forslagene som er lagt fram, ut fra den argumentasjonen, og ut fra det langvarige engasjementet og det arbeidet som ble startet da vi hadde justisministerstolen på dette området. Jeg er veldig forundret over det svaret som statsråden har gitt. Det virker som man går på autopilot. Fordi forslaget kommer fra Stortinget, prøver man bare å finne en grunn for å avvise det. Og denne grunnlovsargumentasjonen er veldig underlig sett i forhold til de andre standpunkter Regjeringa har med hensyn til inngripen i private hjem. Det er f.eks. nevnt kontrollmekanismene for våpenbesittelse i komitéinnstillinga. Vi har i dag regler for inngripen i private hjem. Dette synes ikke å være like viktig som det at man er usikker på om et barn har dødd en naturlig død, eller om døden er forårsaket av andre. Nå har statsråden anledning til å ha en litt mer ydmyk holdning i forhold til at det også kan komme gode ideer fra denne salen, sjøl om statsråden ikke har funnet på det sjøl. Jeg gir ham anledning – hvis dette nå skal gjøres om til et oversendelsesforslag – til å ha en litt annen tone enn den jeg oppfatter i svarbrevet.
Trine Skei Grande (Venstre), 2009-06-15:
Jeg skal ikke følge opp akkurat det med Lovavdelingen, sjøl om det er fristende. Jeg har lyst til å drøfte det som kommer fram i merknadene, nemlig at Lovavdelingen mener at det å foreta en slik åstedsgransking, vil være en inngripen i det private rom. Men statsråden har sjøl kjempet igjennom en lovgivning i tilknytning til våpen som gjør at politiet – sjøl om ingen tror at det er begått en kriminell handling, og ingen tror at det kan være et kriminelt åsted – kan foreta en husundersøkelse fordi man er en våpenbesitter. Hva er justisministerens vurdering av dette? Er det farligere at noen er våpenbesitter, og er brudd på Grunnloven på dette punkt viktigere enn når det gjelder et mistenkelig barnedødsfall, slik at en inngripen her vil være større enn overfor en våpenbesitter?