Harald Victor Hove (Høyre), 1999-04-26:
Forhandlingene om Schengen-avtalen ble ført over lengre tid frem til desember 1996. I Stortinget ble avtalen behandlet i juni 1997 og vedtatt, på tross av at en rekke partier mente at det var et poeng i seg selv å vente med behandling av avtalen til etter at man hadde fått avklart avtalens status i forhold til EU-samarbeidet. Stortinget valgte likevel å behandle avtalen, hvilket Venstre den gangen mente var uklokt, og hvilket jeg synes den videre utviklingen har vist var uklokt. Og for å presisere: Venstre stemte imot avtalen i juni 1997, men måtte da konstatere at det var et flertall i Stortinget for avtalen i og med at den ble vedtatt. Så får jo vi som var imot avtalen, beklageligvis ta til etterretning at valget i september 1997 ikke gav noe grunnlag for et endret standpunkt med hensyn til Norges tilslutning til Schengen-avtalen. På bakgrunn av at Stortinget hadde tatt stilling til det vi får si var det materielle innholdet i avtalen, og at det som da var blitt uklart på grunn av innlemmingen i EU-samarbeidet, var spørsmål knyttet til organisering – det som man nå gjerne kaller det institusjonelle samarbeidet – valgte regjeringspartiene i tilknytning til Voksenås-forhandlingene og i forbindelse med regjeringstiltredelsen å ta til etterretning at det ville være et flertall i Stortinget for en Schengen-tilknytning, og at man derfor ville stå for det arbeidet som det innebar å fremforhandle den institusjonelle løsningen i forhold til EU. Det man imidlertid samtidig understreket, var at man ville gjøre et grundig arbeid i denne sammenheng, og at man ikke minst i forhold til de konstitusjonelle spørsmål ville ta dette på en langt grundigere måte enn det regjeringen Jagland hadde gjort, som var et selvstendig punkt som ble kritisert fra regjeringspartienes side i forbindelse med behandlingen av Schengen-avtalen i juni 1997. Jeg tror også at vi tross alt skal erkjenne at det ikke ville være like enkelt å gå imot Schengen-avtalen i dag som i juni 1997. For når forholdet var at samarbeidet var kommet i gang, og Sverige og Danmark hadde sluttet seg til avtalen, ville det i seg selv ha konsekvenser i forhold til den nordiske passfrihet, konsekvenser som man kunne ha håndtert på en annen måte hvis Norge hadde gått imot dette samarbeidet våren 1997. Det vi kan konstatere på bakgrunn av den proposisjonen som ligger til behandling i dag, er at Regjeringen har gjort et utmerket arbeid når det gjelder de forhandlingene som Regjeringen tok ansvaret for, nemlig å fremforhandle den institusjonelle løsningen. Jeg synes det er grunn til å merke seg det som står i innstillingen fra flertallet i komiteen, og som veldig klart er blitt fremhevet her i dag av representantene Marit Nybakk og Siri Frost Sterri i alle fall, nemlig at den institusjonelle løsning man nå har fått, på mange måter fremstår som en bedre avtale for Norge enn den institusjonelle løsning man hadde i den tidligere avtalen. Det som i hvert fall fremtrer veldig tydelig i proposisjonen, er at denne regjeringen har tatt det konstitusjonelle spørsmålet på alvor på en helt annen måte enn det regjeringen Jagland gjorde. Nå er det ikke slik at spaltemeter i en proposisjon alltid nødvendigvis trenger å gi uttrykk for grundighet i arbeid, men jeg er ikke i tvil om at det gjelder for denne. Og ser man på den proposisjonen som nå er fremlagt i forhold til den proposisjonen som ble lagt frem sist, så er det ikke tvil om at disse spørsmålene har vært tatt på en helt annen og langt mer seriøs måte, og det er faktisk et viktig poeng i seg selv. Det som da er interessant, er at det i proposisjonen fremheves at den referansegruppen man oppnevnte, gav nyttige innspill som var av verdi og betydning for forhandlingene om Schengen-avtalen. Når vi har fått en bedre løsning nå under denne regjering enn den avtalen man forhandlet frem under regjeringen Jagland, skal man faktisk ikke se bort fra det forhold at man nettopp har tatt disse konstitusjonelle og juridiske spørsmål langt mer alvorlig, kanskje også har vært medvirkende til at man har forhandlet frem en bedre løsning på disse områdene enn det man fikk til i forrige omgang. Når det ellers gjelder spørsmålet om den ene eller andre tilslutningsmåte til avtalen, med andre ord om man skal holde seg til Grunnloven § 26 om lovens alminnelige bestemmelse om traktatinngåelse, eller Grunnloven § 93, tar Venstre til etterretning at de som har vært rådspurt i disse spørsmålene, har ment at det riktigste er å anvende Grunnloven § 26, og Venstre vil derfor forholde seg til det under stemmegivningen. Utover dette er det grunn til å fremheve at Schengen-samarbeidet er et kontinuerlig samarbeid, et samarbeid som skal fortsette i år fremover, og en god del av de motforestillinger som de som ikke ønsker norsk tilslutning til det dette samarbeidet har hatt, har ikke nødvendigvis primært gått på systemet slik det er i dag, men det har mye vært et spørsmål om hva dette vil utvikle seg til over tid. Det har vært like mye utviklingen fremover i tid som har vært det man har knyttet sterke bekymringer til. Og da tror jeg det er viktig at vi har en aktiv holdning til Schengen-samarbeidet. Jeg tror faktisk også at det er viktig å ha en regjering som tar de spørsmålene som vi særlig har vært bekymret for – personvern, asylpolitikk, flyktningpolitikk og grensekontroll – på en alvorlig måte. Jeg tror at den regjeringen vi nå har, er den beste regjering Norge kan ha i forhold til å skulle være en deltaker i Schengen-samarbeidet. Og det er ingen skade at justisministeren er fra det partiet som han er.