Karin Kjølmoen (Arbeiderpartiet), 2001-06-07:
Saken vi behandler i dag, er en naturlig oppfølging fra myndighetenes side av de trender som gjør seg gjeldende blant forbrukerne i Norge og i Europa for øvrig. Forbrukerne etterspør i dag større mangfold enn tidligere, og stadig flere er villig til å betale ekstra for kvalitet. Det er også en naturlig oppfølging av verdiskapingsprogrammet for matproduksjon, som Stortinget har gitt sin tilslutning til. Merkeordningen vil være en integrert del av dette programmet. Som kjent skal verdiskapingsprogrammet legge til rette for primærprodusenter og næringsmiddelbedrifter som utvikler spesialiserte matvarer av høy kvalitet for salg i markeder med høy betalingsvillighet. Regionale produkter og tjenester skal utvikles til å gi et bærekraftig og vesentlig bidrag til verdiskaping i regionene. Dette vil styrke primærnæringenes rolle som produsenter av kollektive goder som levende bygder, vakre kulturlandskap, lokal sysselsetting, matkultur mv. Hensynet til forbrukernes valgmulighet og valgfrihet på matområdet er en annen hovedpilar. Målet er å øke forbrukernes frihet til å velge innenfor et større mangfold av produkter og å styrke forbrukernes rett til informasjon. Det legges opp til å utforme et nasjonalt regelverk med utgangspunkt i EUs regelverk. Blant annet med tanke på framtidig eksport av norske spesialiteter synes dette fornuftig. Det er også verdt å merke seg at forbrukernes etterspørsel etter kvalitetsprodukter har økt ved at EUs merkeordning stiller krav til produktkvaliteten. For komiteens flertall har det på denne bakgrunn vært viktig å understreke betydningen av at listen for godkjenning ikke legges lavere enn i EU-land. Dette betyr ikke at ikke Norge bør få fram et langt større spekter av kvalitetsprodukter enn det antallet som er godkjent innen EU pr. i dag. Flertallet presiserer at det må være et siktemål at den norske ordningen skal stå sentralt i utviklingen av norske kvalitetsprodukter, og at den skal gi muligheter for de produsentene som satser på å utvikle og markedsføre spesialiserte produkter med et lokalt særpreg. Den ordningen som nå innføres, vil gjelde for de produkter som faller inn under landbrukskvalitetslovens virkeområde, dvs. varer som er framstilt ved husdyr- eller planteproduksjon, samt viltvoksende vekster. Fiskeriprodukter vil dermed falle utenfor ordningen. Jeg har imidlertid merket meg at departementet vil vurdere en utvidelse av hjemmelen til å omfatte andre matvarer og andre produkter på et senere tidspunkt. Etter min oppfatning vil det være mye positivt å hente ved en slik utvidelse. Ifølge departementet vil en statlig ordning være riktig for å sikre redelig frambud og for å sikre at det stilles strenge krav til de produsentene som ønsker å benytte seg av ordningen. Dette er jeg helt enig i. Etter mitt syn er dette en forutsetning for at ordningen skal få den nødvendige integritet og tillit. De personer som skal foreta godkjenning av produkter som skal merkes, må være uavhengige og ikke ha økonomiske interesser i produktene. Også i denne sammenheng er naturlig nok spørsmålet om finansiering et tema. Etter mitt syn har departementet foreslått en balansert løsning. Det kan ikke være noe å si på at brukerne er med på å betale for en ordning som tar sikte på å øke verdiskapingen. Samtidig er det klart at for høye gebyrer vil kunne virke hemmende, spesielt for nye bedrifter og bedrifter som vil forsøke å reetablere lokale produkter som er forsvunnet i de senere tiårs rasjonalisering av primærproduksjon og næringsmiddelindustri. Det er derfor betryggende at departementet vil ta dette i betraktning ved den endelige utformingen og driften av ordningen.