Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Det er bred oppslutning i det norske folk om at rettferdig fordeling er et viktig mål, og at det offentlige bør ha et stort ansvar for velferdstilbudet for å sikre en mest mulig rettferdig fordeling. Samtidig stiller befolkningen krav til standarden på det offentlige tilbudet og til at kvaliteten er god. Jeg synes det er bra at folk ikke finner seg i at vi har skoler med dårlig inneklima, at folk ikke finner seg i at det i en del kommuner fortsatt er mangel på sjukehjemsplasser, eller at det er 70 000 unger som er fattige etter vår målestokk. Jeg er glad for at flertallet av det norske folk slår ring om de verdiene som ligger i et trygt velferdstilbud for alle. På denne bakgrunn er jeg også svært fornøyd med neste års budsjett som kommer til å bli vedtatt her i Stortinget. Både i Regjeringas forslag til budsjett og i det endelige budsjettforliket med sentrumspartiene prioriteres offentlig velferd. Det er riktig i en situasjon hvor den private velferden er stor, samtidig som mange kommuner sliter med å sikre et godt tilbud til sine innbyggere. Dette er omfordeling fra privat rikdom til mange kommuner som har det vanskelig. Når inntektene til kommunesektoren øker med reelt sett 5 milliarder kr i forhold til utgangspunktet i kommuneøkonomiproposisjonen, og kommunesektoren i tillegg blir kompensert for arbeidstidsavtalen for lærere og utvidet ferie med 3,4 milliarder kr, og budsjettforliket dess-uten medfører at kommunesektoren blir kompensert også for økte utgifter til barne- og etterlattepensjoner, er det grunn til å si at det er et meget godt kommuneopplegg som kommer til å bli vedtatt her i Stortinget. Det er et opplegg for 2001 som vil kunne gi rom for økt aktivitet og bedre tjenestetilbud i kommunesektoren. Men så er det også slik at kommunene selv må bidra med nødvendige omstillings- og effektiviseringstiltak. Det er en del kommuner som sliter, enten fordi de er truet av stor fraflytting eller fordi de opplever stor befolkningstilvekst. Dette, og det faktum at noen kommuner er i en vanskelig situasjon på grunn av gjeld, er forhold som vi vil komme tilbake til i forbindelse med kommuneopplegget for 2002, som presenteres til våren. Jeg er glad for at det er bred politisk enighet om hovedtrekkene i kommuneopplegget for neste år, og jeg vil også legge til for distriktspolitikken. Men det er noen unntak fra det, og jeg vil spesielt bruke noen ord på Fremskrittspartiet. Med deres opplegg ville distriktskommuner både på Vestlandet og i Nord-Norge oppleve stor inntektssvikt. Dette igjen ville få store konsekvenser for driften av barnehager, skoler, skolefritidsordningen, eldreomsorg og annen kommunal drift. Foruten at folk ville merke dette i sin hverdag, ville konsekvensen sannsynligvis også være at enda flere i større grad ville flytte fra Utkant-Norge til pressområdene rundt de store byene. En slik avvikling av Distrikts-Norge er dårlig nytt for dem som bor i fylker som Finnmark og i resten av Nord-Norge, samt små kommuner omkring i Sør-Norge, som også ligger i distriktene. Disse endringene jeg nå viser til, er forståelige når man leser Fremskrittspartiets program. De tilgodeser ikke distriktene, men ønsker lavere skatter og mindre overføringer, som vil føre til et dårligere offentlig tilbud. Likevel har Fremskrittspartiet hevdet når de har blitt konfrontert med sin usosiale profil på kommuneøkonomiopplegget, at konsekvensene er av en slik art at det ikke slår negativt ut for kommunene. De skriver nemlig i sin innstilling: «Den dynamiske virkningen av Fremskrittspartiets samlede opplegg vil mer enn kompensere for dette inntektstapet gjennom redusert prisvekst og redusert lønnsstigning». Mange fine ord, men hvor er dokumentasjonen på at dette vil skje? Fremskrittspartiet skaper teoretiske scenarier hvor det i realiteten er folks hverdag som ofres for deres skattelette og for deres negative omfordelingspolitikk. Også Fremskrittspartiet må bl.a. forholde seg til en sterkt begrensende faktor som legger bånd på oss andre i Stortinget, men som også gjør Fremskrittspartiets såkalte dynamiske virkning lite troverdig, nemlig mangel på arbeidskraft. Vi mangler sykepleiere, lokførere, butikkpersonale, IT-eksperter, ingeniører, bussjåfører, barnehagelærere samt ufaglært arbeidskraft. Hva har Fremskrittspartiet tenkt å gjøre med det? De vil kutte i arbeidsmarkedsetatens budsjett, noe som er det viktigste og mest effektive virkemidlet vi har i forhold til å få innvandrere, sosialhjelpmottakere og andre utsatte grupper i arbeid. Dessuten vil de begrense innvandringen så mye som mulig. Mangelen på arbeidskraft vil neppe bli et mindre problem i framtida, uten at det ser ut til å bekymre Fremskrittspartiet særlig mye.