Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2002-11-21:
Behovet for gjennomgripende endringer i den norske skolen, både for de private og de offentlige skolene, synes å være udiskutabelt for folk flest. På tross av kravet til endringer, som har økt i styrke over tid, har jeg merket meg at flertallet, som består av alle partier – fra Sosialistisk Venstreparti på den ene siden til Høyre på den annen side – ikke finner grunn til å be Regjeringen fremme forslag om en omfattende systemendring basert på de tiltakene som er skissert i forslagene fra Fremskrittspartiet. Flertallet har en lang rekke begrunnelser for at de ikke ønsker å gjøre noe med skolen akkurat nå. Det er de rørende enige om. Hvordan de kan være enige med så vidt vikarierende motiver, er i seg selv en merkverdighet. Men når man bruker flertallets egne ord, at det etter flertallets mening må «sees i en større sammenheng», setter man kanskje perspektiv på det. Det er det som står i merknaden. Hva flertallet egentlig mener med «en større sammenheng», er uklart. Men jeg vil driste meg til å antyde at det dreier seg om de såkalte skolepartiers hegemoni når det gjelder å definere den eneste rette skolepolitikk. Skolehverdagen for mer enn en og trekvart millioner av befolkningen i landet er etter Fremskrittspartiets mening en stor sammenheng. Men flertallet ønsker en enda større sammenheng. Det unisone ramaskriket fra kommuner og foreldre synes ikke å ha trengt inn verken i komiterommet eller i regjeringskvartalet. Flertallet avslår her å sikre en forutsigbar finansiering av det enkelte barns skolegang – med enkle grep. Når det gjelder kvaliteten på opplæringen, kvaliteten på læringsmiljøet og tryggheten og sikkerheten til den enkelte jente og gutt, virker det ikke som om de siste dagers hendelser har hatt noen som helst effekt på flertallet, som ufortrødent fortsetter på den vei de valgte for mange år siden. For å trekke et par paralleller vil jeg vise til at det finnes nyere forskning som sier at noe så enkelt som samsynsproblemer hos barn forårsaker store problemer med opplæringen. Den enkelte kommune, f.eks. i Akershus, har ikke kompetanse når det gjelder dette, og barna får derfor ikke fullgod opplæring – heller ikke en riktig spesialundervisning. Kan det tenkes at det nylig oppdagede samsynsproblem ikke er et nytt fenomen, men gjelder forhold som også påvirker det politiske miljø i sterk grad? Om så er tilfellet, burde vi begynne å ta det på alvor. Når det gjelder uviljen til å innrømme at lærerutdanningen ikke ble så god som man hadde håpet, burde det igjen være mulig å gå inn i diskusjoner som ville lede til en bedring, med bl.a. en faglig enhet når det gjelder klasseledelse og opplæring for studenten i hvordan man fremmer klasseledelse og oppdragelse og dannelse som begrep hos barna. Vi kunne gått inn i diskusjoner får å få til dette før den nye lærerutdanningen har festet seg i en endelig form. Det ville fjernet behovet for dyre mobbeprogram som virker i lang tid uten synlig effekt. Det er et faktum at Dan Olweus har vært til stede med sitt program ved den mye omtalte skolen i Moss, i henhold til HEMIL-senterets egenopplysninger, i mer enn ett år. Er det slik at vi som stortingsrepresentanter er like plaget med det audiovisuelle som barna i skolen, at vi ikke har en klar og velbegrunnet politikk uten at utvalg har vurdert om det er et behov for endringer, og hvordan behovet skal løses? Med det vil jeg ta opp de sju forslagene som er omtalt i innstillingen.