Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2013-05-23:
Siden det er siste gang i denne stortingsperioden at Stortinget har en generell debatt om vår europapolitikk, er det kanskje betimelig å reflektere litt over vårt forhold til EU i den neste stortingsperioden. Idet jeg berømmer regjeringen og utenriksministeren for en aktiv europapolitikk bygd på EØS-avtalen, kan høstens stortingsvalg i verste fall bety et tidsskille i så måte. Nettopp fordi europapolitikken i høy grad også er norsk innenrikspolitikk, er det viktig at regjeringen bruker den innflytelsen og de påvirkningsmulighetene som avtalen gir oss – for å forsvare norske interesser og for å skape det innenrikspolitiske handlingsrom vi trenger på viktige samfunnsområder. I noen grad har vi faktisk også bidratt til å endre EUs politikk på bestemte områder. Det er nok å nevne olje og fisk i så måte. En regjering med utgangspunkt i Fremskrittspartiet og Høyre vil snu europapolitikken i servil retning, simpelthen fordi disse partiene, i likhet med EU-kommisjonen, faktisk tror og mener at et ubegrenset marked med uhemmet konkurranse er løsningen på de fleste problemer. Representanten Peter N. Myhre er et talende eksempel på nettopp dette. En slik regjering vil ikke reise til Brussel for å proklamere at Norge lar være å gjennomføre postdirektivet – tvert om. Den vil reise til Brussel for å meddele at vi innfører det, samtidig som vi avvikler siste rest av brevmonopolet. I samme slengen vil den meddele at Norge reverserer prosenttollen på visse landbruksprodukter, svekker tollvernet for norsk landbruk og dermed utsetter norske bønder og norske landbruksprodukter for økt konkurranse fra land der det er billigere å produsere mat. Jeg antar uten videre at Høyre og Fremskrittspartiet for lengst har fortalt Brussel at de støtter EUs fjerde jernbanepakke, med det unntak at de ikke vil vente til 2019 med å konkurranseutsette persontrafikken på jernbanen. De vil gjøre det før, så sant de får regjeringsmakt. Formodentlig beklager de også at EU-kommisjonen, som følge av sterk og bred motstand i EU, har sett seg nødt til å legge på is den planlagte liberaliseringen av veitransporten i EU. Trusselen mot jernbanen og norsk transportnæring er ikke EU, det er en regjering med ankerfeste i Fremskrittspartiet og Høyre. Mer presist er det dessverre ikke mulig å beskrive opposisjonens regjeringsalternativ på det nåværende tidspunkt. Når det er sagt, skal jeg legge til at EUs fjerde jernbanepakke neppe kommer til å bli som den er etter å ha passert ulike instanser i EU-systemet, Europaparlamentet inkludert. Det er ikke bare Norge som har innvendinger mot deler av pakken. Da har jeg heller ikke glemt at kommisjonens gode intensjon er å øke jernbanens betydning i det europeiske transportmarkedet. Kanskje – i hvert fall må vi kunne håpe det – sentralmakten i Brussel etter hvert lærer å styre både sin regulerings- og sin dereguleringsiver noe bedre enn de gjør i dag. Norske arbeidstakere fortjener ikke en regjering som vil liberalisere arbeidsmarkedet i Europa uten tanke på arbeidstakernes rettigheter. De trenger en regjering som både innenfor og utenfor landets grenser støtter fagbevegelsens kamp for et mer anstendig arbeidsliv med trygghet for arbeid og inntekt. Er det noen som forestiller seg at Erna Solberg, Siv Jensen eller Trine Skei Grande vil farte rundt i Europa for å forsvare arbeidstakernes rettigheter? Det er jo dette europapolitikken i praksis handler om. Utenriksministeren har helt rett når han peker på EU-kommisjonens forslag til håndhevingsdirektiv som en utfordring for norsk arbeidsliv. Direktivets gode hensikt er å sikre rettighetene til arbeidstakere som sendes fra et land til et annet for å arbeide, altså utstasjonerte arbeidstakere. Det støtter vi. Men samtidig må vi passe på at det ikke etableres et regelverk som begrenser våre muligheter til å bekjempe sosial dumping. Det krever aktiv innsats. Jeg er svært tilfreds med at dette er en høyt prioritert oppgave for denne regjeringen. Da blir spørsmålet igjen: Ville en regjering utgått fra partier som de facto har motsatt seg de viktigste tiltakene i kampen mot sosial dumping, ha gjort det samme? Svaret gir seg egentlig selv. Skulle velgerne gi landet en borgerlig regjering etter valget i høst, vil det være en regjering som slår lag med de mest markedsliberale kreftene i Europa, simpelthen fordi det er i tråd med disse partienes politikk.