Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-01-09:
Utgangspunktet for denne interpellasjonsdebatten er fokus på ventelister i sykehussektoren og på hvilken måte man skal få avviklet dem. I hvert fall oppfatter jeg det slik. I en overskrift i Dagbladet for noen år siden stod det at en kvinne ventet i 19 år på 21 operasjoner. Da jeg leste den artikkelen, viste det seg at det var 19 år siden hun ble operert første gang, og så var hun nylig blitt operert for 21. gang. Det synliggjør at det er mange måter å framstille ventetid på. Da man leste artikkelen, var det jo helt åpenbart at hun ikke hadde ventet i 19 år på 21 operasjoner, men at hun hadde gjennomført 21 operasjoner på 19 år – som er noe helt annet. Jeg synes på mange måter at interpellanten har noe av det samme presisjonsnivået som det Dagbladet hadde i sin artikkel. Hvis man tenker seg at det ikke er noen sammenheng mellom henvisning til sykehus og det som skjer i den kommunen som henviser, før man legges inn på sykehuset og når man kommer ut igjen, er det noe litt søtt og sjarmerende med den måten å tenke på, men det blir i hvert fall ikke helsepolitikk av det. Det er jo helt åpenbart, som Jan Bøhler også var inne på, at to tredeler, ifølge noe materiale også mer, av det som skjer av innleggelser på sykehus knyttet til øyeblikkelig hjelp – og vi vet at det legges inn fra sykehjem fordi man ikke har en bemanning av sykepleiere der som kan sette intravenøst – hadde vært helt unødvendig dersom man hadde økt bemanningen i kommunen. Når interpellanten overhodet ikke er interessert i å gå inn på den debatten og mener at statsråden driver med en avsporing når han påpeker den sammenhengen, er det omtrent som å ha en lenke med ulike ledd, og man sier at hva det ene leddet er, og hva det andre leddet er, spiller ingen rolle hvis man skal ha en kjede. Det er en del sammenhenger her som er helt banale, men som interpellanten tydeligvis ikke har fått tak i. I går diskuterte vi organdonasjon. Jeg synes at Inge Lønning på en relativt presis måte beskrev de utfordringene man står overfor her. Det ender salen opp med å forholde seg til også på en presis måte, nemlig at alle partiene er enige. Det synliggjør at det ofte er slik at hvis man definerer problemene innenfor helsevesenet på en presis måte, slik at man får en felles forståelse av utfordringene, er det mange, uavhengig av hva slags parti man tilhører, som lander på de samme konklusjonene. Noe av det jeg er mest overrasket over når det gjelder Inge Lønnings innlegg, er nok at han bruker så mye energi på å kritisere en samhandlingsreform som ligger så tett opp til innspill som han selv har vært med på å komme med i de to utvalgene han har ledet om prioriteringer i helsevesenet. Der har man nettopp påpekt det dilemmaet at det skjer prioriteringer, ikke nødvendigvis ut fra behov, men ut fra helt andre mekanismer. Hvis man skal få slutt på det, er man nødt til å ta denne type reformer på alvor og se mulighetene. Jeg synes nok at det blir vel mye partimessig billig retorikk i det Inge Lønning her sier, og man ser mindre av den store, overordnede samfunnsanalytikeren, som burde ta til sitt hjerte det statsråden nå kommer med. Jeg synes også det er flott at Bjarne Håkon Hanssen sier at han nok kan ha uttrykt seg annerledes i opposisjon. Jeg opplevde jo selv hans vrede da SV foreslo at man ikke burde bevilge så mye til sykehussektoren, men heller sette inn flere ressurser i kommunene. Jeg må si, og dette sier jeg helt uten ironi: Er det noe jeg har forventninger til, så er det samhandlingsreformen. De analysene som beskrives, der man i så stor grad vektlegger det som kommer fra fagfolk innenfor sektoren, er jo analyser jeg har hørt i mange år, og som ingen statsråder før ham har tort å ta tak i. Det er i hvert fall ingen Høyre-statsråder jeg har hørt som har vært i nærheten av det – unntatt kanskje for en god del år siden da Wenche Frogn Sellæg nevnte at hun skulle innføre en fastlegereform, og den gangen vektla at man burde prioritere sterkere i kommunene. Men motstanden i hennes eget parti var så stor at hun ikke fikk det til. Og da å begynne å snakke om at man må vente tre år, når kanskje Høyre selv har bidratt til å skyve det 25 år ut i tid, er faktisk ganske urimelig! Jeg ser virkelig fram til at den kjeden helsevesenet er nødt til å være, styrkes ved at de leddene som i dag mangler ressurser, prioriteres. Da er det helt åpenbart at man kommer interpellantens behov i møte, nemlig at færre som ikke trenger det, blir innlagt, fordi man har større ressurser i kommunen, og flere blir raskere utskrevet. På den måten avvikler man køene. Hvis man ikke er villig til å se den typen sammenheng, betyr det at man heller ikke er villig til å løse de problemene man står overfor. Slik sett burde langt flere i befolkningen ha hørt denne interpellasjonsdebatten i dag. Den tydeliggjør at det er Fremskrittspartiet som ikke har løsningen på disse problemene. – Skulle presidenten si noe?