Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2010-12-03:
Fremskrittspartiet mener det er viktig å utfordre norsk utenriks-, forsvars- og sikkerhetspolitikk på om vi evner å ta vare på det viktigste først – om vi har ivaretatt nasjonens fundamentale utfordringer. Vi er nå midt oppe i en turbulent politisk situasjon med Kina. Den er forhåpentligvis midlertidig. Vi registrerer at gamle nyheter presenteres som nye i Aftenposten, om at vi står alene i viktige Svalbard-spørsmål. Vi opplever en europeisk finanskrise som kan komme til å bety mye for vår eksportindustri. Vi er i ferd med å legge bak oss et år der vi med stor sorg har opplevd at norske soldater har mistet livet i kampen mot terrorisme i Afghanistan. Dette er noe av det permanente, eller midlertidige, bakteppe som Norge må forholde seg til. I forhold til gamle, vedtatte sannheter og nye utfordringer er det viktig å være forberedt og sikre seg. Langsiktighet og forutsigbarhet er stikkord i en aktiv utenriks- og sikkerhetspolitikk. Det handler bl.a. om en suverenitetspolitikk som ikke levner tvil om hva som er norske posisjoner. Den skal ivaretas til lands, til havs og i luften og på alle relevante internasjonale arenaer. Forsvarets rolle i en aktiv suverenitetshevdelse er viktig. Norge har i de senere år, senest med delelinjeavtalen med Russland, fått store, nye havområder å ivareta. Det er således viktig at vi evner å være til stede i hele vårt havdomene. Med bakgrunn i størrelsen på norske havområder er det ikke naturlig å foreta en sammenligning av forsvarsutgiftene i Norge og mange andre europeiske land som har helt andre og mer begrensede geografiske områder å holde oppsyn med. Flere sider ved Forsvarets økonomiske situasjon og senere års omorganisering bekymrer oss, men en av de mer strategiske utfordringene i vårt hjemlige forsvar er Marinens evne til å operere i våre nærområder eller andre steder, som i Adenbukten, der norske interesser skal sikres. Jeg vil peke på noen sentrale spørsmål: Er vår basestruktur i Sjøforsvaret ideell i forhold til de nordlige utfordringer? Klarer vi å sikre nok seilingsdøgn for vår flåte? Har vi til enhver tid nok mannskap til å bemanne flåten? Vi mener svaret helt eller delvis er nei på disse spørsmålene. Dette svekker Norge, og vi mener det hadde vært riktig å omprioritere på statsbudsjettet for å ivareta denne grunnleggende oppgaven. Situasjonen for de andre forsvarsgrenene er dessverre ikke særlig bedre. Delelinjeavtalen med Russland i Barentshavet og Polhavet er godt nytt. Avtalen i seg selv er viktig. Den viser også for øvrig arktiske partnere og andre land hvordan grensetvister til havs kan løses. Det å få denne saken ryddet av veien skaper et godt grunnlag for videre samarbeid med Russland. Jeg vil i den sammenheng peke på tre viktige områder for en utdyping av samarbeidet, i tillegg til alt som gjøres i dag. Det første er et styrket næringslivssamarbeid. Her har næringslivet selv et hovedansvar, men aktiv myndighetsinvolvering vil hjelpe i møtet med et Russland som er annerledes å gjøre forretninger med enn våre andre naboland. Bedre infrastruktur øst–vest er også et område der vi bare ser begynnelsen på noe som kan bli virkelig spennende, og der nye markeder kan åpnes opp og gamle markeder bringes nærmere. Det siste jeg vil nevne er utdanning. Det skjer en god del, ikke minst når det gjelder russiske studenter ved norske læresteder, men det er mindre trafikk den andre veien. Det bør være et mål at flere norske studenter tar et eller flere semestre i Russland, samtidig som vi gradvis må tilby russisk språk ved flere skoler i Norge. I møter med ungdom peker jeg nettopp på Russland som et land å merke seg, og russisk språk som et språk å satse på. Språkforståelse og mer utveksling på alle nivåer vil fremme et enda bedre naboskap og virke positivt på en lang rekke områder som det er naturlig å samarbeide om. Når det gjelder arktiske spørsmål, er det viktig at et organ som Arktisk Råd utvikles til å bli den sentrale mellomstatlige møteplassen for arktisk politikk. For noen uker siden gikk lederen av Nei til EU ut og krevde at Norge stoppet EU fra å bli en permanent observatør i Arktisk Råd. EU hadde ikke noe der å gjøre, var argumentet. Jeg er ingen EU-tilhenger, men denne måten å håndtere Arktis på, er ikke riktig. Det kan ikke være slik at vi skyver EU og andre ikke-arktiske stater som måtte ha interesser i regionen, vekk fra møtebordet. Det må være i vår interesse at Arktisk Råd forsvarer sin berettigelse som den viktigste arenaen, og at vi tar dialogen med EU der. Alternativet kan jo være at EU, og kanskje Kina, flytter samtalene om f.eks. skipsfart i Arktis til andre steder – steder der Norge ikke er til stede. Det vil være en uheldig utvikling. Det er viktig at norske handelsinteresser ivaretas på en aktiv måte. Fortsatt ser det dessverre mørkt ut for Doha-runden i WTO. Det betyr at vi må ivareta våre interesser på andre måter, gjennom f.eks. frihandelsavtaler. Vi er glad for at det nå synes å være et raskere tempo i fremføringen av nye avtaler. Samtidig vil vi etterlyse og be om at fremforhandlede avtaler ikke blir lagt til side, og at avtalen med f.eks. Colombia blir lagt frem for Stortinget til ratifikasjon. Det er opplagt i norsk interesse å sikre at flere land kommer med som aktive deltakere i den globale handel, og at mennesker verden over løftes ut av fattigdom. Norge har ønsket å ta på seg et stort ansvar, og det skal berømmes. Det mangler ikke på idealer. Men som vi har påpekt mange ganger tidligere, bommer det politiske flertallet på medisinen. I stedet for å se om det er feil medisin, fortsetter man å øke dosen. Vi mener mottakerlandene må avmedisineres, strippes for klientmerkelappen og innta en reell partnerskapsstatus, og ikke bare i navnet. Kritikk av eksisterende utviklingspolitikk er for så vidt ikke den vanskeligste øvelsen, men vi nøyer oss ikke med kun å kritisere. Vi fremmer forslag her og i finansinnstillingen som reelt viser vilje til et utviklingspolitisk løft. De tiltak vi foreslår knyttet først og fremst til tollettelser, investeringer og hjelp til handelsfasilitering, opplever vi at det er mye enighet om, men man vil ikke politisk ta inn over seg disse løsningene. Man forblir i tradisjonelle spor, og da er jeg redd for at også løsningene blir like tradisjonelle. Når vi peker på behov for å endre på norsk handelspolitikk overfor utviklingsland, vil vi vise til undersøkelser som viser at Norge kommer svært dårlig ut, og at vi er nederst på listen over sammenlignbare land når det gjelder å møte utviklingslands behov for bedre tilgang til våre markeder. Vi har hatt omfattende merknader i sammenheng med våre endringsforslag til bistand i mange år, og i all hovedsak er disse merknadene oversett og har fått lov til å stå alene. Så i år har det skjedd en hyggelig endring, det ønsker vi velkommen, hvor regjeringspartiene, særlig når det gjelder regnskog, møter oss. Vi bestreber oss på å dokumentere våre utsagn med flere kilder og helst forskningsbasert informasjon. I dette tilfellet har vi også selv gjort feltbesøk. Vi vil ikke påstå at vi har absolutt alle svar. Dette er for komplisert til at noen sitter med alle svar. Men når regjeringspartiene i sitt svar til våre merknader kun klarer å komme opp med et nyhetsmagasin som kilde for at de har rett og vi har feil, da blir jeg ikke nødvendigvis veldig imponert. Jeg registrerer at man føler seg veldig politisk trygg. Jeg håper at man allikevel tar med seg våre synspunkter, ikke minst i forhold til den erfaring man generelt har hatt med norsk utviklingshjelp i løpet av de siste 60 år. Så er det argumentet om at Norge med Fremskrittspartiets politikk vil miste anseelse og ikke vil bli til å kjenne igjen. Vi foreslår et bistandsbudsjett på nær 19 mrd. kr kombinert med forslag om storstilte investeringer i de fattigste landene, samt tollettelser og andre forslag. Det hadde vært interessant å høre om de rød-grønne har belegg for å påstå at land med tilsvarende andel i bistand, som vi foreslår, og friere handelspolitikk, som vi foreslår, skader seg selv og sin anseelse – for ikke å snakke om den effekten man har på omverdenen. Men om vi klarer å endre utviklingspolitikken, slik at den ikke blir til å kjenne igjen, og vi dermed oppnår reell utvikling, er vi fornøyd med det. Vi skal klare å leve med det. Men at de rød-grønne så til de grader forsvarer det bestående, og resultatet av det bestående, er noe overraskende og skuffende med tanke på de resultater man samlet sett har å vise til. Jeg vil dermed ta opp alle de forslag som Fremskrittspartiet står bak i innstillingen, alene eller sammen med andre partier, pluss dagens omdelte forslag om en levekårsundersøkelse blant veteraner.