Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2015-03-19:
Trygghet er helse. Derfor var helsekomiteen tydelig på, da vi behandlet statsbudsjettet, under kapitlet om beredskap, at formålet med helseberedskapen er å verne befolkningens liv og helse og bidra til nødvendig helsehjelp ved krig og kriser og ved katastrofer i fredstid. Komiteen framhevet at helseberedskap har en dobbel funksjon. Den viktigste er å sørge for at fellesskapet har reaksjons- og håndteringsevne når alvorlige hendelser inntreffer. Den andre er å sikre at befolkningen er trygg på at myndighetene har kompetanse og kapasitet til å være der når situasjonen krever det. Trygghet er altså også helse. Rapporten fra 22. juli-kommisjonen påpeker at vi har et læringsbehov når det gjelder oppfølging av overlevende og pårørende, systemer for varsling, kommunikasjon og informasjon og behov for nasjonale retningslinjer om samarbeid mellom nødetatene, samt behov for å videreutvikle planer, rutiner og kompetanse. Helsedirektoratet, de regionale helseforetakene og fylkesmennene har fått ansvar for å iverksette tiltak, men i tillegg er det behov for å styrke den nasjonale kompetansen i krisepsykologi. Gjennom mer enn 25 år har Senter for Krisepsykologi i Bergen tilført krise- og sorgfeltet kompetanse som har bedret ivaretakelsen av barn, voksne og familier både i Norge og internasjonalt. Senteret var de første til å belyse barns situasjon som sørgende i Norge. Fra tidlig på 1980-tallet har de forsket på barn og sorg – et rent pionerarbeid. Det har bl.a. bedret barns situasjon som pasienter eller pårørende ved intensivavdelingene. Gjennom flere år har de kartlagt situasjonen for etterlatte etter selvmord, barneulykker og plutselig spedbarnsdød, lagt grunnlaget for hva norske kommuner har å tilby, og samlet informasjon om hvordan etterlatte – både barn og voksne – opplever seg ivaretatt over det ganske land. Senteret er en unik blanding av klinisk praksis, forskning og utadrettet informasjon og veiledning. Senteret er det norske kompetansemiljøet med mest direkte erfaring fra krise- og katastrofehåndtering basert på daglig arbeid med kriser og traumer. De spenner over et vidt felt, fra komplisert sorg blant barn, familier og voksne, selvmord, sosial nettverksstøtte, likemannsarbeid og barn som lever med vold i familien, til de store nasjonale og internasjonale krisene som følger av terror, krig og naturkatastrofer. De ble engasjert av Statoil etter terrorangrepet i In Amenas, og senteret bisto etter Estonia-ulykken, diskotekbrannen i Göteborg og terrorhandlingene i Russland. Senteret har bistått ved så å si alle større katastrofer i Norge – Torghatten, Måbødalen, gisseldramaet på Torp, flyulykken på Stad, Sleipner-havariet, Åsta-ulykken, Rocknes-havariet og NOKAS-ranet, for å nevne noen. De har vært involvert i etterarbeidet etter naturkatastrofer i hele verden og drevet opplæring av helsepersonell etter krigssituasjoner i de fleste kjente krigene de siste 25 år. De gir råd om hvordan hjelpen best organiseres – for hvem, av hvem og når – og om viktige valg med hensyn til rituelle markeringer, hjelp til familier og bistand til innsatsmannskap som politi, brannfolk og helsepersonell og deres reaksjoner ved ulykker og katastrofer. På oppdrag fra Helsedirektoratet har de arbeidet spesielt med etterlatte, overlevende og pårørende etter 22. juli. Senteret har vært drevet som en non-profit-organisasjon, og de har samarbeidet med utallige offentlige instanser og frivillige organisasjoner. De har utviklet nettsider med informasjonsmateriell, skrevet over 20 bøker – de fleste om barn, og mange er oversatt til andre språk – og nærmere 300 faglige publikasjoner. De har pågående forskningsarbeid på nettverksintervensjon for familier med en kreftsyk forelder, de forsker på etterlatte etter 22. juli og også på formidling av dødsbudskap på oppdrag fra Helsedirektoratet. Vi vet at tap og traumer kan forstyrre og ødelegge liv. I tillegg til helsekostnader og risiko for redusert livskvalitet kan det svekke arbeidsevnen og redusere mulighetene for å oppnå en utdannelse en ellers ville oppnådd. Tap og traumer er derfor en folkehelseutfordring. Sorg kan ha alvorlige helsemessige konsekvenser, og sorgområdet blir gitt stadig mer oppmerksomhet. Normal sorg vil vi alle oppleve i livet, og mange opplever komplikasjoner i sorgen. Mennesker som opplever tap ved dødsfall, venter å bli møtt på en god måte, enten det er av utrykningspersonell, helsepersonell på et sykehus eller på hospits, kriseteam, kirkelig personell eller andre. De fleste klarer seg bra uten profesjonell hjelp, det må jeg også få presisere, men vi må ha gode henvisningsrutiner for dem som trenger spesifikk hjelp, slik at de får hjelpen tidlig. Noen tap og traumer, som etter voldtekt, medfører problemer for så mange at oppfølging bør kobles på helt fra starten. Det er altså en unik kompetanse og et unikt nettverk som er bygget opp rundt initiativtakerne Atle Dyregrov og Jakob Inge Kristoffersen siden 1988. Det er i dag 34 personer med ulik tilknytning til senteret, og de fleste er finansiert via ulike prosjekter. Det er behov for en mer systematisk oppbygging av kompetanse og rekruttering. Norge har et unikt fagmiljø, både nasjonalt og internasjonalt, som trenger mer forutsigbare rammer for å sikre rekruttering av nye forskere, bedre koordinering og veiledning, samt bli en del av en nasjonal kriseberedskap. Det bør etableres et nasjonalt senter for krisepsykologi som bygger på dette fagmiljøet i Bergen. En offentlig grunnforskning vil gi mulighet for å tilby bedre hjelp til flere, veiledning, undervisning og å drive utviklingsarbeid på sorg-, krise- og traumefeltet. En grunnforskning vil også gi mulighet til å prioritere folkehelseperspektivet enda bedre enn de har gjort fram til nå. Spørsmålet er: Vil statsråden sørge for etablering av et nasjonalt senter for krisepsykologi – de nærmer seg pensjonsalder?