Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-12-13:
Saken handler om hvorvidt visse dokumenter i rettsapparatet skal holdes unna personer under hovedforhandlinger, på gitte vilkår. Bakgrunnen for saken er bl.a. den såkalte heroinkildesaken, der personer hadde blitt tatt av politiet med 36 kg heroin. Personene måtte slippes av hensyn til informanter i saken, fordi informantenes liv ellers ville vært i fare. Det førte til en ganske hektisk runde i 2002 og en lovendring i 2003, som det er gjort rede for her. Den lovendringen har senere åpenbart blitt testet, bl.a. i forbindelse med Nokas-saken. Jeg oppfatter at Riksadvokaten som følge av dette har kommet med forslag. De forslagene som er fremmet i dag, vil Venstre støtte. Vi finner det ikke riktig å la dette være mindre strengt enn det flertallet i komiteen anser, slik at vi stemmer ikke for Fremskrittspartiets forslag. Sakskomplekset fordrer, som det står i saksframstillingen, at man skal se på generelt ulike straffeprosessuelt vanskelige avveininger. Men det påpeker også et annet forhold. Det knytter seg til et initiativ, som jeg – hvis hukommelsen ikke glipper for en intenst arbeidende stortingsrepresentant – for godt og vel et halvt år siden tok opp i en interpellasjon til justisministeren, om å lovfeste de ulovfestede metoder for infiltrasjon og provokasjon. Jeg gjorde det med den begrunnelse at lovfestingen i andre land har skjedd etter politiskandaler eller situasjoner der mennesker har mistet livet, bl.a. politifolk og andre som har vært opptatt med rettsforfølgelsen. Jeg sa det da slik at det ville være en fordel om vi ikke kom i en slik situasjon i Norge. I den sammenheng sa statsråden at han ville sette i gang et arbeid med å evaluere de politimetoder vi hadde, bl.a. gå inn på de vanskelige avveininger som finner sted når man skal bruke slike tvangsmidler. Det er dette sakens ordfører har tatt opp igjen i dag. Jeg tror det er svært viktig at man gjør det, for det er nettopp i vurderingen av hvordan metodene er blitt brukt, eller ikke er blitt brukt, at man mer riktig kan få finsiktet både straffelovens bestemmelser og straffeprosesslovens bestemmelser. Jeg tar det for gitt at dette nå får et stort trykk på seg, slik at vi kan få denne gjennomgangen. Det er mange år siden man første gang sa at det skulle skje, og jeg tror det er svært nødvendig at det skjer. Samtidig vil jeg understreke at én side ved denne saken handler om en viktig utvikling i norsk politi som jeg er sikker på at statsråden er opptatt av. Det er hvordan politiet håndterer vitner og informanter som skal beskyttes. Det sier seg selv at slike vitner og informanter ikke i politiet kan ledes av dem som etterforsker saken. De må håndteres av andre i politiet. For en tid tilbake – det er ikke nødvendig å tidfeste – oppstod det visse situasjoner i politiet der politifolk så på slike mennesker som sine personlige informanter. Informasjon fra informanter eller vitner som håndteres på denne måten, er ikke én politipersons personlige informasjon. Det er politiet som system som skal ha den informasjonen. Så det å knytte informanthåndteringen til politiet på en skikkelig og god måte, atskilt fra dem som driver med etterforskningen, er svært viktig. Jeg vil be om at statsråden bekrefter at dette systemet nå er på plass på en så bra måte at vi kan ta det med ro, men jeg nevner bare for Stortinget at i forbindelse med behandlingen av § 242 a i 2002 og 2003 ble det understreket hvor viktig det var å få dette på plass. Jeg vet at politiet har jobbet med dette, og jeg regner med at det er viktig. Jeg vil også understreke at i tilknytning til temaet i dag reises generelt spørsmålet om vitnebeskyttelsestiltak, som er en del av kampen mot organisert kriminalitet. Det reiser også spørsmål om tiltak for at vitnebeskyttelse kan skje på tvers av forskjellige land, bl.a. i Norden og steder i Europa hvor det ikke vil være påfallende at folk flytter på seg – for å si det på en slik måte. Men det reiser også spørsmål om hvordan politiet skal håndtere det som ble behandlet i den nå avsluttede australske TV-serien «Politiagentane». Der drev politifolk det som på nynorsk heter «undercover», som på mange måter er en infiltrasjonsmetode og til dels en provokasjonsmetode. Jeg tror at vi vil kunne møte sånne situasjoner, og jeg vet at vi har miljøer som skolerer seg på det, men jeg vil igjen ta opp i denne debatten behovet for at man gjennomgår politimetodene og også i en slik sammenheng ser på behovet for en lovregulering av de ulovfestede politimetodene infiltrasjon og provokasjon. Jeg støtter komiteinnstillingen med de merknader som ligger i den fra flertallets side, som jeg synes er avveide og ettertenksomme. Jeg finner det svært nyttig at vi har fått en slik sak fram for Stortinget som den som nå er fremmet av Regjeringen. Venstre stemmer for innstillingen.