Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Etter bortimot åtte timers trontaledebatt må vi vel innrømme at så langt har debatten brakt lite nytt. Bortsett fra Thorbjørn Jagland, som åpnet dagen, har vel svært få også klart å heve blikket og brukt dagen i dag til å ta opp overordnede problemstillinger som vi står overfor. Etter mi meining bør en debatt som denne i høyeste grad være muligheten til at vi hever oss litt fra det hverdagslige og tar opp spørsmål som vi ikke til daglig jobber med. At Fremskrittspartiet ikke er opptatt av internasjonale problemstillinger, er ikke nytt for oss. Fremskrittspartiet har ingen løsninger og ønsker heller ikke å komme med noen løsninger på de enorme globale utfordringene som vi står overfor. Det har vi hørt fra Hagen i årevis, men jeg må si jeg ble utrulig skuffet da Stortingets visepresident og leder av forsvarskomiteen, Hans J. Røsjorde, også la seg på den linja tidligere i dag. Han sa noe sånt som at det er bra at også noen er interessert i problemene hjemme og ikke bare i de internasjonale spørsmålene. Det er skremmende at Stortingets nest største parti overhodet ikke har perspektiver på de globale utfordringene. Og dessuten: Det er ingen motsetninger mellom internasjonale problemstillinger og nasjonale problemstillinger. Med stor interesse la jeg merke til at Jimmy Carter, som har vært på Oslo-besøk, på fjernsynet i går kveld uttalte at fattigdomsproblemene må løses både nasjonalt og internasjonalt. Det internasjonale samfunnet har enorme utfordringer. I natt kom klodens innbygger nr. 6 milliarder til verden, og jeg leser i avisen i dag at det har blitt bestemt at det skjedde på et sykehus i Sarajevo. Det spiller vel for så vidt ingen rolle akkurat hvor vedkommende er født, men det er i alle fall verdt å merke seg at bare siden vår foreldregenerasjon ble født, er jordas innbyggertall tredoblet, fra om lag 2 milliarder til 6 milliarder mennesker. Og vi har ingen løsninger i sikte på de store fattigdomsproblemene vi står overfor. Dette er perspektiver som noen hver bør gripe fatt i. Også her hjemme har vi nok av problemstillinger å gripe tak i. Det bør være interessant for oss alle at vi akkurat har lagt bak oss et valg hvor under 60 pst. brukte stemmeretten, og blant de yngste stemmeberettigede var det bare én av tre som gikk til valgurnene. En annen stor utfordring her på hjemlige trakter er at forskjellene mellom folk stadig blir større. Nok en gang har vi i en debatt i Stortinget hatt tilløp til en konkurranse i hvem som er mest enig med Tony Blair. En skulle liksom tru at det er snakk om å være i slekt med en rik onkel i Amerika, som noen hver ser for seg at en skal arve. Den er en meningsløs debatt, debatten som hersker i Norge om hvem som er mest lik Tony Blair. Spørsmålet vi bør stille oss før en sånn debatt, er: Hva slags Storbritannia var det Tony Blair arvet? Jo, det var et Storbritannia hvor den offentlige velferden og fellesskapet hadde blitt gradvis og systematisk nedbygd gjennom hele 1980- og 1990-tallet. Andre virkemidler må tas i bruk her i landet i forhold til det Tony Blair måtte bruke i Storbritannia. Jeg håper at vi slutter den debatten som vi har hatt så langt om Tony Blair. For Arbeiderpartiet er det en overordnet problemstilling å få gjort noe med de gradvis større forskjellene mellom folk. Arbeiderpartiet ønsker å bygge ut den offentlige velferden, vi ønsker å styrke skoler og barnehager, og vi ønsker å trappe opp den sosiale boligbygginga. Og skal vi få til det, må vi ta litt mer fra dem som har mest. Vi kan ikke fortsette med at folk med titalls millioner i inntekt betaler null i skatt. Nå har Regjeringa mulighet til å vise i praksis de forslaga de sjøl har fremmet om å utjamne forskjellene. Bare et samarbeid med Arbeiderpartiet kan være et skritt i riktig retning.