trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-26:
Jeg har lyst til å gi både en virkelighetsbeskrivelse og en hilsen fra en regional aktør i kulturlivet. Han sa: Aldri har det vært så viktig å ha et oppegående kunst- og kulturliv, og aldri har vi slitt så mye. Jeg syns både statsrådens innlegg og Sem-erklæringa gir håp om at vi skal kunne få til et kulturløft. SV har det grunnleggende synet at kunst og kultur er gjæren som skal få det til å boble i samfunnet, og jeg støtter statsrådens mange grunngivinger for hvorfor det er viktig. Det er viktig fordi kunst og kultur har en egenverdi, men også fordi det gir oss ny kompetanse. I framtida trenger vi ikke bare teoretisk kompetanse, men vi trenger kunstnerisk, kreativ, sosial, empatisk kompetanse, og derfor er det så utrolig viktig at vi får dette på plass i skolen. Og så er det også viktig ut fra et regionalpolitisk perspektiv. Derfor vil SV være med på å slåss for at kulturløftet ikke bare skal befinne seg i festtalene, men at det skal bli noe av. For hvor mye vi bruker på kunst og kultur i dette samfunnet er faktisk et politisk spørsmål. Vi mener jo at minst 1 pst. av statsbudsjettet bør gå til dette. Jeg er redd for at kameratene som kulturministeren må stole på, ikke har den samme forståelsen. Da blir mitt spørsmål: Hva blir viktigst når kampen om kronene står? Er det å avskaffe flyseteavgiften og øke forsvarsutgiftene, eller er det å holde på de millionene som Arbeiderpartiet har foreslått? For å sette det i perspektiv: 300 mill. kr er en tiendedels fregatt. Så har jeg også et spørsmål til partilederen. SV og Kristelig Folkeparti er enige om at patent på liv-direktivet er i strid med FNs konvensjon om biologisk mangfold, og at det vil føre til genrøveri. Er statsråden enig i at dette er et så viktig politisk spørsmål at Stortinget bør gripe fatt i det, og at det ikke bare er Regjeringa som skal ta fatt i det? Og vil statsråden bidra til det?
Victor Norman (Høyre), 2001-10-26:
Jeg må få lov til å gratulere Schjøtt-Pedersen med stortingsrepresentasjon! Som jeg har sagt i andre sammenhenger også i forhold til Schjøtt-Pedersen, har jeg veldig stor respekt for det moderniseringsarbeidet som den forrige regjeringen har drevet frem, men det er, slik jeg ser det, to alvorlige svakheter ved det: Det ene er at det mangler en helhet, man er i ferd med å velge forskjellige løsninger på forskjellige sektorer, og vi trenger å få en helhetlig tilnærming. Det andre er at tempoet har vært for lavt i altfor mange år. Det er helt opplagt at arbeidet med modernisering av offentlig sektor er et langsiktig prosjekt, og det fins ingen enkle grep som gjør at vi over natten får en mer velfungerende offentlig sektor. Men det er viktig at det er en jevn og klar fremdrift i arbeidet. Og noe av det viktigste vi ønsker å bidra til, er at det gjennomgående tempoet er høyere, i stedet for at vi får en skippertakstilnærming til saker. Det andre viktige jeg tror vi har å bidra med som gjør at tempoet kommer til å bli høyere, er at vi har en mer innholdsrik verktøykasse enn det den forrige regjeringen hadde og var villig til å ta i bruk. Og her kommer begreper som fristilling, konkurranse og resultatbasert finansiering med større tyngde inn i vår verktøykasse. Samtidig inviterer vi alle andre som har ideer til gode verktøy til å spille det inn i verktøykassen. Når det gjelder analysen for ti år siden, «Mot bedre vitende?», er det veldig interessant at hvis man leser den, så vil man oppdage at den handler om to ting. Den handler om et inkluderende arbeidsliv, og den handler om en modernisering veldig mye i retning av fristilling, brukerretting og resultatbasert finansiering. Så det jeg snakket om nå, var egentlig implementering av det vi holdt på med for ti år siden.
Victor Norman (Høyre), 2001-10-26:
Jeg har først lyst til å kommentere en språkbruk som jeg synes kanskje kan være litt uheldig i forhold til moderniseringsarbeidet, og det er tendensen til å sette likhetstegn mellom offentlig byråkrati og offentlig ansatte. Det å få gjort noe med det offentlige byråkrati er en viktig del av moderniseringsarbeidet, men vi må ikke skape det inntrykket at de bortimot 700 000 offentlig ansatte som vi har i Norge, er byråkrater. De aller fleste av disse er folk som jobber ute med førstelinjetjenester i forhold til brukerne, og det er ikke noe mål å få bort folk som yter tjenester til befolkningen. Bare for å ha sagt det i utgangspunktet. Når det gjelder å varsle helt konkrete tiltak, er det klart det hadde vært veldig fristende å si at nå skal vi i morgen og neste uke og uken deretter komme med en serie konkrete enkeltforslag. Jeg vil advare mot den type tilnærming, for modernisering må ikke være en prosess hvor man er på jakt etter symbolprosjekter. Det må være en gjennomført, langsiktig linje. Og noe av det jeg tror har vært en svakhet i hele moderniseringsarbeidet, er at man har vært for ivrig etter å lage merkesaker og for lite opptatt av helhet og grunnleggende reformer. Det er klart vi kommer tilbake med mange konkrete saker. Noen av dem kommer til å komme veldig raskt. I redegjørelsen som jeg håper jeg kan få lov til å gi allerede i januar, håper jeg at vi også skal gå mye dypere inn i materien. Men jeg har ikke lyst til at vi skal forhaste oss i retning av at det er viktigere å gjøre noe enn å gjøre en god jobb, for det siste er det viktige.
Victor Norman (Høyre), 2001-10-26:
La meg begynne med å understreke hva som ligger i det jeg sa om hovedprinsippene. Et av hovedprinsippene er at det er borgernes og brukernes behov som skal være utslagsgivende for hele måten vi utformer offentlig sektor på. Også når det gjelder de statlige etatenes medvirkning rundt omkring, vil denne regjeringen sterkt presisere at det ikke er etatenes interesser, det er brukernes interesser som skal være avgjørende for de organisatoriske løsningene vi velger. Når det gjelder å finne gode, brukervennlige organisatoriske løsninger, har jeg også lyst til å minne om det jeg sa om helhet og mangfold. Jeg tror offentlige servicekontor i mange sammenhenger er en veldig nyttig måte å organisere tingene på, men vi må heller ikke der ta ett verktøy og si at dét skal trekkes nedover hodet på hele offentlig sektor uansett om det fungerer godt eller dårlig. Så vi må finne et mangfold av løsninger. Mange steder kan offentlige servicekontor være en veldig gunstig måte å gjøre det på, andre steder er det ikke så gunstig, men det avgjørende er at vi må finne en organisering som starter med brukernes behov, og legge vekt på det og ikke legge vekt verken på å få et pent organisasjonskart eller å ivareta etablerte etater, instanser eller organisasjoner.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2001-10-26:
La meg først få gratulere statsråd Norman med utnevnelsen. Vi ser fram til en spennende og konstruktiv dialog. I løpet av det siste halvannet året er det gjennomført en betydelig fornyelse av offentlig sektor. Omstillinger i sykehusene, Forsvaret, politiet, innen høgre utdanning, i Posten og ligningsforvaltningen er viktige eksempler på det. Men statsrådens partifeller har fremstilt dette arbeidet som altfor lite, og at det går altfor sakte. Det gjør det naturlig å forvente at langt mer skal gjennomføres på langt kortere tid av statsråd Norman. Statsrådens innlegg varsler ikke en slik endring, snarere var det i stor grad en videreføring av det omstillingsarbeidet som allerede er i gang. Hvilke store strukturtiltak ser statsråden for seg å gjennomføre det nærmeste året? Og i tilknytning til det: Statsråden ledet i 1991 arbeidet med utredningen «Mot bedre vitende? Effektiviseringsmuligheter i offentlig sektor». Hvilke av de forslag som der ble fremsatt, ønsker han nå å rette fokus mot som statsråd? Til slutt tillater jeg meg å rette en åpenbar misforståelse fra statsråd Svarstad Haugland. Det er i statsbudsjettet lagt inn kompensasjon for frivillige organisasjoner i forhold til momsreformen med 100 mill. kr i bevilgninger på ymseposten og dessuten en dobling av skattefradraget for bidrag.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-26:
Offentlige servicekontor har blitt et av de nye slagordene i moderniseringen av offentlig sektor. Jeg har vært så heldig at jeg har holdt på med det siden 1992 som ordfører i en kommune. De offentlige servicekontorene består fortsatt. Jeg har også vært med å etablere offentlige servicekontor i de aller minste samfunnene i Finnmark, og har sett at etablering av offentlige servicekontor har mange sider og mange problemer. Etter min mening har den største bøygen med å få etablert offentlig servicekontor vært de statlige etatenes manglende vilje til å være med. Jeg har opplevd at vi har hatt småkonger som har sittet i et direktorat eller på fylkesnivå og forpurret det som Stortinget og regjeringen har sagt om etableringen av offentlige servicekontor. Det har ødelagt for mange gode løsninger rundt omkring og faktisk ført til at mange offentlige servicekontor har gått dukken, fordi man har gitt opp å slåss mot såpass kraftige motstandere. Det gjelder ikke bare viljen til å finne gode løsninger, men også manglende vilje til å bruke ressurser. Mitt spørsmål til statsråden er derfor følgende: Vil statsråden sørge for at statsetatene fullt og helt deltar i etableringen av offentlige servicekontor? Og for det andre: Vil statsråden sørge for at offentlige servicekontor blir en fornying og en forbedring av tjenestene til befolkningen i Norge, og ikke en nedbygging, som vi ser tendensen til i dag?
Jan Petersen (Høyre), 2001-10-26:
Jeg har først lyst til å si at det er langt mer enn et slags politisk ritual når man både i opposisjon og i posisjon på dette området uttrykker vilje til enighet. Det er en svært viktig realitet, og derfor synes jeg den måten mitt innlegg ble møtt på av Haakon Blankenborg, er viktig. Jeg synes derfor det var viktig den måten den tidligere utenriksminister og jeg byttet plass på, nemlig hvor understreking av fellesskapet var viktig. Når jeg sier dette, er det fordi jeg tror norske politikere står overfor en ganske betydelig lederskapsoppgave når det gjelder å bygge forståelsen for det som nå skjer, bygge forståelsen for at det kan ta tid, men også bygge forståelsen for at terrorisme er noe som kan ramme alle, som også kan ramme oss. Det er derfor det er så viktig med denne brede internasjonale koalisjonen. Det betyr at vi selvfølgelig også vil vurdere andre tiltak enn dem som hittil har vært inne. Et av dem ble nå nevnt av Haakon Blankenborg, og det gjelder ytterligere samarbeid på det europeiske plan. Om det er samarbeid som finner sin plass innenfor Schengensamarbeidet eller utenfor, kan for så vidt være en del av en diskusjon. Men jeg kan bekrefte at Norge har som ambisjon å delta tett i alt internasjonalt samarbeid, herunder også når det gjelder de helt konkrete idéene som nå drøftes på det europeiske planet. Vi er nettopp svært interessert i å komme i inngrep med disse prosessene og kunne gi våre bidrag i disse diskusjonene. Men det er svært viktig at vi her, både på det europeiske kontinent og i verden for øvrig, er enstemmige og har tiltak som gjør at landene reagerer likt på de utfordringer som vi nå står overfor. Jeg tror det var Thorbjørn Jagland som i sitt innlegg antydet at vi nå står overfor en utfordring som kunne være like enorm som Berlinmurens fall. Det forteller litt om størrelsen på det vi står overfor.
Jan Petersen (Høyre), 2001-10-26:
Jeg setter pris på at Sem-erklæringen på dette punktet ble møtt med en så åpen og positiv holdning. Det er helt riktig at vi anser en mer åpen internasjonal handel som ett av mange viktige tiltak for å få til utvikling i den tredje verden. Det er jo slik at det er tre hovedområder som er viktige. Det ene er bedre tilgang til de internasjonale markedene. Det andre er et systematisk arbeid for et godt styresett i utviklingslandene. Det tredje er ikke minst utviklingshjelp, hvor også Regjeringen har høye ambisjoner. Når disse tre faktorene går sammen, tror jeg det skal være mulig å få løst det som er en hovedutfordring på den internasjonale scene, nemlig å få til en bedre økonomisk utvikling i den tredje verden. Når det gjelder de konkrete oppfølgingene, er det helt riktig at det som står i Sem-erklæringen, også skal gjennomføres. Det vil vi redegjøre for overfor Stortinget. WTO-forhandlingene vil straks begynne – det er faktisk ikke lang tid frem til det. Det ble fra den tidligere regjeringen redegjort for en del grep på dette området. Jeg vil gjerne drøfte om det er nødvendig å komme tilbake til Stortinget med en ytterligere redegjørelse før vi møter i Qatar. Men Høglund kan være helt sikker på at denne delen av Sem-erklæringen skal vi virkelig ta på alvor, her og i andre sammenhenger.
Jan Petersen (Høyre), 2001-10-26:
Takk for hyggelig hilsen – men jeg er enig med Kristin Halvorsen i at så er det på tide å komme i gang med diskusjonen, og på det punktet tror jeg vi faktisk er både en del enig og en del uenig. Det jeg gjerne vil gjøre ganske klart, er at det er en meget alvorlig, helt konkret internasjonal situasjon vi er oppe i, dette er ikke noe seminar, dette er noe som nå trenger handling. Det er derfor Norge har vært så tydelig i sin støtte til de aksjonene som nå foregår, og det er en tydelighet som jeg i aller høyeste grad assosierer meg med og vil bringe videre. Jeg tror det er helt avgjørende at vi også har disse militære operasjonene for nettopp å ramme bin Laden og hans nettverk. Det er Taliban-regimet som holder sin hånd over ham, og derav de militære målene som nå er plukket ut. Jeg er imidlertid helt enig med Kristin Halvorsen når hun understreker at den humanitære situasjonen ikke er noe som ble skapt den 11. september. Den er meget alvorlig, og har vært det lenge. Da er det det underlige paradokset at det er nettopp den situasjonen vi nå er oppe i, som har gjort at verdenssamfunnet er mer oppmerksom på dette enn det har vært tidligere. Og som vi kommer tilbake til i senere saker, er det nå en betydelig vilje i verdenssamfunnet til også å bistå. Når det så gjelder spørsmålet om bombestans, vil jeg ikke kunne anbefale det, simpelthen fordi det gir Taliban og bin Laden mulighet for å omgruppere, for å holde striden gående lenger, og det vil i aller høyeste grad være til skade for sivilbefolkningen og vil motvirke hensynet til det å løse den humanitære katastrofen. Vi er dessverre derfor nødt til å holde det trykket som nå er på.
Jan Petersen (Høyre), 2001-10-26:
På bakgrunn av den debatten vi nå har hatt i to dager, ligger det ikke an til et lengre innlegg om dette, fordi vi har vært gjennom mange av de viktige problemstillingene. Jeg har bare lyst til å si et par ting. Det ene er at når Stortinget nå tar denne saken til behandling så tidlig, er det en klar markering av den viljen som finnes til å bistå på det humanitære området. Det er helt riktig som Haakon Blankenborg sier, at dette beløpet er fremkommet etter en vurdering i den forrige regjering, og som den nye regjering vurderer som riktig, og også etter samtaler med de parlamentariske ledere. Dette er ledd i en større internasjonal operasjon. Nå er det varslet bistandsbeløp for i overkant av 5 milliarder kr, og det er et formidabelt beløp. Allikevel er Norges innsats over det man etter folketallet og andre kriterier kunne forvente, og det synes jeg er en god markering fra norsk side.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2001-10-26:
Det er prisverdig at den nye regjeringa vil føre vidare den breie semja det er i Stortinget og i Norge om kampen mot terrorisme. Det er viktig at Regjeringa medverkar vidare til at denne semja kan brukast til å utvikle og styrkje den verdsomfattande alliansen mot terrorismen, slik som utanriksministeren framheva. Denne nye situasjonen har ført til at også det europeiske samarbeidet har blitt tettare og truleg vil skyte fart på ei rekkje nye område, slik som desse terroraksjonane har gjort det nødvendig at dei ulike landa søkjer saman for å verne seg sjølve mot terrorisme. Norge har inngått avtale om Schengen, slik utanriksministeren var inne på. Både den gamle og den nye regjeringa slutta seg til eit forslag om avtale med Europol som også er eit bidrag til kampen mot terrorisme. Dette var utanriksministeren inne på i innlegget sitt. Men det er klart at det justis- og politimessige samarbeidet i EU vil gå vidare enn det både Europol og Schengensamarbeidet legg til rette for, og særleg slik som våre avtaler på desse to områda legg til rette for. Derfor vil det vere av interesse for Stortinget å høyre om Regjeringa også har ein ambisjon om å gå vidare på det justis- og politimessige samarbeidet i Europa, om det også skulle gå utover Schengen- og Europol-avtalen. Med andre ord: Dei to avtalene vi alt har inngått eller er i ferd med å inngå, må ikkje stå til hinder for at Norge kan gå vidare og samarbeide med EU på det justis- og politimessige området i kampen mot terrorisme.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2001-10-26:
Dette framlegget frå komiteen er på mange måtar ein konsekvens av innlegg som er framførte tidlegare i går og i dag. Eg viser først og fremst til innlegga frå utanriksminister Jan Petersen og frå Thorbjørn Jagland, men også frå mange andre som har streka under behovet for å føre vidare den breie semja som vi har hatt omkring Norges forhold til utviklinga i Afghanistan. Denne saka dreiar seg berre om løyving til humanitære føremål. Framlegget frå Regjeringa byggjer på appell frå FN og ei vurdering av behov hos dei humanitære organisasjonane som skal operere i området. Det finst ikkje eitt enkelt rett tal med omsyn til kva som kan vere den korrekte løyvinga til dette formålet, men 200 mill. kr er det ein har kome fram til i den førre regjeringa og i denne regjeringa, og det byggjer då på det ein ser som ein rimeleg norsk innsats. Det er eit stort bidrag frå Norge samanlikna med det andre land går inn med. Slik sett markerer Norge klart ein vilje til å bidra på det humanitære området i denne delen av Asia. Om det skulle vise seg nødvendig, vil naturlegvis alle vere budde på å kome tilbake med ytterlegare løyvingar til dette formålet. Men slik situasjonen er i dag, ser fleirtalet i komiteen ingen grunn til å gå inn for andre forslag enn det som ligg frå Regjeringa, fordi det er det ein byggjer på, ut frå FNs appell og vurdering av behovet hos dei humanitære organisasjonane. Ein vidare debatt om situasjonen i Afghanistan høyrer ikkje heime i samband med denne innstillinga. Den bør ein ta i ein annan samanheng.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2001-10-26:
Regjeringen legger i dokumentet fra Sem opp til å integrere utviklingslandene i verdensøkonomien ved å la dem få selge sine varer og tjenester på verdensmarkedet. Som en følge av det vil man åpne opp for friere import av varer fra utviklingslandene. Dette er positivt og viser en erkjennelse av at en mer åpen verden, inkludert åpen handel, er den beste måten å bekjempe fattigdom og heve velstandsnivået på for verdens befolkning. Men det er alltid en fare for at gode målsettinger ikke blir realisert i møte med f.eks. sterke pressgrupper nasjonalt og internasjonalt. Det er som kjent mange grunner for ikke å foreta seg noe. Men det er mitt håp at Regjeringen virkelig har ment det den skrev. I første omgang står vi nå overfor nye WTO-samtaler som vil kunne bety mye i denne sammenheng, samtidig som det alltid vil være mulig å gjøre mye nasjonalt. Mitt spørsmål til utenriksministeren blir derfor: Hvordan vil Regjeringen arbeide for å sikre at de positive målsettingene fra Sem på dette området kan bli realisert?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2001-10-26:
Fremskrittspartiet er glad for at vi med relativt stor fart nå kan få denne saken behandlet og gi FN et positivt svar på deres bønn om midler til akutt bistand. Vi synes det er flott at vi nå kan få bevilget 200 mill. kr i hjelp, og vi synes det er positivt at det er enighet om å kunne komme tilbake og bevilge enda mer. Men vi synes det beste hadde vært om vi kunne ha gitt mer i dag og fått støtte for vårt forslag om 500 mill. kr til FN. Fremskrittspartiet mener Norge på grunn av sin eksepsjonelt gode økonomi, som innebærer store overskudd på statsbudsjettet, er i en unik posisjon i forhold til de fleste andre land når det gjelder å bidra økonomisk for å avhjelpe den vanskelige humanitære situasjonen som nå eksisterer i Afghanistan og nærområdene. Vi mener det er koordinert, tung innsats gjennom FN og FNs organer som kan gi best effekt når det gjelder å avhjelpe de lidelser og den nød som nå eksisterer. Én ting er å møte dag til dag-problemene, men det er også ønskelig å se litt fremover, i hvert fall inkludere den vinteren vi nå står overfor. I den sammenheng er utfordringene så formidable at vi allerede nå vil gi en romslig støtte på 500 mill. kr, som bør gi FN et visst handlingsrom. Jeg har prøvd å få klarhet i de appeller som ligger om finansiell hjelp til Afghanistan. De er mange, og de er daglige. Jeg kan derfor ikke se at manglende behov skal være grunnen til å avvise Fremskrittspartiets forslag om å bevilge 500 mill. kr til humanitær bistand i Afghanistan. Det er også viktig å få med seg at andre land, som USA og Storbritannia, har tatt på seg en tung rolle i kampen mot terroristnettverket rundt Osama bin Laden. Vi mener Norge med sine økonomiske ressurser kan gi et viktig positivt bidrag gjennom omfattende økonomisk støtte til FNs humanitære arbeid i Afghanistan. Jeg vil få ta opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen.
Inger S. Enger (Senterpartiet), 2001-10-26:
Vi ønsker alle et levende lokaldemokrati i dette landet. Det ble – så vidt jeg oppfattet det – uttrykt klart av alle partiene i valgkampen. Det ble også på vegne av kommunene lovt mye. Det skulle bli bedre og flere barnehager, lavere foreldrebetaling, bedre skoler, eldrepakken skulle følges opp, det skulle bli mer penger til vei, osv. Ord som lavere, dårligere og dessverre ble ikke brukt i denne sammenhengen. Greit nok, men det krever oppfølging. I erklæringen fra den nye samarbeidsregjeringen kan vi lese: «De offentlige velferdsordningene er avhengig av kommuneøkonomien. Regjeringen vil styrke kommunesektorens rammer i perioden, øke det kommunale selvstyret og legge til rette for effektivisering.» Igjen: greit nok, men det krever oppfølging. For det er nå vi er ved sakens kjerne. Det kommer stadig nye reformer av ulike slag fra storting og regjering. Det kan være mye riktig og viktig i det. Men de kommer ofte som pålegg til kommunene uten at det dekkes opp med midler. De fullfinansieres altså ikke. Det er alvorlig. Innbyggerne får ikke det tjenestetilbudet de burde hatt – og som storting og regjering har skapt forventninger om. Dessuten: Alle mister tillit til folk som ikke holder løfter. Slik er det også i forholdet mellom lokalpolitikere og innbyggere, for det er lokalpolitikerne som skal gjennomføre tiltakene med for få midler. Det er en håpløs oppgave og svært alvorlig for lokaldemokratiet. Det blir etter hvert få som vil være med i lokalpolitikken når hovedoppgaven blir å fordele nedskjæringer minst mulig smertefullt. På TV i går var det et innslag nettopp om mangel på samsvar mellom oppgaver og midler til kommunene. Innslaget var fra Troms, med en Kristelig Folkeparti-ordfører i spissen, men eksemplet kunne like gjerne vært fra f.eks. Oppland. Den nye kommunalministeren har gitt uttrykk for at nå er det storbyenes tid. Senterpartiet ønsker naturligvis at folk i storbyene skal ha et godt tjenestetilbud, men det finnes uløste oppgaver i hele landet. Likeverdige tilbud kan ikke være avhengig av postadresse. Og kommunalministeren mener vel ikke at det er riktig å ta fra de små og gi til de store. Samarbeidsregjeringen har dessuten stor tro på konkurranseutsetting av tjenester i offentlig sektor. Det skal gi innsparing og bedre service, men det kan like gjerne skape forskjeller og utrygghet. Å tro at en kan spare mye, er også mistillit til dem som faktisk arbeider i denne sektoren. Til slutt: Vi håper den nye regjeringen følger opp løftene sine, slik at hele landet kan ha gode velferdsordninger og likeverdige tilbud. Folk fortjener det, og Senterpartiet vil sørge for at det ikke blir glemt.
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-26:
Sem-erklæringen inneholder signaler om en bedre miljøpolitikk på noen områder. Det gjelder overgang til en mer bærekraftig energiproduksjon, det gjelder satsing på kollektivtrafikk, og det gjelder noen etiske spørsmål rundt bruk av genteknologi. Men når det gjelder et av hovedgrepene i miljøpolitikken, er Sem-erklæringen defensiv og skuffende svak. Regjeringen slår fast at prinsippet om grønn skatt fortsatt skal benyttes i miljøpolitikken, men det er også alt den gjør. Mens Regjeringens visjoner for store skatte- og avgiftslettelser broderes ut over flere sider, finnes det få tegn i Sem-erklæringen om å legge skatte- og avgiftspolitikken i en mer miljøvennlig retning. Vårt syn er at en grønn skatteomlegging er nødvendig for å skape en mer bærekraftig utvikling, og at hovedgrepene i den må være at vi skal flytte beskatning på arbeid og kapital over til beskatning på forbruk og forurensning. Dessverre går de skattemessige endringene i Sem-erklæringen i motsatt retning. Det er ikke å vri i miljøvennlig retning når Regjeringen vil redusere forbruksavgiften på strøm. Norge har allerede Nordens laveste forbruksavgifter på strøm, og selvfølgelig da også det høyeste energiforbruket. Det er heller ikke god miljøpolitikk å fjerne avgiften på den minst miljøvennlige reiseformen vi har, nemlig flying av passasjerer. En grønn skattereform handler ikke bare om skatter og avgifter. Det handler også om å fjerne subsidier. Derfor er det et alvorlig skritt i feil retning når Kristelig Folkeparti godtar at gasskraftverket som skal bygges i forbindelse med Snøhvit-prosjektet i Finnmark, skal subsidieres med 1 milliard kr. Gasskraftverket som planlegges bygd på Snøhvit, slipper ut bitte lite grann mindre CO2 enn et av Naturkrafts planlagte verk på Vestlandet. Jeg har stor respekt for det valget Kjell Magne Bondevik gjorde da han som den første statsminister i norgeshistorien gikk av på en miljøsak våren 2000. På den bakgrunn er det vanskelig å forstå hvordan den andre regjeringen Bondevik med sitt politiske grunnlag kan akseptere en subsidie på 1 milliard kr til forurensende gasskraft i Finnmark. Snøhvit-prosjektet innebærer en milliardsubsidiering av forurensning, og det er dessverre det stikk motsatte av en grønn skattlegging.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-26:
Dette er ikke replikk, det er innlegg, og jeg skal holde meg til det. Jeg registrerer at Bondevik II-regjeringen kommer inn på sykehusene og sykehusreformen i sin tiltredelseserklæring, at man vil følge opp sykehusreformen, og at det frie sykehusvalg og den innsatsstyrte finansieringen av sykehus skal utvides til også å omfatte private sykehus som har avtale med regionale helseforetak. Det kan man forstå siden Kristelig Folkeparti, som kanskje var et av de partiene som sterkest markerte motstand mot sykehusreformen, nå tvinges i en retning som er den motsatte av det de ønsket i vår. Jeg skal ikke her harselere over det, men jeg synes det er vel verdt å legge merke til. Jeg synes det har vært interessant å se de artiklene som Kommunal Rapport har hatt omkring det som har skjedd innenfor sykehusvesenet de siste årene. Mange av artiklene har vært basert på tall fra SINTEF Unimed om utviklingen innenfor sykehussektoren. I en artikkel den 19. oktober i fjor står det at «penger kutter ikke helsekøene», rett og slett ut fra tall fra de ulike fylkene om hvem som bruker mest på sykehussektoren og hvem som bruker minst. I den grad det er noe samsvar, er kanskje køene vel så lange der man har brukt mest innenfor sykehussektoren. Når Bondevik II-regjeringen har som mål å redusere skattene og avgiftene, man skal redusere utgiftsveksten, og så velger løsninger innenfor sykehussektoren som bare virker kostnadsdrivende, er det bemerkelsesverdig. Jeg vil gi statsministeren det råd – det går via presidenten – at han leser Kommunal Rapport fra 18. oktober i år. Øverst på side 11 står det at sykehusene «går mot gigantunderskudd». Man snakker om størrelsesordenen 1,3 milliarder kr. Om det er tilfeldig eller ikke, vet ikke jeg, men lenger ned på samme side står det at når det gjelder sykehjemmene, at «effektiviseringen har gått for langt». Det som skjer, er at fattige kommuner tvinges til å legge mange pasienter inn på sykehus, rett og slett fordi man ikke kan ta hånd om sykehjemsbehandlingen på en god måte. Man kan ikke innenfor den hjemmebaserte omsorgen sikre dem et forsvarlig tilbud, og man tvinges inn i sykehussektoren på grunn av det. Den prioriteringen som Regjeringen her foretar innenfor sykehussektoren, får mer ressurser inn der, er en gal prioritering, som vil føre til at kostnadsveksten øker, og at man får mindre mulighet til å redusere skatter og avgifter. Jeg vil tilrå at statsministeren ser på det hvis man har tenkt å komme Høyre i møte med tanke på å dempe utgiftsveksten innenfor norsk helsevesen.
Tor-Arne Strøm (Arbeiderpartiet), 2001-10-26:
Den nye regjeringen legger opp til en klar høyredreining. I sum er dette et opplegg for økte forskjeller. Jeg er bekymret for at vi kan komme til å få et samfunn med større klasseskiller og et samfunn med færre rettigheter og muligheter for folk flest. Det som blir spennende å se, er om alle løftene som Regjeringen har kommet med, blir innfridd – mange lovnader til det meste og i tillegg store skatte- og avgiftslettelser. Arbeiderpartiets politikk handler om å skape mer trygghet, mer rettferdighet og flere muligheter for alle. Tiltredelseserklæringen utfordrer også de faglige rettighetene, bl.a. svekket oppsigelsesvern ved at adgangen til midlertidig ansettelser utvides, og det gjelder også økt adgang til bruk av overtid. Dette er med på å gjøre arbeidstakernes rettigheter og arbeidsmiljø dårligere. Det varsles også en massiv konkurranseutsetting for å modernisere offentlig sektor. De skal forenkle, fornye og forbedre offentlig sektor. Målet er hele tiden det samme: å gjøre tjenestene bedre for alle. Men det er ikke en fornyelse og styrking av våre felles velferdsordninger å legge opp til en omfattende privatisering. Dette er ikke veien å gå, og vil heller bety en svekkelse av offentlige tjenester. Erfaringer har vist at de som regjerer sammen i dag, har stått for en politikk som vil svekke de fagorganisertes rettigheter. Bondevik I-regjeringen har vist resultater i negativ retning da den halverte det skattefrie fradraget for fagforeningskontingenten. Under Bondevik II-regjeringen vil man øke skattefradraget for bidrag til frivillige organisasjoner, men fagforeningskontingenten er ikke nevnt i denne sammenheng. Dette er nok et bevis på at vi kan regne med fortsatt angrep på de faglige rettighetene. Arbeiderpartiet vil ha et samfunn hvor alle, uavhengig av størrelsen på lommeboken, skal ha like muligheter. Det skal være lik rett til utdanning. Vi ønsker ikke et samfunn der kvaliteten på utdanningen avgjøres av foreldrenes økonomi eller sosiale bakgrunn. Barnehager og skolefritidsordninger skal sikre barns trygghet og gi begge foreldrene mulighet til å være i arbeid. Et inkluderende arbeidsliv skal få flere til å delta i arbeidslivet. Arbeiderpartiet vil at eldre skal ha et godt omsorgstilbud og at alle skal ha et godt helsetilbud. Dette er selve grunnlaget for den norske velferdsmodellen. Med den nye regjeringen ser det ut til at dagens velferdsordninger vil slå sprekker, og vi frykter at den politikken som Regjeringen vil føre, betyr at det kommer til å bli kuttet i velferdsordningene for å finansiere skattelettelser.
Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-26:
Gjennom historien kan Kristelig Folkeparti vanskelig beskyldes for å ha spilt en viktig rolle i kampen mot diskriminering av homofile og lesbiske. Å appellere til dette partiet i spørsmål som angår levekår for denne gruppen, kan kanskje her ses på som noe godtroende. Men det hender jo at det kommer noe godt ut av å tro godt, selv om sine politiske motstandere. Og i håp om at det eventuelt kan tilskrives tabbekvoten for nye representanter, tar jeg sjansen på å forsøke. I forrige stortingsperiode ble det dokumentert at én av fire lesbiske og homofile under 25 år har forsøkt å ta sitt eget liv. For alle som kan slutte seg til Samarbeidsregjeringens ønske om å føre en politikk som verner om menneskelivet, er dette alarmerende tall. Da Stortinget i vår behandlet St.meld. nr. 25 for 2000-2001, fremmet SV en rekke konkrete forslag for å gjøre noe med dette. For eksempel foreslo SV at Homofiles Ungdomstelefon, et sårt tiltrengt informasjonstilbud for unge lesbiske og homofile, burde bli gratis. I SV er vi glade for at det i den nå avgåtte arbeiderpartiregjeringens forslag til budsjett legges opp til en satsing som vil være et første skritt i retning av å bedre levekårene for denne gruppen. Samtidig registrerer vi at det spekuleres i hvorvidt Kristelig Folkeparti legger hindringer i veien for denne satsingen, ut fra en forventning om at Kristelig Folkeparti skal være motstander av ethvert tiltak som gjør det enklere å være lesbisk eller homofil. I Kristelig Folkepartis program framholdes nestekjærligheten som en sentral del av Kristelig Folkepartis verdigrunnlag, og det slås fast at nestekjærligheten bygger på at alle mennesker er like mye verdt. Dersom denne nestekjærligheten også skal anvendes i den praktiske politikken, kan ikke Kristelig Folkeparti si nei til sårt tiltrengte tiltak for å bedre levekårene for homofile og lesbiske. Jeg håper derfor Kristelig Folkeparti bruker sjansen til å vise at de i praksis står for denne nestekjærligheten, istedenfor å leve opp til det fordomsfulle bildet av Kristelig Folkeparti som et mørkemannsparti.
Carsten Dybevig (Høyre), 2001-10-26:
Arbeiderpartiet prøver stadig i debatter å fremstå som mer ansvarlig i velferdspolitikken enn alle andre partier. Arbeiderpartiets såkalte satsing på helsesektoren har resultert i at 260 000 personer i dag står i helsekø. Tall fra SINTEF viser at sykehusene de siste ti årene har fått 30 pst. mer penger uten at de har blitt mer effektive. Sykehusene fikk nesten 6 milliarder kr mer i fjor enn i 1992, målt i fjorårets kroneverdi. Likevel behandler sykehusene bare 9 pst. flere pasienter. Det behandles altså færre pasienter pr. krone i dag enn i 1992. Selv om 50 000 enkeltindivider har ventet i mer enn ett år på utredning eller behandling ved norske sykehus, står mer enn 2/3 av utenlandsmilliarden ubrukt. Så kan man spørre seg: Er dette en tilfeldighet? Svaret er nei – det er et resultat av Arbeiderpartiets mislykkede helsepolitikk. Politikken må derfor endres, og det har den nye regjeringen lagt opp til i Sem-erklæringen. Det må gjøres et sterkere organisatorisk og praktisk skille mellom oppgavene som bestiller og som utfører av sykehustjenester. Maktstrukturene må endres. I dag er produsenten av tjenestene, sykehusene, også bestiller av tjenestene. Hvilken motivasjon ligger i å effektivisere helsevesenet med en slik organisering? Det nytter ikke å snakke om reformer i helsevesenet og samtidig føre en politikk som ikke løser problemene. Lov om pasientrettigheter gir rett til spesialistvurdering innen 31 virkedager. Med 260 000 i sykehuskø venter i dag en pasient gjennomsnittlig 237 dager på behandling. Dette utgjør 174 000 år i helsekø. Det mangler i dag ikke tilbud til pasienter verken innen det offentlige helsevesen eller det private. Det mangler i dag vilje og muligheter til å gjøre noe med pasienters helhetlige sykdomsforløp. Med det utgangspunkt å ville øke bruken av ordningen «Kjøp av helsetjenester» har Halden kommune satt i gang Halden-prosjektet, som har som utgangspunkt å bruke flest mulig av de tilgjengelige tilbudene i Helse-Norge via et eget servicekontor. Det betyr at primærleger og pasientene selv kan få en inngangsbillett til behandlingstilbudene direkte – uten å gå om lokalt sykehus. Denne ordningen gjør at sykehusene må levere, og at primærhelsetjenesten må bestille. Er kunden ikke fornøyd, vil han selv kunne velge et annet alternativ, det være seg et offentlig tilbud, et privat tilbud eller – om nødvendig – et utenlandsk tilbud. Dette sikrer pasientene de rettigheter de har krav på. Dette er god politikk, og det er en del av Sem-erklæringens intensjon om å bli kvitt Arbeiderpartiets uverdige sykehuskøer.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2001-10-26:
Velgerne gav gjennom valget en klar beskjed. Norge skulle ha en ny regjering, som skulle gi landet en ny kurs. Gjennom Sem-erklæringen og tiltredelseserklæringen har samarbeidspartiene og Regjeringen levert varen. Vi får en ny kurs. Kommentarene etter regjeringsdannelsen viser til fulle at den nye optimisme og pågangsmot har funnet gjenklang hos folk flest. Grunnlaget for Regjeringen kommer klart fram i verdiforankringen som erklæringen innledes med. Jeg vil få lov til å berømme Regjeringen for et tydelig kursvalg. Det er viktig å understreke at den nye regjeringens politikk bygger på klare verdivalg, som respekt for menneskeverdet, personlig ansvar og frihet for enkeltmennesket – for å nevne noen. På område etter område er erklæringen tydelig preget av optimisme og pågangsmot. Jeg skal få lov til å nevne to områder, først skole. Det faglige innholdet i skolen skal styrkes. Erklæringen er klar på dette punktet, og dette er svært viktig. Erklæringen er også klar på behovet for å styrke skolen når det gjelder undervisning, materiell og lokaler. Styrkingen av skolen er ikke bare et spørsmål om penger, men like mye et spørsmål om organisering og prioriteringer. En styrking av elevenes ferdigheter i kjernefag må komme. Jeg er derfor svært glad for Regjeringens klare forsikringer om at dette vil bli prioritert. Dernest vil jeg nevne samferdsel. Ingen bør være uenig i at veibevilgningene må økes. Gjennom flere år har det ikke vært tilstrekkelig vilje til å bevilge de nødvendige midler for å sikre gode transport- og kollektivtilbud. Gode tilbud er avhengig av veier med den nødvendige standard og framkommelighet. Erklæringen er klar på at veibevilgningene skal økes. Det er et positivt og godt signal, som vil bli tatt vel imot, ikke minst ute i distriktene. Mitt geografiske ståsted gjør det naturlig å trekke fram stamveien E18/E39 Oslo–Stavanger, en svært viktig stamvei og en av de mange veier med en standard langt under det forsvarlige. Økt trafikksikkerhet og nødvendig framkommelighet for personer og gods krever økte bevilgninger, slik at forsvarlig standard kan nås på et langt tidligere tidspunkt enn tidligere forespeilet. Jeg har stor tiltro til at Regjeringen nå tar fatt på arbeidet med å øke veibevilgningene, slik det framkommer i tiltredelseserklæringen. Velgerne bad om en ny regjering, og det har vi fått. Velgerne bad om en ny politikk og en ny kurs, og det får vi. Etter 1990-årenes uforutsigbarhet ser mange nå fram til at vi skal få stabilitet og forutsigbarhet, og det bør denne Regjeringen være en garantist for.
Martin Engeset (Høyre), 2001-10-26:
Norge er en del av en åpen og globalisert økonomi. Dette har vært og er en helt avgjørende forutsetning for den velferd og det velferdssamfunn vi opplever. I en slik situasjon er det i lengden en komplett umulighet å være et skattepolitisk annerledesland. Dette har Høyre hevdet lenge. Jeg er derfor svært glad for at det politiske grunnlaget for den nye samarbeidsregjeringen har tatt dette innover seg, slik det er formulert i Sem-erklæringen og fremført av statsminister Bondevik her i Stortinget tirsdag gjennom Regjeringens tiltredelseserklæring: «Regjeringen vil derfor senke det samlede skatte- og avgiftsnivået betydelig gjennom stortingsperioden.» Og videre: « … samtidig som forskjellen i matprisene i forhold til våre naboland reduseres.» I Sem-erklæringen heter det at Regjeringen vil «redusere særavgiftene på grensehandelsutsatte varer». Dette er bra og helt nødvendig. Og det haster. Sverige vil fra 1. desember redusere sine avgifter på vin ytterligere, med 19 pst. I dagens Aftenposten kan vi lese at salget til nordmenn ved det svenske Systembolaget nå er så høyt og salget ved Vinmonopolet i Norge så lavt at hele Vinmonopolets eksistens er truet. Nå mener for så vidt jeg at en verre ulykke kunne ramme Norge enn at Vinmonopolets posisjon undergraves, men det bør være egnet til bekymring for noen hver også i denne sal at smugling og illegal omsetning av alkohol florerer, ikke minst blant ungdom, at salget av lovlig brennevin på Vinmonopolet er på sitt laveste nivå siden krigen – og dette skyldes definitivt ikke at folk drikker mindre – og at nordmenn legger igjen om lag 1 milliard kr i avgifter til den svenske stat gjennom det som handles på Systembolaget. Dette er en utvikling som simpelthen ikke kan fortsette, og som vi ikke bare kan sitte rolig og se på. Nettopp derfor er jeg glad for at Samarbeidsregjeringen har forpliktet seg til å redusere særavgiftene i årene fremover. Det vil nemlig være god edruskapspolitikk, god miljøpolitikk, god næringspolitikk og god budsjettpolitikk på én og samme gang.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-10-26:
Flere tiår med ulike arbeiderpartiregjeringer har medvirket til at Norge i dag er blitt et land som sliter med svært høye skatter og avgifter, vi har blitt belemret med utallige detaljregulerende lover og forskrifter og et vell av påbud, forbud og overflødige reguleringer på alle områder i det norske samfunn. Samtidig er de offentlige velferdstilbudene blitt heller middelmådige. De er blitt svært kostbare og lite effektive som følge av den offentlige monopolsituasjonen innenfor velferdsproduksjonen. Videre er stadig større offentlige ressurser blitt satt inn på økt kontrollvirksomhet både overfor næringsliv og privatfolk for å passe på at alle forholder seg hundre prosent korrekt til skogen av de utallige lover og forskrifter, påbud, skjemavelde og reguleringer som finnes fra det offentliges side. Norge er i tillegg til dette ressurskrevende byråkratiet og reguleringsveldet belemret med Europas høyeste skatte- og avgiftsnivå. Vi har Europas høyeste rentenivå, de dyreste bilene, den dyreste bensinen, de dyreste flyreisene, den dyreste alkoholen, den dyreste maten osv., osv. Dette er resultatet av flere tiår med feil politikk signert Det norske Arbeiderparti. Alt dette har altså i sum bidratt til at vi har fått et særnorsk pris- og kostnadsnivå som i dag svekker norsk konkurransekraft og vår evne til økt verdiskaping, og det hemmer videreutvikling av det norske velferdssamfunnet. Jeg er overbevist om at norsk næringsliv og det norske velferdssamfunnet ville ha stagnert sakte men sikkert dersom vi ikke nå hadde fått en ny politisk kurs for landet. Fortsatt arbeiderpartistyre ville ha betydd stadig høyere skatter og avgifter, stadig flere offentlige inngrep, flere nye forbudslover og flere kompliserende reguleringer for samfunnet av alle slag. Det er derfor grunn til å være forventningsfull og håpefull til at det politiske kursskifte den nye Bondevik-regjeringen bør stå for, iverksettes straks. Bondevik-regjeringen må straks starte arbeidet med sanering og forenkling av lover og reguleringer, få ned skatter og avgifter, avvikle offentlige monopoler og få fart på moderniseringen av offentlig sektor, for å nevne noe. Det var i så måte godt å høre statsråd Normans innlegg tidligere her i dag. Jeg forventer at regjeringspartiene vil se på Fremskrittspartiet som et viktig parti å forholde seg til i fremtiden, både i flere enkeltsaker her i Stortinget og ikke minst i de kommende års budsjettforhandlinger.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2001-10-26:
De britiske konservatives leder sa for få år siden at Storbritannia trengte en fornuftsrevolusjon. Det trenger sannelig Norge også. Etter ti år med nærmest sammenhengende arbeiderpartistyre trenger Norge virkelig en fornuftsrevolusjon. Det er en slik fornuftspolitikk Samarbeidsregjeringen vil føre. Et enklere Norge, et åpnere Norge og frihet for enkeltmennesket er for Høyre og for Samarbeidsregjeringen mer enn bare slagord, det er et mål for politikken. Fjerning av åpningstidsloven på hverdager, slik at vanlige folk kan få lov til å kjøpe brød og melk når de selv ønsker det, i butikker også over 100 m2, skattelettelser, spesielt til de som har minst, og en fullstendig gjennomgang av det skjemaveldet som finnes i offentlig sektor, er en begynnelse på denne fornuftsrevolusjonen – en fornuftsrevolusjon som det norske folk vil nyte godt av inn i fremtiden, inn i fremtiden med Samarbeidsregjeringen.
André Oktay Dahl (Høyre), 2001-10-26:
Før og under valgkampen og til dels også under denne debatten har Arbeiderpartiet fokusert svært så sterkt og negativt på de få prosentene av norske skoleelever som av ulike grunner har valgt å begynne på en privat skole, og om mulig enda sterkere på de få promillene som har valgt å begynne på en kristen privatskole. Denne valgfriheten ser derimot Samarbeidsregjeringen positivt på, og velger i motsetning til Arbeiderpartiet å rette fokuset mot og bruke energien på de noen og nitti prosent skoleelever i den offentlige skolen, hvorav dessverre 20 pst. sliter med å lese og skrive skikkelig, svært mange stryker på grunn av teoripresset på yrkesfag, og kvaliteten på realfagene kan skape skremmende fremtidsutsikter for de som i fremtiden håper å komme seg noenlunde velberget over broer skapt av nyutdannede ingeniører. Høyre har i lang tid blitt beskyldt for å være visjonsløse i sin skolepolitikk. Min erfaring fra arbeiderpartistyrte Akershus og andre tilliggende herligheter er imidlertid at Arbeiderpartiets visjoner for skolen stort sett har begrenset seg til tvungent skolevalg basert på hvor man sover om natten, gårds- og bruksnummer. De fleste av SVs og Arbeiderpartiets talere har under denne debatten hatt store problemer med å forstå at Kristelig Folkeparti i samarbeid med Høyre er villig til å gi betydelige skattelettelser og til å konkurranseutsette offentlig sektor. Men når innfallsvinkelen er at én krone i skattelettelse bare er en tapt og kald krone for den da presumptivt hjertevarme og omsorgsfulle delen av økonomien må man selvfølgelig bli forundret. Jeg må imidlertid si at jeg blir forundret over at det ikke ses på som positivt at flest mulig blir i stand til å klare seg selv. Representanten Stoltenberg sa det egentlig ganske treffende i går da han understreket at Arbeiderpartiets mål for sin modernisering er at sparte penger i offentlig sektor skal forbli i offentlig sektor. Arbeiderpartiets eventuelle innsparinger lider på den måten av hjemlengsel, eller skatter og avgifter som det også kalles. Så til slutt over til et punkt i regjeringserklæringen som må ha kommet som et sjokk på en del representanter, i alle fall på representanten Bekkemellem Orheim, som de siste par årene har brukt mye tid på å dyrke inntrykket av at Kristelig Folkeparti er et intolerant parti. Om dette punktet har det fra Arbeiderpartiet rådet øredøvende taushet, og det er kanskje ikke så rart når man ser regjeringserklæringens understreking av respekt for tro, hudfarge, etnisk bakgrunn og også seksuell legning. Det er et uttrykk for at Samarbeidsregjeringen har fått frem det beste i alle tre partier. Når det gjelder politikk i forhold til minoriteter i det norske samfunn, håper og forventer jeg selvfølgelig at Arbeiderpartiet og Bekkemellem Orheim stiller opp og ikke rir gamle kjepphester. Det samme fromme ønsket vil jeg for øvrig sende over til representanten Siri Hall Arnøy, som i dag holdt et mer balansert innlegg enn det jeg har opplevd f.eks. fra tidligere statsråd Bekkemellem Orheim.