Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2018-12-03:
Det kan ikke gjentas for ofte: Norge er på sitt beste når vi løser oppgavene og utfordringene sammen, fordi det gir bedre løsninger for folk flest, og fordi det skaper et fellesskap som er sterkere. Men skal vi lykkes, må politikken – og spesielt den økonomiske politikken – bygge opp under fellesskapet. Politikken må bidra til et samfunn hvor forskjellene mellom folk er små og folks muligheter er store. Det er hva Arbeiderpartiets budsjettforslag gjør. Norsk økonomi er over tilbakeslaget oljeprisfallet ga. Det er bra. Det som har hjulpet oss mest over kneika, er en svak krone, godt for eksportindustrien, en usedvanlig lav rente og nøkterne og ansvarlige lønnsoppgjør. Takk til partene i arbeidslivet! Sysselsettingen øker igjen, men ledigheten er fortsatt høy. Og den økonomiske veksten er skjør, sårbar for ting vi ikke har styring med: uroen i Midtøsten, en lunefull amerikansk president, brexit. Dette er forhold som kan gi nye tilbakeslag i verdensøkonomien og dermed svekke vår egen vekstevne. Norsk eksportorientert økonomi er blant de mest åpne i verden og dermed sårbar for det som skjer rundt oss. Det er flott å være glad i landet vårt og ha ivaretakelse av norske interesser som ideologisk rettesnor, men vi bør også være ganske glad i våre naboland, de som kjøper våre varer og tjenester og derved bidrar til arbeidsplasser og verdiskaping hjemme. Derfor er Norge et av de landene som er mest avhengig av at handel kan skje innenfor trygge multilaterale rammer, slik som WTO, og handelsavtaler som EØS. Finansministeren var i sitt innlegg bekymret for at antiglobaliseringen og proteksjonismen skal bre om seg. Jeg deler den bekymringen og håper finansministeren gjentar dette på Fremskrittspartiets neste sentralstyremøte. For nå har fremtredende FrP-ere kastet seg på denne nasjonalpopulistiske bølgen og snakker om å reforhandle vår aller viktigste handelsavtale. Internasjonale forpliktende avtaler betegnes som «å flytte beslutninger unna folk» og som «udemokratiske». Vel, Dagens Næringsliv forteller i dag om bedriften Mapei i Nord-Odal, hvor de italienske eierne ikke hadde investert hvis vi ikke hadde hatt EØS-avtalen. Er ikke det nær folk? Fortsatt håper enkelte at brexit skal vise oss et eksempel på det som kalles en bedre avtale med EU – hva nå «bedre» skal bestå i. Da kan man ikke følge særlig godt med i debatten i Storbritannia. Med unntak av fiskerne, som håper de skal slippe å dele kvotene med naboene, er det ingen næringer i Storbritannia som ser nye muligheter i brexit. Også i det britiske landbruket er bekymringen stor, eksportrettet som det er. Det er bare snakk om skadebegrensning når britene forlater det indre marked og i framtiden må handle på grunnlag av en handelsavtale. Hvis vi skal ha som prinsipp at alt som angår oss, skal bestemmes her i salen, hvordan skal vi da løse våre store, felles utfordringer? Klimakrisen har vært et av de sentrale temaene i denne debatten – med rette. Tror noen at vi løser den hver for oss? Parisavtalen, som vi har sluttet oss til, er også en avtale som forplikter oss til handling. Hvor nær folk ble den vedtatt? Hvor demokratisk var den prosessen? Men det er bred oppslutning om den her i salen likevel – heldigvis. Internasjonalt forpliktende samarbeid er selvsagt ikke uten utfordringer, men det er den eneste måten vi i fellesskap kan løse våre felles utfordringer på. Ikke minst en eksistensiell utfordring, som oppgaven å begrense oppvarmingen av kloden egentlig er. Er det ikke krevende nok at vi har en president som snakker om «America first», om ikke også alle andre skal følge i det sporet?