trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2003-06-05:
Saken som vi nå har til behandling, er en konsekvens av en avtale som ble inngått mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet i forbindelse med behandlingen av statsbudsjettet for 2003. I den forbindelse inngikk regjeringspartiene og Fremskrittspartiet en avtale om en treårig opptrappingsplan, slik at grunnpensjonen til slutt skulle utgjøre 85 pst. av grunnbeløpet for hver av ektefellene eller samboende pensjonister. Det er en enstemmig komite som slutter seg til at grunnpensjonen nå skal økes, slik at den skal utgjøre 80 pst. av grunnbeløpet fra 1. mai 2003. De øvrige partiene, som ikke var med på budsjettavtalen, viser også til at de i sine merknader i forbindelse med Budsjett-innst. S. nr. 11 for 2002-2003 støttet en slik økning av grunnpensjonen. For Fremskrittspartiet er dette en gledens dag. Nå begynner vi en opptrapping av grunnpensjonen og en nedtrapping av den urettferdighet som er blitt gifte og samboende pensjonister til del. Vi er glade for at denne saken nå endelig tas opp, og at vi kan fatte det første vedtaket om en opptrapping av grunnpensjonen for gifte og samboende pensjonister. Fremskrittspartiet har siden begynnelsen av 1980-tallet nesten hvert år fremmet forslag om en mer rettferdig grunnpensjon for gifte og samboende pensjonister. Det er derfor viktig for Fremskrittspartiet at denne saken nå endelig ser ut til å få sin avklaring, selv om man etter Fremskrittspartiets mening ikke går langt nok. Fremskrittspartiet er av den klare oppfatning at både gifte og samboende pensjonister skal ha hver sin fulle grunnpensjon. Det er det som er målsettingen for Fremskrittspartiet på sikt. Det har blitt hevdet at man på grunn av at man er gift eller samboende, har – enkelte har til og med kalt det – stordriftsfordeler, og at man på den bakgrunn skal ha en avkortning av grunnpensjonen. Dette er Fremskrittspartiet ikke enig i og vil derfor også i framtiden arbeide for at man skal ha hver sin fulle grunnpensjon. Jeg vil gratulere landets gifte og samboende pensjonister med at vi i dag i hvert fall har begynt, og så får vi se hva framtiden vil bringe. Vi får håpe at dette bare er begynnelsen, og at man til slutt står igjen med hver sin fulle grunnpensjon.
Trine Skei Grande (Venstre), 2003-10-16:
På vegne av Ågot Valle og meg sjøl vil jeg legge fram et Dokument nr. 8-forslag om en registreringsordning for dem som oppsøker Stortinget på vegne av seg sjøl og andre for å påvirke Stortinget i saker som er til behandling.
Trine Skei Grande (Venstre), 2003-10-16:
Venstre deler interpellanten Lilletuns bekymring over menneskerettighetssituasjonen på Cuba og takker ham veldig for at han tar opp den saken på Stortinget. Vi er også enig i de vurderinger utenriksministeren gir i sitt svar. Situasjonen er dessverre dyster, siden myndighetene på Cuba viser så liten vilje til dialog og reform. Hele tiden skyldes det på USAs boikottlinje, mens landet sjøl bruker det som skalkeskjul for fortsatt diktatur istedenfor å se på hvordan man kan legge grunnlag for en endret holdning fra omverdenen. Det er dog positivt at Cuba har gjenåpnet ambassaden i Norge, og at ambassadøren har møter med de parlamentariske lederne her på huset. Venstre tok opp med ambassadøren en liste på 23 medlemmer av de liberale partiene på Cuba som nå er fengslet, og ble lovet et svar på denne situasjonen. Vi håper at gjenåpningen av ambassaden og møtene er et uttrykk for ny vilje til dialog, og at Cuba kan ta menneskerettighetene på større alvor. Den ideologiske debatten i Norge er temmelig laber. Noe av grunnen til det er at flere parti ikke lenger vil snakke om ideologi. Venstre har ved noen anledninger forsøkt å utfordre Sosialistisk Venstreparti på hva de egentlig står for, siden de nesten konsekvent ikke tar ordet sosialistisk i sin munn lenger og heller ikke lar seg provosere over utsagn fra denne talerstol om at sosialismen er død. Men av og til stikker hoven fram og avslører at sosialismen i sin egentlige form slett ikke er glemt i partiet som bærer ideologiens navn. Ett av eksemplene er forholdet til Cuba. SV-ere har i en årrekke hatt en romantisk forestilling om Cuba som det sosialistiske land hvor menneskerettigheter derfor relativiseres til det uanstendige. Sosialistisk Venstreparti har vært klok ved å unnlate å la representanten Hallgeir H. Langeland være sin talsmann i denne debatten. Men jeg er noe forundret over strategien, at man ikke bruker denne anledningen til å ta avstand fra de holdningene, men i stedet bruker anledningen til å kaste fram en rekke spørsmål og støtte prinsippet om at menneskerettigheter kan prioriteres, og i tillegg uttrykke at det største problemet for norsk fagbevegelse er at man stemmer på ulike parti. Det er nesten ikke til å tro at man bruker anledningen til noe slikt. Jeg er overbevist om at både ernæring, helse og utdanning ville vært vesentlig bedre på Cuba om man hadde kastet sosialismens åk, innført demokrati og en friere økonomi. Uansett er det forstemmende å se fram til at representanter fra Sosialistisk Venstreparti fortsetter å opptre som nyttige idioter for et diktatur, slik vi har sett det så ofte tidligere – forstemmende, men også avslørende. Sosialistisk Venstreparti forsøker å skjule sitt ideologiske grunnsyn i den politiske debatten, og forsøker å framstå som en mellomting mellom et sosialliberalt og et mildt sosialdemokratisk parti. Det er på tide at partiet tar det ideologiske oppgjøret og avslører hva de står for.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-10-16:
Det er viktig at utviklinga på Cuba og spesielt menneskerettighetssituasjonen følges nøye av det internasjonale samfunnet. Det siste halvårets hendelser har da også medført atskillig fokusering på den vanskelige situasjonen som er bl.a. for landets politiske dissidenter. Harde dommer rettet mot et 70-talls opposisjonelle samt dødsstraffer mot bl.a. ferjekaprerne i april har vakt betydelige og berettigede internasjonale reaksjoner. Jeg er også bekymret for at Cuba har motsatt seg å la inspektører fra FN få undersøke forholdene for menneskerettighetene, samt at flere internasjonale humanitære organisasjoner skal være uønsket på øya. Spørsmålet er imidlertid hvilken tilnærming som det internasjonale samfunnet og Norge er tjent med for å kunne øve fornuftig innflytelse på Fidel Castro. Clinton myket opp forholdet til Cuba noe. Dette gav på sett og vis håp til en plaget cubansk befolkning. Med Bush-administrasjonen har vi imidlertid opplevd kraftig innstramming igjen på relasjonene mellom USA og Cuba, og det er ingen tvil om at Bush’ kurs og nye straffetiltak rammer den vanlige cubaner. Også EU-land har endret sin Cuba-politikk og har bl.a. redusert bistanden. EU vedtok i sommer fire punkter for å begrense kontakten med Cuba, noe som påvirker både bilaterale møter på høyt nivå og kulturutvekslinger. Nå arbeides det dessuten med en samordning mellom EUs og USAs Cuba-politikk. Jeg forstår også at den norske chargé d’affaires på Havanna bekrefter overfor Bergens Tidende at Norge følger de samme retningslinjene som EU. Senterpartiet mener det er uhyre viktig at Norge gjennom sin Cuba-politikk markerer at den politiske opposisjonen skal styrkes, at den er usedvanlig viktig, og at vi også bidrar humanitært til familier av politiske fanger. Jeg frykter at EUs nye politikk vil virke mot sin hensikt, for cubanere flest er svært bekymret for konflikten med Europa, og særlig for de økonomiske konsekvensene. Vi vet jo alle hvor lite vellykket de amerikanske økonomiske sanksjonene har vært for landet. Det har påført landets 11 millioner innbyggere store lidelser, og Castro er like fullt ubestridt leder på Cuba. Cuba har aldri latt seg presse til noe som helst, jf. at arrestasjonene i vår kom etter flere måneders amerikansk aktivitet overfor opposisjonelle. Men i lys av dette, og oppsummeringsmessig, er Senterpartiet opptatt av at Norge må videreføre en balansert politikk der vi beholder en så åpen utveksling som mulig med det cubanske regimet, samtidig som vi klart markerer vår moralske og praktiske støtte til en demokratisk opposisjon.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-10-16:
Senterpartiet syns det er viktig at vi får en drøfting i denne salen i forbindelse med omstendighetene rundt Irak-krigen. Det er fryktelig mange som har sagt at sannheten er krigens første offer, og det er like riktig selv om mange har sagt det. USA og Storbritannia begrunnet krigen mot Saddam Hussein med faren for irakisk besittelse av masseødeleggelsesvåpen, og mulig bruk. I ettertid har vi ikke greid å finne ut at det fantes masseødeleggelsesvåpen av den kategorien det her var snakk om. Det er sjølsagt en meget spesiell situasjon, det er en meget alvorlig situasjon. Jeg er usedvanlig glad for at den norske regjeringa havnet på et standpunkt der en sa nei til krig. Men jeg mener fortsatt at det er grunnlag for å stille noen spørsmål også omkring de vurderingene som Regjeringa gjorde i den prosessen. Før krigsutbruddet var situasjonen den at våpeninspektørene var i arbeid. Våpeninspektørene fikk ikke lov til å gjøre jobben sin ferdig. Våpeninspeksjonene viste faktisk framgang på det tidspunktet da de ble avbrutt. Det er sjølsagt svært alvorlig når amerikanerne og britene ikke gjør det som står i FNs charter, nemlig at en utprøver alle fredelige utveier før en går til krig. Derfor var det med stor forundring at Senterpartiet registrerte at utenriksministeren ved krigsutbruddet først og fremst beklaget at Sikkerhetsrådet ikke ble enig, i praksis at en ikke ble enig om å følge amerikanerne, og at han var svært lite opptatt av de prinsipielle sidene ved at våpeninspektørene ikke fikk gjøre ferdig jobben, og at FN og internasjonal rett ble undergravd. Uttalelsene fra den tida gir inntrykk av at man faktisk trodde mer på de informasjonene som kom fra amerikanerne og britene, enn hva man trodde på våpeninspektørene som var i arbeid i Irak. Til representanten Lilletun må jeg få si at det var en utvikling også i rapportene fra våpeninspektørene, og på slutten av våpeninspektørenes arbeid gikk Hans Blix svært langt i retning av å si at her var det intet å finne. Det er mye å si om dette, men jeg ble forundret da jeg i en NTB-melding tidlig i august så at utenriksministeren var sitert på følgende: «Det er ikke en problemstilling hvorvidt USA og Storbritannia gikk til krig i Irak på falske premisser, fordi Norge ikke støttet krigen og derfor ikke kan si at vi føler oss ført bak lyset.» Jeg syns at det er en underlig tilnærming til sannheten, og at det er en underlig tilnærming til en situasjon hvor Sikkerhetsrådet kan ha blitt feilinformert. Jeg håper at Regjeringa tar dette mer alvorlig enn hva man kan få inntrykk av ut fra den type uttalelser.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2003-10-16:
Integrasjon og samarbeid mellom våre nordiske land har lange tradisjoner, og jeg tror kanskje at det enkelte ganger kan bli sett på som en selvfølge. Likevel, i foregående år har det nordiske samarbeidet i stor grad fokusert på nedbygging av grensehindringer mellom de nordiske land, dette fordi den nordiske integrasjonen ikke hadde kommet så langt som man hadde trodd. Vi levde lenge i den troen at man kunne flytte fritt mellom de nordiske land, ta jobb i et annet nordisk land, ta utdanning i et annet nordisk land, osv., uten at dette skulle by på problemer. Dette skulle imidlertid vise seg ikke å være helt riktig, og dette ble heldigvis avdekket gjennom Norrback-rapporten. Rapporten viste at det er langt igjen til det grenseløse Norden. Nordens innbyggere støter på problemer i hverdagen i forhold til ulike former for grenseoverskridende virksomhet i Norden. Derfor er de aller viktigste arbeidsoppgavene innenfor det nordiske samarbeid fortsatt å arbeide for å fjerne grensehindringer mellom våre land. Dette er satt høyt på dagsordenen, og jeg håper at vi snart igjen vil se et nordisk samarbeid som fungerer etter hensikten, nemlig at det skal være til nytte for innbyggerne i Norden. Slik kan hverdagslivet forenkles for de titusenvis av mennesker som hvert år flytter eller pendler mellom de nordiske land, investerer eller sykebehandles, studerer i eller besøker et annet nordisk land. Dette arbeidet kan være utfordrende, men samtidig gjør det også at det folkelige fundamentet i samarbeidet igjen har blitt tydeliggjort. Det er derfor viktig at fokus ligger på dette arbeidet også i tiden framover. Samarbeidet med nærområdene har vært og er en svært viktig dimensjon i det nordiske samarbeidet. Det er bra at Nordisk Ministerråd har som ambisjon et nærmere samarbeid med de øvrige regionale organisasjoner, som Barentsrådet, Østersjørådet og Arktisk Råd. Det foregår viktig arbeid i disse organisasjonene, ikke minst på miljøsiden, og det er viktig at en i det nordiske samarbeidet koordinerer det arbeidet som gjøres her. Det har til tider vært mange rekommandasjoner fra Nordisk Råd til Nordisk Ministerråd. De har også vært spredt på kanskje for mange områder, og det har, som Ministerrådet også har gitt uttrykk for overfor rådet, kunnet bidra til å gjøre Nordisk Råds prioriteringer mindre tydelige. Dette skal vi ta på alvor, og vi skal arbeide for en klarere prioritering av saksområdene. Til slutt vil jeg nevne en konkret sak som også er tatt opp av komiteen i innstillingen. I forbindelse med Nordisk Råds jubileumssesjon i 2002 ble det delt ut en nordisk filmpris. Dette var på initiativ fra sosialdemokratene i Nordisk Råd. Jeg er glad for at flertallet i utenrikskomiteen uttrykker seg positivt til etableringen av en permanent filmpris. Vi vet hvor viktige Nordisk Råds øvrige priser er, og de henger høyt. I Norden har vi mye god film. En attraktiv, nordisk filmpris vil fungere som inspirasjon til nye satsinger. Jeg er sikker på at en permanent filmpris også vil kunne bidra til større oppmerksomhet omkring nordiske filmer internasjonalt.
Inge Lønning (Høyre), 2003-10-16:
Representanten Stensakers innlegg gjorde ikke Fremskrittspartiets politikk på dette området vesentlig klarere, for å si det forsiktig. Han besværet seg over at jeg hadde trukket inn alkoholavgiftene, og jeg må beklage hvis de ikke er ment inkludert i den generelle merknaden – som faktisk er den første i den lange særuttalelsen fra Fremskrittspartiet – om mangelen på samordning av priser i forhold til de andre nordiske land fra norsk side. Jeg trodde faktisk at Fremskrittspartiet var relativt sterkt opptatt av alkoholholdige varer i den sammenheng, men hvis så ikke er tilfellet, ber jeg om unnskyldning. Når det gjelder spørsmålet om hva man mener med å legge ned Nordisk Råd, må det vel være mulig å be om å få svar på om man har tenkt igjennom hva det er man ønsker å sette i stedet dersom Norge ensidig skulle si opp hele det avtalegrunnlaget som i 50 år har ligget til grunn for Nordisk Råd. Det kan jo ikke være urimelig å forvente at et parti som er så radikalt, har tenkt igjennom alternativene.
Inge Lønning (Høyre), 2003-10-16:
Det er selvfølgelig ikke vanskelig å dele Ryans alminnelige synspunkt på forholdet mellom administrasjonskostnader og politisk substans. Og det er selvfølgelig riktig at man i alle samarbeidsorganisasjoner som har eksistert over tid, kritisk bør gå igjennom porteføljen og se hvilke muligheter det er for forenklinger og effektivisering. På det punktet er vi generelt sett helt enige. Men det som jeg bad om ordet for, var at jeg med interesse hørte Ryans synspunkt på rådets alminnelige virksomhet. Jeg oppfattet det nærmest som om han beklaget at ikke Nordisk Råd som parlamentarisk forsamling gjennom flertallsvedtak kan fatte beslutninger som binder de enkelte lands nasjonalforsamlinger og regjeringer. Det er et såpass oppsiktsvekkende synspunkt at jeg nesten må be om å få presisert om det var det han mente. Ellers er det jo min erfaring at den partigruppering i Nordisk Råd som produserer flest medlemsforslag, som forårsaker den runddans som Ryan påtalte, er den venstresosialistiske gruppen.
Inge Lønning (Høyre), 2003-10-16:
Bare for ordens skyld: Som vestlending vil jeg nødig ha sittende på meg at jeg er for østorientert. Jeg må derfor få lov å presisere til representanten Bastesen at hele poenget i den delen av mitt innlegg var nettopp å peke på faren for at det nordiske samarbeidet blir for konsentrert om Østersjøen og Østersjøområdet, og at vi fra norsk side har en særlig forpliktelse når det gjelder å sørge for at balansen opprettholdes mellom den vestlige og den østlige dimensjonen i det nordiske samarbeidet.
Inge Lønning (Høyre), 2003-10-16:
Den 5. juni i år avgav Den europeiske union en meget sterk og meget entydig erklæring om den beklagelige utvikling av menneskerettighetssituasjonen på Cuba. Denne erklæring ble avgitt på vegne av ikke bare de nåværende medlemslandene i EU, men også alle søkerlandene og EFTA-landene som samarbeider med EU, inkludert Norge. Det er bemerkelsesverdig at et enevoldsstyre av den type som praktiseres på Cuba, kan overleve over så lang tid. Det er også bemerkelsesverdig at det oppviser alle de kjennetegn som totalitære systemer oppviser når de lykkes i å bevare makten over lang tid, nemlig at man tvinges til å ta i bruk stadig mer brutale undertrykkelsesmidler i forhold til ethvert tilløp til opposisjon. Det dreier seg ikke bare om retten til å mene noe annet politisk, det dreier seg om helt fundamentale rettigheter som religionsfrihet, tankefrihet og ytringsfrihet. I lys av det er det oppsiktsvekkende at Det norske storting har en representant fra Sosialistisk Venstreparti som sa så sent som i Politisk kvarter i NRK i går morges at han ikke så noen grunn til å trekke tilbake sitt forslag om at Fidel Castro skal tildeles Nobels fredspris. Det er ikke bare et bemerkelsesverdig eksempel på aktiv og vedvarende politisk uforstand, det er også en direkte hån mot ofrene for den undertrykkelse som finner sted på Cuba. Det føyer seg dessverre pent inn i et mønster som vi lenge så i vesteuropeiske land, at såkalte venstreintellektuelle hadde problemer med å se menneskerettighetsproblematikken i regimer som de selv sympatiserer med. Det finnes overhodet ikke noe grunnlag for å mene at fattige mennesker får det bedre, at sultende mennesker får mat ved at man undertrykker opposisjon, ytringsfrihet og religionsfrihet. Det er i seg selv en tanke som er absurd. Derfor skulle jeg ønske at det gjennom denne interpellasjonsdebatt fremkommer klart at Sosialistisk Venstreparti i denne sak overhodet ikke deler det syn som representanten Langeland har fremført i den offentlige debatt.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2003-10-16:
Det vi sier og mener, er for det første at det er altfor mange råd og utvalg, og at det her må kunne koordineres og samkjøres, slik at det blir bedre. Nordisk Råd trenger ikke nødvendigvis å være slik som det er i dag, men kan omorganiseres på en måte som gjør at samarbeidet innen Norden blir mer effektivt og mer målrettet. Om det skjer på grunnlag av den traktaten som Nordisk Råd nå er opprettet på, segmenterer ikke det vår mening, at ting kan gjøres på en annen måte, og at ting ikke er statiske, men at man sikkert også i traktater kan forandre på ting.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2003-10-16:
Representanten Inge Lønning er kanskje mer opptatt av alkoholpriser enn jeg er, men jeg fant ikke det så viktig at jeg hadde det i merknads form. Men det er klart at i forhold til handelslekkasjen til Sverige er det viktig at disse avgifter blir satt ned i Norge. Når representanten fikk det for seg at det som jeg har sagt, ikke gjorde det klarere hva vi mener om Nordisk Råd, skal jeg prøve å forklare det litt bedre. Vi ønsker å forenkle ting. Jeg skjønner at representanten Lønning er vant til at ting skal være komplisert, at det skal være vanskelig, slik at folk flest ikke skjønner det – da er det bra. Vi vil ha det forenklet, dvs. den nåværende form på Nordisk Råd bør forandres. Vi vil ikke nødvendigvis sette noe i stedet for Nordisk Råd, men forandre det til beste for det nordiske folk.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2003-10-16:
Representanten Lyngstad var forundret over at Fremskrittspartiet vil legge ned Nordisk Råd – han var ikke den eneste i dag. Jeg får gjenta det igjen: Slik som Nordisk Råd er organisert i dag, tror jeg at det kan gjøres på en annen og bedre måte ved å omorganisere Nordisk Råd. Jeg har ikke noen tro på at Nordisk Råd er det eneste forum som kan ivareta norske interesser. Og at Fremskrittspartiet ikke ser mulighetene til Nordisk Råd – vel, man har jo andre fora som kan ivareta norske interesser. Jeg tror det er en like god mulighet som den Nordisk Råd har i dag.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2003-10-16:
Jeg skal ikke dra ut denne debatten så mye. Jeg må bare si at det er en viktig sak som representanten Jon Lilletun her tar opp i sin interpellasjon til utenriksministeren. Jeg har imidlertid merket meg at det er stor uenighet mellom Lilletun og andre med kjennskap til Cuba om hva som er de faktiske forhold der. Lilletun nevner at Norge i FN har tatt avstand fra brudd på menneskerettighetene og mangel på demokrati på Cuba. Dette er viktig. Norge bør ta opp brudd på menneskerettighetene i FN, uansett i hvilket land de begås. Jeg vil i den forbindelse vise til at jeg var Rwanda i fjor. Der er det 120 000 som sitter fengslet under særdeles umenneskelige forhold. Tiden tillater ikke at jeg kan beskrive disse forholdene, men de har sittet der i over ni år uten lov og dom. Disse er underlagt FN-domstolen, og de er dermed vårt ansvar. Men enkelte er mer opptatt av å peke mot den andre siden av Atlanteren enn av å rydde i områder nærmere oss med verre forhold. Dette betyr ikke at jeg forsvarer brudd på menneskerettighetene på Cuba eller andre steder på den andre siden av Atlanteren, men at vi ikke må glemme dem som lider under langt verre forhold på denne siden av kloden, og at vi må bringe slike umenneskelige forhold til opphør.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2003-10-16:
Interpellasjonen fra representanten Kristin Halvorsen bærer preg av at hun hele tiden har vært imot krigen mot Saddam Hussein, og at hun synes det er synd at despoten ble fjernet. Det virker som at det hadde vært bedre å stikke hodet i sanden og glemme at terrorregimet til Saddam Hussein hadde masseødeleggelsesvåpen og benyttet disse både mot egne innbyggere og i krigen mot Iran. Det virker også som om Golf-krigen er glemt. Saddams despotstyre var en trussel mot verdensfreden. Diktatoren støttet også terrornettverk som var og er spredt over store deler av verden. Terror mot egen befolkning sørget også for at det ikke ble noen stor samlet opposisjon mot regimet. I fjor vedtok FNs sikkerhetsråd res. 1441. Denne resolusjonen krevde en umiddelbar nedrustning. Den krevde også umiddelbar ødeleggelse av masseødeleggelsesvåpen og materiell og komponenter til produksjon av denne type våpen. Det ble videre krevd beviser for at dette var gjennomført, og at det skulle legges fram for FN innen en gitt frist. Som vi alle vet, hadde Irak tidligere trukket seg fra de FN-resolusjonene de forpliktet seg til å følge etter forrige Golf-krig, og etterkom ikke disse krav. Resultatet ble at USA i nært samarbeid med Storbritannia og med støtte fra flere land, gikk til aksjon for å fjerne en gal despot fra makten. Irak-krigen var en seier for den demokratiske prosess i et land som sterkt har blitt utnyttet av en gal despot. I meningsmålinger som har vært gjennomført i dette land uten demokratisk tradisjon, av bl.a. avisen Saudi daily Okaz, viser det seg at nesten 70 pst. av de spurte mener at Irak og det irakiske folk har det bedre etter Saddams fall. Dette viser tydelig det vi lenge har visst, nemlig at folk ønsket å bli kvitt denne tyrannen som påtvang sitt folk så mye lidelse og hjelpeløshet. Det er viktig at Norge med dette som utgangspunkt viser vilje til å hjelpe våre allierte med gjenoppbyggingen og demokratiseringen av Irak, en hjelp som er grunnleggende for at landet skal utvikle seg til et demokratisk samfunn, og det bør Norge støtte i stedet for å mistenkeliggjøre motivet for aksjonen mot Saddam.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2003-10-16:
Når representanten Stensaker sier så tydelig her, som også representanten Lønning påpekte, at Fremskrittspartiet ønsker at Nordisk Råd skal legges ned eller omorganiseres, må jeg få lov til å spørre: Mener Fremskrittspartiet at Helsingforstraktaten skal sies opp? Har Fremskrittspartiet laget en oversikt over alle andre avtaler som er basert på det nordiske samarbeidet og avtaleverket i Helsingforstraktaten? Har man laget en oversikt over konsekvensene? Jeg vil be om et klart svar på om man ønsker at traktaten skal sies opp.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2003-10-16:
Da Den europeiske menneskerettskonvensjonen ble vedtatt i 1950, var det ti land som stod bak, og vi hadde Winston Churchills ord om at vi trenger et Europas Forente Stater. Det var da forholdsvis enkelt i de såkalte gamle demokratiene å bli enige. Men etter Sovjetunionens fall fikk man en rask utvikling med mange nye medlemmer, som førte til utfordringer for en del av de såkalte gamle demokratier, f.eks. at dommere ved Den europeiske menneskerettsdomstolen fra Russland og Ukraina skulle dømme i menneskerettssaker fra Storbritannia, Tyskland og Frankrike. Når man etter hvert fikk så mange nye medlemmer og dette nye medlemstall skulle avspeile seg også i dommerkollegiet i Europadomstolen, skapte nok det også et sterkt ønske om å fokusere på menneskeretter i EU-konventet. Dermed fikk man på en måte to konkurrerende dokumenter. Nå har Europarådet oppfordret til at man skal unngå det. Det er jo en annen side av det som representanten Blankenborg tok fram, at det ikke må framstå slik nå at det er et flertall av de gamle demokratiene som på en måte skal være overdommer over menneskeretter i de nye medlemsstatene. Men det var faktisk den omvendte situasjonen som var noe av bakgrunnen for at mange ønsket å lage et slags eget menneskerettsdokument for EU-medlemmene. Jeg håper at vi unngår en slik situasjon, og at EU vil bekrefte at det er én menneskerettskonvensjon som gjelder for Europa, og at man kan finne fram til et samarbeid som alle medlemsstatene i Europarådet er tjent med.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-16:
Jeg kan berolige representanten Lønning med at SV ikke har tenkt å foreslå en nordisk union, der vi beslutter vedtak i Nordisk Råd. Det har aldri vært vår mening. Men jeg sier at vi har en organisering som om man skulle treffe den typen beslutninger. Jeg tror det hadde vært hensiktsmessig å bruke de parlamentariske ressursene på en annen måte enn å ha en form liknende det man har i nasjonalforsamlingene. For det er ikke et besluttende organ. Vi er et rådsorgan, og jeg tror at den måten vi har organisert oss på, er litt for lik den måten man er organisert på i de ulike nasjonalforsamlingene. Det var det som var mitt ankepunkt. Jeg har ingen ambisjoner om å foreslå en nordisk union der vi blir ett land – i hvert fall ikke i denne runden.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2003-10-16:
Både i en europeisk og i en global arkitektur har vi mange organisasjoner som utfyller hverandre. Jeg opplever faktisk at Nordisk Råd har mulighet til å kunne spille en rolle fordi det kan danne utgangspunkt for en koordinering innenfor en region, en nordeuropeisk region. Jeg tror vi finner mange fellespunkter der. Det er dette utgangspunktet som gjør at jeg tror det også blir lettere å fremme norske synspunkter der, istedenfor at vi automatisk tror at vi finner alliansepartnere i Sør-Europa. Vi finner dem der i enkeltsaker, men jeg tror faktisk det er lettere å finne mange alliansepartnere i våre nærområder. Dermed tror jeg at den nordiske plattformen kan være med på å fremme norske synspunkt.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-10-16:
Jeg takker for presiseringen, og retter en stor takk til Per Lønning for at han kom på talerstolen og presiserte. Men mitt poeng var at vi retter blikket for lite vestover. Vi ser for lite på de ressursene. Vi er en stormakt når det gjelder ressursene i havet vestover, og jeg er enig med Per Lønning i at vi ser for mye østover. Jeg må få lov til å si med det samme, selv om det ligger litt utenfor saken, at det partiet Lønning tilhører, har full anledning i justiskomiteen til å gå inn for nye redningshelikoptere. Vi skal i helikoptersaken ha det beste som finnes på markedet, og EH 101 vil være det beste. De har valgt det i Danmark, og de har valgt det i Portugal, og hvorfor skal ikke vi som en havnasjon kunne velge det samme?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-10-16:
Ja – takk, president.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2003-10-16:
Jeg vil rette oppmerksomheten mot en merknad i innstillingen som Åslaug Haga viste til, angående Nordisk United World College i Fjaler på Vestlandet. Skolen er et nordisk samarbeidsprosjekt som arbeiderpartiregjeringen med Gro Harlem Brundtland i spissen fikk til i samarbeid med regjeringene i Sverige, Finland og Danmark. Skolen har elever fra 80 forskjellige land, der en stor del av elevene faktisk kommer fra konfliktområder, fra flyktningleirer, fra SOS-barnebyer og andre underprivilegerte områder. 63 pst. av finansieringen kommer fra Norge, 15 pst. fra Sverige, 8 pst. fra Danmark og 5 pst. fra Finland. Dette felles nordiske prosjektet, som faktisk har vært svært vellykket, står i fare, som merknaden i komiteinnstillingen viser. Og det er underlig å forstå, for skolen har oppfylt alle Stortingets forventninger og forutsetninger når det gjelder både kostnadsnivå, forvaltning og akademisk resultat. Skolens elever er et viktig redskap i Norge i kampen mot rasisme og som formidler av internasjonal solidaritet og kunnskap mellom mennesker. Skolens elever og ledelse arbeider for og deltar i humanitære prosjekter i utlandet i samarbeid med norsk utenrikstjeneste og i samarbeid med Røde Kors, SOS-barnebyer og Fredskorpset, bl.a. Vi i Senterpartiet stiller oss faktisk uforstående til Regjeringens argumenter om at skolen ikke er viktig nok, verken som et nordisk samarbeidsprosjekt eller som et viktig bidrag fra Norges side – vi som ellers tar mål av oss til å være de fremste i spørsmålet om internasjonal solidaritet, og til å være brobygger mellom mennesker og nasjoner som er i konflikt. Det oppleves pinlig at Regjeringen velger å kutte denne støtten, som faktisk vil medføre at også de andre nordiske lands støtte sannsynligvis vil falle bort. Jeg har lyst til å vise til Budsjett-innst. S. nr. 12 for 2002-2003, hvor en samlet komite sier: «Bevilgningene til skolen er etter komiteens mening ikke tilfredsstillende, og komiteen er opptatt av at det må søkes et mer langsiktig og stabilt finansieringsopplegg.» Så kommer det litt senere i samme merknad: «Komiteen ber Regjeringen ta kontakt med de andre nordiske landene for å drøfte finansieringen av Røde Kors Nordiske United World College i fremtiden.» – nettopp med sikte på en stabil finansiering for denne skolen. Og spørsmålet mitt til statsråden blir: Hva har Regjeringen gjort i forhold til dette? Har Regjeringen tatt kontakt med de tre andre nordiske regjeringer for å søke å få til en stabil framtid for Nordisk United World College?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2003-10-16:
Det var synd at representanten Jacobsen ikkje nytta høvet til å erklære klart og tydeleg at han ikkje aksepterer det totalitære styret på Cuba. Det er det gode med den interpellasjonen som Jon Lilletun tek opp, at her har vi eit høve til å sjå på Cuba for seg. Og då kan vi ikkje relativisere situasjonen på Cuba med å trekkje fram alle moglege irrelevante forhold, fordi vi står framfor eit totalitært styre som, som mange andre totalitære styre, har lagt vekt på å heve levestandarden til folk. Det cubanske regimet er ikkje det første som har klart å lyfte levestandarden til mange i helsevesenet, i skulen osv., men under eit totalitært åk. Og det skal vi ikkje miste av syne. Det er trass i alt det siste av dei gamle typane diktatur i denne delen av verda vi står framfor. Det betyr ikkje at ein skal la vere å sjå på ytre forhold. Men når Bjørn Jacobsen seier at det er ytre forhold som gjer at Cuba ikkje kan demokratiserast, er det feil. Cuba kan demokratiserast, men det er ein del ytre forhold som gjev diktatoren ei moglegheit, ei unnskyldning, for å halde fast på sitt totalitære system. Der er naturlegvis den amerikanske blokaden og boikotten den dominerande. Det å ha ein ytre fiende er det beste for ein diktator. Om USA hadde fjerna denne sanksjonen, ville alle sett at den cubanske diktatoren har dei same kleda som keisaren, og diktaturet ville forsvinne ganske fort. Om det så kom noko betre, er det ingen som kan seie. Men det må vere rett, slik som også utanriksministeren var inne på, at vi held fast på at dette er eit totalitært system som vi ikkje aksepterer. Vi kan ha ei forståing, vi kan ha ein dialog og gjensidig respekt, men ikkje ein respekt for det politiske systemet. Derfor er den lina som utanriksministeren legg opp til, også den som vi vil støtte i det vidare arbeidet for både å sikre mest mogleg menneskerettar, presse på for ei demokratisk utvikling på Cuba og arbeide for at den meiningslause trusselen som kan bli brukt på Cuba, den amerikanske trusselen, blir fjerna, slik at det påskottet for diktatoren forsvinn. Det er mogleg å arbeide langs begge desse spora. Det har skjedd i forhold til totalitære regime andre stader, og det bør skje i forhold til det totalitære regimet på Cuba, fordi det er eit diktatur på line med mange andre diktatur der vi også forsøkjer å arbeide langs fleire spor.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-16:
Det er ikkje vanskeleg å slutte seg til innlegga frå saksordføraren og også frå representanten Blankenborg. Men skal vi gjere debatten endå meir aktuell, bør vi leggje merke til det som blei sagt på nyheitene i dag tidleg, at til og med norske juristar har problem med å tolke lovverket til Menneskerettsdomstolen i Strasbourg. Ein kjenner ikkje godt nok til lovverket til at ein kan gjere bruk av det i Noreg. Så synest eg vi skal låne øyre til han som er menneskerettskommissær. Han kjem med ein del utfordringar om kvar Europa går. Ein ting er korleis menneskerettane blir behandla i dei konfliktfylte områda, dei krigsområda som finst rundt om i Europa, og også ute i verda elles. I tillegg kjem han med utfordringar i forhold til kva som skjer i dei verkeleg gamle demokratia i Europa. Han viser f.eks. til at kampen mot terrorisme har ført til at borgarrettar og menneskerettar i f.eks. Storbritannia har blitt sette på spel. Ein får lov å halde folk i varetekt mykje lenger, etterretningsorganisasjonar får jobbe mykje friare, folk blir sette inn utan lov og dom osv. – til og med i det landet som har lengst tradisjon med parlamentarisme. Han seier f.eks. at det som går føre seg på Guantanamo på Cuba, heilt klårt signaliserer til den islamske verda at ein er villig til å endre spelereglane berre saka er god nok. Han kjem med klåre åtvaringar mot å endre spelereglane, for dei kan få katastrofale følgjer for måten vi tenkjer på demokrati på. Der det er store krigar, der det er store konfliktar, er ein ikkje tent med at ein vik frå borgarrettane i land som har mykje meir ro og orden. Eg har lyst til å seie litt om det han konkret seier om situasjonen, ikkje minst på Guantanamo. Den har relevans til ei sak vi skal behandle seinare i dag. Han seier rett ut at dersom ein trur at ein vinn kampen mot terrorismen ved å sperre folk inne som dyr, utan rettargang eller forsvar, er vi med på å lure oss sjølve og det som vi vil trekkje fram som demokratiske prinsipp.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-16:
Det er ingen tvil om at vi må sjå menneskerettar og handelsblokade i hop, og det må vi sjå i hop med kva Noreg kan yte i det framtidige Cuba. Eg er heilt einig med representanten Lilletun i at det er store problem med omsyn til menneskerettane på Cuba, og vi må tore å sjå litt på bakgrunnen for det. Vi har to typar menneskerettsproblem på Cuba – eitt er det som skjer i sjølve landet Cuba, og eitt er sjølvsagt det som skjer på den amerikanske basen på Guantanamo. Eg skal la det som skjer på Guantanamo, liggje, men berre påpeike at Raude Krossen seier at forholda er heilt umenneskelege der. Når det gjeld det som skjer på Cuba, synest eg vi bør flytte oss litt ut og prøve å finne bakgrunnen for det. I desse dagane veit vi at Liechtenstein faktisk nektar å ratifisere EØS-avtalen. Kvifor gjer dei det? Jo, det er fordi liechtensteinarar har eigedomar i gamle Tsjekkia, i gamle Sudentenland. Også på Cuba er det her rota til problemet ligg gravlagd: Når det gjeld land og jord som blei konfiskert av det cubanske regimet, har no eigarane utafor Cuba, først og fremst i USA, laga ein Helms-Burton-lov, som seier at om nokon handlar med cubanarar, kan dei rettsforfølgjast i USA. Konflikten ligg så langt tilbake at nokon krev at dei skal ha jorda si og eigedomen sin tilbake. Då er vi inne på det heilt sentrale i alt som ligg av borgarrettar og menneskerettar i Latin-Amerika. Det som det har vore behov for hos folk, har vore jord, helsevesen og utdanning. Dette har det cubanske regimet på veldig mange måtar klart å oppfylle. Når vi t.d. har besøk av cubansk fagrørsle her i Oslo, har vi gode dialogar med dei. Eg seier at eit av problema med fagrørsla i Noreg i dag er at mange av dei stemmer t.d. på høgreparti. Det blir dei veldig forundra over, for på Cuba er dei vane med at det liksom er ei masseinnmelding. Men vi har den dialogen heile tida, og representanten Lilletun har heilt rett i at den dialogen må haldast høgt. Så vil eg invitere representanten Lilletun til å presse hardare på USA og forholdet til den folkerettsstridige handelsblokaden. Eg inviterer stortingsrepresentantane her til å vere med på eit tverrpolitisk arbeid der vi kan lage eit nettverk som jobbar for å få avskaffe den folkerettsstridige handelsblokaden. Det ville vere eit heilt konkret arbeid som vi kan fortsetje med og sikkert må fortsetje med i mange år framover. Dei rapportane som Amnesty kjem med frå Cuba, viser heilt klart at her foregår det overgrep. Dette må vi gjere noko med. Så må vi også passe på at det presset som ligg på Cuba, ikkje er så stort at det hindrar dei i å gjere noko.
Jan Petersen (Høyre), 2003-10-16:
Etter denne debatten er det vel egentlig bare to poenger jeg hadde lyst til å plukke opp. Det ene er – det tror jeg vi alle sammen er klar over – at på det europeiske kontinent er det ganske mange samarbeidsorganisasjoner, til dels overlappende samarbeidsorganisasjoner. Det er derfor av stor viktighet at man fokuserer på det som er styrken til de respektive samarbeidsfora. Slik jeg både leser innstillingen og lytter til saksordføreren, er det god samstemmighet mellom komiteen og meg om hva som må være hovedprioriteten og styrken. Jeg har derfor bare behov for å si at det vil vi legge til grunn når vi nå forbereder det norske formannskapet, som altså gjelder fra mai neste år, og som varer en ganske kort tid, bare et halvt år fremover. Det andre poenget jeg hadde lyst til å plukke opp, er det Haakon Blankenborg nevnte, og hvor jeg for en gangs skyld ikke er helt sikker på om jeg er enig med ham. Hovedutfordringen for Europarådet er at de nå geografisk dekker meget vidt, og det betyr at det også dekker land som man nok fra tid til annen må si har noe igjen når det gjelder å utvikle sitt samfunnssystem fullt ut slik at det er i overensstemmelse med de standarder som er satt opp. Jeg er enig med Haakon Blankenborg i at disse standardene er det ikke bare nye medlemmer som må overholde, dem må også gamle medlemmer overholde. Men da er det når det gjelder deres forhold til standarden og i og for seg ikke av hensyn til de nye land at vi aksjonerer. Men at det er en betydelig utfordring i mange nye land nettopp å arbeide for standardene, tror jeg er helt på det rene, men nettopp det gjør jo denne oppgaven særlig meningsfylt. Derfor er det viktig at Europarådet nå har favnet så vidt som de har gjort.
Jan Petersen (Høyre), 2003-10-16:
Jeg mener jeg sa «ærede president» så det holdt.
Jan Petersen (Høyre), 2003-10-16:
Jeg synes denne debatten i hvert fall mot slutten manglet det alvoret som menneskerettighetsbruddene på Cuba kaller på. Dette er alvor, og det er bakgrunnen for at Regjeringen også er tydelig i disse spørsmålene. Jeg synes at det er tre ting som må kommenteres. Det ene er det som er sagt om sanksjoner. Jeg tror kanskje denne sanksjonen lærer oss at vi burde prinsipielt drøfte om sanksjoner i det hele tatt er et egnet virkemiddel. Det gjelder ikke bare på Cuba, men det gjelder i en god del andre områder, også der hvor norske politikere kaller på sanksjoner. Det bør vi ta innover oss. Det andre jeg har lyst til å si, er at denne debatten har vist en bred enighet om Regjeringens linje, men ikke så bred at den også omfatter SV, ganske enkelt fordi Regjeringen er tydelig. Slik jeg har hørt SVs talere i debatten, så er de utydelige når det gjelder Cuba. Det er for mange unnskyldninger. Når representanten Langeland påstår at han ikke har hørt hva bl.a. Regjeringen og Høyre sier om Guantanamo, så er det formodentlig fordi han rett og slett ikke lytter. Når det så gjelder sakens innhold, må jeg si at den mangel på klarhet som SV her har vist, synes jeg er ganske oppsiktsvekkende. Representanten Jacobsen holdt et innlegg – jeg tenker ikke på Langeland, men jeg tenker på representanten Jacobsen, som også holdt et innlegg – som var preget av betydelig uklarhet og mange unnskyldninger, og det greide partilederen altså ikke å forholde seg til. Jeg har deltatt i mange debatter med Kristin Halvorsen gjennom de par siste årene hvor hun stadig forlanger tydelighet i norsk politikk. Jeg går ut fra at Kristin Halvorsen kommer til å gjenta det, og jeg går ut fra at hun vil forstå at det da vil bli smil i forsamlingen.
Jan Petersen (Høyre), 2003-10-16:
Kristin Halvorsens problem i den debatten vi nå har hatt gående i mange måneder, er at hun er opptatt av å dytte på meg et par standpunkter som hun har funnet ut at jeg har, og så ønsker hun at jeg nærmest skal gjøres til talsmann for de oppfatningene som britene og amerikanske etterretningstjenester har hatt i disse spørsmålene. Det er en rolle som jeg ikke ser noen grunn til å påta meg. Jeg synes det begynner å bli meget spesielt, for å si det forsiktig, når spørsmålet om det folkerettslige grunnlag, som jeg kommenterte i vandrehallen, gjøres til et poeng i denne saken. Kristin Halvorsen vet like godt som jeg at i forhold til det hun har interpellert om i dag, er dette komplett irrelevant. Jeg står ved det jeg sa om det folkerettslige grunnlaget, nemlig at det er mulig å se forskjellig på dette spørsmålet. Det argumenteres godt langs begge linjer. Det er derfor ikke mulig å si at man selv står på rett oppfatning, og at dermed alle som er uenige med en, i så fall opptrer folkerettsstridig. Det var mitt poeng, og det står jeg fortsatt ved. Jeg må også si at jeg er mer enn forbauset når Kristin Halvorsen spør om hva som var strategien for at man skulle vite mer enn det som var amerikanske og britiske opplysninger. Strategien for det var jo våpeninspektørene! Det var jo res. 1441! Det var en så åpen og en så klar strategi, og hvis Kristin Halvorsen ennå ikke har fått det med seg, må jeg bare si at jeg strekker hendene i været. Det er jo det som er realiteten.
Jan Petersen (Høyre), 2003-10-16:
Både Kristin Halvorsen og Åslaug Haga har det til felles at de alltid tolker hva andre har sagt, slik at det passer deres egne argumenter. Faren med det er at da kan fantasien bli vel fri, og det er den altså blitt i disse tilfellene. Når Åslaug Haga får seg til å si i fullt alvor at det var underforstått, som jeg mener hun sa, når jeg sa at Sikkerhetsrådet burde blitt enige, at jeg kritiserte at det ikke ble enighet om å følge amerikanerne, vet jo Åslaug Haga at det er galt. Hun vet hun ikke sier det riktig fra Stortingets talerstol, og likevel gjør hun det. Jeg blir oppbrakt når representanter nesten uten forbehold faktisk kan si slikt fra Stortingets talerstol. Det Åslaug Haga bør gjøre, er å gå tilbake til hva jeg sa, og så bør hun legge det til grunn og ikke sin egen fantasi om hva som passer. Jeg blir opprørt over politikere som opptrer på den måten. Når det så gjelder spørsmålet om hvordan vi håndterte hele saken, skjønner jeg at Kristin Halvorsen nå på mange måter uten å si det likevel aksepterte at vi hadde et opplegg for å håndtere informasjon. Det var nettopp å følge res. 1441 og inspektørene. Og for å gjøre det overtydelig, må jeg sitere hva jeg sa på slutten av den redegjørelsen som Kristin Halvorsen selv henviste til. Jeg sa følgende: «Jeg legger til grunn at våpeninspektørene nå gjennomgår og vurderer nærmere den informasjonen som er lagt frem fra amerikansk side, og rapporterer tilbake til Sikkerhetsrådet.» Kristin Halvorsen hadde et spørsmål, nemlig hvordan vi skulle håndtert det. Vi håndterte det der og da, og på en slik måte som førte til det resultatet som er. Jeg er enig med Kristin Halvorsen, dette har på mange måter vært forstemmende, og det forstemmende er altså at Kristin Halvorsen prøver å dytte på meg og andre en rolle og standpunkter som andre enn jeg får forsvare.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2003-10-16:
Og interpellanten likar å nytte termen «gode president», og håper at det kan aksepterast.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2003-10-16:
Eg takkar utanriksministeren for svaret, og er svært glad for dei reaksjonane som allereie er komne, og at ein òg seier klart frå om at ein i framtida vil vere både aktiv og tydeleg i alle internasjonale fora. Eg trur det er svært viktig. Vidare er eg glad for at ein vil prøve å ta opp dialogen igjen. Då ser eg òg at det er eit klart behov for at det er Cuba som på ein måte må skifte kurs. Det er eit paradoks at Cuba sine styresmakter heile tida seier at det er utanverda som er fiendtleg overfor Cuba, og at ein når det gjeld kvar einaste innstramming, skuldar på USA og på embargoen. Det Cuba har gjort i dette tilfellet, er å seie nei til dialog, seie nei til kontakt med dei landa som heile tida har vore opne for både kommersielle og diplomatiske band med Cuba, og likevel har ein suspendert den kontakten. Det synest eg viser at det i dette tilfellet er Cuba som er på svært tynn is, og det er nødvendig å påtale det. Sidan eg prøvde å reise denne debatten i sommar, har det oppstått ein debatt om kva som er viktig i eit land. Er det mat eller er det menneskerettar? Kva seier FN om det? FN har heile tida gruppert sivile og politiske rettar overfor økonomiske, sosiale og kulturelle rettar. Kategoriane utgjer i FN sin terminologi eit udeleleg heile. Det har FN vore klar på heile tida, og inga gruppe er viktigare enn andre. Difor vert det heilt feil når representanten Langeland ynskjer å dra søkjelyset vekk frå ytringsfridomen, frå klassiske menneskerettar, som stemmerett og andre rettar, og over på berre mat. Så er spørsmålet: Er det ikkje slik at dette heng i hop? Då er det interessant å sjå kva nobelprisvinnaren i økonomi Amartya Sen har sagt i sin nobeltale. Han har sagt at politisk fridom, med ytringsfridom, ei fri presse, opposisjonsparti og ein aktiv opinion, er viktig for å bidra til nedkjemping av fattigdom. Altså er dei klassiske demokratiske verdiane som Vesten vedkjenner seg, viktige for òg å oppnå dei andre verdiane, som nedkjemping av fattigdom. Eg tykkjer det taler for seg sjølv.