Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2011-03-10:
Det anslås at det er om lag 44 000 mennesker i Norge som lever av faget renhold. Dette er ikke en ensartet gruppe mennesker, men vi kan trygt si at mange innenfor yrket er kvinner, og mange har minoritetsbakgrunn. Renhold er uvurderlig på alle arbeidsplasser av opplagte helsemessige grunner og ikke minst for alles trivsel. Renhold er grunnleggende for et godt folkehelsearbeid. Av og til er det lett i et større arbeidsfellesskap å miste verdien av andres arbeid av syne. Renhold blir ofte utført til alle døgnets tider, ofte for ikke å forstyrre den ordinære driften i en virksomhet. Da kan det være lett å tenke at dette er bare arbeid som blir gjort. Men hvordan er arbeidsdagen og arbeidsforholdene for dem som hver dag sørger for at det på norske arbeidsplasser er ryddig og rent? Arbeidstakere, arbeidsgivere og media rapporterer om useriøsitet, underbetaling, svart arbeid og forhold som kan beskrives som alvorlig arbeidsmiljøkriminalitet. Gjennom ulike måter å organisere seg bort fra arbeidsgiveransvar, anbudsprosesser som fokuserer ensidig på pris og liten kontroll fra oppdragsgiver, oppleves konkurransevridning til fordel for de aktørene som ikke tar hensyn til en rimelig lønnsfastsetting, ryddige arbeidsforhold eller arbeidet for et mer inkluderende arbeidsliv. I tillegg varsler også forskningsinstitusjonen Fafo om uverdige forhold for utenlandske kvinner som arbeider med renhold i private hjem. Det er sårbare mennesker på arbeidsmarkedet som lar seg utnytte av kyniske profitører. Hvordan har det seg at en bransje som er så viktig for oss alle, kan komme ut av kontroll? Jeg mener at det har sneket seg inn en kultur i privat og til dels offentlig sektor for at renhold ikke lenger er definert som en del av kjernevirksomheten, og derfor blir oppgavene satt ut på anbud. Omreisende og oftest for godt betalte konsulenter har over flere år pratet ned verdien av dette yrket. Disse bør parkeres og brukes til noe mer nyttig arbeid. I stedet er det behov for å snakke opp verdien av dette arbeidet. Jeg mener at offentlige velferdstjenester bør drives i offentlig regi med fast ansatte. Offentlig sektor har et spesielt ansvar for å være et foregangseksempel på hvordan det norske arbeidsmarkedet skal være. Innenfor renhold bidrar kommunale tariffavtaler til en mer rettferdig inntektsutvikling og gode pensjonsrettigheter som er nødvendig for å sikre en lønnsmessig bunnplanke for hele bransjen. I kommunene har vi en sterk organisasjonsgrad, et godt utbygd apparat av tillitsvalgte og verneombud. NHO har laget et hefte med argumenter for hvorfor man skal konkurranseutsette offentlige tjenester. At næringslivet ønsker å lage et marked ut av offentlige tjenester og ser store muligheter for å tjene gode penger på våre skattepenger, bør ikke overraske noen. At den politiske høyresiden på ideologisk grunnlag bruker denne argumentasjonen for hva den er verdt, bør offentlig ansatte og norske skattebetalere merke seg. I denne rapporten bagatelliserer man hva konkurranseutsetting kan bety for lønn, arbeidsforhold og pensjon for de ansatte. Når leder av NHO Service, Petter Furulund, går til angrep på det offentlige for å gå i front for sosial dumping ved ensidig å fokusere på pris ved anbud, er det å snakke med to tunger, for i sitt eget argumentasjonshefte for konkurranseutsetting skal det offentlige kunne spare 3 mrd. kr alene på å sette renholds- og kantinetjenester ut på anbud. I det noe diffuse begrepet «best practice» har man laget regnestykker for sine egne bedrifter for hvordan man skal kunne spare mye penger. Denne såkalte «best practice» er etter min mening grundig avslørt av organisasjonens egne medlemsbedrifter gjennom bl.a. oppdrag for Oslo kommune. Om tjenester likevel skal konkurranseutsettes, er kravet om norske lønns- og arbeidsvilkår i lov om offentlige anskaffelser helt soleklart. Praksisen på kontrollarbeidet har vist ansvarsfraskrivelse. Det kan virke som at når både anbudsvinner og oppdragsgiver sparer penger, har det kanskje vært greit ikke å følge opp dette ansvaret. Alle offentlige etater og kommuner skal ta dette ansvaret. Det er ikke bare de ansatte som skal betale denne prisen. Det må straffe seg for oppdragsgiver ikke å ta dette ansvaret seriøst. At Høyre og Fremskrittspartiet ikke vil stille krav om norske lønns- og arbeidsvilkår, forteller at høyresiden ikke er interessert i å sørge for en rettferdig inntektsutvikling for renholderne. Det er et stort behov for å løfte helse, miljø og sikkerhet innenfor renhold opp på dagsordenen. Bransjen har et høyt sykefravær. Mange blir uføre på grunn av hardt, belastende arbeid, og særdeles få står til pensjonsalderen. Dessverre er det mye som tyder på at det foregår lite HMS-arbeid i mange av de private renholdsbedriftene. Vi trenger derfor å løfte statusen til verneombudene, som er så viktige i dette arbeidet, både ved kvaliteten på skoleringen som blir gitt, og også ved å skape en bedre kultur for dette arbeidet. Verneombudet i en virksomhet skal være arbeidstakernes verneombud og er helt avgjørende for at vi kan nå målene som er satt i IA-avtalen, og bidra til at folk kan stå lenger i jobb. Da det er mange bedrifter som ikke har noe fungerende verneombud, er det nødvendig med regionale verneombud innenfor renholds-, hotell- og restaurantbransjen. Regionale verneombud har vært, og er, helt avgjørende innenfor den mannsdominerte bygg- og anleggssektoren for å komme helsefarlige og helseskadelige arbeidsforhold til livs. Behovet er ikke mindre innenfor renhold, hotell og restaurant. Jeg må si klart ifra at jeg er skuffet over at NHO forsinker prosessen med å få på plass de regionale verneombudene slik Stortinget har bestemt. Jeg vil berømme Norsk Arbeidsmandsforbunds, Fellesforbundets og Fagforbundets utrettelige innsats for å organisere renholdere slik at vi kan få flere tariffavtaler, en lønn det er mulig å leve av, trygge arbeidsforhold og en god pensjon. Men det er ingen enkel oppgave. Mange arbeidstakere er redd for å miste jobb og inntekt hvis arbeidsgiver finner ut at de er med i en fagforening. Når bransjen favner mange med minoritetsbakgrunn, kan språk gjøre det vanskelig å kommunisere skikkelig. Mange renholdere i private bedrifter er i tillegg spredt rundt på ulike virksomheter til alle tenkelige arbeidstider, noe som gjør det vanskelig å komme i kontakt, og mange har ikke grunnleggende kunnskaper om hvilke rettigheter de har i arbeidslivet. Jeg finner grunn til å berømme NHO Service, som er villig til å komme fram til tiltak sammen med arbeidstakerne og myndigheter for å bedre forholdene i bransjen. KS har på vegne av kommunen tatt på seg oppgaven med å kartlegge kontrolltiltakene for å sikre at bestemmelsene om arbeidstakerrettigheter i lov om offentlige anskaffelser blir fulgt. Vi trenger seriøse arbeidsgiverorganisasjoner i dette arbeidet. Samtidig som det er grunn til å gi NHO Service honnør for et aktivt partnerskap, er det like fullt grunn til å spørre seg hvor de andre arbeidsgiverorganisasjonene, som Spekter og HSH, befinner seg i dette arbeidet. Disse bør komme klart på banen og vise at de ønsker et mer seriøst arbeidsliv for renholderne i sine virksomheter. Det er også grunn til å tro at NHO Service kan ha bidratt til at Høyre tilsynelatende har våknet noe opp for å se hvilke problemer forholdene i bransjen skaper for et seriøst næringsliv, i og med at representanten Isaksen har signalisert støtte til en godkjenningsordning for renholdsbedrifter og bruk av ID-kort. Men dette er ikke på langt nær nok. I kampen for et anstendig arbeidsliv står Høyre og Fremskrittspartiet fram som en direkte trussel mot renholdernes private velferd. Når regjeringen har fremmet utallige forslag for å bekjempe sosial dumping, som f.eks. å sikre arbeidstakerrettigheter i lov om offentlige anskaffelser, påseplikt for oppdragsgiver, innsynsrett for tillitsvalgte, solidaransvar og regionale verneombud, sier høyresiden nei. Vi trenger en skikkelig godkjenningsordning for renholdsbedrifter. I dag er det ca. 6 500 renholdsbedrifter, og de er i sterk vekst. Vi trenger større og mer seriøse bedrifter. Det er god grunn til å tro at mange er direkte useriøse bedrifter som driver organisert kriminalitet ved konstante brudd på arbeidsmiljølovens bestemmelser. NHOs utspill om en nasjonal minstelønn er ikke et forslag for en rettferdig inntektsutvikling. Tvert imot er det all grunn til å tro at dette vil bidra til flere arbeidsplasser med en lønn man ikke kan leve av. Veien videre innenfor renhold må handle om å allmenngjøre deler av tariffavtalen. Både LO og NHO går inn i tariffnemnda med det som mål, og det er grunn til å tro at dette vil bli en realitet snart. Forholdene innenfor renholdsbransjen viser med all tydelighet at gode ønsker ikke er nok for å sikre den norske modellen. I tillegg til regjeringens aktive innsats for å bekjempe sosial dumping gjennom handlingsplan 1 og 2 vil det framover være behov for nye kraftfulle tiltak. Jeg tror det er en helt riktig strategi å arbeide med bransjevise programmer i et trepartssamarbeid framover. Både arbeidstakere, seriøse arbeidsgivere og myndigheter har felles interesse i at vi skal lykkes. På bakgrunn av dette ønsker jeg å stille arbeidsministeren følgende spørsmål: Hvor alvorlig mener statsråden forholdene i renholdsbransjen er, og hvilke tiltak kan være nødvendig på kort og lang sikt for å skape ryddigere arbeidsforhold og en rettferdig inntektsutvikling for den viktige yrkesgruppa renholdere?