Geir Arild Espnes (Senterpartiet), 2018-02-15:
Først vil jeg gratulere den nye statsråden med utnevnelsen. Så vil jeg si at for meg, som er glad i folkehelsepolitikk, ser jeg det å ha fått en egen folkehelseminister, selv om feltet er alders- og folkehelse, som en anerkjennelse av folkehelsepolitikkområdets viktighet og en erkjennelse av utfordringene vi står overfor i årene som kommer. Vi har flere offisielle beregninger på at vi kommer til å mangle både leger, sykepleiere og helsefagarbeidere i årene som kommer. Det viser seg at den tiden kommer fort. Derfor er representanten Wilkinsons påminning om det gjennom interpellasjonen i dag veldig viktig. Men han minner også om at sosiale tilbud mangler, og om at eldres kompetanse brukes sjelden. Og det er her jeg tar fatt. Jeg er her for å minne om at det å bli gammel ikke er en sykdom – av og til høres det ut som det – og om at eldre ikke må bli behandlet som syke og svake. Veldig mange eldre vil leve sine liv uten sykdom til de blir riktig gamle, og de ønsker ikke å bli sett på som en sykelig del av befolkningen. Tvert imot ønsker de å delta. Men det er nå engang slik at med høy alder kommer en økende grad av skrøpelighet. En del uhelseproblemer vil melde seg, ikke nødvendigvis som sykdom, men som svakheter og plager. Det er derfor viktig å bygge styrke inn i menneskene, og det uansett hvor i livet vi er. I 1986 vedtok Verdens helseorganisasjon, WHO, Ottawa-charteret. Det handler om hvordan helsefremming skulle bli en enda viktigere del av det som til da hadde vært et gryende helsearbeid, og som et supplement til forebygging. En så egentlig for seg allerede da at måten en arbeidet på, ikke var bærekraftig, og at det for framtiden ville bli viktig å arbeide for bedre helse i befolkningen på andre måter enn det en gjorde i samtiden – ikke med økonomiske motiver, men med det motivet at alle skulle få et bedre liv, med bedre helse. Ottawa-charterets idé om hvordan en måtte arbeide med helse i framtiden, hviler på fem pilarer: «Å bygge opp en sunn helsepolitikk – det vil si plassere «helse» på sakslisten til de bestemmende organer på alle områder og nivåer Å skape et støttende miljø – «helsefremmende arbeid skaper leve- og arbeidsforhold som er trygge, stimulerende, tilfredsstillende og trivelige» Å styrke lokalmiljøets muligheter for handling – «helsefremmende arbeid skal styrke lokalsamfunnet når det gjelder å prioritere, avgjøre, planlegge tiltak og gjennomføre dem for å kunne oppnå en bedre helse» Å utvikle personlige ferdigheter – «helsefremmende arbeid skal støtte personlig og sosial utvikling ved å sørge for informasjon, helseopplysning og kunnskap om mestringsteknikker» Å tilpasse helsetjenesten – «helsesektorens rolle må i økende grad bevege seg i en helsefremmende retning, utover ansvaret for å yte kliniske og kurative tjenester»» Å tilpasse helsetjenesten til slik tenkning har vist seg å være vanskelig. Det Ottawa-charteret sier tydelig, er at i helsearbeid, og spesielt i folkehelsearbeid, må en ikke bare arbeide for å behandle eller forebygge sykdom, men også for å bygge styrke inn i befolkningen. Det gjør en ved å ha et godt helsefremmende arbeid med psykiske, fysiske, sosiale og – de siste årene også tillagt – likhets- og miljømessige målsettinger i alle lokalsamfunn. Den eneste måten å få det til å skje på er gjennom godt arbeid med stor grad av brukermedvirkning, slik at eierskapet blir bredt. Et godt helsefremmende arbeid har som bieffekt mindre sykdom og plager. Så har jeg lyst til å legge til til den nye statsråden: Det er en skare av mennesker rundt i Norge som er klare for å ta fatt for ytterligere å forbedre folkehelsearbeidet i landet. Det har vi sett, og det gjelder både for eldre og ellers. Men det krever selvfølgelig noe investering også økonomisk. Til slutt: Det er slik at et samfunn som er godt for eldre, vanligvis også er godt for alle andre. Jeg vil ønske oss alle lykke til i arbeidet med å få et bedre folkehelsearbeid framover.