Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2010-06-14:
Jeg vil slutte meg til saksordførerens innlegg og knytte noen kommentarer bare til to temaer, nemlig regnskapsstandarder og foretaksstyring. Enkelte av høringsinstansene foreslår at offentlige virksomheter blir underlagt samme regnskapsstandarder som private virksomheter. Slike innspill har ofte som formål å legge til rette for og bidra til konkurranseutsetting og privatisering av offentlig virksomhet, og derfor er det viktig når regjeringspartiene understreker at offentlige virksomheter har andre finansieringsmuligheter og styringsbehov enn private virksomheter, og at dette må tas hensyn til i budsjett- og regnskapsprinsippene. Ikke minst erfaringene fra enkelte sektorer i offentlig virksomhet, som fra sykehusene, understreker behovet for å realisere dette standpunktet. Det er ikke overraskende at Høyre og Fremskrittspartiet er uenige med regjeringspartiene på dette punktet. Det som imidlertid nok en gang er interessant, er at partiet Venstre nå slutter seg – igjen – til Høyre og Fremskrittspartiets syn på dette viktige punktet. Videre viser regjeringspartiene til at regjeringen i flere sammenhenger klart har «avvist budsjetteringsprinsipper i staten etter modell fra hva man finner i privat sektor, med blant annet utvidede disponerings- og finansieringsfullmakter for statlige virksomheter. Regjeringen har også klart uttrykt at Stortingets bevilgningsvedtak bør baseres på kontantprinsippet bl.a. fordi dette gir de mest entydige vedtakene og dermed de klareste fullmaktene for forvaltningen». Jeg finner det veldig nødvendig å presisere dette, at kontantprinsippet gir de mest entydige vedtakene og dermed de klareste fullmaktene for forvaltningen. Kontantprinsippet kombinert med handlingsregelen gir imidlertid enkelte krevende utfordringer. For i situasjoner hvor en bruker kontantprinsippet på investeringer, jernbane, vegvesen, Kystverket og Statsbygg, får vi altså en situasjon der det blir en systemfeil, i den forstand at investeringer vil tape i den politiske konkurransen med eksempelvis velferdsforbedringer. Dette er en krevende diskusjon, som må føres videre. I stedet for å se hen til hva som er prinsippene i privat sektor, bør en kanskje på de nevnte investeringsområdene, hvor en har paralleller i kommunal sektor, se til systemene i kommunesektoren. Det andre punktet er foretaksstyring. Regjeringspartiene sier at Finansdepartementet skal kunne regulere godtgjørelse – ikke bare til de ansatte, men også til de tillitsvalgte i finansselskapene. Høyre er sterkt imot det, og jeg skal villig innrømme at det er spesielt av regjeringspartiene å gå så langt i å regulere virksomhet. Men ut fra vårt standpunkt er det nødvendig sett i forhold til den kultur som er innarbeidet i finansselskaper, med en økonomisk godtgjørelse utover all rimelighet. Det er ganske opplagt at dersom en skal reetablere en rimelig tillit til finansselskapene, må en gjennom en ny og mer krevende regulering, slik at en får finanssektoren dit den skal være, nemlig som et «stillas» rundt realøkonomien, og ikke som sjølve hovedvirksomheten. Derfor: Det som her blir gjort fra regjeringas side, er veldig beskjedne ting i forhold til den internasjonale debatt som foregår om regulering av finanssektorens område. Både USA og Tyskland tar nå til de grader fatt i spørsmålene. De henter erfaring fra den epoken vi har vært inne i og får til en regulering som sikrer en stabilitet, en oversiktlighet og – som nevnt i tidligere innlegg – en utvikling i retning av at det er realøkonomien som skal stimuleres, og ikke den opphaussinga av finanssektoren som vi har sett, fører til dramatisk negative konsekvenser.