Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2015-06-09:
Da regjeringen høsten 2013 lanserte kommunereformen sin, var det begrunnet i at man skulle styrke lokaldemokratiet. Folk flest skulle få økt innflytelse over sin egen hverdag og sitt eget lokalmiljø, og kommunene skulle få mer makt og ansvar gjennom flere oppgaver. Budskapet fra regjeringen har vært at hvis kommunene slår seg sammen, skal de få bestemme mer. Eller som kommunalkomiteens leder, fra Fremskrittspartiet, slo fast i Haugesunds Avis 12. mars i år: «Oppgavene er gulrøttene». Regjeringen og regjeringspartiene har med andre ord skapt store forventninger til det som skulle komme i oppgavemeldingen. Da meldingen ble lagt fram av kommunalministeren før påske, sa han intet mindre enn at regjeringens forslag representerer den største samlede overføring av oppgaver noensinne. I ettertid kan han riktignok ikke svare på hvordan han har regnet seg fram til det, og spørsmålet er om noen der ute kommer til å merke det. For realiteten bak kommunalministerens store ord er at borgerlig vigsel og såkalte notarialforretninger skal overføres til kommunene fra staten. Et knapt flertall i Stortinget går inn for å overføre ansvaret for tannhelse og frivilligsentraler til kommunene og for å utrede videre hvor ansvaret for varig tilrettelagte arbeidsplasser og basishjelpemidler skal ligge. Det er med andre ord ingen grunn til å ta i bruk flere store ord om den lenge varslede oppgaveoverføringen. Stor ståhei for så å si ingenting – det er sannsynligvis den mest dekkende beskrivelsen av hva arbeidet med oppgavemeldingen har ført til. Likevel er det grunn til å problematisere flere av de endringene som nå skal gjøres. Utgangspunktet for den debatten vi har i Stortinget i dag om det store offentlige organisasjonskartet, må etter min mening være å søke etter bedre løsninger der vi ser at ting ikke fungerer godt nok i dag. Målet med endringene må være å gi bedre tjenester til befolkningen. Det er iallfall Arbeiderpartiets utgangspunkt. Men allerede der skiller vi og høyrepartiene lag, høyrepartiene mener at oppgavene skal være gulrøtter for strukturendringer. Det er å snu ting på hodet, det er å sette strukturene og systemene i sentrum for politikken. Men der er det menneskene som skal være. Seksårsreformen, HVPU-reformen, sykehusreformen og samhandlingsreformen er alle eksempler på arbeiderpartiinitierte reformer som ikke har hatt som utgangspunkt å legge til eller fjerne oppgaver fra et forvaltningsnivå, men å gjøre hverdagen bedre for enkeltmennesket. Det perspektivet mangler i regjeringens kommunereform, dessverre – som når stortingsflertallet vil gjøre om på organiseringen av hjelpemidler og varig tilrettelagte arbeidsplasser, til store protester fra dem det gjelder, til protester fra fagmiljøene og fra mange av kommunene, eller når stortingsflertallet nå slår fast at man skal overføre tannhelsetjenesten fra fylkeskommunene til kommunene. Det framstår først og fremst som et politisk offer for at regjeringen skal kunne si at man iallfall fant én oppgave av en viss størrelse som kommunene kunne få. Men det er vanskelig å se hvordan det skal styrke lokaldemokratiet, og enda vanskeligere å se hvordan dette skal bidra til bedre tenner. I mitt eget fylke, Finnmark, har fylkeskommunen over lang tid jobbet for å få til et godt fagmiljø, bedre tannlegedekning og med å ruste opp tannklinikkene. Fylkestinget i Finnmark har nettopp vedtatt utbygging av nye klinikker i Tana, Kautokeino og Vadsø – små kommuner alle sammen – med en prislapp på 86 mill. kr. Ville disse kommunene selv tatt seg råd til å bygge nye kommunale klinikker hvis de hadde hatt ansvaret? Og hva vil konsekvensen være av å flytte ansvaret for tannhelsetjenesten fra et stort og robust fagmiljø med 140 ansatte i fylkeskommunen til mindre fagmiljø i 19 kommuner, med veldig store forskjeller seg imellom og ikke minst veldig store avstander seg imellom? Det er spørsmål vi kan tenke og mene mye om, men som vi ikke har svar på i dag. Stortingsflertallet har heller ikke lagt vekt på kravet fra bl.a. Tannlegeforeningen om at dette må utredes videre før man tar stilling til en omorganisering. Men stortingsflertallet har åpenbart sett at her er det et problem, og det slår de fast må løses ved større bruk av private aktører og mer interkommunalt samarbeid, selv om Høyre og Fremskrittspartiet i de fleste andre sammenhengene, omtrent på annenhver side i innstillingen, mener at interkommunale løsninger er dårlige og udemokratiske. Men her har tydeligvis ideologisk motstand mot fylkeskommunen trumfet alle andre hensyn. Den framgangsmåten er uansvarlig, og Arbeiderpartiet går imot å flytte tannhelse til kommunene. Vi mener også at videregående opplæring og kollektivtrafikk er oppgaver som må løses regionalt. Derfor vil vi at også de oppgavene fortsatt skal være organisert regionalt, og ikke skal kunne overføres til enkeltkommuner. For Arbeiderpartiet er det et viktig prinsipp at oppgavefordelingen skal bidra til et levende demokrati, og at beslutningene tas nærmest mulig dem det gjelder, på en mest mulig effektiv og ubyråkratisk måte. Politisk skjønn som skal utøves i kommuner og i fylker, må i størst mulig grad foretas av folkevalgte organer, og derfor ønsket vi at Stortinget i dag skulle slå tydelig fast at man vil overføre regionale landbruksoppgaver, miljø og andre oppgaver som krever regionalt skjønn, til folkevalgt styring. Vi ville styrke de regionale forskningsfondene, bevare den regionale innflytelsen i Innovasjon Norge og utrede ny ansvarsfordeling mellom kommune, region og stat på kulturområdet. Det er med en viss overraskelse jeg registrerer at vi ikke får stortingsflertallet med oss på dette. Kristelig Folkeparti og Venstre har i stedet tatt til takke med uforpliktende formuleringer om å be regjeringen utrede hvorvidt eventuelt nye oppgaver kan overføres til regionalt nivå, men de vil ikke være med på å ta stilling til at det faktisk skal skje. Jeg vil minne om at Høyre etter sin kommunalpolitiske konferanse i fjor høst konkluderte med at de ville beholde fylkeskommunen, men tømme den for oppgaver. Det er ikke overraskende at Høyre og Fremskrittspartiet følger opp det standpunktet i regjering og gjennom oppgavemeldingen, men det er svært overraskende at Kristelig Folkeparti og Venstre er med på lasset. Når regjeringens lenge varslede oppgaveoverføring til kommunene endte opp med vigsler og tenner, skal man være av den svært optimistiske typen for å tro at en regjering bestående av to partier som vil legge ned fylkeskommunen, kommer tilbake neste år med forslag til oppgaver og ansvar som reelt vil styrke det regionale demokratiet. Arbeiderpartiet vil bevare prinsippet om at alle kommuner skal ha ansvaret for de samme oppgavene, for å sikre likeverdige tjenester, like demokratiske rettigheter, minst mulig byråkrati og en oversiktlig forvaltning. Vi ønsker ikke en utvikling i retning av A-, B- og C-kommuner, men vi frykter at det er dit stortingsflertallet nå vil føre oss, gjennom de forslagene det nå støtter om videregående opplæring og kollektivtrafikk, og med standardformuleringer om at de få oppgavene som kommunene skal få, utelukkende skal overføres til såkalt større kommuner. Helt til slutt: Parallelt med at kommunalkomiteen har behandlet oppgavemeldingen, foregår det en rekke andre prosesser som på ulike måter berører kommunene og det de har ansvar for. Statliggjøring av skatteinnkrevingen er et eksempel på det, og her vil jeg gi ros til Kristelig Folkeparti og Venstre for at de har stoppet den prosessen. Dessverre har de ikke gjort det samme når gjelder regjeringens nye privatskolelov. Jeg ser fram til å høre begrunnelsen fra de respektive partiene som utgjør stortingsflertallet i dag, med hensyn til hvordan de stiller seg til vårt forslag om at kommunene skal ha siste ordet når det gjelder etablering av de nye privatskolene som det nå er åpnet for. Så vil jeg ta opp det forslaget som Arbeiderpartiet har fremmet alene, og de forslagene vi har fremmet sammen med andre.