Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-11-04:
Det nordiske samarbeidet er et samarbeid i utvikling. Det heter gjerne at Norden ikke bare er et geografisk begrep, det uttrykker også en kulturell og verdimessig identitet, en samhørighet mellom folk som er sterkt sammenbundet gjennom felles historiske og kulturelle røtter. En del grunnleggende politiske premisser for dette samarbeidet har endret seg betydelig de senere årene. De nordiske landene har f.eks. valgt ulike løsninger for en tilknytning til EU. Det har likevel ikke hindret en dynamisk utvikling av det nordiske samarbeidet også etter de siste EU-tilslutningene med Sverige og Finland. I Nordisk Råd har f.eks. det opprinnelige internt nordiske samarbeidet blitt supplert med en nærområdedimensjon og en Europa-dimensjon. I Nordisk Råd-sammenheng ser vi også stadig nye eksempler på at den nordiske velferdsmodellen, sysselsettingspolitikken og satsingen på de frivillige organisasjoner – gode eksempler på viktige nordiske prioriteringer – blir supplert med nye initiativ for å vedlikeholde viktige fellesnordiske politikkområder og videreføre en felles nordisk strategi og identitet. Og dette er ikke symbolpolitikk. De dokumenter som er til behandling i Nordisk Råd i sesjonen i Stockholm som starter opp neste uke, viser at det dreier seg om viktige realiteter. Verdifulle erfaringer i ett land i Norden kan inspirere andre nordiske land til å prøve ut tilsvarende løsninger. Gjennom utredningsarbeid og komitearbeid nedfelles det nyttig kunnskap og verdifull informasjon som andre land kan bruke. Men det må innrømmes – det blir utrolig mye papir og mange ord! Nordisk Råd kan bli mer målrettet. Det kan bli mer effektivt og sikkert også økonomisere bedre både med papir og med ord. Men vi trenger denne plattformen som Nordisk Råd representerer, som et instrument både for å synliggjøre og for å videreføre viktige elementer i den nordiske identiteten. Derfor er arbeidet med nordiske saker gjennom Nordisk Råd fremdeles høyt prioritert i de nordiske landene. Derfor er det også gledelig at de nordiske regjeringene blir så tungt representert på den forestående sesjonen i Stockholm. Utviklingen av det nordiske samarbeidet har også gått i retning av et mer regionalt utsyn. Globale og regionale spørsmål preger mer og mer den politiske dagsordenen, og vi blir oss stadig mer bevisst at vi står i et klart avhengighetsforhold til tilstøtende regioner både hva gjelder miljø, handel, transport og sikkerhetspolitiske forhold – for å nevne noe. Det er interessant å følge utviklingen av det regionale samarbeidet både rundt Østersjøen og i Barentsregionen. Her har det over kort tid blitt bygd opp gode samarbeidsrelasjoner først og fremst på politisk nivå, men nå drøftes det hvordan en også kan komme i gang med et mer målrettet folk til folk-samarbeid. Erfaringene fra det mangeårige samarbeidet i Norden kan være nyttige også for andre regioner. Mangel på kommunikasjon, nettverksbygging og kontakt over landegrensene avler mistro og bidrar ofte til å holde den politiske spenningen på et jevnt høyt nivå. Et felles samtaleforum, et møtested hvor regionale spørsmål kan drøftes og hvor de enkelte landenes posisjoner og standpunkter kan bli nærmere utdypet, vil kunne åpne for bedre relasjoner landene imellom. Men det er tross alt de internt nordiske sakene som vil ha størst oppmerksomhet i det nordiske samarbeidet. Ministerrådet understreker selv sterkt at arbeidet med Europa-spørsmål bør ha mer preg av samråd og informasjonsutveksling enn av beslutninger og iverksetting av vedtak, slik det ellers gjøres i de nordiske sakene. Men det er ingen tvil om at Regjeringens melding om det nordiske samarbeidet i sterk grad preges av en større vektlegging av regionale spørsmål. Det nordiske samarbeidet og samholdet kan neppe ivaretas på en tilstrekkelig god måte uten at en tar hensyn til at den nordiske dimensjonen må forholde seg til andre regionale og globale forhold. Derfor er det naturlig at den politiske dagsordenen i Nordisk Råd får et stadig større spenn når det gjelder tema. På sesjonen i Stockholm skal rådet bl.a. behandle globaliseringens betydning for kulturpolitikk og sosialpolitikk sett ut fra et nordisk perspektiv. I meldingen fra Regjeringen nevnes det at Ministerrådet har drøftet politiske retningslinjer for en ny strategiplan for utdannings- og forskningsarbeidet i fem år framover. Jeg tror de nordiske landene har mye å hente når det gjelder samarbeid innen utdanning og forskning. Elevutvekslingsprogrammene legger grunnlaget for at den nordiske identiteten får nødvendig oppmerksomhet hos nye generasjoner av ungdommer som i stadig sterkere grad vil søke mot utenlandske utdanningsinstitusjoner for hele eller deler av sin utdanning. Tilsvarende kan også et nærmere forskningssamarbeid tilføre forskningen verdifulle impulser, samtidig som dette vil bidra til å styrke den nordiske samhørigheten. Vi har i Norge valgt en treleddet struktur for den totale FoU-innsatsen for næringslivet gjennom en fordeling mellom universitet/høgskole, forskningsinstitutter og næringslivet selv. De fleste andre industrinasjoner, deriblant Sverige, har valgt en toleddet struktur, der den naturvitenskaplige og teknologiske forskningen er lagt til universitetene i et samlet miljø med nær kontakt til industrien. Norsk næringsliv har styrket sin forskningsandel gjennom de siste årene, men fortsatt er det slik at det er et relativt lite antall bedrifter og foretak som står for den vesentligste andelen av den næringsfinansierte forskningen. Disse bedriftene representerer gode, solide selskaper. Problemet er at de er så få. Om Norge henter hjem flere gullmedaljer enn Sverige og Finland fra De olympiske vinterlekene, blir vi til gjengjeld grundig slått når det gjelder satsing på FoU. Svensk næringsliv bidrar med nærmere 2 pst. av BNP til FoU, dvs. det dobbelte av hva som satses i Norge. I Finland er forskningen kommet øverst på prioriteringslisten både hva de offentlige budsjettene og næringslivets budsjetter angår. Budsjettforslaget for 2000, som nå er til behandling i Stortinget, er et av de beste forskningsbudsjettene på 1990-tallet. Det gir håp for fremtiden. Likevel er det et godt stykke igjen før målsettingen er nådd, nemlig å komme opp på gjennomsnittet av hva OECD-landene bruker til forskning. Her står vi faktisk overfor en dobbel utfordring: både å heve den offentlige FoU-innsatsen og samtidig trekke norsk næringsliv sterkere inn i en satsing på FoU. Jeg tror for min del at det er mye inspirasjon å hente her for Norge i det nordiske samarbeidet. Den bevisste satsingen på forskning, slik vi ser det i Finland, vil utvilsomt gi positive resultater for verdiskapingen i det landet. Det er åpenbart at finnene har forstått at det vil være en nødvendig modningstid fra kapitalen gjøres tilgjengelig for forskningen til resultatene kan høstes i form av innovasjoner, effektivisering og forbedringer i næringslivet som grunnlag for konkurransedyktig verdiskaping. I Norge er dessverre denne tålmodige kapitalen i dag tilgjengelig i mer begrenset omfang både i offentlig og privat sektor. Det må være en målsetting både for oss som politikere og for norsk næringsliv generelt å få opp denne tålmodigheten og forståelsen for at det vil gå tid fra satsing gjøres til resultatene blir synlige. Nordenutvalget i Nordisk Råd behandlet i 1998 et ministerrådsforslag om nordisk forskningspolitisk strategi. Målsettingen var å samle det nordiske FoU-samarbeidet i en overordnet forskningspolitisk strategi, innføre en systematisk initieringsprosess for FoU-virksomhet og innføre en ny finansieringsmodell. Jeg kjenner ikke for min del til hvordan dette er blitt fulgt opp i praksis. Men jeg ser klart muligheten for at de nordiske landene, og ikke minst Norge, gjennom en slik felles nordisk strategi kan inspireres og motiveres til å hente ut det beste av erfaringene når det gjelder forskningsstrategi og innretningen av de midler som settes av til forskning på de offentlige budsjettene. Komiteen peker i sine merknader på at mobilitetsprogrammene innen utdanning og forskning er viktige virkemidler for å realisere et velfungerende utdannings- og forskningsfellesskap i Norden. Da må vi innrette oss slik at ny mobilitet i forskningssamarbeidet i Norden ikke fører til en sjenerende ubalanse i utveksling av forskningsaktiviteten og forskningstalenter, men at vi kan opptre som likeverdige partnere i et forsterket forskningsnettverk mellom de nordiske landene.