trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-12-14:
Det er tre forhold som jeg har behov for å påpeke fra vår side. I forbindelse med budsjettavtalen for 2001, som ble inngått mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet, ble det forutsatt at forslaget til nye regler for fordeling av gjelds- og gjeldsrentefradrag mellom Norge og utlandet skal gis virkning fra og med inntektsåret 2000 for etterskuddspliktige skattytere. Fremskrittspartiet og Høyre har i innstillingen gitt klart uttrykk for at vi ikke kan slutte oss til endringer som gis tilbakevirkende kraft. Vi har av den grunn også fremmet et eget forslag. Vi mener det vil være rimelig av hensyn til forutsigbarhet, ikke minst – som er et veldig sentralt ord man bruker i denne salen, men som man kanskje ikke alltid er like flink til å følge opp i praksis – å vente med ikrafttredelse i hvert fall til 2001. Det hadde jo vært veldig bra hvis flere hadde kunnet være med på å støtte det forslaget, men det ser dessverre ikke slik ut. Et annet forhold er spørsmålet om kraftbeskatning. Fremskrittspartiets utgangspunkt for behandlingen av endrede regler for eiendomsskatt på kraftproduksjonsanlegg har bl.a. vært å sikre at beskatningen ikke skal bli så tøff at kraftselskapene ikke kan bære skattebyrden i år med lave kraftpriser. Men stortingsflertallet har lenge lagt til grunn at de nye eiendomsskattereglene som trer i kraft fra nyttår, bl.a. skal sikre enkeltkommuner mot uakseptable inntektsbortfall. Det har ligget som en forutsetning lenge. Det samme flertallet tok forbehold, bl.a. i Innst. O. nr. 85 for 1999-2000, om å foreta ytterligere endringer i forbindelse med nasjonalbudsjettet for 2001 hvis skattebortfallet for enkelte kommuner blir uakseptabelt. For å ta et eksempel har Kvinesdal kommune selv beregnet et inntektsbortfall på 75 pst. som følge av innføringen av eiendomsskatteloven § 8 – bare for den kommunen. Det vil i så fall stå i sterk kontrast til en bebudet nedgang på 15 pst. Hvis dette er tilfellet også for andre kommuner, vil jeg anta at det for deres del vil være ganske interessant å vite hva det samme flertallet som tidligere har lagt disse forutsetningene til grunn, har tenkt å gjøre for å håndtere dette spørsmålet når man faktisk ikke ønsker så dramatiske utslag. Det kunne derfor være interessant å høre finansministerens vurderinger på det punktet. Det siste forholdet jeg vil ta opp, er de endringer i rederibeskatningen som er foreslått her. Fremskrittspartiet og Høyre har tidligere gått inn for å oppheve låneforbudet i skatteloven § 8-12. Vi står fast ved det fortsatt og går derfor inn for det i denne saken. Jeg tillater meg herved å ta opp de forslag som Fremskrittspartiet og Høyre har fremmet i innstillingen.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2000-12-14:
I mitt innlegg nemnde eg tre grunnar for at me går inn for utsetjing. For det første var det inntektsskilnadene, altså kommunefordelinga, for det andre å få på plass ein klagerett og for det tredje det faktum at tida for å vedta kommunebudsjetta for 2001 er veldig nær. Desse grunnane til saman gjer at me finn det mest forsvarleg å utsetja saka, gje seg litt betre tid og få ting på plass. Så fekk eg eit konkret spørsmål om kvifor me ikkje er med på forslaget som representanten Foss nemnde her. I mitt innlegg prøvde eg å vera rimeleg klar på at me får venta til finansministeren kjem tilbake med grep som kan gjera at fordelinga kommunane imellom vert rimeleg, og at det ikkje forsvinn for store inntekter for enkeltkommunar. Eg nemnde eit grep som kunne gjerast. Men me har likevel tillit til at departementet vil vurdera dei ulike tiltaka som kan gjerast her. Representanten Foss nemnde eit anna tiltak, og det er mogleg at det er fleire tiltak. Hovudpoenget for oss er at resultatet vert av ein slik karakter at det ikkje vert permanent store inntektsskilnader og inntektsforskyvingar for dei kommunane dette gjeld.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-12-14:
Jeg har lyst til å spørre Kristelig Folkepartis talsmann i denne saken om begrunnelsen for utsettelsen. Jeg forstår at hovedbegrunnelsen nå legges på at det er oppstått ulikheter i takstene. Det kan skyldes to ting, det ene er at det er utilsiktede ulikheter fordi det er ulike takstmenn og ulike kontorer som har foretatt taksten. Den andre grunnen er at det skal være slik. Anleggene er ikke like mye verdt, og det er ikke det samme takseringsgrunnlaget som tidligere. Derfor kan tidligere tall ikke nødvendigvis benyttes som forankring for nye tall. Så mitt spørsmål er egentlig: Hva er grunnen til at Kristelig Folkeparti og sentrumspartiene for øvrig ikke er med på den henstilling som Høyre og flertallet har i innstillingen, nemlig å peke på at dersom disse sakene overføres – iallfall flertallet av dem – til Sentralskattekontoret, vil man få mer ensartede takster. Det var ikke Kristelig Folkeparti med på forrige gang heller, men det er jo en mulighet for faktisk å oppnå mer ensartede takster, hvis det er det man er ute etter.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-12-14:
Det skal ikke tas opp.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-12-14:
En del av disse utslagene er jo kjent allerede. For enkelte kommuner vet man allerede før iverksettelse at man vil få betydelig inntektsbortfall. Det betyr også at det er andre kommuner som vil få betydelig inntektsøkning. Så vi snakker om store omfordelingsvirkninger mellom enkeltkommuner, som et enstemmig storting også har sagt skal være innenfor akseptable rammer – riktignok uten å ha foretatt en inngående definisjon av hva de akseptable rammene skal være. Men saksordfører har faktisk i dag påpekt at det er nødvendig å se nøye på fordelingsvirkningene. Andre medlemmer av flertallet har også sagt at det er nødvendig å se nøye på fordelingsvirkningene. Jeg formoder at finansministeren har til hensikt å følge det opp og ikke bare vente og se, spesielt på bakgrunn av at mye av disse omfordelingsvirkningene er kjent allerede. Men det er et helt annet tema jeg ønsker å ta opp i denne sammenhengen. Det er påpekt fra et samlet storting, både fra flertallet og mindretallet, at det er nødvendig å se nærmere på klageadgangen, riktignok uten at det gjøres en aktiv beslutning om at det skal innføres en klageadgang fra iverksettelsestidspunktet. Dette er noe Regjeringen har signalisert at man ønsker å komme tilbake til. Finansministeren har i et brev til LVK den 1. desember skrevet at det "er påregnelig med en del feil ved enhver innføring av nye regler." Finansministeren bekrefter gjennom dette at det sannsynligvis både kan oppstå takseringsfeil og andre feil som vil berøre enkeltkommuner. På det grunnlag og på bakgrunn av at et enstemmig storting sier at det er nødvendig å vurdere både kommunenes innsynsrett og klageadgang vedrørende takstgrunnlaget, vil jeg spørre finansministeren: Har finansministeren tenkt å følge det opp på en slik måte at det kan gjennomføres allerede fra iverksettelsestidspunktet?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2000-10-31:
Jeg foreslår Aud Blattmann og Kjell Engebretsen.
Jan Petersen (Høyre), 2000-10-31:
På vegne av Carl I. Hagen og meg selv vil jeg fremsette forslag om å be Regjeringen trekke tilbake Ot.prp. nr. 2 for 2000-2001 og fremme de nødvendige endringsforslag til statsbudsjettet for 2001 som følge av at den foreslåtte momsreformen utsettes. Hvis jeg kan få legge til, så er jo dette en sak som i så fall er et premiss for den videre budsjettbehandlingen, og jeg tør derfor antyde at dette forslaget behandles etter reglementets § 28 tredje ledd punkt c.
Jan Petersen (Høyre), 2000-10-31:
Jeg skal på bakgrunn av det siste avstå fra en videre debatt om Europa-spørsmålet, selv om det hadde vært enormt fristende, men jeg har jo forstått de kompromissene som er under utvikling i Arbeiderpartiet, slik at partiet nå skal få handlefrihet til å ta opp EU-saken under forutsetning av at man ikke benytter handlefriheten. Det er slik jeg leser kompromisset med nei-siden. Jeg skal holde meg til NATO og utvidelsesspørsmålet, fordi det var en av de viktige tingene i 1999. Jeg har alltid ment at utvidelse er viktig. Jeg mente det også på et tidspunkt da utenriksministeren i egenskap av parlamentarisk leder for Arbeiderpartiet syntes det var usedvanlig uklokt å mene at man burde utvide NATO. Men nå har det altså skjedd, og det har skjedd på en måte som har gått meget bra. Vi fikk mange advarsler på forhånd om hva som ville komme til å skje, ikke minst i øst-vest-forholdet, når de tre nye medlemmene kom inn i NATO, men alle spådommer ble gjort til skamme. Det har på ingen måte forverret forholdet øst-vest. Det har vært helt andre faktorer som har styrt forholdet øst-vest. Så sa utenriksministeren noe som får meg til å stille spørsmål. Han la stor vekt på at videre utvidelse ikke må føre til nye skillelinjer i Europa. Det er jeg i og for seg enig i, men en utvidelse fører jo ikke til nye skillelinjer. Skillelinjene går andre steder enn de gjorde før, men det er ikke slik at utvidelsen med de tre nye medlemslandene har ført til nye skillelinjer; man har bare fått en grenselinje et annet sted enn tidligere. Det må jo da også gjelde den fremtidige utvidelse. Jeg håper at utenriksministerens resonnementer ikke fører til at Norge ønsker å være passiv når det gjelder utvidelsesspørsmålene. Jeg håper at Norge vil være høyt oppe på banen og ønske en andre runde med utvidelse med et ikke ubetydelig antall nye land inn i NATO, og ber om at utenriksministeren bekrefter eller avkrefter det.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-10-31:
Det er bred enighet i Stortinget om at Norge må søke tettest mulig tilknytning til det nye EU-samarbeidet om sikkerhets- og forsvarspolitikk. Likevel er det på det rene at Norge ifølge utenriksministerens redegjørelse for Stortinget 9. juni i år bare kan regne med to konsultasjonsmøter i året med EU på ministernivå. Det vil si at Norge og de fem andre assosierte stater blir satt på sidelinjen i forhold til den deltagelse de i dag har i VEU. I VEU deltar Norge i den interne diskusjon og har også anledning til å delta i selve beslutningsprosessen. Likevel forutsettes det altså nå at Norge skal bidra med soldater. Mitt spørsmål er: Er utenriksministeren tilfreds med situasjonen? Mener han det er realistisk at Norge kan oppnå en sterkere posisjon enn den han skisserte 9. juni? Jeg stiller dette spørsmålet også fordi det er åpenbart at Tyrkiet, et annet assosiert VEU-land, ikke har avfunnet seg med situasjonen. Så vidt jeg har forstått, har Tyrkiet truet med å blokkere EUs automatiske adgang til NATO-utstyr hvis ikke landets deltagelse i EUs beslutningsprosess blir ordnet på en mer tilfredsstillende måte. Kan utenriksministeren bekrefte at Tyrkiet har inntatt denne holdningen, og hva synes han om den? Er utenriksministeren kjent med hvilken holdning Island inntar til disse spørsmålene? Dr. Simon Duke i Det europeiske institutt for offentlig administrasjon har advart mot at overføringen av oppgaver fra VEU til EU skal medføre at EUs nøytrale stater får større innflytelse på forsvarspolitikken enn de seks assosierte, som er NATO-stater. Likevel er det uklart om alle de seks assosierte står sammen i bestrebelsene på å oppnå større innflytelse på EUs forsvarssamarbeid. I henhold til avisen «Turkish Daily News» ble et ministermøte som var planlagt mellom de seks, ingen suksess, siden bare tre stater sendte ministre. Kan utenriksministeren bekrefte at et slikt møte har funnet sted – eller skulle finne sted? Sendte Norge en minister til dette møtet, eventuelt hvorfor ikke? Så er det et spørsmål som jeg håper å få et klart svar på – jeg henviser til vår merknad i komiteinnstillingen: Er utenriksministeren enig med Europaparlamentet i at VEU-forsamlingen bør nedlegges? Eller er han enig med den franske forsvarsminister når han mener at forsamlingen bør opprettholdes?
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-10-31:
Jeg kan i det vesentlige slutte meg til det forrige taler har uttalt, selv om jeg nok er noe mindre optimistisk når det gjelder denne organisasjonens betydning, enn han er. Jeg tror en svært viktig del av OSSE er at man sender valgobservatører etter anmodning fra forskjellige stater som vil ha en viss kontroll med og en viss garanti for at valgene blir oppfattet som demokratiske og ordentlige. Jeg har selv deltatt i noen slike operasjoner. Det som er problemet, synes jeg, med disse valgobservasjonene, er at man er der for kort tid på forhånd, slik at man egentlig får lite inntrykk av hvordan kampanjen foran valget har vært, og hvilke muligheter det har vært for å uttrykke sin mening før stemmegivningen. Jeg tror nok det hadde vært en fordel, hvis man skulle gjøre dette litt mer seriøst fra parlamentarikeres side, at man iallfall fikk et par-tre dager til å vurdere og snakke med folk om selve valgkampen. En annen pussig ting som jeg har registrert, er at etter at det har vært telt stemmer langt utover natten og nesten ut på morgensiden, har OSSEs folk allerede gjort seg opp en mening om dette var et demokratisk valg. De har hatt observatører rundt omkring i landet, og de har hatt parlamentarikere som stort sett har konsentrert seg om hovedstadens valglokaler, men OSSE kaller sammen til en pressekonferanse hvor det møter opp en masse journalister og andre personer, og gir en vurdering av dette valget, en vurdering som man etter min mening umulig kan ha hatt tid til å foreta på en betryggende måte. Så blir det henvist til at det skal komme en grundigere rapport en måned eller to senere. På tilbakeveien fra Ukraina satt jeg i et fly og leste i Frankfurter Allgemeine Zeitung OSSEs vurdering av dette valget jeg hadde vært med på dagen i forveien. Det er klart at det er ingen som kommer til å ha noen interesse av den endelige vurdering som kommer en eller to måneder senere. Men OSSE er, som alle andre i vår tid, veldig opptatt av publisitet. Organisasjonens ansatte og tillitsfolk er selvfølgelig interessert i publisitet og har følelsen av at de gjør et veldig viktig arbeid, og da har man hastverk. All verden lurer på hvordan dette valget var, og da må man straks sammenkalle til en pressekonferanse for å komme med en vurdering som man tidsmessig umulig kan ha noen forutsetninger for å gjøre på forsvarlig måte. Dette var bare et aspekt ved en veldig viktig side ved OSSE som jeg vil henlede oppmerksomheten på.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-10-31:
Bare en liten bemerkning til slutt: Det var spørsmål om hvilken legitimasjon de representanter fra Stortinget som er medlemmer av Nordisk Råd, egentlig har. Nå drøfter vi det som har foregått i Nordisk Råd i det året som er gått, og av de 20 representanter som bruker sin tid til dette, er det vel i høyden fem som er til stede i salen. Det tror jeg veldig godt illustrerer den interesse som dette arbeidet egentlig har.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-10-31:
Vi diskuterer i dag NATO-samarbeidet og ikke EU-spørsmålet, men på den annen side er det en klar sammenheng mellom de to organisasjonene, særlig på grunn av utviklingen av Den europeiske sikkerhets- og forsvarsidentitet, som nå kalles Den europeiske forsvars- og sikkerhetspolitikk, ESDP. Utviklingen av EU vil få stor betydning for beslutningsprosessen i ESDP. Hvis EU skulle gå i retning av en europeisk føderal stat, slik utenriksminister Fischer i realiteten har slått til lyd for, vil medlemskapslandenes rolle svekkes kraftig, også i sikkerhets- og forsvarspolitikken. Og siden vår egen utenriksminister er så ivrig etter å få Norge inn som EU-medlem, er det særlig grunn til å spørre ham om følgende: Hvilken utvikling ønsker utenriksministeren på dette området? Hvilket EU er det han ønsker Norge inn i? Vil han som kollega Fischer ha et føderalt EU? Og i denne sammenhengen – relevant: Hvilke konsekvenser ser utenriksministeren for seg at det i så fall vil få for vår sikkerhets- og forsvarspolitikk, vår egen innflytelse over den og våre egne beslutninger i den sammenheng?
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-10-31:
EU-spørsmålet har jo blitt et sentralt tema i denne debatten. La meg understreke at det ikke er Senterpartiet som har brakt saken inn i denne debatten om NATO, men når temaet er tatt opp, blir det litt interessant å få en klargjøring av hva det er utenriksministeren nå snakker om, i forhold til påstanden om et EU-kompromiss, som var budskapet fra møtet i Trondheim. Det gikk veldig klart og tydelig fram av utenriksministerens innlegg nå at utenriksministeren som leder for Arbeiderpartiet ønsker handlefrihet. Da blir dette interessant. Det utenriksministeren har sagt før, er nemlig at han ønsker handlefrihet for å kunne søke om medlemskap – handlefrihet for å kunne søke om medlemskap. Men nå er det snakk om et kompromiss som skal svekke dette inntrykket. Mitt enkle spørsmål til utenriksministeren er derfor: Hvis det er snakk om handlefrihet, er det snakk om en annen handlefrihet enn handlefrihet for å kunne søke om medlemskap, slik utenriksministeren tidligere har presisert?
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-10-31:
Når representanten Dag Danielsen sier at det ikke foreligger noen akseptabel politisk løsning for Kosovo, må jeg si at jeg er uenig i det. Det er bare én løsning for Kosovo, og den er politisk. Jeg håper ikke at vedkommende mener at det finnes en militær løsning for Kosovo, da er vi i så fall tilbake der vi var. Så til spørsmålet om hvor alt dette ender, om det vil ende med selvstendighet for Kosovo. Jeg tror det nå er klokt å holde seg til den FN-resolusjonen som vi har. Så må vi forsøke å støtte demokratiet i Jugoslavia, vi må fortsette å støtte oppbyggingen i Kosovo økonomisk, politisk og humanitært, og så får vi se hvor dette leder hen. Jeg har en sterk tro på at et demokratisk Jugoslavia, om det blir et demokratisk Serbia, Montenegro eller hva det blir – det vet vi ikke ennå – en demokratisk regjering, et demokratisk styre i Beograd som er inkludert i det internasjonale samfunn, vil ha en større tilbøyelighet til å ville skape forsoning med Kosovo og en større tilbøyelighet til å skape forsoning med Bosnia-Hercegovina enn et diktatur og et despoti som det vi hadde i Beograd tidligere. Jeg tror det er altfor tidlig for Norge å gå inn for noen annen løsning enn den som er foreskrevet i FN-resolusjonen. Jeg tror rett og slett at vi må arbeide på det grunnlag som jeg sier her, og så tror jeg det er viktig at det blir en internasjonal koordinert holdning til dette spørsmålet. Jeg tror i hvert fall det er viktig at vi står sammen med våre allierte i NATO om hva som skal skje i Kosovo, og ikke forsøker oss på noe solospill. Ikke på det nåværende tidspunkt og heller ikke på et senere tidspunkt håper jeg at det skal bli nødvendig.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-10-31:
Jeg hørte at Kjell Magne Bondevik også tok dette opp i sitt innlegg, og jeg lurte en stund på hvorfor dette kommer nå. Man kan gjøre seg mange teoretiske betraktninger om hvor EU vil gå. Det er ikke så veldig interessant for Norge nå. Det som er interessant for Norge nå, er faktisk å få så mye adgang som mulig når det gjelder den nye forsvars- og sikkerhetspolitikken i EU, fordi det har betydning for vårt engasjement i NATO, fordi det har stor betydning for europeisk sikkerhet i det hele, og dermed innvirke på Norge. Hvor går EU? Så lenge jeg har vært med i politikken, har det vært en diskusjon om det. Det eneste jeg kan konstatere nå, er at hele Europa er i ferd med å søke mot EU. Det er tolv land som nå forhandler om medlemskap, og i tillegg har vi Tyrkia som ønsker å komme i forhandlingsposisjon, og som sannsynligvis vil komme dit. Den nye situasjonen i Jugoslavia har ført til en ny situasjon på Balkan som kan føre til at også landene der kan komme i en forhandlingsposisjon med EU. Jeg tror det er mye bedre å forholde seg til denne situasjonen enn å føre en teoretisk diskusjon om hvorvidt det blir Europas forente stater eller ikke. Jeg synes det er vanskelig å tenke seg at EU med en utvidelse på 12-13 land, kanskje enda flere, skulle bli et Europas forente stater som overstyrer nasjonalstatene. Jeg tror utviklingen vil fortsette å gå i den retning at nasjonalstatene søker seg til EU for å få økt trygghet og for å få løst sine egne problemer, som for øvrig er felles på dette kontinentet. Jeg tror det er mye bedre at Norge forholder seg til denne realitet, enn at man vikler seg inn i noen teoretiske resonnementer som i beste fall kan være interessante akkurat nå når vi diskuterer her i denne salen.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-10-31:
Først til det spørsmålet som Jan Petersen sa ikke hadde noe med debatten å gjøre. Vi ønsker å ha en handlefrihet i neste stortingsperiode, men vi ønsker også å si at vi først bør bruke den handlefriheten hvis vi reelt har en ny situasjon. Med det mener jeg ikke at utvidelsen er et faktum ved at alle er kommet inn, men at man som en følge av at den faktisk starter opp, får en annen situasjon også internt i Norge. Derfor mener jeg, og jeg håper vi får tilslutning til det, at det er klokt å holde fast ved at vi må ha en viss handlefrihet i dette spørsmålet i neste periode nettopp fordi så veldig mye skjer. Det er faktisk en historisk omveltning vi står overfor i neste fire-femårsperiode i Europa hvis 12 land begynner å bevege seg inn i EU, og det 13. landet, Tyrkia, gjør det samme, og hvis vi også får en ny situasjon på Balkan. Jeg kan ikke med min beste vilje forstå at det da er noen god utenrikspolitikk for landet å si at nei, vi skal ikke under noen omstendighet tenke gjennom vårt forhold til EU på nytt. Det vil jeg framføre i alle sammenhenger. Når det gjelder utvidelsen av NATO, står vi på det som det er bred enighet om i Stortinget, at den bør fortsette skrittvis framover. Vi tok inn tre medlemmer. Vi ville ikke gå videre, fordi det nettopp kunne skape nye skillelinjer. Senere bør vi gå videre med nye land. Det som i hvert fall er helt klart fra norsk side, er at man ikke får etablert noen geografisk skillelinje ved at man f.eks. ikke skal bevege seg opp mot den russiske grense. Det er ikke noe prinsipp å bygge på i det hele tatt. Prinsippet er at demokratiske land har rett til medlemskap i NATO, fordi NATO er en forsvarer av demokrati.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-10-31:
Til tross for at dette ikke er noen EU-debatt, blir jeg stadig presset til å si noe om det. Når Kristin Halvorsen sier at det ikke er noe som tilsier at vi står foran en utvidelse i neste stortingsperiode, skjønner jeg ikke hvor hun har det fra. Det som faktisk er tilfellet, er at utvidelsen – hvis man skal tro på de planene som er lagt – vil starte i neste stortingsperiode, og at den kan bli meget omfattende. Det visste vi ikke i 1994. Det som jeg har sagt, og som jeg håper det blir tilslutning til, er at hvis de forutsetningene som vi hadde i 1994, endrer seg dramatisk, må det være muligheter for oss til å tenke gjennom situasjonen på nytt. Det skjer for øvrig på Island nå. Så får tiden vise hva som faktisk vil skje. Men å fraskrive seg enhver mulighet til å tenke gjennom denne situasjonen, er ikke særlig ansvarlig utenrikspolitikk. Når det gjelder NATOs førstebruk, foreligger det ikke noen førstebruksdoktrine for NATO, men det foreligger en opsjon for at man skal kunne bruke atomvåpen i en helt spesiell situasjon. Jeg synes det viktigste nå er å fortsette med nedrustning av atomvåpen på alle fronter. Man har gjort det. Man har fjernet våpen som bl.a. var mer egnet til å presse fram en situasjon med førstebruk av atomvåpen. Jeg synes det skal gå den veien. På NATO-toppmøtet i Washington, som Kjell Magne Bondevik henviste til, ble det også lagt til rette for en prosess i NATO der man skulle gjennomgå hele NATOs rustningskontroll og nedrustningsstrategi. Og det er klart at det i denne sammenheng er naturlig å vurdere disse spørsmålene. Men man kommer ikke bort fra at det viktigste er å fortsette å redusere omfanget av atomvåpen.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-10-31:
Hvis man skal referere til det som jeg sa i Trondheim, har jeg bare lyst til å si følgende: Jeg tror det var NRK Dagsrevyen som framstilte det som jeg sa, som et forslag til kompromiss. Det jeg gjorde, var å gjenta det jeg sa første gangen jeg snakket om dette – det var i februar, endog før jeg ble utenriksminister – nemlig at det er klokt for Norge å kunne holde en viss åpning for at man kan sette i gang en prosess og få en analyse av dette spørsmålet igjen, forutsatt to ting: Det ene er at utvidelsen faktisk kommer i gang, slik man har snakket om. Det andre punktet er at det må være en annen situasjon i Norge, en bredere enighet om å gjøre dette. Det sa jeg i februar. Disse to punktene gjentok jeg nå. For vedkommende journalist framstod det muligens som en nyhet at jeg gjentok det jeg sa i februar, men det er faktisk situasjonen. Som jeg har sagt gjentatte ganger her, tror jeg det er klokt å ha en viss beredskap for dette. Hvis man nå sier at vi visste alt dette i 1994, så er det etter min oppfatning feil. Det man snakket om i 1994, var at utvidelsen kunne komme til å dreie seg om to-tre-fire land. Den gangen sa Erik Solheim at hvis det skjedde, kunne han komme til å tenke gjennom situasjonen på nytt og muligens revurdere sitt standpunkt. Nå er det snakk om 12 land, og vi kan se for oss at hele Europa kan komme med i EU. Det er bl.a. grunnlaget for at Island har satt i gang en prosess for å gjennomtenke sin situasjon. Det skulle bare mangle om ikke også Norge bør ha en handlefrihet til å gjøre det i neste stortingsperiode. For øvrig synes jeg det som jeg nå sier, burde være et veldig godt kompromiss.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-10-31:
Som Steensnæs pekte på, er dette en formidabel oppgave. Det har det vært i flere sammenhenger i tillegg til den oppgaven det er å sørge for at et internasjonalt engasjement og nærvær i et område ikke fryser fast situasjonen, at man rett og slett blir avhengig av et omfattende internasjonalt nærvær, som kan synes å være noe av problemet f.eks. i Bosnia. Koordineringsbehovet er veldig stort. I Kosovo har man lyktes, men det har vært en formidabel oppgave å få alt dette til å henge sammen med FNs nærvær, med OSSEs nærvær, med NATOs nærvær, og ikke minst med de mange hundre frivillige organisasjoners nærvær. Jeg hadde nettopp i dag tidlig et møte med NATOs SACEUR, som gav en rapport om hvordan han ser på situasjonen i Kosovo. Den er langt bedre enn det den tilsvarende situasjonen var i Bosnia. Man har klart betydelige resultater på grunn av at man har fått til dette koordineringsarbeidet. Jeg vil her si at OSSE kan nok ikke spille rollen som koordinator. Det må, som Steensnæs nevnte, være et samarbeid mellom alle disse organisasjonene som må koordinere seg selv. Og som jeg sier, har man fått til dette på en brukbar måte i Kosovo, men det er en kjempeutfordring å kunne få det til å henge sammen på en god måte, slik at alle får utnyttet sine fortrinn på en best mulig måte – FN, OSSE, NATO og ikke minst de frivillige organisasjonene, som jo har spilt en betydelig rolle både i Bosnia og nå også i Kosovo.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-10-31:
Utviklingen på Balkan, og i Kosovo spesielt, har etter min mening styrket det synspunkt at det ikke foreligger noen akseptabel politisk løsning på Kosovos problemer. Fremskrittspartiet har tidligere tatt til orde for at Kosovo må få selvstendighet i en eller annen form, og vi tror at dette er nødvendig for at man skal få en løsning på situasjonen der nede. Nå har jeg lest i avisen at statssekretær Espen Barth Eide har gitt signaler som kan tyde på at man også fra Regjeringens side tenker i de baner. Jeg vil gjerne spørre utenriksministeren om Regjeringen vil arbeide internasjonalt for at Kosovo skal få selvstendighet i tråd med ønsket til det overveldende flertall av befolkningen.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-31:
Jeg skal prøve å la være å falle for fristelsen til å gjøre dette til en generell EU-debatt. Jeg har oppfattet utenriksministeren både i trontalen og også i forbindelse med årsmøtet i Sør-Trøndelag Arbeiderparti slik at det var lagt inn såpass mange forbehold i forhold til Arbeiderpartiets ønske om å sende en ny EU-søknad i løpet av neste stortingsperiode at den nærmest var parkert. Og det er vel heller ingen ting i situasjonen i EU som skulle tilsi at man står overfor et utvidet EU i løpet av neste stortingsperiode. Uansett hvordan formuleringene faller, virker det som om lysten og sorgen over resultatet sist popper opp i Arbeiderpartiets ledelse. Men det er NATO som står på dagsordenen i dag, og jeg må si at jeg syns det kanskje er en overdrivelse når utenriksministeren sier at NATO mer enn noen annen organisasjon har tilpasset seg den nye situasjonen etter den kalde krigens slutt. Jeg syns vel kanskje at Warszawapakten tilpasset seg mer – den ble nedlagt. Det var et bedre uttrykk for at de to frontene og de to supermaktene som stod mot hverandre, ikke hadde de samme oppgavene som den kalde krigen førte til. Bondevik går også ganske langt når han sier at NATO nå nærmest er en forsvarsallianse som i realiteten har blitt en fredsorganisasjon. Jeg syns lovsangen til NATO ligger tungt over salen. La meg derfor blande inn litt kritikk. Det er jo faktisk sånn at NATO fremdeles baserer seg på førstebruk av atomvåpen. Og om det var meningsløst under terrorbalansens tid, så er det enda mer meningsløst etterpå. Etter at man står igjen med én såkalt forsvarsallianse og én supermakt, er det en meget viktig jobb som Norge kan gjøre, og det er å bidra til at førstebruksstrategien avvikles, fordi den brukes selvsagt som et betydelig argument for at andre land også ønsker seg atomvåpen. Vil Norge arbeide for dette?
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-10-31:
I mitt innlegg gav jeg uttrykk for at det er et samlet storting som står bak de vurderinger og de initiativ som Regjeringen har tatt på ulike områder for å utvikle OSSE til en handlekraftig aktør når det gjelder stabilitet og sikkerhet i Europa. Norge er fremdeles med i ledertroikaen som tidligere leder i OSSE og har derfor fremdeles nær tilknytning til organisasjonens strategi. Jeg vil gjerne benytte anledningen til å spørre utenriksministeren om koordineringsbehovet for ulike aktører innenfor det sikkerhetspolitiske arbeidet i Europa. Her er det ulike organisasjoner som bidrar, og hvis en får et vellykket samarbeid, godt strukturert og med gode informasjonskanaler, kan disse organisasjonene til sammen utgjøre et handlekraftig verktøy for slikt fredsskapende og stabilitetsskapende arbeid. EU har større ambisjoner og er i ferd med å utvikle sitt eget konsept for stabilitet og forsvarspolitisk samarbeid i Europa. FN arbeider gjennom sin egen strategi og autoritet som den viktigste globale aktøren når det gjelder freds- og sikkerhetssamarbeid. Jeg vil gjerne spørre utenriksministeren hvordan OSSE nå kan arbeide for i sterkere grad å kunne koordinere de ulike initiativene, slik at en ikke dublerer initiativene og dermed på en unødig måte kaster bort ressurser, men sørger for at disse ulike aktørene i sterkere grad utfyller hverandre i de forskjellige oppgavene som er innenfor dette området.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-10-31:
Jeg tok ordet bare for å kommentere ganske kort kapitalpåfyllingen i Nordisk Utviklingsfond, for det er ingen liten sak. Det dreier seg om 600 mill. norske kroner over en fireårsperiode. Jeg synes det er grunn til å merke seg at konklusjonen på den uavhengige evalueringen av Nordisk Utviklingsfond som Ministerrådet tok initiativ til, er at fondet har vist god kostnadseffektivitet og kvalitet på sin virksomhet. Det har nok vært medvirkende til at forslaget om en kapitalpåfylling foreligger. At Norge vil bidra, synes jeg er veldig positivt. Jeg har også merket meg at Nordisk Utviklingsfond fortsatt, som det heter, «skal legge en fattigdomsrettet utlånsstrategi til grunn som det overordnede mål for virksomheten». Det som gjorde at jeg fikk lyst til å komme med en bemerkning før presidentens klubbe faller, er at denne evalueringen samtidig fremhever fondets store nordiske nytte. Da stusser jeg litt. Dette uttrykket «nordisk nytte» kunne jo tyde på en sterk binding til nordiske interesser, for ikke å snakke om nordiske næringspolitiske interesser. Jeg går ut fra at det ikke er tilfellet. Det står i proposisjonen fra Regjeringen en definisjon av hva som er nordisk interesse, nemlig «interesse fra minst to av de nordiske landene». Men hvorfor denne interessen er vakt i de to nordiske landene, sies det ikke noe om. Jeg vil bare understreke at jeg legger til grunn de overordnede mål for virksomheten, som også er tatt inn i innstillingen, nemlig å fremme hensynet til miljø og en bærekraftig utvikling, å fremme likestilling mellom menn og kvinner, å involvere allmennheten i de aktuelle samarbeidslandene, å ta hensyn til menneskerettighetene, og – endelig – å forebygge korrupsjon og fremme godt styresett. På det grunnlaget mener jeg at Nordisk Utviklingsfond har et godt formål og en god innretning på sin lånevirksomhet, og at de nordiske interessene og nytten som her er nevnt, må underordne seg de mer overordnede mål.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-10-31:
EØS-avtalen er vår mest omfattende folkerettslige avtale og kanskje selve bærebjelken i Norges forhold til Europa. EØS-avtalen er det nasjonale kompromisset, om vi liker, som sikrer oss markedsadgang til Europa og dermed også framtidig velferd. EØS-avtalen er dynamisk og fleksibel, har institusjonelle løsninger, et beslutningsapparat og et apparat for tvisteløsninger. Jeg tror det er viktig når Europa-meldingen skal drøftes i Stortinget, at vi er oss bevisste at EØS-avtalen også er en skjør avtale – med EFTA-landene Norge, Island og Liechtenstein på den ene siden og et økende antall EU-land på den andre. Det er nok bl.a. slik at f.eks. Spania og Italia synes at denne avtalen er svært gunstig for de rike EFTA-landene. For oss er det viktig å verne om EØS-avtalen, kanskje også skape økt bevissthet hos folk flest om avtalens betydning for Norge. Forslagsstillerne til Dokument nr. 8:88 for 1999-2000 har fremmet forslag om at Regjeringen i den kommende Europa-meldingen samtidig fremmer forslag overfor Stortinget om hvordan vi kan styrke EØS-arbeidet slik at vi sikrer større åpenhet og sterkere og bredere innflytelse i beslutningsprosessene. En enstemmig komite deler forslagsstillernes synspunkter og vil understreke betydningen av mer informasjon om og større legitimitet for EØS-arbeidet hos folk flest, og mener dette er blant de temaene som bør drøftes gjennom Stortingets behandling av Europa-meldingen. Komiteen ser det også som naturlig at en konkret oppfølging av Europa-meldingen kan være en årlig melding til Stortinget – eller eventuelt en rapport eller redegjørelse – om arbeidet med EØS-saker. Men dette må komiteen ta opp til behandling når meldingen foreligger, ikke forskuttere på det nåværende tidspunkt i forslags form eller vedtaks form. Men jeg tror vi alle har et ansvar for å få ut informasjon om EØS-avtalen og dermed bedre kunnskapen om avtalen, hvorfor den er nødvendig som pilaren i vår aktive Europa-politikk for å sikre Norges – og dermed det norske folks – interesser, men også om hvor skjør den er med den integrasjonsprosessen og den kommende utvidelse som skjer i EU. I tillegg bør vi påta oss et ansvar for å få fram at vi ikke på den ene siden kan forsvare avtalen, for så å fremstille det som en kurant sak å si nei til innholdet eller deler av innholdet i avtalen. Ingen regjering har f.eks. hittil lagt ned veto mot enkeltdirektiv. Mer informasjon og kunnskap om og større deltakelse i og større legitimitet for EØS-arbeidet i befolkningen bør på dette grunnlaget være viktige områder å drøfte når Europa-meldingen kommer. Og på den bakgrunn vil jeg også berømme forslagsstillerne. Med dette anbefaler jeg komiteens enstemmige innstilling.
Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2000-10-31:
Bare en kort replikk avslutningsvis til kommentaren fra representanten Steensnæs. Når det gjelder nytten av dette fondet i et nordisk perspektiv, vil jeg på vegne av Regjeringen understreke at det i bistandsinstrumentsammenheng, er veldig viktig at vi har et slikt nordisk instrument, ikke minst for å kunne fremme økt koordinering de nordiske landene imellom når det gjelder utviklingshjelpen. For øvrig er det viktig at vi også i denne sammenhengen hele tiden arbeider for de felles målsettingene når det gjelder avbindingen av bistanden generelt.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2000-03-07:
På vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti fremmer jeg følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: § 2-4 annet ledd antas å burde lyde: «(2) Foretak som har pensjonsforsikring skal opprette en styringsgruppe for pensjonsordningen på minst to personer. Minst en av personene skal velges av og blant medlemmene.»§ 16-2 tredje ledd antas å burde lyde: «Bestemmelsene i §§ 3-3 til 3-10 om rett til medlemskap skal i forhold til pensjonsordning opprettet før loven trådte i kraft, gjelde fra det tidspunkt regelverket for pensjonsordningen er endret som nevnt i første ledd, eller, for pensjonsordninger opprettet av foretak med arbeidstakere som er medlem av Pensjonstrygden for sjømenn, senest ti år etter at loven trådte i kraft. Utvidelser som følger av denne bestemmelse skal ikke ha virkning på den grunnlagsrente som den opprinnelige livsforsikringsavtalen la til grunn. Bestemmelsene i § 3-11 gjelder arbeidstakere som har nådd pensjonsalderen etter det tidspunkt som er nevnt i første punktum.» (2) § 3-6 andre ledd antas å burde utgå.»
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-03-07:
Jeg viser til debatten i Odelstinget når det gjelder saken om foretakspensjon. Der hadde Fremskrittspartiet og Høyre veldig gode og konstruktive innspill som vi ikke fikk flertall for, men som vi prøver oss på nytt med her i Lagtinget. På vegne av Fremskrittspartiet og Høyre foreslår jeg: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: § 1-2 andre ledd bokstav c antas å burde lyde:«Medlemmer: Arbeidsgiveren og de arbeidstakere som oppfyller opptaksvilkårene i regelverket for pensjonsordningen. Som medlem regnes også alderspensjonist som har sluttet hos forsikringstaker ved oppnådd pensjonsalder, og uførepensjonist som er blitt ufør mens han var i forsikringstakers tjeneste.»§ 2-2 første ledd antas å burde lyde: «Pensjonsordningen skal omfatte minst en person i foretaket som har en arbeidstid og lønn i foretaket som utgjør 75 pst. eller mer av full stilling.»§ 2-7 fjerde ledd antas å burde lyde: «Dersom frist gitt i medhold av annet og tredje ledd ikke overholdes, kan Kredittilsynet gi nærmere retningslinjer for virksomheten, oppnevne nytt styre for pensjonsordningen, eller bestemme at pensjonsordningen skal opphøre og avvikles etter bestemmelsene i kapittel 15.»§ 3-3 første ledd antas å burde lyde: «Pensjonsordningen skal omfatte alle arbeidstakere i foretaket som har fylt 25 år, med mindre annet følger av regler i loven her med tilhørende forskrifter. Det kan fastsettes lavere alder i regelverket.»§ 3-5 første ledd antas å burde lyde: «Arbeidstaker med stilling som utgjør mindre enn 35 pst. av full stilling i foretaket, skal ikke være medlem av pensjonsordningen, med mindre annet er fastsatt i regelverket.»§ 5-6 andre ledd antas å burde lyde: «Regelverket kan fastsette at pensjonens løpetid skal settes ned til det antall hele år som er nødvendig for at årlig pensjon kommer opp på et nivå tilsvarende om lag 50 prosent av folketrygdens grunnbeløp. Forsikringsteknisk kontantverdi av pensjonen skal være den samme før og etter omregningen.»§ 10-4 andre ledd antas å burde lyde: «Foretaket kan bestemme at midler i premiefond som overstiger halvparten av grensen etter første ledd, skal overføres til foretaket. Før beslutning om overføring treffes av foretaket, skal spørsmålet forelegges styret i pensjonskassen til uttalelse.»§ 15-1 første ledd antas å burde lyde: «Foretaket kan bestemme at pensjonsordningen skal opphøre. Før beslutning treffes skal spørsmålet om opphør forelegges styret i pensjonskassen.»§ 3-10 andre ledd og § 6-1 tredje ledd antas å burde utgå.»
Siri Frost Sterri (Høyre), 2000-03-07:
Aller først må jeg på Høyres vegne beklage at vi har tapt kampen mot klokken når det gjelder å fremsette vårt forslag for Lagtinget. Vi håper likevel på presidentens og Lagtingets raushet når jeg tar opp følgende forslag på vegne av Høyre: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: Det henstilles til Odelstinget å henlegge lovforslaget.»
Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-06-08:
På vegne av meg selv vil jeg legge fram et forslag om å endre inkassoloven, slik at den også omfatter oppkjøp og inndriving av forfalte fordringer.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2000-06-08:
Replikanten går inn på eit av dei tema som eg var inne på i innlegget mitt, og som eg understreka at me ønskjer å ta på alvor. For nettopp dette med «bench marking», ei systematisk samanlikning av vilkåra andre plassar òg hjå oss sjølve, er viktig og nødvendig. Men som eg òg understreka i innlegget mitt, er på mange måtar opsjonsinstrumentet, opsjonsreiskapen, litt skadeskote. Me har ei innretning der me ønskjer å bruka dette som eit verkemiddel for å fremja sunn næringsutvikling, medeigarskap osb. ikkje minst i mindre verksemder, men så veit me at gjer me vilkåra veldig gode der, kan dette brukast på ein måte som ikkje var tilsikta. Og det har me dessverre sett skremmande eksempel på, som gjer at det vert tyngre å argumentera for ei god opsjonsordning, i og med at det er så dobbelt. Eg går så langt som eg gjorde no, å seia at me ser problemet – eg beskreiv det omtrent på same måten som replikanten – men me ønskjer likevel ei utgreiing der Regjeringa med sitt apparat ser nærare på korleis ein kan avgrensa dette, slik at ei ordning som eventuelt fører til periodisering, treffer den målgruppa som me ønskjer å treffa, men som ikkje opnar for ein ytterlegare bruk i ei utilsikta retning – det er det som er hovudgrunngjevinga vår. Og eg kan leggja til at i ei slik utgreiing som me no bed om frå departementet og statsråden, reknar me òg med at ein kan føreta ei ytterlegare samanlikning med utviklinga i utlandet, og gjera det på ein betre måte enn det me greidde i denne runden av prosessen vår.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2000-06-08:
Om det som me driv med, heng på greip eller ikkje, skal eg lata vera å kommentera, men det er ein viss samanheng i dette. Og når det vert hevda frå replikanten at det ikkje er dokumentert eit behov for ei endring i opsjonsskattlegginga, så er det direkte feil. Det viser seg at bruken av opsjonar har gått dramatisk ned etter innskjerpinga av skattleggingsreglane. I 1995 var det vel bortimot 19 000–20 000 opsjonar som vart tildelte, men i 1998 – dersom eg ikkje hugsar heilt feil – berre ca. 1 000 opsjonar. Så omfanget har gått dramatisk ned. Og me ser òg at bransjen, då tenkjer eg først og fremst på IT-bransjen, bed om dette instrumentet for å fremja ei sunn næringsutvikling osb. Dette står ikkje i motstrid til det me har sagt i samband med utjamningsmeldinga, snarare tvert imot. Som eg prøvde å gjera greie for i innlegget mitt, og som eg òg prøvde å understreka i svaret til førre replikant, ønskjer me ikkje å gå snarare fram enn at me har oversikt over det me gjer, og at virkningane treffer der dei skal, nemleg at opsjonsskatten, opsjonsordninga, skal vera eit instrument som tener ei sunn næringsutvikling. Ei sunn næringsutvikling skreller vekk ein del andre ting. Me ønskjer òg at ordninga skal stimulera til medeigarskap på ein god og positiv måte. Og nettopp dette at me har og utviklar eit sunt og godt næringsliv, er med på å gje oss moglegheiter til å fordela dei velferdsgoda som me har.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2000-06-08:
Replikanten nemnde her KPMG si samanlikning med dei ulike landa, og om ein går litt djupare inn i den, vil ein sjå at alle slike samanlikningar er litt tynne og litt unyanserte. Tek me t.d. for oss samanlikninga med omsyn til det resultatet som Sverige kom ut med, vil ein sjå at det er basert på ein stipulert verdi av opsjonen, utan at me skal gå lenger inn på akkurat den samanlikninga. Men me erkjenner at det er behov for å gjera noko med norsk opsjonsskattlegging. Difor har me gått inn for forslaget, og eg strekar under på nytt at når me ikkje ønskjer å gå lenger i denne omgangen, er det nettopp på grunn av at opsjonsinstrumentet, som var noko heilt anna i utgangspunktet enn eit påskjønningssystem, er eit risikostyringsinstrument, og det var det som var utgangspunktet. Men så har det utvikla seg til å verta nærmast eit påskjønningssystem. Me ønskjer ikkje å gå lenger enn at me er rimeleg sikre på at dei endringane me gjer, treffer i den retninga i dei verksemdene og i dei sektorane som me ønskjer. Me ønskjer ikkje å medverka til at opsjonar er med på å forsterka ein grådigheitskultur som me dessverre ser tendensar til i landet vårt. Det er grunnen til at me ønskjer å venta med ytterlegare endringar, men me har signalisert at me vil sjå på dette, og me forventar at Regjeringa kjem tilbake til dette på ein god måte i samband med budsjettet for neste år.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2000-06-08:
Gjennomføringa av kraftskattereforma i 1996 var ei kraftig omlegging av dei ulike elementa i kraftverksskattlegginga, og det var eit par mål som stod nokså tydeleg i denne omlegginga. Det eine var å sikra inntekter for dei kommunane der kraftverka ligg, og det andre var å sikra skikkelege og føreseielege rammevilkår for kraftprodusentane. I desse elementa i kraftskattereforma var eit av elementa innføringa av § 8 i eigedomsskattelova. Som kjent vart den utsett, og det er den me har til handsaming i dag. No skal eg ikkje dra heile historia frå 1996 og framover, men dette har vore ei segling som har vore både broket og vanskeleg. Men det ligg no føre eit forslag om innføring av § 8. Når det gjeld kraftskatt, er det to sterke interesser med sterke meiningar som har noko delte oppfatningar om dette. På den eine sida står vasskraftkommunane, og på den andre sida står kraftverkseigarane. Men likevel – desse to sterke partane med så ulike meiningar har eitt felles standpunkt, nemleg at det er viktig at § 8 no vert innført. Så er det ulike syn på fleire ting. Kraftverkseigarane har m.a. kome med ein del innvendingar, m.a. forfektar dei det synet at når det er ein minstepris på kraft i takseringssystemet, burde det òg vera ein maksimumspris. Til dette er det å seia at det vil i så fall vera eit heilt nytt prinsipp, i og med at kraftverksskattlegginga no er basert på eit inntektsbasert system. Frå den andre sida, frå vasskraftkommunane, har det òg i den seinare tida vorte hevda at innføringa av denne reforma bør utstå til neste år, for det vil vera altfor raskt å gjera det allereie frå komande årsskifte. Til det er det å seia at eg ikkje har registrert signal frå departementet om at det skal vera vanskar knytte til innføringa. Me frå vår side tek difor heller ikkje omsyn til dette. Men heile saka er eigentleg eit rimeleg skjørt kompromiss, der ein har prøvt å ta omsyn til svært ulike, ja faktisk direkte motstridande interesser. Med kompromiss tenkjer eg på heile saka med kraftskattereforma, slik som den vart vedteken i 1996, og ikkje berre isolert til det me diskuterer i dag, § 8 i eigedomsskattelova. På denne bakgrunn vil Kristeleg Folkeparti stemma både for innstillinga og for det forslaget som er fremja i dag.