Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2005-12-15:
Det kan kanskje bli en replikk i innleggs form. Representanten Tybring-Gjeddes innlegg reiser behov for enkelte kommentarer. Det er en viktig navneendring som i dag foreslås, når Stortinget gir tilslutning til å endre navnet Statens petroleumsfond til Statens pensjonsfond. Inntektene kommer fra petroleumssektoren, men reelt sett er dette inntekter som avsettes for å kunne brukes til å finansiere framtidige pensjoner. Det er minst to viktige grunner til at man bør etablere og ha en slik fondskonstruksjon. Det ene er: Gitt full kapasitetsutnyttelse i økonomien vil økt bruk av penger føre til økt etterspørsel, som i sin tur fører til økte priser og kostnader, som i sin tur fører til tap av arbeidsplasser. Eller la oss illustrere det litt enklere: Dersom det er slik at mange ønsker å pusse opp huset sitt og etterspør arbeidskraft av bygningsarbeidere, og man etterspør flere bygningsarbeidere enn det som reelt sett er tilgjengelig, er den eneste muligheten for å få tak i disse bygningsarbeiderne at man tilbyr en høyere lønn. Men tilbyr man høyere lønn, er det også slik at enkelte industriarbeidere vil synes at det kanskje er fornuftig å flytte over fra industrien til bygningsarbeid, og for at industrien skal beholde sin arbeidskraft, må også den by høyere lønn. Men hvis industrien byr høyere lønn, kan den bare kompensere disse høyere kostnadene gjennom høyere priser. Hvis andre land ikke har den samme kostnadsveksten, betyr det at norske varer blir dyrere enn varer i andre land. Det betyr at det blir solgt færre norske varer. Det betyr igjen at norske bedrifter går konkurs, og at man taper arbeidsplasser, og storparten av disse arbeidsplassene i konkurranseutsatt sektor ligger i Distrikts-Norge. Kort sagt: Fremskrittspartiets økonomiske politikk, med sterk økt bruk av penger, betyr tap av arbeidsplasser og økende arbeidsledighet, først og fremst i Distrikts-Norge, hvor størsteparten av konkurranseutsatt næringsliv ligger. Den andre årsaken er at det er fornuftig å sette til side penger, slik at man kan spare dem for å finansiere framtidige utgifter, først og fremst pensjoner. Så har Tybring-Gjedde selvfølgelig rett i at det også kommer til å være utgifter til andre formål i framtiden. Men utfordringen, både i Norge og i andre land, er jo at vi har pensjonsforpliktelser som langt overstiger det pengebeløp som var avsatt til å møte disse forpliktelsene. Alternativet til å møte dem er enten en til dels kraftig skatteøking i framtiden eller betydelige velferdskutt, f.eks. innenfor helse- og omsorgssektoren. Jeg går ut fra at Fremskrittspartiet i utgangspunktet ikke ønsker noen av de to tingene. Fremskrittspartiets bruk av petroleumsinntekter betyr at man bruker opp den framtidige pensjonsfinansiering. Med andre ord: Man bruker penger på en slik måte at det blir dårligere pensjoner for framtidens pensjonister som følge av den politikken som man fører i dag. Det navneskiftet som i dag gjennomføres, gir en nødvendig påminnelse om at bruk av petroleumsinntektene har konsekvenser. Det har en konsekvens i forhold til framtidige pensjoner, i tillegg til den konsekvensen det har i forhold til arbeidsplassene i konkurranseutsatt sektor. Hva er så handlingsregelen? Det er jo slik at når vi avsetter disse pengene på Pensjonsfondet, skal de på et eller annet tidspunkt tas inn i økonomien. Spørsmålet er når, hvordan og hvor mye. Da er det altså en bred enighet i denne salen om at det er fornuftig å legge til rette en handlingsregel som legger en begrensning på hvor mye penger man fører inn i økonomien. Ved å bruke realavkastningen beholder man fondskapitalen. Med andre ord sikrer man det som er viktig for å finansiere framtidens pensjoner, samtidig som man åpner adgang for en viss økt pengebruk. Men, og dette er det vesentlige poenget i forhold til Tybring-Gjeddes påstander, i den utstrekning det å bruke realavkastninger av Pensjonsfondet betyr at man stimulerer økonomien så man får en etterspørsel som fører til et etterspørselspress, vil selv en slik pengebruk gi som resultat at man vil kunne få økte kostnader, og at vi vil kunne få en økt overføring av ressurser fra konkurranseutsatt sektor til skjermet sektor. Det er ikke slik at man ved bruk av handlingsregelen verner seg mot enhver slik virkning, men det blir mindre enn det ville være dersom man skulle ha en uhemmet bruk, slik Fremskrittspartiet legger opp til. Fremskrittspartiets politikk viser hvor nødvendig det er å pålegge seg slike restriksjoner som handlingsregelen innebærer, som betyr at man tar hensyn til betydningen av å sikre arbeidsplassene i Distrikts-Norge og sikre arbeidsplasser i konkurranseutsatt sektor, som tar hensyn til at det er viktig for framtidens pensjonister å ha en sikkerhet for at de får de pensjonsytelsene som de er forespeilet, og at man på denne måten bidrar til en stabilitet i den økonomiske politikken. Dilemmaet er jo at de som har mest behov for å påta seg en slik selvpålagt forpliktelse, dessverre er de som avviser den sterkest.