Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2011-01-11:
Det er selvfølgelig alltid slik at man fra Stortingets talerstol skal være nøye med hva man sier, og nøye med ordene. Jeg begynner dette innlegget på denne måten fordi jeg skal nå være særdeles nøye med hva jeg sier. Først vil jeg si at jeg kan egentlig slutte meg helt og fullt til alt som er sagt fra denne talerstolen i denne saken fra alle som har vært her oppe. Så vil jeg, i likhet med flere andre, men jeg vil også gjøre det fra mitt ståsted, understreke det som også forsvarsministeren nå selv nettopp var inne på, at det er en samlet komité som uttrykker tilfredshet med den nåværende forsvarsministerens håndtering av denne saken. Jeg vil også adressere den tilfredsheten til forsvarssjef Harald Sunde. Det vi jo har sett, er at både den politiske og den fagmilitære ledelse har gått veldig grundig inn i denne saken etter at den ble kjent, og har kommet med en rapport som på mange måter er knusende og veldig selvkritisk, slik den selvfølgelig bør være når det er grunnlag for det. Det setter komiteen og Stortinget pris på at departementets ledelse, både politisk og faglig, har gjort. Så kommer jeg til mitt poeng, for dette er i og for seg selvfølgelige ting å si. Mitt poeng er at jeg mener at vi skal ikke avslutte denne debatten og sette punktum for denne saken før vi konstaterer: Både Stortinget – det er veldig alvorlig, selvfølgelig – og også departementets politiske og faglige ledelse har åpenbart et felles problem. Det felles problemet er at vi ikke i Forsvarsdepartementets rapport, ikke engang i Harald Sundes arbeid og ikke gjennom det omfattende arbeid som kontroll- og konstitusjonskomiteen har gjennomført på vegne av Stortinget, og som vi i dag diskuterer, helt har funnet svar på de essensielle spørsmålene. Det mener jeg er meget alvorlig. Jeg vil karakterisere det som et felles problem, slik som jeg nå har gjort, for det er et felles problem. Ingen dokumenter, ingen vitneprov og heller ikke i dag fra Stortingets talerstol kan noen si helt klart hvorfor det skjedde. Det er ikke noe klart svar på det. Det er ikke noe entydig svar, det er ikke noe punktum. Det er heller ikke slik at vi får helt svar på hvordan dette var organisert. Der opplever vi flere varianter. Til syvende og sist, selvfølgelig: Hvem var det som egentlig sto for dette, og som hadde ansvaret? Jeg har en tilleggskommentar, som jeg forutsetter at både statsråd og forsvarssjef, som er til stede her, merker seg. Det gjelder den siden ved saken som handler om at Forsvaret er, naturlig nok og riktig, selvfølgelig organisert fra toppen og ned. Det burde det være, når man håndterer et slikt prosjekt som dette, selv om det kanskje ikke er så «stort». Jeg viser sitattegnet nå, for flere har brukt det uttrykket, det er jo ikke så «stort». Nei, men vi merker oss at det er ingen av toppene, som hadde ansvar i de aktuelle periodene, som står fram og tar ansvar. Det vil jeg understreke her fra Stortingets talerstol at jeg synes er en litt underlig og ikke helt behagelig opplevelse. Det pleier å være akkurat motsatt. Styringsstrukturene i Forsvaret – og jeg kjenner litt til dem, selv om jeg ikke skal påberope meg det så veldig mye – er normalt ikke til å misforstå. I denne saken har det altså ikke vært mulig å komme fram langs den linjen. Vi skal sette punktum nå. Jeg henviser til hva statsråden nettopp sa om sin videre oppfølging i saken og Justisdepartementets håndtering av dette. Det er bra. Så får vi se om det på noe tidspunkt skulle være grunnlag for at Stortinget skulle være nødt til å komme tilbake til denne saken. Det skal jeg ikke forskuttere. Men jeg mener, som jeg nå har gitt uttrykk for, at en ikke bør avslutte denne saken, som er en meget alvorlig sak, på dette grunnlaget – kanskje til syvende og sist det alvorligste ved hele saken, som jeg ikke bare forsøker å si, men som jeg tror jeg sier ganske tydelig i dette innlegget. Det er slike ting vi ikke skal oppleve. Jeg mener at Forsvarets ledelse, som jeg har gitt uttrykk for, ikke burde finne seg i det, for å bruke et folkelig uttrykk. Men den andre siden av saken er selvfølgelig at det er et stort dilemma for oss at når nasjonalforsamlingen går inn i en sak, har den krav på å få vite hva det er som har skjedd. Det har, som sagt, vært veldig vanskelig i denne saken, og det er i seg selv kanskje til syvende og sist og i litt tidsperspektiv det alvorligste ved hele spørsmålet.