Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-12-02:
Det er alltid interessant å møte i Stortinget og delta i interpellasjonsdebatter. Denne gangen må jeg si at jeg er særlig glad for at vi får en anledning til å ha en slik debatt i Stortinget før vi tar juleferie, nettopp fordi det er bra at vi får gjort det i kjølvannet av den riksrevisjonsrapporten som kom i forrige uke. Jeg tror at jeg og representanten Dåvøy egentlig er ganske enige om en slik overordnet oppsummering etter den satsingen som har vært på det psykiske helsevernet i Norge de siste årene. Min oppsummering er i hvert fall at det ikke er noen tvil om at mye har blitt bedre. Jeg er ikke i tvil om at det psykiske helsetilbudet i Norge i dag er mye bedre enn det var da vi startet opptrappingen. Det viser også at når det politiske Norge bestemmer seg for noe i fellesskap, at man langsiktig og strategisk skal satse på en sektor, gir det resultater. Handlingsplanen er fulgt opp av skiftende regjeringer med ulik farge. Det har vært veldig bra. Samtidig er det all grunn til å si at vi ikke er i mål. Det er fortsatt mye arbeid igjen å gjøre. Derfor er jeg glad for riksrevisjonsrapporten. Jeg mener at den har en del interessante perspektiv, bl.a. det faktum at Riksrevisjonen har kunnet gå inn i pasientjournalene og lest en rekke journaler, noe vi normalt ikke kan gjøre, og som vi i departementet ikke har adgang til. Men der har altså Riksrevisjonen vært. Det er klart at den typen erfaringer de da gjør seg, er det spennende for oss å få overordnet presentert gjennom den riksrevisjonsrapporten. Det kommer også flere interessante diskusjonsgrunnlag utover året som vi nå snart går inn i. Blant annet skal Forskningsrådet foreta en sluttevaluering av hele opptrappingsplanen. Det skal bli interessant å lese. Vi vet også at Helsetilsynet i år og neste år har det psykiske helsevernet som tema for sine nasjonale tilsyn. La meg likevel nå kommentere noen av de forhold jeg mener det er viktig å jobbe med. Jeg er enig med interpellanten, Dåvøy, i at det er de med størst behov som må få hjelp først. Og så er det også et faktum at det i Riksrevisjonens rapport slås ganske grundig fast at det ikke alltid er tilfellet. Det forteller meg at prioriteringsforskriften ikke fungerer godt nok. Jeg har derfor allerede tatt initiativ til at vi må revidere prioriteringsforskriften. Og så er det åpenbart at det er behov for en nasjonal veileder også på dette området, i likhet med at det er behov for nasjonale veiledere når det gjelder prioriteringer. På en rekke andre områder er det også behov for det i forbindelse med det psykiske helsetilbudet. Derfor er jeg veldig glad for at Helsedirektoratet i dag har lagt fram forslag til en nasjonal veileder når det gjelder prioritering og tilbud til voksne i det psykiske helsevernet. Vi tror også at vi i løpet av våren skal greie å få fram en tilsvarende nasjonal veileder for prioriteringer i barne- og ungdomspsykiatrien. Det er det absolutt behov for, for det er en del forskjeller i behandlingstilbudet som er uakseptable, og som ikke kan forklares gjennom bevilgninger og tilgang på fagfolk. For eksempel: I Sogn og Fjordane har man seks tvangsinnleggelser pr. 10 000 innbyggere, mens man i Østfold har 27 tvangsinnleggelser pr. 10 000 innbyggere. Det lar seg ikke forklare utover at det etter min mening er uakseptable forskjeller i hvordan faget utøves. Det har ikke så mye med verken bevilgninger eller noe annet å gjøre. Ellers vil jeg si at på litt lengre sikt er den store, store utfordringen i det psykiske helsevernet i Norge at det etter min mening er en feil fordeling av ressursene. Det er i for sterk grad det jeg kaller et baktungt helsetilbud. Med det mener jeg at en for stor andel av ressursene brukes i annenlinjetjenesten. Tre av fire kroner brukes i annenlinjetjenesten, og en veldig stor andel av det igjen brukes til institusjonsplasser. Jeg tror vi trenger institusjonsplasser, både for voksne, barn og unge. Det er jeg enig med interpellanten i. Men jeg er helt sikker på at det å bruke 75–80 pst. av ressursene i annenlinjetjenesten er feil. Vi må greie å bygge opp et bedre kommunalt tilbud, et bedre lavterskeltilbud, en mye mer samhandlende tjeneste mellom kommuner og distriktspsykiatriske senter, slik at vi unngår at så mange blir så syke at de har behov for institusjonsplass. Flere må hjelpes tidligere. Det er jeg helt sikker på er den store politiske utfordringen i arbeidet med det psykiske helsevernet i Norge. Jeg blir veldig inspirert når jeg f.eks. leser om Jæren Distriktspsykiatriske Senter, som har inngått et samarbeid med nabokommunene. På Jæren Distriktspsykiatriske Senter har de 34–35 heldøgnssenger. En tredjedel av disse er det vi kaller brukerstyrte. Pasienter med komplekse sykdomsbilder vet at når de begynner å føle at de har behov for noe mer enn det daglige tilbudet de får, kan de selv i veldig stor grad bestemme at de skal legges inn ved det distriktspsykiatriske senteret. Det at de vet det, fører til at bruken av disse sengene har gått veldig ned. Altså: Økt tilgjengelighet fører til lavere forbruk. Det er eksempel på oppbygging av gode lavterskeltilbud for å forhindre en situasjon som i dag nesten er preget av at pasienter – nesten stikk motsatt – må sykeliggjøre seg selv og bli så syk at man får behandlingstilbud i institusjon. Hvis vi greier å fordele ressursene mer fornuftig, greier å hjelpe flere på et tidlig tidspunkt, tror jeg også at vi vil ha nok ressurser igjen til å gi institusjonstilbud til dem som trenger det. På kort sikt jobber vi med denne utfordringen gjennom å styrke samarbeidet mellom de distriktspsykiatriske sentrene og kommunene rundt. I budsjettet for neste år er det avsatt 50 mill. kr til den type samhandlingstiltak, og det er også avsatt 20 mill. kr for å hjelpe kommunene med å rekruttere psykologer. Det siste punktet som jeg vil benytte anledningen til å kommentere i denne innledningen, er et tema som i og for seg også berøres av den neste interpellasjonen, nemlig hvordan vi organiserer samarbeidet mellom det offentlige helsevesenet og avtalespesialistene. Jeg må bare si at jeg har fått høre mange historier i den siste tiden om pasienter som går ut fra fastlegen med en liste på nesten 50 navn på avtalespesialister som man selv får ansvaret for å drive og ringe rundt til, og der mange opplever at de ringer og ringer og fra den ene spesialisten etter den andre får beskjed om at de dessverre ikke kan hjelpe dem. Hvis pasienter som er i ferd med å utvikle alvorlig sykdom, selv blir satt til å administrere sitt eget helsetilbud på den måten, mener jeg at det rett og slett ikke går an. Så noe av det vi på kort sikt virkelig må jobbe med, er å få et system innenfor helseregionene som gjør at vi som sørge for-myndigheter har et system overfor avtalespesialistene der vi kan henvise til dem som har ledig kapasitet. Vi må ha oversikt over hvem som har ledig kapasitet. Og det kan ikke være noen diskusjon om man skal ta imot pasienter med behov. Man må ta imot pasienter med behov hvis man ønsker å ha avtale med offentlig myndighet.