Sylvi Graham (Høyre), 2015-01-06:
Jeg vil også takke vår medrepresentant for at denne saken løftes opp på dagsordenen i Stortinget, og statsråden for gode svar. Betimelig er det også at dette gjøres på det første plenumsmøtet i 2015, ved inngangen til det året da vi skal markere at det er 75 år siden angrepet på Norge og 70 år siden frigjøringen. 75 år er i en historisk kontekst kort tid, og de grusomhetene som skjedde den gangen, må aldri bli glemt. Men tiden går. Kanskje er det også slik at alle reaksjoner må leses nettopp ut fra sin tid, og at man kanskje nettopp har villet glemme noe. Det kan vi spørre oss selv om. Selv er jeg enig med interpellanten og forsvarsministeren når det gjelder viktigheten av at alle sider ved vår krigshistorie blir gitt den oppmerksomheten og det historiske lys den fortjener. Derfor er det også så riktig, som vår statsminister svarte da hun fikk spørsmålet fra NRK om kamphandlingene i Nord-Norge var lite kjent i resten av landet: Jeg tror det kommer i bølger. Nye generasjoner kommer fram og må lære dette på ny, slik at vi ikke glemmer, sa hun. Her har helt klart det norske skolevesen et stort ansvar, og derfor er det også så riktig og bra at regjeringen har besluttet å opprette et gaveprofessorat om denne epoken av vår historie. Professoratet vil være et bidrag til å sørge for at vi får ny innsikt i vår nære krigshistorie, for vi trenger fremdeles forskning på 2. verdenskrig. Professoratet vil opprettholde og videreutvikle forskningsinnsatsen knyttet til Norge under 2. verdenskrig og bidra til å forstå og fortolke drivkreftene. En slik forskning vil også være relevant for vår tid, ikke bare for å gi økt forståelse av de ulike aspektene for krig, men også – og ikke minst – for å bygge kunnskap om behovet for vårt eget forsvar i vår egen tid. Som vi alle vet, har våre majesteter, både kong Olav og kong Harald, markert forholdene i Finnmark under 2. verdenskrig. Kong Olav la ned en krans i Kiberg ved minnesmerket for partisanene i 1983 – en anerkjennelse for det de hadde betydd – og kong Harald satte fingeren på historiens gang og historiens lys da han i løpet av sin signingsferd kom til Finnmark og i sin tale ved partisanbautaen i Kiberg den 3. august 1992 uttalte: «Det kan være smertelig å måtte se historie i et nytt lys.» Han sa også: «la oss også bruke ressurser på å forstå vår egen nære historie på nytt.» Krig er lidelse, og ofrene – trass i krigens folkerett – er ikke minst ofte de mest sårbare i et samfunn, nemlig barna og kvinnene. Under 2. verdenskrig ble mange skoler i Finnmark og Nord-Troms okkupert av tyskerne med den følge at undervisningen opphørte helt i store deler av krigen. På grunn av at tyskerne brente ned mange skoler da de trakk seg tilbake i 1944, var skolesituasjonen vanskelig også i etterkrigstiden. Følgene for den generasjonen dette gikk ut over, var alvorlige – akkurat som vi bekymrer oss for barna i Syria og manglende skolegang i dag. I sin nyttårstale 1. januar 2000 beklaget statsminister Kjell Magne Bondevik den behandlingen mange krigsbarn ble utsatt for etter krigen, og sommeren 2004 åpnet Bondevik II-regjeringen i St.meld. nr. 44 for 2003–2004 for billighetserstatning til samer og kvener som fikk mangelfull skolegang under og rett etter krigen. Regjeringen godtok da at de som ikke kunne norsk, kom dårlig ut. Samme stortingsmelding åpnet også for erstatning til krigsbarn, dvs. barn med norsk mor og tysk far som ble behandlet på urimelig måte. Ja, katastrofen omkring Hitlers brent jord-aktivitet i Finnmark og Nord-Troms påførte tusenvis store lidelser. Vi burde huske dette, både for vår egen historie og ikke minst fordi det også i dag er folk i verden som må tåle det utålelige og utsettes for slike lidelser. Historien gjentar seg. Den flytter seg kanskje, men den gjentar seg. For ikke lenge siden var både kong Harald, statsministeren og utenriksministeren i Finnmark. Der var også den russiske utenriksministeren, Sergej Lavrov. Som vi alle husker, var det for å markere at det var 70 år siden de sovjetiske soldatene krysset norskegrensen og marsjerte mot Bjørnevatn og Kirkenes og frigjøringen av Finnmark begynte. Russerne ble da takket for den innsatsen de gjorde under 2. verdenskrig. «Norge har aldri glemt, og vil aldri glemme, det store bidrag vår russiske nabo ytet for vår frihet da det mest gjaldt», sa kongen. Alliansen under krigen og det mellomfolkelige fellesskapet som oppsto, særlig i nord, er en viktig del av den norsk-russiske historien, vårt naboskap med Russland og vår historie. Jeg er enig med interpellanten i at den delen av vår historie vi nå har løftet fram, ikke må gå i glemmeboken. Den fortjener vår respekt, og den må huskes!