Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-01-06:
Mobbing er en av de største truslene mot kunnskapsskolen, men enda viktigere er det et svik av det løftet som vi har gitt alle elevene som begynner på skolen, nemlig at dette er et sted hvor man kan være trygg. Helt overordnet sett mener jeg det er tre spor vi må jobbe langs. For det første er det rettigheter og det juridiske rammeverket. Jeg skal komme inn på det – der er Djupedal-utvalget i arbeid og kommer til å levere innen kort tid. Punkt to er det konkrete arbeidet på skolene, herunder vurderingen av de programmene og den politikken som staten støtter aktivt økonomisk. Hva fungerer? Hva fungerer ikke? For det tredje er det ansvarsmobiliseringen. Jeg har de siste månedene mottatt veldig mange henvendelser fra mobbeofre. Jeg har også møtt veldig mange som har blitt mobbet. Beretningene som de har fortalt, er ofte tragiske, men samtidig må jeg si at mange av dem jeg har møtt, er også noen av de modigste menneskene jeg har møtt. Mange av dem har reist seg, de har ikke kommet over det de har opplevd, men de har i hvert fall funnet en styrke i å fortelle det til andre. Det å dele sin historie med andre og stå frem som et mobbeoffer er en viktig del av den ansvarsmobiliseringen vi er helt avhengig av. Alle voksne, alle vi, men også alle som jobber i skolen eller med skolespørsmål, må ha som en hovedoppgave å hindre at mobbing skjer. Det er to kjennetegn som går igjen når jeg snakker med mobbeofre. For det første så opplever mange, altfor mange, ikke å bli trodd når de forteller om mobbingen til voksne. For det andre så opplever altfor mange – igjen, ikke alle, vi skal ikke svartmale, det er verdt å huske på at ni av ti elever sier at de trives på skolen – at de ikke når frem når de selv eller deres foreldre forsøker å bringe saken videre gjennom systemet. Det er uakseptabelt dersom man sier fra om mobbing og ikke blir trodd, eller hvis man sier fra, foreldre sier fra, andre sier fra og ingenting skjer. Det er uakseptabelt, men allikevel skjer det. Det må vi gjøre noe med. Det første er det juridiske og rettighetene. Det inngår i mandatet til Djupedal-utvalget å gjennomgå de samlede virkemidlene for å skape et godt psykososialt skolemiljø, motvirke og håndtere mobbing og andre såkalte uønskede hendelser i skolen. Utredningen skal i tillegg vurdere hvilke virkemidler, inkludert regelverk og forvaltning av dette på ulike nivå, som er effektive for å forebygge og håndtere mobbing. Utvalget skulle opprinnelig levere sent på våren, men regjeringen ba utvalget om å fremskynde arbeidet sitt slik at de kunne levere i mars 2015. Jeg er helt enig med representanten Bjørnstad når han påpeker at det er kommunene som skoleeiere og rektorene og lærerne som har et særlig ansvar for å stanse mobbing. Vi trenger tydelige voksenpersoner som forstår hva mobbing handler om, som aktivt griper inn når de ser mobbing, og som arbeider systematisk og langsiktig for å nå resultater. Jeg har også lyst til i den sammenhengen å fremheve alle andre voksenpersoner på skolen. Vi har et prosjekt i departementet som heter «Et lag rundt læreren», men egentlig burde det hett «Et lag rundt eleven», for på en skole er det også veldig mange andre voksenpersoner som bidrar aktivt til å skape et godt skolemiljø. Det kan være miljøarbeideren, men det kan også være renholdspersonalet eller en vaktmester. Når det på altfor mange skoler ikke fungerer, så handler det ikke om den enkelte lærer, stort sett. Problemet er systematisk. Det er fraværet av en god organisasjon, av fungerende systemer og av langsiktig arbeid. Jeg er derfor enig i at det handler om en systemsvikt når mange skoler og kommuner feiler på det helt avgjørende området. Det handler ikke bare om at mange tusen elever jevnlig blir plaget fysisk og psykisk, det er også selvfølgelig ødeleggende for læringen i skolen. Det er veldig vanskelig å lære det man skal, hvis man hver eneste dag gruer seg for å gå på skolen. Det aller viktigste arbeidet må derfor foregå på den enkelte skole. Det betyr ikke at vi skal frasi oss ansvar, for det er vårt ansvar å sikre at det arbeidet blir gjort, men det betyr at hvis ikke dette forplanter seg ned til hver enkelt skole og hvert enkelt klasserom, hvis ikke alle skoler har systematiske og langsiktige planer for hvordan mobbing skal forebygges, gode rutiner for hvordan mobbesaker skal håndteres, så vil vi ikke komme noen vei i riktig retning. Dersom konkrete mobbesaker blir varslet, kan man ikke sette seg ned for å diskutere, i hvert fall ikke i for lang tid, eller – enda verre – håpe at det skal gå over av seg selv. Tiltakene, altså hva man skal gjøre, må allerede ligge klart i planverket, og det må settes i verk umiddelbart. Vi har på skoler rundt om i hele Norge brannøvelser sånn at vi vet hva som skal skje på en skole dersom brannalarmen går. På samme måte må man ha rutiner klare dersom det kommer en mobbesak, slik at ikke verdifull tid blir spilt. Departementet har et ansvar på dette området også, både gjennom utforming av lovverket og ved å fremme og støtte konkrete tiltak for å forebygge og bekjempe mobbing. Det gjør vi langs et bredt spekter. Jeg får ikke tid til å nevne alt, men jeg vil nevne at loven selvfølgelig er klar på at alle elever har rett til et godt fysisk og psykososialt miljø. Skolene er pålagt både å undersøke og gripe inn mot mobbing eller krenkende handlinger, i tillegg skal skoleledelsen varsles. Paragraf 9a inneholder også, som representanten har vært innom, bestemmelser om bøter, straff og erstatningsansvar, rettigheter som både kommuner, fylkeskommuner og andre skoleeiere må følge. Men igjen, det er ikke sikkert at dette lovverket er godt nok, og derfor er en viktig del av Djupedal-utvalgets mandat å gjennomgå og vurdere nettopp det. Jeg er åpen for å skjerpe regelverket, og jeg gjentar det også gjerne her. Jeg vil i tillegg understreke at det er en nasjonal oppgave å føre tilsyn med kommunene og deres skoler knyttet til § 9a. Samtidig må den tilsynsmyndigheten være god, det er også en del av Djupedal-utvalgets mandat. I tillegg til lovverk og tilsyn er det aller viktigste regjeringen vektlegger, dyktige lærere og rektorer, altså jobbingen med godt skolemiljø og godt læringsmiljø, tydelige voksenpersoner som kan gjenkjenne mobbing og forstå hva det handler om, som aktivt forebygger, som griper inn når de ser mobbing, og som arbeider systematisk og langsiktig for å nå resultater. Derfor er både rektorskole, det å bygge lag lokalt på skolen og etterutdanning viktig, ikke direkte fordi det handler om mobbing, men fordi det er med på å bygge opp skolemiljøet og læringsmiljøet. Jeg har også lyst til å løfte frem kommuner som gjennom flere år har slitt med høye mobbetall, men som nå er med i det såkalte læringsmiljøprosjektet. Gjennom det prosjektet mottar utvalgte skoler og kommuner veiledning og støtte gjennom skreddersydde opplegg for å redusere mobbingen. Tidlig i 2015 starter vi opp pulje 2 i prosjektet, som innebærer deltagelse fra nye og enda flere skoler. Jeg vil også nevne ekstrabevilgningen på 10 mill. kr til lokale mobbetiltak som stortingsflertallet vedtok for litt over et år siden. Denne bevilgningen forvaltes gjennom hele inneværende skoleår, og finansierer bl.a. tre nye lokale mobbeombud i fylkeskommunene, den gir støtte til fellesprosjekt som KS og Foreldreutvalget for grunnopplæringen samarbeider om, med beredskapsteam mot mobbing i utvalgte kommuner, og den støtter andre lokale mobbeprosjekter over hele landet. Her, som i forrige sak, er det selvfølgelig slik at hvis f.eks. beredskapsteam – som Foreldreutvalget og KS nå utvider, de får 1 mill. kr ekstra til å gjøre det i 2015, de mener at man må hente flere erfaringer – fungerer, så må vi skalere opp. Vi har også en rekke kampanjer for å bekjempe mobbing. Kampanjene i seg selv kan ikke alene gjøre at mobbetallene går ned, men det kan være en støtte til det lokale arbeidet. Ikke minst er det verdt å nevne at vi lever i en verden nå hvor mye av kontakten, særlig unge folk og politikere imellom, foregår på sosiale medier, og da er det også viktig – både for unge mennesker og politikere – å bruke nettvett. Vi vet at i alvorlige tilfeller så er digital mobbing noe av det flest unge rammes av. Det er viktige nettsteder som bidrar til undervisningsopplegg på det. Alt i alt så kommer de kommende månedene, både med Djupedal-utvalget, med vurderingen og gjennomgangen av hele antimobbingarbeidet og med den ansvarsmobiliseringen vi må fortsette, til å bli preget av en diskusjon og debatt om hvordan vi best skal bekjempe mobbing. Vi kommer ikke til å kunne si etter ett år eller to år at denne kampen er ferdig en gang for alle, men vi må kunne si at vi har kommet et steg i riktig retning, og vi må kunne si at alle som sier fra, blir hørt.