Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-02-15:
Utenriksministeren la i sin redegjørelse særlig vekt på situasjonen i Afghanistan og Midtøsten, men jeg noterte meg spesielt en kort sidebemerkning. Han sa at det synes å gå et sammenhengende belte av relaterte enkeltkonflikter fra Afghanistan gjennom Midtøsten til Sudan, ja, fra Kabul til Khartoum. Nøyaktig samme poeng nevnte for øvrig Sveriges utenriksminister, Carl Bildt, i sin redegjørelse til Riksdagen samme dag. Dette regionale perspektivet er interessant. Det hadde fortjent en egen redegjørelse, og det kan vi kanskje få en annen gang. Det er særegenheter ved alle land og konflikter, men konfliktene og underutviklingen i denne regionen har også dype fellestrekk. UNDPs «Arab Human Development Report» gir spennende og selvkritiske analyser av den arabiske regionens problemer. Innen den bredere muslimske verden foregår det en skarp ideologisk dragkamp. Vinner de demokratiske reformister eller de militante ekstremister fram? Utfallet påvirker vår sikkerhet. Den nye internasjonale terrortrusselen har utspring i bevegelser nettopp fra denne regionen. Spørsmålet til oss er: Kan vi utvikle en politikk som hjelper de demokratiske reformkrefter til å vinne over de militante ekstremistene? Da er mye vunnet, for befolkningen i disse landene og for den internasjonale sikkerheten. For å lykkes bedre må den demokratiske verden stå sammen. Vi må, som utenriksministeren sa, bli mer oppmerksom på den religiøse dimensjonen, og hvordan vi gjennom kulturell og religiøs dialog kan mobilisere støtte for forsoningsprosesser. Og vi må få en bedre sammenheng i vår utenrikspolitikk – mellom vår innsats for utvikling, for samhandel, for fred og forsoning, for demokrati og menneskerettigheter og våre militære tiltak for stabilisering. De siste dagene har vi sett en regjering som sliter med å bli enig om nettopp dette, om sikkerhetspolitikken. Ett av regjeringspartiene ser seg til og med nødt til å ta opp spørsmålet om de fortsatt kan sitte i Regjeringen. Bakgrunnen er Regjeringens vedtak om å sende en stor kontingent norske spesialstyrker til Kabul. Jeg vil si til representanten Ågot Valle: Selvsagt har alle representanter i denne sal som har vært med på å beslutte norsk innsats i internasjonale operasjoner, tatt inn over seg alvoret og reflektert over de etiske dilemmaene ved å gjøre det. Men det jeg vil utfordre SV til, er at de nå redefinerer sin selvforståelse som fredsparti og krigsmotstander. Det går an å jobbe for fred for å unngå krig, og som et ledd i dette å sende spesialstyrker eller fly til Afghanistan i et forsøk på å bidra til stabilisering, fred og utvikling i et krigsherjet land. Selvsagt må den økonomiske utviklingen og nasjonsbyggingen forsterkes, men uten sikkerhet lykkes ikke det humanitære og det sivile arbeidet. Det som nå skjer, er at SV i regjeringsposisjon møter virkeligheten. De må legge om sin politikk. Min utfordring er at de også legger om sin retorikk og kanskje tenker på at det de sa om andre, som hadde ansvaret i lignende situasjoner tidligere, i dag slår tilbake på dem selv. Siden Regjeringen slapp nyheten om spesialsoldatene, har vi sett en glidning i premissene. Tirsdag forsikret forsvarsministeren at det ikke er lagt formelle begrensninger på hvor styrkene kan brukes. Onsdag kom korreksjonen. Under spontanspørretimen fikk vi vite at NATO ble meddelt at styrkene bare skulle tjenestegjøre i Kabul-regionen. La meg minne om hva som skjedde da de norske soldatene i Meymaneh kom i en krisesituasjon: Allierte styrker kom til unnsetning. Vi fikk hjelp da vi trengte det. Det er det som kalles solidaritet. Det er ikke til å undres over at en NATO-talsmann i går fant å måtte minne Regjeringen på hva den var med på på toppmøtet i Riga. Det er nesten ikke til å tro: Den rød-grønne regjeringen kan altså nå falle for eget grep dersom den skulle bli kalt til en tilsvarende solidaritetshandling, for SV kan ikke tillate våre soldater å komme nederlandske og kanadiske allierte til unnsetning hvis de befinner seg langt nok unna Kabul. Der står den saken, for øyeblikket. Fredsprosessen mellom Israel og palestinerne har lenge vært skadeskutt. Norges innsats gjennom Oslo-prosessen i 1990-årene ble ikke tålt av alle. Hamas og andre terrorgrupper sprengte bokstavelig talt fredens spirer i stykker. Da Hamas for ett år siden vant regjeringsmakten i Palestina, var FN, USA, EU og Russland helt klare. Hamas-regjeringen måtte godta tre grunnleggende krav: Anerkjenn staten Israel. Ta avstand fra vold. Godta alle avtaler palestinske myndigheter har inngått, herunder Veikartet for fred. Men Hamas nektet. Hver tomme av Midtøstens jord er ifølge charteret til Hamas vigslet som muslimsk grunn, og Israels eksistens kan ikke godtas. Avtalen i Mekka gir nytt håp, for det første et håp om en slutt på den innbyrdes krigen mellom væpnede palestinske fraksjoner. Nær ett hundre palestinere er drept i slike stridigheter de siste månedene. For det andre betyr Mekka-avtalen en slutt på Hamas-regjeringen. Avtalen åpner veien for en palestinsk samlingsregjering. Vi håper, som utenriksministeren, at den kan bli en fredspartner for Israel. Men jeg vil tilrå en større forsiktighet i tolkningen av hva Hamas vil vedstå seg at de har gått med på. Sist helg gikk utenriksministeren ut i media og sa at Mekka-avtalen gjorde at Norge nå ville gjenoppta normale forbindelser. Det var etter mitt syn forhastet. Mandag kveld konkluderte EUs utenriksministre med at de først ville vente og se på samlingsregjeringens sammensetning og program for å se hvor langt verdenssamfunnets tre krav er imøtekommet. Tirsdag gav utenriksministeren sin redegjørelse. Da lå samme forbehold inne, normalisering kunne komme «dersom dette kommer på plass». Det var en viktig presisering, som Kristelig Folkeparti verdsetter. Det gjenstår flere vanskelige spørsmål, bl.a. hvem som skal kontrollere sikkerhetsstyrkene. Om Hamas faktisk vil anerkjenne Israels rett til å eksistere, gjenstår å se. Det er heller ikke helt presist gjengitt når utenriksministeren uttalte at «Hamas har gjennom avtalen i Mekka uten reservasjon forpliktet seg til de avtaler PLO har inngått med Israel på vegne av det palestinske folk.» På Mekka-møtet forsøkte president Abbas nettopp å få Hamas med på formuleringen «forplikte seg på», men resultatet ble at Hamas nektet. I stedet ble kompromisset at de ville «respektere» tidligere inngåtte avtaler. Striden om formuleringen av dette punktet har stått så sentralt – også i ekspertkommentarer etter møtet – at det forundrer meg at utenriksministeren ordla seg slik han gjorde på dette punktet. Vi deler håpet om at palestinerne får orden på eget hus. Og jeg er oppmuntret av at også Israel velger å avvente avklaringene på palestinsk side. Dessuten vil jeg tilføye ett aspekt, som den svenske utenriksminister Carl Bildt trakk fram i sin redegjørelse til den svenske Riksdagen sist tirsdag. Vi må fortsette bistanden til palestinske områder og «ytterligare bredda och bygga ut förbindelserna med Israel». Det bør også være den norske regjeringens holdning. Jeg vil også utfordre utenriksministeren til å bidra til at den 60 år gamle Kashmir-konflikten ikke blir glemt. Uten en løsning vil sivilbefolkningen fortsatt lide. Vi må alle bidra til å støtte den dialogen som nå pågår mellom Pakistan og India om denne ulykkelige konflikten. Jeg vil spørre utenriksministeren direkte om hva han mener Norge kan gjøre for å bringe denne farlige konflikten over i et spor som kan gi fred og utvikling til Kashmirs hardt prøvede befolkning. Problemene i våre egne nærområder er heldigvis mindre dramatiske enn de konfliktene jeg har omtalt. Det var likevel helt på sin plass at redegjørelsen gav en oppdatering om nordområdene. Jeg vil gi honnør til utenriksminister Støre for det målrettede arbeid som han og Regjeringen gjør med å sette nordområdepolitikken på dagsordenen, ikke bare her i Stortinget, men i alle de internasjonale fora hvor vi har anledning til det. Nordområdepolitikk er klimapolitikk, det er miljø- og energipolitikk, det er sikkerhetspolitikk, det er næringspolitikk, ja, det er et fokuspunkt for hele den globaliserte verden. Jeg har merket meg det viktige arbeidet som nå er i gang for å fastlå Norges rettigheter i forhold til kontinentalsokkelens utstrekning og Svalbard. I egenskap av president i Nordisk Råd vil jeg for min del bidra til å sette miljø- og energipolitiske utfordringer i nordområdene på den nordiske agendaen. Det er gledelig at det nå på nytt er blitt liv i EUs nordlige dimensjon – en anledning vi fra nordisk side, og fra norsk side, må benytte oss av for alt det er verdt. I den forbindelse skal jeg delta sammen med andre representanter fra Stortinget på en konferanse i regi av Europaparlamentet i slutten av denne måneden om EUs nordlige dimensjon. Det at Europaparlamentet setter nordområdene under debatt på denne måten, er veldig positivt sett fra norsk og nordisk side. Norges utfordringer i nord er i stor grad knyttet til havområdene. Det gjelder ikke like sterkt for våre nordiske naboer. Likevel – vi er naboer i nord, og det er sammen vi best kan skape en god og trygg framtid i denne delen av verden.