Sveinung Stensland (Høyre), 2014-04-24:
Risikobildet for norsk legemiddelberedskap er endret. Den dominerende faktor i norsk legemiddelberedskap inntil 1990-tallet var faren for krig eller andre akutte kriser. Forsvarets betydning for sivil og militær legemiddelberedskap i Norge er minimalisert. Endringen i trusselbildet har skjedd samtidig med at legemidler har blitt mer og mer avanserte. Stadig flere nordmenn overlever og lever betinget av jevn og god legebehandling, altså løpende legemiddelforsyning. Internasjonaliseringen øker innen alle felt, men spesielt innen legemiddelsektoren ser vi dette. Dette gjør at legemiddelberedskapen ikke kan løses nasjonalt, men krever internasjonalt samarbeid. Et lite land på toppen av verden kan fort bli ensomt i en situasjon med manglende forsyninger, hva enn mangelen måtte bestå i. Jeg innser at det norske folk inntil videre ikke vil inn i EU, men vi er fullstendig prisgitt et godt samarbeid med våre europeiske venner for å sikre stabile leveranser av legemidler. Samtidig har vi et politisk ansvar for at et lite land som Norge, med et enda mindre legemiddelmarked, har en effektiv og målrettet legemiddelforvaltning, spesielt når det kommer til legemiddelberedskap. Den stadig større internasjonale avhengigheten av utenlandske leveringer av legemidler, også når det gjelder vaksiner, aktualiserer større vekt på lokal problemløsning og kortreiste beredskapslegemidler i Norge. I takt med at stadig mer farmasøytisk produksjon flyttes ut av Norge, blir landets kompetanse på området svekket. Vi trenger en kartlegging av hvilken produksjonskompetanse vi faktisk sitter igjen med. Det å sikre norsk produksjonskompetanse er avgjørende. For en generasjon siden var ethvert apotek i stand til og pålagt å kunne produsere enkle legemidler. Nå er det de færreste apoteker som er i stand til å produsere dette. Sykehusapotekene produserer stadig. Denne kompetansen er viktig å ta vare på. Vi har fortsatt en håndfull sterke og dyktige industrielle produksjonsenheter for legemidler igjen, men antallet er synkende. Legemiddelpolitikk har ikke vært det heteste temaet de siste årene. Ting går stort sett greit, og da får området liten politisk oppmerksomhet. Men vi har altså sett en storstilt utflagging og nedgang i antall industriarbeidsplasser innen farmasien. Dette har heldigvis den nye regjeringen ambisjoner om å gjøre noe med. Det er også varslet en ny legemiddelmelding som gir håp om en ny giv for norsk legemiddelpolitikk. Legemiddelmangel synes å være et økende problem i Norge så vel som internasjonalt. Det er en økende tendens til både manglende forsyning og avregistreringer av legemidler i Norge. Begge deler skaper problemer for norsk helsepersonell og ikke minst for pasientene våre. Oslo universitetssykehus har en egen side på sitt intranett som jevnlig oppdateres med aktuelle mangelsituasjoner og alternativ behandling, i den grad det finnes. Ullevål sykehusapotek har en egen farmasøyt med spesielt ansvar for å håndtere dette. Normalsituasjonen er nå at noe mangler. Det har blitt sånn at tross stadig bedre logistikk og rekordmange apotek i Norge mangler flere og flere legemidler i forsyningskjeden. Apotekforeningen har tatt ansvar gjennom sitt selskap, Serviceproduksjon. Det var det som reddet Norge ut av den såkalte morfinkrisen som oppsto i vinter. Det å produsere marginale legemidler er en risikabel forretningsidé, men å sikre denne type virksomhet – små produsenter som kan snu seg raskt rundt om krisen oppstår – er etter mitt syn av nasjonal interesse. Sykehusene skifter fra årsskiftet legemiddelgrossist. Dette er i seg selv en stor omstilling. I tillegg har regjeringen varslet at kravet om fullsortimentsgrossister faller bort. Når dette kommer på toppen av at avtalen om beredskapslager ved Norsk Medisinaldepot utgår, er det all grunn til å følge med. Omstilling er vel og bra, men innen norsk legemiddelforsyning blir det mye nytt på én gang det neste året. Som nevnt er vi prisgitt stabile utenlandske legemiddelleveranser. Én ting er produsenter av ferdigprodukter, altså de som lager legemiddelforpakningene som selges til sluttbruker. Der har vi sett en løpende konsolidering siden 1980-tallet, og senest denne uken har to av de store farmasigigantene slått sammen sine porteføljer. Det som er mindre synlig, er endringene i API-markedet, altså de som produserer aktive substanser. For flere og flere substanser er det færre og færre produsenter, noe som kan gi råstoffmangel, og som gir mer sårbarhet også i det globale legemiddelmarkedet. Norge kan gjøre seg mindre utsatt ved å tilpasse seg situasjonen. I dag er det sånn at det stilles nasjonale krav til merking av pakninger. Vi burde kanskje jobbe for flere internasjonale eller skandinaviske pakninger, selvfølgelig med merking på norsk, men som gir større volum for varene som selges i Norge. Norske artikler er som regel veldig små når det gjelder antall solgte pakninger. Norsk legemiddelpolitikk har vært preget av lave priser, så lave priser at det er fare for at Norge ikke blir prioritert i en mangelsituasjon. Legemiddelindustrien påstår at parallelleksport av legemidler er et problem for norsk forsyning. Jeg vil påstå at kvoteringen av legemidler til det norske markedet som legemiddelindustrien driver med, er et større problem. Ikke sjelden går grossistene tomme fordi de ikke får nok varer til å dekke innenlandsk behov av produsentene. Dette er problemstillinger vi må se nærmere på. Ikke minst er det behov for tydeligere linjer og klarere ansvarsforhold når det gjelder norsk legemiddelberedskap. Vi trenger en helsepolitisk koordinering av fremtidig sikker forsyning av legemidler til sykehus og pasienter. Ved legemiddelanbud må hensynet til leveringssikkerhet og beredskap veie tungt. Vi har en sunn konkurranse i det norske legemiddelmarkedet. Det er et politisk ansvar å sørge for at beredskap og leveringssikkerhet ivaretas over tid. Da må vi samle kompetanse og krefter og, som i andre spørsmål om samfunnssikkerhet, ha tydelige ansvarsforhold. Matvaresikkerhet og matproduksjon er et viktig tema under stadig debatt, men vi må ta inn over oss at stadig flere nordmenn i tillegg til mat også er avhengig av en stabil legemiddelforsyning for å overleve. Jeg håper statsråden tar med seg disse tanker og utfordringer i sitt videre arbeid med legemiddelpolitikken.