trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-01-22:
Det er mange viktige resonnement og spørsmål som har vært framme i debatten. Jeg er veldig enig i at norsk ruspolitikk må bestå av at vi evner å få fram et tilbud med bredde. Så er jeg helt enig i at det må være plass både for langtidsplasser i rusfri behandling og mer medisinassistert behandling. Så må vi jobbe for at alle sammen får lov til å utvikle seg på en faglig måte, for det som jo er en gjennomgangstone i alle innlegg, er at rusfaget og rusfeltet på mange måter er umodent. Selv om vi har jobbet med det i mange år, har vi ikke jobbet systematisk forskningsbasert, kunnskapsbasert på en sånn måte at vi med sikkerhet kan si at vi vet så veldig mye. Så vil det, som sagt, i løpet av veldig kort tid komme ut på høring retningslinjer og forskrift som går i bredden når det gjelder den måten vi skal gjennomføre LAR på i Norge så langt. I den forskriften vil alle de temaene som er tatt opp her, både spørsmål om utkasting av LAR-program, aldersgrenser og nedtrapping osv., være behandlet, kommentert og omtalt. Men det jeg har lyst til å si som en rød tråd, er litt det som også representanten Dørum var inne på, at vi løfter – kan du si – den medisinske vurderingen høyere. Dette skal ikke være førstevalget for unge mennesker, det er vi tydelige på, men hvis den medisinske vurderingen tilsier at man skal gjøre unntak, er det den medisinske vurderingen som overstyrer, ikke kriteriet. Så den type tenkning vil forskriften være preget av. Så har jeg lyst til å si – og det kunne jeg kanskje startet en lang og stor debatt om på nytt – at jeg mener at vi må se i øynene at en god del av dem som i dag går i LAR-programmet, vil bli gående på medisiner resten av livet. Jeg mener de må få lov til å leve fullverdige liv på det grunnlaget. Vi må ikke fra denne sal nå heve den moralske pekefingeren og si at du er fortsatt ikke fullverdig fordi du fortsatt går på et medikament. Det er ikke sånn at målsettingen for alle skal være at man også skal av den medisinen. Jeg er veldig opptatt av at de som nå har lyktes med å få til dramatiske endringer i livet sitt på grunnlag av disse medisinene, må få lov til å lykkes med den medisinen.
Trine Skei Grande (Venstre), 2009-03-16:
På vegne av Gunnar Kvassheim og meg sjøl har jeg den ære å fremme et forslag om å tillate politisk reklame på norsk fjernsyn.
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Jeg hadde tenkt å spørre hvem som egentlig ble karakterisert som blind og døv, så det var godt presidenten påpekte det. Jeg regner meg verken som det ene eller det andre. Men vi ønsker en annen måte å gjøre dette på, og det må være helt legitimt. Når det gjelder forslaget fra Laila Dåvøy – forslag nr. 3 – ber vi om at det blir gjort om til et oversendelsesforslag, og da vil vi støtte det. Det er jo det vi er opptatt av i vår egen merknad, at det må følges godt med, at det må sjekkes opp, og at det skal ses på videre – så vi kommer til å støtte forslaget da. Det har også vært fokusert litt på om forslaget skal bifalles eller ikke, eller om det skal vedlegges protokollen. Vi er ikke enig i forslaget, og når vi ikke er enig, må det være lov til ikke å bifalle det. Vi er enige om realitetene, ja, men vi er ikke enige om veien å gå. Derfor mener vi dette er den rette måten å gjøre det på.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-03-16:
Det er gledelig at statsråden også har engasjert seg i diabetessykdommen og de alvorlige utfordringene vi står overfor. Det det er snakk om i denne saken, er økonomisk oppfølging av planen. Den blir, slik jeg ser det, ikke noe bedre om man overlater mer til kommunene gjennom rammeoverføringer, hvor den biten skal ivaretas. Det er heller ikke kommunene som tjener på at en fot ikke blir amputert, eller at en person ikke får nyresvikt, det er det helseforetakene, eller staten totalt sett, som er tjent med. Det er det helhetlige helseøkonomiske regnskapet vi vil se inntjeningen på. Fremskrittspartiet er veldig bekymret for at denne planen faktisk ikke blir fulgt opp på grunn av manglende midler. Hvorfor vil ikke statsråden tilføre øremerkede midler for å få fulgt opp denne planen, slik som det har vært nødvendig med andre planer tidligere?
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-03-16:
Det er et faktum at Norge ikke har noe egnet tilbud til denne pasientgruppen som vi her snakker om. I Norge er det ca. 6 000 barn mellom 0 og 7 år med medfødt eller ervervet hjerneskade, og antallet er naturlig nok langt høyere hvis man ser på aldersgruppen opp til 18 år. Mange av disse er avhengig av støtte fra det offentlige eller foreldrene sine gjennom hele livet. Det er viktig at man får på plass et nasjonalt tilbud, at man ikke er hundre prosent avhengig av internasjonale klinikker for at disse barna skal kunne få en god behandling. Vi har vært vitne til flere saker i media hvor vi har sett foreldrenes kamp for å få hjelp til barna sine. Det er nevnt Hvidovre i Danmark, som komiteen besøkte, og hvor en norsk pasient nylig har fått behandling. Men det var en kamp som foreldrene måtte kjøre gjennom media for å få disse rettighetene oppfylt. Sånn kan vi ikke ha det i framtiden. Vi mener at det er viktig at det skal være et godt tilbud også i Norge, i tillegg til at vi kanskje må benytte oss av utenlandsk kompetanse innimellom. Vi kjenner også til foreldre som har reist til USA, og som reiser til Russland, for å få igangsatt behandling eller lære om behandling av barna sine. Når de kommer hjem til Norge, er det ofte store problemer med å videreføre behandlingen, for de får ikke ressurser til å kunne gjøre dette. De fortsetter kampen i månedsvis – og noen ganger år – før de klarer å få fortsatt behandlingene. For å kunne få til et helhetlig behandlingstilbud mener vi det er viktig å få etablert et nasjonalt kompetansesenter – et kompetansesenter som kan bygge opp kompetansen, som kan drive med forskning, som kan gi behandling, og som også kan samarbeide med kommunene og ikke minst med foreldrene og brukerne. De sitter nemlig med en enorm kompetanse selv. Jeg har mange ganger vært kjempeimponert over foreldre til disse barna – over hvor mye de legger ned av energi og arbeid til beste for ungene sine, samtidig som de må stange hodet i veggen for å kunne få en riktig behandling. Vi tror at dette vil være et veldig viktig tiltak, at det vil hjelpe på det helhetlige behandlingstilbudet og rehabiliteringen, og at man vil komme mye nærmere brukerne. Vi hadde faktisk håpet, siden hele komiteen er enig om at det er et behov, at man kunne slutte seg til dette forslaget og ikke bare legge det ved protokollen. For det haster, og det er ingen grunn til at Norge ikke skal kunne tilby dette til foreldre og syke barn på lik linje med land rundt oss. Vi burde ha nok kompetanse til å kunne stå for det selv.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-03-16:
Arbeiderpartiet og denne regjeringen har snakket veldig høyt om at det er det offentlige som skal betale for nødvendige helsetjenester her i landet. Når pasienter får rekvisisjon og får behandling hos fysioterapeut, er dette noe som pasientene har behov for og rett til. I dag ser vi stadig at flere pasienter må betale denne behandlingen av egen lomme. Det er ikke noe de velger fordi de synes det er helt greit å betale for å få fysioterapibehandling, men det er fordi de trenger det. Er statsråden egentlig komfortabel med at man nå ser at stadig flere pasienter som trenger behandling, må betale selv for å få det innen rimelig tid? Og er ikke dette stikk i strid med det Regjeringen snakker om ute i en valgkamp?
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-03-16:
Jeg følte behov for å ta ordet igjen da jeg hørte Ballo, som også er lege, holde sitt innlegg her i salen i stad. Det er merkelig at han som selv er lege, viser at han har veldig liten tro på legestanden. Det er en gang slik at når pasienter oppsøker en lege som har rekvisisjonsrett, er det meningen at den legen skal kunne vurdere pasientens behov for videre behandling. Etter hva jeg forstod av Ballos innlegg, hadde han overhodet ikke noen tro på at legene kunne vurdere behovet for behandling riktig, og at de rekvisisjonene overhodet ikke var noe verdt. Han sa også klart at en fri etableringsrett ville føre til at man ville få mange helt unødvendige behandlinger. Og da kan man jo spørre seg: Er det slik i dag at ventetidene og mangelen på fysioterapeuter med avtalehjemler blir brukt for å begrense behandlinger? Treffer ikke det ganske tilfeldig? Det er også slik nå at det er økt egenbetaling. Selv om statsråden ikke ville innrømme det, er vi i ferd med å få et klassedelt samfunn, hvor de som har penger til å kjøpe helsetjenester selv, gjør det, mens andre må vente. Dette foregår mens vi har en regjering som påstår at den har en politikk som skal virke motsatt. Man må være totalt både blind og døv hvis man ikke ser hvilken vei utviklingen går. Det skulle ikke være så vanskelig å forstå at det ville være bedre og mer riktig å gi en bedre tilgang til behandling for pasientene. Man taler med to tunger når man sier at alle skal ha rett til gratis helsehjelp når de trenger det, samtidig som man begrenser tilbudet og tilgangen til disse tjenestene til et minimum, noe som fører til at folk ikke får nødvendig hjelp. Hvis alle som betaler fysioterapibehandling av egen lomme, hadde stilt seg i køen for å bli behandlet av fysioterapeuter som har avtalehjemler, hadde køen kanskje ikke vært på to eller tre måneder, men kanskje på fem, seks eller syv måneder. Det er altså ikke lenger noen fare for at visse deler av landet skal bli fullstendig uten fysioterapeuter. Det er noe som blir brukt som en unnskyldning. Grunnen til at man ikke vil gå inn for den ordningen Fremskrittspartiet ønsker, er rett og slett at man vil spare penger. Det sa jo også statsråden noe om. Han var faktisk så ærlig at han sa at Regjeringen ikke vil bruke mer penger på dette. Men da synes jeg også at han skal være så ærlig og si at Regjeringen ikke er villig til å betale for helsetjenestene bare for dem som vil vente, og bare for dem som tilfeldigvis får tilgang til dem.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-03-16:
Jeg vil takke statsråden for svaret, og for orienteringen om alle de gode tiltakene som er iverksatt. Det er veldig viktig. Mye av det er en oppfølging av demensplanen, og det er vel ingen tvil om at alle ønsker at denne gruppen skal få et mye bedre tilbud. Det som bekymrer meg, er at det går veldig sakte, og at det er en veldig stor gruppe vi her snakker om. Men alle de tingene som statsråden nevnte, er veldig positive, og jeg ser fram til at vi fortsatt skal fokusere på dette. Forskning er også veldig viktig. Jeg tror det kanskje aller viktigste vil bli at man kan finne en løsning på demensgåten, altså at man kan forhindre at folk utvikler demens. Da vil vi få en helt annen eldreomsorg og vil kunne bruke ressursene på en helt annen måte, og ikke minst gi alle dem som får det, et mye bedre liv. Når det gjelder legedekningen i sykehjemmene, har Fremskrittspartiet påpekt på samme måte som Legeforeningen, at den planlagte økningen som Regjeringen har sett for seg, ikke vil være nok. Jeg skulle ønske at statsråden hadde vurdert også det litt nærmere, for statsråden har også som målsetting at flere pasienter skal tidligere fra sykehus til sykehjem. Da vil det kanskje bli ytterligere behov for leger. Heller ikke når det gjelder spesialister, utdanning av geriatere og utdanning av spesialister innenfor alderspsykiatri, mener i hvert fall Fremskrittspartiet at behovet vil bli dekket med den målsettingen vi har i dag. Det som kan gjøres på kort sikt, og som man ikke snakker så veldig mye om, er det vi så i Danmark ved pleiehjemmet Lotte. Med små grep ble de daglige rutinene endret for hvordan de behandlet beboerne – for det er jo beboer de først og fremst er. Man lot dem få styre sin egen hverdag og leve sitt liv på en så normal måte som mulig. Da ville man spare medisiner. Man ville ikke ha behov for antidepressive midler, og man vil ikke ha behov for sovemedisiner i den grad man har andre steder. Sovemedisiner ble faktisk trappet helt ned i løpet av tre måneder. Der har vi mye å hente, og det kan skje raskt. Holdningsendringer er kanskje ikke så lett, men dette kan skje raskt. Det er ikke noe som krever ekstra ressurser; det krever at man jobber på en annen måte, og at man tar disse beboerne på alvor. Alle ville vært forferdelig deprimerte hvis de hadde havnet på en sykehjemsavdeling og ikke kunne bestemme når de skulle spise, ikke hva de skulle spise, ikke når de skulle stå opp, ikke når de kunne gå på toalettet eller kunne dusje, osv. Det er klart at det å endre rutinene ved sykehjemmene og la beboerne komme i fokus, vil kunne gjøre mye. Jeg håper at statsråden også tar det med, og ikke bare tenker på de andre tingene han har nevnt her.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-03-16:
Jeg vil takke for veldig mange gode innlegg i denne debatten, innlegg som gikk langt utover det jeg egentlig tenkte å debattere. Det er jo viktig å ha med helheten i demensomsorgen, både det som skjer hjemme, og det som skjer på sykehjemmene, men jeg hadde ikke tenkt å strekke det så langt som til kommunesammenslåinger og den slags. Men det jeg skulle ønske at man ville se litt nærmere på, er behovet for sykehjemsplasser og behovet for tilrettelagte plasser. Det er 24 000 demente beboere på sykehjem i dag som ikke har en tilrettelagt plass. Da hjelper ikke det ombygningstilskuddet som er lagt til grunn for at det skal bli bedre. I tillegg mangler vi veldig mange sykehjemsplasser, og det er en realitet at fram til i fjor var det en reell nedgang i dekningsgraden når det gjelder sykehjemsplasser for dem over 80 år. Så man har veldig mye å ta igjen, og man må være realistisk hvis man mener at alle skal kunne få det bra. Så er det dette med medisineringen. Feilmedisineringen er ganske alvorlig, for det fører til at de som er demente, blir mye sykere, og at de også utsetter seg for skader. Det er noe man bør se på raskt. Nå kan man ikke ta fra disse pasientene medisiner uten at det tilføres noe annet som erstatning, og der er det disse miljøtiltakene kommer inn. Det bør man fokusere mye mer på. Det bør også legene fokusere mer på, at det finnes andre løsninger, og ikke minst sykepleierne, som i stor grad står for å anbefale medisinering eller fortsette med det. Jeg synes det er veldig alvorlig det som kom fram i rapporten. Som Lønning sa, er det ofte slik med forskningsrapporter at det kommer fram ubehagelige ting – ting som viser store svakheter. Jeg synes det er vår oppgave å ta dette litt videre. For selv om sykehjemmene er kommunenes ansvar, og selv om veldig mye av helsetjenestene er kommunenes ansvar, er det et ansvar som Stortinget har delegert. Vi har fremdeles hovedansvaret, og vi kan ikke frasi oss det fordi om det er delegert til andre å utøve det. Når vi ser at det er stor svikt og ting som må gjøres annerledes, må man kanskje gå hardere inn enn det man har gjort til nå med å få til endringer, og endringer må skje raskere. Jeg var selv med på å planlegge byggingen av en demensavdeling i 1995, og siden det synes jeg det har skjedd veldig lite. Da skulle det være en liten avdeling på et og annet sykehjem, og så var det greit. Det går altfor sakte, og det går ut over de aller, aller sykeste, de som ikke kan ivareta sine egne rettigheter. De vet ikke hva slags medisiner de skal ha, de kan ikke si fra, de kan ikke finne fram på Internett, slik som vi andre kan gjøre, og lese at de kanskje skulle ha hatt noe annet. De er helt overlatt til legen og sykehjemsbemanningen både når det gjelder behandlingen av sykdommene sine, og når det gjelder hvordan de skal ha det i hverdagen. Der håper jeg at vi kan gi noe sterkere signaler så det skjer noe raskere, slik at denne alvorlig syke gruppen får det mye bedre enn den har det i dag.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2009-03-16:
Jeg slutter meg helt og fullt til representanten Giltuns beskrivelse av situasjonen. Det er ingen tvil om at diabetes er en betydelig utfordring for folkehelsen, slik saksordføreren også redegjorde for. Mellom 90 000 og 120 000 mennesker har fått påvist diabetes i Norge. Man regner med at nesten like mange har diabetes uten at de selv eller helsetjenesten er klar over det. Norge og Norden ligger på verdenstoppen når det gjelder forekomst av type 1-diabetes, uten at vi kjenner årsakene til dette. Sykdommen medfører også risiko for senkomplikasjoner i hjerte, øyne, nyrer og føtter, som representanten Giltun også var inne på. Dette fører til store helseproblemer og forringet livskvalitet for dem som rammes. Både det generelle folkehelsearbeidet og den spesifikke innsatsen mot diabetes er viktig i denne sammenheng. Samarbeidsregjeringen tok et krafttak for folkehelsearbeidet og fikk på plass en satsing som er videreført i denne perioden. Vi må forebygge diabetes og andre folkesykdommer bedre gjennom bedre informasjon om betydningen av kosthold og fysisk aktivitet. Det er imidlertid viktig å presisere at diabetes ikke bare har sin årsak i livsstilsfaktorer, men at sykdommen også skyldes genetiske forhold. Vi må begrense helseskadene som følger av diabetes, gjennom tiltak for å stille diagnosene tidligere og behandle bedre. Som nevnt i innstillingen er det allerede etablert flere tiltak, eksempelvis etablering av Diafonen, selvhjelpsgrupper og informasjonsarbeid. Men vi må gjøre langt mer på dette området. Fra Høyres side forstår vi forslagsstillernes utålmodighet på dette området og støtter deres intensjon om å styrke diabetesplanen med økte bevilgninger. Vi mener imidlertid at dette må vurderes i sammenheng med budsjettarbeidet, slik bevilgningsspørsmål skal håndteres. Det må også bemerkes at statsråden og Regjeringen har skaffet seg en viss fallhøyde i denne saken, all den tid forebyggende arbeid mot diabetes er et viktig tema i statsrådens standardforedrag om samhandlingsreformen. Nå er det vel på dette området, som i Regjeringens helsepolitikk for øvrig, få konkrete tiltak. I de fleste sammenhenger skryter Regjeringen av hvor mye penger den har brukt på helse de siste tre–fire årene, selv om statsråden nå mener at dette ikke gjør helsetjenesten bedre. Når det gjelder tilbudet til diabetikere, kan Regjeringen ikke engang skryte av å ha økt bevilgningene i særlig grad. Hvis statsråden virkelig er så indignert som han gir uttrykk for når det gjelder det dårlige tilbudet til diabetikere, vil den siste muligheten han garantert har for å gjøre noe med dette, være i revidert nasjonalbudsjett. Høyre ser fram til Regjeringens forslag om en styrket innsats på dette området.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2009-03-16:
Dette er en sak som det er bred enighet om i komiteen. Forslagsstillerne mener det er nødvendig at det etableres et eget nasjonalt kompetansesenter for barn med hjerneskader, slik at disse barna kan få et godt tilbud i Norge. En samlet komité understreker at barn med medfødt eller ervervet hjerneskade skal få tilbud om faglig god behandling så raskt som mulig. Ved Helsetilsynets landsomfattende tilsyn med habiliteringstilbudet for barn i 2006 ble det avdekket store variasjoner og betydelige svakheter i habiliteringstilbudet, herunder tilbudet til barn med hjerneskade. En rapport fra daværende Sosial- og helsedirektoratet, publisert i juli 2005, konkluderte med at behandlings- og rehabiliteringstilbudet til mennesker med hodeskader er varierende og mangelfullt. I rapporten fremgår det bl.a. at tilbudet om tidlig rehabilitering er svakt i alle regioner, og det påpekes at det er behov for en betydelig nasjonal satsing for å styrke tilbudet. En enstemmig komité mener at et nasjonalt kompetanse- og behandlingssenter vil bidra til en nødvendig styrking av tilbudet til barna, og støtter forslaget. Dette kan bidra til kompetanseutvikling og kunnskapsformidling som kan styrke tilbudet både i helseforetak og i kommuner. Komiteen mener det må vurderes om høyspesialiserte funksjoner skal lokaliseres til senteret for å sikre tilstrekkelig kvalitet i tilbudet. Familier med barn som har medfødt eller ervervet hjerneskade, opplever ofte et svært byråkratisk og lite samordnet hjelpeapparat. Det medfører en betydelig merbelastning for både foreldre og barn. Derfor må samhandlingen mellom helse- og omsorgstjenestene styrkes for å gi barna og deres familier et mer helhetlig og sammenhengende tilbud. Disse foreldrene har en svært verdifull kompetanse om sine barn og deres behov og erfaring med helse- og omsorgstjenestene. Det er viktig at denne kompetansen anerkjennes og tas med i utformingen av tilbudet. Det må også legges til rette for at familier kan utveksle erfaringer og dermed være en verdifull støtte for hverandre. Det er behov for oversiktlig informasjon om ulike hjelpetilbud og en bedre veiledning og støtte for familiene. I Budsjett-innst. S. nr. 11 for 2007–2008 fremmet komiteens flertall et forslag om at det bør etableres et ressurssenter for familier med barn som har ervervet eller medfødt hodeskade. Dette er ikke blitt fulgt opp av Regjeringen. Et flertall, bestående av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, fremmer følgende forslag til vedtak: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at det igangsettes et arbeid med å etablere et nasjonalt kompetanse- og behandlingssenter for barn med hjerneskade.» Komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet viser i sine merknader til det arbeidet som Regjeringen og underliggende etater gjør på dette området. De støtter ikke dette forslaget, men vil legge saken ved protokollen. Jeg regner med at de selv vil begrunne dette nærmere.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2009-03-16:
Som jeg var inne på i mitt innlegg tidligere, har foreldrene til disse barna en verdifull kompetanse i forhold til sine barn og deres behov, og har en bred erfaring fra helse- og omsorgstjenestene. Vi mener at denne kompetansen må anerkjennes og tas med i utformingen av tilbudene, og det må legges til rette for at familiene kan utveksle erfaringer og dermed være en verdifull støtte for hverandre. De har også behov for en oversiktlig informasjon om ulike hjelpetilbud, og bedre veiledning og støtte. Som jeg også var inne på, fremmet komiteens flertall et forslag om at det burde etableres et ressurssenter for familier med slike barn, men det er altså ikke blitt fulgt opp av Regjeringen. Da er mitt spørsmål: Hvorfor har ikke dette blitt fulgt opp?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2009-03-16:
Forslagsstillerne fortjener honnør for forslaget om å styrke tilbudet om habilitering og rehabilitering for barn og voksne som har cochlea-implantat. Disse implantatene er et medisinsk framskritt som gir mange mennesker en ny mulighet for å høre og dermed kunne kommunisere med andre. Men dersom pasientene skal ha full nytte av denne behandlingen, er tilbudet om habilitering og rehabilitering helt nødvendig. Både for hørselshemmede og andre betyr habilitering og rehabilitering en ny mulighet til å mestre hverdag og jobb og til å delta i sosialt fellesskap. Særlig for barn er det viktig at de så tidlig som mulig får hjelp til å utvikle språk og kunne kommunisere. Vi vet jo at tilbudet om habilitering og rehabilitering svikter i mange ledd. Helsetilsynet slo i 2006 alarm om omfattende svikt i habiliteringstilbudet for barn. Dette betyr tapte muligheter for mange barn med nedsatt funksjonsevne og en krevende hverdag for deres familier. Så sent som under budsjetthøringene i helse- og omsorgskomiteen i høst fikk vi dokumentert at tilbudet fortsatt er svært mangelfullt. For Høyre er det helt avgjørende at helsetjenesten gir mennesker en mulighet til å mestre hverdagen og til å delta aktivt i arbeids- og samfunnsliv. En satsing på habilitering og rehabilitering er en investering i større frihet og bedre livskvalitet for mange mennesker. Samtidig er det god samfunnsøkonomi å redusere behovet for omsorgstjenester og trygdeytelser. Høyre fremmet i 2007 et forslag i Stortinget om en opptrappingsplan for habilitering og rehabilitering. Vi har foreslått om lag en halv milliard kroner til dette i våre alternative budsjetter de siste tre årene. Men disse forslagene har regjeringspartiene stemt imot, til tross for at de i Soria Moria-erklæringen lovet opptrening til alle som trenger det. Det har jo også kommet ganske sterk kritikk av Regjeringen fra pasientorganisasjoner og fagforeninger for løftebrudd på dette området. Høyre støtter forslagene i dette representantforslaget. Det bør foretas en kartlegging av hvilket tilbud om habilitering, rehabilitering og opplæring som faktisk gis. En slik kartlegging danner grunnlag for forbedringer i tilbudet. Dernest støtter vi forslaget om at det opprettes et nasjonalt kompetansesenter for CI-opererte. Vi mener et slikt kompetansesenter kan bidra til å styrke tilbudet. Samtidig har vi fra Høyres side merket oss innspill fra foreldre til CI-opererte barn, som påpeker at et slikt kompetansesenter må ha en tverrfaglig kompetanse som favner både medisinsk, teknisk, språklig, psykologisk og logopedisk kunnskap. Disse foreldrene understreker betydningen av at tilbudet har et helhetsperspektiv på barnas behov, noe Høyre støtter fullt ut. Videre bør det etableres et samarbeid med de regionale kompetansesentrene for hørselshemmede, slik at disse tilbudene kan utfylle hverandre på en hensiktsmessig måte.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2009-03-16:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg er jo glad for at statsråden er positiv til de private aktører, at han understreker at de skal være et supplement og et alternativ til det offentlige tilbudet, og at han er opptatt av at de skal ha forutsigbare rammer. Men statsrådens svar viser – mener jeg – at han ikke har innsett alvoret i situasjonen for Feiringklinikken, som faktisk er truet av nedleggelse. Statsråden gir ingen signaler som kan sikre videre drift av Feiringklinikken. Han skyver ansvaret over på de regionale helseforetakene. Men statsråden er eier av de regionale helseforetakene og har et overordnet politisk ansvar for spesialisthelsetjenesten. Derfor vil det være han og Regjeringen som må ta det politiske ansvaret dersom Feiringklinikken avvikles. Dersom det tilbudet som har høyest kvalitet og størst pasienttilfredshet, blir nedlagt, vil det stå som et symbol på en feilslått helsepolitikk. Jeg mener det er direkte feil å si at Helse Sør-Øst og de andre regionale helseforetakene legger til rette for en videreføring av Feiringklinikken. Tvert imot; som jeg har vist til, er det en uttalt målsetting å presse dette tilbudet ned og ut. Avtalen med de regionale helseforetakene er så kraftig redusert at klinikken nå har en kritisk lav pasientmasse. Den har hatt 40 pst. færre henvisninger av pasienter de to første månedene i år sammenlignet med i fjor. Denne negative utviklingen skyldes at alle de regionale helseforetakene – ikke bare Helse Sør-Øst – har redusert sine avtaler med Feiringklinikken. Jeg mener at ingen tilbud skal være vernet mot omstilling, heller ikke de private. Det oppsiktsvekkende er imidlertid at det beste tilbudet blir redusert, at Feiringklinikken nærmest blir en salderingspost i det omstillingsarbeidet som nå foregår. Er dette en politikk som helseministeren stiller seg bak? Er dette god helsepolitikk? Vil det ikke være fornuftig å beholde Feiringklinikken som et alternativ til de offentlige sykehusene? Et annet sentralt spørsmål er hvordan statsråden vil sikre at tilbudet ved Feiringklinikken ses i et nasjonalt helsepolitisk perspektiv uten at de regionale helseforetakenes kortsiktige egeninteresser er avgjørende for utformingen av tilbudet. Statsråden gir heller ikke noe svar på de utfordringene jeg har pekt på når det gjelder de regionale helseforetakenes dobbeltrolle som eier av egne helseforetak og bestiller av helsetjenester på vegne av befolkningen. Jeg er – som man skjønner – ikke særlig fornøyd med svaret. Jeg synes det er alvorlig at helseministeren ikke har innsett den vanskelige situasjonen som Feiringklinikken er i nå. Jeg ville være forundret om han stiller seg bak en politikk som gjør at Feiringklinikken kan bli nedlagt.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2009-03-16:
Jeg takker for debatten. Det som kommer klart fram, er at alle vil at Feiringklinikken skal bestå i framtiden. Alle er bekymret for situasjonen ved Feiringklinikken, unntatt statsråden, som jeg ikke synes har vist noen forståelse for det alvoret som Feiringklinikken faktisk er i. Det er jo en kjensgjerning at antall operasjoner er lavere nå enn da avtalen med Helse Sør-Øst ble inngått. Jeg synes ikke statsråden bør skylde på Feiringklinikken. Det er Helse Sør-Øst som har presset antallet så langt ned. Det var befriende å høre representanten Myrli. Det innlegget kunne jeg godt holdt selv. Han sier veldig klart at tilbudet skal bestå, og at også det offentlige tilbudet må ses på i denne sammenheng. Kanskje er det noe av det offentlige tilbudet i Oslo-regionen som bør ned, nettopp for å beholde den kompetansen og det store og sterke tilbudet som er ved Feiringklinikken. Det er ett spørsmål jeg har lyst til å ta opp med statsråden. Det gjelder DRG-systemet, som gir incentiv for bestemte behandlingsformer. Vi vet jo at behandling for hjertelidelser med kirurgi gir en langt større økonomisk uttelling for virksomhetene enn andre behandlingsformer. Det er, som jeg var inne på i innlegget mitt, kanskje bakgrunnen for at Oslo universitetssykehus bare ønsker ferdigutredede pasienter. Hvilke forbedringer mener statsråden kan gjøres i finansieringssystemet slik at det kan tilpasses faglig utvikling og hensiktsmessig behandling? Helt til slutt: Selv om antall statssekretærer øker nesten like mye som pasientkøene, er det ennå ikke blitt slik at vi har privatpraktiserende statssekretærer. Derfor håper jeg statsråden vil klargjøre hvorvidt statssekretær Sundsbøs garantierklæring, som det er blitt vist til gjentatte ganger her, står til troende. Jeg vil vite om statssekretæren taler på statsrådens vegne. Kan Feiringklinikken stole på at Regjeringen stiller seg bak denne garantien? Jeg synes det her har kommet ulike signaler. Den som har vært mest uklar, synes jeg, er statsråden. Ellers oppfatter jeg at representantene fra regjeringspartiene her i Stortinget har sagt at de vil at Feiringklinikken skal bestå. De signalene – også fra opposisjonen i Stortinget – håper jeg statsråden tar med seg. Det er han som er eier av sykehusene, og som står ansvarlig for tilbudene. Skulle så galt skje at Feiringklinikken blir lagt ned, er det én som sitter med ansvaret for det, og det er statsråden.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-03-16:
Kristelig Folkeparti startet i 2003 det viktige arbeidet gjennom folkehelsemeldingen med å fokusere på forebygging av sykdom, særlig med tanke på kost og mosjon. I den forbindelse sa daværende helseminister fra mitt eget parti følgende: «I det moderne samfunn sitter vi og spiser oss til sykdom og tidligere død. Livsstilsrelaterte sykdommer har enorme kostnader for den enkelte i form av redusert livskvalitet og tapte leveår, og kostnadene for samfunnet bare øker. Relativt små endringer i kostholds- og mosjonsvaner kan ha stor betydning for en bedre helse og et bedre liv.» Dette må ligge i bunnen for ulike planer og strategier for helsepolitikken. En diabetesstrategi er et viktig tiltak for å møte utfordringene som knytter seg til dette feltet. Utfordringene er så store at det er påkrevet også med en økonomisk oppfølging av strategien. Det legges ned et stort arbeid for å lage en strategi på et felt, ut fra vurderingen om at det er store utfordringer som det må tas tak i på nettopp dette feltet. Det er derfor svært uheldig om strategiene uteblir, eller det blir en dårlig oppfølging. Det vil også gjelde flere andre nasjonale strategier, f.eks. på kols-området, nasjonal strategi for rehabilitering og habilitering, nasjonal strategiplan for arbeid og psykisk helse, nasjonal kreftstrategi og opptrappingsplan for rusfeltet. Det er min oppriktige mening at flere av disse strategiene ikke har fått nødvendig og helhetlig oppfølging. De har lite forutsigbarhet hva gjelder tidspunkt og økonomi for tiltak som er foreslått gjennomført. Det gir usikkerhet og liten forutsigbarhet. Jeg har for øvrig merket meg at Regjeringen i liten grad legger fram handlingsplaner med konkrete tiltak der ansvar og rekkefølge på tiltak ofte nedfelles. I større og større grad bruker Regjeringen mer overordnede strategier i sitt arbeid, noe som blir mindre forutsigbart og skaper usikkerhet om gjennomføringsmuligheter og gjennomføringstidspunkter. Dette er nok også årsaken til at vi i dag behandler et forslag om en opptrappingsplan for å nå målsettingene i nasjonal strategi for diabetesområdet. Dette slutter Kristelig Folkeparti seg til. Til slutt tar jeg opp forslaget fra Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-03-16:
Jeg synes det er flott at statsråden har stor energi og kraft knyttet til samhandlingsreformen, det setter jeg stor pris på. Jeg tror mye av de tiltakene som vi håper kommer der, absolutt vil kunne bidra til en bedre helsetjeneste også på dette området, ikke minst når det gjelder forebygging. Det tar kanskje litt tid før man kommer i gang, og i og med at vi vet at det nå kommer en stortingsmelding i juni, er mitt spørsmål til statsråden: Med tanke på at så mye skal løses gjennom samhandlingsreformen innenfor ulike områder, når ser statsråden for seg at de første endringene knyttet til en samhandlingsreform kan komme? Blir det i 2010, eller blir det senere?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-03-16:
Det er et overordnet mål for våre helsetjenester at disse er trygge og sikre. Når det skjer feil og uheldige hendelser, er det viktig at det gis en beklagelse for det som har skjedd. Videre må det gis en erstatning der det har skjedd skader. Det er svært alvorlig, slik jeg ser det, når Sivilombudsmannen sender melding til Stortinget om at det er lang saksbehandlingstid i Norsk pasientskadeerstatning. Å vente i flere år på å få behandlet en klage og få utbetalt erstatning oppleves av mange som en ekstra belastning. Det er svært uheldig, og jeg forutsetter at Regjeringen følger dette opp i revideringen av budsjettet i mai. Regjeringen må foreta en gjennomgang av bruken av sakkyndige i Norsk pasientskadeerstatning. I den forbindelse har vi et forslag sammen med Venstre og Fremskrittspartiet, der vi ber Regjeringen foreta en gjennomgang av bruk av sakkyndige i saker i NPE. Vigdis Giltun forklarte på en god måte begrunnelsen for dette, så jeg skal ikke gjenta det her. Helt på tampen vil jeg gjøre oppmerksom på at det er også en feil i innstillingen på side 2, spalte 1, 3. avsnitt: Her skal Kristelig Folkeparti ikke være med på å foreslå at representantforslaget vedlegges protokollen. Dette framgår også av det som står under «Komiteens tilråding» – der er det riktig – og Kristelig Folkeparti er med på forslag nr. 1, som er identisk med representantforslaget. Dette er en inkurie som dessverre er skjedd under avgivelsen.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-03-16:
Vi liker alle å tro at Norge ligger i front på alle helseområder. Men dessverre gjør vi nok ikke det. Når det gjelder å behandle barn med medfødt eller ervervet hjerneskade, har vi en lang vei å gå. Vi er rett og slett ikke gode nok. Derfor er dette representantforslaget svært viktig. De alvorlige påpekningene fra Helsetilsynet i 2006 tilsier at det haster med å få på plass både kompetanse og likeverdige, helhetlige tilbud. Det er, som flere har vært inne på, ingen uenighet i komiteen om at vi trenger et nasjonalt kompetanse- og behandlingssenter på dette området. Vi har behov for den kompetanse- og kunnskapsformidling, og ikke minst den veiledning, et slikt senter kan gi. Men selv om alle erkjenner dette behovet, vil ikke regjeringspartiene være med på forslaget om å igangsette arbeidet med å etablere senteret. De viser til et igangsatt arbeid om et nytt, helhetlig system for styring av lands- og flerregionale funksjoner og nasjonale kompetansesentre. Men hvordan styringssystemet skal være framover for kompetanse- og behandlingssentre, burde ikke være til hinder for å igangsette arbeidet med et nytt senter nå. Etter min mening burde det heller ikke være nødvendig å vente på de regionale helseforetakenes innspill i oktober 2009. Behovet for et nasjonalt kompetanse- og behandlingssenter for barn med hjerneskade er jo erkjent av hele komiteen, av alle partiene. Så hvorfor skal vi da ikke påbegynne arbeidet nå? Hvis vi ikke gjør det, går det både vinter og vår før vi kommer i gang. Komiteen ble mektig imponert da vi for kort tid siden besøkte Hvidovre Hospital i Danmark. De kunne vise til oppsiktsvekkende gode resultater ved behandling av barn med påførte hjerneskader. De kunne vise til at traumeskadde barn kunne nå et godt funksjonsnivå relativt raskt. For eksempel kunne 90 pst. gå selv etter ett år. Og her snakker vi om barn med store skader. Hvidovre Hospital prioriterte nemlig inntak og behandling av de mest skadde. Rehabiliteringen av de kognitive funksjonene var preget av mer varierte resultater, avhengig av skadeomfanget i hjernen. Det andre som imponerte ved Hvidovre, var det helhetlige opplegget: tidlig behandling etter at barnet var intensivt stabilisert i akuttsykehus, deretter en gjennomsnittlig behandling på tre måneder ved Afdeling for Neurorehabilitering ved sykehuset. Men før utskriving til et lokalt rehabiliteringssenter eller til hjemmet forelå en helhetlig handlingsplan, og møte var allerede avholdt med alle aktuelle kommunale hjelpeinstanser, sammen med barnets foreldre. Vi ble faktisk veldig imponert. Vårt naboland Danmark har mye erfaring. Det haster med å få etablert tilsvarende kompetansemiljø i Norge. Etter min mening kan vi ikke vente, men må sette i gang så fort som overhodet mulig.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-03-16:
Statsråden sier at det skal lages «et nytt system for styring» av kompetansesentrene. Det kan ikke jeg se har relevans i forhold til at man ikke kan sette i gang arbeidet nå. Så sier statsråden at de regionale helseforetakene har fått i oppdrag å se på hvilke spesialisthelsetjenester på nasjonalt og regionalt nivå man skal ha i dette landet, og det skal foreligge en innstilling i oktober. Men det skjønner jeg ikke helt, for i vår innstilling står det at komiteen – hele gjengen – «mener at et nasjonalt kompetanse- og behandlingssenter for barn med hjerneskade vil bidra til en nødvendig styrking av tilbudet». Hele Stortinget har altså sagt at det er behov for et nasjonalt kompetansesenter på dette området. Hvorfor må vi da vente på en administrativ og faglig utredning, når Stortinget faktisk i dag sier at vi har behov for det? Jeg skjønner ikke hvorfor vi ikke kan starte opp arbeidet.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-03-16:
Det er mange fysioterapeuter og pasientorganisasjoner som er opptatt av fysioterapitjenesten for tiden. Det gjør dette representantforslaget høyaktuelt. Og det som gjør at det i disse dager kommer en rekke bekymringsmeldinger fra hele landet nettopp fra fysioterapeuter og pasienter, er konsekvensene av Regjeringens omlegging av finansieringsordningen for fysioterapeuter. Konsekvensene, som Regjeringen ikke utredet på forhånd, slår nå inn for fullt. I rapporten «Finansiering av fysioterapitjenesten i kommunene» fra 1. oktober 2007 sies det helt klart at konsekvensene ikke er vurdert. Representanten Vigdis Giltun kom med et slående eksempel fra Fredriksstad Blad i dag, nettopp når det gjelder de konsekvensene vi nå ser. Det er to hovedproblemer, og allerede i merknadene til statsbudsjettet uttrykte vi bekymring for dette. Det ene er at fysioterapeuter med små stillingsbrøker nå drastisk får redusert sin inntekt etter at kommunene overtok deler av refusjonstilskuddet fra folketrygden. Mange av disse fysioterapeutene vil bli tvunget over i privat drift uten avtale, og pasientene vil måtte betale høyere egenandeler. Det andre er at kronisk syke pasienter blir rammet særdeles hardt. Køene vokser, og mange av disse pasientene har ikke råd til å betale høye egenandeler for å gå til fysioterapeut som ikke har avtalehjemmel. At vi allerede i dag har mangel på fysioterapeuter, gjør situasjonen for disse pasientene enda verre. Omleggingen av finansieringsordningen som regjeringspartiene, mot opposisjonspartienes vilje, vedtok i forbindelse med statsbudsjettet for 2009, har gjort at det nå er et skrikende behov for å se på hele avtalesystemet for fysioterapeuter. Det er derfor Kristelig Folkeparti er med de andre opposisjonspartiene på å få vurdert endringer. Vi står sammen med Høyre og Venstre om å be Regjeringen komme tilbake med forslag til alternativer til dagens ordning. Etter min mening er det fire forhold som må ivaretas på en bedre måte enn det vi ser pr. i dag. Det ene er at pasienter ikke skal måtte stå i nye køer for å få nødvendig fysioterapi. Da svekkes eller uteblir rehabilitering og habilitering – og køene vokser nå, det vet vi. Det andre er at pasientenes egenandeler ikke må økes på grunn av at fysioterapeuter får svekket sine offentlige tilskudd, slik vi nå ser skjer for dem med små driftsavtaler. Det tredje er at det må være mulig for fysioterapeuter som er nye på markedet, å etablere seg – noe dette representantskapet er særdeles opptatt av. Det siste er at det må være mulig for alle fysioterapeuter å leve av sitt eget arbeid innen en normal arbeidstid. Helt til slutt tar jeg opp det forslaget som er utlagt i salen på vegne av Kristelig Folkeparti, nemlig om å be Regjeringen om senest i løpet av 2009 å vurdere virkningene av den omlagte finansieringsordningen for fysioterapeuter, både hva gjelder deres situasjon og pasientenes.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-03-16:
Først en liten kommentar til representanten Ballos innlegg. Jeg reagerte også en del på det. Jeg synes det er litt for lettvint på en måte bare å si at det er mange som kanskje har et overforbruk også av fysioterapi – det var i hvert fall det som lå under. Det er jeg dypt uenig i. Vi har enorme behov for rehabilitering og habilitering i dette landet. Vi har også en reell økning i store grupper ortopedipasienter, nyopererte. Det har skjedd en god del i landet vårt som gjør at vi trenger langt mer fysioterapi, og har trengt det i lang tid. Så til forslaget fra Kristelig Folkeparti som er levert ut i salen i dag. Jeg synes det er fint at Regjeringen i alle fall vil ta det med som en del av det arbeidet som nå pågår med den nye finansieringsordningen. Jeg gjør det gjerne om til et oversendelsesforslag.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2009-03-16:
La meg først gi ros til Norges Diabetesforbund, som er en svært aktiv pådriver overfor oss i komiteen, overfor Stortinget og overfor norsk helsevesen, for at vi skal forstå hvor alvorlig diabetesepidemien er for samfunnet, og hvor alvorlig denne sykdommen kan være for den enkelte. Diabetesforbundets argumentasjon har bidratt til at Stortinget ved de to siste budsjettbehandlingene har bevilget mer for å forebygge diabetes, for at sykdommen skal oppdages tidligere, og for å hjelpe diabetikere til bedre å mestre et liv med en kronisk sykdom. Jeg må si at det er uforståelig at samfunnet i så lang tid har satset så lite på å forebygge diabetes 2. Det er ikke på noen måte ny kunnskap som ligger til grunn for de eksemplene som helsestatsråder legger fram i sine foredrag, og når Bjarne Håkon Hanssen reiser rundt og snakker om folkehelse og samhandlingsreformen. Det lønner seg stort for samfunnet at det blir færre fysisk inaktive, og at de klart usunne elementene i kostholdet blir redusert. Akkurat den samme oppskriften kan også forebygge mange andre helseskader og sykdommer. Det er viktig at diabetes 2 blir oppdaget tidlig, slik at skader kan reduseres og kanskje helt unngås. Og så har vi den store gruppen som bare er i faresonen. En annen stor oppgave handler om å hjelpe de over 100 000 som har diabetes, med å mestre sin hverdag og unngå komplikasjoner og skader. Jeg har med interesse lest siste nummer av Diabetes, som forteller om tilbud som gis ved en del av de opptrenings- og rehabiliteringssentrene som finnes. Det er mye positivt som oppnås der. Jeg ser fram til at vi skal få realisert alle de lokale mestringssentrene for alle med kroniske sykdommer som en del av kommunehelsereformen. Det er viktig at personer med samme plager treffes, utveksler erfaring og får råd og hjelp fra fagfolk der de bor, for å unngå at de må legges inn på institusjon. Jeg ser fram til den dagen da gode resultater fra forebyggende arbeid og mestringssentre presenteres med like stor stolthet som de mest moderne behandlingstilbud for dem som fortsatt vil trenge dette. Jeg er glad for at det nå er stor enighet om behovet for å spare den enkelte og samfunnet for de store tap som oppstår når man ikke forebygger godt nok. Da kan vi bruke de gevinstene vi oppnår, til å gi bedre behandling til dem som trenger det mest. Jeg er glad for at personer som er i faresonen for å få diabetes, står først i køen til å bli vinnere når forebyggingsinnsatsen skal økes. Det er ikke mulig for noen å avlyse satsingen for akkurat denne gruppen nå. Jeg er ikke like rolig med tanke på om viljen er sterk nok til å prioritere forebygging i vid forstand. Her må det settes inn en betydelig økonomisk innsats flere år før gevinsten kan innkasseres. Gevinsten vil komme på andre budsjettkapitler enn der utgiftene må settes inn. Jeg håper inderlig at vi kan bli opptatt av å få disse gevinstene i penger – gjennom flere leveår, friskere folk, større og sprekere arbeidsstokk, og ikke minst sprekere eldre, og at vi får endret stivbeinte måter å lage statsbudsjettet på.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2009-03-16:
Helse- og omsorgskomiteen var på besøk hos Norsk Pasientskadeerstatning mens vi hadde saken til behandling i komiteen, og deres første ord til oss var at pasienten står alltid i fokus. Dessverre er det slik at det feiles. Det feiles der det er folk, og feilbehandling innenfor helsevesenet kan få mer dramatiske konsekvenser enn på de fleste andre steder. Og enhver feilbehandling av en pasient er en feilbehandling for mye. Målet i et drømmesamfunn må jo være at ingen skal feilbehandles. Men uansett kvalitetssystem vil det forekomme feil, selv med all verdens nye løsninger og ny kunnskap og ny innsikt. Saken vi behandler, omhandler dem som har blitt feilbehandlet, eller mener at de har fått feilbehandling, og som på den bakgrunn har klaget sin sak inn for Pasientklagenemnda. I 2008 fikk Norsk Pasientskadeerstatning 3 400 nye saker til behandling. Bak hver sak er det et menneske, et menneske som har krav på en rask og trygg saksbehandling. 3 400 saker er mye. Forslagsstillerne og en samlet komité deler bekymringen over at saksbehandlingstiden er for lang – 421 dager fikk vi opplyst at den var i 2008. Det er svært bekymringsfullt at Norsk Pasientskadeerstatning selv ser for seg at saksbehandlingskøen vil vokse i løpet av 2009. Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti fremmer i innstillingen følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen om å foreta en gjennomgang av ordningen med Norsk pasientskadeerstatning for å bedre pasientenes rettigheter og vilkår.» Regjeringspartiene og Venstre er ikke med på dette forslaget, med den begrunnelse at det har vært flere gjennomganger av NPEs virksomhet i løpet av de siste årene. Derfor ser ikke regjeringspartiene behov for flere gjennomganger. Slik vi ser det nå, kan gjennomganger fort skape mer uro og ytterligere kostnader, uten at man får gjort noe med det som virkelig er viktig, nemlig å få økt saksbehandlingskapasitet. Hele komiteen viser til Budsjett-innst. S. nr. 11 for 2008–2009, der en samlet komité ber Regjeringen om i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett å vurdere behovet for økte bevilgninger for å styrke kapasiteten ved NPE og dermed redusere saksbehandlingstiden for søknader om pasientskadeerstatning. Uansett om man er for en gjennomgang, som deler av opposisjonen er, eller ikke, er komiteen enig i hovedmålet, og det er å øke saksbehandlingskapasiteten ved Norsk pasientskadeerstatning ved hjelp av flere midler, og dermed reduseres saksbehandlingstiden for den enkelte som søker. Som jeg begynte med, er det mange som tar kontakt og søker – jeg tror det var 1 400 personer i fjor. De som har vært utsatt for feilbehandling, har krav på et raskt og ryddig løp rundt sin erstatningssak, og det gir en samlet komité uttrykk for i denne saken.