trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-21:
Jeg vil først takke saksordfører Raymond Robertsen for en god gjennomgang av det som et flertall i komiteen har kommet fram til. Komiteen peker på en rekke viktige punkt. St.meld. nr. 34 for 2001-2002 må også ses i sammenheng med den behandlingen av meldingen om samepolitikken som nå skjer i kommunalkomiteen, og en helhetlig samepolitikk. Denne meldingen er viktig for den samiske urbefolkningen, den er viktig for den norske befolkningen, den er også viktig for urbefolkningen i andre land, og den er viktig for Nordkalotten og samarbeidet på Nordkalotten. Norske myndigheter har gjennom folkerett og nasjonal rett en forpliktelse til å legge forholdene til rette for at den samiske urbefolkningen skal kunne bevare og utvikle det samiske språket, kulturen og samfunnslivet. Stortinget slår fast at språket har en naturlig plass og anvendelse i høyere utdanning og i forskning. Når det gjelder rekruttering, peker Stortinget på en del viktige punkter. Både i grunnskolen og videregående opplæring har man rett til å ha samisk som både første og andre språk. Men dette må Stortinget komme tilbake til i forbindelse med behandlingen av meldingen om samepolitikken som er under behandling i kommunalkomiteen. Vi har pekt på bl.a. studievelferd, voksenopplæring og ulike rekrutteringstiltak der bl.a. stipend for førskolelærere er viktig. Universitetet i Tromsø har hovedansvar både for forskning og undervisning i samisk språk og kultur. Dette er en av de viktige pilarene som universitetet ble grunnlagt på og etablert på for en rekke år siden. Universitetet i Tromsø har gjort dette på en god måte innenfor en rekke områder innenfor urfolksforskning, som man har hovedansvaret for. Vi har pekt på at Samisk høgskole bør ha en sentral rolle når det gjelder å utvikle det samiske vitenskapelige språket. Utviklingen når det gjelder en vitenskapelig høgskole, er, som en rekke representanter tidligere har vært inne på, målet, og med en målrettet satsing vil dette være på plass innen noen få år. Jeg er glad for at komiteen har uttalt seg positivt om samlokalisering med hensyn til et nytt samisk vitenskapsbygg, og at Nordisk Samisk Institutt og Samisk høgskole ikke bare skal samlokaliseres, men i størst mulig grad samorganiseres. Dette vil styrke både kompetansen, miljøet og forskningen, som er grenseoverskridende. Jeg vil så peke på en viktig ting når det gjelder forskning, som komiteen også har pekt på, og det er at man ved reorganiseringen av Norges forskningsråd må ta hensyn til den samiske forskningen og til urfolksforskningen. Dette er viktig. Norge skal ha som mål å være blant verdens beste land når det gjelder urfolksforskning. Dette er viktig både for det samiske miljøet, for Norge og internasjonalt. Som representanten før meg pekte på, vil dette koste. Dette er ting Stortinget er nødt til å følge opp i kommende budsjetter.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-11-21:
I Kristelig Folkeparti er vi glad for det brede flertallet som støtter hovedtrekkene i meldingen fra Regjeringen, og også at det har lyktes å ha et bredt flertall i komiteinnstillingen. Kristelig Folkeparti er en del av det. Vi har hørt Fremskrittspartiets representant tydeliggjøre forskjellene i politikken på dette området. I Kristelig Folkeparti er vi opptatt av at urfolkenes situasjon også er et nasjonalt ansvar. Det gjelder både kultur og språk. Norge har også et spesielt ansvar, ganske enkelt fordi en stor del av den samiske befolkningen på Nordkalotten bor i Norge. Vi vet også at Norge faktisk har gått foran i urbefolkningsspørsmål på vår del av det europeiske kartet. I komiteens innstilling har vi påpekt at Universitetet i Tromsø har et spesielt ansvar. De har hatt det i forhold til forskerutdanning så langt, og de har også utviklet en strategiplan for å ivareta den biten. Vi synes det er viktig at den blir iverksatt og fulgt opp. Det forhindrer ikke at også nye institusjoner kan ta ansvar innenfor språk og kultur. Men for å få det til tror jeg det er nødvendig å styrke de miljøene som vi allerede har. Når det gjelder fagmiljøer, har vi Samisk høgskole i Kautokeino, og vi har Nordisk Samisk Institutt. Og det er positivt at det nå foreligger planer om en samlokalisering i et vitenskapsbygg i Kautokeino, som kan legge til rette for en tettere integrasjon av dette fagmiljøet. Jeg vil imidlertid peke på at Samisk høgskole er et rent norsk ansvar, mens Nordisk Samisk Institutt er en institusjon tilhørende Nordisk Ministerråd. Og mens presidenten i Nordisk Råd nå sitter og presiderer, har jeg lyst til å peke på at Norge trenger en dialog med Ministerrådet og de andre nordiske landene omkring hvordan vi kan få til en sterkere forening av kreftene uten at vi svekker verken Ministerrådets eller de andre nordiske landenes ansvar for og medvirkning til styrkingen av dette fagmiljøet. Her har vi en utfordring som jeg tror vi skal ta på alvor og jobbe videre med. Jeg tror det er viktig for hele den samiske befolkningen på Nordkalotten. La meg også bemerke at komiteen i sin innstilling peker på at vi har en del mindre språk- og kulturgrupper innenfor den samiske befolkning, og at en del høgskoler har fått ansvaret for disse. Bodø har ansvaret for den lulesamiske befolkningen. Høgskolen i Nord-Trøndelag får et spesielt ansvar for den sør-samiske befolkningen når det gjelder språk og kultur, da spesielt knyttet til lærerutdanningen. Det er viktig for meg å peke på at disse institusjonene må få midler utover det som følger av ordinær finansieringsordning for nettopp å kunne ta det ansvaret overfor disse små språkgruppene som det her er snakk om. Jeg er glad for det brede flertallet bak innstillingen i dag, og jeg håper og tror at dette kan være med på å styrke den samiske utdanningen i årene framover.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-21:
Meldingen og innstillingen foretar en fordeling av arbeidsoppgavene mellom de ulike høyere utdanningsinstitusjonene våre: Nordisk Samisk Institutt i Kautokeino, Universitetet i Tromsø og miljøene i Oslo. Det er viktig å holde fast på at det er ulike institusjoner som har et ansvar for de ulike delene av det vi nå snakker om. Det er også bred enighet om at Samisk høgskole i Kautokeino bør ha som ambisjon å utvikle seg til en vitenskapelig høgskole. Men jeg har veldig lyst til å understreke at i denne prosessen skal en stille vanlige krav. Det skal gjennom akkreditering, og det skal gjennom faglig vurdering. Og fram til det eventuelt skjer, er det fryktelig viktig at høgskolen fortsatt er en høgskole og har et ansvar for å utvikle seg som høgskole – en god statlig høgskole. For det blir ofte konstruert noen motsetninger mellom en høgskole, en vitenskapelig høgskole og et universitet. De har i stor grad de samme oppgavene, med ulik vektlegging på undervisning og forskning. Men jeg har lyst til å understreke at Samisk høgskole i Kautokeino skal utvikle seg videre innenfor den rammen de har i dag, innenfor språk, samfunnsfag og samisk kultur, og dette arbeidet skal tas på alvor på veien framover mot å endre status, som er målet. Dette innebærer at Samisk høgskole i tiden framover må utvikle nye fagtilbud innenfor disse hovedsatsingsområdene, uavhengig av status, uavhengig av rolle, og at vi tar dette på alvor, nettopp for å styrke denne høgskolen, som det er behov for å styrke både faglig og forskningsmessig. Komiteen er også klar på dette med Nordisk Samisk Institutt, som ligger i nærheten av høgskolen i Kautokeino. Det er viktig at det blir et nært samarbeid. Ideelt sett burde en ha integrert disse to institusjonene, nettopp for å styrke de faglige og de vitenskapelige miljøene i Kautokeino. Arne Lyngstad pekte på en del av de praktiske problemene knyttet til dette, i og med at instituttet har tilknytning til Nordisk Råd. Det er etablert av Nordisk Ministerråd. Jeg regner med at statsråden nå går i en dialog med Nordisk Ministerråd med sikte på å få integrert disse institusjonene. Det vil være viktig for nettopp å styrke høgskolen, ikke minst også på forsknings- og undervisningssiden. Jeg håper at det er mulig å finne praktiske ordninger i forhold til akkurat dette, for jeg er rimelig sikker på at Samisk høgskoles mulighet til å utvikle seg innenfor samisk språk, og bli en tung aktør innenfor samisk språk, er knyttet opp til muligheten for å få til et nært, godt og helst integrert samarbeid med Nordisk Samisk Institutt.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-01-16:
Jeg har et spørsmål til utdannings- og forskningsministeren. Den norske monopolskolen, enhetsskolen, svikter på mange felt. Ikke bare har OECDs siste rapport vist at Norge plasserer seg betenkelig langt nede på resultatlisten når det gjelder lesing, matematikk og naturfag. Undersøkelser viser også at det er mye uro i norske skoleklasser. Skolen synes også å svikte der det kreves spesialundervisning. Foreldre som har barn med lese- og skrivevansker, føler at skolen ikke gir hjelp som hjelper. Resultatet kan bli nedslående for de barna det gjelder. Jeg viser til oppslag i media mandag den 14. januar om en person som har fått såkalt spesialundervisning i ni år til den utrolige sum av 1 mill. kr. Personen er ifølge oppslaget nå 20 år og analfabet. Her er det altså pøst på med penger med null resultat. Hva vil statsråden gjøre for å sikre bedre kvalitet i den spesialundervisning som blir gitt i norsk skole, undervisning som eleven etter opplæringsloven har rett til å få og kommunen plikt til å gi? Hva vil statsråden gjøre for at det offentlige tilbudet til elever med lese- og skrivevansker kan bli bedre?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-01-16:
Jeg takker for svaret. Den motsatte enden av problemstillingen knyttet til de store midlene som brukes til spesialundervisning, er faktisk å få tilgang til slik undervisning. En naturlig oppfølging er derfor å spørre: Hvem eier midlene til spesialundervisning, som også er en lovfestet rett etter individbasert utredning? Er det kommunene som fritt kan disponere midler som er ment brukt til spesialundervisning, eller er det slik at eleven og foreldrene faktisk har et ord med i laget når det gjelder å skaffe seg tilgang til de ressursene som skal brukes til lovfestet spesialundervisning?
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-16:
Det er helt riktig som representanten Sortevik er inne på, at det ikke er alle resultater i norsk skole som vi er like fornøyd med. Den rapporten vi har fått fra OECD, den såkalte PISA-rapporten, viser at selv om vi bruker veldig mye ressurser på norsk skole, skårer vi middels når det gjelder faglige resultater, at vi har mer uro og flere disiplinproblemer i norsk skole enn i skolen i mange andre land, og at vi også har store forskjeller mellom sterke og svake elever. Vi utjevner riktignok forskjeller på bakgrunn av foreldres økonomi, men vi utjevner ikke forskjeller av andre årsaker. Dette er det viktig å få gjort noe med. Regjeringen har nedsatt et utvalg som skal se på kvaliteten i hele grunnopplæringen. Vi ønsker å se grunnskole og videregående opplæring bedre i sammenheng. Her vil man selvfølgelig også se på dette med spesialundervisning. Når det gjelder de oppslagene som har vært i Dagbladet, som representanten Sortevik viste til, må jeg for det første ta forbehold om historien. Det kan være sider ved den vi ikke kjenner til. Det kan også ha vært andre problemer. Men det er klart at det er sterkt beklagelig dersom en elev etter å ha gått gjennom en lang skolegang ikke har lært å lese. Det er kommunene og fylkeskommunene som har ansvaret for å gi spesialundervisning. Vi håper og tror likevel at en del av de tiltakene staten har gjennomført den senere tid, kan bidra til at dette blir bedre. Noen steder er det veldig bra, men noen steder er det ikke så bra. Det statlige myndigheter har gjort, er bl.a. å forbedre opplæringsloven. Det er utarbeidet veiledningshefter for spesialundervisning. Det er også iverksatt utprøving av obligatorisk bruk av kartleggingsprøver i leseferdighet. Jeg vil også nevne at vi skal styrke timetallet i norsk, noe som ble vedtatt i forbindelse med det siste statsbudsjettet. Hvis jeg skal peke på det jeg tror er aller viktigst, er det tross alt kompetansen til vårt lærerkorps. Vi har jo integrert mange elever i norsk skole, alle elever i prinsippet, men kompetansen når det gjelder spesialpedagogikk, er kanskje ikke så god som den skulle være. Derfor stiller det krav til lærerutdanningen, som vi skal revidere, men også til etter- og videreutdanningen.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-16:
Foreldrene skal naturligvis ha et ord med i laget når det gjelder sine barns skolegang, og spesielt hvis man føler at elevene, sønner og døtre, har spesielle problemer. Men det er kommuner og fylkeskommuner som har ansvaret for all opplæring innenfor sin kommune og sin fylkeskommune, og det gjelder også spesialundervisningen. Utdanningskontorene i fylkene har tilsynsansvar. Det departementet kan bidra med, er lov og regelverk, og der mener jeg at vi har fått noe bedre lover og regelverk, som er vedtatt i dette hus de senere år, men selvfølgelig er det også brukt ressurser fra statens side. Det kan gjelde bl.a. veiledning og etter- og videreutdanning for å gjøre det lettere for kommuner og fylkeskommuner å oppfylle sine forpliktelser. Men jeg vender tilbake til kompetansespørsmålet. Ofte snakker man om ressurser. Jeg tror at kompetanse hos skoleledere og hos lærere er et helt avgjørende spørsmål for å få en god spesialundervisning. Men foreldre skal selvfølgelig ha medinnflytelse hvis de føler at deres barn går glipp av noe helt vesentlig i skolegangen.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-16:
Jeg synes alltid vi bør se på bruken av ressursene, særlig hvis vi bruker mye ressurser og ikke får de resultatene vi ønsker oss. Det representanten Reikvam her er inne på, at man kan gjøre lokale individuelle tilpasninger, synes jeg også er et veldig viktig moment. Men hele hensikten bak spesialundervisningen og det regelverket vi har fått de senere år, er jo at det skal være individuelt tilpasset. Det skal gis realistiske opplæringsmål for elevene som man skal sette opp i fellesskap, så skal man ha en individuell opplæringsplan, og så skal den evalueres. Hvis man følger et slikt regime skulle man tro at det var individuelt og lokalt tilpasset. Men man lykkes altså ikke over alt. Derfor vil jeg uten videre kunne være med på å vurdere bruken av ressursene og se på om vi kan få til dette enda bedre, og selvfølgelig også se på om vi kan gi større frihet til den det angår. For hvert tilfelle her er helt unikt og helt forskjellig.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-16:
Det siste konkrete spørsmålet som representanten Haga tar opp, nemlig om vi bør åpne for at også andre yrkesgrupper enn dem vi tradisjonelt har hatt i skolen, bør kunne komme inn i skolen i større utstrekning, er jeg positiv til. Jeg synes vi bør være mer fleksible både når det gjelder skoleledere og kanskje også lærerressurser, men også andre yrkesgrupper bør kunne komme inn, fordi skolen har ulike typer av problemer og utfordringer som den skal møte. Når det gjelder dette med integrasjon, har vi nå i denne runden berørt kanskje to typer integrasjon. Vi må skille litt mellom at vi har integrerte elever, f.eks. med funksjonshemninger, i norsk skole, og at vi også integrerer elever som er «vanskelige», som har atferdsproblemer og uro. Dette må vi takle litt forskjellig. Men det er riktig som representanten Haga sier, at av og til henger dette sammen. Har man ett problem, kan det også gi seg utslag på andre områder. Jeg er positiv til at man også kan integrere andre yrkesgrupper i skolen.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-16:
Selv om midlene til Statens utdanningskontor ble beskåret av stortingsflertallet ved siste budsjettbehandling, er jeg av den oppfatning at de har en meget viktig rolle å spille, og at særlig tilsynsoppgaven er veldig viktig. Jeg mener at vi bør satse på mer mangfold i skolen, at det må gis større frihet til den enkelte skole, skoleledere, lærere osv. til å gjennomføre undervisning og opplæring på den måte som passer best. På den annen side er vi nødt til å ha noen kvalitetskrav som er absolutte, og som tilsynsmyndighetene sørger for blir overholdt. Jeg er veldig opptatt av at denne tilsynsfunksjonen er god, og jeg vil gjerne medvirke til at den også blir styrket. Dette gjelder også på spesialundervisningens område.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-16:
Det kan jeg på det nåværende tidspunkt ikke gi et endelig svar på. Vi har en tre måneders frist på oss til å gi en tilbakemelding. Vi har for tiden saken til behandling i departementet, og det er også en sak som det er naturlig at Regjeringen drøfter. Det vil ikke gå lang tid før jeg kan gi et endelig svar på dette, men jeg kan ikke gjøre det akkurat nå. Det som er klart, er at vi på dette punkt blir utfordret på to områder. Det ene er at det er et alvorlig underliggende problem i sektoren at et meget lite antall av disse stillingene er besatt av kvinner. Det er viktig å få opp denne kvinneandelen. Det kan skje gjennom de tiltakene som vi her snakker om, ved et slags kvoteringstiltak eller ved å reservere stillinger for kvinner. Men det er klart at man også kan tenke seg at det kan settes inn stimulansetiltak på andre områder. Dessuten blir Norge utfordret når det gjelder vår lovgivning. Det gjelder både universitets- og høyskoleloven, og det gjelder i en viss utstrekning muligens også likestillingsloven, eller i hvert fall praktiseringen av likestillingsloven. Jeg vil ganske snart kunne redegjøre for hvorledes Regjeringen vil følge opp dette, men på det nåværende tidspunkt er det litt tidlig. Vi er ennå ikke ferdig med å behandle saken.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-16:
Det viktigste er kanskje ikke å vise muskler, men å oppnå resultater. Jeg er klar over at antallet kvinnelige professorer er lite – 13 pst., etter det jeg har fått oppgitt. Men når jeg først står her i en dialog med representanten Bekkemellem Orheim, kan jeg kanskje få lov til å legge til noe når det gjelder likestilling. I mitt forrige virke i NHO hadde vi også mange debatter som gjaldt andelen kvinner i styrer i norske bedrifter, en andel som også er meget lav. Nå diskuterer vi andelen kvinnelige professorer, som er meget lav. Det jeg er enda mer opptatt av på den sektoren jeg nå har fått ansvaret for, er den høye andelen kvinner i resten av utdanningssystemet, i grunnopplæringen, altså i grunnskole og videregående skole, som er i ferd med å bli totalt feminisert. Siden både representanten Bekkemellem Orheim og jeg er opptatt av likestilling, tror jeg vi av og til også skulle skifte fokus og interessere oss for det, for her tror jeg noe av kimen til problemet ligger. Grunnen til at vi har problemer på høyere nivåer, er at det er et så kjønnssegregert arbeidsmarked andre steder, bl.a. i møte med barn i barnehage og skole.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-16:
Jeg er helt uenig med representanten Giske i at det sterkt kjønnssegregerte arbeidsmarkedet vi har, som er et av verdens mest kjønnsdelte arbeidsmarkeder, ikke påvirker utviklingen høyere opp i samfunnslivet, om vi kan bruke det uttrykket når det gjelder lederstillinger. Det føler jeg meg ganske overbevist om. Når barn møter rollemodeller, bl.a. i barnehage og skole, som gir et så ensidig bilde av hva menn gjør, og hva kvinner gjør, påvirker det også holdninger, valg av fag og utdanning og i hvilken grad man søker seg til lederstillinger og virkelig har ambisjoner om det. Men jeg er enig med representanten Giske i at vi er nødt til – det er det underliggende temaet her – også å finne fram til andre tiltak for å rekruttere kvinner til toppstillinger innen sektoren. Grunnen til det er jo at uansett hva Regjeringen måtte velge å gjøre når det gjelder den aktuelle saken, er det ikke sikkert at det vil føre fram, og da må vi også ha andre tiltak for å rekruttere flere kvinner. Jeg vil henvise til at vi skal legge fram en stortingsmelding til våren om rekruttering av vitenskapelig personell til høyere utdanning. Der vil man også ta for seg likestillingsproblematikken som en vesentlig del.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-16:
Det er riktig at jeg er ansvarlig for utdanningspolitikken. Men vi toucher vel her inn på området kommuneøkonomi, et område som også kommunalministeren har et betydelig ansvar for. Til sammen har selvfølgelig Regjeringen ansvaret for det hele. Jeg mener at staten har ryddet opp for seg. Kommuner og fylkeskommuner som skoleeiere har ansvaret for grunnskole og videregående opplæring, men det er klart at Regjeringen følger situasjonen i Kommune-Norge nøye. Det er særlig ved to korsveier man vurderer situasjonen. Det er når man legger fram de årlige budsjettene, og når man reviderer budsjettene. I den forbindelse vil selvfølgelig kommuneøkonomien være et tema også i Regjeringens drøftelser, og også i de fremlegg vi gjør. Om jeg er bekymret for tilstanden i norsk skole eller i videregående opplæring? Ja, jeg kan alltids være bekymret. Det vi vet om norsk skole, er at det er store variasjoner. Det er store variasjoner når det gjelder f.eks. bygg. Der har vi nå iverksatt en statlig låneordning som jeg er veldig spent på å se utnyttelsen av, for her kan vi kanskje få en opprustning av bygg. Og så er jeg veldig opptatt av de variasjonene vi ser når det gjelder innholdet. Her forsøker vi å høyne kvaliteten gjennom ulike typer av tiltak. Men jeg tror aldri vi kommer i den situasjon at kommuner og fylkeskommuner sier seg strålende fornøyd med de ressursmessige rammebetingelsene de har, og at det ikke er noe mer de kunne ønske seg at staten kunne gjøre. Det vil nok alltid være slik at man vil kunne ønske seg flere ressurser. Men jeg tror også vi er nødt til å være opptatt av systemforandringer og forandringer som går utover selve pengebruken.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-16:
Jeg finner ingen grunn til å foregripe begivenhetenes gang nå. Det er vel slik at det kanskje foreligger noen skremsler, noen trusler, men nå får vi se hvordan dette utvikler seg. Jeg vil trekke en liten parallell. Forleden sendte vi ut det vi var nødt til når det gjelder å trekke tilbake det statlige tilskuddet for deler av landslinjetilbudet, som en følge av et kutt som skjedde her i Stortinget i forbindelse med budsjettbehandlingen. Det har vært litt støy rundt dette i den offentlige debatt, men det kommer jo nå visse signaler om at fylkeskommunene muligens kan drive disse tilbudene videre. Vi la opp til å trekke tilbake det statlige tilskuddet der hvor kostnadene var minst. Og de signalene vi nå får om at fylkeskommunene kanskje kan se seg i stand til å drive tilbudene videre, viser at det kanskje er mulig å prioritere annerledes hvis man virkelig prioriterer skole og utdanning. Jeg ønsker at kommuner og fylker skal prioritere utdanning høyt, og jeg har håp om at fylkeskommunen nå får et større incentiv til å gjøre det når dette blir et veldig viktig virksomhetsområde for fylkene.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-16:
Det er riktig som representanten er inne på, at det i den senere tid er avdekket forbausende store forskjeller i norsk skole, både når det gjelder faglige ferdigheter og når det gjelder kjønnsforskjeller. Det er faktisk knyttet til det tema vi var inne på i en tidligere runde, at kjønnssegregering og kjønnsdelingen i det norske arbeidsmarkedet er stort. Vi ser at dette går igjen når vi spør om elevers interesser, utdannings- og yrkesvalg. Hva kan dette komme av? Jeg tror det bl.a. kommer av det kjønnsdelte arbeidsmarkedet barn og unge møter i barnehage og i skole. Jeg tror det er veldig viktig å rekruttere flere menn til læreryrket, slik at det til slutt ikke bare blir kvinner som er i læreryrket. Vi kommer til å satse på det. Vi skal ganske snart sette i gang en rekrutteringskampanje for læreryrket, og vi kommer spesielt til å rette den mot menn, og i og for seg også mot minoriteter, som vi gjerne vil ha inn i skolen. Det holder naturligvis ikke bare med kampanjer. Jeg tror det er viktig å oppgradere dette yrket på mange måter. Det kan oppgraderes via høyere lønn med mer individuelle vurderinger, men det kan også oppgraderes ved at utdanningen gjøres viktigere, bedre og mer interessant, og at vi formidler hvor viktig dette yrket er. Vi fremlegger en stortingsmelding om lærerutdanningen nå i vår. Da kommer vi til å stille større krav til lærerutdanningens innhold, og jeg håper at de som gjennomgår lærerutdanningen, lærerhøyskolen, også tar utdanningen mer alvorlig. Det finnes visse rapporter som tyder på at man bruker mindre tid på lærerutdanningen enn man bruker på mange andre yrkesutdanninger. Jeg tror at skal man styrke likestillingsperspektivet, handler det ikke bare om undervisning til elevene eller om rådgivning, men man må også vise det i praksis. Det kommer bl.a. an på hvordan lærersammensetningen er.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-16:
Skolen har svært mange oppgaver, og en av dem er å drive undervisning og bruke verktøy innen likestilling. Jeg har ingen rapporter som tyder på at dette arbeidet er nedprioritert. Det er mulig at dette også skal opprioriteres, men jeg tar en generell reservasjon mot å si det sånn uten videre, uten å gå nøyere inn i det. Det er fordi svært mange ønsker rettes mot skolen hele tiden om at man stadig skal putte flere fag, emner og holdningsskapende arbeid inn i skolen. Til slutt kan det kanskje bli for mye. Men det er klart at dette er en viktig verdi- og holdningsformidling. Jeg vil likevel komme tilbake til praksis. Når det er slik at ca. 50 pst. av de lærerene som underviser i matematikk i grunnskolen, har null vekttall i matematikk, og vi har en meget høy andel kvinnelige lærere i grunnskolen og vet at kvinner og jenter har mer negative holdninger til matematikk, så kan man tenke seg at den praksisen elevene møter i skolen muligens med lærere som ikke har valgt matematikk og som ikke er så interessert i matematikk, også påvirker elevenes faglige ferdigheter og valg i skolesystemet. Det må vi også arbeide med, selv om det er et mer langsiktig arbeid.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-16:
Jeg må først få si det helt selvfølgelige, nemlig at privathøyskoleloven gir regler for behandlingen av søknader om eksamensrett som departementet må forholde seg til. Lovens system er at den private høyskolens studietilbud skal være likt eller ligge på samme nivå som studier ved offentlige høyere utdanningsinstitusjoner. For å fastslå om dette er tilfellet, er det nødvendig med en faglig vurdering. Loven stiller også krav om at de private høyskolene skal ha styringsordning, studieplaner, eksamensreglement, klageordning og opptaksreglement som skal godkjennes av departementet. Likevel er jeg, innenfor de grenser loven setter, svært opptatt både av forenkling av saksbehandlingen og av økte fullmakter til de private høyskolene, slik jeg forstår at også representanten Reikvam er. Som et ledd i en enklere og dermed raskere saksbehandling er det nettopp fastsatt nye retningslinjer. Disse innebærer bl.a. at høyskoler som har eksamensrett fra før, kan sende nye søknader direkte til Norgesnettrådets sekretariat istedenfor å gå veien om departementet. Det er ett positivt tiltak. De private høyskolene har dessuten samtidig fått videre fullmakter til å gjøre endringer i godkjente studier uten å måtte søke om samtykke fra departementet. I tillegg til disse forenklingene vil departementet prioritere å ferdigbehandle søknader som er vurdert av den sakkyndige komiteen. Jeg er overbevist om at de endringene som nå er gjort, vil føre til en vesentlig reduksjon av saksbehandlingstiden. Jeg vil arbeide videre med sikte på ytterligere forenklinger og fullmakter til de private høyskolene, og som et skritt på veien vil jeg nå i vår legge frem et forslag om lovendring for bl.a. å åpne for at en del private høyskoler kan få institusjonsgodkjenning. Slike godkjenninger vil i sin tur gi grunnlag for overføring av økte fullmakter fra departementet til høyskolen. Dette er jo et tiltak med sikte på å få størst mulig likeverdighet mellom de private høyskolene og de statlige høyskolene og universitetene inntil vi får en ny, felles lov for private/statlige høyere utdanningsinstitusjoner.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-16:
Da høres det ut som om vi i hvert fall vil gå et stykke på veien begge to, både representanten Reikvam og jeg, når det gjelder forenkling i prosedyrene og å få til raskere saksbehandling. Når det gjelder de godkjenningsformer vi skal ha, institusjoner, fag, eksamener osv., kan vi komme tilbake til det når vi skal behandlet fremlegget om privathøyskoleloven som kommer til våren. Dessuten vil jeg også vise til at vi dette året skal opprette et nytt akkrediterings- og evalueringsorgan, som jo også vil få stor betydning for kvalitetssikringen av våre høyere utdanningsinstitusjoner og de tilbudene de gir.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-16:
Først en liten kommentar til disse komparative studiene som viser at norske elever leser og skriver sånn ca. på gjennomsnittet. Vi må ikke fremstille dette som dårlig. Det er ikke godt nok kanskje, men norske elever ligger jo over gjennomsnittet i forhold til elevene i en god del land vi sammenligner oss med. Norske elevers prestasjoner og resultater er ganske gode. Så bildet er mer nyansert enn det vi ofte kan få inntrykk av. Så til spesialundervisning. Det som ofte blir brukt i spesialundervisning er at elevene blir tatt ut og får enkelttimer, i stedet for at en da på mange måter ser disse spesialressursene som en del av skolens samlede ressurser. Mitt spørsmål til statsråden blir derfor: Er hun villig til å se på bruken av ressursene til spesialundervisning der vi tar ut elevene og bruker enkelttimer, slik at vi heller samkjører dette som en samlet ressurs, at skolene i større grad får frihet til å disponere midlene slik de synes det er hensiktsmessig når det gjelder bruken av spesialressurser? For vi har ganske mye spesialressurser i skolen i dag.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-16:
Jeg har følgende spørsmål: «Stortinget har vedtatt å forenkle prosedyren for godkjenning av fagplaner og eksamener for private høgskoler. For offentlige høgskoler skal institusjonen sjøl vedta opprettelse av studietilbud for inntil 3 år. For private høgskoler er regelverket fortsatt omfattende med lang saksbehandlingstid. Det kan fortsatt ta opp til ett år før godkjenning blir gitt. Hvilke initiativ vil statsråden ta for å forenkle godkjenningsprosedyren?»
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-16:
Jeg takker for svaret og føler at denne saken nå er i forholdsvis gode hender. Jeg ble litt bekymret når statsråden ønsket å gå vesentlig lenger enn hva jeg tenkte i utgangspunktet i alle fall. Jeg ser for meg at det fortsatt skal være en godkjenningsprosedyre når det gjelder fag og eksamenssystemer for de private høyskolene. Det er viktig at vi ser disse som et supplement til de offentlige institusjonene, og at det derfor må være en eller annen slags godkjenningsordning. Det er en for omfattende prosedyre, som tar for lang tid i dag. Når en bruker inntil et år på å få godkjent et fag, er det uholdbart. Jeg oppfatter nå statsråden slik at vi skal gjøre noe med dette. Det er jeg glad for, og jeg føler at det også vil bli gjort, slik at vi får saksbehandlingstiden ned. Men at det foreligger en godkjenningsprosedyre slik at vi ser dette i sammenheng med andre tilbud, spesielt innenfor det offentlige, syns jeg er viktig også å understreke.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-01-16:
Det er jo sånn at sosiale og faglige problemer veldig ofte henger sammen. Barn som faller utenfor sosialt, får også problemer svært ofte med å henge med faglig sett. Vi vet at det nå er en mye røffere skolehverdag. Dels er det sånn at barn ofte har lært mindre om grensesetting hjemme. Vi vet at antallet barn med store atferdsproblemer stadig øker, og vi vet at vold i skolen er en økende trend. I det hele tatt vet vi veldig mye om en røffere skolehverdag, og at mange barn har sosiale problemer i skolen. Nettopp i lys av den sammenhengen som det ofte er mellom sosiale og faglige problemer, blir mitt spørsmål til statsråden om hun vil satse på å styrke innslaget av miljøarbeidere og sosialarbeidere i skolen – vi vet at det finnes en del, men ønsker statsråden å gjøre dette på en systematisk måte for å fange opp barna tidlig nok?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-01-16:
Ja.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-01-16:
Vesten gikk til krig i Afghanistan for å forsvare menneskerettighetene og mot dem som står for terror. Det var hele grunnlaget for hvorfor mange av oss kunne akseptere den krigen. Det utgangspunktet forplikter sjølsagt. Og det vi har sett av Regjeringas håndtering i forhold til en militærdomstol, i forhold til synet på klasebomber og også i forhold til behandlingen av Taliban-fanger – selv om jeg er glad for de signalene som kommer nå i forhold til dette – er ikke en regjering som har vært villig til å gå i spissen i forhold til å forsvare menneskerettighetene. Jeg sier ikke at Regjeringa ikke har lagt det til grunn, men det vi ikke har sett, er en regjering som er villig til å gå i spissen i forhold til disse spørsmålene. Den rollen Norge tradisjonelt har hatt i internasjonal politikk, har ikke minst vært å stå på barrikadene for menneskerettighetene(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-01-16:
«Det er reist en debatt om spillereglene i forbindelse med en eventuell ny folkeavstemning om EU-medlemskap. Utenriksministeren har gitt uttrykk for at han ønsker en folkeavstemning i forkant av at Regjeringa sender EU-søknad. Hva er utenriksministerens begrunnelse for å foreslå en annen prosedyre enn den man hadde i 1972 og 1994, og vil utenriksministeren forplikte seg til å avholde en folkeavstemning etter at forhandlingsresultatet er kjent?»
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-01-16:
Jeg takker for svaret. Jeg føler meg glad for at EU-medlemskap ikke står på Regjeringas dagsorden, men jeg skulle gjerne ha sett at utenriksministeren hadde forpliktet seg også i forhold til en folkeavstemning etter et forhandlingsresultat. Jeg skulle jo tro at det ville være i alles interesse at folk hadde et best mulig grunnlag for å ta stilling til et så viktig spørsmål som om Norge skal meldes inn i EU eller ikke. Og et best mulig ståsted for å ta stilling til det vil en ha når en har et faktagrunnlag å forholde seg til. Det vil en ikke ha hvis en kun har en folkeavstemning i forkant hvor man bare spør om skal vi søke, eller skal vi ikke gjøre det. Vi vet at i 1994 hadde det stor betydning at man faktisk hadde kunnskap om forhandlingene. En dårlig avtale på fiskeri og landbruk vippet mange synspunkt. Så mitt spørsmål til utenriksministeren blir da – og som innledning til spørsmålet må jeg bare si at for mange av oss synes det(presidenten klubber) som om ja-sida leter etter måter å få marginene på sin side på for å få dette gjenstridige folket inn i EU – om utenriksministeren kan se at endringer av prosedyrene kan redusere legitimiteten av en eventuell folkeavstemning. (presidenten klubber)
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-01-16:
Nå er det jeg som har gleden av å spørre i dag, så kan vi komme tilbake til det spørsmålet. Høyres nestleder, Inge Lønning, fungerende president, har gitt uttrykk for bl.a. i Dagsnytt Atten, der også jeg deltok, at en folkeavstemning om hvorvidt man skal søke, vil være tilstrekkelig, fordi det er så lite å forhandle om. Og det er et interessant resonnement fordi det understreker det faktum at EU ikke bare utvides, men at fordypningen i samarbeidet går minst like raskt. Lønnings tenkning understreker det ja-sida pleier å være lite opptatt av, nemlig at fordypningen i samarbeidet fører til at EU går mer og mer i retning av en føderasjon, og det blir stadig mindre rom for nasjonal tilpasning. Og mitt spørsmål til utenriksministeren blir da: Er utenriksministeren enig med sin nestleder i at unionen nå er blitt så omfattende at det i realiteten ikke vil være noe av betydning å forhandle om, dersom en ny forhandlingsrunde skulle innledes?
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2002-01-16:
Denne spørsmålsrunden synes å vise at når det gjelder midlene til spesialpedagogikk som er individuelt innrettet i henhold til lov, så mangler det i henhold til oppslagene i avisen en kvalitetssikring av at midlene kommer til anvendelse på en slik måte at de virkelig hjelper den enkelte elev til å komme gjennom sine problemer. Den kommunen som denne eleven kommer fra, har ingen slik kvalitetskontroll. Det er kommunen selv klar over, da den har vært i rettsapparatet ved et par anledninger. Vil statsråden medvirke til at Statens utdanningskontor får en vesentlig mer aktiv rolle når det gjelder kvalitetskontroll av midlene til spesialundervisning?
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2002-01-16:
«Utenlandssendingen via radio skulle, i henhold til frekvenslista, gjelde til 30. mars 2002. Sendingen opphørte imidlertid med kort frist den 31. desember 2001. Nordmenn i utlandet er nå avhengig av f.eks. tilgang til Internett for å være orientert om norske forhold. Dette skaper problemer for mange eldre som bor i varmere strøk om vinteren og som mister sine daglige nyhetssendinger. Hva vil statsråden foreta seg for at disse skal få daglige norske nyheter?»
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2002-01-16:
Jeg takker for statsrådens svar. Nå er ikke mitt spørsmål formet slik at jeg ber statsråden gå inn i et aksjeselskaps selvstendige avgjørelser om sin egen drift. Jeg ber henne tenke noe videre på dette, for det behøver ikke å utføres av NRK. Danmarks Radio sender i dag via norske kanaler nyhetssendinger som når akkurat de mottakerne som jeg snakker om her. Det kunne kanskje være mulig med et samarbeid med Danmarks Radio for å gi pensjonistene muligheter til å høre norske nyheter via radio. Det er ett eksempel. Videre har vi en rekke andre medier, radiokanaler og selskaper, som også formidler nyheter, så statsråden kunne jo tenke så vidt kreativt at kanskje noen av disse kunne tenkes å overta dette. Jeg vil vite om hun kan gå inn i en slik tankegang.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2002-01-16:
Da har jeg bare én liten ting som ligger meg på hjertet: Disse norske pensjonistene har radio og fjernsyn hjemme i sine hus og leiligheter i Norge, og på bakgrunn av det betaler de fulle lisenspenger for en tjeneste de umulig kan benytte når Utenlandssendingen er kuttet ut. Jeg undrer meg på om statsråden er villig til å gå inn på en rabatteringsordning nettopp for disse når det gjelder lisenspengene.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2002-01-16:
Jeg vil stille et spørsmål til utenriksministeren. Med rette eller urette har utenriksministeren blitt oppfattet som å være mer skeptisk til en debatt om Norges forhold til EU enn det Einar Steensnæs fra Kristelig Folkeparti er. Hva er utenriksministerens kommentar til dette?
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2002-01-16:
Jeg takker utenriksministeren for svaret. Selv om utenriksministeren er skeptisk til en debatt om Norges forhold til EU, går jeg ut fra at han står ved at en utvidelse av EU til å omfatte de søkerlandene i Sentral-Europa som ønsker det, er en fordel både for Norge og for resten av Europa.
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-16:
Min kommentar er at når noen har oppfattet det slik at Einar Steensnæs er mer EU-vennlig enn meg, bør man skjønne at noe er galt. Jeg er leder for det partiet som har et helt klart partiprogram når det gjelder EU-medlemskap. Vår horisont er helt klar. Når vi allikevel kunne inngå et kompromiss på Sem, var det nettopp fordi det ikke er mulig å virkeliggjøre det standpunktet i nær fremtid. Jeg tror at noe av uklarheten i debatten kommer av at folk legger svært forskjellige ting i hva en EU-debatt er. For noen dreier det seg om å debattere når en EU-søknad skal komme, andre legger det i det at man løpende skal debattere de tingene som er viktige for oss, knyttet til Europa. Ikke minst det siste er det meget viktig å gjøre. Og på mange måter gjør vi det hver dag. Også Stortinget gjør det svært ofte, sist da vi aksepterte samarbeidsavtalen om Europol. Stortinget vil få en EØS-melding i løpet av våren, som vil gi et nytt utgangspunkt for en slik debatt. Det er ingen tvil om at en løpende debatt av vårt forhold til de europeiske prosesser er meget viktig. Men en eventuell debatt om et norsk medlemskap – i den forstand at man debatterer om man skal søke eller ikke – ligger etter mitt skjønn noe lenger inn i fremtiden. Og når jeg mener at den gjør det, er det fordi jeg har vært aktivt med i to folkeavstemmingsdebatter og således har solid erfaring i å tape. Når Høyre ønsker å reise denne saken en neste gang, er det med sikte på å vinne.
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-16:
Ja, det er jeg ikke et øyeblikk i tvil om. Det er for så vidt også en festnet norsk oppfatning, som jeg har inntrykk av forener de av oss som har et mål om medlemskap, og de av oss som mener at norsk medlemskap ikke er en riktig vei å gå. Det har vært bred tilslutning i Stortinget til at en utvidelse er en god ting for Europa. Når representanten Øyangen reiser spørsmålet, antar jeg at det også skyldes at jeg har drodlet litt omkring spørsmålet: Hvilke elementer kan få folkeflertallet til å snu? Jeg har vært litt skeptisk til om en utvidelse i Sørøst-Europa nødvendigvis er det elementet som vil få nordmenn til å snu. Jeg tror at mer direkte virkninger for Norge i så fall er poenget, men det er en antagelse og ikke en nedvurdering av viktigheten av utvidelsen for hele Europa. Jeg ønsker den i aller høyeste grad velkommen.
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-16:
Dette er spørsmål som jeg har svart på en rekke ganger tidligere. Kristin Halvorsen og andre har fått det helt klare svaret at i bunnen for de rettsoppgjørene som skal foretas, må internasjonale konvensjoner og grunnleggende rettssikkerhetsgarantier ligge. Det har jeg sagt en rekke ganger, og jeg synes det er pussig at Kristin Halvorsen later som om hun ikke har hørt akkurat det svaret, for det er gitt mange ganger. Fru Halvorsen hadde også et spørsmål knyttet til de fangene som nå er på Cuba. Også på det punktet har jeg gjort det klart at her må de grunnleggende kravene være overholdt. Det å ydmyke fanger, som Kristin Halvorsen var inne på, er en metode som ikke kan få aksept. Jeg har svart på spørsmålet også fra pressen, som riktignok ikke oppfattet svaret, dvs. de oppfattet tydeligvis ikke hva jeg egentlig sa, siden de gjemte det bort langt ute i artikkelen. Men det vi har sett i avisene nå, har vært så vidt bekymringsfullt at vi har tatt det opp med amerikanske myndigheter for å få klarlagt hva de faktiske omstendigheter er. Og siden enkelte aviser ikke har oppfattet at det å ta opp et slikt spørsmål i seg selv er et politisk signal, vil jeg gjerne understreke at det selvfølgelig gir uttrykk for den bekymring vi har på bakgrunn av det vi har sett i pressen. Den gode nyheten i saken er at det internasjonale Røde Kors nå får anledning til å inspisere fangenes vilkår nærmere. Dermed vil vi få en meget god og uhildet vurdering av om dette tilfredsstiller eller ikke tilfredsstiller de grunnleggende kravene som må stilles til behandling av fanger.
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-16:
Det er selvsagt et spørsmål om hva man setter i fokus. Det jeg vil avvise blankt, er at vi ikke har vært klar på det som gjelder de grunnleggende spørsmål. At det ikke passer i det budskapet Kristin Halvorsen vil ha frem, er en annen sak. Jeg vil ønske og håpe at det kan lyttes litt mer til det jeg sier om disse spørsmålene. Jeg tror det er vurderinger fra min side som stemmer godt med de viktige norske holdningene vi har, og det vi vet om sakene. Hvis vi forlater de fangene som nå er på Cuba, og går over til å snakke om selve tribunalet, er det helt på det rene at det rammeverket som president Bush vedtok, utelukkende var et rammeverk. Det var en rekke spørsmål der som simpelthen var uløste, men som allikevel ikke minst Kristin Halvorsen har ment at vi burde ha protestert på grunnlag av. Nå er det mye som tyder på, slik vi ser av offentliggjøringen av det som nå kommer, at en god del av de spørsmålene som Kristin Halvorsen har bekymret seg om, også løses, så som spørsmål om offentlighet, om at rimelig tvil skal komme tiltalte til gode, om rett til forsvarer samt om ankeadgang. Men det behøver ikke å bety at vi på noen måte er fremme i disse spørsmålene.(presidenten klubber) Jeg nevner dette bare som referat og i forbifarten. Jeg tror det er en stor fordel for seriøsiteten i den dialog man skal ha, at man også vet hva man snakker om. Vi har altså gitt uttrykk for at(presidenten klubber) de grunnleggende prinsippene må opprettholdes, og så vil vi få en videre dialog om det mer spesifikke. (presidenten klubber) (presidenten klubber)
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-16:
Jeg må først si at lyset på denne talerstolen fremkommer i form av et null, så det presidenten anmoder om, er å se nullet. Det skal jeg love å gjøre for fremtiden. Jeg vil bare si meget klart at svaret på Åslaug Hagas spørsmål selvfølgelig er nei. Det er ingen som helst endring i norsk menneskerettighetspolitikk. Vi er høyt oppe på banen, og det er bakgrunnen for det spørsmålet som nå er rettet til amerikanske myndigheter. I bunnen av det ligger det en bekymring. Vi må forsikre oss om at de grunnleggende kravene er ivaretatt. Så Åslaug Haga kan være helt sikker på at dette blir ivaretatt. Når Åslaug Haga sier at hun ikke har sett Regjeringens politikk på dette området, må jeg få lov til å si at det åpenbart i noen grad må være et viljesspørsmål. Vi har vært tydelige på det som gjelder de grunnleggende prinsipper her. Jeg må for øvrig si at jeg reserverer meg litt mot formuleringen om at man «gikk til krig i Afghanistan». Vi må huske på at det som var åpningen av krigen, var terroranslaget mot USA. Det man her har gjort, er å forsvare seg etter den provokasjonen som det var, og det er helt klart hjemlet i FN-beslutninger.
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-16:
La meg først si at jeg er helt enig i at freden må vinnes. Det har mange sider, og rettsoppgjøret er en av dem. Det andre er det gjenoppbyggingsarbeidet som nå foregår i Afghanistan, som ligger utenfor dette spørsmålet. Når det gjelder selve rettsoppgjøret, er jeg helt enig i at det må tilfredsstille de rettssikkerhetsgarantier og de standarder som vi har vært vant til. Vi har altså når det gjelder det spørsmålet som nå er nevnt, nemlig behandlingen av fangene på Cuba, en dialog med amerikanske myndigheter om det, og vi har samtidig også sagt det samme om militærtribunalene, nemlig at de grunnleggende standarder må opprettholdes. Det viktige er å holde denne dialogen, slik at disse tingene imøtekommes. Jeg har ikke tatt initiativ til at man skal ta dette ut av amerikansk jurisdiksjon og inn i en form for internasjonale tribunaler. Jeg tror jeg har diskutert dette med Jacobsen før, og vil bare minne om at et internasjonalt tribunal som var ment å fungere i de tilfeller hvor de nasjonale rettssystemene ikke fungerte, ikke er opprettet, og jeg har altså ikke tenkt å ta noe initiativ i den retning. Det viktige er at vi overholder de grunnleggende kravene.
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-16:
Jeg blir jevnlig utsatt for to typer kritikk når det gjelder Midtøsten. Det ene er at jeg ikke er kritisk nok overfor Israel. Det andre er at jeg ikke er kritisk nok overfor Palestina. Det er en kritikk som jeg i og for seg på mange måter kan forstå, fordi det er grunnlag for å rette kritikk begge veier. Det jeg imidlertid må være meget tydelig på, er at det nå er svært viktig at man bryter voldsspiralen. Det betyr at vi har vært veldig tydelige i forhold til palestinerne, i forhold til Arafat. Morten Høglund vil sikkert huske at vi i hele desember måned var svært tydelige på at nå måtte Arafat gjøre det han kunne gjøre for å holde volden under kontroll. Og det presset som omverdenen da la på ham, var det mange som syntes var urimelig sterkt, fordi man sa at Arafat ikke hadde så stor kontroll at det var rimelig å legge det presset på ham. Vi gjorde det likevel, og vi fikk Arafats tale den 16. desember, som var et meget tydelig signal til den arabisktalende befolkning – talen ble holdt på arabisk. Etter det var det en betydelig nedgang i voldshandlingene, og det er svært viktig. Men da er det samtidig viktig at man fra israelsk side viser tilbakeholdenhet og bryter voldsspiralen, og derfor har jeg også en rekke ganger vært kritisk til de mottiltakene som israelerne har foretatt. Jeg har f.eks. vært svært kritisk til alt det som dreier seg om å holde tilbake midler, og til det å ydmyke selvstyremyndighetene, slik man gjorde ved å nekte Arafat å reise til Betlehem. Det som er hensikten med dette, er å forsøke å bidra til å dempe volden og uroen og få partene tilbake til å arbeide etter Tenet-planen og gjennomføre de tillitsskapende tiltak Mitchell-kommisjonen foreslo. Når det er kommet på plass, ja da er det mulig å komme videre for å snakke om substans. Og derfor er jeg redd for at jeg også i mitt virke fremover kommer til å bli skutt på fra begge sider i debatten.