Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2015-02-03:
Som statsråden nevnte, var det regjeringa Bondevik II som la grunnlaget for arbeidet med den helhetlige forvaltningsplanen for både Barentshavet og andre norske havområder, gjennom St. meld. nr. 12 for 2001–2002, Rent og rikt hav. Bærekraftig utvikling har hele tida vært en sentral målsetting i dette arbeidet. Forvaltningsplanene er viktige fordi de etablerer betingelser for fiskeri, skipstrafikk og petroleumsvirksomhet innenfor rammen av en bærekraftig utvikling. Det ligger et nitid og grundig arbeid bak en forvaltningsplan. I 2009 la daværende regjering fram forvaltningsplanen for Norskehavet. Arbeidet med denne hadde pågått siden 2007. Planprosessen startet i mars 2007 med faktabeskrivelser, en samfunnsbeskrivelse og en større areal- og miljøressursbeskrivelse, inkludert verdifulle områder. Det ble også igangsatt et arbeid for å finne ut hva som skulle være indikatorer for overvåking. Disse dannet grunnlaget for det videre arbeidet med konsekvensene. Det ble laget 19 ulike fagutredninger med utredning av konsekvenser. Ut fra disse ble fire hovedutredninger utarbeidet. Nye høringer fulgte – og nye rapporter. I 2008 ble det arrangert en høringskonferanse i Ålesund. Med denne konferansen, og oppsummeringen av høringsuttalelsene i etterkant, var fagarbeidet avsluttet. Da overtok politikerne. Norskehavet har en høy biologisk produksjon og rommer en stor mengde organismer, som danner grunnlaget for de rike bestandene av fisk, sjøfugl og pattedyr. Havområdet utgjør et åpent økosystem, og som alle naturlige økosystemer er det i stadig forandring. Mennesket er en del av de store naturlige prosessene, og vi påvirker dem gjennom våre aktiviteter. Når påvirkningen blir for stor, vil økosystemene ta skade. Svaret på disse utfordringene er å drive en økosystembasert forvaltning. Dette innebærer bl.a. at vi må se alle de ulike aktivitetene i Norskehavet under ett, og at det er økosystemene som gir rammene for hvor stor påvirkning vi kan tillate. Til det er det helt avgjørende med kunnskap. Forvaltningsplanene er basert på kunnskap om konsekvenser av aktiviteter som kan påvirke miljøtilstanden, ressursgrunnlaget, samfunnsforhold og muligheten til å utøve annen næringsvirksomhet. Dette gjelder særlig petroleumsvirksomhet, fiskeri og skipsfart. Forvaltningsplaner handler altså om langt mer enn om hvorvidt en skal drive petroleumsvirksomhet eller ikke, slik svaret fra statsråden på det skriftlige spørsmålet fra representanten Hansson kan synes som. Jeg er enig med interpellanten når det gjelder behovet for at forvaltningsplaner skal rulleres og oppdateres jevnlig. Klimaendringene vi i dag er vitne til, skjer i stor hastighet. Derfor trenger vi oppdatert kunnskap for både å vite hvordan situasjonen er, hvilke tiltak som må settes inn, og om de tiltakene vi allerede har satt i verk, virker. Kunnskapsmangel gjør at vurderingene av konsekvensene av klimaendringene og menneskelig aktivitet framover er usikre. En kombinasjon av kartlegging, miljøovervåking og forskning er nødvendig for at vi skal få en bedre forståelse av de mønstrene vi finner, og for at vi skal kunne vurdere artenes og områdenes sårbarhet og økosystemenes stabilitet. Klimaendringer og overfiske kan gi store endringer i økosystemenes artssammensetning og dynamikk. Vi har særlig behov for mer kunnskap om havområdenes motstandskraft mot både naturlig og menneskeskapt påvirkning. Vi trenger også mer kunnskap om prosesser ved iskanten, ved polarfronten og om andre særlig verdifulle og sårbare områder.