Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-12-17:
Det er bra og nødvendig at vi har dagens prioriteringsdebatt om norsk deltakelse i internasjonale operasjoner. Og Senterpartiet takker utenriksminister og forsvarsminister for redegjørelsene. Regjeringas redegjørelser særpreges ved å være svært deskriptive og lite analyserende. På den måten har Regjeringa gjort det lett for seg, men det innebærer også at en rekke viktige debatter ikke blir belyst. La meg ta noen av de spørsmålene Senterpartiet stiller seg i kjølvannet av redegjørelsene. Utenriksministeren sier i sin redegjørelse: «Den generelle linjen Regjeringen har lagt opp til, er at vi først og fremst bør delta i FN- og NATO-ledede operasjoner.» Dette er interessant tatt i betraktning den tunge innsatsen Norge har hatt i koalisjoner som ikke har vært verken FN- eller NATO-ledet. Dette gjelder som kjent både «Enduring Freedom» i Afghanistan og operasjonen i Irak. Jeg noterer at utenriksministeren sier «først og fremst» delta i FN- og NATO-ledede operasjoner, men jeg formoder jo at det ligger substansielt innhold i den holdningen Regjeringa gir uttrykk for. Dette kan vanskelig forstås på en annen måte enn at Regjeringa tar sjølkritikk på at man mener å ha gått for langt i å støtte opp om operasjoner som ikke er FN- eller NATO-ledede. Kan utenriksministeren bekrefte at dette er en riktig forståelse? Senterpartiet er nemlig svært opptatt av at norsk utenlandsengasjement bør rammes inn nettopp til at vi kun deltar i FN- og NATO-operasjoner. Ikke minst den senere tids erfaringer fra Irak tilsier at denne innrammingen er nødvendig. Regjeringa er i henhold til utenriksministeren rede til å bidra i FNs operasjoner i Etiopia og Eritrea, i Sierra Leone og i Liberia. Dette er bra, så langt det rekker. Men hva betyr det? Norge har beklagelig lite engasjement i FN-operasjoner på det afrikanske kontinent. Vi snakker om en deltakelse som i dag innebærer mindre enn en håndfull personell i de ulike nevnte operasjoner. Senterpartiet mener det er svært viktig for Norge å øke innsatsen på det afrikanske kontinent. Bare på den måten kan vi bli troverdige i vårt engasjement for Afrika. Jeg må derfor spørre utenriksministeren: Mener Regjeringa at innsatsen i FN-operasjoner i Afrika skal trappes opp? Spørsmålet mitt gjelder andre operasjoner enn en eventuell deltakelse i Sudan, for i lys av Norges langvarige og tunge engasjement i Sudan anser Senterpartiet det som utenkelig at Norge ikke skal stille opp med et substansielt bidrag dersom en får en fredsavtale på plass. Vi forutsetter også at deltakelse i en operasjon i Sudan finansieres med tilleggsressurser. Utenriksministeren drøftet ikke forholdet mellom norsk deltakelse i FN-operasjoner og andre typer operasjoner. Senterpartiet mener det er svært uheldig at Norges deltakelse i FN-operasjoner er meget liten. Senterpartiet erkjenner sjølsagt at vi har styrker i operasjoner som ikke er FN-ledede, og som FN ønsker at vi skal delta i. Samtidig sender det uheldige signaler til FN at vårt engasjement for blå hjelmer er så lite som det er nå. Utenriksministeren understreker prisverdig i sin redegjørelse at vi ennå ikke er i mål i Kosovo, og at de underliggende problemer og motsetninger langt på vei er uløste. Han ser derfor for seg et fortsatt betydelig internasjonalt nærvær i Kosovo. Forsvarsministeren sier i sin redegjørelse at Regjeringa tar sikte på å tilby et mindre antall helikoptre andre halvår 2004. Mitt spørsmål til utenriksministeren er: Hvordan vurderer Regjeringa situasjonen i Kosovo i dag, og på hvilket grunnlag foreslås den betydelige omleggingen av innsatsen? Senterpartiet er opptatt av de forpliktelser som påhviler også Norge, i forhold til ikke å trekke seg ut før man er sikker på at utviklingen på bakken er akseptabel, og at det som er oppnådd, ikke skusles bort. Utenriksministeren velger ikke å drøfte et av de temaer som har vært hetest i forbindelse med Irak, nemlig sammenblandingen av humanitær og militær bistand. Dette må tolkes slik at denne problemstillingen ikke opptar Regjeringa. Dette er uforståelig. De humanitære organisasjonene i Norge hevder at deres arbeid vanskeliggjøres av de militæres militærhumanitære rolle. Tar organisasjonene så grunnleggende feil? Har de misforstått fullstendig? Mener utenriksministeren at dette er en irrelevant problemstilling? Når det gjelder Senterpartiets holdning til det å sende norske soldater til Irak, er mye sagt tidligere i denne sal. Vi står fast på at det var, og er, politisk sett meget uklokt å ha soldater i Irak, soldater som i praksis er en del av okkupasjonsstyrken. Norge er med på å lette presset på USA og Storbritannia i forhold til det ansvar de i henhold til folkeretten har for å sikre lov og orden etter en okkupasjon. Videre er den nevnte sammenblandingen av humanitær og militær innsats svært uheldig i et land som er så ustabilt som det Irak er i øyeblikket. Senterpartiet mener også at det er svært uryddig i forhold til norsk opinion at deltakelsen i Irak, som uomtvistelig var politisk motivert, er blitt humanitært begrunnet. Senterpartiet stiller ikke spørsmål ved det folkerettslige grunnlaget for å delta i Irak i den fase man nå er inne i. Det har vi heller aldri gjort. Vi har også full tillit til de norske soldatene som deltar. Det vi imidlertid stiller spørsmål ved, er om styrkene gjør det det var ment de skulle gjøre, om styrkene utfører de oppdrag de er trent for å gjøre, og om effekten og effektiviteten står i forhold til ressursinnsatsen. Senterpartiet ville sette pris på om en av ministrene kan kommentere dette. Senterpartiet forstår at Regjeringa etter alt å dømme vil trekke styrkene ut av Irak etter første halvår 2004. Vi syns dette er bra, sjøl om vi mener at vi aldri skulle hatt styrkene der. Men det vil samtidig være nyttig å høre nærmere om Regjeringas begrunnelse for å ta styrkene ut til sommeren. Mener man at det ikke vil være behov for dem etter første halvår? Har en forstått at det er politisk problematisk å ha soldater i Irak, eller er det ganske enkelt at NATOs nye utrykningsstyrke vil beslaglegge så store ressurser at det ikke er mulig å opprettholde engasjementet? En kommentar til begrunnelsen ville være interessant. Både norsk utenrikspolitikk og norsk forsvarspolitikk gjennomgår store endringer for å møte de nye truslene fra internasjonal terrorisme. Senterpartiet er opptatt av at endringene må være godt fundert, og vi tror det trengs langt større debatt om de raske endringene som nå gjennomføres. Forsvaret legges dramatisk om. Det rettes etter vår vurdering i for stor grad inn mot internasjonale operasjoner – på bekostning av vårt nasjonale forsvar. Vi må være bevisst på hvor balansen skal være. NATO begrunnes i stadig større grad med kampen mot terror. Organisasjonen rettes mer og mer inn mot oppdrag utenfor NATOs område. Senterpartiet mener det trengs en kritisk gjennomgang i NATO av organisasjonens rolle utenfor eget territorium. Norges profil internasjonalt preges stadig mer av et ønske om å være en militær aktør, og den preges stadig mindre av det å ville framstå som en fredsnasjon. Det er all grunn til å stille spørsmål ved utviklingen. Er vi sikre på at de omleggingene vi gjør, er de som mest effektivt hindrer terrorisme? I hvilken grad mener vi at kampen mot terror kan vinnes gjennom militære maktmidler? Under hvilke betingelser virker militære maktmidler mot et høyst bevegelig mål, som internasjonal terrorisme er? Jeg frykter at våre svar ofte blir for enkle.