Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2015-06-18:
Jeg vil først takke komiteen for et godt og konstruktivt samarbeid. Innstillingen gir etter min mening et godt bilde av hvor partiene er enige, og hvor det er reell uenighet når det gjelder politikken for landets viktigste næring. Global befolkningsvekst og velstandsutvikling gir økt behov for energi. Olje og gass vil være en viktig del av energimiksen i overskuelig framtid. Vekst i energiforbruk sammen med behov for erstatning for fallende produksjon tilsier at det i overskuelig framtid vil være marked for de olje- og gassressurser Norge rår over. Vi vil derfor i mange tiår være en oljenasjon. Helt siden den spede begynnelsen har det vært en overordnet målsetting at de norske petroleumsressursene skal komme hele folket til gode, og at det skal lede til verdiskaping over hele landet. Den politikken som har blitt ført for å oppnå disse målene, har gitt resultater. 240 000 arbeidsplasser over hele landet kan tilskrives aktiviteten i denne næringen. 27 pst. av statens inntekter i 2014 og 29 pst. av de samlede investeringer i landet kom i petroleumssektoren. Denne næringen har blitt landets viktigste, og tilstanden i næringen påvirker hele landet. Store investeringer, lang ledetid i utbyggingsprosjekter og lang tidshorisont på inntjeningen gjør at denne næringen mer enn andre er følsom for politisk risiko. Stabilitet og forutsigbarhet er derfor viktig når selskapene skal gjøre sine investeringsbeslutninger. Jeg er derfor glad for å kunne slå fast at det fortsatt er bred enighet om de overordnede linjene i vår petroleumspolitikk. Det er enstemmig tilslutning til de før nevnte overordnede mål, det er et bredt flertall som viser til at petroleumsvirksomheten i mange tiår framover vil ha en sentral rolle for norsk verdiskaping, sysselsetting, teknologiutvikling og samfunnsutvikling. Politikken som blir trukket opp i Stoltenberg-regjeringens stortingsmelding En næring for framtida, videreføres av den sittende regjeringen. Dette er et uttrykk for politisk stabilitet og forutsigbarhet på tvers av skiftende regjeringer. Det er en samlet komité, med unntak av Miljøpartiet De Grønne, som peker på behovet for å fortsette arbeidet med utslippskutt fra denne næringen og utviklingen av lavutslippsteknologi for at norsk petroleumsvirksomhet skal kunne levere olje og gass i 2050-årene. Utbyggingen av Sverdrup-feltet blir på mange måter en arena for operasjonalisering av våre langsiktige målsettinger. Dette feltet krever enorme investeringer, det har svært lang produksjonstid, og det er et faktum at mange av dem som skal være med på å stenge ned feltet, ennå ikke er født. Det er særlig to forhold som har opptatt komiteens flertall. Det er prosjektets betydning for norsk leverandørindustri og klimaperspektivet som ligger i at Sverdrup-feltet skal bli drevet med kraft fra land, men også at denne energiløsningen gir grunnlag for at tre andre felt i området Utsirahøyden vil bli drevet med kraft fra land. Det har så langt blitt tildelt kontrakter for 27 av totalt 117 mrd. kr i forbindelse med prosjektets byggetrinn 1 – Aker Solutions, Aibel, Kværner, ABB og Odfjell Drilling har fått store oppdrag. I den situasjonen vi i dag har i næringen, gir disse oppdragene viktige bidrag til vår evne til å opprettholde kapasitet og kompetanse i leverandørindustrien. I komiteens merknader vedrørende kraft fra land har vi videreført enstemmigheten fra Innst. 237 S for 2013–2014. Komiteen anerkjenner at det er mest hensiktsmessig for operatøren og lisenshaverne å se plassering og dimensjonering av områdeløsning for kraft fra land i sammenheng med utviklingen av byggetrinn 2, men understreker at områdeløsningen skal være på plass i 2022. Komiteen fremmer derfor forslag til endring av vilkårene, hvor vi tar ut det som kan oppfattes som en binding til framdrift i byggetrinn 2, og slår fast at løsningen skal være på plass i 2022. Varmebehovet på Edvard Grieg-feltet har blitt et tema i denne saken. Komiteen forventer at det gjennomføres en kvalifiseringsprosess for elektriske kjeler i forkant av beslutningen om hvordan varmebehovet skal dekkes. For å oppsummere: Det er bred enighet om de lange linjene i petroleumspolitikken, og det er bred tilslutning til plan for utbygging og drift av Johan Sverdrup. La meg så si noe om de temaene hvor det er politisk uenighet. Dette dreier seg i første rekke om hvordan vi skal møte den dramatiske situasjonen vi i dag har i landets viktigste næring. Bare i inneværende uke har det blitt varslet at 4 000 arbeidsplasser forsvinner i oljeselskap og leverandørindustri. DNB Markets har regnet ut at over 20 000 arbeidsplasser har blitt borte siden januar i fjor. I mine samtaler med ansatte i oljeselskaper, representanter for leverandørindustrien, Norsk Industri og fagbevegelsen blir situasjonen betegnet som alvorlig og dramatisk. Vedlikehold utsettes, prosjekter blir satt på vent, leverandører presses til, og forbi, sine ytterste grenser på pris, og rekrutteringen til bransjen stopper opp. Det er åpenbart for alle som vil se, at oljeselskapenes håndtering av lave oljepriser ikke er bærekraftig. Det er bred enighet om at aktiviteten i bransjen vil ta seg opp igjen om noen år. Arbeiderpartiet frykter at en sånn oppgang på ny vil utløse en oppadgående kostnadsspiral, og at man på kort tid skal gjenoppbygge kapasitet og kompetanse som i disse dager bygges ned. Det er ikke første gangen oljenasjonen Norge opplever at oljebransjen er i hardt vær. Ved tidligere nedturer har arbeiderpartiregjeringer handlet, som vi f.eks. gjorde i 1993, da vi opprettet NORSOK, i 1997, da vi tok initiativ til opprettelsen av INTSOK, og i 2001, da KonKraft-samarbeidet ble opprettet. Alle disse tiltakene har virket, og ingen av dem ville blitt til uten politisk initiativ og – la meg føye til – politisk vilje. Dette har vært tidsriktig innsats for å realisere vår målsetting for oljevirksomheten, sånn som det er blitt beskrevet i petroleumsloven. Ressursforvaltningen skal gi landet inntekter og bidra til å sikre velferd, sysselsetting og et bedre miljø og styrke norsk næringsliv og industriell utvikling samtidig som det tas hensyn til de distriktspolitiske interesser og annen virksomhet. Vi ber derfor regjeringen vurdere, og komme tilbake til Stortinget i budsjettet for 2016, med åtte tiltak som etter vår mening vil bidra til å dempe fallet i aktivitet og bidra til at kompetanse og kapasitet ivaretas. Vi ønsker en sterkere politisk deltakelse i KonKraft-samarbeidet og mener at departementet bør gjenoppta deltakelse i dette samarbeidet. All erfaring tilsier at denne typen samarbeid mellom industri, fagbevegelse og myndigheter bidrar positivt i møte med utfordringer som dem vi opplever nå. Vi mener at myndighetene i større grad må bruke de virkemidler man har til å sikre at tidskritiske og lønnsomme aktiviteter gjennomføres i tider med ledig kapasitet i leverandørindustrien. Dette gjelder plugging av brønner, det gjelder vedlikehold og modifikasjoner, og det gjelder tiltak for økt utvinning. Vi mener at det må gjøres en vurdering av hvorvidt permitteringsregelverket fungerer for denne næringen, og vi mener at det må ses på hva som kan gjøres for å sikre at relevante linjer ved videregående skoler ikke legges ned som følge av at selskapene i dagens situasjon ikke rekrutterer. Vi vet at vi om få år vil se en bølge av pensjonister ut fra denne næringen, noe som kan være med på å forsterke de negative virkningene av den brutale nedbemanningen vi ser i dag. Vi har også i lengre tid sett en trend med forsinkelser og store overskridelser på utbyggingsprosjekter. I Oljedirektoratets rapport om dette temaet framkommer det at forsinkelser og overskridelser bl.a. kommer som følge av manglende kjennskap til NORSOK-standarder, HMS-regelverk og mangler ved prekvalifisering og oppfølging av leverandører. Vi har gang på gang sett at norske leverandører taper anbudskampen mot asiatiske verft, hvor sluttresultatet er kostnader langt over opprinnelig anbud og levering langt senere enn forutsatt. Dette er selvsagt et problem for norske verft. Det oppleves som om konkurransen ikke er reell. Det er også et problem for det norske samfunnet, ettersom 89 pst. av kostnadene avskrives på skatten. Det betyr med andre ord at samfunnet sitter med 89 pst. av risikoen. Arbeiderpartiet mener derfor det bør utredes hvordan myndighetene gjennom tettere oppfølging av utbyggingsprosjekter kan sikre at kontraktstrategier og gjennomføring bidrar til at våre overordnede mål for petroleumspolitikken nås. Vi har også merket oss bekymring fra både industrien og fagbevegelsen med hensyn til hvorvidt HMS-standard tillegges tilstrekkelig vekt når kontrakter tildeles. Korea, som har fått mange oppdrag for norsk sokkel, har en dødsfallrate per 100 000 årsverk på 12,5, mens tilsvarende rate i norsk industri er på 0,9. Ingen må tro at vårt høye nivå på helse, miljø og sikkerhet kommer av seg selv, eller at det er gratis. Når det på Goliat-plattformen blir registrert tre dødsfall på verftet, bør det påkalle vår oppmerksomhet. Vi kan ikke godta at liv og helse blir en konkurransefaktor, hvor den som nedprioriterer dette, vinner anbudskampen. La meg også føye til: Vi har sett at fagforeningene ved Hyundai-verftet i Korea faktisk nå har bedt det norske oljefondet om å trekke seg ut av investeringene i Hyundai, med bakgrunn i den dårlige HMS-situasjonen. Vi ber derfor regjeringen vurdere hvorvidt hele eller deler av vårt HMS-regelverk kan gjøres gjeldende også ved bygging av installasjoner for norsk sokkel, for derigjennom å sikre at våre ambisjoner om å være verdensledende på HMS også følger prosjektene fra start til de er ferdig installerte og i drift på sokkel. Det er ikke første gangen vi opplever nedturer som vi nå ser. Det som er annerledes nå, er at vi har en Høyre–Fremskrittsparti-regjering ved roret som bagatelliserer situasjonen og overlater til markedet å løse problemene. Statsrådens harselas med dem som mener at det må settes inn tiltak, minner meg om Marie Antoinettes reaksjon på det franske folkets krav om brød: Kan de ikke spise kaker, da? Med dette tar jeg opp de forslag som Arbeiderpartiet sammen med andre står bak i innstillingen.