Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2012-12-13:
Er kulturpolitikk mer enn penger? Ja, det er det. Kulturpolitikk handler om forståelsen av mennesket, om forståelsen av samfunnet, om ytringsfrihet, om makt og om åndsliv. Derfor vil jeg begynne med å si at Kristelig Folkeparti tar utgangspunkt i at kultur er en fundamental del av et menneskes liv, av nærmiljø og lokalsamfunn, av et nasjonalt fellesskap – og del av internasjonal kontakt og fellesskap. Dette er et fundamentalt utgangspunkt, og det er fundamentalt i forståelsen av det menneskelige liv og menneskelig fellesskap – uavhengig av kulturpolitikk og statlige virkemidler som sådan. For Kristelig Folkeparti er det viktig å ta utgangspunkt i at vi ikke kan sette likhetstegn mellom kulturliv og kulturpolitikk. Man hører stadig en retorikk, særlig fra rød-grønn side, der man får inntrykk av at kulturpolitikkens oppgave er å drive kulturlivet. Jeg vil bruke et bilde fra jordbruket: Det er ikke sånn at kulturpolitikerne, politikken og myndighetene setter såkornene i jorda. Kulturpolitikkens oppgave er å gjødsle og vanne når såkornene er sådd. Derfor er det heller ikke detaljer, flisespikkeri eller skinnuenighet når vi diskuterer styring av kulturlivet. Kultur handler om ytringsfrihet og makt. Ett av stikkordene i denne diskusjonen er ordet «programmering». Det er ikke sånn at ordet programmering uheldigvis har blitt nevnt i en eller annen setning fra de rød-grønne. Nei, det er nå et ord som går igjen i alle kapitler og stortingsmeldinger der man omtaler hvordan man ønsker å drive kulturpolitikk i de ulike sektorene. Det er en helt sentral del av styringsdialogen med alle som mottar statlig støtte. For å bli i jordbruksbildet: Man kan få inntrykk av at de rød-grønne ikke bare ønsker å være bonden som setter såkornet i jorda. Man ønsker i tillegg å ha med seg et ugressmiddel som kan ta bort eventuelle vekster i enga som man ikke ønsker å ha der. I diskusjoner vi har hatt om dette tidligere, svarer de rød-grønne til stadighet at det bare handler om hvilke målgrupper man skal nå. Hvis det handler om det, kan man si «målgrupper» – og at man vil diskutere målgrupper med institusjonene. Men man har valgt å bruke ordet programmering. Man bruker det konsekvent – igjen og igjen og igjen. Da må man ta ansvar for å svare på hva det innebærer. Kulturbudsjettet nærmer seg 10 mrd. kr. Tar vi et steg tilbake og spør oss hva vi ville brukt 10 mrd. kr til hvis vi skulle bruke det på kulturliv, tror jeg veldig mange ville sagt: La oss gi barn og unge en mulighet til å uttrykke seg gjennom kunst og kultur. Likevel er det etter denne opptrappingen et paradoks at dette er et av områdene som virkelig er nedprioritert. Kulturskoler, korbevegelsen, korpsbevegelsen, de institusjoner og bevegelser som virkelig gir barn og unge muligheter, har regjeringen valgt konsekvent å nedprioritere. Norge har – internasjonalt – en unik tradisjon for kor. Likevel snakker man i et kulturbudsjett på 10 mrd. kr – der bare økningen er på 800 mill. kr – om økninger på korfeltet med 1 mill. kr her og 200 000 kr der. Det er en systematisk nedprioritering av korfeltet. Når det gjelder kulturskoler – der man endelig har lagt inn penger – legger man inn midler til noe kulturskolene ikke har etterspurt, og som ikke gir de tusenvis av ungene som står venteliste, plass og mulighet til å lære seg det de ønsker. Når det gjelder frivillighet, har man innført en momskompensasjonsordning. Det er for så vidt bra, men nå omtaler man den som en støtteordning på linje med andre støtteordninger, men det var den aldri ment å være. Her må vi rydde opp i byråkrati, her må vi slippe frivilligheten løs, her må vi slippe kulturlivet løs. Så har Kristelig Folkeparti i sitt alternative budsjett vist at det er mulig å omprioritere, sånn at vi gir de områdene som er nedprioritert, mulighet til å vokse og utvikle seg. Jeg tar med dette opp de forslagene som Kristelig Folkeparti står bak i innstillingen.