Lars Sponheim (Venstre), 2008-12-02:
Etter å ha vært til stede i denne salen i atskillig mange år og fastsatt sin egen lønn, og av og til har kunnet lese i aviser at vi gjør det med et litt skamfullt og bøyd blikk og gjør det uten å si et ord, er det hyggelig å få være til stede under en behandling hvor det er lov til å si hva en mener. Det vil jeg gjerne få benytte anledningen til å gjøre. Venstre sitter jo ikke i presidentskapet, og kan dermed få gjort sitt syn gjeldende på denne måten. For det første må jeg gi uttrykk for – jeg husker også en tid før vi hadde denne lønnskommisjonen, hvor det kanskje tilsynelatende burde være mer åpen behandling på Stortinget – at jeg støttet veldig overgangen til en lønnskommisjon for å få en faglig anbefaling og vurdering, og legger til grunn at en skal være lojal mot den innstillingen som der kommer. Det er noen utenfor oss som bestemmer, men det er vi som bestemmer allikevel. Det har vært et viktig prinsipp. Så har jeg lyst til å si følgende: Jeg har mange ganger stemt for den lønnsøkning som er anbefalt fra Stortingets talerstol. Jeg har gjort det med god samvittighet og med stor frimodighet hver gang. Er det noen jeg er overbevist om fortjener den godtgjøring de får, vedtatt i denne sal, er det Stortingets representanter. Hvis jeg kan få lov til å bruke denne anledning til å si – jeg har aldri opplevd at noen har gjort det fra denne talerstol – at gjennom mange år i denne sal, dag og natt i dette hus, har jeg opplevd kollegaer som jobber hardt, og som har et stort ansvar. Mange tar personlige forsakelser for å kunne utøve sitt verv. Mange gir avkall på viktige, andre karriereløp. Den godtgjøring som blir fastsatt, er fortjent. Jeg har aldri ment noe annet, og jeg synes det er viktig at man av og til sier det, fordi man finner seg i å bli hundset med i medier og i ulike sammenhenger. Man skal gjøre en god jobb, men man skal ikke bli skrytt av for at man gjør en god jobb. Jeg vet jeg skryter av meg selv også. Som dere vet, har jeg ikke noen problemer med å gjøre det, men jeg vil gjerne bruke denne anledningen til å skryte av alle mine kollegaer. Den godtgjøring som blir vedtatt i dag, er fortjent, og den er riktig. Det synes jeg også vi bør kunne si med klare ord fra denne talerstol. Vi fastsetter også lønn for statsråder og statsminister. Jeg har hatt gleden av å være statsråd ved et par anledninger, og jeg hadde gleden av å følge en statsministers ansvar og arbeidsinnsats på nært hold. Jeg har gitt uttrykk for det flere ganger, også i denne sal, at den mest krevende og den vanskeligste jobben du kan ha i det norske samfunn, er å være statsminister. Den lønnen statsministeren mottar for sitt arbeid, er vel fortjent. Jeg mener også egentlig at det ikke er så mange andre som bør tjene så veldig mye mer enn landets statsminister, og som knapt har gjort seg fortjent til det, men det ligger utenfor denne debatten. Det er det andre enn oss i denne sal som bestemmer. Jeg synes det også er viktig å si. Så er det rett å si at statsråders innsats og ansvar er så stort at jeg mener den godtgjøring de her får fastsatt, er vel fortjent. Så er det interessant å bli minnet om den historien jeg også har fått lov til å være en del av. Jeg hadde gleden av å være en engruppesrepresentant, som kollega Erling Folkvord, mellom 1993 og 1997. Vi delte ikke kontor, men vi var ganske nær hverandre. Vi måtte jobbe dag og natt for å holde tritt med alle de store gruppene. Vi delte av og til gleder og sorger. Jeg var vel kjent med Erling Folkvords sterke syn, at han ikke ville ha noen annen lønn enn den han hadde i Uteseksjonen i Oslo kommune, og fikk til en avtale hvoretter han mottok den. Det synes jeg var hel ved. Jeg respekterte det, jeg syntes det var flott. Jeg var dypt uenig i det valget han tok, men jeg hadde respekt for det. Jeg er kjent med at det er en anledning som har vært der hele tiden. Jeg har ikke hørt om at andre har valgt det. Man har heller valgt å protestere for all verden, men være med på ferden. Jeg har respekt for Erling Folkvords måte å gjøre det på, selv om jeg var uenig. Så ligger det et forslag i dag som gir Regjeringens medlemmer og regjeringssystemets politikere anledning til å ta en slags personlig dissens i lønnsfastsettelsen. Jeg vet ikke helt om jeg synes det er noe stort poeng i denne sammenhengen, selv om vi har en regjering som er flink til å ta den typen dissenser. Så mye som de protesterer for all verden, men er med på ferden i regjeringsapparatet, synes jeg godt de kan være det i denne sammenhengen også. Så jeg ser ingen grunn til å stemme for det forsaget. Jeg vil bare minne om at det er etablert en praksis hvor det er anledning til – det gjorde Erling Folkvord – å reservere seg. Det kan det stå respekt av. Så synes jeg alle andre som bestemmer seg for at de vil ha denne lønnsøkningen, skal motta den med stor frimodighet. Det har våre fremste folkevalgte fortjent, og det bør sies tydelig fra denne salen.