trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Gerd Janne Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2010-06-15:
Årets jordbruksoppgjør har en gledelig og riktig innretning. Mange hadde i forkant av oppgjøret uttrykt bekymring for melkeproduksjonen og for distriktslandbruket. Bondeorganisasjonene hadde også disse områdene som sine hovedprioriteringsområder foran årets forhandlinger. Det er derfor bra at organisasjonene ble imøtekommet. For meg, som kommer fra et fylke der 18–20 pst av verdiskapingen er knyttet til landbruket, er det av betydning å få gitt uttrykk for viktigheten av at vi greier å opprettholde et levende landbruk også i distriktene. Vi er avhengige av at det bor folk på gårder hvor det både produseres mat og der en holder kulturlandskapet åpent. Er det noe vi ikke ønsker, er det gjengrodde kulturlandskap. Det ville være et stort tap ikke bare for landbruket, men også for flere andre næringer – ikke minst for reiselivet. Gjennom årets jordbruksoppgjør er vi med på å trygge en verdifull næringsmiddelindustri som gir arbeidsplasser til svært mange mennesker rundt omkring i landet, som jeg hørte siste taler også snakket om. Produksjon av rein mat og gode norske matprodukter er vesentlig også sett i en global sammenheng med en voksende befolkning. Men næringsmiddelindustrien vår er avhengig av forutsigbarhet og sikre leveranser av råvarer, både melk og kjøtt. Derfor er det også viktig for industrien at melkeproduksjon og distriktsjordbruket ble prioriterte områder i årets forhandlinger. Vi ser at mange slutter med melkeproduksjon. Unge mennesker ser seg ikke i stand til å investere det som er nødvendig i driftsbygninger og utstyr. I tillegg er det krevende med tanke på familie og fritid. Unge gårdbrukere er ofte godt utdannet, og det er mer fristende med en jobb med fast lønn og arbeidsdager som en lettere kan kombinere med andre aktiviteter. Denne utviklingen påvirker også investeringslysten til de bøndene som vet at de bare har noen få år igjen til de blir pensjonister. De er usikre på om det er noen som ønsker å satse på melkebruk eller på bruk med kjøttproduksjon. Dette er problemstillinger jeg ofte blir presentert for når jeg møter både unge og eldre gårdbrukere. Jeg vet at statsråden er svært opptatt av problemstillingen, og at det blir et sentralt tema i den nye stortingsmeldingen om landbruket mange nå venter på. Statsråden framstår for øvrig som aktivt lyttende i arbeidet med den nye meldingen, og det er det mange av oss som setter stor pris på. Det er også et godt tiltak å satse på rekruttering av ungdom til jordbruket. Jeg tror det er vesentlig at det skjer en kunnskapsutvikling og bevisstgjøring av unge mennesker som går inn i bondeyrket, om hvordan de vil satse. Det er positivt å møte unge gårdbrukere med stor omstillingsevne og som er opptatt av entreprenørskap og innovasjon. Jeg møter faktisk mange, ofte kvinner, som satser friskt på nye matprodukter, reiseliv og Inn på tunet-aktiviteter. Dette er med på å gjøre landbruket mer robust, og det er med og sikrer framtiden for norsk landbruk.
Erlend Fuglum (Senterpartiet), 2010-06-15:
Namdalsdikteren Olav Duun skrev en gang «Eit kvardagsmenneske er da himmerike verdt det òg?». Debatten rundt årets jordbruksoppgjør gir meg veldig blandede følelser. Den gjør meg glad. Den gjør meg lei meg. Og den gjør at jeg faktisk blir provosert. Jeg er glad for at vi har en flertallsregjering med en dyktig namdalsk senterpartist som landbruks- og matminister. De siste årenes jordbruksoppgjør, klimameldingen, internasjonalt trøkk og en ny stortingsmelding om landbrukspolitikken viser en offensiv holdning. Jeg kan ikke se at det i dagens politiske situasjon finnes noen annen regjering som på en bedre måte vil stille opp for norsk jordbruk. Så er jeg lei meg for at den samme politiske situasjonen avdekker et problem. Det er nemlig et stort problem at det ikke skal være mulig å skape en enda større aksept i det snevre rikspolitiske miljøet for at «kvardagsmenneske» kan være «himmerike verdt», for at innsatsen til den hardt arbeidende norske bonden skal anerkjennes mer. Ingen sammensetning av partier ville ha gjort jobben bedre enn den vi har i dag. Men der jeg kommer fra, er det fortsatt ikke godt nok. Så blir jeg altså mektig provosert når jeg ser hvilken landbrukspolitikk Høyre og Fremskrittspartiet fører. Det er en ærlig sak med ideologisk uenighet. Vi har ulike mål og dermed ulike virkemidler. Men jeg provoseres faktisk av deres framferd. Det er respektløst, på grensen til useriøst, når man overfor en verdiskapende næring år etter år foreslår massive inntektskutt så raskt at ingen ville ha kunnet tilpasset seg Høyres 2 mrd. kr eller Fremskrittspartiets godt og vel 7 – effekten ville blitt en jordbruksrasering over natta. Årets oppgjør har på en positiv måte en klar distriktsprofil og en svært viktig satsing på grasbasert husdyrhold. Jeg blir derfor ekstra provosert når jeg leser Fremskrittspartiets merknader der de sier de ønsker at «landbrukspolitikken ikke lenger skal være et ledd i distriktspolitikken». Det er i det minste klare ord for pengene. Men debatten gjør meg også stolt. For jeg er stolt over de verdiene som det norske jordbruket representerer. Det er en fantastisk ting å høste av naturen, i et samspill der man foredler og ikke utarmer ressurser. Det er fantastisk at vi har klart å ivareta et distriktsjordbruk der vi tar hele landet i bruk, i motsetning til de fleste andre land. Det er fantastisk at vi har en dyrevelferd og en matsikkerhet som gjør at vi ikke trenger å bekymre oss for hvordan dyrene har hatt det mens de levde, og at vi som ett av få land kan lage eggedosis uten frykt for salmonella. Vi har altså et fantastisk landbruk. Duun skrev det sånn et annet sted: «Du er som roaren, han òg sitt og snur seg galne vegen – kan du ikkje heller sjå fram!» Jeg vil løfte blikket framover til slutt. Når jeg ser framover, blir jeg optimistisk på jordbrukets vegne. Vi vil i framtida se en helt annen kamp om ressurser, også mat. Jeg har tro på at framtidige debatter vil gi bonden den anerkjennelsen han fortjener.
Erlend Fuglum (Senterpartiet), 2010-06-15:
Representanten Kielland Asmyhr sa at det hadde blitt en lang debatt. Han har jo en evne til å gjøre debatten lengre med spennende innspill, som må kommenteres av enkelte av oss. Han etterlyser nytenking og nye grep i jordbrukspolitikken fra sittende regjering og etterlyser det særlig fra Senterpartiet. Unnskyld meg, men det er altså slik at nytt ikke trenger å være det samme som Fremskrittspartiets politikk – heldigvis. Det finnes også andre ting som kan være nyheter i jordbrukspolitikken. Vi har sett en serie med jordbruksoppgjør, med resultater som ingen annen regjering, i dagens politiske situasjon, hadde kunnet legge fram – et skifte i jordbrukspolitikken i forhold til tidligere. Vi har fått lagt fram en klimamelding, og Norge er, så vidt jeg forstår, det første landet som setter landbruket inn i klimadebatten, i et perspektiv der landbruket ikke bare er gjort til et problem, men en viktig del av løsningen i klimadebatten. Vi har fått et internasjonalt fokus, der Norge spiller en viktig rolle i internasjonale forhandlinger for å ivareta ikke bare Norges, men også andre små lands interesser når det gjelder landbruk. Vi har startet arbeidet med en stortingsmelding som skal se nytt på den norske landbrukspolitikken. Jeg er stolt av en regjering som ikke bare snakker om små oster, men som snakker om at vi må produsere mye mat. Vi er nødt til å produsere mer mat, for vi står foran en situasjon i verden med økende befolkning, klimatiske forhold og vannutfordringer som gjør at det vil bli behov for og en stor utfordring å øke den matproduksjonen i framtiden. Så anklager representanten Kielland Asmyhr Senterpartiet for «dobbeltkommunikasjon», fordi vi har store ambisjoner på vegne av det norske landbruket. Når det kommer til «dobbeltkommunikasjon», kommer jo representanten Kielland Asmyhr fra et parti som vet hva man snakker om. Jeg kjenner situasjonen fra mitt eget hjemfylke, Nord-Trøndelag, der Fremskrittspartiet i valgkamp etter valgkamp har gjort hva de har kunnet for å få stemmer på bygdene, få stemmer fra landbruket, samtidig som de har gjort hva de har kunnet for å slippe å få fokus på sin egen politikk, som går på å halvere overføringene til landbruket over natta i budsjett etter budsjett, og som de har prøvd å snakke seg unna når det har blitt påpekt i debatter. Representanten Kielland Asmyhr må gjerne anklage oss og prøve å gjøre det til et problem at vi har høye ambisjoner på vegne av landbruket. Han må gjerne snakke om «dobbeltkommunikasjon». Han skal få tydelig beskjed mot slutten av debatten i dag. Det er ikke tale om at vi kommer til å redusere våre ambisjoner for landbruket i framtiden!
Erlend Fuglum (Senterpartiet), 2010-06-15:
«Det lèt seg ikkje løynast det som vil fram.» Det finnes gode Olav Duun-sitater for enhver anledning, og dette utsagnet rant meg i hu i forbindelse med debatten om reindriftsavtalen. I proposisjonen omtales rovdyrsituasjonen og dens konsekvenser for reindriftsnæringen. Men jeg undres – vet Stortinget virkelig hvor prekær rovviltsituasjonen er for sørsamene i Norge? Hvis Stortinget vet det, aksepterer man da den utviklingen man ser? Og hvis man ikke aksepterer den utviklingen man ser, hvorfor setter man ikke da inn flere tiltak fortere? Jeg er spesielt opptatt av sørsamenes situasjon, fordi de er ekstra sårbare. De er en særlig liten gruppe i antall. Vi kan kanskje snakke om en minoritet i minoriteten. Norge har gjennom ILO-konvensjonen om urfolks rettigheter forpliktet seg til å la bl.a. sørsamene bevare og utvikle sin egenart på varig basis. I mine øyne kan det settes spørsmålstegn ved om Norge etterlever den konvensjonen i dag. Sørsamenes levesett, kultur og språk er uløselig knyttet til reindrift som næring – livet i og med naturen. Indre Namdal, mitt hjemområde, har i mer enn 15 år vært prøvekanin, et laboratorium der norske myndigheter har testet ut en rovviltpolitikk uten forankring i lokalsamfunnet. Denne uttestingen har hatt store konsekvenser for befolkning og næringsutøvere i regionen, og for sørsamene har konsekvensene vært særlig store. Det rapporteres om kalvetap på opp mot 70 pst. Men det er ikke bare problemer med felling. Rovviltets inntog har forstyrret reinflokkens syklus – med vandring mellom ulike steder i ulike deler av sesongen – med alle problemer det fører med seg. Jeg er glad for at komiteens flertall i merknadene sier at de ser fram til at tiltak skal settes i verk raskt. Jeg mener imidlertid at vi ikke kommer utenom selve kjernen i problemet – selve rovviltbestandene. I mine øyne må man snarest sette i gang et arbeid for å redusere bestandene som i dag er større enn de vedtatte bestandsmålene, til de vedtatte målene. Og jeg forventer at regjeringen setter fart i arbeidet med å fastsette de nye bestandsmålene, som omtalt i Soria Moria-erklæringen. Sørsamenes levesett og kultur kan bare bevares gjennom aktiv reindrift. Spørsmålet er om Stortinget er villig til å ta konsekvensen av det.
Erlend Fuglum (Senterpartiet), 2010-06-15:
Det er jo artig på den dagen man debuterer i Stortinget, å diskutere dobbeltkommunikasjon med Fremskrittspartiet hver gang man får ordet. Jeg forventer at fast møtende stortingsrepresentanter forstår seg på grunnleggende politisk logikk og kjenner spillereglene i politikken, og vet hva som skjer når folk samarbeider i regjering, og ikke. Jeg regner med at man også vet at Senterpartiet stemte imot rovviltforliket da det ble inngått i 2004. Selv om jeg ikke er fornøyd med den rovviltpolitikken som føres i Norge i dag, ser jo jeg med ganske klare øyne viktige forskjeller på den politikken dagens regjering fører, og den som har blitt ført av tidligere regjeringer. Bare en sånn ting som at vi har fått inn i Soria Moria II at vi faktisk skal ha en ny vurdering av bestandsmål, er jo altså en milepæl i det årvisse arbeidet med å få gjort noe med rovdyrpolitikken.
Susanne Bratli (Arbeiderpartiet), 2010-06-15:
Det er neppe tilfeldig at halve nordtrønderbenken kommer opp på talerstolen etter hverandre. Det er neppe tilfeldig av den grunn at vi utgjør 3 pst. av befolkningen i Norge, og at 11 pst. av jordbruksproduktene produseres i Nord-Trøndelag. Landbruket gir grunnlag for nesten 20 pst. av arbeidsplassene i hjemfylket vårt. Primærjordbruket omsetter for 3,3 mrd. kr og står for en verdiskaping på 1,2 mrd. kr. 4 700 årsverk er det snakk om. Det er ikke få årsverk i et fylke som Nord-Trøndelag. Melkeproduksjonen utgjør halvparten både av omsetningen av verdiskapingen og av antall årsverk. Nord-Trøndelag er det nest største melkefylket i Norge, med 11,1 pst. av melkeproduksjonen. Og rapportene fra næringen sier som følger: En har hatt sterkere inntektsvekst med den rød-grønne regjeringen enn en hadde tidligere. Melkeproduksjonen er ryggraden i jordbruket i distriktene, og slik er det også i Nord-Trøndelag. Det rapporteres om gamle og utslitte fjøs. Det rapporteres for så vidt også om at lønnsomheten fortsatt er for dårlig til å forsvare nyinvesteringer. Men det er dette man vil gjøre noe med. Representanten Fuglum og jeg kommer fra omtrent samme geografiske område, og har slik sett omtrent samme virkelighetsoppfatning. Jeg er enig i mange av de betraktningene som representanten Fuglum sto for. Men utfordringen er at man har dårlige muligheter til fortsatt å forsvare nyinvesteringene, og de som har investert, tjener ikke nok penger til å forsvare dem. Derfor er det riktig med fortsatt styrking gjennom jordbruksoppgjøret. Derfor er det tatt et riktig grep i jordbruksoppgjøret ved å prioritere melkeproduksjonen. Det er veldig bra at man nå får på plass prosenttoll for flytende melkeprodukter. Så er vi også glad for signalene om en ny stortingsmelding for landbruket. Det er viktig for distriktene. Trøndelag er allerede i gang. Her har man laget en egen landbruksmelding for regionen, og jeg regner med at det vil være et godt innspill til det videre arbeidet som regjeringen skal gjøre. Det har vært fokusert på andre utfordringer som landbruket og distriktene har. Blant annet har Fremskrittspartiet vært ute og snakket om rovdyrutfordringene. Ja, det er utfordringer med rovdyr, spesielt i distriktene. Derfor er vi glad for Soria Moria II-erklæringen, der man går inn for å gjennomgå rovdyrpolitikken og bestandsmålene. Men realiteten er nok at Fremskrittspartiet er en større trussel for landbruket i distriktene enn rovdyrene.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-06-15:
Dersom me skal sikre busetjing, kulturlandskap, produksjon og foredling over heile landet og samtidig ha konkurransedyktige forbrukarprisar, finst det ingen enkle løysingar på utfordringane i landbruket. Når me så har å gjere med ei kjede av aktørar, med til dels motstridande interesser, er det snakk om ein vanskeleg balansegang. For oss som politikarar kan det vere ei enkel og dermed feil løysing å overlate næringa til seg sjølv og til marknadskreftene, slik m.a. Framstegspartiet vil. Då kan me skyte ein kvit pinn etter eit livskraftig jordbruk og levande bygder over heile landet. Dermed seier eg ikkje at alt skal vere som før. Nei, det ville vere å lure både seg sjølv og næringsutøvarane. Då kan me møte veggen ganske brutalt og få svenske og finske tilstandar i distrikta. Det ønskjer me sjølvsagt ikkje. Den nasjonale jordbrukspolitikken er basert på solidaritet internt i næringa. Eg vil påstå at me i denne næringa finn noko av det mest solidariske me har. Det er nok å nemne at mjølka blir henta hos produsentane utan omsyn til kvar garden ligg, og betalinga er lik for lik kvalitet. Den såkalla kanaliseringspolitikken, eller arbeidsdelinga mellom sentrale område og distrikt, er òg eit døme på solidaritet. Eit avgjerande spørsmål blir derfor: Klarer me å bevare denne solidariske haldninga inn i ei ny tid, eller vil me også her oppleve ei utvikling mot at kvar og ein er si eiga lykkes smed? Det uroar meg at enkelte i næringa og enkelte politiske parti set spørjeteikn ved om solidariteten bør takast alvorleg. Eg ser ingen grunn til å skjule kva eg sjølv meiner. Dersom dei solidariske løysingane forsvinn, vil me gå mot ei utvikling ingen med sikkerheit på førehand kan seie konsekvensen av. Ein ting er i alle fall sikkert – utfordringa for landbruket blir ikkje mindre. Norsk jordbruk må bli flinkare til å nytte dei moglegheitene som marknaden gjev. Landbruket må møte behova til forbrukarane, og nordmenns matvanar endrar seg radikalt. Til kvardags vil mange ha rask og billeg mat. I helgene speler både tid og pengar ei mindre rolle. Me må berre erkjenne at globaliseringa har sett i gang store sosiale og politiske endringar. Forbrukarane blir viktige som pressgrupper i marknaden og dermed ein premisssleverandør for utviklinga. Forbrukarane er blitt mykje meir bevisste enn tidlegare. Og sjølv om nordmenn bruker berre vel 10 pst. av løna si til mat, reiser nordmenn i hopetal over svenskegrensa for å kjøpe seg endå billegare mat. Eg ser fram til å få ei ny stortingsmelding. Årets oppgjer er godt, sjølv om forventningane i næringa var mykje større. Bøndene får ein brukbar lønsauke, og denne regjeringa satsar kraftig på å utvikle kulturlandskapet. Det er bra for bøndene, og det er bra for landet.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2010-06-15:
Senterpartiet er opptatt av å ha et levende landbruk i hele landet. Det betyr at vi må bruke de mulighetene vi har til å produsere mat, på de arealene som vi disponerer. Selv det som omtales som «de beste jordbruksarealene i landet», har et arktisk preg i en europeisk sammenheng. Det er derfor det er så viktig at vi fører en landbrukspolitikk for hele landet. Matproduksjonen i Norge er avhengig av en regjering som har vilje til å satse på landbruket. En rød-grønn regjering er en slik regjering. Alle deler av norsk landbruk er avhengig av en regjering som har vilje til å opprettholde tollvernet, som holder et høyt nivå på de statlige overføringene, og som er villig til å godta en høyere matvarepris enn det våre naboland har. I jordbruksoppgjøret for 2010 ble det innført en ny sone, omtalt som sone Jæren, og en sterkere målretting av tiltakene. Jeg skal ikke legge skjul på at det har vært utfordrende å forsvare dette grepet overfor flinke bønder på Jæren. Samtidig ser vi at utfordringene er aller størst i det som omtales som distriktsjordbruket. I den framforhandlede avtalen mellom partene ligger fortsatt noe av denne målrettingen fast. Jeg håper at den varslede stortingsmeldingen om jordbruket gir en bredere tilnærming til problemstillingen rundt målretting av de virkemidlene enn det som ligger i den inngåtte avtalen. Jeg må si at jeg er svært glad for at landbruksministeren i går kveld var i Klepp og fikk innspill til meldingen fra en fullsatt sal av engasjerte, unge bønder fra Jæren. Det vil være krevende å sikre et landbruk i hele landet – samtidig som vi ikke utfordrer den solidariteten som preger norsk landbruk. Men den dagen vi eventuelt taper distriktsjordbruket, så vil dette også ha store konsekvenser for bøndene i de tunge jordsbruksområdene. Jeg opplever at en samlet landbruksnæring er enig i en slik virkelighetsbeskrivelse. Norske bønder har store forventninger til Senterpartiet, og jeg mener at historien er klar – norsk landbruk er best tjent med en regjering der Senterpartiet er med. For alternativet er store kutt med Høyre eller Fremskrittspartiet, og det kan ikke all verdens markedsretorikk forklare bort. Noen av oss har mottatt et brev signert av Høyre-ordføreren i Bjerkreim, der han er kritisk til regjeringens landbrukspolitikk. Jeg er sikker på én ting: Det er ikke mer av sitt eget partis og Fremskrittspartiets landbrukspolitikk denne ordføreren i distriktskommunen Bjerkreim etterspør.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-06-15:
Debatten viser – ikke overraskende – kjente skillelinjer i landbrukspolitikken. Kristelig Folkeparti har vært og er opptatt av å gi bønder mulighet til rimelig inntektsutvikling, fordi det er avgjørende ikke minst for å sikre rekrutteringen til yrket. Sannhetens øyeblikk for jordbrukspolitikken er på mange måter når neste generasjon står ved valget og skal vurdere – satser man på å ta over det som foreldrene har bygd opp, eller velger man en annen vei? Det valget er på en måte testen på kvaliteten på den landbrukspolitikken vi har. Veldig ofte er det knyttet investeringsbehov til et sånt valg, til en sånn overtakelse. Det kan være nedslitte driftsbygninger, det kan være forventninger om framtidige krav som foregående generasjon ikke har våget å ta hensyn til. Dermed står man foran et løft i form av nye investeringer, nye driftsbygninger osv., for at neste generasjon skal satse. Dermed er det også både forventninger om en rimelig inntektsutvikling og vilkårene for å investere som er avgjørende for at vi sikrer rekrutteringen til yrket. Kristelig Folkeparti har derfor slått fast i våre merknader i innstillingen at vi vil understreke at jordbruket må gis rammevilkår som setter næringen i stand til å fornye driftsapparatet. Viktige virkemidler i den sammenheng vil være å sikre et jordbruksoppgjør som gir en rimelig inntektsutvikling. Det vil også være å se på avskrivningssatsene på nytt, det vil selvsagt være investeringsrammene under Innovasjon Norge, men det vil også være i større grad å ta hensyn til at en del av disse ungdommene som vurderer om de skal satse videre, ser samdrift som den eneste muligheten for at de skal våge å gjøre det. Det er av hensyn til at de nye generasjonene stiller andre krav til arbeidsmiljø, stiller andre krav til fritid og føler et behov for å spre risiko for å gjøre de nødvendige store investeringene i et framtidsrettet bruk. Kristelig Folkeparti fremmer derfor – i tråd med vårt syn – vår politikk om en rimelig inntektsutvikling, men vi mener også at det er viktig å ha større fokus på investeringsrammene for å sikre at nye generasjoner driver det norske jordbruket videre.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2010-06-15:
Jeg tror påtroppende landbruksminister i 2005, Riis-Johansen, sa at ethvert nedlagt bruk i landbruket er et nederlag. Da har han lidd ganske mange nederlag, og det fortsetter dagens landbruksminister å gjøre. Jeg synes debatten så langt har vært en interessant øvelse i hvordan man dekker over manglende resultater av egen politikk med skrekkbilder av andres. Således er jeg veldig enig med representanten Flåtten i at her burde man kunne snakke mer om resultater av egen politikk, og så får opposisjonen snakke om hvilket landbruk man faktisk ser for seg. Hva er sporene av den landbrukspolitikken som man nå har sett, som de rød-grønne har vært ansvarlig for i fem år? Det er altså en næring som fortsetter en prosess mot forgubbing. Bruk står tomme. Vi fikk akkurat en ny SSB-statistikk som viser at 20 pst. av brukene med hus som er beboelige, står tomme. Vi har en næring som er sterkt byråkratisert. Vi har en næring med ganske manglende investeringsvilje, og det reflekterer igjen en ganske liten framtidstro – altså en næring som ikke akkurat lyser av optimisme. Da synes jeg man skal være forsiktig med å snakke om skrekkbilder når det gjelder andres politikk. Jeg satt og gjorde meg noen refleksjoner da representanten Lundteigen var på talerstolen. Å slåss mot tyngdekraften er ganske tungt. Første forutsetning hvis man skal slåss mot den, er i alle fall å akseptere at den er der. Jeg fikk nesten inntrykk av at gårdsbrukene skulle være minst mulig, og man skulle ikke snakke om avkastning på kapital. Men poenget er jo at bonden selv er ganske flink til å ta ut både produktivitetsgevinst og avkastning på kapital – selvfølgelig er han det, han er en rasjonell utøver. Det viser all mulig erfaring at han er ganske flink til. Problemet er at vi leder bondens kreativitet i en helt gal retning. Den går inn i en blindgate som ingen ser noen vei ut av, annet enn betydelige økninger i statlige tilskudd, og det får man ikke, selv med en rød-grønn regjering. Vi har fått en landbruksnæring der dødsbo snart er største eiergruppering, og der den aktive bonde snart har en høyere gjennomsnittsalder enn gjennomsnittlig pensjonsalder i Norge. Det viktigste suksesskriteriet er hvor lang tid man bruker på landbrukskontoret sammen med en byråkrat. Det sier alt om at man trenger en helt ny næring. Bonden er flink, men man må faktisk tørre å slippe ham fri, slik at kreativiteten kommer bonden selv til gode og bidrar til å utvikle en næring.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2010-06-15:
Jeg må bruke 3 minutter på Lundteigen. For jeg er helt enig i at bonden er flink, han har jo vist det. Det er jo knapt nok noen næring som har hatt raskere produktivitetsvekst enn landbruket, det er helt riktig. Men når man holder eiendomsstrukturen fast, har bonden bare én måte å ta ut den produktivitetsveksten på, og det er å jobbe mindre på gården. Og det er det vi ser, det er snart ingen som jobber der – alle er avhengig av annet arbeid. Det er det jeg mente med at når man skal slåss mot tyngdekraften, gjelder det faktisk å innse at tyngdekraften er der. Det er ingen måte å gjøre det på annet enn å øke tilskuddene betraktelig mer enn det vi gjør over statsbudsjettet, og det finnes det ingen politisk vilje til – ergo er landbruket ledet inn i en blindvei. Det burde snart de rød-grønne innse. Så litt til Brekk: Som Flåtten sier, var det bare penger i det svaret. Det er noe helt annet vi utfordret Brekk på. Han kommer tilbake til Bondevik II-regjeringen. Ja vel, hva var det som skjedde under Bondevik II-regjeringen? Det var en klar retning: Man begynte å deregulere næringen. Så satset man på samdrifter. Man var ikke ensidig opptatt av familiebruk – som forskningen dokumenterer er en av de mest problematiske arbeidsplasser i norsk arbeidsliv. Ja, Lundteigen kan le, men det er ganske godt dokumentert at det er en isolert arbeidsplass, der folk har ganske store utfordringer – det burde Lundteigen kunne ta på annet alvor istedenfor å sitte og le i salen; det må han gjerne få lov til å gjøre, for det tror jeg han taper på. Man ga altså utøveren større frihet. Hva førte det til? Jo, det førte faktisk til større optimisme, det var kraftige tegn til økte investeringer, og det var investeringer som ledet i retning av et mer rasjonelt landbruk, altså samdrifter. Og det er det vi faktisk utfordrer. Vi var ikke ute etter en sånn tippekonkurranse om hvem som har ytt mest penger, for det ser vi ikke løser landbrukets problem. Og så litt til Aasland: Vi har ikke tenkt å følge Fremskrittspartiet eller noen andre. Vi følger Høyres landbrukspolitikk. Den er ganske klar på at vi vil ha en forsvarlig omstilling av næringen. Vi innser at næringen har blitt ledet inn i en retning der mange bønder sitter fast. Man har investert i tiltro til at reguleringene skal være der, og da er det faktisk et politisk ansvar å få en sånn næring ut av det uføret man har ledet den inn i, på en forsvarlig måte. Og det gjenspeiler vår landbrukspolitikk.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2010-06-15:
Det var egentlig Martin Kolbergs første innlegg som gjorde at jeg ville ta ordet, men når det gjelder hans andre innlegg, vil jeg kanskje anbefale at man leser litt om både marked og landbruk før man går hardt inn i debatten. Når det gjelder det første innlegget, ville det kanskje vært en fordel å lese merknadene før man gikk inn i debatten, for Fremskrittspartiet står utenom, men når komiteen, inklusiv Høyre, omtaler jordbruksoppgjøret, så omtales bonden som selvstendig næringsdrivende. Da kan man ikke snakke om at Høyre snakker om at ethvert samspill skal opphøre. Så det hadde vært en stor fordel å lese de merknadene. For øvrig er det jo underlig at man er forundret over at man blir politisert og stigmatisert litt når man snakker om kollektivismen. Jeg tror de fleste i norsk landbruk er veldig stolte over å være selvstendig næringsdrivende. Kollektivbrukene kjente vi fra sovjettiden, og da burde man i hvert fall ikke være mot samdrift, hvis man snakker om kollektivismen.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2010-06-15:
Jeg måtte bare gi uttrykk for litt forbauselse over innlegget fra representanten Bredvold i Fremskrittspartiet tidligere i dag. Han pratet i sitt innlegg om at vi nå har et mindre arbeidskrevende landbruk, viste til traktorer, maskiner og driftsbygninger og idylliserte småbruk med «lys i glasa». Det er helt åpenbart at også vi ønsker «lys i glasa» på småbrukene, og det kan vi få til uten å si opp jordbruksavtalen. Jeg må spørre: Hva slags virkelighet lever representanten Bredvold i? Det er mindre arbeidskrevende å være bonde i dag, sa han. Det høres nesten ut som om representanten Bredvold ikke tror det finnes heltidsbønder her i landet! Jeg skulle gjerne likt å invitere ham til f.eks. Hadeland for å besøke heltidsbønder med svært arbeidsintensiv drift. De fleste har drift som veksler mellom ulike produksjoner. Alle bønder leter etter inntektsmuligheter garden gir muligheter for. Å blande sammen ønsket om småbruk med «lys i glasa» med fjerning av importvern og jordbruksavtale blir – som representanten Aasland sa – å avvikle jordbruket, ikke bare småbrukene, men også de gardene der en i dag prøver å være heltidsbonde. Ja, det er avgang i landbruket. Mye skyldes at det er for urasjonelt å drive små åkerlapper, mye skyldes at en ikke ønsker så mye arbeid for så liten inntekt, og mye skyldes at det i dag er mange andre valgmuligheter. Generasjonstrykket er ikke så høyt som i tidligere tider. Det betyr ikke at det å si opp jordbruksavtalen vil gjøre det bedre og lettere å drive rasjonelt på små åkerlapper. Uten importvern vil det bli enda vanskeligere å drive, særlig sett ut fra produksjon i et hardt klima og ut fra et kostnadsnivå på innsatsfaktorer som er milevis fra det eventuelle konkurrenter i andre land har. Bønder er også forbrukere. De skal også betale snekkeren, rørleggeren, elektrikeren, mekanikeren osv. Jo takk, da blir det ikke mye igjen til å drive siderproduksjon, skinkeproduksjon eller turisme for. Det er bra at Fremskrittspartiet viser sitt sanne ansikt – viser for all verden hvor de vil hente pengene, for å bruke dem på andre, mer velgervennlige formål. Det en da skal være klar over, er at vi samtidig vil få et helt annet land med hensyn til næringsstruktur i distriktene, siden mange av de næringene som i dag har landbruket som kunder, er avhengig av landbruket. Og vi vil få et helt annet land å tilby de turistene vi ønsker skal komme hit – bortsett fra å tilby dem utmarksturisme, kanskje. Det vil det nok bli muligheter for.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-15:
I Oppland foregår det et spennende utviklingsarbeid der en faktisk forsøker seg på en helhetlig alternativ samfunnsutvikling. Det benevnes som Valdres Natur- og Kulturpark. Inspirasjonen er fransk, og det det dreier seg om, er følgende – og da siterer jeg fra et innspill de har kommet med til den nye landbruksmeldinga: «Valdres Natur- og Kulturpark er ein bygdeutviklingsregion som gjennom langsiktig merkevarebygging knytt til natur- og kulturverdiar – og lokal styring – skal gje auka verdiskaping og livskraft i lokalsamfunna. Gjennom dette vil Valdres ta vare på og utvikle viktige verdiar av lokal, nasjonal og internasjonal karakter, for framtidige generasjonar.» Hvis vi tenker litt nærmere etter, er det egentlig litt urettferdig å si at vi bare har et prosjekt, for egentlig har vi to. Oppe i Nord-Gudbrandsdalen driver de med noe som heter Nasjonalparkriket, som også har mye av det samme verdigrunnlaget i seg i sitt utviklingsarbeid. Det som kjennetegner både valdriser og nordgudbrandsdøler når de driver med dette, er at de prøver seg på en utvikling nedenfra, at de selv sier både til seg selv og utad at de skal prøve å ta ansvar for egen utvikling, ikke minst ved både å tenke og handle helhetlig. Det de da gjør, både indirekte og direkte, er at de, med rette, kritiserer offentlig forvaltning og offentlig politikk for ofte å være litt for sektorisert og temamessig oppdelt. De prøver å invitere både egne samfunn og det offentlige til nettopp å ta del i en mer helhetlig kobling mellom politikkområder som barnehage, skole, voksenopplæring, bibliotek, helse, kulturvern, naturvern, landbrukspolitikk, øvrig næringspolitikk, osv., slik at disse temaområdene utfyller og forsterker hverandre mer enn de motarbeider hverandre, som kanskje ofte er situasjonen i dag. Da er det slik at en nødvendig, om enn ikke tilstrekkelig, forutsetning for å lykkes med to slike heroiske motstrømsprosjekt er at vi trenger en landbrukspolitikk som er enda mer motstrøms enn det den er i dag. Både Nasjonalparkriket og Natur- og Kulturparken vil mislykkes hvis ikke landbruket er på plass, inkludert lokal foredling, minst på det nivået som vi har i dag. Vi trenger landbrukslandskapet i disse områdene, vi trenger landbrukskulturen, vi trenger arbeidsplasser, og ikke minst trenger vi den lokale matproduksjonen. Da må importvernet bygges opp, og ikke ned. Da må selvbergingsgraden opp, og ikke ned. Da må vi – for på nytt å sitere et innspill fra den samme Natur- og Kulturparken – få på plass en landbrukspolitikk som «fokuserar landbruket sin multifunksjon, og samtidig stimulerar mangesysleriet og bygger opp under samarbeid med andre bygdenæringar», osv. Dette er ikke å be om Høyre- og Fremskrittsparti-politikk. Dette er å be om en enda grønnere og enda rødere landbrukspolitikk enn det vi har i dag.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-15:
Den store og vanskelige debatten på rød-grønn side, inkludert Kristelig Folkeparti, er hvor idealistisk og ambisiøs en bør være, og, ikke minst, hvor ambisiøs og idealistisk det både politisk og juridisk er mulig å være. Dette er en spennende og krevende debatt, politisk som faglig, og som jeg virkelig ser fram til at vi nå skal ta i forbindelse med dette arbeidet med stortingsmeldingen. Det blir en landbruksdebatt, men det blir også en bred samfunnsdebatt – hva slags Norge er det vi ønsker å utvikle framover? Når det gjelder Høyre og Fremskrittspartiet, savner jeg en større grad av ærlighet. Det er nemlig en ærlig sak å ville redusere antall bønder – vi trenger da arbeidskraft i andre sektorer, vil mange si. Det er en ærlig sak å ville importere mer mat og redusere vår egen matproduksjon – både folk og land med penger bruker ofte å få kjøpt det de trenger å kjøpe. Det er en ærlig sak å ville avfolke deler av Bygde-Norge. Jeg er overbevist om at både tettsteder og byer i Norge klarer å ta imot større befolkningsvekst om det ikke går altfor fort. Men jeg vil anbefale på det sterkeste, ikke minst nå i forbindelse med meldingsarbeidet og for å heve kvaliteten på denne debatten og gjøre den mindre forutsigbar, at vi nå nettopp spiller med mer åpne og ærlige kort om dette meldingsarbeidet som som sagt skal bringe debatten framover. Representanten Trældal stilte spørsmål om hva som er forskjellen på fiske og jordbruk. Representanten Aasland har understreket det så godt før meg her i dag: Da har man virkelig skjønt lite av hva slags produksjonsforhold norsk landbruk lever under. Det er både et opplysende spørsmål, og det er et avslørende spørsmål. Og enda en gang: Jeg håper virkelig at Fremskrittspartiet klarer å utvikle landbrukspolitikken sin noe, i hvert fall, i løpet av det kommende stortingsmeldingsarbeidet.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-06-15:
Jeg har dessverre ikke fått fulgt hele denne debatten, men det jeg har fått høre av den, viser hvor forutsigbare landbruksdebatter er her i denne salen. Det er skremmende for hvert år å høre hvor lite debatten utvikler seg, spesielt fra flertallets side. Det er ingen evne, vilje eller lyst til å tenke nytt innenfor dette politikkområdet. Selve landbruket burde jo være et skoleeksempel på hvordan man ikke skal behandle en næring fra politisk side. Samtidig opplever vi en betydelig dobbeltkommunikasjon fra regjeringspartienes side, spesielt fra Senterpartiets side. Senterpartiet har nå sittet med landbruksministeren i fem år. Man har gitt inntrykk av at man skulle gi rekordstore inntektsoppgjør. Like fullt er frustrasjonen like stor der ute i næringen som da statsråd Riis-Johansen overtok for snart fem år siden. Så har man representanten Lundteigen. Hvem han representerer, kan synes noe uklart. Jeg har registrert at representanten Lundteigen tidligere i år var ute og skulle ha et nytt Hitra-opprør. Jeg vil berømme representanten Lundteigen for at han ville gå i bresjen for å skape et større engasjement for og debatt om landbrukspolitikk i det norske samfunnet gjennom en slik aksjon. Men her ser vi at representanten Lundteigen seiler under falskt flagg, for han kommer jo ikke til å ta initiativ til et slikt opprør og en slik debatt i det norske samfunnet. Så til jordbruksavtalen, om den skal sies opp eller ikke. Jordbruksavtalen er et ekstremt stivt system – det viser hvert eneste år forhandlingene – som gjør at organisasjonene aldri får gjennomslag for sine krav. Heller ikke i år har de fått gjennomslag for sine krav. Like fullt er man så bundet inn i systemet at man godtar nederlag år etter år. Det er rart at det ikke er flere i næringen som stiller spørsmål ved dyktigheten til de lederne som hvert eneste år godtar nederlag på nederlag i en forhandlingsposisjon med staten, når man burde ha alt å tjene på å få gjennomslag for sine krav.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-06-15:
Jeg tror konklusjonen på denne debatten er relativt enkel. Den er at flertallet – og Senterpartiet spesielt – ikke vet hvor man vil i landbrukspolitikken. Det har vært tydelig i veldig mange år. Derfor tør man heller ikke gjøre noen særlige grep i den ene eller den andre retningen. Det er mange her som er spent på den kommende landbruksmeldingen. Det var jo noe Fremskrittspartiet initierte i forrige stortingsperiode, da vi sa at nå må vi få en stortingsmelding. Så tok regjeringspartiene til fornuft og satte i gang det arbeidet. Men er det noen i denne salen som tror at det kommer noen store endringer, eller kursendringer, i norsk landbrukspolitikk gjennom den meldingen? Selvfølgelig ikke! Både i organisasjonene og i de styrende partiene er det en så ekstrem konservatisme når det gjelder dette politikkområdet, at det ikke kommer til å skje noen ting. Så sier statsråden at tallene taler for seg, at det kronemessig har vært som for andre grupper, og at man fortsatt har en vei å gå. Det kunne da tyde på at man ikke har oppfylt det man har sagt. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvorfor er organisasjonene da uenige i dette? Organisasjonene sier noe helt annet, at de ikke får kronemessig likestilling i forhold til andre grupper, og det er jo kjent at Småbrukarlaget – og det skal de ha skryt for – brøt forhandlingene fordi regjeringen ikke har levert det de har lovt. Så var representanten Martin Kolberg her oppe og holdt noe som jeg vil kalle en 1. mai-tale om det kollektive samfunn og høyresidens trussel mot og jakt på det kollektive samfunnet. Hvorfor har også Arbeiderpartiet vært med de siste 20–25 årene og liberalisert store deler av samfunnet? Hvorfor har man vært med og liberalisert regelverket for de fleste andre næringer, men ikke jordbruket? Hvorfor har man vært med og bidratt til nedsalg bl.a. av statlig eiendom og statlige eierandeler i næringslivet? Jeg tror at den typen 1. mai-tale blir holdt i en slik debatt fordi man ønsker å forklare seg bort fra hvorfor situasjonen i jordbruket er blitt slik som den har blitt.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2010-06-15:
Når det gjelder frihandel og reaksjoner på prosenttoll, tror jeg vi skal ta med oss lærdommen som vi har fått globalt de siste årene, og det handler jo nettopp om at hvert land når det står på, sikrer sin egen matproduksjon og sin egen befolkning. Det som sist skjedde, var at eksportlandene innførte eksporttoll for å sikre sine matvaremarkeder til en relativt rimelig pris. Det har igjen medført at de internasjonale matvaremarkedene nå er i ferd med å endre seg. Nå sikrer man seg ressursen direkte i form av langsiktige leieavtaler om jord. Kina har inngått leieavtaler mange steder i Afrika om enorme arealer som de tar kontroll over direkte. Det burde også Høyre og Fremskrittspartiet lagt seg på minne, og ikke latt som om den utviklingen ikke er i full gang. Det mener jeg er hovedårsaken til at norsk landbruk peker framover, for vi blir stadig flere mennesker ikke bare i Norge, men i hele verden. Vi har et globalt ansvar for å sikre nok mat ikke bare til egen befolkning, men bidra der vi har mulighet. Det er dermed mer enn nærings- og distriktsinteresser. Det dreier seg om et internasjonalt ansvar, ja, en plikt vi har som nasjon til å utnytte det som er vårt ressursgrunnlag, det som er våre muligheter til å bidra i dette. Til Gundersen: Rask produksjonsvekst uten eiendomsstruktur og reformer – vel, det skjer jo. Det har jo kommet endringer som har gjort eiendomsvekslingene i landbruket mer smidig både når det gjelder størrelse og pris. Det er ikke sikkert at det kommer til å se likedan ut bestandig, men det er jo sånn at man endrer lovverket i takt med tiden og tilhøvet. Så det er ingen grunn til å framstille dette som statisk. Så må vi bare legge oss på minne at Høyre skryter voldsomt av at man la til rette for samdrift og en slags kollektiv drift innenfor landbruket. Jeg tror bare vi alle sammen må ta inn over oss at vi er nødt til å lage ha gode rammevilkår både for dem som er store, og for dem som er små, hvis vi skal klare å sikre at folk satser, at folk investerer, og at folk utnytter det produksjonspotensialet som er, at man rett og slett har den troen på dette, som vi er avhengig av i framtiden. Så til Kielland Asmyhr og Fremskrittspartiet. At det ikke tenkes nytt i landbruket, er jeg helt uenig i. Landbruket er i dynamisk utvikling. Det er en rivende utvikling som skjer hvert eneste år. Landbruksavtalen har vært en suksess, ikke minst for forbrukssiden i det norske samfunnet. Det er ingen andre samfunn som har en så stabil lav prisutvikling på mat. Det burde ikke minst Fremskrittspartiet merke seg – det er jo i landbruket og i u-hjelpen man kutter. Det er det som skal betale alle andre budsjettpåplussinger. Mitt gode spørsmål til Fremskrittspartiet, Norges mest populistiske parti, er som følger: 80 pst. av Norges befolkning støtter altså opp om norsk landbruk – hvorfor er det da slik at man bruker dette som hoggestabbe når man plusser på absolutt alle andre områder?
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2010-06-15:
Ja, vi får se. Aller først: Fremskrittspartiet tegner jo igjen, eller i hvert fall forsøker å tegne, et bilde av en næring som er svært statisk, som er gjennomregulert, der det skjer lite, og der det er store problemer og utfordringer. Jeg er enig i at det er utfordringer. Jeg er enig i at vi kunne ha kommet lenger og burde ha kommet lenger på inntektssiden, at vi burde ha kommet lenger på virkemiddelbruk som kunne gjort at flere hadde investert. Men hovedbildet er jo en næring som er svært dynamisk, som er frampå på de fleste områdene, og det leser man godt ut av statistikken. Aldri har så få produsert så mye, og det er jo en imponerende produktivitetsvekst som vi har sett innenfor norsk landbruk de siste 20 årene. Så har jeg lyst til å komme tilbake til dette med frihandel. Man forsøker seg også på en fortelling som sier at det er en voldsom rivning mellom norske interesser på frihandelssiden. Vi kan ikke gå både for tilgang til markedene for fisk og mot frihandel for landbruk. Vel, jeg mener at det er en logisk kortslutning. Alle land i hele verden opptrer ut fra egeninteresser. Amerikanerne og Europa kjemper for frihandel på de områdene der de tjener på det, og så kjemper de mot frihandel der de taper på det. Så er det summen av egeninteresser og fellesinteresser som til slutt utgjør fasit for hva det er mulig å få til i en eventuelt ny WTO-avtale. Jeg tror det er grunnleggende at også Fremskrittspartiet ser dynamikken i dette, og at også Høyre forstår og erkjenner dynamikken i dette. Det skulle jo bare mangle om ikke denne salen og vår egen regjering forsvarte det som er norske nasjonale interesser i internasjonale frihandelsspørsmål. Det har aldri vært ideologi som har drevet det framover. Så var det Nesvik som var inne på dette med forbrukersiden – ja, jeg var inne på forbrukersiden. Vi er det landet i Europa der forbrukerne bruker nest minst av arbeidstiden sin på å betale matvareregningene. Vi er det landet i Europa som har en prissikring mot uforutsette prishopp på mat, som resten av verden ble utsatt for for et par år siden, og som vi unngikk fullstendig. Ikke minst fra forbrukssiden og forbrukersiden vil jeg hevde at det norske avtalesystemet har vært en stor suksess. Så om 1930-tallet. Nesvik sa også at det var å gå altfor langt tilbake i tid. Vel, hva var det som forårsaket kriseforliket i 1935? Jo, det var gjeldskrisen innenfor landbruket. Det var stor sosial krise. Hva ser vi i Europa i dag samtidig som man avskaffer alle reguleringer? Jo, man ser stor gjeldskrise innenfor landbruket, man ser en stor sosial krise innenfor landbruket. Det er sånn at regulering av matvareproduksjon ikke er noe nytt. Det har alle land hatt til alle tider, og historien viser at det er svært fornuftig.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2010-06-15:
Jeg fikk en refleksjon som jeg hadde lyst til å komme med fra talerstolen. Det er ikke mange som har så mye oppmerksomhet rundt denne debatten her i dag, og kanskje heller ikke mediene etterpå. Men det som er verdt å merke seg for Stortinget, er at dette er en debatt som helt typisk føyer seg inn i en lang historisk linje. Og hva mener jeg med å si det? Jo, når vi hører representantene fra høyrepartiene, og spesielt fra Fremskrittspartiet, skal Stortinget være veldig oppmerksom på at dette bare er et ledd i høyresidens konsekvente kamp mot det kollektive samfunnet. Det er den historiske dimensjonen i det som foregår her nå. Det det er grunn til å merke seg i det perspektiv, er at det som ligger bak de innleggene vi hører fra høyresidens representanter her, er at de forsøker å fornekte det fantastiske resultat det har hatt for norsk økonomi, for norsk befolkning og i dette tilfellet for det norske landbruket at det har vært et samarbeid mellom næring og stat gjennom flere generasjoner. Det er det de vil bryte opp! Og det er ikke å ta i for hardt å si at det er en historisk kamp som de utrettelig fører. Det som de bør svare på, og som de ikke svarer på uansett hvor mange ganger vi kommer til å spørre fra denne talerstolen, og fra alle andre talerstoler, er: Hvor tror representantene for høyrepartiene at norsk landbruk hadde stått hvis man ikke hadde hatt et samspill mellom staten og næringen gjennom generasjoner, hvis norsk landbruk bare skulle vært underlagt markedet, ikke vært internasjonalt beskyttet – et land som altså har et landbruk som er så utsatt, og som ligger med ryggen mot ishavet, i ordets geografiske forstand? Hvor hadde det stått? Det hadde ikke vært noe norsk landbruk, bortsett fra på enkelte områder, og innenfor spesialiserte områder. Det hadde jo vært en katastrofe, fordi vi alle sammen – iallfall når vi snakker pent – snakker om distriktspolitikk og det å ta hele landet i bruk som en stor verdi for det norske samfunnet, og som gjør Norge til det det er. Dette er egentlig et fundamentalt angrep på helt grunnleggende byggesteiner i det norske samfunnet. Det er derfor jeg fikk lyst til å ta ordet og si dette, for jeg synes det bør sies. Så til slutt bare til dette med at Høyre når de blir utfordret med hensyn til hvordan de stiller seg til Fremskrittspartiet, sier: Ja, vi må jo tilnærme oss hverandre. Det synes jeg er en veldig skremmende setning. Betyr det at det norske Høyre faktisk fundamentalt skal forlate dette punktet og gå i Fremskrittspartiets retning, for tyngdepunktet må jo ligge mellom Høyre og Fremskrittspartiet hvis det er snakk om å møtes på et sted? Det vil være en stor utfordring for norsk landbruk og distriktene i årene som kommer hvis det skulle skje.