Frank Willy Larsen (Arbeiderpartiet), 2000-12-01:
Når Stortinget i dag har ABM-meldingen til behandling, er det store og viktige sider ved norsk kulturpolitikk som skal diskuteres. ABM-meldingen omhandler arkiv, bibliotek og museer, det vil si de samfunnsinstitusjonene som skal ta vare på, forvalte og formidle vår felles historie og kulturarv. Det er nettopp dette fellestrekket som gjør at man behandler disse tre områdene under ett. Til sammen rår disse tre kulturområdene over kilder til informasjon og kunnskap som ved rett bruk kan gjøre oss i stand til å sette nåtid inn i et historisk perspektiv. Det er også en kjensgjerning at utvikling av ny informasjonsteknologi har ført til at mange av de utfordringene man ser på disse områder, også er felles. Hovedmålet med meldingen er å legge forholdene til rette for et tettere samarbeid sektorene imellom, hvor målet er å trekke ut synergier av dette samarbeidet. Dette skal ikke være til hinder for at man fremdeles skal kunne utvikle sine sektorspesifikke sider. Arbeiderpartiets visjoner i kulturpolitikken bygger på verdiene frihet, likhet og solidaritet. I denne sammenhengen vil frihet bety at alle fritt skal kunne ta del i og nyttiggjøre seg av vår felles kulturarv. Likhet vil si at det må bygges opp et system som gjør at alle har lik tilgang på den store informasjonsrikdommen som arkiv, bibliotek og museer sitter på. Verdien solidaritet vil for ABM-området bety at fellesskapet er villig til å bruke penger på å bygge opp disse kunnskapsbasene som arkiv, bibliotek og museer er. Den meldingen Stortinget har til behandling i dag, imøtekommer i store trekk disse visjonene. Med ett viktig unntak, som jeg vil komme tilbake til, legger denne meldingen grunnlaget for en politikk på ABM-området som har nettopp frihet, likhet og solidariske løsninger som sine grunnverdier. Det er jeg glad for. Jeg er også tilfreds med å registrere at også på dette området finner Arbeiderpartiet og sentrumspartiene sammen i de aller fleste spørsmål. Dersom man ser de tre sektorene under ett, kan felles utfordringer beskrives på følgende måte: Det er en utfordring å utnytte det potensial som ny informasjons- og kommunikasjonsteknologi gir for formidling av informasjon. I dette ligger det også en viktig oppgave i å formidle denne kunnskapen på en god pedagogisk måte overfor ulike brukere. En annen viktig utfordring er å se og identifisere oppgaver og mål på tvers av tradisjonelle faggrenser. En tredje utfordring har oppstått som en konsekvens av at stadig mer informasjon lagres digitalt. I denne forbindelse er det også riktig å peke på at denne utfordringen bare blir større som en konsekvens av et samfunn som er i stadig raskere endring. Jeg vil også peke på at det ligger store oppgaver foran oss med tanke på å samordne tiltak og oppgaveløsning nasjonalt, regionalt og lokalt. For å møte disse utfordringene legger Regjeringen opp til en lang rekke tiltak i årene som kommer. De viktigste er: Man trapper opp de statlige tilskuddene til ABM-sektoren. I meldingen er dette anskueliggjort ved å peke på et behov i størrelsesorden 414 mill. kr utover dagens nivå. Man legger videre opp til organisatoriske endringer særlig på museumsfeltet. Man ser at det er nødvendig å legge opp til innføring av standard og kvalitetskrav samt endringer i lover og forskrifter på disse områdene. Den store og kritiske utfordringen på arkivområdet er å gjøre digitalisert arkivmateriale tilgjengelig for ettertiden. Med stadig utskifting av maskin og programvare står man faktisk i fare for å miste mye viktig informasjon dersom man ikke etablerer systemer som ivaretar disse forhold. Ja, det er faktisk slik at man allerede nå kan konstatere at man har mistet viktig materiale. I denne forbindelse mener jeg det er riktig å rette oppmerksomheten mot det offentlige og viktigheten av at offentlig saksbehandling dokumenteres og arkiveres på en akseptabel måte. Viktige rettssikkerhetsprinsipper settes i fare dersom man som enkeltmenneske ikke lenger har mulighet til å gå tilbake i saksbehandlingen fordi elektroniske dokumenter enten er forsvunnet eller ikke lenger er tilgjengelige på grunn av at ny teknologi ikke kan lese dokumenter som er lagret i eldre versjoner. Jeg vil presisere at det finnes løsninger på disse problemene, men det fordrer oppmerksomhet og aktsomhet fra både bevilgende og utøvende myndigheter, slik at arkiv på ulike nivå settes i stand til å utføre de oppgavene vi forventer av dem. Museumssektoren i Norge preges av å være oppstykket og fragmentert. Dette bildet trer klart fram når det i meldingen opplyses at det i Norge finnes 800 forskjellige museer fordelt på om lag 700 administrative enheter. Sektoren mangler i stor grad samordning innenfor det enkelte fylke, og det er også i liten grad etablert samarbeid på tvers av fylkesgrensene. I den store floraen av norske museer sorterer de aller fleste under Kulturdepartementet og omfattes derfor av denne meldingen, men det finnes noen viktige unntak, bl.a. universitetsmuseene og flere etatsmuseer, som er lagt under andre departement. Hovedregelen når det gjelder finansiering av museene, er at det er et delt ansvar mellom stat, fylke og vertskommune. Hvordan det enkelte museum er blitt plassert i systemet, har i stor grad vært preget av tilfeldigheter. Skal vi i fremtiden få en museumssektor som bedre enn i dag utnytter ressursene på en effektiv og rasjonell måte, må det tas både strukturelle og organisatoriske grep. Arbeiderpartiet støtter tanken om at det igangsettes en prosess for å konsolidere museer og etablere nettverk i det enkelte fylke. Målet er at denne samlingen ville kunne styrke museene både faglig og økonomisk, slik at de lokale museene etter hvert kan inngå i et nasjonalt nettverk av museer. Arbeiderpartiet har i en særmerknad bedt departementet om å vurdere hensiktsmessigheten av en museumslov. Meningene om dette er svært delte både i det politiske og museumsfaglige miljøet. Argumentene for kan kort nevnes å være at en lov kan bidra til å sikre tilstrekkelig med midler til sektoren, eller at en museumslov er nødvendig for å skape orden og struktur. Det hevdes også at en museumslov vil kunne være med og bidra til at museumssektoren får den nødvendige status og autoritet. Den viktigste innvendingen mot en egen lov er at en lov er et tungvint og lite fleksibelt verktøy for å ta tak i de utfordringene denne sektoren står overfor. Bondevik-regjeringen, som la fram denne meldingen, konkluderte med at tiden ikke var inne for en egen museumslov. Arbeiderpartiet mener at det finnes mange gode argumenter for, og ber derfor om at departementet foretar en ny vurdering på dette punkt. Folkebibliotekene er en kulturinstitusjon med bred kontaktflate ut i det norske samfunn. Med om lag 21 millioner besøk og et totalt utlån på omkring 23 millioner enheter kan det ikke herske tvil om folkebibliotekenes betydelige rolle som kulturbærere og kulturformidlere. Også bibliotekene står overfor nye oppgaver, og på samme måte som for arkiv og museer er det den nye informasjonsteknologien og utnyttelsen av den som utgjør hovedutfordringen. Fra 1. oktober dette år er det etablert et faktureringssystem for fjernlån av bøker. Dette innebærer at det faktureres 70 kr pr. bok som formidles fra fag- og forskningsbibliotek. Dette er en uheldig utvikling. Det er derfor jeg med tilfredshet konstaterer at komiteen ber om at det vurderes innført en kompensasjonsordning, slik at låntakere ikke skal belastes denne kostnaden. Jeg sa i innledningen til dette innlegget at i det store og hele var det enighet om de store linjene i ABM-politikken – med ett viktig unntak, og det jeg da tenkte på, var gratisprinsippet i bibliotekene. For Arbeiderpartiet er ikke et bibliotek bare et sted hvor man kan låne bøker og skaffe seg informasjon. For Arbeiderpartiet er bibliotekene også et fordelingspolitisk virkemiddel, fordi vi mener at ved å skaffe seg kunnskaper og kompetanse kan den enkelte legge forholdene til rette for å skape seg et godt liv. Det er derfor jeg med beklagelse konstaterer at Arbeiderpartiet er det eneste partiet som fremdeles holder fast ved at alle tjenester ved bibliotekene skal være gratis. Gratisprinsippet har vært bærende i norsk bibliotekpolitikk. Tanken bak har vært at ingen skal være utelukket fra å skaffe seg kunnskaper og kvalifikasjoner. Det å holde fast på dette prinsippet blir desto viktigere når vi vet at framtidige klasseskiller antakelig vil knytte seg til forhold omkring kunnskap og utdannelse. Flertallet i komiteen gir rom for at det kan tas betalt for bibliotektjenester. Man sier at man unntaksvis kan ta betalt av bedrifter eller organisasjoner for det som kalles «tidkrevende» oppgaver, men det skal være opp til den enkelte kommune å bestemme hvorvidt dette skal gjøres eller ikke. Jeg mener flertallet i komiteen her gir svært uklare føringer. Hva mener man konkret med begrepet «unntakstilfeller»? Hvordan avgrenser man «tidkrevende» oppgaver? Og når man attpåtil sier det skal være opp til den enkelte kommune å bestemme hvorvidt man skal ta seg betalt eller ikke, vet vi at det vil utvikle seg svært ulik praksis rundt omkring i landet. Det likeverdige tilbudet kan vi altså vinke farvel til. For å komplisere det ytterligere: Hvem skal kontrollere at en låntaker er i biblioteket på vegne av seg selv eller på vegne av en bedrift? Tenker man seg at bibliotekene skal utøve denne kontrollen, og i tilfellet hvordan? Hvordan har man tenkt å forholde seg til enmannsbedrifter? Som kjent er det mange av dem. Flere av partiene som inngår i flertallet på dette punkt, benytter enhver anledning til å markere at vi må redusere byråkratiet. For meg ser det ut som det er det stikk motsatte man gjør i dette tilfellet. Ved å åpne for å ta betalt for bibliotektjenester, skaper man byråkrati, og ved å være så vage i merknadene, skaper man uklarhet. Avslutningsvis vil jeg oppsummere med å si at jeg er tilfreds med hovedlinjene i den politikken som Stortinget i dag vedtar, men jeg beklager på det sterkeste at gratisprinsippet er en saga blott. Det er nemlig ikke mye igjen av prinsippet i det øyeblikket man skal begynne å definere «unntak»!