Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Et av de viktigste spørsmålene vi står overfor, og som vi må svare ja eller nei til, er om Norge skal delta aktivt i utformingen av EUs utenriks- og sikkerhetspolitikk. Selv om EU-samarbeidet fortsatt i hovedsak vil være et samarbeid mellom selvstendige nasjoner og til fulle har vist at det er i fellesskap en best kan møte utfordringer og felles oppgaver, bør det også være i norsk interesse at EU lykkes i forsterket innsats på områder som gjelder fred og sikkerhet, økonomi og miljø. Derfor bør vi som ikke-medlemsland ha en klar strategi for hvordan vi kan påvirke beslutningsprosessen i EU særlig på disse områdene. Med basis i EØS-avtalen, den mest omfattende avtale Norge noen gang har inngått – og som jeg hadde gleden av å være saksordfører for da den ble behandlet av Stortinget i 1992 – mener iallfall jeg at dette vil være mulig. Med andre ord: Vi må arbeide for en avtale som sikrer et nært forhold til EUs sikkerhets- og utenrikspolitiske samarbeid, når vi vitterlig vet at EU-samarbeidet på dette området vil skyte fart spesielt som følge av utvidelsesprosessen. Den europeiske integrasjons- og utvidelsesprosessen skjer ikke bare innenfor EU, den pågår også for fullt i NATO, og personlig imøteser jeg med stor interesse den redegjørelse som utenriksministeren senere skal gi overfor Stortinget om disse spørsmålene. USAs holdning til denne prosessen har så langt vært positiv, men jeg vil legge til også noe motstridende – positiv i den forstand at USA vil trenge et sterkt EU som kan trekke landene i Sentral- og Øst-Europa inn i et euroatlantisk samarbeid, slik foregående taler var inne på, noe motstridende fordi det selvsagt ikke er mulig i dag å vite hvor sammensveiset EU vil opptre i utenriks- og sikkerhetspolitikken. Til nå har USA i utgangspunktet, som Norge, basert seg på at det er NATO som er den viktigste forsvars- og sikkerhetspolitiske forankringen. Med andre ord, USA har lagt vekt på at forsvars- og sikkerhetsspørsmål skal behandles i NATO. Ikke minst den nye rollen NATO har fått i gjennomføringen av fredsbevarende og konflikthindrende oppdrag på vegne av FN og OSSE, er klart bevis for dette. NATO har for lengst lagt grunnlaget for samarbeid med land utenfor NATO gjennom samarbeidet i Det nordatlantiske samarbeidsrådet og Partnerskap for fred. Det er viktig at NATOs troverdighet og effektivitet blir tatt vare på i den utviklingsfase Europa nå er inne i. Men samtidig pågår det altså en samordning av utenriks- og sikkerhetspolitikken i EU, som for Norge må bety at vi må finne flere knagger å henge våre interesser på enn kun NATO-medlemskap. Dette kan vi selvsagt gjøre ved å skaffe oss mer forståelse og støtte direkte inn i EU-systemet, eller ved å utvikle det nordiske og det nordisk-baltiske samarbeidet videre. Vi kan stå overfor den situasjon at NATO vil forandre karakter og ha to beslutningssentra, Brussel og Washington. Som ikke-medlem av EU kan Norge risikere ikke å være med fullt ut i NATOs videre utviklingsprosess, ja med andre ord bli plassert på siden, bli marginalisert. Det er altså viktig om vi kan være med på å etablere ordninger som er tilfredsstillende for oss som land, om vi lykkes i et arbeid som kan påvirke den europeiske sikkerhetsstrukturen. Hvis ikke vil det bli en stadig større ulempe å stå uten fullt medlemskap i EU.