trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-01-18:
Eg etterlyser framleis eit klart svar på om ordninga skal avviklast. Kan statsråden gi eit veldig klart svar på det? Når det gjeld innstillinga frå komiteen og Stortingets behandling av statsbudsjettet, var det ikkje skrive éin merknad om dette. Eg har fått spørsmål frå Bergen kommune, der ein lurer på i administrasjonen om korleis ein no skal planleggja for å kunna få vekk alle skular som ikkje er inneklimagodkjende osv. Ein ønskjer tydelege signal frå regjeringa om korleis dei no vurderer dette vidare. Det er over 300 skuleelevar i Noreg som går på skular som ikkje er inneklimagodkjende. Det er faktisk òg ei stor helseutfordring. Forskrifta om miljøretta helsevern har vi hatt sidan 1998, og det har ikkje hjelpt. Men det hjelper vel heller ikkje å laga dårlegare økonomiske ordningar for dei kommunane som faktisk ønskjer å gjera noko med dette.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2017-01-18:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kulturministeren: «I Vårt Land 21. august 2016 framkom det at kun 3 av 248 styremedlemmer i norske moskeer er kvinner. Stortingets utredningsseksjon skriver i et oppdrag fra undertegnede at FNs kvinnediskrimineringskonvensjon(KDK) skal ha forrang, og at «KDK gir staten en klar plikt til å arbeide for likhet mellom kjønnene også innad i trossamfunn». Det konkluderes med at det «ikke vil være et uforholdsmessig krav» å kreve en viss andel kvinner i moskeenes styrer. Vil regjeringen følge opp dette ved tildelingen av statstilskudd?» (KDK)
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2017-01-18:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg synes det springende punktet i svaret er det statsråden sa, at man ikke kan stille strengere krav enn det som går fram av trossamfunnsloven. I svar fra Stortingets utredningsseksjon om dette spørsmålet legges det til grunn, på side 8, at det i bestemmelsene i FNs kvinnediskrimineringskonvensjon, som er gjort til intern norsk rett, heter at de har forrang foran annen lovgivning – skal «gå foran bestemmelser i annen lovgivning» – dersom det er motstrid. Man kan ikke bare si at man må forholde seg til trossamfunnsloven – her ligger det til grunn at Kvinnediskrimineringskonvensjonen har forrang foran annen lovgivning. Jeg vil spørre statsråden om hun også har den forståelsen, og at det derved er en plikt for staten å følge opp sin egen lovgivning – altså Kvinnediskrimineringskonvensjonen, som ligger i vår lovgivning – og ikke gi støtte til dem som forskjellsbehandler kjønnene.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2017-01-18:
Jeg takker for tilleggssvaret fra statsråden. Jeg vil bare understreke det som er poenget mitt her, at staten har en aktiv plikt til å fremme likestilling og følge opp KDK, den konvensjonen jeg har omtalt. Det står også, på side 13, i utredningen som jeg bygger på: «Vi ser at konvensjonspartene» – altså den norske staten –«etter KDK har plikt til ikke å sponse praksiser som innebærer at kvinner og menn behandles ulikt, at statene skal ta aktive skritt for å forhindre diskriminering.» Det er altså ikke snakk om at man bare kan vise til at man vil bruke andre virkemidler, oppfordre til endring, osv. Det er også snakk om en plikt til ikke å sponse praksiser som innebærer at kvinner og menn behandles ulikt. Jeg mener at på dette punktet har situasjonen stått stille i altfor mange år. Vi så det ved oppnevningen av nytt styre i Islamsk Råd, og vi ser det i opptellingen som Vårt Land gjorde, at det bare er 3 av 248 styremedlemmer som er kvinner, og de tre er i samme moské. Det er altså behov for at man følger opp dette på en sterkere måte.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2017-01-18:
Likestilling mellom kjønnene er en kjerneverdi i vårt samfunn og et viktig politisk mål. Vernet mot kjønnsdiskriminering er en grunnleggende rettighet. Tros- og livssynsfriheten er også en grunnleggende verdi og rettighet i det norske samfunnet. Det er en forutsetning for et fritt samfunn. Det innebærer at staten i utgangspunktet ikke skal involvere seg i indre forhold i tros- og livssynssamfunn. Statens fremste oppgave på tros- og livssynsfeltet skal være å sikre og beskytte tros- og livssynsfriheten. Som representanten Bøhler sikkert er kjent med, er tilskuddsordningene for trossamfunn utenom Den norske kirke hjemlet i lov 13. juni 1969 nr. 25 om trudomssamfunn og ymist anna. I forvaltningen av ordningene kan ikke staten stille strengere krav enn det som er fastsatt i eller i medhold av trossamfunnsloven. Et eventuelt krav om en viss andel av det ene kjønn i trossamfunnenes styrende organer kan ikke innføres uten lovendring, og det må dessuten gjelde på ikke-diskriminerende vis for alle trossamfunn – ikke bare for moskeer eller muslimske trossamfunn. Tros- og livssynsfriheten fritar ikke trossamfunn fra å innrette seg etter norsk lov, det er viktig å presisere. Trossamfunn er bundet av likestillingsloven, på lik linje med andre organisasjoner og virksomheter i Norge. For at trossamfunn skal kunne behandle kjønnene ulikt, må de generelle vilkårene i likestillingsloven § 6 om lovlig forskjellsbehandling være oppfylt. Dette innebærer at forskjellsbehandlingen må ha et saklig formål, må være nødvendig for å oppnå formålet – og at det er et rimelig forhold mellom det man ønsker å oppnå, og hvor inngripende forskjellsbehandlingen er for den eller de som stilles dårligere. For tiden jobber regjeringen med forslag til en ny, helhetlig lov om tros- og livssynssamfunn. Finansieringsordninger, inkludert spørsmål om hvilke vilkår som kan og bør stilles for offentlige tilskudd til tros- og livssynssamfunn, inngår i utredningsarbeidet. Det er en sak som skal sendes på høring til våren. Så jobber vi også fra regjeringens side med en stortingsmelding om tros- og livssynspolitikk. Jeg er opptatt av å stimulere til bred debatt om ulike tros- og livssynspolitiske spørsmål som en del av det arbeidet. Et spørsmål som representanten nå stiller, hvordan vi kan styrke kvinnerepresentasjonen i styringsorganene i tros- og livssynsorganisasjonene, synes jeg er en naturlig del av det arbeidet. Jeg mener også at vi bør se på hvilke ulike virkemidler vi kan peke på i en sånn stortingsmelding, for nettopp å oppnå det målet som representanten Bøhler peker på.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2017-01-18:
Jeg tror vi oppfatter det litt ulikt her. Det går an å ønske at det skal være 40 pst. kvinner i styrene, men om vi er pålagt å stille krav om det, har nok representanten Bøhler og jeg to litt ulike meninger om. Jeg tror vi kan gjøre veldig mye ved å bruke andre virkemidler enn å ty til lovverket eller holde tilbake økonomiske tilskudd. Det å gripe inn i religionsfriheten tror jeg vi skal være veldig varsomme med. Derfor tror jeg at kvinnekonvensjonen og den forrangen som representanten henviser til, vil tolkes litt ulikt.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2017-01-18:
Jeg er helt enig med representanten Bøhler i at likestilling mellom kjønnene er en grunnleggende verdi i Norge som vi skal hegne om. La det være helt klart: Selvsagt skal det være et mål at kvinner er godt representert i styringsorganene i tros- og livssynssamfunn. Men jeg oppfatter at vi tolker Kvinnekonvensjonen ulikt. Jeg mener at det ikke er noen plikt for oss fra myndighetenes side å stille krav om 40 pst. representasjon. Jeg mener at vi må se på andre virkemidler enn å holde tilbake økonomiske tilskudd eller bruke loven. NRK hadde nettopp en sak fra Arendal der det var startet et kvinneopprør for å få kvinner inn i styrene i moskeene. Der er det i en av moskeene to plasser i styret pluss en vara som skal gå til kvinner. Lederen for den moskeen, Josef Hæier, uttaler at han er glad for at kvinnene skal slippe til, og at det er riktig og naturlig at kvinner er med i styret. Dette viser at vi kan få til mye endring med bruk av andre virkemidler. Det har vi klart i Norge, og det håper jeg representanten er enig i at vi skal diskutere fremover og se på hva som kan ha mest mulig effekt.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2017-01-18:
I filmforliket sluttet Stortinget seg til regjeringens forslag om en helhetlig nasjonal filmformidlingspolitikk, der Norsk filminstitutt får et tydelig ansvar for den nasjonale formidlingen av filmkultur. Regjeringen har fulgt opp filmforliket ved å gi Norsk filminstitutt det helhetlige nasjonale ansvaret for filmformidling og ansvaret for forvaltning av avgiftsmidlene i Norsk kino- og filmfond. Det er utarbeidet en ny forskrift som presiserer formålet med tilskudd til filmformidling. Forskriften ivaretar formålene som filmforliket presiserer at avgiftsmidlene skal kunne nyttes til, også i fremtiden. Norsk filminstitutt har styrket tilskudd til filmfestivaler generelt, fra 14,8 mill. kr i 2015 til 18,6 mill. kr i 2017. Som foreslått i filmmeldingen er det opprettet et nytt festivalstøtteutvalg med bred filmfaglig kompetanse, med ansvar for å behandle søknader om tilskudd til filmfestivaler. Stortinget stilte seg bak dette – ny forskrift og også at det skulle etableres et nytt festivalstøtteutvalg. Det er det som er grunnlaget for de endringene som nå er gjort. Beslutning om tilskudd er truffet på grunnlag av innstillingen fra utvalget og Filminstituttets vurdering i henhold til ny forskrift. Det var akkurat dette som Stortinget ba om – at det var utvalget som skulle vurdere det, at man skulle legge den forskriften til grunn. Festivalstøtteutvalget har nå uttalt seg om hvordan utvalget har prioritert. Det har de fått mandat til å gjøre. Blant annet er det gjort endringer for at sammenlignbare festivaler skal få økonomiske tilskudd på tilsvarende nivå. Utvalget har videre ønsket å premiere festivalenes kunstneriske ambisjoner og evne til å tiltrekke seg et betalende publikum. I svaret mitt vil jeg bare igjen understreke at dette viser at vi har fulgt opp filmforliket, vi har gjort det Stortinget ba oss om å gjøre. Verken stortingsmeldingen eller filmforliket sier noe om hvordan midlene til filmformidling skal fordeles mellom tiltak. Tilskudd til filmformidling skal bidra til at publikum i Norge får tilgang til et bredt og variert tilbud av norske og utenlandske filmer med høy kulturell verdi og kunstnerisk kvalitet. Tilskudd skal også bidra til formidling av filmhistorie og kunnskap om norsk og utenlandsk film, gi økt film- og mediekompetanse og bidra til et profesjonelt miljø for filmformidling. Dette er i tråd med formålet med tilskudd til filmformidling.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2017-01-18:
Da må jeg stille spørsmål til representanten fra Arbeiderpartiet om Arbeiderpartiet nå går imot sitt eget forlik og sin egen stortingsmelding, der de gir dette ansvaret til Festivalstøtteutvalget. For representanten sier her at det er mitt ansvar, det som har skjedd, de prioriteringene som nå er gjort, og det vedtaket som er fattet. Hvis representanten Haukeland Liadal står ved det, har jeg behov for at Arbeiderpartiet klargjør sin filmpolitikk. Jeg er helt enig i at Filmfestivalen i Haugesund, som jeg besøkte i fjor, er en spesiell og unik festival der bransjen møtes, der produsenter, distributører og kinoene møtes. Den er veldig viktig, og jeg har stor tro på at de som er ny festivalledelse for en nyskapende og innovativ festival, nå vil gjøre endringer knyttet til de føringene som ligger i filmmeldingen, også for å kunne komme godt ut.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2017-01-18:
De overordnede målene i det filmpolitiske forliket og i meldingen er formidling og publikumstall. Det er det viktige. Når vi nå har økt tilskuddet til filmfestivalene fra 14,8 mill. kr i 2015 til 18,6 mill. kr i 2017, kan selv ikke en representant fra et opposisjonsparti stå og si at det er kutt i filmfestivalene. Det er ikke riktig. Jeg opplever at når Arbeiderpartiet sier at prioriteringene av tilskudd til filmfestivaler skal gjøres av Festivalstøtteutvalget, og vedtak skal fattes, mener man egentlig ikke det, for man vil at statsråden eller politikerne på Stortinget likevel skal gå inn og foreta en fordeling. Da er det veldig vanskelig å forstå hva Arbeiderpartiet her mener, for de sier det motsatte av det de har sagt i filmmeldingen.
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2017-01-18:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kulturministeren: «Tirsdag 10. januar 2017 la Festivalutvalget fram sin innstilling til bevilgning til norske filmfestivaler. Den norske filmfestivalen i Haugesund og Barnefilmfestivalen i Kristiansand får kutt i sine bevilgninger. Hvordan mener statsråden dette henger sammen med Stortingets filmforlik og forutsigbarhet samt satsing på filmformidling?»
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2017-01-18:
Det er ingen som helst tvil om hva som står i filmforliket fra Stortinget, ei heller hvem som har ansvaret for å utøve de vedtak som er fattet der: forutsigbarhet for de norske filmfestivalene transparente ordninger når det gjelder tildelingen satsing på filmformidling Den norske filmfestivalen er over 40 år og er sammenlignbar med filmverdenens ONS, en bransjefilmfestival som er en nasjonal og internasjonal filmfestival som har drevet godt, med god støtte fra nasjonal vilje i mange år. Det er rart at Film & Kinos to tidligere filmfestivaler har fått kutt i årets tildelinger. Det er statsrådens ansvar. Man legger i 2017 opp til 5 mill. kr i kutt, i 2018 1 mill. kr i kutt for Den norske filmfestivalen og 250 000 kr for bransjefilmfestivalen for barn og unge i Kristiansand. Hva mener statsråden ledelsen i Kristiansand og ledelsen i Haugesund skal kutte i overfor filmbransjen i Norge og den internasjonale bransjen?
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2017-01-18:
Jeg minner om hvem som stiller i spørretimen, og hvem som har anledning til å stille spørsmål. Det er Stortinget. Jeg erkjenner også at jeg ikke hører kulturministeren svare på spørsmålet om hvor Kristiansand og Haugesund skal kutte i sine bransjefestivaler. Mange har fryktet regjeringens kulturpolitikk, og det er det stor grunn til å kjenne på. Når ble det – og hvem ga – krav om økning i publikumsdekning for økt nasjonal støtte til de norske filmfestivalene, bransjefestivalene som til daglig ikke jobber med den lokale publikumstilveksten?
Helge André Njåstad (Fremskrittspartiet), 2017-05-09:
Eg viser til spørsmålet som statsråden fekk, om korleis Framstegspartiet på Stortinget stiller seg til eigne merknader. Sjølv om statsråden svarte veldig bra på spørsmålet på vegner av partiet, vil eg gjerne berre utfylla herifrå òg: Bakgrunnen for at me ikkje gjekk inn i dei merknadene og forslaga, er at me er kjende med at UNE nyleg har endra praksis, basert på ei ordlydstolking av statsborgarloven frå Høgsterett, som er veldig tydeleg på at dei som er barn, og som har fått statsborgarskap basert på sjølvstendig opptening, ikkje skal få bortfall av statsborgarskapet. Difor meinte me at det ville vera feil å be regjeringa fremja forslag om endringar, når det nyleg allereie er gjort ei endring, som må få lov til å verka, og som regjeringa på eigna måte kan koma tilbake til oss om, viss ho ønskjer det. Det er bakgrunnen. Me skulle gjerne formulert det inn i merknader, men me vart kjende med det ganske seint i prosessen. Difor tek me heller forklaringa munnleg her. Det ligg ingenting anna til grunn for at me har den haldninga, enn det som statsråden sa, og det som eg no seier. Elles har vel debatten vore tydeleg på – i alle fall oppfattar eg Arbeidarpartiet slik – at ein ønskjer ei utgreiing frå regjeringa si side. Mange seier munnleg at me no endrar praksis, men det Stortinget gjer, er at ein ber regjeringa fremja forslag. Då må det forståast på den måten at Stortinget ber regjeringa ha ei grundig utgreiing og koma tilbake til saka på ein grundig og skikkeleg måte. Stortinget gjer ikkje ei endring i dag gjennom det vedtaket. Ein ber om at regjeringa gjennomfører ein grundig og god prosess og legg saka fram igjen for Stortinget på eigna måte. Då blir det mogleg å ta denne debatten på nytt, med utgangspunkt i ei grundig utgreiing som alle partia sluttar seg til i merknadene. Eg trur det er viktig at det blir understreka at det som er Stortingets vilje i dag, er at ein utfordrar regjeringa til å greia ut dette spørsmålet.
Geir Sigbjørn Toskedal (Kristelig Folkeparti), 2017-05-09:
Vi vet alle at saker blir grundig gjennomgått av UDI og UNE, og de har i dag anledning til å trekke tilbake vedtak om statsborgerskap. Da kan vedkommende gå til sak mot staten. Det er krevende, det er kostbart, og det er risiko for å tape – selvsagt. Selv om vi mener at domstolsbehandling vil gi et bedre og mer rettferdig resultat, der UDI og UNE kan komme med sine opplysninger, mener vi det kan føre til at det bare er dem som har ressurser nok og mot nok, som våger å gå til rettssak mot selve staten. Det er ganske krevende. Mener statsråden at dette er en god ordning, eller ser statsråden at det her kan være en forskjell mellom dem som har ressurser, og dem som ikke har ressurser, og at rettssikkerheten slik kan bli svekket?
Heidi Greni (Senterpartiet), 2017-05-09:
Regjeringspartiene skiller lag på et vesentlig punkt. Fremskrittspartiet er det eneste partiet som mener at barnebarn og voksne barn fortsatt skal kunne miste statsborgerskap grunnet feilaktige opplysninger som besteforeldre har oppgitt for kanskje bortimot tretti år siden. Høyre sier i sine merknader: «Disse medlemmer understreker at myndige barn og deres etterkommere av foreldre som snakket usant om identitet, ikke skal omfattes av tilbakekall av statsborgerskap.» Fremskrittspartiet begrunner overhodet ikke sitt standpunkt i merknad. Kan statsråden begrunne hvorfor Fremskrittspartiet mener det er naturlig at barnebarn som aldri har bodd annet enn i Norge, og som kanskje har foreldre som aldri har bodd annet enn i Norge, fortsatt skal miste statsborgerskapet på grunn av feilaktige opplysninger som besteforeldre har oppgitt?
Heidi Greni (Senterpartiet), 2017-05-09:
Det er mye som tyder på at den praksisen ikke er på plass, for det er mange barnebarn som nå har fått varsel om tilbakekalling av statsborgerskap nettopp fordi besteforeldre har oppgitt feil opplysninger. Statsråden understreket i sitt innlegg minst to ganger at det var et enstemmig storting som hadde vedtatt denne loven i 2005. Jeg siterer merknaden fra en enstemmig komité: «Komiteen er enig i at dette kun bør gjelde der feilen skyldes søkeren og at det skal kreves forsett.» Jeg tolker dette slik at intensjonen med loven aldri har vært at barn eller barnebarn skulle identifiseres og få tilbakekalt statsborgerskap fordi besteforeldre eventuelt har gitt feilaktige opplysninger. Hvordan tolker statsråden denne komitémerknaden?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2017-05-09:
Hvis det er Fremskrittspartiets og regjeringens mening, er det veldig rart at ingen av disse argumentene har kommet fram verken i regjeringens brev til Stortinget under behandlingen av saken eller i merknader i denne innstillingen. Tvert imot står ikke Fremskrittspartiet inne for noe av dette med at arvesynden skal fjernes. Jeg er glad hvis statsråden mener det, men da bør han også være glad for at disse endringene skjer. Så er det et annet spørsmål, som Fremskrittspartiet heller ikke er med på, og det er dette med foreldelse. Kan statsråden begrunne hvorfor svært alvorlige forbrytelser skal kunne foreldes, mens det å ha gitt en feil opplysning ved ankomst til Norge aldri skal foreldes?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2017-05-09:
Dette handler jo om en vurdering av alvorligheten i det som er begått. Alle mener at man skal gi riktige opplysninger, og ingen har – i hvert fall ikke i denne saken – foreslått at det ikke skal være en grunn til å kunne miste statsborgerskapet. Men i det høringsnotatet som regjeringen nå har sendt ut, og som handler om dem som blir anklaget for terrorisme og angrep på nasjonens sikkerhet, mener regjeringen det skal være domstolsbehandling. Der mener regjeringen det kun er ved dobbelt statsborgerskap noen skal kunne miste statsborgerskapet. Da skal man ikke kunne bli statsløs, og da skal ingenting av det man har gjort før man er 18 år, kunne dømmes. Jeg og SV mener at folks rettsoppfatning er slik at dette er mye alvorligere enn å ha kommet med en feil opplysning i en kanskje svært krevende situasjon, der man kanskje til og med har vært ung og nettopp vært igjennom en traumatisk flukt. Deler ikke statsråden de synspunktene?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2017-05-09:
Man utfordrer ikke regjeringen, man pålegger regjeringen å utrede og komme tilbake til Stortinget med et lovforslag som sikrer domstolsbehandling av disse sakene. Det er det flertallet i Stortinget kommer til å stemme for, og det er det som er pålegget til regjeringen. Selvfølgelig må regjeringen gjøre et godt arbeid med det – det skulle bare mangle. Men det er også grunnen til at det er flertall for forslaget om å stille disse sakene i bero, slik at regjeringen ikke skal la det skure og gå og vente med å sette i gang denne utredningen – for dette må gjøres raskt. Ingen har interesse av at dette skal vente lenger. En bekymring som jeg ikke fikk nevnt i mitt hovedinnlegg, er at regjeringen og flertallet har svekket UNEs uavhengighet gjennom å gi departementet mulighet til å instruere UNE. Det betyr at argumentet om utlendingsforvaltningens selvstendige stilling er svekket – kraftig – særlig fordi vi har en regjering som har politisert utlendingsfeltet helt ekstremt, og som gjennom alle sine forslag og handlinger viser at kanskje det viktigste de holder på med, er å fortelle folk som har sin opprinnelse i et annet land enn Norge, at de ikke er velkomne, og at hvis de kommer hit og får opphold, skal de aldri føle seg trygge. Det er veldig skadelig for integreringen. Det er også merkelig å høre en statsråd som argumenterer for at å ha oppgitt en feil opplysning i en sak der man kanskje har vært i en helt ekstrem situasjon, der man til og med kanskje har vært ung, langt under myndighetsalderen – jeg håper at ingen av oss kommer i slike ekstreme situasjoner og blir utsatt for slike ting – på en måte skal kunne gi en like alvorlig reaksjon som om man har begått en terrorhandling. Og tvert imot: Hvis man har begått en terrorhandling, mener tydeligvis regjeringen at man skal ha høyere rettsikkerhet, at man ikke skal kunne bli gjort statsløs, eller at man ikke skal kunne dømmes for handlinger begått før man var 18 år. Det er riktig, som statsråden sier, at dette følger av rettsprinsipper ved straffereaksjoner. Men hvem er det som ikke skjønner at å miste statsborgerskapet i hvert fall oppfattes som en straff av den som mister det? Det tror jeg også befolkningen ellers mener at det er. Det kan ikke være slik at vi skal behandle terrorister på en bedre måte enn dem som har opplevd krig og forfølgelse.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2017-05-09:
Dette er noe som både storting, stortingsrepresentanter og statsråder opplever hele tiden – forholdet mellom rettssikkerheten opp mot staten, uavhengig av hvilken sak det gjelder. Det er en avveining som hele tiden er til stede – har man muskler, økonomi eller kraft til å gå imot staten i ulike saker. Derfor var det også regjeringen kom i møte med rettsråd. Det er, som representanten påpeker, fullt mulig å gå hele veien med anke i dette systemet. Man har en behandling i UDI, i UNE, som er et domstolsliknende organ, man kan anke til tingretten, man kan gå til lagmannsretten, man kan faktisk også gå helt til Høyesterett i dag med enkelte saker. Så er det denne økonomien, og jeg registrerer at hvis det var fri rettshjelp som var utfordringen, synes jeg representanten og Kristelig Folkeparti kanskje kunne ha foreslått det alene hvis man så at det var løsningen på problemet. Her foreslår man omfattende endringer i maktfordelingsprinsippet for å nå fram med sin sak, men fri rettshjelp hadde enkelt sagt stått seg bedre.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2017-05-09:
Jeg kan i hvert fall prøve. I vårt tillitsbaserte system er det viktig å tilbakekalle statsborgerskap når det bygger på uriktige opplysninger. Det er utgangspunktet. Men jeg og Fremskrittspartiet ser i hvert fall at det kan være urimelig at noen mister statsborgerskapet sitt fordi andre har gitt feil opplysninger – feil opplysninger én gang, to ganger eller tre ganger. Derfor har UNE endret praksis på dette feltet, og derfor er det utgangspunktet til Fremskrittspartiet og regjeringen at Stortinget gjør unødvendige vedtak for å endre en praksis som faktisk er på plass. Praksis når det gjelder dette, er på plass i UNE, og derfor ser vi heller ingen grunn til at Stortinget skal vedta å endre praksis.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2017-05-09:
Det er ingen tvil om at regjeringen har fulgt opp et lovverk som har vært på plass siden 2005. Siden 2005 har Arbeiderpartiet og Senterpartiet sittet i regjering i hvert fall i åtte år, og da har også denne praksisen vært til stede. Jeg synes det er litt merkverdig at man ikke på et tidligere tidspunkt har etterlyst en annen praksis enn det Senterpartiet kanskje la til grunn i 2005, når det har skjedd. Det er også litt merkelig, når et samlet storting har stått bak dette helt fram til i dag, helt uten problem, at det er nå man ser at dette bør endres. Jeg har respekt for at stortingsrepresentanter og statsråder får følelser omkring det man oppdager i enkeltsaker. Det er derfor jeg nå sier at jeg føler det er urimelig at det skal være sånn, Fremskrittspartiet føler det er urimelig at det skal være sånn, og derfor er det sånn at man i særlige tilfeller endrer praksis – det skal ikke være sånn at man mange, mange år etterpå må ta ansvar for andres feil når det gjelder dette.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2017-05-09:
Jeg hørte på innlegget til representanten Andersen, og jeg mener det var NOU 2015: 4 representanten Andersen siterte fra. Nå kan jeg signalisere at det kommer en sak fra regjeringen om dette, der man kanskje prøver å rette opp den uretten som representanten Andersen påpeker fra talerstolen. Men det er en vesentlig forskjell her, og det er at tap av statsborgerskap og tilbaketrukket statsborgerskap er to forskjellige ting. Det å trekke tilbake et statsborgerskap selv om statsborgerskapet er i orden, når man har gjort noe straffbart, er noe helt annet enn å tilbakekalle et statsborgerskap. Det er en vesentlig forskjell her. Når det gjelder foreldelse, legger Fremskrittspartiet til grunn at det sannsynligvis vil medføre belønning av feil opplysninger, belønning av løgn, og en trenering av denne typen saker, noe vi ikke er tjent med, og som vil føre til at vi får enda flere saker av denne typen.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2017-05-09:
Rettsoppfatningen blant folk skjønner jeg blir veldig vanskelig når man setter dette opp mot hverandre. NOU 2015: 4, Tap av norsk statsborgerskap, konkluderer med at tap av statsborgerskap på grunn av straffbare handlinger er å regne som straff i Grunnlovens og EMKs forstand. Derfor er det en vesentlig forskjell her, og derfor er det et krav at disse sakene skal behandles av domstolene. Derfor kommer regjeringen også ganske snart med saker som gjør at folk vil få en riktig rettsoppfatning når det gjelder dette – la meg presisere det. Det å tilbakekalle statsborgerskap på grunn av å ha gitt uriktige opplysninger er altså ikke en straff i den forstand.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2017-05-09:
Nei, det har jeg ikke. Det som er utgangspunktet her, er en struktur som er bygd opp fra 2001 og 2002, og det tror jeg representanten også husker rimelig godt. Så kan vi ha en politisk diskusjon om man har den riktige strukturen. Jeg gjør oppmerksom på at både Fremskrittspartiet og Høyre var imot denne strukturen, som ble vedtatt i min første periode på Stortinget. Derfor forholder jeg meg veldig greit til ikke å blande meg inn i denne typen saker. Men når UNE og UDI har et rom for å endre praksis i dette, er det kanskje med bakgrunn i de flertallsmerknadene som lå til grunn i 2005, og at de ser urimeligheten i dette. Men det kan ikke være slik at alle automatisk skal få beholde statsborgerskapet sitt, og at man ikke skal ha tilbakekall av statsborgerskap, fordi man er barn eller barnebarn.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2017-05-09:
Jeg hører en rekke representanter som snakker om trygghet og frykt. Det som blir vedtatt her nå, skaper ikke større trygghet eller mindre frykt, men vil bidra til det motsatte. De som kanskje ikke har trygghet i dag, og de som lever i frykt i dag, er jo nettopp de som har gitt feil opplysninger. Ikke bare én gang, men to ganger og kanskje tre ganger er det gitt feil opplysninger. Men alle de andre som har fått statsborgerskap der man har lagt riktige opplysninger til grunn og samarbeidet med myndighetene, de har ingen grunn til frykt. De har rent mel i posen. Hvis vi skal endre lovverket for å åpne for at de som lyver eller gir feil opplysninger, ikke skal leve i frykt fordi de har gitt feil opplysninger, blir det, i hvert fall for meg, helt feil. Selvfølgelig skal regjeringen følge opp de vedtak som Stortinget gjør, men hvor lang tid det måtte ta å behandle en slik sak, er helt umulig å stipulere. Dette forslaget er ikke utredet i det hele tatt, og det vedtas forholdsvis raskt av Stortinget nå. Det har ikke kommet få bemerkninger som det er viktig at i hvert fall regjeringen undersøker nøye, da det har omfattende konsekvenser for hele utlendingsforvaltningen og kan ha store konsekvenser også for øvrige deler av forvaltningen. Domstoladministrasjonen og statsråd Sylvi Listhaug har begge påpekt, i høringen og i brev til komiteen, at det også er avveininger opp imot maktfordelingsprinsippet. Så hører jeg at flere representanter ikke ser den utfordringen, men jeg tror framtiden vil vise noe annet. Dette vil bli skikkelig behandlet. Jeg sier og opplyser igjen, nå når saker skal stilles i bero – vi har tapt to saker tidligere i EMK fordi vi ikke har behandlet denne type saker raskt nok – at det å sitte i det uvisse og avvente saken sin i hvert fall ikke skaper trygghet.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2017-05-09:
Som jeg også sa i mitt hovedinnlegg om utformingen av fiskeriregelverket: Med tanke på når fangsten skal inndras, i hva slags saker det skal reageres med overtredelsesgebyr, når det skal reageres med straff, dette med likhetsprinsippet og skjønnet, som kan være ulikt, er dette selvfølgelig områder som vi kan diskutere. Det diskuterer jeg gjerne. Jeg leter etter forenklinger hele tiden. Men mitt poeng i forbindelse med interpellantens hovedfokus er at jeg ser ikke noen grunn til å sette dette spørsmålet opp mot rettssikkerheten. Der tror jeg at jeg og interpellanten raskt kan bli enige, og jeg tror vi også raskt kan bli enige om å se på regelverket for å finne forenklinger når det gjelder dette. Når det så gjelder havressursloven, mener jeg at det er litt tidlig å revidere sanksjonsbestemmelsene. Det ble også nevnt i forarbeidene, i 2008, at det skulle være en gjennomgang på egnet tidspunkt. I den første saken vi fikk, i 2012, begynte man å bruke overtredelsesgebyr – og bare for noen helt bestemte typer overtredelser. Derfor mener jeg at det er litt tidlig å foreta den type gjennomgang nå. Jeg vil også nevne at det er åtte saker som er varslet fra Norges Fiskarlag, og som er sendt inn til Nærings- og fiskeridepartementet. Det er vanskelig for meg å kommentere disse, for det handler om åtte saker i en domstolsstevning. Dette er saker som også kan ende i domstolene, og da er det ikke naturlig at vi diskuterer dem. Men av de åtte sakene har mitt departement avvist seks, og vi har imøtekommet én. Den åttende av disse sakene har vi fortsatt til behandling. Det viser at vi har strukturer når det gjelder regelverket også. For å få til lik praksis, lik behandling, har man systemer som går helt opp til den politiske avgjørelsen for å få lik praksis på dette rundt omkring i landet. Det viser også at rettssikkerheten er ivaretatt for fiskerne, i så måte.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2017-05-09:
Jeg synes både interpellanten og representanten Heggø har gode innspill om dette. Hvis vi greier å koke det ned til at vi skal være mer tydelig, eller i hvert fall få en klarhet i og avklaring om hva som er tankene bak et regelverk som i utgangspunktet er komplisert, skal jeg bidra til det beste for det. Jeg registrerer også at det er en kobling opp mot akvakultur – altså feltet administrative sanksjoner – det utvikler seg i Norge også. Det er grunn til å tro at det blir større. Derfor blir det en utfordring også å få på plass lik praksis når det gjelder det. Reglene om akvakultur og om fiske er ulike, og det er bra at forvaltningsloven er endret. De endringene er ikke trådt i kraft ennå. Derfor er det også en grunn til kanskje å avvente at disse endringene i forvaltningsloven og de reglene som måtte komme ut av det, får virke før man starter en større gjennomgang av havressursloven. Men det er ikke noe til hinder for at statsråden eller Stortinget hver dag kan jobbe med å tydeliggjøre og sørge for at en i hvert fall får en praksis som man mener skal ligge til grunn i det sanksjonssystemet som eksisterer i dag. Det har jeg fått mange tilbakemeldinger på når jeg har reist langs kysten, at man har ulik praksis. Da er man inne på et felt der det er vanskelig å få fiskerne til å få en respekt for rettspraksis eller forvaltningspraksis. Derfor tror jeg det er et område som vi alle sammen skal legge stor vekt på å prøve å rette opp framover. Så får vi avvente endringer i forvaltningsloven, og så ser vi på et eller annet tidspunkt om det blir nødvendig å ha en ny gjennomgang av havressursloven.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2017-05-09:
Jeg merket meg en ting som statsråden sa, og det er at Fremskrittspartiet i dag stemmer imot forslaget om å sørge for å avskaffe arvesynden fordi statsråden hevdet at det var et unødvendig vedtak. Han henviste til at Utlendingsnemnda har endret praksis. Men da sier jeg følgende: Statsråden er jo kjent med at han ikke instruerer Utlendingsnemnda, men UDI, så hvis dette i dag er et etter statsrådens oppfatning unødvendig vedtak, kan han da bekrefte at han har instruert UDI om at de ikke skal tilbakekalle statsborgerskap for barn og barnebarn av mennesker som får statsborgerskapet sitt tilbakekalt?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2017-05-09:
Nå viste statsråden hvorfor det er nødvendig å vedta dette i dag, nemlig fordi han ikke har instruert Utlendingsdirektoratet om å gjøre det Stortinget mener, og det Stortinget etter min oppfatning mente allerede den gangen vi vedtok dette, i 2004–2005. Det er ikke mange ganger de siste fire årene jeg har gledet meg over saker som handler om rettssikkerheten for folk som har utenlandsk bakgrunn, men det er mulig at vi har fått til dette flertallet i dag nettopp fordi det handler om rettssikkerheten for nordmenn. Det handler om at det å få fratatt sitt statsborgerskap er noe av det mest inngripende et menneske kan oppleve, for man har rettigheter som statsborger, men man har også plikter som statsborger og identitet knyttet til statsborgerskapet. Hvem er norsk? Det er det store spørsmålet. Mitt svar er: Alle som føler seg som nordmenn, og alle som har norsk statsborgerskap. Den kontrakten mellom fellesskapet og den enkelte som ligger i statsborgerskapet, er avgjørende for integrering av nye landsmenn, fordi den skaper trygghet for den enkelte og trygghet for en framtid for dem, som norske. Når regjeringen har prioritert ekstra ressurser for å frata folk statsborgerskapet og for å gå etter folk som har vært lenge i Norge – barn som kanskje er født i Norge – sender det et signal til hele innvandrerbefolkningen: Dere kan aldri være trygge. Det er et farlig signal, for vi trenger mer fellesskap og mer trygghet, og mindre mistenksomhet og mindre frykt. Vi kan ikke være overrasket over at et høyrepopulistisk, innvandringsfiendtlig parti – som henter sin inspirasjon fra Dansk Folkeparti og Sverigedemokratene – nettopp går til dette angrepet på mennesker for å frata dem trygghet. Jeg synes likevel at Høyres Frank J. Jenssens påstand om at deres alternativ ville sikret mer rettssikkerhet, faller på sin egen urimelighet og ikke er spesielt troverdig, for Høyre og Fremskrittspartiet har jo ikke i denne saken framlagt noen forslag for å styrke rettssikkerheten til de menneskene som skal fratas sitt statsborgerskap. Så ligger det en presumpsjon i hele regjeringens utgangspunkt, nemlig at mennesker har løyet, og at det er ugyldige vedtak som er fattet. Nei, det er snakk om en antakelse om at de har løyet, det er snakk om en antakelse om at vedtakene er ugyldige. Da er det rimelig, synes flertallet, at staten går til sak mot den enkelte, for staten har allerede sjekket ut identiteten til disse menneskene tre ganger, nemlig da de fikk opphold første gang, da de fikk permanent oppholdstillatelse, og da de fikk statsborgerskap. Når man fra statens side da ombestemmer seg, er det rimelig at man sikrer rettssikkerheten for barn. Jeg vil rette en takk til de journalistene fra TV 2 og Klassekampen som har gjort en jobb for å løfte denne saken, og til Mahad og alle de andre som har gjort oss stortingspolitikere oppmerksom på den – og gitt oss mulighet til å endre kurs for Norge.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2017-05-09:
Det er problematisk at statsråden ikke forholder seg til virkeligheten når han snakker om saken. Det er klart at det Stortinget vedtar i dag under romertall IV, som også Høyre er med på, og som statsråden, som var medlem av samme komité som meg da loven ble vedtatt, var med på å si, var at det skal foreligge et forsett for at man skal kunne tilbakekalle statsborgerskap. Nå sier hele Stortinget minus statsrådens parti at vi mener at dette skal gjelde, slik at barn og barnebarn ikke kan miste statsborgerskapet som følge av feil begått av foreldre eller besteforeldre. Det skaper trygghet for alle ungene og barnebarna og alle de som har blitt voksne i løpet av den perioden. Det klarer ikke statsråden å snakke seg vekk fra. Det andre er at hvis en administrativt i Utlendingsdirektoratet og ved senere behandling i Utlendingsnemnda fratar noen statsborgerskap eller tilbakekaller statsborgerskap, settes disse folkene i en situasjon der de ikke lenger har arbeidstillatelse. De mister arbeidsinntekten sin, og de må føre en sak mot staten for å få beholde statsborgerskapet sitt. De er ikke engang garantert at staten sikrer at de har et annet statsborgerskap og et land å reise til. Det er den paradoksale situasjonen hvis en hevder å være fra Somalia, mens staten mener en er fra Djibouti, men ikke er i stand til å skaffe en et djiboutisk statsborgerskap, at da blir en sittende i Norge, helt uten mulighet til å reise og helt uten mulighet til å jobbe og skaffe seg den inntekten som er nødvendig for å føre en sak mot staten. Staten har greit med penger, men for den enkelte arbeidsløse er det ikke greit med penger. Der sikrer vi nå trygghet gjennom å si at hvis staten, etter å ha behandlet saken tre ganger, grundig gjennomgått den i asylprosess eller i annen oppholdstillatelsesprosess, i permanent oppholdstillatelsesprosess eller i statsborgerskapsprosess, likevel kommer til å mene en har løyet om det en har gjort, og skal føre sak mot en for å frata eller tilbakekalle statsborgerskapet, da har en altså arbeidstillatelse, rett til opphold og fri rettshjelp, alle disse tingene, inntil statsborgerskapet eventuelt er tilbakekalt. Det styrker rettssikkerheten betydelig for den enkelte, uten at lovverket blir endret. Dette har gjort at det har vært mulig å finne et bredt flertall her. Igjen sier jeg bare at hvis Høyre eller Fremskrittspartiet mente de hadde andre løsninger på hvordan en kunne sikre bedre rettssikkerhet for dem som er omfattet her, så hadde man hatt et hav av tid til å fremme forslag om dette. Men det har vi ikke sett snurten av på noen som helst måte, og det kan ikke tolkes på annen måte enn at Høyre og Fremskrittspartiet ikke har noen intensjoner om å styrke rettssikkerheten for folk som får tilbakekalt statsborgerskapet. Det er heldigvis stortingsflertallet uenig i. Heldigvis.
Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2017-05-09:
Takk til statsråden for svaret. Eg må seie eg er svært glad for at statsråden seier han vil lytte til behovet for endringar, for endringsbehovet er nok blitt signalisert klart og tydeleg frå næringa over tid. Og eg er glad fordi statsråden er så tydeleg på at han vil sjå på dette i tråd med det som kjem fram frå representantar for næringa. I akvakulturloven blei det i 2014 innført ein regel om administrativ inndraging, og her kan inndraging berre skje så langt det ikkje vil vere klart urimeleg, jf. akvakulturlova § 29 a første ledd tredje punktum. Dersom forvaltninga vurderer at det vil vere klart urimeleg å føreta inndraging i eit enkelt tilfelle, skal inndraging ikkje skje. Stortinget har altså i akvakulturlova meint at det har vore riktig å gi anledning til å utøve skjøn for dei som skal handheve regelverket. Det er der ein meiner at i havressurslova burde lik anledning til å utøve skjøn også kome på plass. Statsråden seier han er lyttande – det er eg glad for – men eg må også seie at med ein eksportverdi som ein har målsetjing om å auke til 500 mrd. kr nokre år fram i tid, er og blir dette ei av landets viktigaste næringar – og arbeidsplassar. Då er det faktisk litt skuffande at vi ser ein så tom sal som vi ser i dag. Berre nokre få av partia vel å bruke tid og anledning til å vere med på denne debatten, som mange meiner er så viktig.
Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2017-05-09:
Det kan nok diskuterast om omgrepet «fiskaranes rettsstilling» eller «rettssikkerheit» er godt treffande i denne samanhengen. Men det er i alle fall det omgrepet som er brukt både av næringa og av den enkelte fiskaren, som då føler at ein ikkje har den rettssikkerheita som ein skulle forvente. Vel, det er i alle fall det omgrepet som er brukt. Vi forstår alle kva dette handlar om. Det handlar om at dei som er sette til å forvalte regelverk og lover, kan forvalte dette på ein måte som gjer det mogleg å bruke skjønn i saker, spesielt i mindre saker. Eg er glad for ein ting. Fiskeriministeren er tydeleg på at han leitar etter forenklingar. Statsråden er også tydeleg i si lyttande haldning til endringar i samarbeid med næringa framover, noko som eg trur er heilt nødvendig. Eg ønskjer også avslutningsvis å understreke at min kritikk er ikkje å ramme dei som er sette til å handheve eit regelverk. Dei gjer ein jobb dei er pålagde. Så får vi som politikarar, som lagar dette regelverket og lovverket, sørgje for at lovverket er slik at dei som skal handheve det, kan få gjort det på ein god og hensiktsmessig måte, som tener både næringa og dei ressursane vi skal forvalte.
Erik Skutle (Høyre), 2017-05-09:
Dette er en enstemmig innstilling fra komiteen som er – iallfall sammenlignet med den forrige saken – relativt kort, og jeg skal også være kort i min innledning. Stortinget vedtok i 2009 at vi skal ha best mulig tilgang til kulturarv for flest mulig. Det har man på den ene siden, og så finner Riksrevisjonen i sin gjennomgang at en stor del av kulturarven ikke er digitalisert. Men det er ikke nødvendigvis sånn at økt digitalisering gir mer tilgang. Den vil gjøre det i veldig mange tilfeller for verk som blir søkt opp og hentet ut og brukt av publikum, men ikke for alle. Digitalisering koster penger, og en del materiale er så lite brukt at det vil være lite kostnadseffektivt å digitalisere de verkene. Det må være faglig skjønn som avgjør hva som blir digitalisert og i hvilket tempo man gjør det. Man må kunne få ha en faglig avveining av hvor mye ressurser man skal bruke på digitalisering og digital formidling kontra mer tradisjonell formidling. Men da er det uansett viktig at man har strategier, planer for dette, at det gjøres systematisk. Det har vært gjort i de aller fleste deler av sektoren, og etter at Arkivverket fikk dette på plass i 2016, er det nå på plass i alle sektorene, og det er veldig positivt. Ellers er det sånn at det punktet komiteen er skarpest på, er det punktet om at Riksrevisjonen finner at det er en risiko for at digitalt skapte arkiv kan gå tapt som følge av at de ikke konverteres til lesbare format. Man har også noen arkiv der et sånt type scenario vil kunne få store konsekvenser for rettssikkerheten til enkeltmennesker fordi det er dokumenter som vil kunne være viktige for enkeltmennesker. Hvis de forsvinner fra de digitalt skapte arkivene, er det intet annet sted de finnes. Komiteen ber derfor om at en setter i verk tiltak som forhindrer at dette skjer. Det ville være veldig uheldig hvis det skulle skje. Ellers vil jeg vise til den enstemmige innstillingen fra komiteen.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-05-09:
Dette er et stort område, jeg skal ikke ta hele debatten nå, men vi kan ta spørsmålet om ombringing av aviser på lørdager. Jeg regner med at statsråden er kjent med hvordan det eksperimentet har gått, og hvordan det fungerer. Posten la inn et anbud som var basert på deres erfaringer om hvor komplekst det var å bringe lørdagsavisa fram til postkassene til folk i hele landet. Det ble for dyrt for statsråden. Statsråden valgte et annet selskap, det selskapet valgte så en underleverandør, og det har skapt så mye komplikasjoner for både aviseierne, som har ansvaret for å få sitt produkt ut, og ikke minst for dem som fortsatt ser på det å få lørdagsavisa som noe viktig, at jeg regner med at statsråden er kjent med det. Derfor burde statsrådens innlegg vært unødvendig.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-05-09:
Det har ikke vært noen tilfeldighet at Posten ble etablert som et offentlig selskap, for å bringe posten rundt til det ganske land innebærer at man er nødt til å ha en kryssubsidiering. Når man da får en utvikling som innebærer at de delene av ombringingen av post eller pakker som er mest lønnsomme, etter hvert blir overtatt av private selskaper, vil sjølsagt Posten sitte igjen med det som er mindre lønnsomt og ja, trenge overføringer over statsbudsjettet. Derfor er det helt naturlig for Senterpartiet at vi bruker penger for å finansiere Postens tjenester, sånn at den infrastrukturen skal være oppe, og, ikke minst, at de bedrifter som er rundt i det ganske land, kan få sendt pakker på en rask og effektiv måte, så næringslivet kan opprettholdes. Når det gjelder fakta omkring postombæring av aviser, har jeg ikke fulgt med på det de siste månedene, men så langt var det svært dårlig, og jeg regner med at statsråden betaler avisenes regninger der de måtte etablere postombæring sjøl.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-09:
La meg bare gi noe faktainformasjon til komiteens debatt. Det gis et inntrykk av at Posten har fått forferdelig dårligere vilkår i løpet av de siste årene, det var i hvert fall inntrykket representanten Lundteigen ga. Jeg hadde gjerne sett at en kunne begrunne det med eksempler. Jeg leser i innstillingen at stadig flere lønnsomme oppgaver har blitt privatisert, og at det har gjort det vanskeligere for Posten å finansiere de ulønnsomme tjenestene. Det skulle jeg også gjerne sett begrunnet. Det ville vært et viktig signal til regjeringen, for oss bekjent er det ingen betydelige, verken store eller små, konkurrenter til Posten som tar markedsandeler fra Posten – tvert imot. Utfordringen til Posten er ikke at det er aktører i markedet som leverer post, utfordringen er at folk sender informasjonen sin med teknologi. De sender e-post. Så hvis Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV her hentyder til at vi må begrense folks tilgang til e-post, er det ganske oppsiktsvekkende. Men det er faktisk den konkurrenten Posten opplever nå. Hvis Senterpartiet her kjenner til aktører som har tatt markedsandeler, ville det vært veldig nyttig for oss å få informasjon om det, for da vet Senterpartiet noe som et samlet statsapparat ikke har fått med seg.