Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2012-05-15:
Jeg vil først takke utenriksministeren for en bred og god redegjørelse. Situasjonen i mange europeiske land gir masse næring for dyp bekymring: den høye ledigheten i mange land, den store ungdomsledigheten, mangelen på økonomisk vekst, de sosiale problemene som vokser i flere av landene, og den politiske utviklingen i land der folk vender seg til de politiske ytterlighetene i sinne og fortvilelse. De tiltak landene gjennom EU-samarbeidet har fått på plass, har utvilsomt bidratt til at situasjonen ikke er blitt enda verre: nye overvåkingsmekanismer for finansinstitusjonene, støttefondet som komplementerer IMF, og finanspakten. Jeg deltok på et gruppeledermøte blant de sosialdemokratiske partiene i Europa nylig. Holdningen var entydig: De ønsket ikke mindre EU, de ønsket mer – et EU som også understøtter en politikk som kombinerer behovet for budsjettbalanse med vekstfremmende tiltak. Uten EU-samarbeidet ville finanskrisen rammet de europeiske landene enda hardere. Det er i disse dager 20 år siden EØS-avtalen ble undertegnet. Avtalen har vist seg fleksibel og bestandig gjennom de omfattende endringene som har skjedd i EU-samarbeidet siden 1994. Det viktigste: EØS-avtalen har gitt norsk næringsliv forutsigbarhet og trygghet på vårt største og viktigste eksportmarked. Europautredningen bekrefter at integreringen i det indre marked har bidratt substansielt til den sterke økonomiske veksten vi har hatt gjennom disse årene. EØS-avtalen gir trygghet for at norsk næringsliv ikke diskrimineres i kampen om kundene. Vi har hatt fordel av den generelle harmoniseringen av regelverket avtalen innebærer. Avtalen har gitt grunnlag for en omfattende arbeidsinnvandring, særlig etter 2004, som har bidratt til vår sterke økonomiske vekst. Deltakelsen i det indre marked har bidratt til moderniseringen av norsk økonomi. Integreringen i EU har på flere måter også styrket arbeidstakernes stilling. Norske arbeidstakere har hatt en sterkere reallønnsutvikling enn arbeidstakere i andre land. På noen områder har EU-reglene gitt norske arbeidstakere bedre beskyttelse og sterkere rettigheter, f.eks. når det gjelder virksomhetsoverdragelse, likestilling og medvirkning. EØS-avtalen innebærer at vi importerer regelverket EU-landene vedtar for det indre marked. Det er forpliktelsene i avtalen. Det har vært liten politisk strid om de nye reglene. De anses stort sett som både fornuftige, gode og ønskelige. Av 287 vedtak i Stortinget om nye avtaler eller lovendringer har 265 vært enstemmige. I tilfeller hvor reglene ikke tar nok hensyn til særlige forhold i Norge, får vi tilpasninger. Det har skjedd i 50–60 tilfeller. Ett eksempel er lavere krav om mer fornybar energi i forbindelse med fornybardirektivet, fordi vår andel allerede er høy, takket være vannkraften. Det er lagt fram en utredning om alternativer til EØS-avtalen. Det er bra for debatten. Men det er én gjennomgående svakhet ved disse alternativene. De bygger på den tro at Norge kan få en avtale med 27, snart 28, europeiske land, som innebærer at vi kan få fordelene ved markedsadgang, men at vi samtidig selv skal velge hvilke av reglene vi skal følge, eller se bort fra. Det er muligens et tegn på stor selvtillit, men det er ikke realistisk. Det er nok å vise til hvilke problemer Sveits har med å få nye avtaler, fordi de ikke er villig til å implementere det felles regelverket på tilfredsstillende vis. De er ikke villig til å ha et overvåkingsorgan som vårt ESA og ikke villig til å ha en domstol som kan avgjøre tvister. Det er som å tro at Norge skal få delta i neste fotball-EM, hvis vi krever at offsideregelen ikke gjelder for oss, og at vi kan få bruke hendene innenfor motstandernes 16-meter, hvis vi mener det er nødvendig. Hvis man ønsker en avtale med EU-landene som ivaretar norske økonomiske interesser like godt som EØS-avtalen, finnes det ingen andre alternativer til EØS-avtalen enn fullt medlemskap. Det denne alternativutredningen imidlertid peker på, og som også Europautredningen trekker fram, er at EØS-avtalen gir et større handlingsrom for å ivareta våre interesser enn det vi har benyttet til nå. Det er et godt innspill. Handlingsrommet er brukt. Vi har fått tilpasninger i mer enn 50 tilfeller der norske forhold ikke er godt nok fanget opp i det felles regelverket, fordi vi ikke er med når reglene vedtas. Men her kan og bør vi bli flinkere, som også utenriksministeren varslet i sin redegjørelse. Gjennom disse 20 årene har EU-samarbeidet utviklet seg voldsomt i dybden. Antall medlemsland har gått fra tolv til snart 28. Det har utvidet seg til mange nye områder. Det berører nesten alle samfunnsområder, også hos oss, som Europautredningen peker på. Flere endringer skaper særskilte utfordringer for vår avtaleform. EU-landene utvikler i økende grad politikk og regelverk gjennom overordnede strategier. Det gjør grensene mellom det som faller innenfor EØS-avtalen, og det som faller utenfor EØS-avtalen, uklare. Ett eksempel er Europa 2020, hvor det i myriaden av tiltak og prosjekter som ligger i dette, er krevende å se hva som er EØS-relevant, og hva som ikke er det. Europaparlamentet har fått større makt, et organ EØS-avtalen ikke gir oss noen formell kanal til. Det utvikles nå et sterkere samarbeid mellom de nasjonale parlamentene og EU-parlamentet, ikke bare gjennom faste konferanser, som COSAC. Det utvikles også et tettere samarbeid mellom fagkomiteene i Europaparlamentet og de nasjonale parlamentene gjennom høringer om konkrete saker, skriftlige innspill og konferanser. Dette samarbeidet må vi ha som ambisjon at også EFTA-landene tar del i. For 14 dager siden var det møte i den felles parlamentarikerkomiteen mellom EFTA-landene og Europaparlamentet, hvor vi drøftet disse problemstillingene. I resolusjonen fra møtet ber vi om at EFTA-landenes parlamenter kobles på dette parlamentariske samarbeidet. Resolusjonen støtter også den anmodningen vår stortingspresident har sendt kommisjonær Malmström og Europaparlamentets president, om at Norge som medlem av Europol og Eurojust må få plass i det parlamentariske organet som skal opprettes for å sikre en parlamentarisk kontroll med disse viktige politikkområdene. EU-parlamentarikerne ønsker oss velkommen, men det er ikke gitt at kommisjonen ser dette som naturlig, ut fra det topilarsystem EØS-avtalen hviler på. Så det er en jobb å gjøre her. Forhåpentligvis vil avgjørelsen om vår deltakelse med fire observatører i det parlamentariske organet som skal følge det utenriks- og forsvarspolitiske samarbeidet i EU, skape presedens. Det er viktig å understreke at én ting er å få adgang til samarbeidet mellom Europaparlamentet og de nasjonale parlamentene. En annen ting er at denne adgangen må benyttes – av oss. Invitasjonene må brukes. Vi må ha en sterkere oppmerksomhet på politikkutformingen i Brussel hvis vi skal ha som ambisjon å påvirke – for bedre å ivareta våre egne interesser. Vi får nå – samtidig med kollegene i EU-landene – nye forslag til direktiver og andre politiske dokumenter på vårt bord. Men det hjelper lite hvis vi ikke leser dem og ikke debatterer dem. Her tror jeg vi alle må erkjenne at vi har et forbedringspotensial. Til slutt: EØS-midlene er et viktig bidrag til å utjevne de økonomiske og sosiale forskjellene i Europa. De skal bidra til utvikling i mottakerlandene på viktige områder, økonomisk og demokratisk. Men de kan også bidra til et sterkere samarbeid mellom oss og mottakerlandet. Det kan gi en selvforsterkende effekt i form av økt handel, økte investeringer osv. Men jeg tror vi kan gjøre mer for å synliggjøre disse bidragene i mottakerlandene. En polsk EU-parlamentariker påpekte i møtet i den felles parlamentarikerkomiteen at han så EU-flagget overalt i hjemlandet, koblet til prosjekter EU har vært med på å finansiere. Men han så aldri noe norsk flagg. Hans oppfordring var: Dere må synliggjøre det dere bidrar med, bedre. Jeg tror det er et godt råd. En god idé er også forslaget fra konsultativ komité om å forberede en informasjonsoffensiv i EU-landene i forbindelse med 20-årsmarkeringen av at EØS-avtalen trådte i kraft, i 2014. Det er viktig å minne om at Norge, Island og Liechtenstein er fullt og helt med i det indre marked. Etter som tiden går, er det færre og færre i EUs institusjoner, for ikke å snakke om i EU-landene, i næringsliv, i regjeringsapparat og blant folk flest, som husker at EU-samarbeidet i realiteten også omfatter de gjenværende EFTA-landene. Under COSAC-møtet i Warszawa høsten 2011, et møte hvor representanten Ine Marie Eriksen Søreide og undertegnede var til stede, hadde høyrepresentant Lady Ashton, da hun så deltakerlisten, spurt: Hva gjør disse nordmennene her? Er de her på grunn av 22. juli? Det illustrerer at det er behov for å minne mange om at vi er med på det aller meste av det som skjer i EU-samarbeidet, og en slik informasjonskampanje om EØS-avtalen kunne derfor være et bidrag til det.