Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2001-02-22:
Stortingsmeldingen om statens forhold til idrett og fysisk aktivitet ble lagt fram av sentrumsregjeringen for vel ett år siden. Den har gitt Stortinget anledning til å drøfte idrettspolitikk fra ulike synsvinkler. Både selve meldingen, debatten i meda omkring doping og ikke minst den åpne høringen komiteen arrangerte, har bidratt til viktig samfunnsmessig innsikt i de betydelige utfordringer idretten står overfor. Selve tittelen på meldingen, Idrettslivet i endring, antyder noe om den tilpasningsprosess idretten er inne i som følge av et samfunn i rask utvikling. Stikkordsmessig kan disse utviklingstrekkene oppsummeres ved økt individualisering, stadig større velstand i befolkningen, endring i livsstil, som følger moderniseringen, økt omfang av fortjenestebaserte aktivitetstilbud og økende mediefokusering, for å nevne noen. Disse og andre faktorer har satt både idrettsbevegelsen og det øvrige frie organisasjonsliv under sterkt press. Dette har vært med og gjøre det maktpåliggende å foreta en oppdatering av grunnlaget for statens idrettspolitikk med tanke på det kommende tiåret. Hensikten med meldingen er i første rekke å videreutvikle og klargjøre statens idrettspolitiske målsettinger. Jeg er glad for å konstatere at meldingen ble godt mottatt og har fått bred tilslutning også fra en samlet komite. Samtidig kan vi slå fast at behovet for en mer regelmessig drøfting av idrettspolitiske spørsmål er blitt forsterket gjennom arbeidet med meldingen. Om dette skal skje gjennom meldinger hver periode og redegjørelser, eller om det skal knyttes opp til de årlige budsjettdebatter, synes i hvert fall jeg i og for seg er mer underordnet. Ikke bare det faktum at idretten forvalter store økonomiske samfunnsressurser, men også den totale berøringsflaten mellom idretten og det øvrige samfunn gjør det nødvendig med stor åpenhet og en aktiv dialog mellom organisasjonslivet og politiske organer. Komiteens innstilling er med få unntak enstemmig. Fra Kristelig Folkepartis side har det fremfor alt vært viktig å understreke at de ulike forslag som ligger i meldingen, i størst mulig grad bygger opp under det som er angitt som selve visjonen for idrettspolitikken, nemlig idrett og fysisk aktivitet for alle. Dette innebærer at flest mulig skal gis anledning til å utøve idrett og fysisk aktivitet. I en tid da nettopp fysisk inaktivitet representerer en trussel mot vår helse, blir dette en viktig samfunnspolitisk målsetting. Særlig bekymringsfullt er det at så vidt mange unge velger bort idrett og fysisk aktivitet. Denne utfordringen berører jo svært mange sider av samfunnet, og angår derfor ulike politikkområder. Det som ligger innenfor meldingens ramme, gjelder først og fremst rammevilkårene for den organiserte idretten og fordeling av spillemidler til anlegg og aktivitet. Det er vanskelig i løpet av et kort innlegg å komme inn på alle spørsmål som er behandlet i innstillingen. Et viktig anliggende har vært å få klargjort det statlige engasjementet gjennom den støtten som gis, og opprettholde prinsippet om at tilskudd fra tippemidlene ikke skal danne grunnlag for fortjenestebaserte eierformer, eller omdannes til fortjeneste for private eiere. Når det gjelder rammefordeling av spillemidler, er det viktig å understreke hensynet til at det skal være noenlunde lik tilgang for befolkningen, uavhengig av hvor debor. Dette er begrunnelsen for den utjevningsordning som er gjennomført. Det betyr at det opprettholdes et tillegg for den nordlige landsdel og graderte stønadssatser med en høyere tilskuddssats for kommuner med lavt innbyggertall og lav investeringsevne. Videre vil jeg understreke satsingen på nærmiljøanlegg, og særlig i tilknytning til skolenes uterom. Det er også viktig at kravet om tilrettelegging for funksjonshemmede blir videreført. Det har med jevne mellomrom, særlig i media, også vært satt fokus på uheldige utslag av konkurranseidretten. Særlig har dopingproblemet stått i fokus, men også fenomener som kroppsfiksering, bruk av høydehus, alkoholmisbruk osv. Alt dette er viktige temaer som vi konstaterer at Norges Idrettsforbund og idrettens organisasjoner selv er svært opptatt av. Jeg vil spesielt framheve det arbeid som er satt i gang i regi av Norges Idrettsforbund for å klarlegge og synliggjøre idrettens verdigrunnlag, ikke bare på topplan, men også ute i kretsene og i de enkelte idrettslag. Det er svært viktig at idretten tar konsekvensen av at den ønsker å være verdiorientert. Særlig gjelder dette toppidretten, hvor utøverne settes under et enormt press, ikke minst gjennom sin internasjonale forgrening. Men også innenfor barneidretten, i de aldersbestemte klasser, er det viktig å ha in mente at det er her grunnlaget legges for det som kommer senere. Gode holdninger og vaner må innøves tidlig. Sterk fiksering på idoler sammen med ønsket om å drive fram lovende talenter kan lett utløse uheldige pressmekanismer og sosial utstøting. Derfor er det ønskelig og nødvendig å understreke at spesialisering og konkurransepress ikke må få en dominerende plass innenfor barneidretten. Jeg vil til slutt bare vise til representanten May-Helen Molvær Grimstads innlegg, som vil utfylle en del av disse punktene.