trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Nikolai Astrup (Høyre), 2010-11-18:
Utenriksministerens redegjørelse fortjener honnør, fordi den omhandlet det som var, og det som er – men også det som kommer. Det siste er viktig hvis Stortinget skal bidra til utformingen av norske posisjoner før de fremmes i Brussel. En politikk som fremdeles er i støpeskjeen – og dermed er mulig å påvirke – er EUs nye energistrategi og EUs strategi for energiinfrastruktur. Kommisjonen har nettopp presentert forslagene, og vil fremlegg supplerende tiltakspakker i 2011. Energistrategien bygger i hovedsak på gitte forutsetninger om svært ambisiøse klimamål, nødvendige oppgraderinger av infrastruktur og behovet for forsyningssikkerhet. Strategien anslår at EU må investere 1 000 mrd. euro innenfor denne sektoren frem til 2020. Fremtidens nett, fremtidens infrastruktur for gass og fremtidens infrastruktur for transport og lagring av CO2vil formes i 2011. Dette er et arbeid Norge ikke kan vente med å påvirke til de 27 EU-landene har blitt enige om sluttresultatet. Da er det for sent. Regjeringen har forpliktet seg til en klimapolitikk som vil føre til betydelig kraftoverskudd i Norge i årene som kommer. Vi skal produsere mer fornybar energi, fase ut svært mye fossil energi og gjennomføre betydelige energisparetiltak. Det norske kraftoverskuddet fra regulerbar kraft bør – slik utenriksministeren var inne på – ses i sammenheng med det store tilfanget av uregulerbar kraft i Nord-Europa. Utvikling av norske pumpekraftverk kan øke verdien av norsk vannkraft betydelig dersom den brukes til å balansere vindkraft i Nord-Europa. Det er en ambisjon som må kommuniseres tydelig til EU. Kraftutveksling krever nettinvesteringer. Statnetts ambisjoner om flere utenlandskabler er positive, men må ses i sammenheng med utviklingen av nettet i Europa. Spesielt er det viktig at Norge tar del i utviklingen av et eventuelt fremtidig supernett i Nordsjøen. Norge bør også bidra til EUs strategi for gass. Norsk gass er en viktig bro til fornybarsamfunnet. Det ligger i dag 7 800 km med rørledning i Nordsjøen. Verdien av denne infrastrukturen – og hvordan den videreutvikles – avhenger dels av politiske valg i Norge, dels av politiske valg i EU. De geopolitiske dimensjonene veier fremdeles tungt i EUs gasspolitikk, og vil ha innflytelse på de infrastrukturvalgene EU fatter. Norge har gode kort på hånden, men vi må se vår rolle i Europas gassforsyning i sammenheng med Russlands nordområdepolitikk, utviklingen av gassnettet i Russland og EUs ambisjon om å åpne en gasskorridor mot sør. Norge har ambisjoner om å bidra til utviklingen av teknologi for fangst og lagring av CO2. Det er en ambisjon vi deler med EU. Mulighetene for å lagre CO2 i Nordsjøbassenget bør være en integrert del av EUs CCS-strategi. 2011 blir et viktig år i utformingen av fremtidens europeiske energipolitikk. Norge må delta i dette viktige arbeidet.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-11-18:
Det er litt pussig å påstå at det var et flertall av EU-tilhengere når landsmøtet valgte å si nei. Det er soleklart at Venstre alltid kommer til å være delt ca. på midten når det gjelder EU-medlemskap. Det som gjør at vi klarer å holde sammen som parti når det gjelder dette, er at argumentasjonen knyttet til demokrati er grunnleggende. Spørsmålet er: Er EU-systemet demokratisk nok, eller skal vi inn for å påvirke det til å bli mer demokratisk? Vi syns at utviklinga der EU-parlamentet nå får mer makt, er veldig positiv. Det er helt i tråd med det Venstre ønsket at EU skulle bli. Jeg tror ikke man finner noen på Venstres landsmøte som er imot EU. Diskusjonen går på om vi er imot eller for norsk EU-medlemskap. Jeg syns det er fantastisk at EU fins. Jeg syns det er fantastisk at tyskere, engelskmenn og franskmenn må holde sammen. Det har alltid vært lurt for Europa og freden. Spørsmålet er hvordan vi skal klare å ivareta norske interesser på en best mulig måte – om det gjøres gjennom EØS-avtalen, eller om det gjøres gjennom medlemskap. Det er en levende, spennende debatt i Venstre.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-11-18:
Utenriksministeren vektla veldig en ny vekststrategi for Europa i sitt innlegg. Da hviler det tungt på både innovasjon, forskning og utdanning å klare å gjennomføre det. Han la til i sin redegjørelse at norske aktører må holde tritt og ha evne til å hevde seg. I så fall lurer jeg på om utenriksministeren er fornøyd med det forskningsbudsjettet som regjeringa har lagt fram, for å holde tritt med nettopp vekststrategien til Europa. NIFU STEP sier at dette er det svakeste budsjettet for forskning på ti år. Det å delta i EUs rammeprogram når det gjelder forskning, universiteter og høyskoler, forutsetter en ganske stor satsing. Vi har til og med gått bort fra målet om å tidfeste 3 pst.-målet for forskning. Hvis vi skal delta i alt det som utenriksministeren påpeker som viktig, hvorfor er det da ikke viktig å delta i forskningen med den tyngden vi kunne gjort som nasjon?
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-11-18:
Jeg vil takke statsråden for svaret, sjøl om jeg ikke syns at han egentlig svarte på mitt opprinnelige spørsmål. Så det skal han få anledning til å gjøre nå etterpå. Jeg har bare lyst til å påpeke noen ting. For det første tror jeg at jeg gjennom hele mitt innlegg sa at Venstre er ikke imot husdyrhold eller det å holde dyr fanget. Poenget er at man skal ta utgangspunkt i dyrenes behov og lage driftsformer som er tilpasset det, og gjerne gjennom avl avle fram de dyrene som fungerer best i det holdet. Så må jeg si at statsråden har en utrolig tålmodighet. Vi i Venstre syns at vi var ganske rause da vi ga ti år: Vi venter i ti år, vi gir næringa sjansen i ti år til å prøve, gjennom avl og gjennom andre tiltak, å sørge for at dyreholdet blir bedre. Dette er nemlig ikke som å holde ku. Når man på alle farmer som har hatt tilsyn, har funnet skadde dyr, er det ikke fordi farmerne er ondskapsfulle mennesker, men fordi dette er rovdyr som holdes i veldig små bur under sånne forhold at sånne skader bare vil opptre. Jeg tror nok at jeg vil bestride at inspeksjoner i alle kufjøs ville ha ført til at man alltid hadde funnet dyr som var skadet. Sjøl om jeg representerer Oslo og Venstre, har jeg vært i mange fjøs, og det er ikke en virkelighet som jeg møter. Spørsmålet er da om i det hele tatt det at næringa bestemmer seg for å følge de reglene de har, er betryggende nok for statsråden, eller om det faktisk er på tide å lage regler som tar utgangspunkt i disse rovdyrenes behov. Det ville nok ført til en avvikling av næringa, som det gjorde i Sverige, men da tar vi i hvert fall det riktige utgangspunktet. Det som Venstre er kritisk til, er om avl er mulig for å få fram denne type dyr. Jeg kunne ha snakket mye om det, jeg har vokst opp i en hundefamilie som har holdt mye på med avl. Og det er klart at hvis du skal få dyr til ikke å være redd mennesker, så krever det stor grad av fysisk kontakt med dyret. Det å forestille seg stor fysisk kontakt med 14 000 mink per dag er en krevende øvelse. Jeg tror ikke at det går an. Er det ikke da mye ærligere å innrømme overfor næringa at vi tror ikke at de kommer i mål med de målene vi satte for dem for ti år, og heller gi dem noen frister for å omstille seg? Det mener jeg er en mye mer real måte å forholde seg på. Men det er tydeligvis slik at samme hvor mange argumenter vi har om at vi ikke klarer å gjøre disse dyrene om til passende husdyr for oss, så overtaler det ikke statsråden. Så mitt spørsmål blir gjentatt: Hva er det som skal til, hvilke avsløringer skal til for at statsråden i det hele tatt endrer standpunkt?
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-11-18:
Jeg vil begynne med å takke alle som har deltatt. Grunnen til at vi i Venstre valgte å løfte saken med en interpellasjon, var at vi ønsket en litt reflektert runde og kanskje å se litt bevegelse i de ulike partiene. Det syns jeg egentlig vi har fått. Sjøl om vi har fått noen litt underlige utslag, har vi opplevd en debatt der vi ser at det også er bevegelse i mange partier. Det er jeg glad for. Jeg prøvde å rekke å slå opp om «absurd» er et parlamentarisk uttrykk, men Trældals innlegg syns jeg kanskje kunne passe inn under det ordet. Så får presidenten irettesette meg etterpå. Det å påstå at Venstre ikke bryr seg om dyrevern, faller nok inn under den kategorien. Det var faktisk vi som la fram meldingen. Vi hadde en interpellasjonsdebatt her den 11. mars. Da deltok ikke Trældal, men det var vår interpellasjon, om dyrevelferd generelt. Da hadde vi tre konklusjoner, og det henger litt sammen med det siste taler sa – jeg mener at det er tre store utfordringer innenfor dyrevern. Det er alle de dyrene som vi ikke har sett på som dyr – fisker og fugler, det er kjæledyr, som er en kjempeutfordring, og det gjelder pelsdyr. Det er innenfor disse tre store utfordringene vi burde ha tatt noen grep. Forskjellen mellom kjæledyrutfordringen og pelsdyrutfordringen er at kjæledyr kan ha det bra. Sjøl om det er mange kjæledyr som ikke har det bra, og sjøl om avl på kjæledyr er tilnærmet forkastelig mange ganger, er det faktisk mulig for en katt og en hund å leve gode liv i dette landet. Det vi i Venstre stiller spørsmål ved, er om det er mulig å få avlet fram pelsdyr som også kan leve gode liv på norske pelsdyrfarmer. Det er det vi setter spørsmålstegn ved. Vi har gitt det ti år. Fristen var ti år for å prøve å få til denne endringen. Vi lener oss også på en ganske bred allianse, som sier noe om dette. Alt fra veterinærene, som er fagmyndighet, som er utdannet på dette feltet, og som kan noe, til Bondelaget ser at dette er med på å undergrave dyrehold som fag og dyrehold som næringsvei, og at vi ikke klarer å få dette til å bli drevet på en tilstrekkelig god måte. Det var Lars Sponheim som inngikk avtale med næringen. Han sa allerede i fjor at nå må man forberede seg til at 2012 er den endelige streken. Og det er faktisk sånn at næringen sjøl valgte å gå inn på den kollektive avtalen med Lars Sponheim, de valgte å inngå en avtale da man la fram dyrevernmeldingen. Det er næringen kollektivt som også må stå til ansvar for den avtalen.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
Arbeiderpartiet rangerer ikke venner som små eller store. De er venner, og i denne sammenhengen er de altså koalisjonspartnere i regjering. Har de innflytelse i regjering? Selvsagt. Har de innflytelse på europapolitikken? Selvsagt. Da kan vi gå tilbake igjen til utgangspunktet: Det er Soria Moria-erklæringen, det er statsministerens overordnede politiske redegjørelser, og det er min redegjørelse her om europapolitikken. Det er en samlet regjering som står bak den. Det er en kjent sak at vi når det gjaldt tjenestedirektivet, skilte lag, og det er en kjent sak at vi om datalagringsdirektivet ikke er enige. Det har vi sagt klart fra om. Det er ikke et mål å oppnå den situasjonen, men det er heller ikke unaturlig etter fem år med samarbeid at det skjer. Men i alle små og store saker ellers jobber denne regjeringen seg fram til enighet, en felles plattform, og det er det tre partier som står bak. Da må de også kompromisse, enten de er store eller mellomstore eller små. Sånn sett er de likeverdige i de politiske diskusjonene. Det har fungert godt til nå, og det kommer til å fungere godt i mange, mange år framover.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
I denne saken er regjeringspartiene enige om å være uenige. Det har vært klart i over ett år. Da er summen av måten regjeringen arbeider på, at i den situasjonen vil regjeringens standpunkt være klart. Når vi legger fram en sak, er det på regjeringens grunnlag. For Arbeiderpartiets del har holdningen vært at hvis utredningene, innhentingen av synspunkter, viser at det er mulig å finne en god balanse mellom personvern og kriminalitetsbekjempelse, er Arbeiderpartiet for. Når den saken legges fram, kommer det til å være på det grunnlaget. Har de to partiene hatt innflytelse? Ja, jeg mener hele samfunnsdebatten har innflytelse på dette. Datalagringsdirektivet handler nemlig om denne veiingen. Vi er nødt til å holde tritt med og bekjempe kriminalitet når den kommer i de nye mediene, når nye teknologier brukes. Samtidig er vi fokusert på og opptatt av å prioritere personvern. Finnes den balansen? Ja, den finnes, og den skal finnes i de grepene og de tilpasningene Norge vil foreta ved innlemmelsen av det direktivet. For øvrig kommer regjeringen til Stortinget med saken.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
Jeg kan varme representanten Astrup ved å si at vi fokuserer på å sikre oss tilgang som er av den samme kvalitet som den har vært de siste årene. Jeg har også sagt i intervjuer om dette spørsmålet at jeg har god tro på at det skal vi få til, for jeg tror ikke det er i noens interesse å ikke ha den gode dialogen. Men jeg har samtidig sagt at det er ikke noe som kommer av seg selv. Jeg er uroet dersom det blir slik at vi får dårligere tilgang, blir mindre hørt. Jeg har tro på, fordi dette «noe» ikke er noe vi gjør for å være greie med hverandre, men fordi vi har felles interesser, at vi skal lykkes med det. Det blir et tema for meg i mine innlegg på mandag i møte med EU-siden at vi nå ved etableringen av denne nye utenrikstjenesten, i flyttingen av ansvaret, sikrer en god og forutsigbar dialog for Norge. Signalene vi får på det, er positive. Men opp i alt annet EU nå er opptatt av, kan vi ikke vente at dette står øverst på dagsordenen. Derfor må vi gjøre slik den svenske utenriksminister rådet oss til: knakke hardt på døren. Det kommer vi til å gjøre.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
Jeg mener det er en ganske dyktig kommunikasjonsstrategi som har skapt et bilde av at Norge henger etter når det gjelder forskning. Denne regjeringen har økt bevilgningene til forskning systematisk og i reelle termer år for år. Forskningsministeren har et klart fokus på betydningen av det europeiske samarbeidet, rammeprogrammet, noe jeg også orienterte om i min redegjørelse. Jeg tror vi kommer til å se, når vi ser tilbake på disse årene, at Norge har styrket seg på dette området, og at i de årene vi går inn i nå, med kraftige kutt i de ulike europeiske landene, har Norge gjennom klok planlegging muligheten til å opprettholde forskning gjennom våre forskningsinstitusjoner og også stimulanser til at den private delen av denne likningen, som avgjør hva man bidrar med, som har ligget lavere for Norges del, vil kunne holde seg. Så jeg er altså ikke enig i premisset som til stadighet blir framført om at Norge ikke satser på forskning. Tvert imot, vi har en kraftig realsatsing på det, og jeg tror vi kommer til å se at det også gir frukter.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
Det er ikke en strategi fra regjeringen for å nå klimaforliket at det er kaldere i stortingssalen. Men på det spørsmålet vil jeg egentlig svare veldig enkelt. Selvfølgelig står regjeringen bak klimaforliket. Det skal innføres. Så vil fornybardirektivet og måten vi forholder oss til det, være én del. Det er ikke et en-til-en-forhold hvordan vi gjør det, til hvordan vi lever opp til klimaforliket. Der vil bl.a. samarbeidet med Sverige og andre land om utbygging av ny fornybar kraft være viktig. Men vi skal forhandle om en løsning på vår forpliktelse i fornybardirektivet som vi mener er gjennomførbar, og som er klok i en overordnet sammenheng. Da må det også ses i perspektiv av de mulighetene Norge har til å være en del av andre europeiske lands arbeid med sin fornybarandel. Det er faktisk slik i den store miljøsammenheng at hvis vi virkelig kan bidra til at Tyskland og Storbritannia gjør kvantesprang når det gjelder fornybar, noe i retning av de tallene vi har, vel, da kan vi gjøre en betydelig innsats for et bedre miljø i Europa og også globalt.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
Jeg opplever på mange måter den debatten som føres i denne salen i dag, som en klassisk forskjell på høyresidens og venstresidens tilnærming til norsk fagbevegelse. Jeg må si at jeg for min del er for at partene i arbeidslivet skal ha avgjørende innflytelse på sine egne medlemmers arbeidstidsordninger. Det skulle nesten bare mangle. Det er altså ikke slik at arbeidstakerorganisasjonene gjennomgående har vært motvillige med hensyn til å prøve nye arbeidstidsordninger – snarere tvert imot. Alternative arbeidstidsordninger er som oftest initiert av fagbevegelsen. Men så har det altså hendt at noen fagforbund nærmest unntaksvis har sagt nei til ordninger som lokale tillitsvalgte har gått med på – og jeg vil si med god grunn. Når arbeidstakerne blir presset til å være med på ordninger som kan sette både helse, miljø og sikkerhet på spill, er fagforbundene i sin gode rett når de avslår å være med på slike ordninger. Og så er det slik at nå vil Høyre overlate til Arbeidstilsynet å spille den rollen som sentrale fagforbund har når det gjelder å godkjenne slike arbeidstidsordninger – som om det skulle gjøre saken særlig bedre. Det neste vil formodentlig være at Høyre også går inn for at det er Arbeidstilsynet som skal forvalte normalarbeidsdagen. Den er som kjent nedfelt i avtaleverket, og det synes jeg vi skal ha respekt for.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
Jeg tar egentlig ordet bare for å si litt om den sikkerhetspolitiske debatten som går i Europa og for så vidt også i de politiske partiene i Europa, bl.a. Stortinget diskuterer Europa og EU bare to dager før NATO åpner sitt toppmøte i Lisboa, byen som også har gitt navnet til Lisboa-traktaten i EU. I noen døgn skal alliansen ta stilling til et nytt strategisk konsept til nye relasjoner med Russland og ikke minst sitt forhold til EU. NATO og EU forblir de sentrale aktørene som sikrer stabilitet og sikkerhet i det euro-atlantiske samarbeidet. De må være viktige partnere. Når NATO behandler sitt strategiske konsept, er det viktig at alliansen anerkjenner nettopp Lisboa-traktaten, og at Lisboa-traktaten bl.a. skal styrke Europas militære kapasiteter og kommandostrukturer. Den såkalte Berlin pluss-avtalen mellom de to organisasjonene om bl.a. militære styrker må forbedres, og det er viktig at EUs forsvars- og sikkerhetspolitikk ikke fører til duplisering av strukturer. Og så er det jo slik – enten vi liker det eller ikke – at den transatlantiske dialogen om sikkerhetspolitikk i økende grad kommer til å foregå mellom Washington og Brussel. Da snakker vi ikke om NATO-Brussel, men vi snakker om EU. EU vil også måtte spille en viktig rolle i debatten om framtidig sikkerhet i Europa, inkludert diskusjonen om en ny europeisk sikkerhetsarkitektur, som bl.a. nå går i OSSE. I månedene som kommer, må EU også konkretisere og lage innhold til det såkalte Eastern Partnership, som omfatter de seks landene mellom EU og Russland, og som for øvrig inkluderer Hviterussland, i tillegg til Ukraina og fire andre. Det var så vidt jeg husker, Sverige og Polen som i sin tid tok initiativ til Eastern Partnership, og det skal derfor bli veldig spennende å se om det arbeidet skyter fart når Polen tar over formannskapet i EU 1. juli 2011. Jeg merket meg for øvrig i utenriksministerens redegjørelse at Norge nå legger stor vekt på å følge arbeidet med en sterkere samordning av EUs utenrikspolitikk, og de konsekvenser det får for oss også i praktisk politikk, når det gjelder praktiske saker og konkrete saker som berører Norge. Til slutt: Noe som betyr mye for styrket kontakt med flere EU-land, er avtalene med EU om EØS-midler for 2009–2014. Det virker som at EØS-pengene betyr noe for landene økonomisk og deres sosiale utvikling. Men det jeg har lyst til å legge til, og det har jeg merket både i Tsjekkia og i Ungarn, er at vi også setter et stempel på disse midlene fra norsk side.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
La meg først si at presidentskapet har brukt litt tid på å vurdere denne saken – altså hvor vi skulle sende redegjørelsen til justisministeren. Aller først ble det vurdert om denne redegjørelsen i det hele tatt skulle over til komité. Det er relativt sjelden at man sender redegjørelser i Stortinget til komité. Vi kjørte en redegjørelse etter vanlige prosedyrer med innlegg fra de parlamentariske ledere umiddelbart etter redegjørelsen, og med svar fra justisministeren der og da. Så mente presidentskapet at slik denne redegjørelsen var når det gjaldt innhold, burde den gå til komité. Presidentskapet ventet også til vi hadde hørt innholdet i redegjørelsen før vi tok et endelig standpunkt. Det ble også konferert med de ulike partiene om dette i går. Vi kom da på presidentskapsmøtet i dag fram til at slik innholdet i denne redegjørelsen er, med bl.a. en god del forslag til tiltak for å forebygge liknende situasjoner senere, bør saken gå til fagkomité og ikke til kontroll- og konstitusjonskomiteen. Det er også slik at den kunne vært sendt til utenriks- og forsvarskomiteen. Det vi har valgt å foreslå, er å sende den til justiskomiteen, som vi mener er rette fagkomité, men som da forelegger sitt utkast til innstilling for utenriks- og forsvarskomiteen før endelig innstilling avgis. Et argument som ytterligere førte til denne avgjørelsen, var at også EOS-utvalget med stor sannsynlighet nå vil se på denne saken. Den rapporten som EOS-utvalget kommer med, vil imidlertid gå til kontroll- og konstitusjonskomiteen som rette komité. Med dette anbefaler jeg presidentskapets måte å behandle denne saken på, at den sendes til justiskomiteen, som forelegger sitt utkast til innstilling for utenriks- og forsvarskomiteen før endelig avgivelse.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
Jeg har ikke oppfattet at det er fremmet noe alternativt forslag, men at Kristelig Folkeparti ønsket å problematisere forslaget som har kommet fra presidentskapet om å sende denne saken til fagkomité. På presidentskapets møte var fire av seks stykker til stede, men det ble tatt kontakt med alle partigruppene etterpå. Så vidt jeg er kjent med, har det vært enstemmig tilslutning til at vi sender denne saken til fagkomité, altså til justiskomiteen, som forelegger saken for utenriks- og forsvarskomiteen før endelig avgivelse. Jeg vil egentlig be om at vi går til votering over dette.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2010-11-18:
Med så vidt mange partier som ønsker å utsette denne voteringen, vil også jeg foreslå at vi utsetter den. Det spiller ingen rolle for behandlingen av saken om vi voterer over behandlingsmåten i morgen istedenfor i dag.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2010-11-18:
Krisa som nå rammer Den europeiske union, har vært uunngåelig. Krisa viser etter min mening at land over tid ikke kan ha felles valuta- og pengepolitikk uten at de samtidig har etablert en politisk union, med bl.a. vanlig nasjonalstatsadgang til å innkreve skatter og avgifter for å finansiere unionens politikk. Dette umulige eksperimentet – økonomisk union uten politisk union – kombinert med ulik næringsstruktur og finanspolitikk samt felles valuta må etter Senterpartiets syn gå galt. Dette er avgjørende årsak til den krisa man nå ser utvikle seg til det verre. En politisk union i EU kan ikke bli demokratisk når landene ikke har felles samtalespråk. Det er sjølsagt problemet med den politiske unionen. Irland er nå oppe i et omfang på 8 pst. ekstra rentepåslag på sin gjeld fra utlandet. Dette er skremmende. Det tvinger sjølsagt irene til ekstrem reduksjon av utgiftene over statsbudsjettet. Devalueringsalternativet som Island sto fritt til å bruke, kan Irland som eurostat ikke benytte. Dette blir stadig flere folk på gata innenfor EU-landene klar over. De ser at de må ta hovedbyrden. Det gir sjølsagt grunnlag for sosial uro. Kombinert med flere lands lite vellykkede integreringspolitikk gir dette manglende trygghet mellom folk. Historisk har dette ført til ulykke. Nasjonalstaten som ikke er seg sjøl nok, og som bevisst tilstreber økonomisk, sosial og kulturell jamnbyrdighet mellom folk, har et stort fortrinn for å gi trygghet hos folk. Dette er en viktig side ved Senterpartiets nasjonalstattradisjon. EU arbeider med å få innført et direktiv om minimumsharmonisering av bankenes garantiordninger overfor kundene. Dersom minimumsgarantien settes til 100 000 euro istedenfor vårt regelverk på 2 mill. kr, vil dette innebære en reduksjon på om lag 60 pst. Norge vil bli det eneste land som må redusere garantien. Under finanskrisas første fase var Norge det eneste landet som ikke trengte å supplere sin innskuddsgarantiordning. Dette har vist at vår ordning og vårt nivå på garantiordninga er god. Fra norsk side må det derfor legges ned veto om vi må svekke vår nødvendige og godt fungerende garantiordning på 2 mill. kr på bankinnskudd i hver bank som er inne i vårt garantisystem.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2010-11-18:
Senterpartiet er en varm tilhenger av en liten avgift på finanstransaksjoner, såkalt Tobin tax. Den vil ikke ramme næringslivet. Det vil en kunne få oversikt over hvis en går inn i Bank for International Settlements – den internasjonale bankinstitusjonen som holder til i Sveits, som viser at det bare er en uhyre liten del av de valutatransaksjonene som vil bli berørt, som gjelder betaling for varer og tjenester. Det standpunktet Høyre står for her i salen, er ganske ekstremt i Europa, og vi ser jo hvor mange som ønsker å pålegge en slik liten avgift for dermed å dempe spekulasjonsøkonomien. Det som jeg ønsker å si noe om, er det faktum at den 1. desember 2009 trådte EUs føderale grunnlov, også kalt Lisboa-traktaten, i kraft. Etter mange års dragkamp og avvisninger i folkeavstemninger, fikk EU på plass grunnmuren i sitt føderale byggverk. I de fleste EU-statene er det flertall mot den føderale utviklingen. Få politiske aktører i EU eller her hjemme vil stå fram for å forklare hva som skjer i EU. Det er en sterk redsel for folkeviljen og folkets dom over euroelitens prosjekt. Sverige hadde formannskapet i EU i det andre halvåret i 2009. Det var derfor den svenske utenriksministeren som sto for innkallingen til toppmøtet i Brussel i desember 2009. Carl Bildt innkalte statslederne, men ikke de 27 utenriksministrene. Det ble protester. De hadde alltid vært med sine statsledere. Carl Bildt hadde svaret klart: Nå som Lisboa-traktaten hadde trådt i kraft, var forholdet mellom de 27 EU-statene blitt innenrikspolitikk, og det var ikke lenger behov for deltakelse av utenriksministrene. Hvordan skal vi i Norge forstå denne nye situasjonen? Forholdet mellom Sverige og de andre 26 EU-statene er innenrikspolitikk, mens forholdet mellom Sverige og Norge er utenrikspolitikk. Hvordan kan forholdet mellom de 27 EU-statene være innenrikspolitikk, hvis EU ikke er blitt en føderal statsdannelse? Hvordan skal vi forstå denne nye virkeligheten? Hva er forskjellen mellom en traktat og en grunnlov? En grunnlov er en juridisk basis for en statsdannelse, mens en traktat er et juridisk dokument mellom to eller flere sjølstendige stater. Er EU bare litt føderalistisk i dag? Vil vi se mer føderalisme i årene som kommer? Jeg ønsker å få en avklaring fra utenriksministeren på disse vesentlige forholdene for vårt land, ikke minst i respekt for at et flertall i folket ved to anledninger har sagt nei til norsk deltakelse i Den europeiske union.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2010-11-18:
Utenriksministeren hadde fokus på økonomi og utfordringene i Europa i sitt innlegg, og der deler jeg hans bekymring. Det er vanskelig å se hvordan Sør-Europa, kanskje også Irland, kan komme seg ut av sine utfordringer når man vet hvor svak skatteevne og hvor stor svart økonomi de også har. Gjeldsgraden begynner å bli meget betydelig, og det er sånn sett også hyggelig å kunne si seg enig med representanten Gullvåg i at EUs problemer også er våre problemer. Det dette sier meg, er at Europa ikke trenger nye hindre for vekst, handel og virksomhet. Da må jeg si jeg forundres over det som SV har markedsført som en stor seier i Nordisk Råd. Det er Tobin-skatten, en såkalt skatt på spekulasjon. For det er en skatt som vil ramme norske arbeidsplasser innen eksport og import, og det rammer land med små valutaer og små hjemmemarkeder ekstra sterkt. Man kan lure på om ikke SV blir lei av å score selvmål. De burde kanskje lære litt av Drillo – at du stenger igjen forsvaret ditt. For hva er valutaspekulasjon? Det er stort sett bedrifter som tegner avtaler om eksport og import, og som ønsker å sikre seg den prisen de har på det tidspunktet de gjør avtalen, når varene skal leveres framover. Men for å få sikret seg, må de faktisk ha en motpart, og det er den såkalte spekulanten. Han tar risikoen for eksportøren. Hvis man legger en skatt på dette, er det garantert at det er eksportbedriften og importbedriften som må betale. Det er et solid selvmål av SV, og jeg synes SV på mange måter kunne spørre NBIM, for Brasil prøvde seg med skatt på valutatransaksjoner, og vi så i Spekter på NRK hvordan NBIM satt og diskuterte hvordan man kunne unngå å betale den skatten. Så kanskje man kan gå til sine egne miljøer og lære lite grann rundt hva som faktisk skjer når man innfører den type skatt. Det ville være et sterkt hinder for utviklingen av norske arbeidsplasser og for arbeidsplasser i Europa. Da står jeg igjen med noen spørsmål til utenriksministeren, for han nevnte ikke Tobin-skatt i det hele tatt, og den er faktisk også nevnt i Soria Moria. Er det sånn at man jobber for innføring av en Tobin-skatt underhånden med EU, og hvorfor redegjør man i så fall ikke for det for Stortinget? Ser da statsråden at alternativet er tilslutning til euro?
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2010-11-18:
Det synes jeg var et veldig skuffende svar, for man går ikke inn i realitetene i det hele tatt. Og det er nesten ikke til å tro at landbruksministeren kan stå her og snakke som om man har forholdt seg til 4 pst.-kravet og lagt et høyere avkastningskrav til grunn. Det tror jeg strider imot synet til samtlige eksperter i skogbruket. Det er i og for seg ganske greit å ta et regnestykke: Omsetningen i Borregaard Skoger er mellom 50 og 60 mill. kr. Hvis man kapitaliserer opp omsetningen på 50 mill. kr med 4 pst., får man knapt nok 1 750 mill. kr da. Sånn at det skal godt gjøres å tro på at all omsetning er overskudd. Så det synes jeg nesten ikke er til å tro. Jeg synes for øvrig når det gjelder de forretningsmessige avtaler, regnestykker og alt, at er det noe som må komme gjennom komiteens behandling, er det nettopp det. Så det overlater jeg til komiteens behandling. Men jeg vil sterkt bestride landbruksministerens beskrivelse av at dette er mulig å regne seg til ut fra forretningsmessige kriterier, sånn som man pålegger alle andre. Da må man i tilfelle ha en enorm framtidstro, hvor man legger inn store inntektsøkninger framover. Og vi vet alle at jo lenger framover man kommer, jo mindre blir de i en kapitaliseringssammenheng. Og når det gjelder avvirkningssiden, vet vi at for en typisk skogeiendom i Norge tar det 20–30 år før man kan begynne å ta ut det ekstra potensialet. Det slår ikke veldig mye ut i kapitaliseringsberegninger. Så her må det ligge en voldsom tro på at prisene skal løftes, eventuelt at man skal gjøre mye mer ut av utmarksprodukter. Og det blir jo interessant sett i en sammenheng hvor man har brukt allmennhetens tilgang som et av argumentene for at staten skal kjøpe. For da legger man selvfølgelig også begrensninger på hva man kan gjøre ut av utmarkssiden. Jeg registrerer altså at man ikke er villig til å gå inn i den debatten. Og selvfølgelig bruker jeg muligheten til å fokusere på hva reguleringene faktisk betyr. Jeg dro fram at vi har et enormt behov på eiendomsstruktursiden; det har departementet konkludert med i en rekke utredninger. Vi har et voldsomt oppdemmet behov for generasjonsskifte. Vi har mange små eiendommer hvor man faktisk nesten ikke har forvaltning i det hele tatt på grunn av at det har blitt slik at en liten del av folks inntektspotensial kommer fra skog. Det er litt trist at statsråden ikke er villig til å gå inn i en debatt om hva dette faktisk betyr i forhold til å utløse det potensial skog kan være for mange distriktskommuner. Jeg håper inderlig at han tenker seg om og i hvert fall kommer tilbake senere i debatten med et litt mer nyansert syn på det.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2010-11-18:
Jeg takker for debatten. Den har vist noen veldig klare skillelinjer, og det kommer vi sikkert tilbake til. Jeg må si at jeg forundres over at man ikke har registrert at det er de aller fleste av miljøene som er skeptiske til prisfastsettelsen. Jeg synes det er enda mer forunderlig at mange av de rød-grønne representantene ikke har registrert utgangspunktet for interpellasjonen. Det er at jeg mener prinsipielt at pris ikke skal være et politisk spørsmål. Man skal ikke regulere, og man skal respektere de avtaler som gjøres mellom kjøper og selger. Det at aksjeselskaper kan omsettes i Norge uten konsesjon, er det heller ingen tvil om. Så vidt jeg vet, var det ingen som var imot den gangen det ble gjort sånn, og det er heller ingen av de rød-grønne som har fremmet forslag om at det skal være annerledes. Det prinsipielle her er forskjellsbehandlingen. Jeg synes Pollestad sa det ganske greit – at det er en krevende øvelse å fastsette pris på noe som er evigvarende. Men det er jo det man pålegger byråkratiet å ha en oppfatning om for alle når det gjelder private. Men så skal staten plutselig heve seg over det. Det synes jeg er et paradoks, og det kommer jeg fortsatt til å hevde, selv om man prøver å si at det er å gå imot det vi prinsipielt står for. Det er der vi står prinsipielt. De private avtalene skal respekteres. Pris er ikke noe politisk spørsmål. Så til Lundteigen. Jeg vet ikke om han var i salen under hele debatten. Hvis han var det, har han en fenomenal evne til å lukke ørene for det som blir sagt. For det første snakket han om at selvfølgelig skulle man få høyere pris ved ekspropriasjon. Det er det stikk motsatte som skjer. Som landbruksministeren også refererte til, har man faktisk gått inn med 5 pst. fra statens side for å senke prisen. Lundteigen får i hvert fall følge med, særlig hvis han skal ha en debatt om hvem som er skogeier og skogbruker. Der tror jeg jeg skal gå ham en høy gang. Men den debatten behøver vi ikke ta her fra talerstolen. Jeg vil fokusere på det prinsipielle, og det er faktisk det dilemmaet som staten får gjennom at man nå har gjennomført et kjøp til svenske betingelser, som Skogeierforbundet åpenbart har sagt i dagens høring. Det er ganske interessant, for det er klart at der har man fri prisdannelse også når det gjelder private. Da er jeg ikke i tvil om at man sikkert kan forsvare kjøpet. Det jeg er ute etter, er å få betingelser også i Norge som gjør at private har de samme betingelsene. Det som er interessant med Sverige, er nemlig at de oppnår det vi også ønsker å oppnå: De får til en strukturrasjonalisering, det er lokale som stort sett kjøper, og det er utenbygds som selger. Det viser statistikken fra Sverige. Man kunne kanskje også følge eksemplet på resten av politikken.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-11-18:
Energi er viktig for Norge, og det er viktig for Europa. Det gjør det spesielt interessant for oss å diskutere akkurat den problemstillingen i forhold til Europa. Utenriksministeren touchet innom dette, men jeg synes det var veldig overflatisk i forhold til viktigheten av tematikken. Jeg håper derfor at utenriksministeren ved neste redegjørelse vil gå mer inn i substansen på dette, for vi er godt kjent med hvilke prosesser som foregår i EU. Det vi er mer interessert i, er hva de norske posisjonene er når det gjelder disse prosessene og hva slags signal den norske regjeringen får fra EU når det gjelder dette. Norge eksporterer mye energi, ti ganger mer energi enn vi forbruker selv, mens EU importerer mye. Derfor vil det være naturlig å ha et slags gjensidig, vennskapelig avhengighetsforhold til hverandre. Det kundeforholdet bør utvikles. Men utfordringen er hvordan Norge skal stille seg, for i mangel av en energimelding, og i mangel av en petroleumsmelding, er signalene fra Norge veldig sprikende når det gjelder hva man faktisk skal gjøre. Det mangler ikke på visjoner om at vi skal være Europas batteri – at vi skal forsyne Europa med mer gass. Men samtidig som det skjer, vet vi at de grepene det vil kreve på hjemmebane, ikke kommer. Representanten Astrup tok opp problematikk rundt f.eks. gassforsyning og kabelforbindelser – der enkeltaktører i myndighetsorganene gjør ting, men det er ingen helhetlig strategi rundt det. Hvis vi skal være Europas batteri, vil det kreve en helt annen kjøring av vannkraften vår enn i dag. Da må vi kommunisere det til miljøbevegelse og til kraftkommunene, for når stortingsrepresentanter er i dialog med disse folkene, får vi lett inntrykk av at vi skal ha mindre effektkjøring i vannkraften for å ha jevnere vannføring på grunn av biologisk mangfold. Man kan ikke reise til Tyskland og snakke om å være effektreserven til Tyskland samtidig som man reiser rundt i Norge og skal ha mindre effektkjøring. Der må politikken ha en sammenheng for at man over tid skal være troverdig når man reiser til utenlandske partnere. Gass er viktig for EU. Internasjonale energibyråer anslo at gassforbruket i verden vil øke med 44 pst. fram til 2035 i en ny policytilnærming – altså ikke business as usual, men i en ny tilnærming. Det hadde vært interessant å høre litt mer om hva slags signaler utenriksministeren får fra EU om EUs ønsker om import av gass. Jeg antar det er ganske stort. Men i den norske debatten er det enkelte som tror at Norge kan begynne å fase ned petroleumsvirksomheten fordi verden ikke skal bruke fossil energi. Det må være en del av helheten her. Jeg ser altså at regjeringen snakker om fornybardirektivet i EU og sier at fordi man har så mye fornybar energi, skal vi ikke øke produksjonen i Norge, samtidig som vi skal være Europas batteri, og da trenger vi å øke produksjonen i Norge.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-11-18:
Jeg registrerer at representanten Gundersen ganske åpenlyst sier at jeg ikke går inn i realitetene, og beskriver regnestykker som det ikke er hold i. Som jeg tidligere har nevnt, kan jeg ikke gå inn i detaljene i verdivurderingen, og hvilke elementer som inngår i denne. Deler av materialet er forretningsmessig sensitiv informasjon som også angår Statskog SFs kunder og underleverandører, og andre deler er Orklas eiendom som er omfattet av konfidensialitetsavtaler inntil transaksjonen er gjennomført. Men jeg må få lov til å vise til de vurderingene som er gjort av Arctic Securities, som har vært departementets egen rådgiver i denne saken. I Arctic Securities samlede vurdering framgår det at Statskog SF har lagt til grunn relevante og akseptable forutsetninger for framtidige priser, avvirkning, driftskostnader og synergier knyttet til eiendommene. Videre vurderes avkastningskravet som relevant og riktig for denne type investering. Og om prisen uttaler Arctic Securities følgende: «I sum er det vår vurdering at prisen på NOK 1 725 mill, på de angitte kontraktsvilkår, er fair og i tråd med det andre kommersielle aktører kan ventes å verdsette eiendommen til.» Investeringen og verdivurderingen som ligger til grunn for denne, er Statskog SFs styres ansvar. På bakgrunn av det grundige arbeidet som er gjort i forkant av styrets beslutning, samt den vurdering som jeg har innhentet fra Arctic Securities, mener jeg at dette er en god investering for staten som eier. Jeg registrerer at representanten Gundersen med flere stiller seg tvilende til de forretningsmessige vurderingene som er gjort i denne saken, men jeg velger å feste større lit til Statskog SF og Arctic Securities i denne saken, som har hatt informasjon som få andre har hatt. Så vil jeg også understreke at dersom noe i denne saken oppfattes som et dilemma, må det være den rettstilstand som oppsto med Høyres medvirkning i 2003, ikke at regelverket følges, som det gjøres i dag. Jeg går ut fra at representanten Gundersen ikke mener at statlig eide virksomheter skal fravike fra de forutsetningene som Stortinget har lagt for deres virksomhet. Jeg legger også til grunn at det er bred enighet også om at statlig eid virksomhet skal forholde seg til de rammebetingelser og det regelverk som er relevant for deres forretningsmessige virksomhet.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-11-18:
Jeg takker for debatten. Jeg er helt enig med Gundersen i én ting – at den viser at det er klare skillelinjer i diskusjonen rundt rammevilkår for skogeiendommer og hvordan vi skal forholde oss når det gjelder salg og kjøp av disse. Jeg har lyst til å starte med et poeng som Flåtten dro opp, og som er ganske spesielt, synes jeg. Han sier at statsråden ikke har en kvalifisert vurdering av prisen. Jeg vil bare vise til at dette antakelig vil være den største skogsaken, det største skogkjøpet, i dette århundret – i hvert fall så langt, jeg skal kanskje ikke foregripe resten av århundret. Det er klart at statsråden har vært særdeles opptatt av konkurransemessige forhold, regelverk, hvordan vi skal finansiere, og hvordan man skal agere for å sørge for at denne prosessen skal bli riktig og ikke minst riktig forretningsmessig. Statsråden har en meget klar forutsetning om prisen, og prisen har vi fått bekreftet fra uavhengige rådgivere er riktig og i tråd med det markedet betaler. Det blir spesielt når det fra Høyres side settes spørsmålstegn ved dette, med det utgangspunktet at man ønsker å kikke på konsesjonsregelverket, for her har statens eget selskap, Statskog, som ifølge Stortingets vedtak skal drive forretningsmessig, vurdert det på forretningsmessig grunnlag – man skulle tro det var i tråd med alle hensyn Høyre er enig i – og så har man kjøpt skogen til prisen i markedet. Det er særdeles spesielt at det blir en diskusjon, synes jeg. Så til spørsmålet om de regelverkene vi bruker. Jeg synes representanten Lundteigen er ganske presis i sin analyse. Her har Statskog SF, som skal drive forretningsmessig, tatt utgangspunkt i regelverket og kjøpt skogen til en pris som bidrar til å utvikle selskapet videre. Så er det slik at Høyre selv har stått for dette tosporsløpet i forhold til regelverket. Vi forholder oss også selvsagt til regelverket når det gjelder konsesjonsbehandling av annen type skogsalg. Helt til slutt vil jeg understreke at et viktig premiss i arbeidet mitt med denne saken har vært at vi også skulle foreta et arronderingssalg av andre eiendommer som Statskog eier. Det er viktig i den forbindelse å understreke at det selvsagt vil skje framover. Det vil skje i et marked og i henhold til det regelverk som finnes for kjøp og salg av skog. Dette er et historisk skogkjøp, det er en historisk sak, og vi kommer tilbake til saken når vi skal behandle proposisjonen.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-11-18:
Representanten Skei Grande fokuserer på om det er mulig å få fram tillitsfulle dyr, om det er mulig å påvirke avl. Vitenskapskomiteen for mattrygghet slår fast at avl kan bedre dyrevelferden gjennom å redusere fryktnivået overfor mennesker. Ifølge vitenskapskomiteen er det lett å selektere rev og mink for tamhet i løpet av få generasjoner. Avl for tillitsfullhet og tamhet vil sammen med sosialisering av dyrene kunne bidra til en vesentlig bedre dyrevelferd hos pelsdyr. Arbeidet for å få fram tillitsfulle dyr er altså en kombinasjon av den påvirkningen som oppdrettere gjør i det daglige stellet av dyrene, og målrettet avlsarbeid. Det er gitt støtte over jordbruksavtalen til avlstiltak gjennom flere år, og det er stilt krav om at avlstiltakene skal samsvare med føringene i St. meld. nr. 12 for 2002–2003, Om dyrehold og dyrevelferd. Norges Pelsdyralslag opplyser at de i mange år har prioritert atferdskunnskapene i avlsarbeidet, bl.a. i avlsplanen for pelsdyr fra 1993 og i to handlingsplaner for dyrevelferd, senest fra 2007. Til forskjell fra avlsarbeidet for husdyrarter som storfe, gris og sau eier eller disponerer ikke Norges Pelsdyralslag avlsmateriale og styrer således ikke avlsarbeidet direkte. Avlsarbeidet i norske pelsdyrfarmer har så langt vært avhengig av de målsettingene som den enkelte røkter eller eier selv har. Pelsdyralslaget mener at utviklingen av dyrenes atferdsegenskaper, spesielt med hensyn til tillitsfullhet, har utviklet seg positivt de siste 10–15 årene. Både mink og rev i norske besetninger vurderes å være bedre tilpasset omgang med mennesker og farmforholdene. Mye tyder på at det er en positiv genetisk sammenheng mellom atferdsegenskaper og reproduksjon, noe som har bidratt til at dette prioriteres i avlsarbeidet. Jeg ser behov for at avlsarbeidet for tamhet og tillitsfullhet intensiveres. Jeg har i brev til Norges Pelsdyralslag i går presisert at de uttalte målene i stortingsmeldingen skal prioriteres. Jeg har uttrykt en klar forventning til næringen om at de etablerer felles kriterier for avl på disse egenskapene og kan legge fram dokumentasjon på avlsframgang i pelsdyrnæringen som helhet. Og jeg pekte på at avlsarbeidet må ses i sammenheng med den obligatoriske sertifiseringsordningen som Pelsdyralslaget nå etablerer. Så litt om situasjonen i andre land, som også var et tema i interpellantens første innlegg. Det er slik at i Sverige er det ikke et forbud mot pelsdyroppdrett. Kravene til å holde rev er imidlertid av en slik art at det ikke lenger er praktisk eller økonomisk mulig å drive i denne næringen. Men Sverige har en minkproduksjon på ca. 1,2 millioner skinn i året. I Danmark er det forbud mot oppdrett av rev, med en overgangstid på 15 år. Danmark er imidlertid fortsatt en av de største produsentene av mink i Europa. I Finland er det ikke forbud. Finland er stor produsent av rev og har også minkoppdrett. Det er forbud i Nederland. I Sveits er burdrift forbudt. I Østerrike er det forbud. I England er pelsdyrproduksjon forbudt. Så det er en situasjon som varierer noe – det varierer noe, president.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-11-18:
Også jeg vil takke for en debatt som har hatt mange nyanser, men som er særdeles viktig, og jeg vil takke interpellanten, som jeg gjorde innledningsvis, for å fortsette å holde denne saken varm i stortingssalen. Det er viktig, og det er riktig at det gjøres. Som jeg også sa innledningsvis, rommer den pågående debatten om pelsdyrhold etter min mening tre ulike problemstillinger, som er viktige nå. Er det riktig å holde dyr i fangenskap for å produsere pels? Har vi et godt nok regelverk for å ivareta dyrevelferden i pelsdyrholdet? Og tar pelsdyroppdretterne godt nok vare på dyrene sine? Jeg mener at det viktigste er at dyrevelferden blir godt ivaretatt mens dyrene lever, og at de blir avlivet på en skånsom måte, ikke om de blir holdt for å produsere mat eller pels eller skaffe ny kunnskap, eller om de er sports- eller familiedyr for den del. Det er derfor etter min mening ikke grunnlag for å vurdere å forby pelsdyrhold bare fordi produktet er pels. Vi har snakket noe om regelverket. Jeg er opptatt av at vi skal ha kunnskapsbasert forvaltning. Forslaget til nytt regelverk er i hovedsak basert på en rapport fra juni 2008 fra Vitenskapskomiteen for mattrygghet. Vitenskapskomiteen har konkludert med at det ikke er fare for lidelse av nevneverdig grad på gjennomsnittsindividet dersom pelsdyr holdes i henhold til regelverket. Vitenskapskomiteen har videre pekt på flere modifikasjoner av dagens oppstalling og driftsrutiner som vil kunne bedre velferden for pelsdyr. Da må det være slik at den nye forskriften som kommer, skal legge til rette for vesentlig forbedring av dyrevelferden for pelsdyr gjennom en helhetlig tilnærming, med krav både til avl, til hold og til avlivning av dyrene. Som jeg har sagt, ser jeg behov for at avlsarbeidet for tamhet og tillitsfullhet intensiveres. Jeg har understreket det veldig klart overfor Pelsdyralslaget og pekt på at avlsarbeidet må ses i sammenheng med den obligatoriske sertifiseringsordningen som Pelsdyralslaget er. Og som jeg også har sagt: Vi har i de siste ukene sett bilder som tyder på at mange pelsdyroppdrettere ikke tar godt nok vare på dyrene sine. Slik kan vi ikke ha det i norsk pelsdyroppdrett, og jeg vet at det er et mindretall som opptrer på den måten. De som ikke greier å holde seg til regelverket, må ut av næringen. Så spurte interpellanten om når nok er nok. Jeg har lyst til å svare tilbake at i stedet for å diskutere en hypotetisk problemstilling ønsker jeg handling nå. Jeg er ikke så veldig opptatt av visjoner akkurat i denne saken, og ikke av hva som skal skje mange år fram i tid. Det å sikre at vi har de beste standarder og de beste rutiner til bruk i næringen, og at vi sikrer dyrevelferden nå, er det viktigste.