trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Carsten Dybevig (Høyre), 2003-11-20:
Vårt rettssystem tillater det enkelte mennesket å få prøvd sin sak i flere instanser. Vår rettstradisjon og menneskerettighetene tilsier at det skal være slik. Det er jeg glad for. Justisdepartementet jobber nå med en ny tvistemålslov som skal avløse dagens tvistemålslov av 13. august 1915. Vi skal altså om en stund behandle hele systemet av regler for rettsprosessen i sivile tvistesaker. Det Stortinget nå skal behandle, er altså en liten lovendring. Selv om jeg ser frem til en gjennomgang av hele tvistemålsloven, synes jeg det er praktisk at vi kan gjennomføre en endring i tvistemålloven § 356 om ankesum allerede nå. I en sivil sak vil man som hovedregel gå veien først til forliksrådet, dernest til tingretten, og noen ønsker også å anke sin sak videre til de to høyeste domstoler. Vårt sivile rettssystem befatter seg med alt fra små til omfattende tvister. I dag er det slik at man må ha lagmannsrettens samtykke dersom man vil fremme en anke som gjelder formuesverdi på under 20 000 kr. Dette beløpet ble sist endret i 1991, altså for tolv år siden. Det har vært en viss prisstigning siden den gang. Lovfremlegget vi diskuterer i dag, innebærer at vi hever denne summen til 50 000 kr. Etter min mening vil det å heve ankesum for lagmannsretten være et bidrag for å effektivisere saksbehandlingen, for vi må stille oss spørsmålet om hvordan vi bruker domstolsressursene mest mulig fornuftig. Etter min mening bør det være et rimelig forhold mellom de ressurser partene og samfunnet bruker på tvisten, og den økonomiske verdien som det strides om. Dagens kostnader til advokater og domstolens utgifter tilsier at en tvist om også 50 000 kr på det tidspunktet den er anket til lagmannsretten, allerede har medført saksomkostninger som er langt høyere. Jeg ønsker altså å redusere saksmengden til lagmannsretten, men jeg vil på ingen måte innskrenke den lille manns mulighet til nå frem med anke i saker som er avgjørende for ham. Med lovendringen kan man også i fremtiden anke saker der tvisten er om verdier under 50 000 kr, slik det er i dag for saker under 20 000 kr. Det viktige er hvilken betydning saken har for den som anker. Jeg mener derfor at det å heve ankesummen for lagmannsretten på ingen måte er en trussel mot den vanlige manns rettigheter. Fremskrittspartiet har som eneste parti gått imot lovendringen. Det finner jeg noe inkonsekvent med tanke på deres fokusering på saksbehandlingstid i andre saker. Fremskrittspartiet sier bl.a. i sitt forslag til alternativt statsbudsjett for 2004 noe om at det må bli bedre flyt i straffesakskjeden, og henviser til at domstolene sliter med å holde Stortingets fastsatte frister for saksbehandling. Men Fremskrittspartiet sier altså ikke noe om flyten innen de sivile saker i sitt alternative budsjett, men jeg regner med at de er opptatt av også ventetiden for sivile saker. Det er i dag store restanser på sivile saker ved domstolene. Som jeg nevnte, vil altså viktige saker uansett kunne ankes med hjemmel i tvistemålsloven § 359. For folk flest er dermed ankemuligheten sikret i saker av betydning for dem.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2003-11-20:
Fra Fremskrittspartiets ståsted er utvidelsen av politijuristenes påtalekompetanse en effektivisering der en slipper en del dobbeltarbeid. En slipper på en del avgrensede områder at politijuristen skal foreta arbeid som så skal sendes videre til en ytterligere vurdering av avgjørelsen. Som saksordføreren påpekte, vil også politijuristens nærhet til saksforløpet fram til eventuell påtale kunne være hensiktsmessig. Også ved prosedering i tingretten vil denne nære kjennskapen kunne ha positive effekter. Det er riktig at arbeidsoppgaver og kompetanse følges ad, og det er en forutsetning at en sikrer seg at den nødvendige kompetanse foreligger der det gis økt påtalekompetanse. Uansett vil det naturligvis fortsatt være klageadgang ved politijuristenes avgjørelser, oppover i systemet. Fremskrittspartiet mener det er mye å hente ved å bruke kompetansen der den er å hente. Vi er av den oppfatning at det nok ville være rom for ytterligere delegering og kompetanseoverføring. Likevel ser vi behovet for en god evaluering, der en går igjennom de effekter denne kompetanseoverføringen har. En kan da gå igjennom dette og se hva som kan gjøres bedre, hvor eventuelle ressurser bør settes inn for å få økt effekt, hva som må gjøres, og eventuelt hvor en kan øke kompetansen for politijuristene, for å få en naturlig og god avklaring. Det som bør være en god effekt av denne utvidelsen av påtalekompetansen, er at en kan få en raskere avklaring av hvorvidt det blir tatt ut påtale eller ikke. Man har snakket mye her i denne salen om behovet for raske reaksjoner på lovbrudd, spesielt blant unge førstegangsforbrytere, og nå vil man altså kunne få en raskere avklaring på spørsmålet om tiltale, og det vil i hvert fall bidra positivt i så måte.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2003-11-20:
Fremskrittspartiet ser det som en klar fordel at flest mulig saker løses utenfor domstolene. Erfaringsmessig ser man at man likevel har behov for domstolene som tvisteløser. Det finnes flere måter å redusere arbeidspresset for domstolene på. Den ene muligheten er å øke kapasiteten, den andre muligheten er struping av saksmengden. Slik jeg har forstått flertallet, er det den siste løsningen som man forsøker å arbeide for. Spørsmålet er altså om man skal heve ankesummen fra 20 000 kr til 50 000 kr. Da burde man i og for seg stilt seg spørsmål om hvilken effekt dette får, spesielt tatt i betraktning at det er summen som svært mange av de mer dyre forbruksvarer ligger på. Hvis man er opptatt av å sikre forbrukerne muligheter til å prøve sin sak, burde man her være ganske forsiktig. Man stilte spørsmål til departementet om å få en oversikt over hvilken effekt dette ville få. Da måtte man vite: Hvor mange saker dreier det seg om? Og vil det ha noen effekt om en del av disse sakene har fått endret sitt resultat ved en anke? Dette var det altså relativt vanskelig å få noe som helst svar på. Det er ikke riktig, som representanten Marthinsen prøver å gi inntrykk av, at vi ønsker at domstolene skal bruke sine ressurser på å føre statistikk over sine saker. Det eneste vi ønsket, var at statsråden kunne redegjøre for konsekvensen av forslag han fremmet for Stortinget. Jeg merker meg at flertallet i Stortinget ikke syntes det var like viktig. Når vi da ikke egentlig har fått med oss hvordan dette vil slå ut, spesielt i forbrukssaker, ønsker Fremskrittspartiet å gå imot dette forslaget.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2003-11-20:
I dag tar politiet ut tiltale og avgjør andre påtalespørsmål i saker om forseelser og i saker om nærmere bestemte forbrytelser. Politiet har i dag f.eks. påtalekompetanse i saker som omhandler tyveri og legemsfornærmelser. I proposisjonen foreslår Regjeringen at politiet som hovedregel skal ha påtalekompetanse i alle saker som ikke kan medføre fengsel i mer enn ett år. Fra denne regelen foreslås det gjort unntak. For eksempel foreslås det at forbrytelser mot offentlig tjenestemann skal unntas fra politiets påtalekompetanse. Dette er etter Kristelig Folkepartis oppfatning en fornuftig avgrensning. Påtalekompetansen i saker hvor polititjenestemenn er fornærmet, bør etter vår oppfatning ikke ligge hos politijuristene, av hensyn til objektivitet og tillit til den påtalemessige beslutningen. I proposisjonen foreslås det også å gi politijuristene påtalekompetanse i noen saker hvor strafferammen overstiger ett år. Dette gjelder f.eks. i saker om narkotikaforbrytelser. Etter Kristelig Folkepartis vurdering er dette klokt, ikke minst fordi det er behov for en raskere straffesaksavvikling. Effektivitet i straffesaksbehandlingen må alltid veies opp mot kvalitet og den enkeltes rettssikkerhet. Det framgår av proposisjonen at enkelte høringsinstanser mener politijuristenes arbeid ikke er av en slik kvalitet at utvidet påtalekompetanse er forsvarlig. Andre, f.eks. Domstolsadministrasjonen, Dommerforeningen og Advokatforeningen, er uenige og mener politijuristene er fullt ut kvalifisert til å inneha den påtalekompetanse som foreslås i proposisjonen. At vi har mange svært dyktige politijurister, er det ingen tvil om. Men det er viktig at vi sikrer kvaliteten på det påtalemessige arbeidet i påtalemyndigheten gjennom rekruttering og opplæring. Vi må imidlertid være noe varsomme, slik at ikke kampen om makt mellom de ulike nivåene i påtalemyndigheten resulterer i at politijuristene får et dårligere rykte enn de fortjener. Når Stortinget skal behandle forslag til ny straffelov, vil det være naturlig å vurdere påtalekompetansen på ny, med bakgrunn i de erfaringer vi da har med kompetansefordelingen innen påtalemyndigheten. I Kristelig Folkeparti er vi ikke fremmede for en ytterligere utvidelse av politijuristenes påtalekompetanse. Men det forutsetter at vi høster gode erfaringer med de lovendringer som Stortinget gjør i dag. Av hensyn til den enkeltes rettssikkerhet skal vi gå forsiktig fram hva gjelder utvidelse av politijuristenes påtalekompetanse. Det gjør vi gjennom de foreslåtte lovendringer. Framtiden vil vise om det er forsvarlig med ytterligere utvidelse av kompetansen. Vi må være åpne for alle tiltak som bidrar til bedre flyt i straffesakskjeden – men vi må aldri gå på akkord med rettssikkerheten!
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2003-11-20:
Regjeringen foreslår i Ot.prp. nr. 99 for 2002-2003 å heve kravet til ankesum for anker til lagmannsretten fra 20 000 kr til 50 000 kr. En sak som gjelder et beløp under 50 000 kr, kan ha stor betydning for dem det gjelder. Men for disse vil også prosessrisikoen ha stor betydning ved vurderingen av om en sak skal ankes. Saksomkostningene ved ankebehandling kan bli omfattende. Det gjelder også for saker som omhandler begrensede verdier. Justiskomiteen har i sin vurdering av Regjeringens forslag om heving av ankesum lagt betydelig vekt på at tvistemålsloven § 359 åpner for ankebehandling uavhengig av tvistegjenstandens verdi. Dersom avgjørelsen av en sak antas å ha betydning utover selve saken, eller når saken har stor betydning for den ankende part, kan saken fremmes selv om den gjelder et lavere beløp enn 50 000 kr. Komiteen har også lagt vekt på hensynet til en fornuftig bruk av domstolsressursene. Domstolsbehandling er dyrt for partene og for samfunnet. Det må derfor være et rimelig forhold mellom de ressursene partene og samfunnet bruker på prosessen, og betydningen av tvistene ressursene brukes på. Fremskrittspartiet støtter ikke forslaget om heving av ankesummen. Man begrunner dette med manglende statistikk over lagmannsrettssaker som omhandler verdier mellom 20 000 kr og 50 000 kr. Denne begrunnelsen er underlig. Når man skal ta stilling til om ankesummen skal heves, må hensynet til omkostningene ved domstolsbehandlingen for alle impliserte parter veie tungt. Det må også vissheten om at prinsipielt viktige saker uansett kan tas opp til behandling med hjemmel i tvistemålsloven § 359. Når så Fremskrittspartiet gjennom sin motstand mot forslaget i realiteten krever at domstolene skal ha statistisk oversikt over alle behandlede saker, viser det at man har manglende forståelse for hvilken arbeidsbelastning domstolene står overfor. Våre domstoler har en arbeidsbyrde som ligger i grenselandet mot det uforsvarlige ut fra kapasiteten. Det er uforsvarlig å pålegge dem oppgaver som ikke er produktive. Når vi nå hever ankesummen, er det grunn til å tro at dette vil redusere arbeidsbyrden i lagmannsrettene noe, og det er bra, men viktigst er det at hevingen skjer ut fra en fornuftig avveining av rettssikkerhetshensyn og hensynet til partenes økonomi. Kristelig Folkeparti støtter Regjeringens forslag fordi vi tror det er rett både i forhold til samfunnet og i forhold til sakens parter.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2003-11-20:
Forslagene i Ot.prp. nr. 3 for 2003-2004 er som nevnt en oppfølging av EU-direktiv 2000/35/EF. Regjeringen foreslår i proposisjonen flere endringer i forsinkelsesrenteloven. Månedsfristen i lovens § 2 endres til en 30 dagers frist. Dette vil gi en praktisk og rettferdig regel. Betalingsfristens lengde vil med dette bli lik for alle skyldnere. Man foreslår dessuten endringer i måten forsinkelsesrenten fastsettes på. Nå skal renten fastsettes av Finansdepartementet to ganger pr. år, etter nærmere angivelser i loven. Enkelte høringsinstanser mener at å fastsette renten to ganger pr. år vil kunne skape vanskeligheter for mindre bedrifter ved innkassering av forfalte krav. Justiskomiteen har i den forbindelse lagt avgjørende vekt på at direktivet ikke gir Norge valgfrihet med hensyn til hvordan renten skal fastsettes. Det tilføyes videre en ny prosessregel i loven. Den innebærer at organisasjoner som representerer små og mellomstore bedrifter, kan reise søksmål for å få prøvd om vilkårene i standardavtaler om betalingstid eller følgene av forsinket betaling vil virke urimelig overfor kreditor. Ulike undersøkelser viser at forsinket betaling er et stort problem for virksomheter i Europa. Problemet er særlig stort for små og mellomstore bedrifter. Det er viktig at betaling skjer til rett tid. En samlet justiskomite mener derfor det er positivt at det utvikles et internasjonalt regelverk som bidrar til nettopp det. De endringer som Stortinget i dag gjør i forsinkelsesrenteloven, vil bidra til mer punktlig betaling i handelsforhold. Erfaring viser at lovendringene er nødvendige.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
Jeg vil på vegne av Øyvind Korsberg, Per Sandberg og meg selv sette fram forslag om statlig myndighetsansvar for å bygge hovedrørledninger for naturgass til bruk i Norge.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
Situasjonen i det norske og nordiske kraftmarkedet har i vinter vært svært vanskelig. Dette skyldes at vi gjennom de siste ti år har hatt en forbruksvekst på 18–19 TWh, samtidig som økningen i produksjonen bare har vært ca. en sjettepart. Det sier seg selv at når det er så stor forskjell mellom tilbud og etterspørsel i et marked, går det galt. Fremskrittspartiet har gjennom mange år advart mot denne ubalansen, men vi har dessverre talt for døve ører. Resultatet av denne ubalansen i markedet har vært en eksplosjonsartet utvikling av strømprisene, og i tillegg fare for rasjonering og utkobling. Statoil og Statnett hadde planer om å sette opp et mobilt gasskraftverk på Kollsnes for å sikre forsyningssituasjonen i det området som var verst rammet. De hadde søkt og fått konsesjon for dette. Prosjektet ble likevel skrinlagt da kraftprisen i markedet falt betydelig og gjorde prosjektet ulønnsomt. Fall i kraftprisen har imidlertid ikke medført at kraftkrisen på noen måte er over. Energi- og miljøkomiteen fikk i forrige uke en orientering fra NVE hvor det kom klinkende klart fram at det fortsatt er store problemer med forsyningssikkerheten og svært lavt nivå i vannmagasinene. Jeg var i kontakt med Statnett i går, og også de hevdet at kraftsituasjonen i Norge fortsatt er meget bekymringsfull. Særlig gjelder dette situasjonen i Sør-Norge. Det går klart fram av nye tall over magasinfylling, kraftproduksjon og kraftutveksling med utlandet for den siste uken. Magasinfyllingene er nå på 38,4 pst, og dette er en nedgang på 2,3 pst. i løpet av den siste uken. I vestlandsregionen, fra Sauda i Rogaland til Fardal i Sogn, er situasjonen enda verre, med en magasinfylling på bare 36,7 pst. Et mobilt gasskraftverk i denne regionen vil være et viktig tiltak for å bøte på en ekstraordinær situasjon. Det omtalte anlegget kan forsyne 50 000–60 000 husstander med strøm. Produksjonen er likevel for liten til å påvirke strømprisen. Den vil først og fremst øke leveringssikkerheten i denne regionen. Det er imidlertid en del kostnader med et slikt midlertidig anlegg. Det er anslått at kraftverket bør ha en minimum operasjonstid på fire måneder, med en kraftpris på rundt 45 øre for å være lønnsomt. For å fjerne den økonomiske risikoen ønsker vi gjennom dette forslaget at staten skal dekke de eventuelle kostnader mellom markedsprisen på strøm og produksjonskostnadene. Dette vil uansett bare være en liten brøkdel av de ekstrainntekter den norske stat har fått, bl.a. i form av økte momsinntekter, som følge av økning i strømprisen. Dersom Statnett og NVE fortsatt vurderer at det mobile gasskraftverkets ekstra produksjon er nødvendig for å garantere kraftforsyningen, må Stortinget sørge for at Regjeringen gir de nødvendige ressurser til å garantere for Statoils investering. Som jeg sa innledningsvis: Strømkrisen er på ingen måte over. Jeg håper derfor at Stortinget nå er seg sitt ansvar bevisst og støtter dette forslaget, slik at vi får den nødvendige sikkerheten i kraftforsyningen fram mot sommeren. Jeg vil med dette anbefale det foreliggende forslaget, bokstavelig talt, på det varmeste.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
Vinterens vedvarende krise i kraftmarkedet har åpenbart ennå ikke fått statsråden til å skjønne alvoret i situasjonen. Det forbauser meg. Regjeringens såkalte tiltak for å møte denne utfordring er, for å si det forsiktig, puslete greier. Jeg går selvfølgelig ut fra at statsråden i likhet med meg har løpende kontakt med både NVE og Statnett om den alvorlige situasjonen vi fortsatt er i, og som fort kan bli dramatisk forverret dersom vi skulle få en lengre kuldeperiode. Jeg vil derfor spørre: Stoler ikke statsråden på den fremste ekspertise vi har i Norge på dette området, siden han fortsatt ikke har skjønt alvoret i situasjonen og ikke vil gjøre noe som helst for å øke produksjonen av kraft?
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2003-02-06:
Jeg viftet raskt med hånden, for er det et parti som virkelig har understreket behovet for ressurser til grunnskolen, så er det nettopp Senterpartiet. Den redegjørelsen som vi ber Regjeringen komme til Stortinget med, har to viktige momenter i seg. Det første er at den på en måte skal ses opp mot dette som handler om tilpasset opplæring for den enkelte elev, som faktisk er det viktigste begrepet som står i L97 – tilpasset opplæring for den enkelte elev. Hvilke ressurser må til for at en skal kunne si at enhver får opplæring etter evner og krefter? Det er det ene. Det andre er at den også skal måles opp mot det at skolene skal ha frihet til å bestemme den lokale skolestrukturen, altså at en ikke ut fra ressurssituasjonen tvinges til å legge ned skoler. Dette mener jeg er viktige føringer som Regjeringen må ha som utgangspunkt når den kommer til Stortinget med denne redegjørelsen.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2003-02-06:
Representanten Skarbøvik sier hun har forståelse for frustrasjonen. Det er vel ikke så vanskelig å ha forståelse for ting, men spørsmålet er om representanten Skarbøvik og Kristelig Folkeparti også påtar seg ansvaret for den situasjonen som oppleves rundt omkring i Skole-Norge, og som særlig rammer kommunene dette året. Spørsmålet mitt til Elsa Skarbøvik er: Hva vil hun gjøre med den forståelsen sin? Vil hun stå rakt opp og si at dette tar vi ansvar for? Jeg var på et møte i Sund på Sotra med kommunalminister Erna Solberg på fredag kveld, der vi hadde temaet: Styrer vi mot stupet eller kommunesammenslåing? Der ble ressurssituasjonen i kommunene debattert ganske vidt, men hun lovte ikke noen bedring i 2004. Hun sa at kommuneøkonomien også i 2004 kom til å bli svært anstrengt. Så spørsmålet mitt til Elsa Skarbøvik er altså: Når skal hun gå fra forståelse til ansvar og virkelig gjøre noe med den situasjonen som er rundt omkring i Skole-Norge? Hun har faktisk vært med på å skrive i innstillingen at man er bekymret over at antall delingstimer går ned, og at ressurssituasjonen i skolen er som den er. Det nytter ikke bare å ha forståelse for frustrasjonen!
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2003-02-06:
Jeg deler faktisk Trine Skei Grandes syn på lokaldemokratiet og den lokale handlefriheten. Jeg deler også hennes bekymring i forhold til hele rettighetslovgivningen og faren for at dette binder hele lokaldemokratiet, eller på et vis faktisk overflødiggjør lokaldemokratiet. Derfor har vi vært veldig tydelige, også i forhold til forslaget fra SV om minstestandarder i skolen. Men jeg synes ikke Trine Skei Grande skal få slippe så lett at jeg er enig med henne i alt. Jeg har et spørsmål til henne. Man snakker om biblioteket på Smestad og på Trasop, og man snakker om satsing, men mener virkelig ikke representanten Skei Grande at det burde være så pass handlingsrom at man slapp å ta stilling til om man skulle legge ned et skolebibliotek eller ikke. Burde ikke det være en selvfølge i vårt land at en skole som har et bibliotek, skal ha handlingsrom nok til fortsatt å kunne ha biblioteket. Hvis hun ikke mener det, blir jeg faktisk litt bekymret.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2003-02-06:
Debatten har dreid seg om kommuneøkonomi, og den har dreid seg om lokalt sjølstyre. Når det gjelder økonomien i skolen, er det en felles bekymring hos alle partiene i Stortinget. Når det gjelder synet på lokaldemokrati, er det klart at Fremskrittspartiet og SV skiller seg ut fra resten. Vi ønsker et lokalt sjølstyre og har tro på at kommunepolitikere kan prioritere. Jeg vil tilbake til denne redegjørelsen. Her snakkes det om en eller annen budsjettavtale, men det er noe langt mer enn en budsjettavtale. Det er faktisk et vedtak i Stortinget på at man skal komme til Stortinget med en redegjørelse. Det er altså et romertallsvedtak om at denne redegjørelsen skal komme. Jeg vil bli forundret dersom det blir snakk om en budsjettavtale. Det foreligger et stortingsvedtak om denne redegjørelsen. Da synes jeg ikke at Stortinget skal avfinne seg med at det bare blir beskrevet i noen kolonner i revidert budsjett. Stortinget har bedt om en redegjørelse, og det vi gjør i dag, er å understreke enda sterkere hvordan denne redegjørelsen skal være. Redegjørelsen for ressurssituasjonen i grunnskolen må derfor etter flertallets mening synliggjøre ressursomfanget i dagens skole opp mot målet i L97 om tilpasset opplæring for hver enkelt elev. Videre ser flertallet at mange små skoler står i fare for å bli lagt ned av økonomiske årsaker. Redegjørelsen må derfor klargjøre om ressursomfanget er slik at kommuner som har en desentralisert skolestruktur med både fådelte og fulldelte skoler, har økonomisk frihet til lokalt å bestemme skolestrukturen. Jeg vil gjerne be statsråden klargjøre at det kommer en egen redegjørelse – ikke ut fra en budsjettavtale, men faktisk ut fra et vedtak i Stortinget.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2003-02-06:
Som en av forslagsstillerne er jeg faktisk glad for at komiteen har kommet fram til en enstemmig innstilling. Denne saken har gått fram og tilbake. Stortinget har ved flere anledninger uttalt at elever må sikres like forsikringsvilkår, altså like ordninger, når ulykken er ute. I innstillingen i dag viser komiteen til tidligere behandling av saken, der behovet for å sikre elever like vilkår ved ulykker ble understreket. Komiteen sier videre at de «mener at elevenes økonomiske sikkerhet i forbindelse med skader må bedres». Jeg synes faktisk at Stortinget har brakt denne saken på skinner igjen. Det er flere tidligere regjeringer som har sviktet, og som ikke har gjort det som Stortinget har bedt dem gjøre. Nå ligger det et nytt vedtak her, og jeg har faktisk tro på at Regjeringen vil følge opp dette, slik at vi kan komme til en endelig avklaring. Vi er ikke så veldig opptatt av måten det gjøres på. Men den urettferdigheten og den ulikheten som familier som har hatt barn i skolen som har vært utsatt for ulykker, har opplevd, ønsker Stortinget skal opphøre. I dag er det jo slik at bor man i én kommune og barnet blir utsatt for skader, får man en viss erstatning. Andre steder får man kanskje en mye høyere erstatning. Vi ønsker at det må være klare ansvarsordninger, slik at elever som blir utsatt for dette, skal sikres gode og like vilkår, uavhengig av hvor de bor i landet. Jeg håper at Regjeringen vil ta dette arbeidet på alvor og komme tilbake med forslag som Stortinget kan ta stilling til senere i 2003.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2003-02-06:
Jeg er glad for statsrådens svar. Jeg tror jeg snakker på vegne av stortingsflertallet når jeg sier at det at saken kommer på dagsordenen våren 2004, slik at loven kan tre i kraft fra skoleåret 2004–2005, synes jeg er tilfredsstillende. Så vi ser med forventning fram til det.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2003-02-06:
Jeg har også lyst til å rose interpellanten for det temaet han tar opp. Jeg misliker både den polemisering som Arbeiderpartiet bruker overfor interpellanten, og den som en representant for Høyre bruker overfor Arbeiderpartiet. Jeg tror ikke vi kommer noen vei med å drive å polemisere på den måten. Jeg synes interpellanten tar opp et viktig spørsmål. Hvordan skal vi greie å utligne noe av forskjellene som er resultatet når elevene går ut av skolen? Hvordan skal vi kunne greie å gjøre det gjennom et 13-årig løp? Jeg synes interpellanten peker på viktige ting, nemlig å sette eleven i fokus. Så tenker jeg at vi må organisere skolen vår rundt dette ene målet om å sette eleven i fokus. Underveisevaluering, individuelle arbeidsplaner og læreplaner tror jeg det er svært viktig å ha for å nå dette målet. Statsråden understreket at de land som har greid å gjøre forskjellene mindre, nettopp har fokusert på tilpasset opplæring. Og jeg har flere ganger fra denne talerstolen sagt at det viktigste begrepet vi har i læreplanen i dag, er begrepet «tilpasset opplæring», det å kunne se den enkelte elev med de evner og muligheter som den enkelte elev har. Så blir utfordringen for det pedagogiske personalet i skolen å bygge opp under dette, slik at eleven kan nå mål som er realistiske. Når vi snakker om enhetsskolen, snakker noen på en måte litt latterliggjørende om den. Jeg mener at enhetsskolen, fellesskolen, eller hva vi skal kalle den, faktisk er den viktigste basis for at vi kan få til dette. Der skal det være plass til alle. Der skal alle elever få mulighet til å utvikle seg. Men da er vi på en måte tilbake til de meldingene vi får, nemlig: Er det mulig å gi tilpasset opplæring til den enkelte elev etter evner og anlegg med den situasjonen som er i skolen i dag? Da tenker jeg på ressurser. Jeg mener at det er viktig at vi går igjennom og evaluerer hvordan vi bruker ressursene. Men det er klart at det er for lite ressurser. Det er for få voksne i skolen i dag til å kunne gi den enkelte tilpasset opplæring. Så når vi skal ha denne gjennomgangen av ressurssituasjonen og ha tilpasset opplæring som mål, er det et svært viktig element i denne saken.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Det er hyggelig å høre at Kristelig Folkeparti har stor forståelse for kommunenes økonomi. Det er bare slik at i kommunene hjelper det veldig lite med forståelse når man skal få budsjettet til å gå i hop. Det overrasker meg at Kristelig Folkeparti gang på gang kan gå på talerstolen og si at de har så stor forståelse for den dårlige kommuneøkonomien, for velferdstilbud som ikke kan gis. Da får dere nevne det for Erna Solberg! Det hadde vært OK om Kristelig Folkeparti i regjering hadde gått ut offensivt og sagt: Vi skal ta kommunenes økonomi på alvor, og vi skal presse Høyre til å ta et løft for offentlig sektor. Det er med stor skuffelse jeg registrerer at Kristelig Folkeparti, som i mange år har stått skulder ved skulder med Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet i forsvar for enhetsskolen, i forsvar for den offentlige skolen, nå kaster alle verdiene over bord og sier: Vi følger Høyre helt til døra, vi ønsker at privatskolene skal få et løft – slik det ble gjort under siste budsjettbehandling. Det går ikke an å stå her og si at en god kvalitet ikke bare er avhengig av penger. Når det sies gjentatte ganger, får man inntrykk av at om man bare gav skolen null kroner, fikk vi den beste skolen. Mitt spørsmål er: Hvorfor har Kristelig Folkeparti forlatt sitt standpunkt om å støtte enhetsskolen, om å kjempe for den offentlige skolen, og nå følger Høyre helt til døra for private skoler?
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Som det har vært sagt her, blir dette en debatt om kommuneøkonomi. Og det er jammen ikke rart. Vi vet at helse- og eldresektoren sammen med skolesektoren på kommuneplanet vil utgjøre ca. 70 pst. av kommunenes totale budsjett. Det er de store, tunge sektorene vi bruker det meste av pengene på rundt omkring i Kommune-Norge. Når vi videre vet at av skolesektorens budsjett går mellom 70 og 80 pst. til lønn, er realiteten den at man i dag snakker om de resterende 25 pst., som brukes på drift, og det er disse ressursene hele debatten går om. Det er interessant nok. Men vi må på en måte se videre på dette. Når vi ser at rammetimetallet stadig går ned i norsk skole og antallet spesialtimer øker, er det grunn til å spørre om det er et bevisst valg som skjer ute i kommunene nettopp fordi kommuneøkonomien er så svak, at man setter opp lavere rammetimetall og satser på at fylkesmannen griper inn og pålegger dem flere og flere spesialtimer. Det er jo spenstig at statsråden stadig kommer med nye forslag innenfor skolen, bl.a. det med å løse opp klassedelingsreglene. I Russland kan man ha 50 elever i klassen. Det er skole på formiddagstid, og det er skole på ettermiddagstid. Vi kan godt lære av andre og ta inn nye reformer. De påstod endog at elevene lærte bedre på ettermiddagen. Så mitt spørsmål til statsråden blir: Hvor langt er man egentlig villig til å gå når det gjelder å løse opp alle de gamle, faste, kjente klassedelingsreglene? Tror man at dette er et eksperiment som kan skade skolen på sikt?
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Den påstanden som interpellanten har kommet med i sin interpellasjon, er oppsiktsvekkende, nemlig det at undersøkelser «antyder at skolen vedlikeholder sosiale, økonomiske og kulturelle forskjeller», som endog «hemmer barnas mulighet til å forme sin egen framtid», som interpellanten skriver. Påstanden er nærmest sensasjonell. I snart 100 år har det hersket bred politisk enighet om at nettopp enhetsskolen har vært den fremste arena for å viske ut sosiale, kulturelle og økonomiske forskjeller mellom barn, mellom Jørgen hattemakers barn og kong Salomos barn. Representanten Lyngstad argumenterer i sitt innlegg med at rike kjernefamilier har barn som lykkes. Fattige eneforsørgere reproduserer sosiale ulikheter. Så argumenterer han med større frihet og med opphevelse av klassedelingsregelen og en del slike tekniske ting. Man skulle jo tro at hvis det var slik at rike foreldre fikk barn som lykkes, og at fattige foreldre fikk barn som reproduserte sosiale ulikheter, skulle svaret ha vært større rettferdig fordeling. Men svaret var ikke større rettferdig fordeling. Svaret var en rekke skolepedagogiske grep, oppramsing av det ene tiltaket bedre enn det andre. Hvis det er i økonomien problemet ligger, burde Lyngstad svare med større rettferdig fordeling. Det er grunn til å sette spørsmålstegn ved hvorfor dette plutselige stemningsskiftet i Kristelig Folkeparti kommer akkurat nå når det gjelder enhetsskolen. Kanskje har det noe å gjøre med at Høyre-statsråden nå har fremmet et forslag om privatskolenes fortreffelighet. Problem nr. 1 i skolen er verken inkompetente lærere eller umotiverte elever. Det er først og fremst den offentlige fattigdommen i verdens rikeste land. Det har vi blitt enige om i løpet av den debatten vi har hatt i dag. Kristelig Folkeparti og representanten Lyngstads lojalitet til Høyres partiprogram er her beundringsverdig, og jeg synes det er en smule overraskende. Nestleder i Kristelig Folkeparti, Odd With, uttalte tidligere til Aftenposten at én begrunnelse for å inngå i regjering med Høyre var at da kan man dempe samarbeidspartnerens negative sider. Det sa Odd With. Jeg spør da: Er representanten Lyngstad fornøyd med Kristelig Folkepartis innflytelse på Høyre-statsråden, og i hvilken retning har Kristelig Folkepartis innflytelse eventuelt dreid statsråden?
Jan Olav Olsen (Høyre), 2003-02-06:
Ja, jeg kan være enig i at ressurssituasjonen er urovekkende. Jeg er også enig i at lærerne selvfølgelig er en nøkkelfaktor. Når det gjelder statistikken som det vises til når det gjelder nedgang på lærere, har det forundret meg litt at et moment som jeg tror er en viktig årsak, ikke er tatt med i diskusjonen, nemlig lærerpakke 2, særlig – lærernes lesetid har blitt økt, og det har da ført til at det er behov for færre lærere for å dekke det samme antall timer, og det er klart det er en vesentlig grunn til at man kan se noe nedgang når det gjelder antall lærere. Økning av assistenter tror jeg er positivt. Det er et behov for personale i skolen som ikke nødvendigvis har pedagogisk utdannelse. Assistenter er et viktig supplement til lærerne på mange skoler. Jeg tror at det er utrolig mange oppgaver i skolen som fram til de siste årene har vært utført av pedagogisk utdannet personale, som med fordel kan bli utført av assistenter. Jeg tror at nedgangen i antall lærere har mye av sin forklaring i lærerpakke 2 og økt lesetid, og at det og økningen av assistenter er til det beste både for skolen og for elevene.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Representanten peker på en ting som komiteen og Stortinget er helt enige om: Ressurssituasjonen i kommunene er stram, og det er et økonomisk problem. Men Høyre har gjentatte ganger gitt uttrykk for at lærerne er en nøkkelfaktor for å skape kvalitet i opplæringen i norsk skole. Det er en oppfatning jeg deler fullt ut, og som jeg er helt enig i. Godt kvalifiserte lærere er avgjørende for å skape en god skole. Derfor er det med stor bekymring jeg ser de nye tallene som er kommet fra GSI, som viser at antallet årsverk for lærere og undervisningspersonell har gått ned med 4 pst. fra skoleåret 1998/1999 til og med 2002/2003. I samme periode har antallet assistenter i skolen økt med hele 4,5 pst. I denne perioden har også elevtallet økt, med 7 pst. I en stram økonomisk situasjon er det fristende for skolen å erstatte godt kvalifiserte, men dyrere lærere med assistenter. Hvordan ser representanten fra Høyre på denne utviklingen, der lærere ser ut til å erstatte elever med ukvalifisert personale? Vårt forslag om en minstestandard i skolen går ikke på bekostning av kommunens selvstyre. Vi har lagt inn et forslag om at man skal øke gjennomsnittlig 60 pst. over den standarden som ligger i skolen i dag. Vi fremmer vårt forslag for å sikre skolen og sikre alle elever i landet at man skal ha et minimum kvalifisert lærerpersonell og økonomisk sikring av kvaliteten i skolen.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Representanten Elsa Skarbøvik peker på noe veldig viktig som det i Stortinget er bred enighet om, nemlig den dårlige kommuneøkonomien og den vanskelige situasjonen kommunene er i. Men det er ikke mulig å forbedre kommunenes økonomi ved bare å være bekymret over den. Nå skjer det en reell nedgang i kommuneøkonomien. I årets budsjett ser man at kommunene har fått enda dårligere råd. Jeg vil ta et eksempel fra min datters skole. Hun går på Smestad skole. Vi har nå fått beskjed om at skolebiblioteket vil bli nedlagt om et halvt år. Det er den realiteten man opplever rundt i kommunene. Er man opptatt av kommuneøkonomi, og av at kommunene skal ha en reell selvstyring, gir man penger med løftene. SV gav i budsjettet 5 milliarder kr mer i frie midler til kommunene, i tillegg til de overføringer til spesielle oppgaver som vi har gitt kommunene. For eksempel: Nå har Regjeringen sammen med Fremskrittspartiet vedtatt at skolefritidsordningen skal overføres fra øremerkede midler til frie midler til kommunene. Samtidig har man halvert tilskuddet til SFO. Man har redusert med 214 mill. kr når det gjelder skolefritidsordningen. Mitt spørsmål til Elsa Skarbøvik er da: Gir dette kommunene en reell handlefrihet i hvordan de skal håndtere skolefritidsordningen og dens tilbud?
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
SVs forslag om å innføre en minstestandard er et forsøk fra vår side på å sikre den lokale handlefriheten og sikre kommunene en bedre økonomi. Vårt forslag går ut på å legge det økte tilskuddet inn i rammen og ikke ha det som et øremerket tilskudd. Og sist, men ikke minst er vårt forslag nå om å få en minstestandard et forsøk på å sikre den pedagogiske friheten både for kommunen og for den enkelte skole. Det aller viktigste for oss er å sikre unge en god kvalitet på utdannelsen. Clemet er selv bekymret over kommunenes økonomi. Hun beskriver det slik at kommunene er inne i en skjebnetime når det gjelder den lokale handlefriheten og det kommunale selvstyret. Statsråden har sendt ut på høring forslag om å fjerne klassedelingstallet. Jeg er veldig enig i det. Det er et godt forslag. Dette er viktig for at man skal kunne sikre den lokale handlefriheten og tenke skole på nytt og i nye forskjellige former. Men det blir problemer ved å fjerne klassedelingstallet hvis man ikke kommer inn med noen andre rammebetingelser som kan sikre skolen en økonomi. Det er derfor vi har lagt inn dette forslaget om minstestandarder. I og med at vi fjerner en metode for å regne ut hvor mye penger skolen skal ha, setter vi inn en annen standard for dette. Mitt spørsmål til Kristin Clemet – hun har vært inne på det tidligere også – er: Hvordan skal Kristin Clemet i neste omgang, når neste års budsjett kommer og kommunene får ytterligere nedgang i økonomien, klare å skjerme skolen?
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Jeg vil først og fremst berømme representanten Arne Lyngstad for at han tar opp og peker på en viktig sak. En skole som opprettholder de sosiale, økonomiske og kulturelle forskjellene, er en skole som på mange måter har mislyktes. En skole som akkumulerer vinnere og tapere, kan vi ikke akseptere. Både PISA-undersøkelsen og Asbjørn Birkemos studier av elevresultatene i Norge tyder på at skolen ikke gir alle elever like muligheter til faglig framgang og senere yrkeskarriere. Det er stor spredning når det gjelder resultatene til elevene. Forskningen tyder på at det ikke først og fremst skyldes tilfeldige variasjoner, men ulikheter knyttet til foreldrenes bakgrunn og store forskjeller mellom kjønnene. Jeg tror det er flere svar på denne utfordringen. Men det jeg også vet, er at Regjeringens svar ikke er riktige. De går ikke i riktig retning. Jeg mener det er avgjørende å kunne tilby en undervisning som er tilpasset elevenes egne forutsetninger. Jeg tror grunnen til at mange elever faller av, er at det ikke oppleves slik at undervisningen er knyttet til deres egne erfaringer og deres egne interesser. Undervisningen foregår stort sett i store grupper med 20-30 elever av gangen, og det er begrenset hvor mye individuell tilpasning en kan få til i en slik situasjon. Det handler om flere ting. For det første handler det om at vi trenger nok og godt kvalifiserte lærere. De nye tallene viser at antall lærere og undervisningspersonell har gått ned med 4 pst. fra skoleåret 1998–1999 til og med 2002–2003. I samme periode har tallet på assistenter i skolen økt med 4,5 pst. Det tyder på en utvikling der vi får færre kvalifiserte lærere og billigere og mer ukvalifisert arbeidskraft inn i skolen. Samtidig handler det også om at vi er nødt til å styrke etterutdanningstilbudet for lærere. Men det motsatte skjer nå. De pengene som tidligere har vært ført ut til kommunene, der kommunene selv har fått lov til å bestemme og skolene selv har fått lov til å bestemme hvordan etterutdanningstilbudet for lærere skulle være, er kuttet og ført over til dette som kalles styrking av realfagene. For det andre handler det om å ta mer i bruk varierte undervisningsmetoder. Jeg tror det norske skoleverket er bygd altfor mye rundt abstrakte og teoretiske tilnærmingsmåter. Denne tilnærmingsmåten favoriserer barn som har vokst opp med foreldre med akademisk bakgrunn. Samtidig viser også ferske tall fra GSI at det har skjedd en dramatisk nedgang i antall delingstimer, og at timene til spesialundervisning er gått ned. Det er ganske mange ting som er viktige. Én ting er tilgangen på gode bibliotek. Lese- og skrivekunnskap handler mye om å ha god tilgang til bibliotek og bli kjent med biblioteket og bibliotekets tilbud. Regjeringens politikk reduserer muligheten for å utjevne forskjeller mellom elevene ved å gi skolene vanskeligere rammebetingelser.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
To ting: Fra Fremskrittspartiets side er vi sikre på at den beste resepten for å stoppe at skolene legges ned, er å sikre at pengene nettopp følger eleven. Når det gjelder redegjørelsen, tror jeg at KS i sitt tilsvar til saken har beskrevet det veldig greit: «KS tror at en slik gjennomgang vil kunne gi grunnlag for en bredere debatt om forholdet mellom ressurser og resultater i skolen enn enkeltstående dok.8-forslag.» – dette er da etter at de har vist til avtalen mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet. Det tror vi også. Men jeg slutter meg til det som har kommet til uttrykk her, at vi håper det blir en melding. Vi forutsetter at det blir en melding. Vi forutsetter at det ikke blir en kolonne i et budsjettdokument, knyttet til revidert budsjett. Vi forutsetter det som ligger i avtaleteksten, at dette kommer som en redegjørelse i en egen melding, med en bred drøftelse som også gir grunnlag for en god og skikkelig behandling i komiteen og en god og skikkelig behandling i stortingssalen.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
Jeg oppfattet at jeg ble utfordret fra Venstre på dette med lokalt selvstyre. La meg være veldig tydelig på det: Fremskrittspartiet ser ingen rolle for kommunepolitikere når det gjelder å styre ressursrammen inn i skolen. Vi ser ikke at det er en oppgave for kommunepolitikere å stelle med skolesaker, i hvert fall ikke når det gjelder finansiering. Vi er opptatt av at finansieringen ikke skal gå veien om kommunekassene. Derfor er det vi igjen fremmer forslag om at vi skal ha en direkte statlig finansiering hvor staten betaler skolepengene. Derimot er vi opptatt av noe av det som representanten fra Venstre var inne på, nemlig det å ha selvstyre på skolene. Det er vi til gjengjeld meget opptatt av. Vi er opptatt av at flest mulig skoler skal være mest mulig selvstyrt – også frigjort fra lokale kommunepolitikere – med egne styrer, og gjerne også slik som vi nå forstår at Foreldreutvalget for grunnskolen beveger seg mot, nemlig at foreldrene skal være i flertall og styre skolen. Det er de som representerer brukerne, det er de som representerer oppdragsgiverne. Kommunepolitikere er verken brukere eller oppdragsgivere, med mange andre agendaer og mange andre prioriteringer innenfor en rammeoverføring fra staten. Den beste måten å sikre god ressursbruk i skolen på, etter en god prioritering fra brukerne selv, er å sørge for at pengene kommer rett frem, og at pengene følger eleven.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
La meg først si at jeg synes det kommer gode forslag fra denne statsråden, forslag som tjener skolen. Men det er tre ting jeg vil nevne. Først til finansieringsordningen, som vi diskuterer her. Jeg har som utgangspunkt at det fra statsrådens side må legges mer vekt på det som tjener skolen, enn på lokaldemokratiske øvelser i kommunevalgene. Man må være mye mer opptatt av at vi skal få demokrati i skolen, at foreldrene får større innflytelse, og at faktisk også elevene får større innflytelse jo eldre de blir. Der kan demokratidebatten settes inn, og der trenger vi også å styrke demokratiet. Men det at kommunepolitikerne skal få spille med skolepengene, er vi langt mindre opptatt av. Med den metoden vi har, er det svakheter, og mitt spørsmål er: Ser statsråden på andre metoder, ser hun f.eks. til de nærmeste nabolandene for å se om det er andre metoder å finansiere skolen på enn den vi bruker? Så til dette med opprustning av skolebygg. Det var vi også innom i spørretimen i går. Jeg vil gjenta det som er bekymringen: et anslag på iallfall opp mot 40 milliarder kr, en låneramme på 15 milliarder kr, et tidsaspekt på åtte år, og av de 15 milliarder kr har vi altså klart å bruke 3 milliarder kr på de to første årene. Dette går tregt. Og for dem som er elever i skolen i dag, er det bekymringsfullt. Den tredje tingen – og det gjorde at jeg hoppet – var at statsråden nå sa at denne meldingen som jeg har stått og snakket om i mitt hovedinnlegg, kommer sammen med revidert budsjett. Hvis det var ment slik, må jeg si at jeg hopper én gang til, for da oppfatter jeg det faktisk som et avtalebrudd. Vi skal ha en selvstendig melding, ikke en melding knyttet til revidert budsjett. Jeg håper vi får en avklaring på det her. Hvis ikke, må vi avklare det utenfor salen – på andre måter.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
Statsråden var i sitt innlegg inne på hvor viktig det er med læringsresultatene. Jeg har selv i en tidligere sak understreket at vi har nokså middelmådige resultater bl.a. i leseferdighet. Leseferdighet er også et stikkord i denne saken. Jeg skal være veldig konkret. Da denne regjeringen tiltrådte, var en del av skolesatsingen i det første budsjettåret, budsjettåret 2002, 100 mill. kr til én ekstra norsktime for 2. til 4. klassetrinn fra høsten 2002, altså den første halvdelen av skoleåret 2002-2003. Det ble til slutt også forskriftsfestet for å sikre at de midlene faktisk kom frem til den ene norsktimen pr. uke. Mitt spørsmål, som jeg håper statsråden kan svare på, er: Hvordan er dette videreført i budsjettet for inneværende år? Inneværende år, budsjettåret 2003, dekker faktisk to skoleår. Det dekker avslutningen av det som var påbegynt i 2002, hvor det altså var satt av midler til et halvt års ekstra innsats. Og det dekker det første halve året i skoleåret 2003-2004. Hvordan er midler til denne ekstra norsktimen, som forhåpentligvis skal bidra til å gi økt leseferdighet, videreført i budsjettåret 2003? Hvis svaret er at det ikke er videreført, må det bety at man har endret syn på om dette er riktige og viktige tiltak og virkemidler. Det håper jeg jo ikke. Hvordan det er tydeliggjort, hvis det er videreført, er jeg spent på å få høre. Når jeg nå dveler litt ved dette, er det ikke bare fordi at leseferdighetene er omtalt, men fordi jeg også har lest den tiltaksplanen som gjelder realfagene. Knyttet til tiltak i grunnskolen kommer man igjen med det samme virkemidlet, nemlig at man er opptatt av å få ekstra timer til faget, i dette tilfellet realfag, til matematikk. Man viser til at det skal man ta for seg i budsjettet for 2004. Så der har man en parallell. Denne tiltaksplanen for realfag tyder på at man har tro på tiltaket. Da bør man også vise frem at det man startet når det gjaldt norskundervisning i budsjettåret for 2002, faktisk er tydelig, klart og dokumenterbart videreført i inneværende års budsjett.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
I forhold til den problemstillingen som er reist av forslagsstillerne, kan man nesten bli målløs når man lytter til debatten. Da Statnett innførte en soneinndeling for kort tid tilbake, fikk vi tydeliggjort at leveringssituasjonen er ulik for landets innbyggere. Den kan bli særdeles vanskelig for noen, spesielt på Vestlandet. Det er litt av bakgrunnen for at forslaget er reist. Denne saken dreier seg ikke om fjern fortid og hva som ble sagt i innstillinger i 1991, eller om fjern fremtid og hva som kan bli forsyningssituasjonen dersom vi klarer å få installert en del varmepumper og gjøre en del andre grep, men det handler om et beredskapstiltak. Det handler altså om nåtid. Og når man snakker om beredskapspolitikk, er litt av poenget å være ute i god nok tid, slik at det tiltaket man gjennomfører, får virkning dersom vi kommer i en situasjon som gjør det nødvendig at beredskapen settes i verk. Da er det forstemmende å høre på debatten, der man overhodet ikke er villig til å diskutere det reelle innholdet i nåtid – beredskapstiltaket som er nødvendig for at spesielt deler av Vestlandet, Sunnhordland-regionen og Bergenshalvøya, skal være sikret en forsvarlig forsyningsmulighet dersom det verste skulle slå til. Og det er fremdeles grunn til bekymring. De som bor der, bør være bekymret over manglende engasjement og manglende bekymring fra et stort flertall i Stortinget.
Christian Holm (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Jeg gjorde i mitt innlegg rede for at slik jeg ser det, er et økonomisk grunnlag som sikrer handlefrihet, også en vesentlig forutsetning for et lokalt selvstyre. En underbudsjettering av kommunene skaper en tvang som virker mot det lokale selvstyre, og som setter lokalpolitikere i en situasjon der man ikke får gjort de valgene man ønsker å gjøre, men tvinges inn i et spor som legges av de økonomiske rammene. Vi har understreket at dette er en reform som må kompenseres med tilstrekkelige midler. Så vil det være opp til det lokale selvstyre og den enkelte kommune å utforme tilbudet slik man vil. Men det ligger altså en viss nasjonal minstestandard i bunnen, og det tror jeg er nødvendig på skolesektoren.