Arve Kambe (Høyre), 2016-12-12:
Jeg vil innlede med å gi ros til presidentskapet for å ta initiativ til en forenkling av regler, lover og forskrifter som gjør at stortingsrepresentanters arbeidsvilkår blir mer oversiktlig for dem selv – og også for allmennheten. Men Høyre kommer til å stemme mot presidentskapets forslag på et av punktene. I 2015, 2016 og framover mot 2017 opplever vi en stigende arbeidsledighet i Norge. Noen er heldige – jobber i solide bedrifter og får sluttvederlag, eller de kan få sluttpakke. Mange – heldigvis de fleste – er tilbake igjen i ordinært arbeidsliv tre–seks måneder, i snitt, etter at de ble arbeidsledige. Dermed er man tilbake igjen i arbeidslivet. Er man likevel uheldig og går utover de seks månedene, har man i velferdsstaten Norge i dag et godt tilbud om to år med dagpenger. Det gjelder alle innbyggere i Norge, også avtrådte stortingsrepresentanter. Den største utfordringen på dagens arbeidsmarked har ufaglært ungdom og innvandrere med dårlig norskkompetanse på den ene siden – tilsvarende for dem som er i slutten av 50-årene og midten av 60-årene og blir arbeidsledige nå. Jeg ser at presidentskapet har en omsorg for de stortingsrepresentantene som er i den kategorien. Det har jeg stor forståelse for. Men vi må vokte oss nøye: Stortinget vedtar endringer i dagpengeregelverk og etterlønnsordninger på vegne av nasjonen Norge. Da må ikke det samme storting si at akkurat for oss må det være så mange andre ordninger. Med respekt å melde: Det er ikke enkelt for en 59- eller 60-åring som mister jobben sin i Haugesund, Stavanger eller Kristiansand i dag, med to år med dagpenger, mens vilkåret for en stortingsrepresentant – først – er at man ved stortingsperiodens utløp kan få tre måneder etterlønn. Så – hvis man fortsatt ikke har fått seg jobb – kan man gå på en særordning som gir etterlønn i ett år utover det, i ytterligere ett år. Og så – hvis man fortsatt ikke er kommet i jobb – kan man få dagpenger. For en stortingsrepresentant er det altså ikke to år med dagpenger – det er først tre måneder med full godtgjørelse, så er det tolv måneder med 66 pst. godtgjørelse. Nå ønsker flertallet i Stortinget – minus Høyre og SV – at disse to tredelene skal kunne gjelde for to år, mens bakteppet i Rogaland, der jeg kommer fra nå, er at jeg blir nedringt av folk som begynner å nærme seg 104 uker uten jobb. Regelverket som et enstemmig storting har satt, er at har man ikke jobb etter 104 uker, faller man ut av dagpengesystemet. Jeg ser at det kan være noen grunner til at en stortingsrepresentant kan ha en bedre ordning, rett og slett fordi vi har en stilling tilsvarende en åremålsstilling. Man vet gjerne ikke om man blir gjenvalgt eller valgt før sent ute i perioden. Noen vil oppleve det på valgdagen. Andre som har den type stilling, har gjerne lønnskompensasjon, de har permisjonskompensasjon, etterlønn eller garantert stiling etterpå. Det har ikke en stortingsrepresentant. Derfor kan jeg være med på å beholde dagens regelverk, med en ettårig etterlønnsordning og to tredeler av godtgjørelsen, uten tillegg. Men at presidentskapet skal ha mulighet til å øke den, i særlige tilfeller, til ytterligere ett år, gjør, med det bakteppet vi har i det norske samfunnet i dag, med en økende arbeidsledighet, at – hva skal vi tro – en 59-årig stortingsrepresentant har det verre enn en 59-årig nettopp arbeidsledig på Vestlandet. Nei, det er tvert imot. Ja, det er menneskelige sider ved dette, men det er det også for de andre som ikke får de ordinære Nav-ytelsene. En stortingsrepresentant vil ved å beholde dagens ordning få det i ett år og tre måneder lenger enn en hvilken som helst annen arbeidstaker. Det er en mer enn god nok ordning, og det er en ordning som vi stortingsrepresentanter vet om når vi søker oss til Stortinget og blir valgt til Stortinget. Det er en risiko man er villig til å ta.