Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2014-03-06:
Mål og målstyring er blitt en tråd i denne debatten, og jeg hører det slik at mål, tillit og verdier er elementer i ledelse som settes opp mot hverandre. Det mener jeg er uheldig. Vi vet alle at ledelse ikke er en eksakt vitenskap. Den amerikanske generalen Norman Schwarzkopf sa etter at han vellykket hadde ledet operasjonen «Desert Storm»: Jeg vet ikke hva ledelse er, men jeg kjenner det igjen når jeg ser det. Jeg tror vi alle kjenner igjen godt lederskap på øverste strategiske nivå – visjonært, inspirerende, vi får alle lyst til å være med, og vi yter mer enn vi trodde vi kunne. Men hvis samme måte å lede på trekkes ned i å lede en stor brannstasjon, er jeg helt sikker på at de ansatte ved den brannstasjonen ville føle at de hadde fått en tåkefyrste som leder. Tilsvarende omvendt: Operativ ledelse i en tjenesteutøvelse må være detaljert, det skal settes vaktplaner, man skal klare å hjelpe dem man skal hjelpe. Hvis den måten å arbeide på flyttes opp på øverste nivå, blir det detaljstyring som ikke fører noe sted hen. Jeg mener våre merknader må forstås slik at de forholder seg til at offentlig tjenesteproduksjon skjer i en organisasjonsstruktur som – uten at det er fullt dekkende – kan ligne på en pyramide. På øverste nivå er det verdibasert ledelse – retning, hvor vi skal, uten å angi graden eller tallet nøyaktig. Men når vi nærmer oss mer og mer det operative nivået, må det også settes mål. Hvis vi er gode og hvis vi er heldige, setter vi mål som har effekt langt utover de målene vi setter. Da får vi ringer i vann. Hvis jeg kan få lov til å bruke et par eksempler på det jeg nå har sagt fra en del av Norge som jeg kjenner godt, fra vår helsetjeneste, fra våre utmerkede sykehus, så la meg få trekke fram at på overordnet nivå sier vi i formålsparagrafen til den loven som styrer våre sykehus: Formålet er å skape og tilby likeverdige tjenester. Så er det ikke mulig helt å måle likeverdig, og det er sagt likeverdig f.eks. fordi det i en storby går an å organisere ambulansetjenesten slik at jeg, om jeg faller om, kan få hjelp i løpet av 5 minutter. Mange steder ute i Norge er ikke det mulig. Men vi kan gjøre det så likeverdig som mulig, vi kan sørge for at brannmennene i nærheten er godt opplært i hjerte- og lungeredning. Vi kan sørge for at de lokale legene er flinkere til det enn mange av legene i en storby. Derfor er det et eksempel på noe som vi ikke vil kunne sette helt konkrete mål på. På den annen side, ned på det veldig operative nivå, f.eks. i et sykehus, har jeg selv erfaring med at en gang, da jeg jobbet der sammen med mange dyktige kolleger, sa våre ledere: Dere må sette dere sammen i en gruppe og finne ut hvordan vi kan bli bedre, vi har for mange som venter på våre tjenester. Da mener jeg det var et uttrykk for en verdibasert ledelse. De fortalte oss ikke hvordan vi skulle gjøre det. Sykepleiere, leger og portører satte seg sammen, og vi fant ut at vi var litt sene om morgenen. Så ble vi rett og slett enige om at hos oss skal første pasient være på operasjonsbordet innen kl. 08.15, og det skal vi måle oss selv på. Det bestemte vi selv. Det førte til at vi klarte å hjelpe mange flere, og det var noe vi klarte å holde over tid. Dette sier bare noe om hvor mange vi klarte å hjelpe. Det er jo tenkbart at kvaliteten ikke gikk opp. Det kunne til og med være tenkbart at den ikke gikk opp. Det viser noen av begrensningene ved å sette mål. Jeg mener at disse debattene blir veldig vanskelige hvis vi først hopper opp og ned i en slik tjenestepyramide. Hvis vi også hopper ut og inn av begreper som New Public Management, som nok på et avansert vitenskapelig nivå har et klart innhold, men som jeg mener folk bruker veldig forskjellig, og hvis vi så i tillegg hopper fram og tilbake mellom private rammebetingelser og offentlig forvaltning, blir dette en debattscene som ikke bringer oss fremover. Derfor, hvis jeg skal uttrykke det kort, er vi for både verdibasert ledelse, og vi er for målstyring, men i forskjellig dose avhengig av nivå i tjenestepyramiden. Avslutningsvis et eksempel til: For noen år siden ble det under motstand bestemt at vi skal registrere hvordan det går med pasienter med en viss type kreft i tarmsystemet i Norge. Det ble registrert, det ble målt. Så viste det seg at noen steder overlevde man dobbelt så lenge som andre steder. Det var kjempebra at vi målte det helt konkret. Da fikk de som ikke gjorde det godt, et incentiv til å bli bedre. De kunne selv finne ut hvordan de kunne bli bedre, og så har det blitt veldig mye likere utover i Norge. Jeg sier ja til slike mål, men samtidig kan vi på overordnet nivå ha et mål om at vi på hele dette omsorgsfeltet skal være blant de beste i verden, uten at vi behøver å konkretisere det på prosent- eller tallnivå.