Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2004-04-01:
En kulturdebatt blir veldig fort en debatt om tall, om konkrete enkeltinstitusjoner og enkeltprosjekter. Men egentlig burde denne debatten om kulturmeldingen, Kulturpolitikk fram mot 2014, vært en av de viktigste og mest overordnede debattene vi hadde her i dette huset. Kultur er ikke den pynten på kaka som er igjen etter at alt annet er ferdigbakt. Kultur er selve livsnerven, selve grunnlaget for den aktiviteten vi driver med, og er sektorovergripende og sektorgjennomgripende. Slik sett burde kulturmeldingen kanskje tegnet et enda bredere bilde av i hvilken retning vår kultur, vår levemåte og vår livssituasjon er på vei. Kulturmeldingen ble mottatt med spenning i fjor høst. Det var et langt forarbeid, flere regjeringer hadde vært involvert, og nå skulle de store visjonene tegnes opp. Det må sies at det vi fikk, ble en skuffelse. Både i det politiske miljøet og i kulturlivet var man enig om at kulturmeldingen gav en god beskrivelse av dagens kulturpolitikk og av dagens kultursituasjon. Men det var vanskelig å finne de klare visjonene, de store målene vi skulle strekke oss mot inn mot 200-årsjubileet for Grunnloven i Norge. «Kulturløft» var et ord som var fraværende i meldingen – «forpliktende satsing» var like fjernt. Derfor var det helt nødvendig da vi gikk inn i denne prosessen, å begynne med å spørre hvor vi skal være i 2014. Hvilken kulturnasjon ønsker vi å være? Hvilke ambisjoner og mål er det vi ønsker at Norge skal ha nådd, når vi kommer til jubileet for Grunnloven? Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV har i flere år jobbet tett sammen i kulturpolitikken, og det var naturlig å jobbe seg sammen til et felles kulturløft. Vi sa at vi er like villige til å forplikte oss på dette området som Stortinget er på andre områder i politikken. Vår visjon er at kunst og kultur ikke skal være et luksusgode, det er rett og slett en livsnødvendighet som det er like viktig at Stortinget og den nasjonale politikken tar hånd om og legger til rette for, som gode veier, et godt forsvar eller forskning. Det er ofte slik at tilnærmingen til kultur er at de pengene som blir igjen på et budsjett, kan vi bruke på litt teater, dans og musikk, mens andre planer går foran. For oss er det like viktig å satse på god kunst og god kultur som på god psykiatri. Kanskje er det til og med slik at god kunst og god kultur gjør det litt mindre nødvendig å satse på psykiatri. Kunst og kultur har en egenverdi, og det tror jeg det er bred forståelse for i kulturlivet. Men kunst og kultur har også en verdi langt utenfor sitt eget felt. Det skaper livskvalitet, det skaper livsglede, det skaper helse, det skaper trivsel, og det skaper gode samfunnsforhold. Det er oppsiktsvekkende at vårt på kulturfeltet svært ambisiøse, men i politisk sammenheng likevel beskjedne, mål om at vi skal løfte kulturbudsjettet til 1 pst. av statsbudsjettet, noe som i 2004 vil tilsvare ca. 1,3 milliarder kr, blir møtt med ord som «uansvarlig populisme» og også krav om inndekning. Vi har planer på en rekke felt. Vi har, som jeg tidligere har nevnt, en forsvarsplan på opp mot 30 milliarder kr i året, vi har forskningsplaner, og vi har samferdselsplaner. Høyre, har jeg forstått, ivrer veldig for å få Norge inn i EU, med en kontingent på 15 milliarder kr i året. Det spørres aldri om inndekning. Når kulturen skal få 130 mill. kr ekstra i året – pluss den veksten Olemic Thommessen nevnte her, som ligger i budsjettet, som selvsagt følger av utgiftsveksten i budsjettet, så det blir jo mer enn 130 mill. kr i 2005, 2006 og 2007 – da ropes det opp om inndekning. Vi må slutte å snakke om kulturen som et ekstragode, vi må se på den som en like viktig satsingssektor som de andre sektorene. Her er kjernen i det Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet nå gjør. Det er her kjernen i forskjellen mellom det vi sier, og det regjeringspartiene sier, finnes. Kulturministeren sa i Dagsavisen i går at dette er jo nesten det regjeringspartiene mener, vi også legger jo opp til rundt 1 milliard kr i økning. Hvorfor er det da for det første slik at det står svart på hvitt i kulturmeldingen at meldingen ikke legger opp til et bestemt omfang i kultursatsingen, som det står under punktet «Økonomiske og administrative konsekvenser»? Og hvorfor er det slik at Høyre og Kristelig Folkeparti da ikke går inn og sørger for flertall for alle de satsingene som Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet nå går inn for? Hvorfor sørger man ikke for et forpliktende mål om å la 1 pst. av statsbudsjettet gå til kultur? Hvorfor er man ikke med på å gi kultursektoren også en kulturlov, slik at den på linje med andre sektorer får en lovforpliktende satsing? Hvorfor vil man ikke være med på å lage en utredning om kunstneres arbeidsvilkår? Ikke engang en utredning om kunstneres levevilkår ønsker man å være med og støtte opp om, og da tror jeg satsingen på kunstnernes levekår heller ikke er særlig lovende fra den siden. Hvorfor støtter ikke regjeringspartiene vår ambisjon om at alle barn i Norge som ønsker det, skal få lov å gå på kulturskole? Det ville ha vært en fantastisk visjon, som vi kunne gitt Norges barn til 2014. Isteden velger man å fjerne det øremerkede statstilskuddet og fjerne taket på egenbetalingene, og sørger for en kommuneøkonomi som fører til at prisene over hele landet stiger og køene er like lange. Man kunne, hvis man ønsket det, gått sammen med Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet og sagt at vi ønsker å støtte opp om den norske filmsuksessen og sørge for de bevilgningene som skal til for at vi skal klare å nå vårt mål for norsk film: 20 filmer i året og at en fjerdedel av kinopublikummet ser norsk film. Det ønsker man ikke, isteden har man ved tre anledninger kuttet i filmbudsjettet. Vi ønsker å satse på norsk musikk. Her får vi heller ingen støtte fra regjeringspartiene. Ikke engang den store Samstemt-satsingen på folkemusikk, jazz og rock eller noe så enkelt som å sørge for at symfoniorkestrene i Trondheim og Stavanger kan få lusne 16 stillinger til fram mot 2014, kan man være med og forplikte seg til. Dansekunsten er et område som ofte kanskje har blitt satt i andre rekke i kunstsatsingen. Vi ønsker at den skal løftes til et eget viktig felt, få en egen støtteordning i Kulturrådet, gi den et skikkelig løft. Her gis det 30 mill. kr. i året til fri scenekunst. Det er rett og slett skammelig at ikke regjeringspartiene kan være med på å konkretisere et skikkelig løft på det området, fordi disse har vært stemoderlig behandlet i en årrekke. Frivillighet er en av ryggradene i Kultur-Norge. Vi kan ikke fra Stortingets side pålegge folk å delta i de lokale teatergruppene, stille opp for korpset på hverdager og i helger og delta i alle de aktivitetene som foregår, men vi kan legge til rette for det. En måte vi har gjort det på, er å lage en ordning med Frifond, hvor disse gruppene kan få gode støtteordninger, særlig barn og unge, som kan få en positiv fritid og også få interesse for kultur og kunst. Her har Stortinget – igjen uten regjeringspartiene – med Fremskrittspartiet, Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet sørget for at tippemidlene nå gir et kjempeløft på det området. Hva er regjeringspartienes svar på det? Jo, systematiske kutt i de samme postene på statsbudsjettet. Man har nå tatt 100 mill. kr av de midlene som egentlig skulle være et reelt løft for Den kulturelle skolesekken, for Frifond og for kulturbygg. Så ikke nok med at man ikke ønsker å være med på de løftene Stortinget vedtar, man ønsker aktivt gjennom statsbudsjettet å motarbeide den styrkingen som Stortinget legger opp til. Jeg vil si at på kulturfeltets område har vi fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiets side laget et historisk dokument, historisk på to måter: Det ene er at aldri før har man forpliktet seg til en så omfattende satsing på kunst og kultur, en så konkret målsetting, en visjon man kan strekke seg etter. Men for det andre har man på en helt ny måte løftet kulturpolitikken til å bli et politisk stridsområde på en annen måte enn tidligere. Valgkamper har stort sett dreid seg om viktige saker, selvsagt, som skole, helse, sysselsetting og den type ting, som alle er opptatt av. Jeg håper det vi nå har gjort, også kan føre til at kulturfeltet blir en viktig sak når folk skal gå til stemmeurnene i 2005, når den politiske kursen for Norge skal stakes ut. Vi er klare. Vi har satt opp vår retning. Vi er klare til å seile hvis folket gir oss mandat til det. Til slutt tar jeg opp våre forslag.