trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 2001-02-08:
Fiskeriministeren har ved fleire høve gjort det klart at dei prioriteringane som er lagde til grunn ved tildeling av nye konsesjonar for den runden som skal gå føre seg no, skal skje etter dei avtalane som er gjorde, og han har ved fleire høve presisert at det er nye aktørar og dei med ein til to konsesjonar som får fyrsteprioritet. Det som er viktig for oss framover no, er å halda fast ved ei ordning med at det skal tildelast konsesjonar i åra som kjem. Mange av dei som melder seg no, og som meiner dei har legitime krav og gode prosjekt, kjem til å bli skuffa. Så eg trur at vår oppgåve her i Stortinget må òg vera at me viser at det er fleire moglegheiter innan havbruk. Eg vil slå eit slag for eit uttrykk som heiter at skal du koma fyrst til mølla, må du symja mot straumen. Eg vil seia at dersom alle no skal symja med straumen mot oppdrettskonsesjonane for laks og aure, kan det gå tapt veldig mange moglegheiter til å vera gründarar, til å vera delaktige i eit tilsvarande eventyr som laks- og aurenæringa har vore så langt. Når det gjeld kvinnedelen, vil eg hevda at det er ikkje fyrst og fremst for kvinnene sin del at det er viktig å ta eit slikt grep, men det er for oppdrettsnæringa sin del at det er viktig å leggja til rette for at fleire kvinner kjem med. Det vil vera behov for arbeidskraft. Og når det er fleire kvinner enn menn som tek høgare utdanning, er det klart at eit veldig stort potensial for denne næringa vil gå tapt dersom ikkje desse kvinnene får moglegheiter til å koma til mølla. Det kan dei gjera i kraft av sin eigen kunnskap og kompetanse, men ettersom det er veldig mannsdominert – spesielt på toppen – i denne næringa i dag, er det vanskeleg, det veit alle. Vil me at det skal verta ei endring på det, må me òg gjera nokre grep.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 2001-02-08:
Eg vil fyrst av alt seia at eg er svært glad for at det er såpass mange her i Stortinget som er opptekne av Noregs marknadstilgang når det gjeld fisk. Når me har så store mengder av fisk og skal bli så store innanfor oppdrett, er det i alle fall ein ting som er klart: Me kan ikkje konsumera all denne fisken sjølve. Derfor er arbeid med marknad heilt avgjerande, og EU er trass i alt vår største marknad. Det må vera eit poeng for oss å gjera oss mindre avhengige av EU-marknaden. Personleg er eg av den oppfatninga at me i endå større grad burde ha vendt oss mot andre marknader og utvikla dei. Eg synest at Eksportutvalet for fisk gjer ein kjempejobb på dette området, og eg trur at det framover må gjerast endå meir. Særleg vil eg framheva Austen, som har eit enormt forbruk av fisk pr. innbyggjar – der er det allereie eit godt utgangspunkt. Og dei har den situasjonen at dei på fleire område har svartfiska hav, så dei har veldig stor bruk for det me kan produsera. Når det gjeld lakseavtalen med EU, er det avgjerande for oss at me får fram eit godt resultat, helst betre enn det me har i dag. Det kjem til å vera ein veldig hard kamp for å oppnå det, og eg trur det er viktig at me her klarar å einast innetter og senda signal om at me støttar forhandlarane våre når dei gjer arbeidet sitt, at støyen innetter ikkje sprikjer i alle moglege retningar. Eg har godt håp om at me skal oppnå ein slik avtale, og eg veit at fiskeriministeren jobbar aktivt for å få det til.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 2001-02-08:
Eg har ikkje veldig stor hang til å dvela ved fortida, men eg er lei for at Hydro selde Hydro Seafood. Det eg kan seia, er at eg har problem med å oversjå det faktumet at norske kjøparar er dei mest aktive på verdsmarknaden når det gjeld å kjøpe oppdrettskonsesjonar, anten det er i Chile, i Skottland eller i Canada. Det er ein type dobbeltmoral som eg reagerer på. Derfor vil eg ikkje seia eitt ord om dei som kjøpte, men eg har mine meiningar om dei som selde. Når det gjeld nasjonalt eigarskap, må ein òg sjå dette i det perspektivet at me er så aktive ute, men eg meiner – og det ynskjer eg å leggja vekt på – at det er ei politisk målsetjing at det skal bu folk langs kysten. Det må ikkje verta slik at dei som bur langs kysten, vert ei form for leiglendingar. Ei slik utvikling ynskjer ikkje Arbeidarpartiet. Det er òg slik at dei som bur langs kysten, har krav på trygge arbeidsplassar. Det er ikkje berre dei som eig lokaliteten og som eig konsesjonen – eller som har moglegheit til det – som har rett til trygge vilkår. Ein må derfor gjera ei avveging når det gjeld kva type trygge, varige arbeidsplassar det er mogleg å leggja til rette for langs kysten. Det må vera det som er avgjerande for korleis eigarskapen skal sjå ut. Eg er for at dersom det er lokale interessentar som kan sikra trygge arbeidsplassar, må dei stilla veldig sterkt når konsesjonar skal tildelast. Folk skal ikkje berre kunna jobba på kysten, dei skal òg kunna leva og bu der.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 2001-02-08:
Det er tydeleg at det er veldig mykje dei ulike partia er samde om når det gjeld norsk havbrukspolitikk. Det kan vera grunn til å peika på noko av det, ikkje minst dette som går på forsking, som òg Ivar Kristiansen var inne på. Det er viktig at det vert forska meir. Han hevda at næringa sjølv yter monaleg i dag på dette feltet. No har me fått ei forskings- og utviklingsavgift som kan gje eit bidrag, men elles er vel det generelle bildet når det gjeld Noreg og næringslivet sin innsats på forskingssida, at der er det eit stort forbetringspotensial, og det er me nøydde til å få fram. Representanten Kristiansen var inne på kvar i verda veksten innan havbruk aukar. Det som er ein avgrensande faktor for Noreg – og me kan ha synspunkt på korleis me ville ha hatt det – er kva slags marknadstilgang me har. Det er no ein gong slik at skal ein forhandla om ein ny avtale, er det to partar. Det er all grunn til å vera einig med representanten Kristiansen i at det hadde vore fint om me kunne unngått dei vekstavgrensingane som ligg i den lakseavtalen som me har i dag, men det er det faktisk ikkje berre opp til oss å avgjera. Ettersom representanten Kristiansen har så sterke synspunkt på kva vi kan godta og ikkje godta overfor EU, som trass i alt er vår viktigaste handelspartnar, kunne det vore fint om han kunne klårgjera for forsamlinga kva han reknar med vil verta mottiltaket frå EUs side dersom me ikkje lukkast med våre ynske i denne samanhengen. Svaret WTO er etter mitt syn for enkelt, og iallfall passar det ikkje heilt i tid. Me må ha eksport gåande til EU heile tida. Kva er Kristiansen sitt svar?
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 2001-02-08:
Berre ei kort stemmeforklaring. Når det gjeld forslag nr. 1, vil eg rå Arbeidarpartiet sine medlemmer til å stemma imot. Når det gjeld forslaga nr. 2 og 3, har fiskeriministeren i løpet av debatten gjort greie for at dette er prosessar som allereie er i gang. Eg rår difor til at dei to forslaga òg vert stemte imot. Når det gjeld forslag nr. 4, er det allereie effektuert, og når det gjeld forslag nr. 5, er det til vurdering. Så dermed ber eg om at Arbeidarpartiet si gruppe stemmer imot alle desse forslaga.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2001-02-08:
Det er riktig at kvinneandelen har sunket fra 1994 til 1999, og det er negativt for næringa. Jeg setter pris på at det signaliseres at også kvinneperspektivet bør vektlegges ved tildeling av konsesjoner. Men en annen tanke er at driftsformen i denne næringa etter hvert kanskje ikke er så attraktiv for kvinner, og kanskje vi bør tenke på måten vi tilrettelegger på for denne næringa, at den også skal være attraktiv for kvinner. Kvinner har tradisjonelt ikke mange lederposisjoner i store konsern og bedrifter. Jeg vil også ta opp en annen ting. Før jul var sentrumspartiene og Arbeiderpartiet sammen om å si nei til auksjonering av konsesjoner. Vi la også opp en prioriteringsrekkefølge der de nye aktørene, altså de ennå uskapte bedriftene, skulle prioriteres først, og så de som har en og to konsesjoner. Jeg vil spørre om Arbeiderpartiet fortsatt står på den prioriteringa. Litt av diskusjonen har jo gått på at vi syntes inngangsbilletten til denne næringa ikke skulle være for dyr. Og da har vi også fra Kristelig Folkepartis side trukket opp dette med avgift på annenhånd. Synes Arbeiderpartiet det er et tiltak man bør vurdere for å redusere inngangsbilletten til denne viktige næringa? Og da kan det kanskje også fokuseres mot kvinner.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2001-02-08:
Jeg følte at jeg uttrykte meg rimelig klart. Jeg mener faktisk at det er behov for sterkere styring fra lokalsamfunnets hånd. Men slik situasjonen er i dag, er det betydelig frustrasjon i lokalsamfunnene fordi de kun har en rådgivende rolle. Vi har ikke fulgt opp kystsoneplanleggingsinstrumentet ved å sette det inn i en sammenheng i plan- og bygningsloven, slik vi forvalter annet areal i kommunen. I tillegg har vi dette med de store interessekonfliktene blant brukerne lokalt, og hvem som skal ha ansvar for å avveie disse interessene, er lite avklart. På en måte synes jeg det er viktig at lokalsamfunnet får et stort medansvar for den avveiinga, for her vil det være forskjellige avveiinger i forskjellige kommuner. Men den avveiinga bør de i stor grad kunne få gjøre sjøl innenfor en nasjonal ramme – sjølsagt i forhold til miljøet og i forhold til hvordanvi skal forvalte denne næringa. Jeg tror på begge deler. Men det er et savn for kystkommunene at de ikke har innflytelse på sitt største aktivum.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2001-02-08:
Hvis Høyre ønsker at kysten skal unngå skrekkscenarioet som flere her har snakket om, husmannifiseringen – altså at man mister sine rettigheter – er det litt interessant hva Høyre mener om dette. Jeg oppfatter at Høyre mener at dette med eierskap er viktig. Jeg er enig i at eierskapet er viktig når man driver med næringsutvikling. Hvis lokale eiere er en viktig del av et industrielt mangfold i denne næringen, hvis det er viktig med en lokal forvaltning som kan avveie konflikter mellom ulike interesser, og hvis det er viktig med et lokalt partnerskap når man skal utvikle hele bredden av de mulighetene man har i et lokalsamfunn, hvordan skal man oppnå dette? Er det uvesentlig hvem som er eier? Og hvordan mener Høyre at dette skal gjøres framover? Eller for å være enda mer konkret: Bør vi desentralisere forvaltningen, nærmere brukerne og lokalsamfunnene, og hvordan?
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2001-02-08:
I motsetning til Høyre tør jeg snakke om konflikter i denne spennende næringen. Ministeren var på Finnmark Fiskarlags årsmøte, og han bad der fiskerne om å fokusere mindre på å få øke kvotene og heller rette sin interesse mot oppdrett. Det er jo vel og bra. Men da må de innvilges tid nok til å bygge opp kompetansen sin, og de lokale mulighetene må sikres for de lokale interessentene, så de ikke opplever at i løpet av veldig kort tid eies disse mulighetene av folk som bor 200 mil fra Finnmark. Det kan bære galt av sted når de lokale aktørene ikke gis tid. Og jeg vil gjerne ha en kommentar på dette med å knytte rettighetene til fiskerne opp mot muligheten for en raskere inngang inn i oppdrettsnæringa, fordi de forvalter jo i dag rettigheter som skal inn i oppdrett. Her er det altså en brukskonflikt man kan utnytte positivt. Jeg er også interessert i en kommentar på det med kystsoneplanlegging som et viktig redskap for å drive næringsplanlegging i kommunen, om man kanskje bør få litt fart på arbeidet med å få det på en skikkelig måte inn i plan- og bygningsloven. Til sist vil jeg også ha en liten kommentar på hvilke andre tiltak ministeren vil ta initiativ til enn det å endre skipsleia med hensyn til transporten av atomavfall som skal foregå langs kysten vår. Det er jo en stor miljøtrussel for oppdrettsnæringa.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2001-02-08:
Dette er en debatt som man gleder seg til, fordi havbruksnæringa jo er en veldig positiv og offensiv næring. Men jeg har i denne debatten tillatt meg å være litt kritisk, fordi jeg har et motto: Der alle er enige, der tenkes det kanskje litt lite. Jeg synes at vi kanskje også skulle hatt noen innlegg fra finanskomiteen, for jeg tror at når vi snakker om kapitaltilgang for lokale gründere, for å sikre at de fortsatt skal beholde disse rettighetene, er kanskje AS-ifiseringen av sparebankene like viktig for utviklinga av lokalt eierskap som mange av de tiltakene vi snakker om. Jeg har snakket om dette med at kystsoneplanlegginga bør moderniseres, og at det er mange som opplever dette som en snikprivatisering av kystsonen. Faktisk er det slik at vi stiller krav når det gjelder havbeiteloven, og i andre sammenhenger om at det skal være en kystsoneplan. Den eneste måten i dag å ha skikkelig lokal styring på, kan faktisk være å la være å planlegge, for når man har latt være å planlegge, kan ikke aktører utenfra komme og søke på rettigheter som kanskje noen lokale aktører har tenkt seg, men man må ha litt mer tid på seg. Så jeg synes kystsoneplanene må kobles opp mot en lokal styringsrett og fortrinnsrett for at man skal få mer fart på denne planlegginga. Jeg tror faktisk at det er betydelig angst i kystsamfunnene for at disse rettighetene i løpet av ganske kort tid skal eies av noen som bor 200 mil unna. Det stilles ganske store krav til kunnskap. Det tar tid å bygge opp kunnskap, og det skal man ha respekt for. Det stilles også store krav til samarbeidsevnen for at man skal få disse styringssystemene til å fungere. Jeg vil igjen vektlegge dette med at man bør sørge for å utvikle et styringssystem for dette som desentraliserer beslutningene, og at lokalsamfunnet eller regionene får en mer aktiv rolle, for jeg tror på lokalsamfunnets muligheter til å bygge opp kompetanse og bygge næringssystemer og industrielle systemer med både lokale eiere og utenbygds aktører. Jeg tror på det lokale engasjementet og lokalsamfunnets evne til å styre sin egen fremtid.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2001-02-08:
Jeg lyttet med interesse til Arbeiderpartiets fiskeripolitiske talskvinne og var på mange måter helt enig i det hun framførte når det gjaldt norsk havbruksnærings potensial. Hun var inne på beløp som både Forskningsrådet, NTNU og andre har lagt fram som mulige for denne næringen når vi ser noen år fram i tiden. Hun nevnte et beløp på 200 milliarder kr. Men skal vi nå disse målsettingene, kan vi ikke hoppe bukk over det som er det mest sentrale spørsmålet, som denne næringen er opptatt av, og som vi som nasjon må være opptatt av hvis vi skal bidra til å løfte denne næringen sammen med kystens muligheter opp og fram i retning av de ambisjonene vi setter. Det går på den markedsmessige adgang for norsk fiskerinæring i utlandet. Vi vet at norsk havbruksnæring eksporterer rundt 95 pst. av sin totale produksjon. I dag er vi tilnærmet en ren råvareeksportør, i hvert fall er det den delen av produktet som dominerer vår eksport. Vi har en svært lav foredlingsgrad, og det er helt soleklart at skal vi nå den målsettingen som alle snakker så fagert om, må vi forbedre betingelsene i markedet for norsk sjømat, nemlig adgangen – med de muligheter dette har. Mitt spørsmål til Arbeiderpartiets talskvinne er: Hva slags tilnærming har egentlig Arbeiderpartiet til lakseavtalen med EU som går ut i juni neste år? Slår man seg til ro med at den skal videreføres som den er i dag? Eller har man større og strammere ambisjoner som går i retning av å nå de beløpsstørrelser man snakker så fagert om i sin omtale av fiskeriministerens redegjørelse?
Ivar Kristiansen (Høyre), 2001-02-08:
Det er riktig som representanten Tveiten er inne på, at forskning og utvikling på dette området vil være helt avgjørende for å kunne nå de ambisjonene og de mål vi har satt oss på dette området. Vi kan ikke pryde bunnlisten i Europa hva angår forsknings- og utviklingskostnader i andel av bruttonasjonalprodukt. Dette er en situasjon som hittil ser ut til å bære fullstendig galt av gårde. Vi setter oss verbalt ambisjoner på dette området om at vi innen fire år skal nå opp til et OECD-gjennomsnitt, men via budsjettene registrerer jeg bare at vi ikke følger opp ord med handling. Jeg tror også at skal vi nå videre på veien, må vi stimulere oppdrettsnæringen til selv å gå enda noen skritt videre. Norsk fiskerinæring står som et mønster for enhver annen næring i Norge når det gjelder å ta vare på egne interesser. Dette gjelder innenfor både forskning og utvikling, og ikke minst betaler næringen selv en enorm sum i eksportmarkedsføringskostnader. Den er et eksempel til etterfølgelse for enhver annen næring. Svaret på Europa-spørsmålet er selvfølgelig at Norge burde vært medlem i EU. Jeg ser jo at det med dagens situasjon i Stortinget og i det norske folk, vel er lite som tyder på at vi vil komme inn som medlem med det aller første, men dette utenforskapet må bekymre oss. Med den rollen norsk oppdrettsnæring har, hvor det utenlandske markedet tar imot 95 pst. av produksjonen, og hvor EU som det best betalte marked tar imot den aller vesentligste del av dette, må vi ha en mer aktiv tilnærming til lakseavtalen med EU enn det som synes å komme frem så langt, og da henviser jeg til fiskeriministerens redegjørelse.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2001-02-08:
Det er et interessant tema representanten Karlstrøm tar opp. Hun bruker uttrykk som «skrekkscenarioet», og det preger faktisk altfor mye av denne debatten. Det er altså et slags behov for å fokusere rundt begrepet styring. Jeg synes det er svært urettferdig overfor kystens befolkning og overfor de mange som sitter med investeringsplaner og ønsker å komme i gang med fiskeri og havbruk langs kysten, at de møter et forvaltningsregime i Norge i dag som ikke gir dem muligheten. Jeg tror det verste skrekkscenarioet vi kan se for oss langs kysten, er hvis utviklingen skal fortsette som den gjør i dag. Jeg tror at hvis Randi Karlstrøm tar seg bryderiet med å se på befolkningsstatistikk og utvikling langs norskekysten fra eksempelvis 1970 og frem til århundreskiftet, vil hun se at det er stagnasjon som preger utviklingen. Dette ønsker Høyre å gjøre noe med. Dette ønsker Høyre å bidra til på den måten at vi ønsker å slippe til dem som sitter med investeringsplaner, lyst og energi. Og ingen næring er bedre rustet til å ta fatt på å skape ny optimisme og glød langs kysten enn nettopp fiskeri- og havbruksnæringen. Høyre sier selvfølgelig ja til lokalt eierskap, det er det som har brakt næringen opp og frem til det nivået den har i dag, men vi sier også ja til mangfold. Vi har også tro på at godkjente kystsoneplaner er et instrument som bør være godt nok som styringsverktøy for å sikre at de veterinærmessige krav til utviklingen er tilfredsstillende ivaretatt.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2001-02-08:
Det er litt merkelig å høre på Senterpartiets argumentasjon i denne debatten. Det er intet parti som klamrer seg mer til høy dollarkurs, høy råoljepris og høy pris på norsk gass som skal eksporteres. Vi andre er nødt til å tenke litt videre enn som så. Det ser ennå ikke ut til at Morten Lund har skjønt at det aller meste av den norske produksjonen går til det utenlandske markedet, og at det er snakk om betingelser for produsenten. Når det er de priser man oppnår i markedet som er avgjørende for å nå de ambisjoner som også representanten Morten Lund har vært med på å beskrive som høyverdige, nemlig at vi skal tidoble omsetningen innenfor denne næringen, må også han være i stand til å forstå at det er betingelsene i det markedet som skal kjøpe norske produkter, som er avgjørende for hvor langt vi skal nå med denne næringen. Og i dag fremstår norskekysten som et galant symbol på prisen vi må betale ved å stå utenfor EU. Norsk oppdrettsnæring har x antall tusen bearbeidingsarbeidsplasser utenfor landegrensen, i EU-området, arbeidsplasser som vi mer enn gjerne hadde sett, og som det er behov for for å styrke bosettingen langs norskekysten. Så til spørsmålet om eierskap. Det er jo et paradoks at det var under Bondevik-regjeringen, med deltakelse av Senterpartiet, man tok høyde for å fase ut Hydro Seafood i det statseide Hydro, som sørget for at dette havnet på utenlandske hender. Jeg hørte ikke så veldig høylytte protester, heller ikke fra representanten Morten Lunds side. Det er jo videre et paradoks at man fra de samme sentrumspartiene er med og varmt applauderer for at staten selv via Statkorn skal foreta den største satsing for tiden – utenfor landets grenser.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2001-02-08:
Når fiskeriministeren tar opp spørsmålet om vederlag for nye konsesjoner, vil jeg først av alt spørre: Når vil Stortinget få seg forelagt dette som sak, og er statsråden i dag villig til å si noe om hva slags ordning han tenker seg på dette området? Så er statsråden inne på at EØS-avtalen tjener som et dårlig instrument i forhold til de ambisjonene man har for den framtidige utvikling. Det er et synspunkt som jeg deler fullt og helt med fiskeriministeren. Det er vel i dette spørsmålet ingen tvil om at statsråden og hele oppdrettsnæringen lever i et slags spenningsforhold mellom landbruk og fiskeri, og hvis Regjeringen ikke gjør noe annet enn å resignere, er jeg redd for at det er norsk oppdrettsnæring som er nødt til å betale den høye pris som følger av det å ha et norsk landbruk som skal være fullstendig skjermet som før. Mitt råd til statsråden er at innad i sin egen regjering bør han ikke resignere i dette spørsmålet, for det er for næringen av den største viktighet både i forhold til den framtidige fornyingen av en eventuell lakseavtale og i forhold til de kommende WTO-forhandlingene å ha en strategi som gjør at man har adgangsvilkår slik at man kan bringe næringen opp og fram. Så mitt råd er: Ikke resigner innad i Regjeringen i disse spørsmål. Så helt til slutt har jeg et synspunkt som går på den reguleringsformen som statsråden tenker seg, hvor det altså blir innført et nytt system for produksjonsregulering basert på konsesjoner, fôrkvoter og den enkelte lokalitets bæreevne. Jeg har en følelse av at dette vil bli svært komplisert både for myndighetene og ikke minst for oppdretterne. Det vil bli et uoversiktlig system, det vil bli et dyrt system, og man bør ikke først og fremst bruke all sin kapasitet i forvaltningen når det gjelder dette området.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2001-02-08:
Representanten Karlstrøm innledet sitt innlegg med å si at Kristelig Folkeparti ønsker en bevisst styring. Men det fremgikk ikke helt klart hvor Kristelig Folkeparti ønsker å styre utviklingen hen, og hvem som skal styre utviklingen. Kristelig Folkeparti påpeker mangel på styring og kontroll. Mener Kristelig Folkeparti at kontrollapparatet i form av lover og regelverk må styrkes i forhold til dagens nivå og i forhold til de bebudede innstramninger i regelverket som er kommet fra fiskeriministeren? Om lokale rettigheter skal avgjøres lokalt eller sentralt, er det litt vanskelig å få tak i Kristelig Folkepartis egentlige oppfatning av ut fra representanten Karlstrøms innlegg. Når en etterlyser en stortingsmelding om dette, tyder det på at Kristelig Folkeparti ønsker å sentraldirigere dette. Det vil jo være å frata kystens folk muligheten til å ha kontroll med egen utvikling og med egne arealer. Er det ikke slik at de som bor på kysten, best kjenner kysten og den fornuftige bruk av kystsonen? Er det ikke slik at lokalsamfunnene selv må ha innflytelse, avgjørende innflytelse, på hvordan egne ressurser i form av sjøområder skal disponeres? Ønsker Kristelig Folkeparti at dette i sterkere grad enn i dag skal styres sentralt, med tilsvarende frafall av myndighetsutøvelse for dem som bor og lever på kysten?
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2001-02-08:
Kystens infrastruktur og transportkostnadene knyttet til bruken av denne er vesentlige momenter for norsk sjømats prismessige konkurranseforhold. Samfunnet må være villig til å satse på effektiv og brukervennlig infrastruktur langs kysten. Det er fullstendig meningsløst at norsk sjømat skal transporteres om Oslo før den sendes ut på markedet. I dag er det atskillig billigere å kjøre fra kysten til Oslo enn å kjøre fra oppdrettsanleggene til tilrettelagte havneområder langs kysten. Staten må ta en større del av kostnadene ved utbygging av veier, broer og tunneler langs kysten. Bare slik kan transporten kanaliseres bort fra omveien om Oslo, hvor den tilstopper trafikkårene, og til skipstransport. I det lange løp vil både Oslo-området og lokalsamfunnene langs kysten tjene på det. Skal sjøtransport kunne konkurrere med trailertransport, må det gjøres noe med de høye avgifter som kystfrakten i dag pålegges. Last som fraktes på kjøl, blir i urimelig grad belastet med gebyrer og avgifter som kommer i tillegg til de bompengekostnader lasten alt er belastet med gjennom kostbar kjøring på et bom-belagt veinett. Samferdselsdepartementet har gjort det kunststykke å legge frem en langsiktig transportplan uten å ta med en fullgod utredning av skipstransport og havnelogistikk, til tross for at det både miljømessig og kostnadsmessig vil være riktig og nødvendig å vri eksporten fra hjul over til kjøl. En god infrastruktur i de områder der eksportverdiene skapes, vil være avgjørende for konkurranseevnen for norsk sjømat. Vi må ta de nødvendige infrastrukturelle løft for å beholde våre markeder, ellers vil våre produkter bli priset ut. Landets eksportoverskudd må i større grad enn i dag tilbakeføres verdiskapningsområdene, slik at det blir mulig å nå gode eksporthavner uten å måtte passere stadig flere bompengestasjoner langs veien fra produksjonssted til utskipningshavn. Også dette er en del av en langsiktig havbrukspolitikk, og jeg savner den utdypning av disse forhold som en hadde forventet i tilknytning til en havbrukspolitisk redegjørelse, for havbrukspolitikk er også samferdselspolitikk i videste forstand.
Terje Knudsen (Fremskrittspartiet), 2001-02-08:
Det er vel ingenting av det som Mimmi Bæivi sa, som står i motstrid til vårt program. Fremskrittspartiets generelle holdning er at vi vil oppheve konsesjonsordningen. I stedet kunne fiskerimyndighetene tildele løyver til å produsere laks på godkjente lokaliteter og innenfor rammene av lover og bestemmelser som regulerer objektive krav til miljø, dyrevern og næringsmiddelhygiene, som jeg sa i mitt hovedinnlegg. Men både de børsnoterte og de små oppdrettsselskapene og – for den del –nye aktører i næringen ville trolig ha nytt godt av en slik holdning, for da ville ikke kapital bli bundet opp i finansieringen av konsesjonspapirene. Så Fremskrittspartiet hilser selvfølgelig velkommen og har i sitt program at små og mellomstore bedrifter skal få tildelinger, og at tildelingene skal skje etter kriterier som f.eks. at man innenfor de kommunene som har kommet lengst med sine reguleringsplaner, vil prioritere disse ved tildeling av nye konsesjoner. Og da vil jo også kystkommunene komme sterkt inn i bildet.
Terje Knudsen (Fremskrittspartiet), 2001-02-08:
Det vil alltid være et marked for små aktører, og Fremskrittspartiet vil ikke legge noen føringer som går på at man ikke skal kunne omsette virksomhet. Vi vil til enhver tid at markedsøkonomien skal bestemme hvem som skal være i dette markedet. Når det gjelder tildelingskriterier, sa jeg i mitt forrige svar at vi helst ser at de kystkommunene som har kommet lengst med sine reguleringsplaner, blir prioritert ved tildeling av nye konsesjoner. Men hvordan man enn ser det, vil tildelinger på slike grunnlag måtte vurderes subjektivt, og et innlysende problem er: Hvem skal vurdere hvem som oppfyller disse eller andre kriterier vi legger til grunn for tildelingen? Som jeg også sa i hovedinnlegget i sted, er det problemer knyttet til kriterier basert på distriktshensyn, som representanten Morten Lund er opptatt av. Hvordan skal man sikre etableringene i disse næringsfattige områdene? Når konsesjonene er omsettelige, er det flere spørsmål som det må svares på, hvis man skal kunne styre utviklingen dit hen at de man ønsker å hjelpe her, nemlig de små konsesjonærene med kanskje én eller to konsesjoner i næringsfattige strøk, blir tilgodesett.
Mimmi Bæivi (Arbeiderpartiet), 2001-02-08:
Havbruk skal etter min mening være en kystnæring drevet av folk som bor langs den samme kysten. Jeg synes det derfor er positivt at Regjeringen vil styrke næringsgrunnlaget for de små aktørene. Hvem mener da Fremskrittspartiet er de beste til å drive denne næringen? Og hvem skal i fremtiden eie og kontrollere kystsonen?
Mimmi Bæivi (Arbeiderpartiet), 2001-02-08:
Venstre understreket i sitt innlegg hvor stort potensial denne næringen har, sett i et verdiskapingsaspekt. Ingenting tyder på at vi har nådd toppen, sa bl.a. representanten. Men disse ressursene har vi et helt klart behov for å få solgt. Det kunne være interessant å spørre representanten om hvordan han og Venstre ser på muligheten til å sikre norsk eksport av sjømat i forbindelse med de kommende forhandlingene i WTO. Er Venstre f.eks. villig til å ofre noe av importvernet når det gjelder landbruket, i bytte mot bedre markedsadgang til EU for sjømat?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-08:
Jeg synes det var en drøy påstand å si at vi er negative til veiutbygging. Vi behandler jo en nasjonal samferdselsplan for tiden, og der legger også vi inn ganske mye penger til veiutbygging. Men jeg tror at en av de viktigste utfordringene er å bygge ut og legge til rette for jernbaneutbygging, slik at vi kan frakte en større del av eksempelvis fisken på jernbane. For jeg er ganske overbevist om at en av de store miljøutfordringene er å finne en mer miljøvennlig måte å transportere fisken ut av Norge på. I den forbindelse er det ikke bare snakk om vei, men det er også snakk om å foredle fisken på en annen måte enn det vi gjør i dag. For slik som vi selger fisken i dag, er det transportkrevende, og det er uheldig miljømessig, og derfor vil innsats rettet inn mot foredling og forskning i retning av å foredle fisken hjemme være med på å redusere transportbehovet til de store markedene. Der tror jeg noen av de store utfordringene ligger, for uansett hvor mange veier vi bygger langs kysten og andre steder, er jeg ganske sikker på at vi blir nødt til å redusere veitransporten av fisk til de store markedene. Vi må finne andre måter å gjøre dette på, og vi må redusere transporten ved at vi foredler en større del av fisken hjemme.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2001-02-08:
Havbruk ser ut til å verta eit nytt maritimt eventyr når oljeeventyret ebbar ut, og som kystkvinne ser eg framtida lyst i møte. Noreg er ein kystnasjon. Når Noreg vert beskrive frå Oslo, vert det veldig ofte feil. Ein av feila er infrastrukturen og faktisk vegutbygginga, ei elles sentral sak i dette huset i dag. Det er noko som er gale når det er så dyrt å frakta fisken sørover, f.eks. kostar det frå Bergen til Stavanger 2 300 kr meir i ferje- og bompengeavgifter for å få fisken den vegen han skal. Derfor går vogntoga frå Ålesund, Sogn og Bergen mot kontinentet om Østfold, og dette er ineffektivt. Det er fortare og meir miljøeffektivt å føra fisken kortaste vegen til marknaden, og derfor treng vi kyststamvegen. SV er generelt negativ til vegutbygging. Ser ikkje SV at med store mengder rein havmat som skal fraktast til Europas bord, treng vi ein kyststamveg som fører fisken kvalitetsmessig godt fram? Det tyder at han faktisk må vera god. Og med den rimelegaste og kortaste vegen vert det miljøeffektivt, og det maritime eventyret vil bli ein suksess.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 2001-02-08:
Som flere talere har vært inne på i dag, er havbruksnæringen et eksempel på at en næring som produserer ren og sunn mat, og produserer varer som folk vil ha, er det marked for. Vi husker EU-debatten, og debatten om adgang til markedet, da den raste som verst. Fiskerinæringen og laksenæringen ble da spådd nord og ned fordi vi ikke fikk den markedsadgangen som et medlemskap av EU ville ha ført til. Nå viser det seg at denne næringen har vokst betydelig, eventyrlig, rettere sagt, og framtidsforventningene er fortsatt store. Den har faktisk utviklet seg til en av bærebjelkene i vårt framtidige næringsliv og verdiskapingspotensial. Jeg synes det blir for snevert å prøve å si at hvis vi ikke har medlemskap i EU, så vil vi heller ikke få solgt våre produkter. Det er klart at EU er et viktig marked, men har vi gode varer, sunn mat, produsert etter gode prinsipper, vil det her være et marked. Og det ser vi i de ulike situasjoner som er oppstått i Europa nå. Vi kommer til et punkt der folk er villig til å betale for mat som er sunn og trygg. Det må norsk fiskerinæring fortsatt satse på, det er der potensialet vårt ligger. Jeg tror ikke det er nødvendig å lette på norsk importvern når det gjelder landbruksvarer for å få solgt nettopp våre fiskeprodukter.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 2001-02-08:
Statsråden og mange med ham har gjentatt sin framtidstro på havbruksnæringen. Men all utvikling er avhengig av at visse forutsetninger er på plass. En viktig forutsetning også i denne næringen er tilgangen på arbeidskraft og kompetanse. Kampen om ungdommen hardner til. Havbruk er en distriktsnæring, og skoletilbudet på videregående nivå ligger ofte i de distriktene som har en slik næring. Samtidig har vi en enorm sentralisering og urbanisering for tiden, slik at det er hard kamp om ungdommen, og videregående skoler sliter med å få rekruttering nettopp til disse linjene, til tross for de store utsiktene som næringen har i framtiden. Derfor gjentar jeg at jeg er svært glad for at det åpnes for at skoler kan få oppdrettskonsesjoner for å gi et godt tilbud i undervisningssammenheng. Men det haster med å få dette på plass, og spørsmålet mitt er: Hvor langt har statsråden kommet i sin tenkning og sine forberedelser, med tanke på konsesjoner til skoler og konsesjoner i forbindelse med undervisning? Et nytt skoleår starter til høsten, og med tanke på det er det viktig at det kommer signaler om at planleggingen kan starte. Det andre området som det er viktig å gi signaler til, er arealplanleggingen i kommunene. Det vil alltid være en konflikt mellom ulike interesser når en skal benytte kystsonen, deriblant næringsinteresser og friluftsinteresser. Jeg har fått signaler som jeg vil meddele videre, fra kommuner som spør om det har noen hensikt å planlegge for næringsaktivitet, og som sier at det er viktigere for dem å ta hensyn til friluftsinteresser for å få folk til å bo der for å få skatteinntekter. Det er viktig at det blir gitt incentiv til og signaler om at det er viktig å planlegge for næringsutvikling. Kan jeg få noen kommentarer fra statsråden på det?
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-02-08:
Jeg vil gjerne få lov til å si at det jeg sa på årsmøtet i Finnmark Fiskarlag, var at når man skal finne ut hva som er potensialet for sysselsetting og verdiskaping og for å skape en fiskeindustri, så er det ikke godt nok, slik som vi ser utviklingen framover, at vi tar utgangspunkt i de ressursene som i dag landes på fangstsiden. Jeg mener bestemt at hele Kyst-Norge, og kanskje spesielt Finnmark, har utmerkede forhold for også å kunne drive med andre arter i oppdrett. Og jeg tror man i Finnmark burde ha satset på å få til oppdrett av torsk for å styrke de lokalsamfunnene som i dag er avhengig av denne ressursen. Jeg tror at det er riktig å gi denne typen utfordringer, og jeg konstaterer med stor glede at interessen for å gå i gang med denne typen oppdrettsvirksomhet er enorm. Og det som er enda mer interessant, er at den største interessen – både når det gjelder torsk, når det gjelder skjell, når det gjelder andre nye arter – finner man blant dem som man beskriver som gründere, blant lokale entreprenører. Og dette blir sikret. Ellers må jeg bare henvise til fiskeoppdrettsloven § 6, som gir oss anledning til å ta hensyn til lokalt eierskap når man skal tildele rettigheter. Vi må også være oppmerksomme på at dette tross alt er et område som er bestridt fra ESAs side. Når det gjelder kystsoneplanlegging, så er dette viktig. Det krever at kommunene tenker gjennom hvordan arealet skal brukes, og det krever at kommunene legger til rette for næringsutvikling. Dette er kommunenes ansvar, og flere og flere tar dette ansvaret fordi man ser potensialet. Når det gjelder hva som skal gjøres på sikkerhetssiden, tror jeg at vi må komme tilbake til dette, for det er ganske omfattende ting som er på gang.
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-02-08:
Det er riktig, som representanten Hedstrøm konstaterer, at verdens lakseproduksjon vokser raskt. Det er også riktig at produksjonen vokser raskere i andre land for øyeblikket enn den gjør i Norge. Vi har et spesielt forhold til to markeder. Det ene markedet er EU, og lakseavtalen er grundig omtalt, så det skal jeg ikke si noe mer om. Men vi har et tilsvarende forhold for enkelte produkter til det amerikanske markedet. Vi kan like at det er slik, eller vi kan la være å like det, men vi er nødt til å tilpasse oss til det, ellers møter vi nye handelsrestriksjoner. Men både Fiskeridepartementet og næringen er veldig klar over de mulighetene som ligger i andre markeder. Vi har egne ordninger hvor vi innkrever en såkalt markedsføringsavgift som brukes av fellesskapet over hele verden, og vi driver markedsfremstøt i alle land som vi anser å ha potensial for videre vekst. Det er videre slik at når vi fastsetter de årlige fôrkvotene til laksenæringen, må vi gjøre et anslag over hva vi tror de forskjellige markedene kan avta, og dimensjonere produksjonen etter det. Da tar vi hensyn både til de begrensningene som vi har på det amerikanske og det europeiske markedet, og de mulighetene som vi har på de andre markedene. Hvis vi ser på hvordan økonomien i næringen har utviklet seg de aller siste årene, vil vi se at vi i hvert fall de to siste årene har vært rimelig vellykkede i vår tilpasning av produksjonen til dette.
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-02-08:
Som jeg sa i mitt innlegg, så vil spørsmålet om vederlag og forslag om lovhjemmel til dette bli fremmet for Stortinget før påske. Når det gjelder spørsmålet om hvilke ordninger man skal iverksette for å få dette til, krever det en betydelig utredning. Det er faktisk slik at jeg i dag ikke har lyst til å gå inn på i detalj hvilke konstruksjoner man må lage for å nå de målsettingene som Stortinget har satt, så det må jeg få lov til å komme tilbake til. Regjeringen har på ingen måte resignert når det gjelder dette med mulighetene til å forbedre markedsadgangen, men både Bondevik-regjeringen og den sittende regjeringen har tatt opp med EU selv minimale endringer av fiskeridelen av EØS-avtalen. Det må bare konstateres at EU svarer tilbake at man ikke har spesiell interesse av å forbedre dette. Så kan man si at da får man sette inn sterkere virkemidler, men det er altså ikke enkelt å se hvilke muligheter man som EØS-medlem har til dette. Jeg tror at vi skal ta med oss i vår vurdering av dette at da vi fikk til denne lakseavtalen, som etter min oppfatning egentlig er en bragd, var det altså med én stemmes overvekt i kommisjonen at det var mulig å få dem til å la være å vedta en innføring av straffetoll til Norge på ca. 14 pst.. Hadde de gjort det, ville verden sett vesentlig annerledes ut for laksenæringen enn den er i dag.
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-02-08:
Spørsmålet om begrensning av eierskapet har vært på høring. De forslagene som har vært på høring, har hatt en øvre grense på 10 pst., med mulighet til å gå opp til både 15 pst. og 20 pst. i spesielle tilfeller der det er innlysende at lokalsamfunnene er tjent med at man passerer denne grensen. Videre har forslagene gått på at man på regionalt nivå ikke bør ha majoritet – altså at ingen bør eie mer enn 50 pst. Noe av dette er litt omstridt, og det får vi se på. Men det er snakk om meget kort tid før jeg kommer tilbake med hvordan dette bør gjøres. Når man skal se på mulighetene som ligger i tildeling av nye konsesjoner, vil jeg gjerne at man skal ha et litt langsiktig perspektiv. Jeg tror ikke at det er så enkelt, som representanten Lund sa i sitt hovedinnlegg, at man nå kan beslutte at alle de som har én konsesjon, skal få tre. Det er 78 énkonsesjonærer, og det er ikke mulig å dele ut 156 nye konsesjoner. Da kommer markedsreguleringen av laksenæringen til å bryte sammen, og det går jeg ut fra at ingen ønsker. Man kan gjerne ønske å ha den fulle frihet til å bestemme hvem som skal være eiere i næringen. Jeg tror nok at vi er nødt til å legge til grunn at man ikke har den fulle frihet. Vi skal også legge til grunn at vi har hatt utenlandsk eierskap i norsk fiskerinæring gjennom mange, mange år. Hvem husker ikke Nestlé, som har vært en god og trofast eier i mange år, og det har vært i vår interesse. Jeg tror fullt og bestemt at Norge som oppdrettsnasjon kommer til å bli en internasjonal aktør, fordi vi er veldig gode på akvakultur. Næringen kommer til å vokse internasjonalt, med utgangspunkt i Norge, fordi vi er gode nok til å få det til.
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-02-08:
Jeg er glad for at representanten Kongshaug pekte på den store utfordringen vi har med å sikre arbeidskraft til næringen. Jeg tror det viktigste vi kan gjøre for å sikre oss dette, er at vi er i stand til å anskueliggjøre næringens potensial til de kommende generasjoner. Jeg tror vi går inn i en tøff framtid, der tilgangen på arbeidskraft i Norge er relativt beskjeden, og der tilbudet på attraktive arbeidsplasser er relativt stort. Der har vi en kjempemessig utfordring. Men vi er også nødt til å se på andre virkemidler. Skal vi kunne ta ut potensialet som går på videre bearbeiding, må vi også bruke teknologi for å realisere dette. Derfor har vi på inneværende års statsbudsjett spesielt stimulert SINTEF og Norconserv til å ta tak i disse utfordringene og bidra til at vi kommer oss videre. Når det gjelder konsesjoner til skoler, går jeg ut fra at det man hele tiden snakker om, er undervisningskonsesjoner, demonstrasjonsformål, i liten skala. Dette jobber vi med, men det har for så vidt ikke noe å gjøre med eventuelle nytildelinger av kommersielle konsesjoner. Dette er vi i stand til å få til, uansett. Så til arealplanlegging. Jeg tror, som jeg har sagt mange ganger, at hvis ikke kommunene tar sitt ansvar og legger til rette for næringsutvikling, så har man på en måte gjort et valg da også og sagt at man vil bruke områdene sine til noe annet. Så må det være vår og næringsaktørenes jobb å få kommunene til å se potensialet som ligger i havbruksnæringen. Hvis man vil bruke arealene til friluftsliv, så er det for så vidt greit, men man kan ikke forvente at man får tillatelse og tilrettelegging fra det offentlig hvis man prioriterer på en annen måte.
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-02-08:
Det var to ting i debatten som jeg føler behov for å si noe om. Det ene er dette forholdet til den nye modellen for produksjonsregulering som vi har beskrevet. Jeg vil gjerne få presisere at det som ligger i det nye forslaget, er at man skal få til å ta hensyn til fiskens velferd og trivsel ved at man ikke skal ha et øvre volum å forholde seg til i merdene. Vi ønsker at man skal ha en maksimum tetthet, at man skal ha en produksjon som ikke overstiger det som lokaliteten tåler, og at vi skal ha fôrkvote. Da vil oppdretteren ha bedre mulighet til å tilpasse driften på sin lokalitet, slik at fisken har det best mulig. Dette er et langt bedre tiltak enn å flytte på disse grensene for hvor mange kubikk som skal være i hver konsesjon. Det andre jeg vil si, er at det er viktig å få sagt at det ikke legges opp til en økt byråkratisering av næringen. Det legges tvert imot opp til en forenkling av de kontrollene som må gjennomføres i næringen. Og ikke nok med det, dette skal myndighetene og næringen gjøre sammen. Så vil jeg gjerne gi to kommentarer til forslag nr. 2 som foreligger. Det er slik at det allerede foregår en betydelig aktivitet i næringen for å nyttiggjøre seg som fôr og til andre anvendelser biprodukter fra norsk fiskerinæring. Ett prosjekt er RUBIN, som er startet som et myndighetsinitiativ som er overtatt av næringen selv og delvis finansiert over fiskeriavtalen mellom Norges Fiskarlag og staten. Vi omsetter i dag slike biprodukter for ca. 900 mill. kr, og de som jobber med dette, antar at potensialet er på ca. 5 milliarder kr. Det er også slik at en del av fremgangen når det gjelder nye fôrmidler, der er man i en prosess, og dette skjer i Forskningsrådet. På samme måte er det når det gjelder forslaget om penger til risikokapital: Det finnes også allerede. Numario er ett eksempel på dette, som går på nye marine arter. Det er en fellessatsing fra Fiskeridepartementet, Nærings- og handelsdepartementet og Kommunal- og regionaldepartementet for å ta tak i utfordringene der forskningen slutter og SND-virkemidlene ikke har begynt å virke, men de kommer på plass i år.
Arvid Falch (Tverrpolitisk Folkevalgte (Kystpartiet)), 2001-02-08:
Jeg var dessverre ikke til stede da statsråden hadde redegjørelse om denne saken, men jeg har gått igjennom den havbrukspolitiske redegjørelsen som foreligger. Redegjørelsen er svært lite konkret etter min mening. Ting som er kontroversielle, og som har særlig betydning, er det egentlig ikke sagt noe vesentlig om, bortsett fra at man arbeider med sakene og skal komme tilbake med løsninger siden. Dette gjelder særlig innen miljø, det gjelder areal, produksjonsvekst og produksjonsregulering. For å regulere produksjonen av laks ble det i 1996 innført fôrkvoter. Dette virkemidlet er jeg enig i – det er kanskje det eneste virkemidlet som er effektivt i denne sammenheng. Nå er imidlertid fôrkvotene blitt økt for hvert år, uten at volumet i merdene har økt tilsvarende. Dette kan umulig fortsette i det uendelige, så det må det gjøres noe med, for resultatet av å putte mer fisk i disse merdene vil bare bli stress, med sykdommer til følge. Skal en f.eks. øke fôrkvotene med 10 pst. for hvert år, må derfor volumet økes tilsvarende, eller det må stilles fritt for oppdretterne. Det eneste riktige ville antakelig være å stille det fritt, men forutsetningen måtte da være at fôrkvotene ble opprettholdt. Nå skal det imidlertid åpnes for nye konsesjoner, det har jo fiskeriministeren sagt, og spørsmålet er da om det er lokaliteter nok i de enkelte kommuner til at alle skal få sine ønsker innfridd. Et forhold som er lite påaktet, er at når fôrkvotene økes med 10 pst. årlig, og vi har ca. 850 konsesjoner i dette landet, tilsvarer det en økning på 85 nye konsesjoner. Dette har man ikke lagt noe særlig vekt på, men det er jo realiteten. Når fôrkvotene økes, økes konsesjonene tilsvarende. Dermed blir man automatisk tildelt 85 nye konsesjoner for året. Vi vet at det er børsnoterte selskaper som har opptil 100 konsesjoner. Det vil si at de vil få en økning på ti konsesjoner for året. Det er jo betenkelig. Det er også underlig at det er kommunene som skal legge til rette for disse nye konsesjonene, mens profitten skal tilfalle staten. Det er det samme som at hvis jeg eier et hus og har ansvaret for det, skal staten stikke av med husleien. Det er ganske likt. Dette er en særdeles dårlig moral overfor kommunene. Det er også særlig betenkelig at denne fiskeallmenningen blir lagt åpen for store kapitalinteresser. Fiskeridepartementet burde finne en løsning slik at det kunne bli en viss fordeling av denne kaka. Vi er også vitne til at laksekonsesjoner omsettes for 40-50 mill. kr. Det er jo helt vilt. Jeg etterlyser fortsatt moralen i dette. Mener fiskeristatsråden at dette er god sosialistisk politikk? Og hva har egentlig fiskeristatsråden tenkt å gjøre med det forholdet?