Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-05-21:
Det er svært positivt at Politiets sikkerhetstjeneste har fått den grundige og skikkelige omtale som de har fått i komiteinnstillingen. Det er viktig. Det er også viktig at det er et bredt flertall som står bak tjenesten, med unntak av de punktene der Fremskrittspartiet har avvikende standpunkter. På disse punkter står Venstre sammen med komiteens flertall, dvs. både når det gjelder synspunkter på organisert kriminalitet, hvor vi mener at tjenesten skal være et bistandsorgan, og når det gjelder påtale, hvor vi er helt enig med departementet i at ingen skal gripe inn i påtalemyndigheten – altså EOS-utvalget skal ikke gripe inn i påtalemyndigheten på de områder som her er skissert – og vi står også sammen med komiteflertallet når det gjelder organisering av livvakttjenesten. Med det som bakgrunn har jeg lyst til å knytte noen kommentarer til tjenesten og tjenestens funksjon. Jeg synes det er bra at man i komiteen har gjennomgått generelt de trusler man kan tenkes å stå overfor. Jeg synes også det er viktig at det er stadfestet at man nå lager en trusselvurdering som gjennom en bestemt prosedyre til slutt klareres politisk både hos justisministeren og i Regjeringens sikkerhetsutvalg. Jeg er også enig i at det er viktige sider ved tjenesten som aldri skal ut til offentligheten, bl.a. kilder, men jeg synes godt man kan snakke åpent og direkte om ting som er alvorlige, og som gjelder Rikets borgere. Jeg synes at det er sider ved en slik trusselvurdering som vi har kjennskap til, som man godt kan snakke om, for er noe alvorlig, bør et lands borgere ha innsyn i det som er alvorlig. Det betyr ikke at man skal gå i detaljer som er unødvendige i henhold til å beskytte tjenestens egenart. Men hvis det f.eks. som følge av situasjonen med at man nå ikke lenger har gode internasjonale avtaler om masseødeleggelsesvåpen, skulle vise seg at man kjenner til grupperinger som på ulikt vis tar fatt på infrastrukturen vår, ja, så er det grunn til å omtale det på en slik måte at folk på en naturlig måte kan være på vakt. Dette kan da skje på to måter. Den ene måten er å ikke si noenting, og den andre måten er å si det så dramatisk at folk leter etter en agent bak hvert hushjørne. Men det finnes et bredt mellomrom i dette landskapet, hvor man med vett og forstand kan tale om noe. Det som skal være hemmelig, skal være hemmelig, men det det hemmelige skal beskytte oss mot, kan ikke være hemmelig. Det må kunne tåle en omtale – og noe bredere og mer presist enn det komiteen har gjort. Så jeg vil rett og slett oppfordre statsråden til ved en egnet anledning å sørge for at de trusselvurderinger som Regjeringen opererer med, og som er viktige for Rikets borgere, blir gjort kjent på en egnet måte. Det finnes mange måter det kan skje på, men jeg vil gjerne gi uttrykk for det. Jeg gir også uttrykk for det fordi jeg har stor respekt for den tjenesten som vi nå i dag behandler. Jeg synes den har en meget viktig oppgave i Norge, og den er ikke blitt mindre viktig med de nye trusler vi står overfor. Likevel vil jeg på slutten av innlegget ta opp et historisk forhold. Jeg synes at etter hvert som vi får tak i alle de nøkler – eller hva det nå heter – som gjør at vi får innsyn i Stasi-arkivene, burde Norge også kunne tåle sin egen sannhetskommisjon. Vi burde helt uavhengig av strafferettslige forhold kunne tåle under historiens lys hva vi finner her. Når man i land langt bortenfor vår kulturkrets, i Sør-Afrika, klarer å samtale om steinharde forhold, og når man klarer å snakke om tøffe forhold andre steder, må vi se i øynene at Stasi også er en del av vår historie, på samme måte som Lund-kommisjonen er en del av vår historie. Lund-kommisjonen var nødvendig for å gripe inn og se på enkelte forhold, men å vite hva Stasi-systemet, med stort og smått gjorde – og de gjorde antakelig ikke mest med vårt land, de gjorde det andre steder – er også en del av den sannheten som bør ligge på bordet. Og når vi etter hvert får på bordet historie som beskriver hvordan norsk etterretning har eksistert i etterkrigstiden, når vi får historie som skildrer atomvåpenlagre eller planer om dette fram til 1970, må også denne delen av historien være en del av vår felles arv. Det er ikke sikkert at den er like behagelig for alle mennesker, men den må være en del av vår felles arv. Og når jeg nevner det, er det fordi man står overfor systemer og regimer som er så grundige og så totalitære som det regimet var som klarte å lage et etterretningsapparat som omfattet 12-13 pst. av hele den voksne befolkning, og som etter hvert klarer å skape et grep med en blanding av tysk kommunistisk og nazistisk grundighet i felles tradisjon. Da er det godt at vi også får vite om det. Så min oppfordring er at statsråden vurderer om det finnes en egnet anledning hvor man også kan sørge for at de historiske fakta om det som Stasi-arkivene forteller om forholdet til Norge, blir gjort kjent.