Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2011-02-17:
La meg starte med en historie: Utviklingshemmede Ina var på flukt fra sin egen far, men kommunen sa nei til å anmelde ham for overgrep og skaffe henne en bolig. Grunnen var feil adresse. Alle visste – kommunen, politiet, overformynderiet, hjelpeverge og advokat – men ingen hindret Ina i å flytte til sin far i fjor høst, dette trass i at han både i 2004 og i 2006 var dømt for å ha misbrukt henne seksuelt. Så skjedde det som alle fryktet. I slutten av januar i år, etter å ha oppsøkt incestsenteret i hjemfylket, fortalte hun at faren hadde misbrukt henne seksuelt hele høsten. Hvorfor kunne ingen hjelpe Ina? Årsaken til at hennes opprinnelige hjemkommune ikke kunne hjelpe henne, var at hun nå var folkeregistrert i en annen kommune. Når jeg hører denne historien om Ina, slår det meg: Har man hørt begrepet samhandling? Hvordan skal vi få samhandlingen til å fungere bedre mellom ulike kommuner og mellom ulike forvaltningsnivåer? Dette burde etter mitt skjønn også ha vært en sak som samordningsministeren burde ha sett nærmere på, hvordan man skal få systemene til å fungere bedre sammen. Dagbladet har ved flere anledninger avdekket alvorlige mangler i kommunenes håndtering av saker om overgrep mot utviklingshemmede. En rød tråd i reportasjene er at de aller svakeste av de svake blant oss blir ignorert i det offentlige og i strafferettsapparatet. De blir rett og slett behandlet som mindreverdige. Det mener jeg er forkastelig, og jeg reagerer med både sinne og avsky når jeg ser på de historiene som man har gått gjennom. La meg så vise til noen av historiene: En utviklingshemmet kvinne ble i månedsvis seksuelt misbrukt av sin lærer ved en videregående skole på Sørlandet. Ansatte oppfattet henne som sexfiksert og forelsket i læreren. Selv om de fant dem flere ganger alene på et hvilerom, innførte ikke skolen noen forholdsregler. Vedkommende ble dømt i fjor. Politiet siktet i 2006 en arbeidsleder for overgrep mot en utviklingshemmet kvinne i en kommunal, skjermet bedrift i Salten. Politiavhør avslørte at ansatte hadde konkrete overgrepsmistanker allerede i 2004 uten å varsle. Et annet eksempel: En arbeidsleder ble i 2007 dømt for overgrep mot to utviklingshemmede og en psykisk syk kvinne i skjermet bedrift i Harstad. En av dem varslet om overgrepet allerede i 1987. Kommuneledelsen undersøkte ikke saken, og overgrepene fortsatte i 18 år. Kommunetoppene i min egen hjemkommune, Verdal, politianmeldte ikke en arbeidsleder i den kommunale bedriften for seksuelt misbruk, selv om den utviklingshemmede kvinnen ble gravid. Fem år senere, altså i 2000, ble han tatt, og året etter dømt for nye overgrep mot den samme kvinnen. Et eksempel til: En utviklingshemmet kvinne bosatt i et rusbelastet kommunalt boligkompleks i Bergen ble i fjor sommer voldtatt av en nabo. Det tok over tre måneder fra anmeldelse til Bergen kommune fikk flyttet henne til en ny bolig. I mellomtiden, før flytting skjedde, forekom det nye trusler om overgrep. Vi har også vært vitne til at tidligere draps- og voldsdømte personer har fått jobbe med utviklingshemmede i kommunale bedrifter, dette uten at bedriftene er orientert og kan iverksette forholdsregler. Historiene er dessverre mange. Jeg tror de gjør dypt inntrykk på oss alle sammen. Når man hører alle disse historiene som kommer opp, og også møter noen av de menneskene som har blitt utsatt for disse overgrepene, får man nesten et inntrykk av at de utviklingshemmede på mange måter lever som fritt vilt i vårt eget land. Det synes jeg er sørgelig, for jeg tror ingen av oss ønsker at det skal være tilfellet. Vi ønsker alle å få gjort noe med den situasjonen som er avdekket bl.a. av Dagbladet gjennom en rekke artikler. Regjeringen lanserte i fjor høst et informasjons- og utviklingsprogram rettet mot kommuner som et svar på flere urovekkende utviklingstrekk 20 år etter at HVPU-reformen ble innført. Jeg synes regjeringen skal ha ros for at den kom med dette programmet. Men dessverre er det få eller ingen klare konkrete tiltak for å få bukt med de virkelige problemene. Statens råd for likestilling av funksjonshemmede foreslo senest i 2008 å nedsette et offentlig utvalg som gjennomgår livssituasjonen, levekår og tjenester for utviklingshemmede i Norge. Rådet påpekte at det da var gått over 16 år siden HVPU-reformen ble satt ut i livet, og at det var over ti år siden man sist hadde undersøkt levekårene for utviklingshemmede. Derfor ønsker jeg å utfordre regjeringen på tre ting. For det første: Ser man for seg at man snarlig kan nedsette en tverrfaglig gruppe eller et offentlig utvalg som får til oppgave å gjennomgå livssituasjonen, levekårene og tjenestene for utviklingshemmede, og at utvalget også gis i mandat å komme med konkrete tiltak for rutiner for varsling av overgrep, men også til hvordan kunnskapen og rettssikkerheten til de utviklingshemmede kan styrkes – altså at man følger opp det som Statens råd for likestilling av funksjonshemmede foreslo for tre år siden, i 2008? Jeg er glad for å se at en del av de kommunene som har vært omtalt, også i dagens Dagbladet, og som har hatt sviktende varslingsrutiner, nå selv begynner å bedre sine rutiner. Det skal disse kommunene ha ros for; det synes jeg er prisverdig. Men samtidig vet vi fortsatt at dette er et veldig følsomt og vanskelig tema både i kommunene og i samfunnet for øvrig, som gjør at alle bør ha klare og like retningslinjer å forholde seg til. Derfor ser jeg behov for, selv om noen av disse kommunene nå griper fatt i dette, at man får på plass et slikt utvalg snarlig, for å gjennomgå situasjonen med henblikk på å bedre forholdene for de utviklingshemmede. I tillegg ønsker jeg å be regjeringen vurdere økt bruk av faglig kompetanse, f.eks. innføring av ambulerende regionale fagteam som automatisk rykker inn med bistand til politiet i overgrepssaker. Vi vet gjennom en rekke reportasjer at også politiet kvier seg for å gå inn i sakene, at politiet ikke går grundig nok til verks, og i mange av tilfellene bare legger sakene til side. Vi har hatt en rekke reportasjer som viser akkurat det. Det er ikke med på å styrke rettssikkerheten for de aller svakeste i samfunnet. Derfor håper jeg også at man kan få sett på en slik løsning, slik at man kan få den nødvendige fagkompetansen som kan bistå for å sikre at de utviklingshemmede får hjelp og oppfølging, og at etterforskningen kan gjøres på en mest mulig profesjonell og god måte. Så til et tredje område: Et annet problem for veldig mange utviklingshemmede er at man har bygd store boligkomplekser rundt omkring i kommunene. Det ble sagt i forbindelse med HVPU-reformen at også de utviklingshemmede skulle ha like bomuligheter som andre. Så ser vi i forhold til finansieringssystemene at det for kommunene vil lønne seg mer å bygge store institusjonslignende boliger og plassere de utviklingshemmede der. Det strider imot det man sa på midten av 1990-tallet, da man vedtok HVPU-reformen. Jeg synes det er sørgelig å se at en gruppe i vårt samfunn ikke skal ha den samme retten som alle andre har til å få tilpasset sine boliger på en god måte. Så jeg utfordrer statsråden avslutningsvis på om hun er villig til å endre Husbankens regler på dette området, slik at det blir mer lønnsomt å bygge individuelle, små boliger tilrettelagt for utviklingshemmede.