trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Frida Melvær (Høyre), 2019-10-04:
I sommar brukte eg mykje tid på å reise rundt i heimfylket mitt, Sogn og Fjordane, og eg har m.a. besøkt eit stort tal små og mellomstore bedrifter. Dette er møte som har gjeve meg så mykje energi og eit intenst ønskje om å fortelje: om Highsoft i Vik, som utviklar verktøy på diagram og statistikk, og som m.a. har 80 av dei 100 største selskapa i verda på kundelista si om Bano på Sandane, som produserer nye baderomsløysingar for sjukeheimar og sjukehus, løysingar som vil redusere belastninga for pleiarane og forbetre brukarane sin livskvalitet om ei reiselivsnæring i stor vekst om ei sterk og framtidsretta fiskeri- og sjømatnæring om satsing på frukt, bær og grønt, der bønder frå heile fylket går i lag for å etablere eit sterkare og meir effektivt felles pakke- og distribusjonssystem om Fjord Base i Florø sitt fokus på klima og miljø, som legg til rette for nye, spennande grøne arbeidsplassar om Evoy AS, som har utvikla heilelektrisk framdriftssystem til båtar i proff- og fritidssegmentet, og som i sommar sjøsette verdas raskaste elbåt Eg kunne ha halde fram i det uendelege. Dette er verksemder som vågar å tenkje nytt, som ser moglegheiter og utviklar arbeidsplassar for framtida. Bedriftene ser ikkje grenser, verken på land eller på sjø. Dei utviklar og produserer varar og tenester som den norske, den europeiske og/eller verdsmarknaden etterspør. Fylket eksporterer for 23 mrd. kr, og over 70 pst. går til EU/EØS-området. Eksportbedriftene utgjer 17 000 arbeidsplassar i eit lite distriktsfylke med 100 000 innbyggjarar. Dei er mange, dei er viktige, og dei er avhengige av at EØS-avtala består. Det er dei trygge og attraktive arbeidsplassane som gjev grunnlag for busetnad i distrikta – ikkje om ein har ein halvtime eller ein time til næraste passkontor. Bedriftene etterspør ikkje meir skattar og avgifter, tvert imot, og ikkje ein einaste gong høyrde eg orda «regionale utviklingsmidlar» nemnde. På ønskjelista stod betre og sikrare vegar, utbygging av breiband, mindre byråkrati og fokus på midlar til forsking og utvikling. I eit fylke der ordet «arbeidsløyse» er tilnærma fråverande, er eit godt utdanningstilbod med moglegheiter for å lære heile livet viktig, og ikkje minst fokus på yrkesfag og lærlingar. Elevane i Sogn og Fjordane toppar dei fleste positive utdanningsstatistikkar, og det er eg utruleg stolt av. Med andre ord: Det som vert etterspurt, er meir av det som verkar, meir av det som Høgre og regjeringspartia leverer på. Er ein raud-grøn kaospolitikk som sprikar i alle retningar, svaret for distrikta? Eg berre spør.
Siri Gåsemyr Staalesen (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
Arbeiderpartiets budskap om sterkere fellesskap og mindre forskjeller handler om folks liv, om at alle skal ha en jobb å gå til, en lønn å leve av, et sted å bo. Det inkluderer også de som har kort botid i Norge. 2018-tall viser at 55 pst. er i jobb eller utdanning etter endt introduksjonsprogram. Det betyr at 45 pst. ikke er i jobb eller utdanning. Tallene sier heller ingenting om hvor mye jobb det er snakk om. Jobber en en dag i uken, kommer en inn i den positive statistikken. Det kan ingen leve av. For at langt flere av våre nye naboer skal klare seg selv, må vi satse på kompetansereform, målrettet fagopplæring i introduksjonsprogrammet, og vi må styrke kommuneøkonomien. I vårt alternative statsbudsjett for 2019 lanserte vi en omfattende og gjennomarbeidet kompetansereform på 1,2 mrd. kr. Den var inndelt i to hovedspor: lære på jobb og lære på vei til jobb. I vår kompetansereform skal arbeidslivets parter, Nav, regionene, kommunene og helse- og utdanningssystemet i fellesskap gi folk mulighet til å tilegne seg riktig og arbeidskvalifiserende kompetanse. Dette kan være styrking av grunnleggende ferdigheter i lesing og skriving, digitale ferdigheter eller fullføring av videregående. Arbeidsnorsk må ligge til grunn for språkopplæringen i introduksjonsprogrammet, helsenorsk, byggnorsk osv. Det er kommunene som har ansvaret for introduksjonsordningen. Mens Arbeiderpartiet vil styrke kommunene med 3 mrd. kr, er høyreregjeringens nullvekstopplegg for kommunene det svakeste på 15 år, noe som rammer arbeidet med vellykket integrering. Dette er elefanten i rommet. Det er ikke viljen det står på, iallfall ikke i arbeiderpartistyrte kommuner. Oslo er et godt eksempel. Modige politikere tenker nytt og får resultater. Den vellykkete Helsfyrmodellen der språk og yrkesopplæring skjer parallelt, bør løftes til nasjonalt nivå. Hvor lenge skal kommunene vente på en regjering som ser at det å prioritere prosjekter som får folk ut i arbeid, er lønnsomt, både for den enkelte og for samfunnet? Som statsministeren sa i sitt innlegg i salen i dag: Trygghet for arbeid er helt avgjørende. Det blir spennende å se på mandag om regjeringen vil styrke kommuneøkonomien, eller om det bare er tomme ord. Bare med en robust økonomi våger kommuner å satse på prosjekter der nyankomne raskt blir kvalifisert til arbeid, slik at de kan forsørge seg selv og sin familie.
Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2019-10-04:
Etter å ha hørt opposisjonen kan det virke som om Norge er et land der det meste går galt. Arbeiderpartiet sier at retningen er feil, at Norge kan bedre, men det riktige er vel at Arbeiderpartiet kan bedre, for hvilken retningen de ønsker å dreie landet i, er uklart. Det er en risikofylt vei de legger ut på. Møter en reform den minste motstand, feiger Arbeiderpartiet ut. Jeg vil advare mot å gamble med et næringsliv som har investeringslyst, en historisk lav arbeidsledighet, historisk lave ventelister til sykehusbehandling, historisk satsing på samferdsel og klimavennlig transport. FN-kommisjonen for bærekraftig utvikling gir ut en årlig rapport som rangerer verdens lykkeligste land. De seks faktorene som kåringen baseres på, er forventet levealder, frihet, generøsitet, samfunnsstøtte, bruttonasjonalprodukt per innbygger og nivå av korrupsjon blant myndigheter og i næringslivet. Norge topper denne listen, men denne listen støtter vel ikke opp under fortellingen fra opposisjonen. Vi har Ungdata-undersøkelser som viser at ungdom er godt fornøyd med livet og trives. Norge er et av verdens beste land å vokse opp i. Men vi har likevel utfordringer som skal løses. Tall fra Statistisk sentralbyrå viser at barnefattigdom er økende, særlig i storbyer. Min hjemby, Drammen, og Oslo ligger øverst på statistikken over antall lavinntektsfamilier. Innvandrerfamiliene er overrepresentert i denne statistikken. Høyre vil at barn som vokser opp i lavinntektsfamilier, skal ha de samme muligheter som alle andre til å leve et godt liv. Arbeid og utdanning gir den beste muligheten for å komme ut av fattigdom, og derfor har vi satt i gang en inkluderingsdugnad for å gi nyankomne beste muligheter for å delta i arbeidslivet. Derfor vil vi innføre en ordning med aktivitetskort til alle barn, slik at de får en gratis aktivitet i uken, enten det gjelder på idrettsbanen eller kultur. Derfor satser vi sterkt på kvalitet i skole og barnehage. Å lese og skrive er den beste forutsetning for å klare seg videre i livet. Derfor bruker vi midler på å gi barn i lavinntektsfamilier mulighet til barnehage, skolefritidsordning og sommerferie. Dette er riktig retning.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
Eg har teikna meg, ikkje for å halda eit polemisk innlegg om kven som er størst eller best, eg har teikna meg for å varsla ei endring i eitt av Arbeidarpartiet sine forslag. Det gjeld forslag nr. 36, som det skal verta votert over seinare i dag. Forslaget handlar om å be regjeringa «på egnet måte redegjøre om hvordan man kan sikre at barn som har norske foreldre og som befinner seg i Syria kommer raskest mulig hjem, samt situasjonen knyttet til nordmenn som har tilsluttet seg eller virket med IS, om status for arbeidet med et rettsoppgjør i regionen og grunnlaget for pågripelse og straffeforfølgelse av disse om de kommer til norsk territorium.» I det forslaget er det sett ein frist til 11. oktober med å koma med ei slik utgreiing. Denne fristen ønskjer me å endra til «så raskt som mulig». Me gjer denne endringa fordi me gjennom debatten i salen og gjennom kontakten med andre parti har ei forhåpning om at det vil kunna samla partia på tvers av andre skiljelinjer i denne vanskelege saka. Det er viktig for oss i Arbeidarpartiet å stå ved prinsippet om at Stortinget ikkje behandlar enkeltsaker – ikkje desse Syria-sakene, ikkje barnvern, ikkje politi, ikkje rettsvesen. Samtidig forstår me at det er ein uvanleg og pressa situasjon knytt til liv og helse for barn i Syria som har norske foreldre, og me vil derfor ha ei utgreiing for å sikra at regjeringa gjer alt som er forsvarleg og hensiktsmessig å gjera for å kunna redda barns liv.
Marian Hussein (Sosialistisk Venstreparti), 2019-10-04:
I trontalen fortalte regjeringen: «Flere innvandrere må inkluderes i arbeidsmarkedet gjennom bedre integrering. Vi må også inkludere flere som står utenfor arbeidslivet av andre årsaker. Regjeringen vil styrke arbeidet med kompetansereformen «Lære hele livet» og følge opp integreringsløftet og inkluderingsdugnaden.» Jeg tror at hele Stortinget er enig med regjeringen når det gjelder å nå målet om et arbeidsliv som er bedre til å inkludere. Men jeg må si at jeg er svært bekymret for hvordan regjeringen ønsker å nå dette målet. Regjeringen ved Kunnskapsdepartementet sendte i august forslag om ny lov om integrering, integreringsloven, på høring. I forslaget inngår et forslag om å redusere programtiden til deltakere som har videregående eller høyere utdanning, til tre–seks måneder. I høringen åpnes det ikke for forlengelser for denne gruppen. Konsekvensen av dette er at integreringen svekkes ved at disse menneskene ikke får tilstrekkelig tid til å lære språket og samfunnet å kjenne, før de mister rettigheten. Som en del av regjeringens inkluderingsdugnad inngår staten i disse dager flere intensjonsavtaler med bemanningsselskaper. Jeg er bekymret for hvordan dette kommer til å påvirke situasjonen til dem som skal inkluderes. Dette er mennesker som allerede står med lua i hånda. De er avhengig av disse jobbene for å kunne få permanent oppholdstillatelse. Dette er mennesker som ikke kjenner den norske arbeidslivsmodellen, der en sterk fagbevegelse og et samarbeid mellom arbeidsgivere og arbeidstakere har gitt oss et anstendig arbeidsliv med trygghet og rettigheter for arbeidstakere og høy produktivitet. Bemanningsbransjen underminerer den norske arbeidsmodellen. Her ansettes arbeidstakere med vesentlig færre rettigheter enn i regulært arbeidsliv. Utryggheten rundt uklare ansettelsesforhold med få rettigheter forsterkes når de mest sårbare gruppene sendes dit for å jobbe. Antall jobber innen bemanningsbransjen har økt drastisk de siste årene. Bare innen helse og omsorg ble det i norske kommuner innleid for over 1 mrd. kr i 2018. Sånn kan vi ikke ha det. For samtidig sliter de ansatte med å få fast og full jobb. Jeg nekter å ta for gitt at vi har det sånn i det norske arbeidslivet. Jeg mener at det er på tide å tenke nytt, tenke framover. Derfor vil SV kaste ut de kommersielle bemanningsbyråene fra arbeidslivet. Vikarer skal nettopp være vikarer og ikke løsarbeidere. Vi vil ha trygge jobber og sikre arbeidsplasser for alle. Jeg er skikkelig bekymret for hva slags samfunn vi får med flere mennesker med lite eller ingen rettigheter. Arbeidsfolk med innvandrerbakgrunn er sterkt overrepresentert blant innleide. Dette er ikke tilfeldig. Vi må satse på å gi folk mulighet til å utvikle seg i fast jobb. Sånn er det for alle. Så vil jeg på vegne av SV gjøre oppmerksom på en liten endring i et av forslagene. I forslaget fra Torgeir Knag Fylkesnes skal ordet «undertegnet» erstattes med «ferdig forhandlet».
Marianne Haukland (Høyre), 2019-10-04:
Norge står overfor store omstillinger, men vi får veldig lite drahjelp i denne salen av en fragmentert og lite samarbeidsvillig opposisjon. Den økonomiske veksten er solid, bedriftene investerer mer, og i løpet av vår korte tid i regjering har flere kommet i jobb over hele landet – i by og land. Men vi står overfor utfordringer som vi er nødt til å ta tak i. Framtidens arbeidsliv vil stille helt nye krav til kompetanse, og arbeidslivet vil endre seg. NHO-sjefen mener at Nord-Norge blir misforstått i sør. Vi trenger ikke hjelp, vi trenger folk. Almlid sier dette med bakgrunn i kompetansebarometeret som ble lansert av NHO denne høsten. Der opplyser Nord-Norge og Oslo om størst behov for kompetanse. Nord-Norge har rekordlav ledighet, og næringslivet opplyser at den største utfordringen de har for å få framtidig vekst, er nok kompetanse og folk – og folk med rett kompetanse. Men skulle man hørt på Arbeiderpartiets representant fra Finnmark i denne salen, skulle man ikke tro det skjedde noe positivt i regionen. Som øverste tillitsvalgte bør vi være forsiktige med å snakke ned vår egen region. Vi må snakke den opp, og vi må være stolte over det næringslivet, de folkene, utdanningsinstitusjonene og prosjektene som skal sørge for framtidig utvikling og vekst. Vi må sørge for at vi klarer å levere kompetanse til et næringsliv som skriker etter folk. Da er det Høyres løsninger og politikk som leverer best resultater. Vi sørger for en politikk som stimulerer til at flere får lærlingplass, gjennom en statlig anbudspolitikk som setter krav om lærlinger. Flere fullfører videregående skole etter at denne regjeringen innførte fraværsgrensen. Vi innfører kompetansekrav til lærere, og Høyre i regjering sørger for at det er flere lærere som får etter- og videreutdanning, slik at de har muligheten til å fornye sin kompetanse, fordi vi vet at den jobben de gjør hver eneste dag i klasserommet og hver gang de møter eleven, er det som er viktig og avgjørende for den eleven. Og vi skal sørge for en kompetansereform, Lære hele livet, slik at færre skal oppleve å gå ut på dato i arbeidslivet. Partiene i opposisjon her på Stortinget sitter faktisk med mest makt på opplæringsfeltet i Nord-Norge. De har ordførere og fylkesordførere og ansvar for 13 år med unges utdanningsløp. Jeg skulle ønske vi hadde en opposisjon med ryggrad til å stå i noen av disse vanskelige reformene, for de er helt nødvendige, og de kommer til å gi gode resultater.
Solveig Schytz (Venstre), 2019-10-04:
Frihet for enkeltmennesket og ansvar for hverandre er bærebjelken i Venstres politikk. Å ha jobb og inntekt handler om frihet og verdighet for den enkelte og om å få være en del av fellesskapet og delta i samfunnet. Utdanning og arbeidsliv er blant de viktigste fellesskapsarenaene vi har, og retten til arbeid er en menneskerett og befestet i Grunnloven. Likevel har ikke alle mennesker i Norge denne rettigheten. Kommer man som asylsøker til Norge, kan man søke om midlertidig arbeidstillatelse, men man må vente til man har vært gjennom asylintervju, som kan ta et år, man kan ikke være såkalt «dubliner», og man må ha pass eller ID-papirer i orden. Det betyr at mange mennesker sitter i norske asylmottak og ønsker å jobbe, men får ikke lov. Det er en særlig stor utfordring for de såkalt papirløse og ureturnerbare asylsøkerne. Mange av dem har vært lenge i Norge i en krevende og uavklart situasjon. På de rød-grønnes vakt i 2011 ble det gjennomført en innstramming som gjorde at mange asylsøkere som fram til da hadde hatt arbeidstillatelse og skattekort, ikke lenger kunne jobbe lovlig i Norge. I 2016 gjorde regjeringen en oppmykning av loven som gjorde det lettere å få arbeidstillatelse. Venstre var pådriver for denne lovendringen som ble gjort i 2016, og er glad for den. Venstres primærstandpunkt er imidlertid at vi må gå enda lengre og gi papirløse og ureturnerbare asylsøkere rett til arbeid. Arbeid er avgjørende for inkludering og integrering. Det er mange mennesker og mange organisasjoner som er svært engasjert i dette. Jeg er glad for at LO har vært veldig tydelig i mange år på at asylsøkere må få arbeidstillatelse, og i disse dager pågår det også en rettssak mot en som har gitt papirløse asylsøkere arbeid. Det er et uttalt mål at flere skal reise hjem raskt når de får avslag på sin asylsøknad. Det er Venstre enig i, men samtidig mener vi at vi må sikre at de som venter lenge på å få svar på sin søknad, får lov til å jobbe mens de venter, og ureturnerbare asylsøkere må få lov til å jobbe lovlig. Dette er i dag mennesker i en fastlåst livssituasjon uten rett til grunnleggende helse- og sosialtjenester og mulighet til å forsørge seg selv. Venstre mener det trengs et regelverk som gir ureturnerbare asylsøkere tilgang til ordinært og lovlig arbeid. Dette handler om å sette mennesker foran systemer. Det handler om menneskers frihet og verdighet. For Venstre er mennesker alltid viktigere enn systemer. Det vil vi fortsette å jobbe for internasjonalt, nasjonalt i storting og i regjering og i all lokal politikk. Jeg vil gjerne avslutte med å sitere biskop emeritus Gunnar Stålsett, som nylig fortalte offentlig at han hadde ansatt en asylsøker uten arbeidstillatelse fordi han mener det er en plikt å hjelpe andre mennesker. Stålsett sier det slik: «Barmhjertighet er faktisk en politisk mulighet».
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2019-10-04:
Arbeid er mer enn en jobb å gå til, det er fellesskap, mestring og egen inntekt. Derfor ønsker Høyre å øke andelen sysselsatte og inkludere flere i arbeidslivet. Sysselsettingsutvalget ble satt ned av regjeringen for å identifisere barrierer, hindringer, ordninger og ytelser som må endres for å lykkes med dette. Før sommeren leverte ekspertutvalget sine anbefalinger, som nå følges opp av regjeringen. Utvalget viste bl.a. til at unge mellom 18 og 24 år som mottar arbeidsavklaringspenger, har 30 pst. høyere medianinntekt enn jevnaldrende. 70 pst. av de unge på AAP har psykiske lidelser eller mestringsproblemer, der individuell jobbstøtte eller kvalifiseringsprogrammet kunne vært bedre for dem som mangler formell kompetanse. Men på AAP får de mer utbetalt enn en lærling, mer enn en student med lån og stipend, og 68 000 kr mer enn det de fleste mener er helt akseptabel inntektssikring til unge på samme alder i kvalifiseringsprogrammet. Sysselsettingsutvalget advarer derfor om at dagens ordning gir uheldige utslag for unge. Høyre mener derfor at det er riktig å harmonisere inntektssikringen med kvalifiseringsprogrammet og samtidig sørge for bedre tiltak og tettere oppfølging for å hjelpe unge ut i arbeid og aktivitet. Når Arbeiderpartiet og SV varsler at de vil gå imot, mener jeg at de gjør denne gruppen en gedigen bjørnetjeneste. Det som er grei inntektssikring for en 19-åring uten arbeidserfaring, og som kanskje fortsatt bor hjemme, blir fort en fattigdomsfelle når alternativene ikke lønner seg på kort sikt, det er alt annet enn sosialt å passivisere unge mennesker inn i stønad og trygd. Selvsagt skal uføre som selv ikke kan påvirke sin inntekt gjennom arbeid, skjermes for urimelige utslag i pensjonsreformen. Derfor ble det lagt til et skjermingstillegg til uføre da pensjonsreformen ble vedtatt, den skulle evalueres etter hvert som vi så hvordan reformen virket. Nå viser det seg at selv uten tillegget får uføre omtrent samme pensjon som dem som har jobbet fram til rundt 65 år. Et tillegg vil altså gi dem mer. Da mener vi at det ikke er riktig å utvide en ordning til nok et årskull slik at de som står i arbeid, kommer tapende ut. Et bærende prinsipp for velferdsstaten Norge er at det alltid må lønne seg å jobbe. Arbeidslinjen sørger for at vi kan ha gode ordninger for dem som av ulike grunner ikke kan jobbe, men også her har Arbeiderpartiet og SV varslet at de vil gå imot. Jeg mener det er feil å kompensere for en urimelighet som ikke har slått til. Uansett hvor mye dokumentasjonen som viser at eksisterende ordninger ikke fungerer etter hensikten, stemples endringer som usosiale. Venstresiden er konsekvent villig til å utvide og uthule sosiale ordninger, noe jeg mener ikke bare er usosialt, men også undergraver vår felles velferd over tid.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
Denne debatten viser viktige skillelinjer i utviklingen i samfunnet på to sentrale områder. Når det gjelder sysselsettingen: Vi trenger flere i jobb. Vi vil ikke slå oss til ro med at bare litt over to av tre – 68 pst. – er i arbeid. Det er for dårlig, vi kan bedre. Slår vi oss til ro med dette nivået, innebærer det at grupper blir værende utenfor arbeidslivet. Det er dårlig for den enkelte, det er dårlig for oss alle, verdiskapingen blir lavere og trygdeutgiftene høyere. Derfor trenger vi en langt mer målrettet politikk for å få utsatte grupper inn i arbeidsmarkedet enn det regjeringen legger opp til. Alle ordene om inkluderingsdugnad, integreringsløft og å gjøre noe for folk med hull i cv-en må følges opp med handling. Det vil Arbeiderpartiet legge opp til i sitt alternative budsjett. Den andre viktige skillelinjen handler om synet på forskjeller. Regjeringen sier i trontalen at den «vil beholde et samfunn med små forskjeller og tillit mellom folk». Men politikken som er ført gjennom disse seks årene, understøtter ikke denne målsettingen. Tvert imot øker forskjellene, det er store skatteletter til grupper som ikke trenger det, mens grupper som sliter, får det trangere. Det er kutt i bostøtte, kutt i barnetillegget for uføre, kutt i stipendordninger til studenter, avkorting av dagpenger, avkorting av arbeidsavklaringspenger, avkorting av sluttvederlag. Det er mange og sterke krefter som trekker utviklingen i retning av større forskjeller. Disse kreftene må motvirkes med politikk for en rettferdig fordeling. Formuesskatten reduserer forskjellene. Et omfordelende skatteopplegg reduserer forskjellene. Pensjon fra første kroner ville redusere forskjellene. Mange sier at samfunnet forandrer seg, og det er helt riktig. Derfor må vi forandre politikk. Men det er noen krefter som må møtes med politikk for at de ikke skal forandre samfunnet i uønsket retning. Representanten Sverre Myrli pekte i går på at vi nå utfordres til enkle svar, ja eller nei, på store og komplekse problemstillinger. Rommet for nyanser, for ikke å snakke om tvil og samtale, er i ferd med å bli borte. Det er foruroligende. De store utfordringene vi står foran – klimaendringene, migrasjonsutfordringene, kampen mot fattigdom internasjonalt – løses ikke gjennom enkel retorikk. Men vi lever i en tid hvor retorikken synes å ta over for politikken – enkle slagord for konkrete løsninger. Se til USA eller brexit i Storbritannia, og også her hjemme. Det er glanstid for de politiske illusjonistene, som kan trekke en hare opp av flosshatten. Spørsmålet er om løsningen ligger i den haren. For øvrig preges debatten av at regjeringspartiene snakker mest om eget parti, lite om regjeringen, men aller mest om Arbeiderpartiet.
Mathilde Tybring-Gjedde (Høyre), 2019-10-04:
Det har skjedd en stille revolusjon i skolen, sto det i en kommentar i Aftenposten i sommer. Norske elever leser bedre, regner bedre, og rekordmange fullfører videregående opplæring, hvis man ser utviklingen fra Kunnskapsløftet til i dag. Men vi har fortsatt elever som faller fra, fortsatt sosiale forskjeller som går i arv, fortsatt elever med rett til spesialundervisning som møter ukvalifiserte lærere, og vi har fortsatt for lave ambisjoner i skolen for enkelte elever. Dersom de hadde fått muligheten, hadde de kunnet lært mer enn de gjør i dag. Og det finnes da ingen viktigere oppgave enn en god skole om man skal sikre små forskjeller, som både forrige taler og representanten Gahr Støre etterlyste i dag morges. Det er kanskje nettopp derfor det overrasker meg at Arbeiderpartiet har blitt nesten helt usynlig i skoledebatten – det er nesten så vi må begynne å etterlyse dem på en melkekartong – for de har knapt nevnt skole med ett ord på denne talerstolen, både i går og i dag. Og de eneste gangene Arbeiderpartiet tar ordet, er når de atter en gang kan erklære at de har tatt en U-sving i sentrale skolepolitiske saker – og når de vil prioritere de store pengene til alt annet enn det vi vet er viktigst for elevenes læring. Vi hørte fra dem da de var mot fraværsgrensen – så for, og så mot igjen. Vi hørte fra dem da de ville innføre en lese-, skrive- og regnegaranti, og da de plutselig valgte å stemme imot å prioritere lesing, skriving og regning. Vi hørte fra dem da de støttet regjeringens lærerløft, og da de plutselig erklærte i valgkampen at de, i likhet med SV og Senterpartiet, ville vrake de viktigste tiltakene i lærerløftet. De ville vrake karakterkravet 4 i matematikk for å komme inn på lærerutdanningen, til tross for at det styrker kvaliteten og ikke minst gjennomføringen på lærerutdanningen. De ville vrake kravet om at lærere som underviser i norsk, matte og engelsk, har fordypning i nettopp norsk, matte og engelsk, til tross for at lærernes kompetanse er det viktigste for elevenes læring. Men det som kanskje bekymrer meg mest, var da vi rett før sommeren fikk nye tall som viser at det er store forskjeller mellom kommunene, at en gutt som slipper hendene til mor og far og går inn i skolegården med en litt for stor ransel, er for avhengig av hvilken klasse han havner i, hvilken skole han går på, hvilken kommune han bor i. Og Arbeiderpartiets svar – hva var det? Det var å kritisere regjeringen for å ha offentliggjort disse tallene, for det er visst stigmatiserende for kommunene, for lokalpolitikerne. Jeg mener det er mye mer stigmatiserende å la elever gå år etter år på skolen uten å få den oppfølgingen de trenger. Vi må aldri glemme at skolen er til for elevene, og hvis de skal få muligheten til å lære, så må vi satse på det viktigste: lærernes kompetanse, gode profesjonsfellesskap, god ledelse og ikke minst grunnleggende ferdigheter. Da utjevner vi sosiale forskjeller.
Jon Gunnes (Venstre), 2019-10-04:
Vi får en stadig mer klimavennlig bilpark og mange utslippsfrie busser, men ingen av dem er produsert i Norge. Når vi bygger over 60 elektriske og hydrogendrevne ferjer, begynner vi å nærme oss å ha en egenproduksjon i Norge. Vi produserer sågar fiskebåter med elektriske motorer og batteridrift. Men det har vært én båttype som ikke har latt seg produsere uten fossilt drivstoff, nemlig hurtigbåter – og det er verstingen. Hurtigbåtene slipper ut fire ganger så mye CO2 per passasjerkilometer som fly. Regjeringens grønne skipsfartsmelding sier at vi må gjøre noe. Gjennom penger fra regjeringens Klimasats-ordning har Trøndelag og ti andre fylkeskommuner utfordret norsk og internasjonal maritim industri på utvikling av utslippsfrie hurtigbåter for høy fart som går over 30 knop, og som samtidig er utslippsfrie. Siden 2017 har man utfordret maritim sektor til å bidra, og de har levert et svar. Oppgaven var deretter å se om hurtigbåtsambandet mellom Trondheim og Kristiansund kunne bli utslippsfritt. Det var en sann glede å være til stede da fem grupperinger innen båtdesign og båtbygging presenterte sine resultater den 3. september på Stjørdal. Nesten alt var norsk. Alle svarte ja på oppgaven om det lar seg gjøre med utslippsfrie hurtigbåter, og det var spennende presentasjoner hvor de viste fram sine konsepter. Dette er innovasjon, nytenkning og ingeniørarbeid i verdensklasse. Nå kan fylkeskommunene bruke sin innkjøpsmakt til å bestille utslippsfrie båter til en riktig pris når anbudene på strekningene skal lyses ut. Enova, som er Klima- og miljødepartementets redskap, har sagt ja til å bidra med penger og kompetanse. Dette bidrar til det grønne skiftet i Norge, og ikke minst kan denne teknologien selges til andre land som har mange hurtigbåter. Globalt er det flere tusen hurtigbåter som spyr ut eksos og forurenser luften. Grønne hurtigbåter kan bli en norsk eksportbransje – et industrieventyr hvor det grønne skiftet fører til grønn vekst. Jeg kan også nevne et annet praktisk område hvor fylkeskommuner, kommuner og stat må samarbeide, og det er i forbindelse med byvekstavtalene. Man må fortsatt tenke globalt og handle lokalt.
Nils T. Bjørke (Senterpartiet), 2019-10-04:
Etter å ha høyrt på debatten desse to dagane sit eg att med ein følelse av at det må vera to heilt ulike folkegrupper me treffer når me er ute og reiser i dette landet. Frå regjeringas side høyrest det ut som om alt er vel – no tyder vel kanskje valet på at ikkje rett alle var einige med dei. Det andre eg sit att med, er at reformer må ein ha til kvar pris. Samfunnet endrar seg, og difor må ein ha reformer. Kva med å spørja seg i kva retning ein vil, kva ein vil, og kva utfordringa er – før ein set i gang med alle desse reformene? Kanskje hadde folk flest vore litt meir fornøgde med at det vart gjort endringar, om dei visste kvifor og kva som var målet ein ville nå. Er det slik at regjeringspartia ikkje klarar å verta einige om kva dei skal, og at det difor er lettare å setja i gang reformer? Det verkar på meg som at når reformene er gjennomførte, er det viktig å lata anten Politidirektoratet, utdanningsinstitusjonar eller andre ta ansvaret for gjennomføringa, slik at dei sjølve slepp å gjera det. Politireforma fungerer bra, får me høyra. Det er snart to polititenestemenn per tusen innbyggjarar. Kva er situasjonen lokalt når me reiser rundt og snakkar med dei som sit midt oppe i det? I mitt område er no politidekninga nede på 0,6 per 1 000 innbyggjarar. Politiet får ikkje moglegheit til å driva førebyggjande arbeid. Saker dei veit om – der det faktisk òg til dels er kjent gjerningsmann – må dei lata liggja, for dei får beskjed om at dei ikkje må ta opp saker viss dei ikkje får landa dei. Me skal ikkje ha nokon restanse, som dei seier. Då er det betre å ikkje gjera noko. Det det fører til, er at dei ikkje får driva førebyggjande arbeid, dei får ikkje teke tak i ungdomsmiljø som held på å utvikla seg, anten det er narkotika eller andre ting. Ein av fordelane me har hatt med å bu ute i distrikta, har vore at politiet har hatt den oversikta og moglegheita til å ta dette arbeidet, men no – fordi det er utfordringar i ein del område, utfordringar i ein del saker som ein absolutt bør ta tak i – skal ein altså missa den moglegheita til å driva godt førebyggjande arbeid. Så får me høyra at næringslivet ikkje spør etter offentlege tenester. Jau, næringslivet ute i distrikta spør etter offentlege tenester. Dei vil ha breiband, dei vil ha ein postgang som fungerer, dei vil ha moglegheit til å få seg pass og sertifikat, til å kunna få arbeidsgodkjenning for sesongarbeidarane sine i nærleiken. Det får dei ikkje. Når det gjeld samferdsel, er det snakk om at me aldri har brukt så mykje pengar. I Hordaland er det faktisk ikkje sett i gang eitt nytt prosjekt i denne NTP-perioden. Då føler folk at det ikkje er samanheng mellom liv og lære.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2019-10-04:
Det kan godt være, som representanten Nils T. Bjørke sa før meg, at opposisjonen og regjeringa har møtt ulike typer velgere. I Venstre har vi i hvert fall lagt merke til at det er mange klimabrølere der ute, og de har det siste halvåret satt en ny politisk dagsorden. Framtidas generasjoner krever – heldigvis – handling. De ønsker en annen arv. Venstre er på lag med framtida. Derfor jobber vi hver eneste dag for å endre arvereglene for kloden. Det skal lønne seg å ta grønne valg. Forurenser skal betale. Derfor har vi bidratt med mer enn å doble CO2-avgiften, fra 229 kr i 2013 til 508 kr nå i 2019. Færre og færre slipper unna en CO2-avgift. I år har regjeringa også etablert et eget nullutslippsfond for næringstransport. En ny støtteordning for elvarebiler førte til at det ble solgt flere biler på åtte dager de første dagene det gjaldt, enn det ble gjort i hele fjor. Enova har gitt det første tilskuddet til flytende havvind – 2,3 mrd. kr. Nysnø har fått 500 mill. kr mer i kapitaltilførsel i år. De skal bidra til å investere i smarte, framtidsrettede løsninger for å redusere klimautslipp. Karbonfangst og -lagring går definitivt sin gang, til tross for at opposisjonen prøver å skape et bilde av at det tar for lang tid. I år er det bevilget penger til å bore en ny brønn, og det er vi helt avhengig av for å komme videre. Vi kan ikke gå på akkord med sikkerheten. Northern Lights-prosjektet, som også tilhører karbonfangst og -lagring, gjør en kjempegod jobb, og alle nordiske land er nå i ferd med å bli med på et mulig nytt nordisk industrieventyr, som også kommer klimaet til gode. Klimasats ble etablert i 2016, etter forslag fra Venstre. I 2019 bevilges det mer enn 225 mill. kr til tiltak der ute, der hvor folk bor, og der det er helt nødvendig å skape de endringene. Kommuner og fylker tar det nå i bruk og ønsker seg enda mer penger. Men vi må også tilpasse oss klimaet, for det er allerede skjedd store endringer. Vi husker Skjåk i fjor, Jølster i år, tørkesommeren i fjor – 2 mrd. kr kostet bare den oss. De stadige oversvømmelsene og nye hendelsene som kommer, koster oss milliarder. Forsikringsutbetalingene øker. Vi må også bruke penger på å tilpasse oss til et våtere og villere klima som blir mindre og mindre forutsigbart. Utfordringene er der, og vi må passe på å bevilge til tiltakene som gjør at vi kan overleve inntil vi finner de riktige tiltakene på lang sikt.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2019-10-04:
Energinasjonen Norge hører jeg at vi alle er enige om at vi vil utvikle videre. Inntekter fra olje, gass og vannkraft har vært en enorm kilde til velferdsstaten Norge, og vi skal forvalte med omhu videre. Klimaendringer og ny teknologi gjør at vi både må og også i stor grad kan omstille energinasjonen Norge. Jeg hører av debatten særlig to elementer som er dratt fram, litt løsrevet fra trontalediskusjonen: Det er utvalget som har utredet vannkraftbeskatningen, og det er rammeplanen for vindkraft. Dette sier meg, som leder av energi- og miljøkomiteen, at vi er nødt til å diskutere energi mer i Stortinget. Det handler både om skatt og konsesjonsvilkår og om ny teknologi og nye muligheter. Det kan ikke være sånn at vi kaster arvesølvet ut av badekaret ved ikke å oppruste gamle vannkraftanlegg. De er jo fortsatt en viktig kilde i den fornybare omstillingen vi står i. Den reguleringskapasiteten vi har der, er enormt viktig. Kommune-Norge må også være med på å sørge for å ta vare på og oppruste de anleggene. Det er en litt annen debatt enn den om konsesjonskraften, for det er en kompensasjon. Det betyr at det er viktig å diskutere dette. For Venstre, som er opprinnelsen til mye av konsesjonsvilkårene, er det ikke aktuelt å endre på de prinsippene eller å ta fra kommunene store inntekter. Staten har mye penger i Norge, bl.a. takket være olje- og gassinntektene. Fordelingen av de inntektene må vi finne fram til. Statsministeren sa tidligere i dag at dette ikke er et forsøk på noe ran. Men det er en viktig del av den framtidige forvaltningen. Vi skal også passe på å fase inn til fellesskapet ressurser fra nye energikilder. Vindkraft har i dag andre vilkår enn vannkraft, men det har også f.eks. småkraft. Vi er nødt til å balansere dette og få til en god felles forvaltning og så mye likestilling som mulig mellom de ulike kildene til fornybar energi. Digitaliseringen som pågår, skaper nye muligheter og også nye utfordringer i å få kraften og mulighetene til å flyte. Hvordan regjeringa tenker om rammeplanen for vind, får vi komme tilbake til. Jeg håper regjeringa legger til rette for at vi får gode diskusjoner i Stortinget om mye av dette. Noe kommer til å bli ført i finanskomiteen, andre deler i energi- og miljøkomiteen. Men jeg tror det er viktig for Stortinget at en er med på å diskutere framtida her.
Turid Kristensen (Høyre), 2019-10-04:
Ikke alt er perfekt i Norge i dag, men det er veldig mye som går veldig bra, og det synes jeg vi skal ha lov til å glede oss over. Noe av det som gleder meg aller mest, er at mye i norsk skole går veldig bra i dag, og at vi gjør så mye for å gjøre norsk skole enda bedre. Elevene er mer til stede, de lærer mer, flere fullfører, og færre faller fra. Enda mer gledelig er det at enda flere nå velger yrkesfag. Regjeringens satsing på yrkesfag og Yrkesfaglærerløftet bærer frukter. Det skal vi være fornøyd med, men vi skal selvfølgelig fortsette den satsingen. Yrkesfagene er og blir viktige for utviklingen av det nye Norge. Skal vi klare å møte de utfordringene Norge står overfor, trenger vi at enda flere velger yrkesfag. Selv om vi setter stadig nye rekorder i antallet læreplasser, har vi en utfordring med å skaffe nok plasser til alle som trenger det. Men Arbeiderpartiets forslag om en nasjonal læreplassgaranti er ikke løsningen på den utfordringen. Dette vil bli nok en verdiløs garanti som ikke vil gi de unge større sikkerhet for å kunne fullføre utdanningen sin. Representanten Asphjell fra Arbeiderpartiet var selv inne på en langt bedre løsning i innlegget sitt tidligere her i dag, en løsning som brukes mange steder allerede, nemlig forpliktende avtaler mellom partene i næringslivet, kommunene og fylkeskommunene, ut fra lokale forhold og lokale behov. Det er dette vi trenger mer av – ikke enda flere verdiløse garantier fra Arbeiderpartiet. Også når det gjelder læreplasser, er meldingene fra hele landet og fra mange bransjer at bedriftene ikke får tak de lærlingene de har behov for. Bildet er tydelig: Velger man yrkesfag, får man en kompetanse som er sterkt etterspurt, og man vil ha veldig gode muligheter for en god jobb når man er ferdig utdannet. Her har jeg lyst til å sende en melding til alle dem som er med på å gi de unge råd når de skal velge utdanning: Jeg oppfordrer alle til å være med på å gi yrkesfagene det omdømmet de fortjener. Vi ser at statusen for yrkesfagene er på vei oppover, men nå er det på høy tid virkelig å gjenreise respekten for yrkesfagene – ikke av hensyn til fagene, men av hensyn til ungdommene som skal velge, slik at de kan foreta gode valg, få tro på drømmene om egen framtid og respekt for valgene sine. For å komme dit trenger vi voksne som bryr seg. Yrkesfag stenger ikke noen dører. Man har alle muligheter til videre utdanning, til å starte for seg selv. Det er med yrkesfag man virkelig har valgmuligheter for framtiden. Folk med yrkesfaglig bakgrunn er ofte med der hvor store endringer i samfunnet skjer, og de vil definitivt spille en stor rolle for det grønne skiftet. Én ting er sikkert: Selv i møte med et usikkert arbeidsmarked i framtiden vil vi alltid trenge folk med yrkesfagskompetanse.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2019-10-04:
Det har nettopp blitt gjennomført et kommune- og fylkestingsvalg i Norge. Over 2,5 millioner nordmenn stemte ved fylkestingsvalget, og over 2,7 millioner stemte ved kommunevalget. Når en hører på debatten i salen her og innleggene fra regjeringspartiene, ser det ut som om ting går bra i Norge, og at alt skal fortsette som før – til tross for at samtlige regjeringsparti har gått tilbake ved dette lokalvalget. Folk i bygd og by har fått nok av den sentraliseringspolitikken og den overkjøringen som en er blitt møtt med av dagens regjering. Enda viktigere enn at de fire partiene har gått tilbake ved valget, er hva en har diskutert lokalt, og hva velgerne lokalt har gitt sin tilslutning til. Det er lokale politikere som har stilt til valg på hva som skal være framtiden og utviklingen i deres lokalsamfunn, deres kommune og deres fylke – og så blir de overkjørt av politikere i denne salen. Det mest talende eksemplet på det er regionreformen. I Troms og Finnmark har et klart flertall av de folkevalgte som nå er valgt inn fra det nye fylket, gått til valg på en garanti om at de skal jobbe for å reversere sammenslåingen. At de politikerne har fått et klart flertall og et klart mandat fra folket gjennom lokalvalget, gjør ikke noe inntrykk på flertallet i denne salen. En sier at nå skal en være utholdende og stå fast på reformene. Det samme gjelder for Viken. Denne uken ble det presentert en plattform for det nye, rød-grønne flertallet i Viken, som sier klart og tydelig at en er imot sammenslåingen, og at en vil sende en søknad om reversering. Norges største fylke har blitt tvunget igjennom, mot folks og folkevalgtes ønske, uten at en har blitt spurt på forhånd. Nå har velgerne felt sin dom også over det prosjektet, men stortingsflertallet sier at de vil ikke lytte – det er de som vet best. En slik måte å oppføre seg på viser en mangel på respekt for lokaldemokratiet og velgernes dom ved valg. Men om stortingsflertallet ikke er villig til å lytte nå, skal i hvert fall vi sørge for å jobbe målrettet for at stortingsflertallet er et annet om to år – og vi skal sørge for å begrave regionreformen en gang for alle.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2019-10-04:
Jeg skal ta over litt der representanten Gjelsvik slapp, for jeg har lyst til å dele noen tanker med presidenten – evaluere valget lite grann og litt trender. Dette er noe jeg har gjort for SV internt, men jeg stoler selvfølgelig på at tankene mine blir her i salen. Det er åpenbare utviklingstrekk som har en forklaring, og jeg ser tre store trender: Forskjellene i samfunnet har uomtvistelig økt, det viser indeksene, og det ser folk. De som har påpekt dette tydeligst, og som har vist at de vil gjøre noe med det, gikk fram ved valget, bl.a. SV og Rødt. De som har økt forskjellene gjennom skattetiltak og annet, regjeringspartiene, gikk tilbake. Klimaproblemene og tap av naturmangfold har vokst. Forståelsen av dette og protestene har også økt. De partiene som vil ta mye større grep på dette feltet, og som har framsatt en haug med forslag som svarer på dette, har vokst ved valget – SV og Miljøpartiet De Grønne er de tydeligste. De som sto på motsatt side, som ikke har tatt eller villet ta kraftige nok grep, regjeringspartiene, eller de som har vært litt lunkne, som Arbeiderpartiet, har gått tilbake. Sentrum–periferi, som representanten Gjelsvik var innom, by og land – distriktspolitikken – er en tredje dimensjon. Hvordan kunne man tro at den kraftige sentraliseringstendensen vi har opplevd – alle tiltak som nærpolitireform, nedleggelse av trafikkstasjoner, passkontor osv. – og kommune- og regionreformen ikke skulle få følger i velgermassen, som f.eks. tvangssammenslåingene? Kan jeg kanskje få nevne denne vanskapte smultringen, Viken? Det var SV og Senterpartiet som sto sterkest i distriktskampen. Senterpartiet var tydeligvis best på retorikken, men begge vant og gikk fram. Sentralistene, regjeringspartiene, og de som var lunkne eller kom for sent, Arbeiderpartiet, f.eks., tapte. Jo da, det var andre trekk ved valget og dermed ved samfunnet vårt. Jeg nevnte jo ikke Bompengepartiet i starten her. Det skjønner alle var en av de viktigste årsakene til Fremskrittspartiets tilbakegang – de hadde jo snakket med to tunger i seks år. I tillegg slet de med et annet problem: flyktningstrømmen hadde avtatt. Det var jo viktig drivstoff i Fremskrittspartiets retoriske maskineri. Det har skjedd noe i det politiske Norge – klimastreiker, større klimadebatt og klimabevissthet i større grad der ute. Mye tyder på at kampen for naturmangfoldet kan bli like sterk. Det fører også til at begge blokker i politikken må ta dette inn over seg, men særlig vil et regjeringsskifte etter den nåværende politiske statusen i landet føre den rød-grønne blokken veldig mye mer i grønn retning. Det blir spennende tider framover.
Bengt Rune Strifeldt (Fremskrittspartiet), 2019-10-04:
Som jeg var inne på i mitt innlegg i går, er arbeidsledigheten nå på det laveste på mange år. Veksten i økonomien har god fart. Norge er på rett spor. Det går godt i Norge, både i sentrale strøk og – ikke minst – i nord. Vi legger forholdene til rette for vekst i nord. Representanten Ingalill Olsen var bekymret for at planleggingen av fiskerihavner i vårt felles hjemfylke har stoppet opp. Det er ikke en virkelighet de som har ansvaret i Finnmark fylkeskommune, kjenner seg igjen i. Seniorrådgiver Eirik Selmer hos Finnmark fylkeskommune uttalte så sent som i forrige uke at de siste årene har vært svært positive med tanke på å utvikle fiskerihavnene i Finnmark. Han var svært fornøyd med uttellingen for Finnmark med tilsagn til forskutteringsmidler og ikke minst økning i prosjekteringsmidler, noe som gjør at de har mange gryteklare prosjekter klare når fiskerihavnene overføres til de nye regionene ved årsskiftet. Representanten Olsen fra Arbeiderpartiet var også innom at valget i Finnmark var et protestvalg. Ja, der er vi helt enige. Da vil jeg tilføye at Høyre hadde en marginal nedgang i oppslutning og Fremskrittspartiet tilnærmet samme resultat i 2015. Så ja, valget i Finnmark var så absolutt et protestvalg – velgerne protesterte og ville ikke ha Arbeiderpartiets politikk. Det viste valgresultatet, der Arbeiderpartiet nærmest ble halvert – fra 45,9 pst. til 24,9 pst. i landets nordligste region. Representanten Adelsten Iversen fra Senterpartiet var bekymret for fiskerne og et økt aktivitetskrav for å delta i det kvoteregulerte kongekrabbefisket. Et av hovedprinsippene i kongekrabbeforvaltningen er at kongekrabbefisket skal være et supplement til det tradisjonelle fiskeriet og ikke et hovedfiskeri. Aktivitetskravet i dag er 200 000 kr. Det betyr at en fisker må fiske andre arter enn kongekrabbe for 200 000 kr for å få adgang til full kongekrabbekvote til en verdi av nærmere 400 000 kr. Da kan man stille seg spørsmål om hva som er deres hovedfiskeri. Jeg deler representanten Adelsten Iversens ønske om å skape 1 000 flere arbeidsplasser i Finnmark. Da er det som representanten var inne på, behov for handlekraftige politikere, ikke politikere som har som hovedmål å reversere det meste av politiske vedtak og utvikling. Representanten hadde i valgkampen flere utspill som ville ha satt Finnmark mange tiår tilbake i tid. Det mest kontroversielle forslaget ville ha ført store andeler av kvoten ut av Finnmark med de konsekvensene det ville ha medført. Vi må få debatten på rett spor, og jeg håper at Arbeiderpartiet og Senterpartiet vil diskutere konstruktivt hvordan vi skal skape nye helårige arbeidsplasser i landindustrien og øke verdiskapingen i nord. Avslutningsvis vil jeg be mine stortingskollegaer fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet fra Finnmark om å slutte å nedsnakke situasjonen i landets nordligste fylke og heller framsnakke de mulighetene vi har. Vi må fortsette å legge forholdene til rette for vekst i nord.
Anne Sandum (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
For Arbeiderpartiet er yrkesfag viktig, og jeg er stolt av å komme fra Buskerud, et fylke som for tredje år på rad er best i landet på formidling av lærlinger. Buskerud er nå også best i landet når det gjelder dem som går ut av læretiden sin og over i fast jobb. Det er hardt arbeid over lang tid. Jeg er stolt av Buskerud som har fått til dette, stolt av at Buskerud er Arbeiderparti-ledet og har klart å få et godt og forpliktende samarbeid med partene i næringslivet, for det er helt avgjørende for å lykkes med dette. LO og NHO har vært veldig samarbeidsvillige, og man har klart å få til forpliktelser. Det gjelder for fylkeskommunen, som forplikter seg til å dimensjonere skoletilbudet på en sånn måte at de som går yrkesfag, faktisk har en lærlingplass i enden av sin endte toårige skolegang, og for næringslivet, som forplikter seg til å ta dem inn. Dette lykkes vi godt med i Buskerud. Når man har sagt noe om hva som er bra, for det skjer mye bra i dette landet, er det også opposisjonens rolle å si fra om ting som ikke er så bra. Jeg er nødt til å komme inn på politiet. I min kommune, Ringerike – jeg bor ca. 3–3,5 mil nord for Hønefoss – var det mandag ettermiddag en bilulykke på E16, en alvorlig bilulykke, hvor politiet selvfølgelig rykket ut. Samtidig med at politiet var på dette ulykkesstedet, var det noen som startet og hadde en ganske alvorlig slåsskamp i Hønefoss by. Da lurer jeg på: Hvor er alle de politifolkene det blir skrytt av har kommet? Hvor er det de befinner seg? Politiet hadde ikke ressurser på Hønefoss til å kunne ta seg av de to hendelsene på samme tid. Og dette var en helt vanlig mandag ettermiddag.