Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2016-10-20:
Leverandørindustrien vokste fram på skuldrene av århundrer med norsk skipsfartstradisjon. I dag er rigg og supplyfartøy den delen av oljenæringen som kanskje sliter tyngst. Mye av grunnen til dette er at det er blitt kontrahert for mye og tatt opp for mye gjeld. Ingen er mer smertelig klar over det enn rederne som nå bruker all sin tid på forhandlinger med banker og obligasjonseiere. I Møre og Romsdal har vi en av verdens fremste maritime klynger. Verdensledende teknologi og gründerånd har skapt store verdier både lokalt og nasjonalt. Dette er vi stolte av. Men i dag er det mange som sliter, totalt ligger det 14 rigger og 107 offshoreskip i opplag langs kysten vår, og gjelden tynger for mange. Et moderne fartøy er en stor investering. Det må være en kombinasjon av egenkapital og lånte penger. Og hva låner man da til? Et skip er ikke mer verdt enn potensiell inntjening for en kreditor. Man låner da på kontrakten man har. Kontraktene blir da ens viktigste aktiva. Mange norske redere har investert i nye skip som tilfredsstiller kundens krav nettopp med trygghet i kontrakten. Dette gjør at forutsigbarhet rundt kontrakter og avtaler blir alfa og omega for disse rederiene. Det er mange av disse som i dag føler at denne tilliten som ligger i inngåtte avtaler, er vekk. I en artikkel i Dagens Næringsliv 17. juni i år kalte lederen i Bergen Rederiforening, advokat Øystein Meland, reforhandlingene av kontrakter for regelrette landeveisrøveri. I artikkelen har Meland følgende sitat: «– Statoil krever reforhandlet kontrakter der leverandørene har investert i skip, rigger, spesialutstyr og infrastruktur for å betjene en Statoil-kontrakt, basert på avtalte volumer og marginer og hvor kontrakten går over fem–åtte år til faste avtalte priser. Man vil ha samme tjeneste til vesentlig lavere pris enn det kontrakten tilsier. Et helt grunnleggende prinsipp i næringslivet er at kontrakter skal holdes. Dette blåser Statoil i, og svarer: «Om du ikke liker det, så er det bare å saksøke oss» – underforstått: «om du tør», sier Meland.» Det er helt legitimt å ville reforhandle avtaler, men hvilken forhandlingssituasjon har man egentlig når man forhandler med sin eneste kunde? Når man vet at det ikke å ville forhandle kan bety at man havner bakerst i rekken ved nye kontrakter? Vil man ta sjansen på å gå til sak hvis konsekvensene er at man går konkurs mens saken pågår? Statoil har en dominerende posisjon fordi den norske stat har gitt historiske privilegier. Med dette følger et samfunnsansvar og en forventning om ikke å utnytte posisjonen sin på en måte som skader næringen. Signalene tyder på at Statoil i dag gjør nettopp det, og derfor trenger vi en grundig gjennomgang av sektoren. I Møre og Romsdal er vi stolte av våre maritime tradisjoner og har som sagt en verdensledende maritim klynge. Vi vet hva denne har betydd og kan bety i framtiden. Mange av aktørene har tatt på seg for mye gjeld og bygget for mange skip, ingen benekter det. Men det vil være en katastrofe for regionen og for landet hvis denne kompetansen forsvinner fordi et selskap utnytter sin posisjon, mens politikerne sitter og ser på. Et annet paradoks er at Statoil nå gir ut bonus til alle ansatte, i en situasjon hvor inntektene svikter og næringen er i krise og hele leverandørindustrien mister oppdrag som følge av at Statoil kutter ut aktivitet, leting og vedlikehold. Det er ikke noe godt signal til næringen.