Jan Petersen (Høyre), 1999-05-31:
Da denne saken var oppe som en del av referatet for en tid tilbake, sa jeg at det var en besynderlig sak, og jeg må nok si at den er blitt enda mer besynderlig nå, ikke minst etter å ha lyttet på både Fremskrittspartiets, Arbeiderpartiets og regjeringspartienes oppfatning av hvem av dem som egentlig har vunnet, og hvem som har bakket ned. Hvis man noensinne skulle definere et bevegelig mål, tror jeg det må være IT Fornebu-saken, for her har jammen tingene beveget seg, og uklarhetene er fortsatt det som står igjen som det karakteristiske. Men jeg må si at jeg ikke tror det er noen rimelig tvil om at det er Stortingets største og neststørste parti som gjennom sitt Dokument nr. 8-forslag har satt i gang en prosess som de slett ikke hadde tenkt igjennom, og at de lever etter den ganske lykkelige setning at veien blir til mens du går. Realiteten er at de fremmet massiv kritikk i sitt Dokument nr. 8-forslag som de ikke har gjentatt, og som Steensnæs meget korrekt sa hadde klare konstitusjonelle føringer. Det som er realiteten, er at næringsministeren i sitt brev ikke har endret en tøddel på det anbudsgrunnlag som de to partiene så kritisk omtalte. Det er jo realiteten. Det flertallspartiene har ønsket å realisere, var fullt mulig å realisere innenfor de forutsetninger som næringsministeren trakk opp. Det sier bare en ting, nemlig at hele dette Dokument nr. 8-forslaget var en eneste stor misforståelse, fordi det har ikke vært nødvendig å endre på oppleggene for å få til det som flertallet ønsker seg. Det flertallet derfor gjør, og det bærer innstillingen helt tydelig bud om, er at de simpelthen ønsker å glemme hele kritikken. Men jeg må nok si at hvis man først hadde ønsket å glemme hele kritikken, synes jeg også man like godt kunne glemme kritikkens konklusjon, nemlig at Stortinget skal sette i gang saksbehandlingen. Man skal huske på at den konklusjonen kom jo fordi flertallet mangler tillit til at næringsministeren og Regjeringen gjør den jobben som de ønsket at de skulle gjøre. Konklusjonen har de beholdt, men de har glemt selve premisset. Jeg sa at uklarhetene er det gjennomgående her, og det må jeg nok si at jeg fortsatt synes de er. Hvis det altså er slik at hvorvidt det blir 30 boliger eller 1 300 boliger, er et uvesentlig og uavklart spørsmål, står det for meg som en ganske avgjørende uklarhet i en så stor sak. En annen ting som er uklar, er: Hva mener egentlig partene med punkt 6 i vedtaket fra 25. februar? Her tror jeg også det ligger ting som enkelte av partene vil ønske å glemme. Ikke minst er spørsmålet: Hva ligger egentlig fortsatt i «den store statlige deltakelsen»? Vi skal ikke være i tvil om at slik opplegget er, er vi i ferd med å få en betydelig statlig deltagelse i næringsvirksomhet i Norge. At Arbeiderpartiet gjør det, er jo ikke så underlig, men at Fremskrittspartiet gjør det, er mer enn underlig. Og det er ekstra underlig fordi Fremskrittspartiet har forsøkt å tegne to bilder av seg selv i løpet av dette året. Det ene er at de har sagt det samme om politiske spørsmål i 15 år. Det sa Carl I. Hagen på fjernsynet forrige uke. Og jeg må ærlig talt si at på dette punktet har de ikke sagt det samme. Her er det en politisk saltomortale. Det partiet som en gang gikk knallhardt mot statlig deltagelse, går nå uten noen form for utredning inn for en av de største statlige deltagelser i næringsvirksomhet som vi noensinne har hatt. Det har ikke partiet sagt i 15 år. Så har dessuten Carl I. Hagen forsøkt å skape et bilde til, nemlig at alle de tanker han har tenkt, har han til enhver tid tenkt først. Og jeg må nok si til Fremskrittspartiet at den tanken som her fremmes om den store statlige deltagelse, er en tanke sosialistene har tenkt først. At man nå tenker annerledes, det får så være, men da kan man ikke si at man har sagt det samme i 15 år. Det er derfor åpenbare kursskifter vi her står overfor. Og det vi da ser, er det Fremskrittspartiet vi har sett i mange år, som hopper og spretter litt rundt i det politiske terrenget.