trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Clemet (Høyre), 2005-02-02:
Jeg beklager, men klokken hos meg virker faktisk ikke. Det er derfor jeg har vært litt i tvil om hvor lenge jeg har snakket, men jeg skal forsøke å holde tiden.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-02-02:
At SV har endret standpunkt, mener jeg må være helt klart, for SVs leder kjørte jo nesten hele forrige valgkamp, kommunevalgkampen, på et skolesystem som innebar nasjonale prøver og mye tydeligere mål i læreplanene, og at man skulle skrote et system med nasjonal fag- og timefordeling. Da sa hun eksplisitt at hun syntes det systemet vi nå hadde vedtatt, med det antallet nasjonale prøver, var passende. Hun mente også at det ikke gikk an å holde tilbake informasjon om de resultatene som forelå. Det er slik at resultatet fra nasjonale prøver er offentlig, akkurat som avgangskarakterer og eksamenskarakterer er offentlige i Norge. Så kan man si: Er det så farlig at vi bare burde ha en utvalgsundersøkelse? Nei, jeg synes ikke det. Jeg mener det er viktig at alle elever gjennomgår prøvene, for at lærerne skal kunne gi hver enkelt elev bedre opplæring. Vi har i liten grad A- og B-skoler i Norge. Men hvis vi har en dårlig skole, blir den jo ikke dårligere av at kommunen får vite om det. Da får kommunen en sjanse til å gjøre noe med problemene, og det må jo være formålet. Rangeringene som mediene foretar, er det ikke så mye å gjøre med. Men jeg synes faktisk de virker noe mer informert og nyansert og forekommer i mindre grad nå enn før skoleporten.no ble introdusert.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-02-02:
Siden dette er en ordinær del av skolen, obligatorisk, og kan likestilles med annet innhold, har jeg også lagt vekt på at det grunnlaget lærerne har for å foreta vurdering, ikke skal endres. Lærerne har ansvaret for å forestå vurdering av elevene, og de gjør det på grunnlag av det man kaller vurderingsforskriften, retningslinjene for vurdering. Vi har derfor nøyd oss med å informere om vurderingsforskriften snarere enn å overta vurderingen for lærerne. Når det gjelder orden og atferd, er reglene litt forskjellige i grunnskole og videregående opplæring. Som legperson og sett utenfra kan det kanskje ikke synes urimelig at det får en reaksjon dersom man boikotter. Dersom eleven ikke møter til prøver uten gyldig grunn, kan vi konstatere at det er ugyldig fravær, og det heter i vurderingsforskriften at ugyldig fravær skal regnes som brudd på ordensreglene i grunnskolen. Men det er lærerne som har ansvar for dette, og jeg synes det er ganske viktig av hensyn til lærerautoriteten og tilliten til lærerne at de gjør det de er ment å skulle gjøre, nemlig å forestå den konkrete vurdering. Jeg har i det offentlige rom ment å kunne redegjøre for det lov- og forskriftsgrunnlaget lærerne har for sin vurdering.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-02-02:
Som jeg sa i mitt innlegg, synes jeg det er problematisk. Både det å arbeide i skolen og det å melde seg som elev til skolen innebærer veldig mye positivt og mye på tilbudssiden, men det innebærer også noen forpliktelser. Disse forpliktelsene er som regel nedfelt i lover, i forskrifter, i skolens reglement og i avtaler mellom ansatte og deres arbeidsgivere. Siden det er så veldig mange som er avhengige av skolen, er det veldig viktig at vi som er foreldre, elever osv., kan ha tillit til at man overholder slike lover og regler, og at man er i stand til, som jeg synes er veldig vesentlig, å håndtere taushetsbelagt informasjon. Vi har også ordinære eksamener og andre prøver i skolen. Lærerne og skolen sitter naturligvis også på mye informasjon om våre barn som er sterkt taushetsbelagt. Derfor er det veldig viktig at vi kan ha tillit til dette systemet. Men igjen må jeg si at den riktige håndteringsmåten i forhold til de ansatte, dersom det skal være noen reaksjoner eller noe som skal skje, må være mellom arbeidsgiver og den ansatte.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2005-02-02:
Dette er også et spørsmål til utdanningsministeren om de nasjonale prøver, men med en annen hovedside knyttet til dette. «Innføring av obligatoriske nasjonale prøver ble støttet av et samlet storting som ledd i arbeidet med å bedre læringsresultatene i norsk skole bl.a. ved hjelp av underveismålinger om læringsresultatet hos elever på ulike klassetrinn. Elevorganisasjon, enkeltelever og lærere har direkte eller indirekte oppfordret til boikott eller levering av blank besvarelse. Hvilke konsekvenser får dette for de som oppfordrer og de som følger oppfordringen?»
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2005-02-02:
Jeg takker for svaret. Nasjonale prøver er obligatoriske, som statsråden sa. Elever og foresatte vet det. I opplæringslovens forskrifter om karakter i orden og atferd heter det at en til vanlig ikke skal legge vekt på enkelthandlinger. Men er ikke bevisst valg av boikott en ganske uvanlig, men tydelig handling som bør vises i karaktersetting for orden og atferd? Statsråden svarte også, hvis jeg husker rett, at reaksjonen på deltakelsen må håndheves av den enkelte skole, den enkelte lærer, og til og med vurderes i det enkelte tilfellet. Det blir en reaksjonsform som spriker i absolutt alle retninger. Hovedinntrykket blir at det ikke er så farlig, og at det å boikotte en nasjonal prøve, som skal være en del av utdanningen for elevene og en del av jobben med å gjøre det nasjonale utdanningssystemet bedre, ikke har praktisk konsekvens. Det er ikke så farlig. Det blir et merkelig lærings- og oppdragersignal skolen da gir.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2005-02-02:
Jeg takker igjen for svaret. Jeg beveger meg inn på den andre delen av spørsmålet, nemlig, som statsråden selv sier, at lærerne faktisk gjør det de er ment å gjøre. Jeg tror statsråden omtalte det forhold at også ansatte i skolen direkte og indirekte har oppfordret til boikott, som «problematisk». Jeg vil si at det er mer enn problematisk. Jeg vil si at det viser en åpenbar illojalitet, og at det viser ansatte som ikke klarer eller ønsker å opptre politisk nøytralt i forhold til sin lærergjerning. Skolens kvalitet er avhengig av tillit på mange nivåer og i mange relasjoner, ikke minst i forhold til elever og foreldre. Mener statsråden at lærerstøtte til boikott av nasjonale prøver, altså en obligatorisk del av skolens virksomhet, fremmer slik tillit?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2005-02-02:
Mitt spørsmål går til den ærede helse- og omsorgsministeren: «I TV 2-nyhetene den 20. januar ble det opplyst at 1 av 3 personer ikke oppnår telefonkontakt med fastlegen. Hensikten med ordningen var nettopp at alle skulle ha en fast og kjent lege å forholde seg til som skulle gi den enkelte skikkelig oppfølging. Dersom det er riktig det som hevdes i TV 2, er disse forutsetningene ikke oppfylt, til tross for at legene får betalt for hver eneste pasient på sine respektive lister. Ifølge TV 2s beregninger svarer 380 fastleger bare på 50 pst. av henvendelsene. Hva vil statsråden gjøre?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2005-02-02:
Jeg takker statsråden for svaret, og sier meg glad for at han griper fatt i dette. Det er ganske kjedelig, for ikke å si alvorlig, i mange situasjoner, for en pasient som ikke får fatt i sin fastlege. Jeg har personlig opplevd denne situasjonen flere ganger. Ifølge oppslag i Tidsskrift for Den norske lægeforening og i TV 2-nyhetene oppnår bare én av tre som henvender seg til fastlegen, telefonisk kontakt. De kommer ikke igjennom i telefonsystemene. Ifølge beregninger gjort av TV 2 svarer 15 fastleger bare ca. 10 pst. av sine listepasienter, og av 380 leger svarer 50 pst. pasientene. Så spør jeg: Er det legenes kapasitet eller telefonkapasiteten som svikter, eller er det betjeningen som ikke har fått skolering i å betjene en slik viktig telefon? Eller kan det faktisk være slik at fastlegen ikke mener at det er hans ansvar å sørge for god tilgjengelighet til pasientene? Dessverre er jeg tilbøyelig til å tro det siste.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2005-02-02:
Jeg takker igjen for svaret. Faktum er at legen får betalt for alle sine listepasienter. Når halvparten av dem i beste fall oppnår kontakt, og i verste fall bare 10 pst. gjør det, får legen svært gode inntekter av den av sine pasienter han aldri ser eller hører fra. Hensikten med fastlegesystemet var å bedre pasientenes tilgang til kontakt med sin fastlege. Adgangen til trygderefusjon er begrenset til å gjelde pasientenes fastlege og gjelder ikke dersom annen lege velges, mens legen får betalt etter antall pasienter på sin egen liste. Jeg synes det er merkelig at Legeforeningen, som har fått bestilt denne undersøkelsen, ikke selv har tatt affære overfor sine medlemmer og gjerne tatt kontakt med departementet. Men jeg forventer nå at dette blir fulgt opp, og at vi ikke får denne type rapporter på et senere tidspunkt.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-02-02:
La oss være enige om at god telefontilgjengelighet til fastlegen er viktig for innbyggerne. Bedret tilgjengelighet til allmennlegetjenesten var også et sentralt mål for fastlegeordningen. Det er de siste to-tre år gjennomført undersøkelser som viser at innbyggernes telefontilgjengelighet til fastlegene er blitt bedre. Men den er ikke god nok, og noen fastlegekontorer har dårlig tilgjengelighet. Tilsynsmyndighetenes kartlegginger i 2002 og i begynnelsen av 2003 viste at tilgjengeligheten til fastlegene varierer rundt om i kommunene. Som en del av evalueringen av fastlegeordningen ble det høsten 2003 foretatt en registrering av telefontilgjengeligheten ved tilfeldig utvalgte fastlegekontorer. Undersøkelsen ble nylig publisert i Tidsskrift for Den norske lægeforening. Jeg går ut fra at det er denne undersøkelsen representanten Alvheim refererer til. Henvendelsen ble sendt til 240 fastlegekontorer. Resultatene baserer seg på 100 kontorer og viser at 66 pst. av anropene til legekontorene ble besvart ved første anrop. Det innebærer at ett av tre anrop ikke førte til kontakt med legekontoret umiddelbart. Den samme undersøkelsen viste at gjennomsnittlig ventetid på svar var 25 sekunder, og at fastlegekontorene i løpet av ett år besvarte i gjennomsnitt sju anrop pr. innbygger på fastlegenes lister. Sammenlignet med tidligere registreringer er telefontilgjengeligheten bedret, samtidig som en har fått en meget sterk økning i pågangen. Det er imidlertid stor variasjon mellom legekontorene. I Statistisk sentralbyrås levekårspanel i 2003 er det også stilt spørsmål om hvordan innbyggerne er fornøyd med telefontilgjengeligheten til fastlege. Undersøkelsen viser at 73 pst. er fornøyd. Kun 15 pst. gir klart uttrykk for misnøye. Innbyggere med fastleger som arbeider alene, dvs. som ikke arbeider i gruppepraksis opplever klart bedre telefontilgjengelighet enn innbyggere som har fastlege ved større legesentre. Jeg er enig med representanten i at dette ikke er godt nok. Fortsatt må en tredjedel av innbyggerne som henvender seg til sin fastlege, ringe mer enn én gang for å få kontakt. Det er den enkelte kommune som har ansvaret for at allmennlegetjenesten er tilstrekkelig for befolkningen. Kommunen skal bl.a. i samarbeid med legene sikre god tilgjengelighet til tjenesten. Kommunen kan stille krav til tilgjengelighet i de individuelle avtalene med fastlegene. Undersøkelsene viser at det trolig er serviceinnstilling, interesse og holdninger som er avgjørende for telefontilgjengeligheten. Departementet har nylig ferdigstilt en rapport om fastlegeordningen. Rapporten beskriver status etter to og et halvt år. I denne blir også telefontilgjengeligheten belyst. Jeg vil snart sende rapporten til kommunene. I følgerundskriv vil jeg spesielt be kommunene sørge for en bedre tilgjengelighet der hvor denne ikke viser seg å være tilfredsstillende. Jeg vil også ta initiativ til å få drøftet mulige tiltak med Den norske lægeforening og Kommunenes Sentralforbund i Sentralt samarbeidsutvalg for fastlegeordningen. Hvis senere undersøkelser viser lite bedring på landsbasis, vil jeg måtte vurdere å stille myndighetskrav.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-02-02:
La meg i hvert fall slå helt definitivt fast at det selvfølgelig er fastlegens ansvar å være tilgjengelig. Det er jo det vedkommende er betalt for. Men en liten presisering er nødvendig igjen i forhold til det med at man aldri får kontakt - altså bare én av tre. Det at én av tre ikke får kontakt ved første oppringing, betyr at én av tre må ringe mer enn én gang. Så til årsaken til at det er slik: Det er vel antakeligvis med de fleste som det er med representanten Alvheim, at man har opplevd å ringe til fastlegen og ikke fått svar på henvendelsen i første omgang. Så kan det være flere årsaker til det. Jeg tror det i liten grad skyldes skoleringen av dem som tar telefonen. Jeg tror det skyldes, som det fremgår av undersøkelsen, at det ofte er et større press på sentralbordet når det er et stort legefellesskap, enn når det er individuelle leger, som ofte har en bedre sekretærbemanning. Det er tydeligvis sammensatte årsaker som ligger bak dette. Kommunene har anledning til å stille betingelser for dette i de avtalene de inngår. Som jeg sa i mitt første svar, vil jeg altså i Sentralt samarbeidsutvalg for fastlegeordningen, hvor både Kommunenes Sentralforbund og Legeforeningen er med, ta opp dette og se hva vi kan gjøre for å forbedre situasjonen. Vi kan ikke ha det slik at en stor del av befolkningen oppfatter det som vanskelig å komme i kontakt med sin fastlege, som er betalt for å være klar til å ta imot disse telefonene.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-02-02:
Ja, jeg deler selvfølgelig det håpet at vi ved neste kontroll kan si at det har vært en utvikling, at de tiltak vi har satt inn, har virket, og ikke minst, som representanten Alvheim selv sier, at det er såpass mye indre justis i legestanden at de skjønner alvoret i den undersøkelsen som foreligger.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-02-02:
Jeg må først få uttrykke min store glede over at så mange som 550 legestudenter denne våren gjør seg klare til turnustjeneste. Etter seks års teoriutdanning og noe praksis skal kandidatene ha tolv måneders praksis som turnuslege på sykehus og deretter seks måneder i kommune. Etter bestått turnustjeneste vil de så være kvalifisert til autorisasjon som lege. Siden 1997 har antall turnusplasser økt fra ca. 310 opp mot 750-800 pr. år. Økningen er i hovedsak en følge av økt utdanningskapasitet i Norge, og at mange norske ungdommer studerer medisin i utlandet. I tillegg er medisinkandidater fra andre EØS-land og leger fra land utenfor EØS-området gitt mulighet til å gjennomføre hele eller deler av turnustjenesten i Norge med sikte på norsk autorisasjon. En utfordring for dem som organiserer turnustjenesten, er at det er langt flere som ønsker å begynne turnustjeneste i august enn i februar. Dette har sammenheng med at det er flere universiteter som avslutter studiet i vårsemesteret enn i høstsemesteret. Det gjelder universitetene i Tromsø og i Trondheim, som uteksaminerer bare én gang i året, dvs. i juni. Både helseforetakene, kommunene og de fastlegene som i kontrakt med kommunene har forpliktet seg til å motta og veilede nye turnuskandidater hvert halvår, må ha forutsigbarhet og minst mulig variasjon fra halvår til halvår når det gjelder antall turnusleger. Fra 2002 har departementet derfor vært nødt til å innføre en ordning som tar hensyn til dette. Det innebærer at enkelte kandidater som uteksamineres om sommeren, kan bli nødt til å vente et halvt år før de får starte turnustjeneste. De som eventuelt må vente, har førsterett til turnusplass etter et halvt år. De siste tre år har det vært bekymringer for mulig mangel på plasser ved opptakene til turnustjenesten. Bekymringene har vist seg å være ubegrunnet. Jeg må få presisere at hittil har alle kandidater som har ønsket turnusplass i Norge, fått slik plass. Ingen har måttet vente med å starte turnustjenesten. Som eksempel kan jeg nevne at våren 2004 meldte godt over 500 medisinstudenter interesse for turnustjeneste fra august 2004. Per 3. mai 2004 stod 148 kandidater på venteliste, men ved oppstart i august 2004 var det ingen på venteliste. Ved neste turnusstart, i februar 2005, er det altså over 100 plasser som ikke blir benyttet. Jeg kan forsikre representanten om at departementet løpende følger utviklingen i turnustjenesten. Det avgjørende for meg er forutsigbarhet for helseforetak, for kommuner og for fastlegene som veiledere. Sosial- og helsedirektoratet og Statens autorisasjonskontor for helsepersonell har etablert rutiner for å sikre at utkantområdene ikke blir skadelidende når frafallet blir for stort. For Finnmark og Sogn og Fjordane er det innført ordninger som innebærer at de studentene som før trekningsrunden velger turnustjeneste i disse fylkene, er garantert å unngå enhver ventetid på turnusplass.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-02-02:
Jeg tror den generelle bekymringen er jevnt fordelt mellom spørrer og statsråd. Som jeg sa i mitt første svar, hvor jeg refererte til det som var situasjonen i fjor vår, nemlig våren 2004, da vi hadde veldig mange på venteliste, var det ingen på venteliste lenger da virkeligheten inntraff i august. Da ordnet disse tingene seg. Ved oppstart i august 2004 - det er jo sommeren som har vært problemet - var det ingen venteliste, så langt jeg kan se. Men det har vært usikkerhet helt fram til siste stund for enkelte. Jeg kan likevel ikke garantere at ikke det blir situasjonen også til våren igjen, at det er en større pågang innledningsvis enn det som er kapasiteten. Det er klart det er viktig å ta hensyn til begge sider i denne saken. Det er jo også av hensyn til studentene at man ønsker tilstrekkelig med veiledere for å gi dem et innhold i turnustjenesten som kvalifiserer dem. Jeg føler vel i veldig stor grad at dette er rimelig godt ivaretatt.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-02-02:
Det siste skal jeg selvfølgelig gjøre. Jeg kan ikke svare på det på stående fot, men det skal jeg selvfølgelig sjekke opp. Vi har en genuin interesse av at når vi først har økt utdanningskapasiteten, gjelder det selvfølgelig å få folk ut i turnustjeneste så fort som mulig og få dem autorisert, slik at de kan fylle de ledige stillingene som er. Jeg nevnte navnet på to fylker, Finnmark og Sogn og Fjordane, men også andre utkantområder, som både representanten Kleppa og jeg kjenner godt, har et særlig behov. Det skal ikke mangle på noen anstrengelse for å imøtekomme det som er det underliggende i spørsmålet.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-02-02:
Som representanten Nesvik påpeker, er legemidlet Vioxx trukket tilbake fra markedet. Det skjedde den 30. september i fjor. Begrunnelsen var økt risiko for hjerte- og karsykdommer. Statens legemiddelverk har gått ut med anbefalinger om bruk av alternative legemidler med tilsvarende effekt til behandling av den aktuelle pasientgruppen. De fleste av disse legemidlene er forhåndsgodkjent for refusjon gjennom blåreseptordningen. Ifølge Legemiddelverket vil pasienter som har brukt Vioxx, og som har hatt tilfredsstillende effekt av dette smertestillende legemidlet, normalt være en annen pasientgruppe enn de som er aktuelle for behandling med legemidlet Enbrel. Det vil imidlertid kunne være tilfeller der pasienter som har gått på Vioxx, har kommet inn i en fase med forverring av sykdommen som har gjort dem aktuelle for å bruke Enbrel. Behandling med TNF-hemmere, herunder Enbrel, bør startes opp av spesialister, og pasientene må følges opp nøye. Legemidlet må brukes med varsomhet på grunn av fare for alvorlige bivirkninger. Rikstrygdeverket mottok ca. 100 000 søknader om individuell refusjon over blåreseptordningen i 2004, en økning på 15 pst. fra 2003. Den individuelle refusjonsordningen har over tid utviklet seg til å bli en relativt omfattende ordning, noe som i enkelte perioder har gitt uakseptabelt lange behandlingstider for nye søknader. Rikstrygdeverket har imidlertid innført tiltak for å redusere saksbehandlingstiden, og den ble som følge av dette redusert med 35 pst. fra august til desember i fjor. Gjennomsnittlig saksbehandlingstid for individuelle søknader var, ifølge Rikstrygdeverket, på 3,6 uker i desember 2004. Rikstrygdeverket har informert departementet om at saksbehandlingstiden for behandling av søknader om bruk av Enbrel vil variere etter hvilken diagnose pasienten har. For leddgikt vil sakene normalt avgjøres av legemiddelkontorene og ha relativt kort saksbehandlingstid. For andre diagnoser vil det være nødvendig at medisinsk ekspertise vurderer saken, og saksbehandlingstiden vil derfor være lengre. I budsjettet for 2005 ble det bevilget ekstra midler til Rikstrygdeverket for å styrke arbeidet med individuelle søknader. Jeg har nylig i et møte med Rikstrygdeverket fått forsikring om at saksbehandlingstiden fremdeles er på vei ned. Ifølge Rikstrygdeverket vil det videre være slik at barn og alvorlig syke prioriteres. Jeg kan utover dette ikke kommentere den konkrete enkeltsaken representanten Nesvik viser til i sitt spørsmål.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-02-02:
Som jeg refererte til i mitt første svar, hadde jeg et møte i forrige uke med Rikstrygdeverket der vi hadde en gjennomgang av alle disse individuelle søknadene, og vi gikk igjennom både § 9 og § 10a. Så vidt jeg minnes, hadde vi ikke spesielt oppe det som representanten her spør om. Men på bakgrunn av denne oppfordringen skal jeg selvfølgelig ta opp den spesielle problemstillingen med Rikstrygdeverket for å se til at det ikke er spesielt lang ventetid for denne pasientgruppen.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-02-02:
Det er riktig som representanten sier, at det har vært høring om de forhold som er omtalt, og det var min tanke at i den grad det er - og det ser jeg som svært sannsynlig at det er - nødvendig å rapportere til Stortinget om det, er kanskje revidert nasjonalbudsjett den første naturlige runden der det kan skje, hvis det ikke skulle være helt spesielle forhold som skulle tilsi noe annet. Men jeg kan ikke her og nå si noe mer om innholdet i høringsuttalelsene. Det har jeg faktisk ikke oversikt over her jeg nå står.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-02-02:
Eg skal få stilla følgjande spørsmål til helse- og omsorgsministeren: «Er statsråden tilfreds med ein situasjon der det berre er turnusplass til om lag 400 av dei 550 legestudentane som denne våren gjer seg klar til slik praksis, eller vil han gjera noko?»
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-02-02:
Eg takkar for svaret. Eg synest det var ei god orientering om korleis situasjonen er. Men eg er nok litt overraska over at statsråden så einsidig er oppteken av kva kommunane, føretaka og legane har å halda seg til. Det er faktisk òg viktig for den enkelte kandidaten. Vi snakkar her om mange enkeltpersonar som er ferdig utdanna, som er motiverte for turnusteneste, og som har lån i Lånekassa som begynner å forrenta seg, og der tap av inntekt kan vera eit faktum. Er det då slik at statsråden ikkje i det heile synest det er noko problem at tilhøva for desse ungdommane - nokre av dei er faktisk òg etablerte med familie, må vi rekna med, etter seks års utdanning - ikkje er meir føreseielege? Dersom det er slik at statsråden slår seg til ro med at alle får plass, skulle ein vel kunna intensivera innsatsen på våren for å sikra føreseielege tilhøve?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-02-02:
Det er sjølvsagt eit ynske at flest moglege pasientar både i kommunar og sjukehus får nødvendig helsehjelp så raskt som mogleg. Slik sett er turnuskandidatane ei viktig brikke for å få det til. Eg vil be statsråden sjekka om det er noko i kommunane, særleg i økonomien, som gjer at det ikkje er fleire plassar der, og om det er noko i føretaka som gjer at det kan vera problem med å få fleire inn. Eg vil òg be han om å vurdera innstillinga frå Hagen-utvalet, som har vore ute til høyring, der ein føreslår at legestudentar som har teke utdanninga si i Noreg, skal bli prioriterte før dei som søkjer frå andre land, anten det er norske studentar som har teke utdanninga si i utlandet, eller det er utanlandske studentar. I førre veke kom det òg plutseleg beskjed om at 50 plassar blei trekte tilbake på vent. Det fortel ikkje akkurat at tilhøva er føreseielege, og det ynskjer eg òg at statsråden skal sjekka nærmare opp.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2005-02-02:
Jeg vil få lov til å stille følgende spørsmål til helse- og omsorgsministeren: «I forbindelse med at legemiddelet Vioxx ble trukket fra markedet, har mange av de pasientene som ble rammet av dette, måttet søke seg over på legemiddelet Enbrel. Mange av disse er til dels meget hardt rammet av revmatiske sykdommer og er svært avhengige av medisiner for å kunne fungere. En person har i brevs form først fått beskjed om at søknad om refusjon vil ta 2 måneder, mens han i et nytt brev samme dag får beskjed om at det kan ta 4 måneder. Hva vil statsråden gjøre med denne altfor lange behandlingstiden?»
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2005-02-02:
Det er riktig som helse- og omsorgsministeren sier, at det ikke nødvendigvis er slik at alle som har gått fra Vioxx, går til Enbrel. Det har litt med situasjonen hos den enkelte og en totalvurdering av pasienten å gjøre. Problemstillingen i dette spørsmålet og i forhold til den lange behandlingstiden er at jeg hadde en telefonsamtale med vedkommende i går, og han har nå gått tilbake igjen til legemiddelet Vioxx, nettopp fordi hverdagen er blitt uutholdelig som følge av at man har fått så store plager av dette. Dette er ikke noen hvilken som helst person som ikke vet hva han snakker om. Det er faktisk lederen av Revmatikerforbundet. Det er det interessant å legge merke til. Brevene er datert samme dag, 9. desember 2004, dvs. etter at Rikstrygdeverket har påpekt at de har redusert sine behandlingstider med 35 pst. fra august til desember. Her er det altså en skikkelig propp i systemet som det må gjøres noe med. Spørsmålet mitt til helse- og omsorgsministeren er: Vil han ta en gjennomgang med Rikstrygdeverket nettopp for å se på denne kategorien pasienter som nå har fått disse store plagene? Kan han ta disse ut av bunken og få dem vurdert raskt?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2005-02-02:
I forbindelse med at man fikk Vioxx-saken og denne føre var-holdningen i Stortinget, tok man også de andre legemidlene i den samme gruppen og overførte dem fra § 9 til § 10a, fordi man ville være føre var. Men samtidig var også avtalen med Fremskrittspartiet at man etter at høringsinstansene hadde sagt sitt og høringsfristen var ute, skulle foreta en ny vurdering når det gjaldt denne type saker. Høringsfristen har, så vidt jeg har fått vite, nå gått ut, og høringsuttalelsene er innlevert. Spørsmålet mitt til statsråden er: Hvordan blir dette nå behandlet? Vil man nå - jeg holdt på å si - rapportere om hva høringsinstansene har sagt om denne gruppen medisiner, eventuelt i hva slags form? Den situasjonen som nå har oppstått, er at en del pasienter er veldig redde og usikre og nå ønsker en avklaring av dette.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2005-02-02:
Jeg tillater meg å stille spørsmål til samferdselsministeren: «I forbindelse med en anbudsrunde på ferjesambandet Mannheller-Fodnes har det oppstått en uhåndterbar situasjon hvor en operatør er villig til å betale 70 mill. kr kontant. Systemet har dessverre ikke regelverk til å få til en lukrativ avtale til glede for det offentlige og ikke minst trafikantene. Kan statsråden ta initiativet til å skjære gjennom byråkratiet og få til en løsning som kan komme trafikantene til gode med billigere ferjebilletter?»
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2005-02-02:
Jeg takker for svaret. Det ser ut som det har oppstått et lite luksusproblem, ved at folk faktisk vil betale for å trafikkere strekningen. Jeg synes det er kritikkverdig at departementet ikke på forhånd har sett at anbud kunne få slike konsekvenser. Det var helt åpenbart at et slikt skjæringspunkt ville måtte komme en gang, og man har ikke tatt høyde for det i utformingen i yrkestransportloven. I Indre Sogn er det to tunge bompengeprosjekter. I tillegg ser det ut til at vi får det første bompengefinansierte rasprosjektet i Norge. Det betyr at det er bompengeinnkreving på ferjeforbindelsen Mannheller-Fodnes på 86 kr tur-retur for personbil, 274 kr for lastebil. Fjærland har i tillegg 320 kr tur-retur for personbil og 1540 kr tur-retur for lastebil. I tillegg kommer altså denne rassikringen. Vil statsråden ta initiativ til å bruke de innsparte midlene til å betale ned på gjelden for bompengeselskapet som finansierer Mannheller-Fodnes, slik at trafikantene får redusert kostnadene sine?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2005-02-02:
Dette viser at troen på konkurranse i markedet er veldig god, og jeg er glad for at Regjeringen, sammen med Fremskrittspartiet, har fjernet flere konkurransehindringer, slik at vi kan nå lenger også på andre felter på dette området. Jeg er glad for at det nå ser ut til at det kommer en sak, at man foretar vurderinger - jf. yrkestransportloven. Jeg håper den eventuelt kommer til Stortinget raskest mulig, slik at vi kan hente inn disse besparelsene på vegne av trafikantene eller foreta endringer som gjør det billigere for trafikantene å reise. Jeg håper at man også foretar en vurdering av om slike hardt belastede prosjekter kan føre til at man får en takstregulering på ferjedriften på disse områdene - at man også tar hensyn til slike ting i disse vurderingene.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2005-02-02:
Spørsmålet lyder slik: «Det isolerte hvelvet i hele Krifasttunnelen på rv. 70, som også er stamvei, er i så dårlig stand at det må skiftes ut straks. Allerede i 2003 ble 500 meter av platehvelvet fjernet etter at takplater falt ned og traff en bil. Dette partiet er nå uten vannsikring. Jeg antar at kostnadene med nytt hvelv er så store at det ikke kan tas over det ordinære drifts- og vedlikeholdsbudsjettet. Hva vil statsråden gjøre for å sikre tunnelen?»
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2005-02-02:
Jeg så i pressen noen dager etter at jeg leverte inn dette spørsmålet, at statsråden har stilt i utsikt penger til å gå i gang med helt nødvendig utbedring og sikring av tunnelen, slik statsråden nå gjorde rede for. Det er jeg svært glad for. Krifasttunnelen er i en slik forfatning at dette arbeidet skulle ha vært igangsatt for lengst. Tunneltaket er en direkte fare for trafikantene, som det eksemplet jeg har gitt i spørsmålet, er et uttrykk for. Er det nå slik at statsråden har fremmet eller kommer til å fremme forslag om et beløp som sikrer nødvendig utbedring av absolutt hele tunnelen - for det er i grunnen det det er snakk om?
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2005-02-02:
Jeg tror jeg er berettiget bekymret over tilstanden i tunnelen, både når det gjelder trafikksikkerheten, og når det gjelder muligheten for ordinær nyttetrafikk gjennom tunnelen. Dessuten er det sterke planer om utvikling av havnen i Kristiansund, og gjennom den trafikkøkningen som ventes der, bl.a. trolig gjennom en ferge til Skottland, vil godstrafikken gjennom tunnelen måtte øke betydelig. Derfor er jeg veldig opptatt av tempoet i gjennomføringen. Hvis det skal gå fra og med 2006 til og med 2009 før tunnelen kan sies å bli ferdigstilt, bekymrer det meg sterkt. Så nå spør jeg statsråden veldig konkret på det punktet: Ser statsråden noen mulighet for at arbeidet kan sluttføres før 2009?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2005-02-02:
Som presidenten refererte til, var dette et spørsmål til kultur- og kirkeministeren. Jeg er da spent på om forsvarsministeren kan svare på det spørsmålet jeg har stilt. Det er følgende: «Ifølge media har Forsvarets ledelse kuttet all driftsstøtte til Forsvarets musikkorps i 2005. Det vil få store konsekvenser for det frivillige og profesjonelle musikklivet, og ikke minst trues arbeidsvilkårene for ca. 170 profesjonelle musikere. Hvordan vurderer statsråden de kulturpolitiske konsekvensene av kuttet i driftsstøtten, og hvilke initiativ vil hun ta for å hindre nedlegging av disse viktige musikkarbeidsplassene?»
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2005-02-02:
Det jeg lurer på, er om konsekvensene av det kuttet var gjort klart for Stortinget på forhånd. Det som skjer nå, er at det kommer et pålegg om kutt på 25 musikerstillinger, og at det ikke er penger til noe annet enn lønn, og internfakturering. Det betyr at musikerne knapt kan spille for noen andre enn seg selv, og det betyr at det kommer til å skje en forvitring. På lang sikt er det da noen som er redde for at det kan bety en nedlegging. Det som jeg vil utfordre på, er nettopp de kulturpolitiske konsekvensene, og da vil jeg spørre statsråden: Er hun enig i at også Forsvaret har kulturforpliktelser, at dette er en viktig del av den kulturelle infrastrukturen i Norge, og at musikkorpsene kan være kulturelle bindeledd mellom Forsvaret og det sivile samfunnet? Er hun enig i at kuttet vil få store kulturpolitiske konsekvenser?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2005-02-02:
Den gjentatte motstanden mot å kutte i Forsvarets musikkorps viser jo at folk virkelig har et stort hjerte for Forsvarets musikkorps. Jeg er veldig glad for at forsvarsministeren erkjenner at også Forsvarets korps har kulturpolitiske forpliktelser. Kulturkomiteens flertall uttalte i kulturmeldinga at Forsvarets musikkorps måtte sikres forsvarlig drift. Det finnes sikkert forskjellige løsninger på dette, men jeg vil lansere én idé for forsvarsministeren, nemlig å etablere musikkorpsene som stiftelser, på lik linje med f.eks. forsvarsmuseene. Det betyr at ansvaret blir underlagt et styre, som igjen blir underlagt Forsvarsdepartementet, og at man kan knytte til seg medlemmer fra flere deler av samfunnslivet. Hvordan ser forsvarsministeren på en slik veldig god idé?
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-02-02:
Forsvarets musikk har i 2005 fått tilsagn på 94 mill. kr i støtte over forsvarsbudsjettet. Forsvarets musikk består i dag av fem profesjonelle korps, som har som hovedoppgave å profilere Forsvaret, bidra til rekruttering og skape forståelse for Forsvarets rolle og oppgaver i samfunnet. Moderniseringen av Forsvaret innebærer likevel at alle deler av Forsvarets struktur og virksomhet gjennomgås for å sikre optimal utnyttelse av ressursene og størst mulig operativ evne. Derfor foreslo forsvarssjefen i Militærfaglig Utredning 2003 å redusere antall profesjonelle korps fra fem til tre. Regjeringen fulgte dette opp i St.prp. nr. 42 for 2003-2004. Det ble der foreslått at Forsvarets musikk, i tråd med de betydelige strukturendringer og reduksjoner som foretas i Forsvarets øvrige virksomhet, skulle reduseres med to korps, fra fem til tre. Det ville gitt flere ressurser til de gjenværende korps. Ved behandling av Innst. S. nr. 234 for 2003-2004 ønsket Stortinget å videreføre en struktur med fem profesjonelle korps. En enstemmig forsvarskomite la til grunn at det samtidig skulle spares 10 pst. i korpsvirksomheten for å bidra til de driftsbesparinger som Forsvaret er pålagt. Det vil si at et opprinnelig budsjett på rundt 99 mill. kr må reduseres over to år med ca. 5 mill. kr i reduksjon pr. år. Det er da 94 mill. kr i 2005, med ytterligere 5 mill. kr i reduksjon i 2006 for å følge opp Stortingets intensjon. Det betyr nødvendigvis langt færre driftsmidler pr. korps enn om man hadde hatt tre korps, og det betyr tilsvarende økt behov for egenfinansierte aktiviteter. Stortingets forutsetninger om driftsinnsparinger på 10 pst. for en uendret korpsstruktur er naturligvis en utfordrende driftssituasjon for Forsvarets musikk. Det betyr at både aktiviteter og antall ansatte må reduseres for å oppnå Stortingets pålegg og vedtatte budsjetter. Jeg vil understreke at et enstemmig storting stilte seg bak disse budsjettforutsetningene for Forsvarets musikk.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-02-02:
Jo, jeg er helt enig med spørsmålsstilleren i at kultur er viktig for Forsvaret, og at Forsvaret har et kulturansvar. Det utøver vi gjennom de mange gamle verneverdige bygninger og fort som vi tar vare på, og det utøver vi ved nettopp å legge vekt på å bruke ca. 100 mill. kr i året på Forsvarets musikk. Det vi har gjort tidligere, er jo å redusere Forsvaret med to korps, som ble sivile - ett i Halden og ett i Kristiansand - og sånn sett fortsatte sitt kulturpolitiske arbeid, men utenfor Forsvaret. Det forsvarssjefen og Regjeringen foreslo i forrige omgang, var at det skulle reduseres med ytterligere to korps, som kunne bli sivile. Da ville det bli større rom for Forsvarets kulturpolitiske aktivitet i de tre korpsene som var igjen. Den utfordringen korpsene våre har nå, er krevende, for man må altså forholde seg til de budsjetter som Stortinget har vedtatt. Jeg tror dette eksemplet kan illustrere at det på et senere tidspunkt kan være naturlig å se på hele antallsproblematikken en gang til.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-02-02:
Jeg vil alltid være åpen for ulike forslag som gjør at den musikkkulturen som Forsvarets korps representerer, kan videreføres og tas vare på. Det var for så vidt det Regjeringen forsøkte da vi ville redusere antall korps, fordi vi mente at de gjenværende korpsene da kunne få romsligere midler til å utøve sin aktivitet. Jeg føler nok at jeg inntil videre er bundet av de meget klare retningslinjer jeg fikk fra Stortinget i denne sak for kort tid siden, og at det her i hvert fall må være en flertallsløsning for de pålegg og føringer som jeg inntil videre må rette meg etter. Jeg vil også få legge til at dagens virkelighet er at alle deler av Forsvaret som får tildelt et budsjett, må holde seg innenfor det, også når det er vanskelig. Vi har også en politikk som tilsier at dersom noen faktisk overskrider budsjettene sine, må overskridelsene dekkes inn det påfølgende år. Det betyr at det er tøffe rammer for vår musikk. Det er derfor ønskelig å kunne finne andre løsninger, f.eks. slik som vi har sett tidligere, at noen av korpsene faktisk blir sivile.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-02-02:
Jeg vil først si at jeg er glad for spørsmålsstillerens engasjement i nettopp å husholdere med kroner og øre. I disse tider tror jeg det er vel verdt å minne om. Jeg vil likevel understreke at Forsvarets eiendom på Haslemoen ble utrangert og overført til Forsvarsbyggs avhendingsprosjekt Skifte Eiendom 1. august 2004 for salg. Salg er altså målsettingen, men det vil ta litt tid før salget er gjennomført. Forsvarsbygg opplyser at salget etter planen skal gjennomføres i løpet av første halvår 2005. I mellomtiden er det riktig, som spørsmålsstilleren er inne på, at det er inngått flere midlertidige avtaler med ulike private leietakere om leie av deler av leiren. Den tidligere militærleiren er dermed i delvis bruk inntil salg blir gjennomført. Forsvarbygg opplyser i brev av 2. februar 2005 at deres inntekter fra utleie av Haslemoen utgjorde 3,2 mill. kr i 2004. I tillegg var 1,1 mill. kr utestående på grunn av for sen fakturering. Faktura ble sendt i desember, men på grunn av uenighet med den aktuelle leietaker om det faktisk leide arealet rakk Forsvarsbygg ikke å få inn innbetalingen før årsskiftet. Jeg finner det litt unaturlig å gå nærmere inn på den konkrete uenighetssaken, men henviser til at uenighet om leiebeløpet nå blir håndtert i en dialog mellom Forsvarsbygg og leietakeren. Forsvarsbygg understreker likevel at sen fakturering skal unngås, men at det i dette tilfellet ikke innebærer noe økonomisk tap for Forsvaret. Det blir et spørsmål om periodisering, og dermed hvilket år inntekten blir regnskapsført. Det er viktig å utnytte Forsvarets eiendommer økonomisk og skape inntekter. Det er også viktig at nedlagte militærleirer som Haslemoen ikke blir stående tomme i salgsfasen. Dermed unngår vi skadeverk og annen forringelse på bygninger og utstyr, som lett kan inntreffe dersom leiren ikke er i bruk. Aktivitet betyr at eiendommen også framstår som mer attraktiv for kjøpere. Totalomfanget av ekstern utleie av utrangert eiendom fra Forsvarsbygg er svært begrenset, og leietiden er i hovedsak av kort varighet. Forsvarsbygg opplyser i nevnte brev at de samlede inntekter av slik utleie i 2004 utgjorde 19 mill. kr. Dette er 2 mill. kr mer i inntekt enn prognosen på 17 mill. kr. Så i dette tilfellet har i hvert fall utviklingen gått i riktig retning.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-02-02:
Det er jeg selvfølgelig helt enig med spørsmålsstilleren i. Forsvarsbygg er viktig for Forsvarets samlede inntekter, for nettopp utleieinntekter og salgsinntekter kommer det øvrige forsvaret til gode, og kan overføres til investering og viktig aktivitet i forsvarssektoren som helhet. Derfor er det viktig å være nøye med bl.a. å sende ut leiekrav i tide. Vi har også fått Forsvarsbyggs forsikringer om at de har hatt en gjennomgang av rutinene. Avslutningsvis vil jeg minne om en gang til at i dette tilfellet har Forsvarsbygg heldigvis solgt flere eiendommer til høyere pris enn det som lå i budsjettforutsetningene, og de har også oppnådd høyere leieinntekter enn det som lå i budsjettforutsetningene.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-02-02:
Da kan jeg bare kort bekrefte at Forsvarsbygg vektlegger slike hensyn som spørreren her trakk opp. Det var også bakgrunnen for at man faktisk gav salgsprosessen litt utvidet frist, ikke minst etter initiativ fra lokale representanter på Stortinget før jul. Der vil jeg også vise til tidligere svar i spørretimen om nettopp den problemstillingen.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-02-02:
Noen ganger i spørretimen er det fristende å bare svare ja, og så slutte der. Det er ikke så ofte man kan det, men i dette tilfellet kan jeg det. For ved behandlingen av Innst. S. nr. 234 for 2003-2004 til St.prp. nr. 42 vedtok Stortinget helt klart å opprette et nytt HV-distrikt omfattende Troms fylke og nordre del av Nordland, med distriktsstab i Bjerkvik i Nordland. Med bakgrunn i dette stortingsvedtaket gav Forsvarsdepartementet i iverksettingsbrev av 14. september 2004 Forsvarets militære organisasjon i oppdrag å etablere HV-16 i Bjerkvik. Generalinspektøren for Heimevernet har i brev til oss den 31. januar i år opplyst at distriktsstaben i Troms heimevernsdistrikt 16 flytter fra Bardu i Troms til Bjerkvik i Nordland den 6. juni 2005. Der overtar staben kontorbygget til Nord-Hålogaland heimevernsdistrikt 15. Flyttingen innebærer ingen investeringer i etablissementer, bygg eller anlegg. Sjefsskiftet mellom HV-15 og HV-16 foretas formelt den 14. juni 2005. Den nye distriktsstaben skal være operativ i Bjerkvik innen 1. august 2005. Jeg kan således bekrefte det spørreren ber om, nemlig at Forsvaret arbeider for at distriktsstaben lokaliseres til Bjerkvik, og at det gjennomføres i juni 2005, bare et halvt år inn i den nye perioden 2005-2008.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-02-02:
I mitt brev til forsvarskomiteen av 10. november 2004 ble det nærmere redegjort for hvordan en økning i den øvelsesrelaterte aktiviteten antas å ville kunne påvirke lønnsutgiftene i Forsvaret. Et sentralt mål med omstillingen av Forsvaret er å heve kvaliteten og styrke den operative evnen i Forsvarets avdelinger og enheter, og det betinger økt trenings- og øvingsaktivitet. Økt øving er en ønsket utvikling og en prioritert satsing i omstillingen av Forsvaret. Samtidig blir det mindre klare skiller mellom trening og øving, og store øvelser erstattes ofte av mer spesifikke treningsaktiviteter. Det kan gjøre det vanskelig å finne direkte sammenlignbare tall over tid. Flere variabler inngår når totalutgiftene knyttet til Forsvarets øvelser skal beregnes. Som jeg redegjorde for i mitt svar til komiteen, er det derfor vanskelig å gi et presist svar på alle kostnadene i forbindelse med øvelser. Noen ganger vil øvingsaktiviteter kunne medføre økt vedlikeholdsbehov, og det kan gi økte kostnader til overtid og mindre muligheter for avspasering. Øvingstillegg er likevel en god indikator på utviklingen i øvingsvirksomheten. Innhentede oversikter for perioden 2001-2004, som spørsmålsstilleren tar opp, viser en økning i øvingstillegg på ca. 40 pst. - fra 307 mill. kr til 438 mill. kr. Tallene er innhentet fra Forsvarsstaben, som oppgir at tallene gjelder regnskapsmessige posteringer på lønnsartene «øvingstillegg» og kun kan betraktes som en indikator på utvikling av utgifter relatert til øvingsvirksomhet. Sjøforsvarets øvingsutgifter omfattes ikke av dette tallmaterialet. Forsvarets Forskningsinstitutts vurdering av utviklingen i øvingsdøgn for 1994-2003 bekrefter at det har vært en ønsket og betydelig økning i antall øvingsdøgn pr. befal fra 2001 til 2003. Dette er også en naturlig konsekvens av omstillingen, ved at andelen operativt befal øker, mens andelen befal i støttevirksomhet nedskaleres. Øving og trening er også en direkte forutsetning for deltakelse i internasjonale operasjoner, og for at avdelingene skal kunne redusere sin reaksjonstid. Generelt er kostnadene knyttet til øving i stor grad knyttet til problematikken med variable tillegg. Som Stortinget er vel kjent med, bl.a. gjennom behandlingen av St.prp. nr. 42 for 2003-2004, er det en overordnet målsetting å forenkle lønnssystemet og redusere andelen variable tillegg. Forsvarsledelsen ønsker i større grad et fastlønnssystem med større forutsigbarhet både for Forsvaret og for den enkelte. Endringer i lønnssystemet, derimot, er en forhandlingssak. Jeg er derfor glad for at en enstemmig komite i Innst. S. nr. 234 for 2003-2004 understreker nødvendigheten av at det store antall kompensasjonstillegg gjennomgås og endres. En slik støtte fra Stortinget er selvsagt viktig for forsvarsledelsen i de forhandlinger som føres.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-02-02:
Både forsvarsledelsens og Forsvarsdepartementets syn er at det klart mest ønskelige er å kunne fortsette å øve og trene mye, men få en mer hensiktsmessig fordeling mellom fastlønn og tillegg, fordi Forsvaret rett og slett har forandret seg ganske dramatisk, fra et forsvar med store støttefunksjoner til et forsvar med mye mer operativ virksomhet, der det å øve og trene ute i felt faktisk er normal hverdag og ikke noe særskilt. Det betyr at spørsmålsstilleren her er inne på noe veldig sentralt. Hvis man i framtiden ikke får til noen tilpasninger av tilleggssystemet, slik forsvarsledelsen arbeider for, kan man komme i den situasjon at den enkelte forsvarsgren på et eller annet tidspunkt vil velge ikke å ha så høy øvingsaktivitet som man ønsker, rett og slett fordi kostnadene blir uforholdsmessig store. Her har man en felles utfordring. Men jeg har fortsatt den tillit til Forsvarets ansatte og offiserer at man ikke ønsker det som et sluttresultat, og at det derfor vil kunne utvises nødvendig fleksibilitet i pågående forhandlinger.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-02-02:
Her er det full enighet mellom spørsmålsstilleren og undertegnede. Det bør selvsagt være slik at det å delta i en internasjonal operasjon, som er veldig krevende, er bedre betalt på tilleggssiden enn ved de fleste andre aktiviteter. Men det kan bety at det er nødvendig å oppnå resultater i de forhandlingene som pågår mellom partene om å se på et annet system for forholdet mellom fastlønn og tillegg. Jeg deler spørrerens bekymring for konsekvensen av ikke å få til dette. Jeg er helt enig i at dette er ikke noe som Stortinget eller Forsvarsdepartementet kan bestemme, det er partene selv som må finne løsninger. Men en konsekvens av ikke å finne en løsning kan bli at flere forsvarsgrener, slik Sjøforsvaret gjorde i høst, velger, når man må ta budsjetthensyn, å stoppe all aktivitet fordi det er mye lettere å spare ved å redusere aktivitet enn ved å spare på andre ting, fordi man da sparer tilleggene. Det er en utfordring for hele Forsvaret.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2005-02-02:
Jeg ønsker å stille forsvarsministeren følgende spørsmål: «I forbindelse med utleie av deler av tidligere Haslemoen militærleir til sivil bruk er det glemt å sende husleiekrav på drøye 2 mill. kr. Når man samtidig vet at Forsvaret sliter økonomisk, hvordan er statsråden fornøyd med så alvorlig svikt i rutinen, og hva vil hun gjøre for at også inntektene Forsvaret har, blir satt i riktig system?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2005-02-02:
Jeg takker statsråden for svaret, som var både utfyllende og delvis forklarende. Jeg finner det selvfølgelig heller ikke riktig å gå nærmere inn i detaljer i saken. Men spørsmålet er på sin plass, da det kan synes som om ikke alle detaljer var avtalt og regulert, og at regninger ikke ble sendt ut tidsnok. Dette håper jeg at Forsvarsbygg har fått med seg, og at deres rutiner og behandling blir bedre. Alle kan selvfølgelig forbedre seg - også Forsvarsbygg. Samtidig har jeg forståelse for at Forsvaret kan ha problemer med å behandle alle saker like godt, da det er en svært omfattende og ganske stor bygningsmasse Forsvaret skal selge eller leie ut i den perioden vi er inne i. Spesielt vanskelig blir det kanskje når man skal leie ut eller selge deler av en militærleir. Men allikevel: Inntekter, som utgifter, må behandles på en riktig måte, til alles beste.