Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2003-12-12:
Først vil jeg gi ros til komiteens medlemmer og de ulike fraksjonene for det arbeidet som er gjort. Prosessen har vært ryddig, og informasjonen mellom fraksjonene har vært god. Det har derfor vært mulig å holde god framdrift i behandlingen av denne innstillingen. Det er Arbeiderpartiet og regjeringspartiene som står bak flertallsinnstillingen. I tillegg til flertallsinnstillingen foreligger det mindretallsforslag innenfor rammen både fra SV og fra Fremskrittspartiet. Jeg går ut fra at regjeringspartiene og Arbeiderpartiet vil begrunne sin innstilling, og at Fremskrittspartiet vil gjøre det samme for sin del. Jeg tar da opp de forslagene fra SV som ligger i innstillingen, og det forslaget fra SV som er omdelt i salen her i dag. Den offentlige skolen er grunnbjelken i velferdssamfunnet. Mye kan tyde på at denne grunnbjelken er utsatt for press. Den offentlige skolen er et historisk kompromiss mellom arbeiderbevegelsen og store deler av mellomlagene i vårt samfunn. Etter hvert som de sosiale strukturene har endret seg og mellomklassen utgjør en vesentlig større del av befolkningen, er dette kompromisset truet. Internasjonalt og med god grobunn her i landet har de siste 20 årene vært preget av en periode med markedsliberalisme. Et viktig angrepsmål for markedsliberalismen har vært å omgjøre deler av offentlig sektor til en markedsplass. Dette har skjedd samtidig som inntektsforskjellene i samfunnet har økt, noe som bl.a. har ført til at store deler av mellomklassen har inntekter som gjør at de er i stand til å kjøpe egne velferdsgoder. Velger de dette alternativet, knekker grunnbjelken, med de konsekvenser det vil ha for dem som ikke har andre muligheter, og som er avhengig av en gratis offentlig skole. Det er denne erkjennelsen som er utgangspunktet for SVs skole- og utdanningspolitikk. For oss er det et grunnleggende mål å utvikle en skole og et opplæringstilbud som er slik at de som kan velge andre løsninger, velger å slå ring om den offentlige skolen. Vi er helt sikre på at svarene om hva slags skole vi må utvikle for å sikre bred oppslutning, ikke ligger i fortiden. Vi er også helt sikre på at vi må ha enda større oppmerksomhet omkring kvalitet og organisasjons- og arbeidsmåter i skolen. Gamle strukturer og organisasjonsmodeller må prøves med hensyn til om de er gode redskap for å realisere målene i læreplanen, den generelle delen og i faglæreplanene. Bygger de opp om det elevsyn som er nedfelt i læreplanene, tar de elevmedvirkning på alvor og utvikler en demokratisk skole, får elevene ferdigheter og kompetanse innenfor de sentrale fag og emner som vi mener skolen skal gi. Oppslutningen om en felles offentlig skole som møteplass for alle barn, fra alle miljøer, som utfordrer, og som stiller krav, og som er den felles referanserammen vi alle trenger, er så avgjørende og viktig for SV at vi gjerne utfordrer de fleste oppleste sannheter i skolen. Evalueringen av L97, på samme måten som evalueringen av R 94, viste at vi ikke har fått godt nok til innholdningsendringene i skolen. Fortsatt blir det drevet for mye tradisjonell klasseromsundervisning, for mange skoler klarer ikke godt nok å organisere opplæringen med utgangspunkt i den enkelte elevs evner og forutsetninger. Tilpasset opplæring, å gi elevene utfordringer som er tilpasset den enkelte, tror jeg er nøkkelen til å skape en skole med engasjerte elever som vil sikre bred oppslutning, og som vil være det beste bolverk mot at mellomlagene svikter den offentlige skolen. Vi må derfor synliggjøre vilje til å satse på den offentlige skolen. Til det trengs det vilje til å utfordre innholdet, slik SV prøvde i valgkampen i forslag om å definere omfanget av opplæringen i de ulike fag i form av tydelige læremål, og ikke nødvendigvis i form av et visst antall timer som skulle være det samme for alle, slik dagens læreplaner gjør. Men det trengs også at vi satser penger, og tar på alvor det bildet av den offentlige skolen foreldre rundt om i landet tegner. Det er trolig disse foreldrene som først vil svikte den offentlige skolen dersom den ikke klarer å vise at utdanning og skole er et satsingsområde som det også skal følge penger med. Grunnskolen og den videregående skolen er et kommunalt og et fylkeskommunalt ansvar. Derfor er det kommuneøkonomien som er viktigst i kampen for en ny giv for den offentlige skolen. Vi styrker derfor kommuneøkonomien som vår satsing på skolen. Vårt opplegg ville ha gitt nærmere 6 milliarder kr mer til kommunene i forhold til Regjeringens opplegg. Avtalen som er inngått mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene, er et steg i riktig retning, og så håper jeg at det kan være den starten kommunene trenger for å slippe å kutte også i grunnskolen og den videregående skolen. Kvalitetsreformen i høyere utdanning og ikke minst Kvalitetsutvalgets innstilling, som vi skal behandle senere, har en tenkning om livslang læring i bunnen. Det er på mange måter bunnplanken i det arbeidet. Nå er det uheldig og merkelig at Regjeringen foreslår å kutte i opplysningsorganisasjonenes voksenopplæring, og det er merkelig at de velger å kutte i fjernundervisningsopplegget. Dette er viktige organisasjoner som har utviklet utdanningstilbud, opplæringstilbud, til den voksne del av befolkningen. Det er organisasjoner som står i en folkeopplysningstradisjon og har en viktig rolle i forhold til livslang læring. Jeg skulle ønske at vi hadde unngått den type kutt, i en tid hvor vi understreker veldig sterkt livslang læring, og hvor vi innordner og innretter våre utdanningssystemer etter det. Det samme gjelder kuttet for folkehøgskolene. De står også i en folkeopplysningstradisjon, og det er viktig å ta vare på disse utdanningstilbudene som er litt annerledes, og som representerer et alternativ til den ordinære grunnskolen og den ordinære videregående skolen. Det er foreslått å endre utdanningsadministrasjonen, spesielt Læringssenteret. Dette sluttet Stortinget seg til i revidert budsjett. Nå gir vi sterke og klare føringer inn til Regjeringen om hvilken innretning vi ønsker på den utdanningsadministrasjonen. Vi understreker veldig sterkt at vi må vektlegge det regionale leddet. Det betyr at fylkesmennene må få en riktig oppgave sammen med lærerutdanningsinstitusjonene, at de blir trukket inn i dette og får en viktig posisjon som deltaker, som utviklingsaktør, inn mot den enkelte skole og inn mot den enkelte kommune. Så stiller vi spørsmål ved om det er riktig å kalle dette et direktorat. Det er ofte knyttet en del assosiasjoner til begrepet «direktorat». Det ligger en del sentralistisk tenkning knyttet til dette, så vi vil oppfordre Regjeringen, departementet, statsråden, til å være opptatt av å finne et begrep som kommuniserer veldig godt i forhold til brukerne, dvs. skolene og kommunene. Flertallet vedtar også at vi vil ha en egen melding om fengselsundervisning. Det er foretatt en forskningsbasert evaluering av fengselsundervisningen. Den er klar på mange områder, og den er delvis initiert av Stortinget. Og det er viktig at vi nå får muligheten til en omfattende og grundig debatt om hvordan fengselsundervisningen skal være. Derfor ber vi departementet komme tilbake til Stortinget med en egen melding, hvor man definerer mål, hensikt og hvilken rolle fengselsundervisningen skal ha innenfor fengslene. Vi har ikke satt noen tidsfrist for en slik melding. Jeg håper at den kan komme kanskje allerede i 2004, slik at vi får en grundig debatt. Vi oppretter nye fengsler, og det er viktig at fengslene har den type opplæringstilbud. Jeg beklager at flertallet ikke har vært med på å øke rammen til fengselsundervisningen denne gangen. Vi oppretter nye fengsler, og de får ikke muligheten til å ha et opplæringstilbud i 2004. Det er veldig uheldig. Så vil jeg gi ros – jeg ser at tiden går – til statsråden for at hun har fulgt opp Kvalitetsreformen i høyere utdanning. Der har de lagt fram et budsjett som er i samsvar med det som institusjonene selv har anslått. De fortjener ros for at de har tatt denne reformen på alvor. Det er viktig nettopp for å gi dette signalet til institusjonene om at dette skal gjennomføres og dette skal vi få til. Og det gjør vi med dette budsjettopplegget. Det uheldige er jo at det er studentene selv som delvis finansierer dette gjennom omleggingen av studiefinansieringen, som helt åpenbart er et galt steg – en gal vei å bevege seg.