Annelise Høegh (Høyre), 1999-05-27:
Dagens debatt og vedtak er det foreløpige endepunkt for mange års debatt om reformer av helsevesenet vårt. Det har medgått tre helseministre – den siste er jo fremdeles ved godt mot. I dag skal altså alle helsemeldingene nedfelles som en ny sykehuslov – men nå skal det ikke hete sykehuslov lenger, nå skal det hete spesialisthelsetjenestelov. Loven er nok en liten forbedring, om enn ikke språklig sett. Den nye loven erstatter sykehusloven av 19. juni 1969, som Jo Benkow var saksordfører for. Den ble stående i ganske nøyaktig 30 år, og den var et gjennombrudd for offentlig ansvar for helsevesenet da den kom i 1969. Jeg tror ærlig talt det ikke skal så store spådomskunster til for å spå at den nye loven, som blir vedtatt i dag, ikke vil få et like langt liv. Selv om flertallet hvert år har beveget seg litt mer i retning av den nye helsepolitikken, der brukerinteresser, pasientrettigheter, står i sentrum – og som Fremskrittspartiet og Høyre har vært spydspisser for – er den loven som etter all sannsynlighet blir vedtatt i dag, først og fremst en flikking på dagens system. Flertallet går et lite stykke i retning av å la pasientenes behov være styrende, men det gjenstår så mye at Høyre har valgt å legge frem et eget lovforslag. Det gjør vi for å vise hvordan man kan få et nasjonalt styrt og offentlig finansiert helse vesen, der pasienter skal sikres rask og god behandling og hjelp der det er ledig kapasitet, og der vi ser landet som en helhet. For vi mener det er pasientenes behov og ikke lokalpolitiske hensyn som skal overstyre det som gagner den enkelte pasient. Høyre mener at norsk helsevesen er overmodent for reformer. Norge må bli ett helserike, slik at vi slipper å være gjestepasienter i eget land. Systemendringer og en større økonomisk innsats er avgjørende for å gi stadig flere pasienter hjelp raskere. Derfor må vi i stor grad ha vilje til forandring og gjennomgripende reformer for å komme bort fra et helsevesen som i dag dessverre er preget av spill og ansvarsfraskrivelse mellom forvaltningsnivåene. Jeg er likevel den første til å understreke at det ikke finnes én enkelt løsning eller noe trylleformular for å få problemene i helsevesenet til å fordampe. Man må ha en helhetlig strategi, der så vel pasientrettigheter, finansiering, organisering og eierskap er nødvendige deler. Det burde ikke være vanskelig å erkjenne at gamle virkemidler ikke lenger er hensiktsmessige. Når vi nå får flertall for fritt sykehusvalg – om ikke i dag, så ganske snart – får stadig større innslag av innsatsstyrt finansiering og statlig godkjenning av regionale helseplaner, er jo det innrømmelser av at de gamle virkemidlene med full rammefinansiering, det stavnsbåndet som har fungert inntil nå, man har måttet ha behandling i det fylket man bor i, ikke lenger er hensiktsmessig, og at fylkeskommunene er blitt et uhensiktsmessig og begrensende mellomledd. Regjeringspartiene, Arbeiderpartiet og SV velger altså likevel å opprettholde fylkeskommunen. Da fremstår det for meg som at de sier at det er viktigere å bevare et forvaltningsnivå av lokalpolitiske hensyn enn å ta utgangspunkt i helsepolitiske vurderinger. De velger et forvaltningsnivå av lokalpolitiske hensyn fremfor et helse vesen helt og fullt på pasientenes premisser. Og det er lov, det er fullt mulig, men det er ikke den optimale løsningen, sett fra pasientens synspunkt. Fylkeskommunene er for små enheter til å drive mange av de spesialiserte tjenestene som sykehusene i dag gjør. De gjør ingen dårlig jobb, de gjør så godt de kan, men de er blitt et unødvendig og uhensiktsmessig forvaltningsnivå. Selv om enkelte, særlig på venstresiden, ynder å fremstille Høyre som et parti med statsskrekk, er det ikke slik. Det har alltid vært et sentralt konservativt prinsipp at staten skal ha ansvaret for styringen av primære fellesoppgaver for å sikre mest mulig likeverdige tilbud til alle. Helse, omsorg og trygghet er slike sentrale fellesoppgaver. Derfor forsvarer Høyre en sterk, men begrenset statsmakt. Sprer staten sine ressurser tynt utover alt og alle, slik den gjør i dag, blir den nok stor, men samtidig svak. Derfor er det vår oppfatning at vi må konsentrere innsatsen om kjerneoppgavene, slik at vi kan løse dem langt bedre enn vi gjør i dag. Høyres spesialisthelsetjenestelov er en lov som bygger på nasjonalt ansvar og lokal frihet. Bare når regjering og storting har ansvaret for funksjonsfordelingen og bevilgningene, kan vi sikre likeverdig behandling uansett hvor i landet vi bor, på tvers av fylkes- og regiongrenser. Høyres modell bygger altså på statlig ansvar for sykehusene. Bare slik kan vi garantere en likeverdig behandling, bare slik kan vi få slutt på ansvarsfraskrivelsen og det uverdige spillet mellom stat, fylke og kommuner. Det er bare slik vi kan gjøre Norge til ett helserike, og overflødiggjøre gjestepasientoppgjøret. Vi går inn for en overordnet statlig styring med stor grad av lokal frihet til å velge så vel intern som formell organisering. På denne måten får vi en beskjeden sentral ledelse kombinert med regionkontorer som fører til et slankere og et mindre byråkrati enn det flertallet legger opp til i sin nye modell. Og jeg vil gjerne si at det er ikke på grunn av styringen, eller kanskje mangel på styring, av statssykehusene at Høyre går inn for at staten skal overta ansvaret for sykehusene, snarere på tross av det. Vi ønsker ikke noen form for statlig detaljstyring av det enkelte sykehus. Det viktigste er ikke at staten eier sykehusene, men hvilken grad av frihet staten gir det enkelte sykehus til å operere innenfor vedtatte normer, funksjoner og økonomi. Stortingets oppgave blir i vår modell å vedta en egen sykehusbevilgning som består av ramme finansiering til statlige regionkontorer og stykkpris til det enkelte sykehus. Slik unngår vi spill og ansvarsfraskrivelse, slik får vi plassert ansvaret. Vi får synliggjort om den bevilgningen Stortinget gir, er stor nok til å kunne behandle de pasienter som vi ønsker å garantere skal få behandling. Vi mener at Stortinget må vedta en nasjonal sykehusplan som fastlegger fordelingen av lands- og regionfunksjonene, og ikke driver med detaljplanlegging. Vi ønsker altså statlige regionkontorer som skal fordele rammebevilgningene til sykehusene i regionen, for dermed å sikre lokalt ansvar for det som bestemmes lokalt, og hindre oppbygging av et stort sentralt byråkrati. Region kontorene skal også stå for fordelingen av sentral- og lokalsykehusfunksjonene samt øyeblikkelig hjelp og elektive funksjoner. Et slikt system vil altså gi et langt mindre og slankere byråkrati enn det flertallet forutsetter, ved fortsatt fylkeskommunalt eide sykehus, som skal overstyres av regionale helseutvalg, der staten kan sitte på toppen og overstyre også dem gjennom å bruke sin vetorett. I vår modell vil de offentlige og godkjente private syke husene konkurrere om å gi best mulig og mest mulig pasientbehandling, og de får, som jeg har sagt, stykkprisinntekter direkte fra pasientbehandlingen. Sykehusene skal fristilles når det gjelder å velge organisasjonsmodeller, og skal kunne operere fritt innen de økonomiske og faglige rammer som gis. Dette er hovedpunktene i Høyres modell, men det får vi altså dessverre ikke flertall for i dag. Det er, slik vi ser det, visse forbedringer i flertallets forslag i forhold til gjeldende lov, i og med at vi får vedtak om at det skal være individuell plan, enhetlig ledelse i sykehus og aktivitetsavhengige tilskudd, og vi får en forskrift – riktignok bare en forskrift – om pasientansvarlig lege. Men heller ikke dette er tilstrekkelig til at Høyre vil stemme for flertallets forslag når våre egne er falt. Til slutt noen ord om denne debatten om Sørensen-utvalget og tilknytningsformer for sykehus. Som jeg sa, ønsker altså Høyre fristilling av sykehusene, vi er overbevist om at fristilling betyr bedre sykehus og friere sykehus. Vi unngår politisk detaljstyring, det er det som har vært hovedproblemet, det er det Sørensen-utvalget beskriver. Det forbauser meg derfor at Arbeiderpartiet særlig, men også regjeringspartiene, prøver å bruke Sørensen-utvalgets innstilling som brekkstang for å stanse Oslo kommunes vedtak om å omgjøre Ullevål og Aker sykehus til kommunale AS-er. Det er riktig at flertallet i Sørensen-utvalget mener at utvalgets nye konstruksjon kommunalt selskap er å foretrekke fremfor aksjeselskap, men stortingsflertallet underslår i innstillingen, og Gunhild Øyangen gjorde det også i sitt innlegg, at flertallet i Sørensen-utvalget mener at sykehusene og sykehuseierne skal stå fritt og bør få velge tilknytningsform ut fra hva man lokalt finner å være best. Flertallet i Sørensen-utvalget vil at sykehuseierne i tillegg til forvaltningsorganisering også skal kunne velge tilknytningsformer der sykehusene er selvstendige rettssubjekter. Flertallet i Sørensen-utvalget skriver på side 87 i innstillingen sin: «Flertallet mener følgelig at kommunalt selskap, statsforetak, aksjeselskap og stiftelse alle bør være tilgjengelige tilknytningsformer for offentlige sykehus. » Flertallet i Sørensen-utvalget skriver at sykehuseierne selv må få vurdere og velge tilknytningsform, og så sier de videre at de legger «avgjørende vekt på sykehuseiernes organisasjonsfrihet som et grunnleggende demokratisk og forvaltningsmessig hensyn ». Det vil forbause meg meget om regjeringspartiene og helseministeren, som selv har bedt om Sørensen-utvalgets innstilling, skulle bruke den til å gå imot et stort flertall i Sørensen-utvalget, der også pasientrepresentantene er med i flertallet, og gå imot deres hovedkonklusjon, nemlig at det lokale selvstyre skal få råde, og at det må være opp til det enkelte fylke å bestemme hvilken tilknytningsform av alt fra forvaltningsorgan til AS eller stiftelse det enkelte fylkesting – eller for Oslos vedkommende, bystyre – bestemmer. Høyre har ingen bastant oppfatning av at aksjeselskapsformen er den eneste riktige tilknytningsform for frie sykehus. Andre modeller kan også vise seg å være hensiktsmessige. Men for å vite noe sikkert om det må man være villig til å prøve ut og vinne politisk erfaring. Det viktigste er å gi sykehuslederne større frihet, slik at pasientene kan få raskere og bedre hjelp. Her er flertallet i Sørensen-utvalget og Høyre på samme lag. Forskjellen mellom ulike tilknytningsformer trenger ikke være så stor i praksis, fordi man gjennom vedtekter og styrings opplegg kan organisere et AS slik at det i stor grad vil fungere slik som Sørensen-utvalgets anbefalte modell, nemlig som kommunalt selskap. På pressekonferansen der lederen for Sørensen-utvalget presenterte utvalget, kalte han – hvis jeg ikke husker feil – det kommunale selskap for et fordekt AS. Og det er jo egentlig det det er. Derfor har vi, som sagt, ikke noen bastante holdninger til at det skal være AS. Men vi har en bastant holdning til at når et så stort flertall i et offentlig oppnevnt utvalg anbefaler at fylkeskommunene selv skal få velge tilknytningsform og ikke vil advare mot noen av dem – selv om de foretrekker et og annet – bør heller ikke storting og regjering legge hindringer i veien for den prosessen som har gått i Oslo, og som sikkert vil komme andre steder. Det er et problem at kommunalt selskap foreløpig ikke er en tilgjengelig tilknytningsform. Det er AS-formen. Reformene vil ta tid, men behovet for endring er stort. Derfor bør ikke helseministeren eller stortingsflertallet legge hindringer i veien, stikke kjepper i hjulene, for den demokratiske prosessen som har gått – og vil fortsette å gå – i Oslo kommune. Jeg forventer at helseministeren i dag klart gir uttrykk for at han ikke vil søke å hindre den lokale, demokratiske prosessen som Oslo nå er inne i. Han bør iallfall ikke gjøre det med henvisning til det utvalget han selv har oppnevnt, hvor altså et stor flertall anbefaler at det kommunale selvstyret får råde. Så må jeg til slutt få ta opp Høyres forslag, nr. 6, som er tatt inn i innstillingen.