Ketil Kjenseth (Venstre), 2018-05-08:
Jeg føler det er veldig naturlig å starte ved siste talers avrunding, med konsesjonslovenes far, Johan Castberg, som var fra min hjemby, Gjøvik. Han satt i regjering med en Venstre-leder og statsminister, Gunnar Knudsen, som også var opptatt av å holde ressursene i hevd. Det var også Castberg. Han gikk ikke i front for å opprette konsesjonslovene, som Venstre fortsatt vil beholde, for at ressursene ikke skulle være i drift. Han gikk ikke i bresjen for det for at norske bygder skulle gro igjen. Det samme gjelder i dag: Det vi skal forvalte, må være i takt med tida. Det gjelder også politikken. Fra Venstres ståsted handler dette mer om å ha en lov som konserverer, enn en lov som er med på å utvikle. Nettopp det ser vi nå. Det er da innlegget fra representanten Martin Kolberg kommer til kjernen av det som det handler om: Jo mer frossenpizza og jo færre ferskvaredisker vi får i norske matbutikker, jo mindre rett får representanten Kolberg. Det er midt i den debatten vi står, om forvaltning og hvordan vi skal organisere disse ressursene. Nå er de tre store grossistaktørene i ferd med å få en enorm makt over norsk landbruk, og det er en utvikling vi ikke kan sitte og se på. Vi må snart innføre konsesjon for å drive grossistleddene. De tre har så å si alle utsalgsstedene for mat i Norge. Det blir færre og færre ferskvaredisker og flere og flere kjøledisker. Vi ser snart bare slike store «racks». Dette er også en del av de tendensene vi har i landbruket, med at det er for lite fornyelse og for få ideer til utvikling. Dermed skjer sentraliseringen av seg selv når vi er inne på den veien vi er inne på nå. Ut fra et norsk kostnadsnivå ser vi at det holder prisene nede – selvfølgelig – men det har jo også sammenheng med hvordan vi organiserer handelspolitikken for øvrig. For Venstres del vil vi fortsatt beholde konsesjonslovene. Det er viktig. Med dem kan vi regulere mye av det denne debatten handler om. Hvis vi går tilbake til 1990-tallet, var jeg ganske engasjert i dette, ut fra et ungdomspolitisk perspektiv. Vi stilte da spørsmål til mange kommuner om hvor mange det var som fikk utsettelse på femårsfristene vi da hadde på bo- og driveplikten og på konsesjon. Ganske gjennomgående fikk vi til svar at det fikk mange veldig lett. Da går det 5, 10 og 15 år uten at det skjer noe på gårdene. Det betyr at driverne, som blir eldre og eldre, sitter på vent til det skal skje en overdragelse, mens den yngre generasjonen også sitter og venter og henter mer inntekter utenfor landbruket. Dette er noe av det som vi ser nå ute i bygdene – den strikken tøyes lengre og lengre, i påvente av noe. Men det er ingen som vil ta noen store grep for å sikre investeringene – hva som skjer med teknologien i landbruket nå, hvor det er ganske store investeringsløft knyttet til å ta i bruk ny teknologi. Dette er en stor utfordring for den tradisjonelle kanaliseringen som strukturpolitikken har hatt i Norge, som jeg er helt enig i at er veldig viktig, men som nå er i ferd med å dra mye produksjon ut av distriktene og ned til de sentrale landbruksområdene, fordi det er mye leiejord i spill, det er mange ressurser som ikke drives av dem som eier. Dermed skjer det en strukturendring utenfor vår kontroll, og det er den vi må hanke inn igjen.