Martin Engeset (Høyre), 2002-06-19:
Stortinget skal nå sluttbehandle konsesjonssaken – eiendommen «Solvang» på Åkerøya i Lillesand. Kontroll- og konstitusjonskomiteen har hatt en grundig og omfattende behandling av denne saken, som det er gjort utførlig rede for i komiteens innstilling. La meg likevel repetere utgangspunktet kort. I begynnelsen av mars ble det gjennom store oppslag med tilhørende krigsoverskrifter i enkelte aviser fremsatt påstander om at landbruksminister Sponheim hadde grepet inn i en enkeltsak, omgjort et tidligere vedtak og sørget for at en partifelle ved navn Thommessen hadde fått en betydelig milliongevinst. Mellom linjene lå det ufine påstander om at Sponheim hadde utført en ren vennetjeneste overfor en partifelle han angivelig skulle kjenne meget godt. Dette – kombinert med noe uheldig håndtering av informasjonen til Stortinget – gjorde at opposisjonen i Stortinget hoppet på saken, luktet statsrådsblod og uttalte ambisjoner om å presse frem en omgjøring av statsrådens beslutning. Men lenge har det vært klart at landbruksministerens avgjørelse helt sikkert blir stående. For disse – først og fremst Arbeiderpartiets og SVs representanter – må denne saken fremstå som et gedigent politisk mageplask. Eller sagt på en annen måte: opp som en løve og ned som en skinnfell. Ved starten av denne saken i komiteen trodde de åpenbart – sett fra deres ståsted – at de hadde en god sak. I dag kan vi fastslå at de knapt har et fikenblad tilbake. Den lærdom bør de nok trekke av denne saken, at de neste gang tenker seg noe bedre om før de gjør en fjær eller to til en hel hønsegård. Fra den kulørte ukepresse har vi etter hvert blitt godt kjent med at mangemillionærer som Mæle, Stordalen og Tvenge har store palasser i Blindleia på Sørlandet. Men boplikt har de ikke, fordi deres landsteder er definert som fritidseiendommer. En av naboeiendommene, «Solvang», er også fritidsbolig, og har vært brukt som det i 43 år. Men «Solvang» var en gang i tiden – nærmere bestemt i 1909 – bygd som bolig. Eieren, Henrik P. Thommessen, som for øvrig visstnok er medlem av partiet Venstre, ønsket nå å selge sin fritidseiendom. Fordi eiendommen for snart 50 år siden hadde vært brukt som bolig, spilte det ingen rolle at han faktisk hadde kjøpt stedet og brukt det som hytte de siste 43 år – mente altså Lillesand kommune. Lillesand hadde jo innført boplikt i 1985, må vite. Han måtte derfor være så god å finne seg i at boplikten ville inntre så snart han ønsket å selge stedet. Slik er reglene både i Lillesand og i mange andre kystkommuner i Norge. Dette fant ikke Thommessen seg i. Han mente de nye eierne burde få konsesjon på eiendommen som fritidseiendom, og at han fikk betalt deretter. Han inngikk en avtale med en Oslo-familie om å selge stedet til dem for 11 mill. kr inklusive løsøre. Lillesand kommune derimot mente han fikk greie seg med de 2 mill. kr han ville få om landstedet ble solgt som boligeiendom. Men Thommessen gav seg ikke. Han sendte inn velbegrunnede klager og anket avgjørelsene til Lillesand kommune, fylkeslandbruksstyret, Sivilombudsmannen, Landbruksdepartementet osv. Alle vendte tommelen ned og gav avslag. Etter regjeringsskiftet i fjor høst klaget han nok en gang til Landbruksdepartementet. Da fikk han medhold. Det hadde nemlig kommet nye opplysninger i saken. Etter å ha forsøkt å selge eiendommen som boligeiendom og det viste seg umulig å få en pris som avspeilet prisnivået på boligeiendommer i området, tilsa langvarig praksis at de nye eierne burde få konsesjon til å kjøpe eiendommen som fritidseiendom. Som landbruksminister er Lars Sponheim selvfølgelig ansvarlig for alle departementets avgjørelser. Han var imidlertid selv aldri inne i saksbehandlingen, ei heller hadde han noen gang truffet Henrik P. Thommessen. Det var embetsverket i departementet som innstilte på at deres tidligere avgjørelse burde gjøres om. Og det var Sponheims statssekretær som ved sin påtegning i saken sa seg enig i embetsverkets vurderinger. Denne saken dreier seg om en enkeltsak. Mange har allikevel gitt uttrykk for at hele bopliktordningen står for fall etter vedtaket i Lillesand-saken. For egen del vil jeg legge til at jeg skulle ønske det var riktig, fordi jeg mener dette er en ordning som åpenbart har overlevd seg selv. Nå er riktignok Lillesand-saken så spesiell at den isolert sett ikke nødvendigvis vil skape presedens. Allikevel har denne saken satt bopliktordningens urimeligheter og tåpeligheter så sterkt i fokus at svært mange nå mener at det bør være nok. Og der takker jeg Arbeiderpartiets og SVs representanter for deres bidrag til det. Men hva det blir flertall for i Stortinget når konsesjonsloven skal revideres, forenkles og moderniseres om et års tid, gjenstår å se. I mellomtiden kan det jo være en trøst å gjøre oppmerksom på noe som mange faktisk ikke er klar over. Det ligger innenfor det kommunale selvstyre å avvikle denne delen av bopliktordningen. Derfor kan de kommunestyrer som har innført en slik ordning, vedta å avvikle ordningen for sin kommune – helt uten innblanding fra Stortinget.