Torkil Åmland (Fremskrittspartiet), 2010-06-09:
Først av alt vil jeg få takke interpellanten for at han tar opp dette spørsmålet. Bosnia-Hercegovina og Balkan-regionen for øvrig har jo en smertefull og vanskelig historie bak seg. Krigene på 1990-tallet skapte dype konflikter mellom etniske og religiøse grupper, som det utvilsomt vil ta lang tid før er skikkelig legt. Dayton-avtalen fra 1995 etablerte fred mellom partene, men beskrev også hvordan partene i Bosnia skulle samarbeide og bygge en framtidig fungerende føderasjon bestående av de ulike befolkningsgruppene i landet. Siden det har bosnisk utenrikspolitikk hatt som mål å bli integrert i både EU og NATO. Veien til EU-medlemskap synes fremdeles veldig lang, men Bosnia har fått MAP-status – altså Membership Action Plan-status – i NATO. Norge spilte en viktig rolle for å få dette til, noe utenriksministeren fortjener ros for. MAP-statusen innebærer også et press på Bosnia-Hercegovina for å utvikle reformer i riktig retning. Det er en stor utfordring å skulle integrere tre etniske og 17 små grupper i et felles nasjonalt prosjekt. Krigen satte som sagt dype spor. Mange i den oppvoksende generasjon har opplevd at deres foreldre er blitt utsatt for drap, overgrep eller fordrivelse. Noen av disse har sågar vært vitne til disse grusomhetene mot sine nærmeste. Slike opplevelser vet vi at det ikke bare er lett å sette en strek over. Det er en reell fare for at en situasjon kan oppstå, der disse konfliktene blusser opp igjen. Interpellanten spør hva Norge og det internasjonale samfunnet kan bidra med i Bosnia-Hercegovina. Nå er det jo slik at det først og fremst er de ulike gruppene i landet som må ønske fred og arbeide i den retning. Varig fred kan ikke bare tvinges på plass, den må bygges på lang sikt. Som utenriksministeren også var inne på, må man bruke tid, bygge tillit og trygghet mellom partene. Så må det utvikles politiske institusjoner som har legitimitet på tvers av de etniske gruppene og bygges et rettsapparat som gir alle borgere og grupper sikkerhet og rettferdig behandling. På visse områder går dette arbeidet tregt. I en rapport fra Europarådets Monitoring Committee 27. april i år beskrives noen av utfordringene. Vi vet jo at i landets konstitusjon, som ble nevnt her tidligere, er de mindre minoritetene utelukket fra valg i en del av disse politiske organene. Derfor ble konstitusjonen også underkjent av Den europeiske menneskerettighetsdomstol ut fra Den europeiske menneskerettskonvensjon. I denne rapporten fra Monitoring Committee, som har vært på besøk i området og snakket med sentrale politikere der, skriver man som en slags konklusjon: «(…) we came to the conclusion that political will to implement a constitutional reform before the elections is lacking. This is most disappointing, as it is not the first time that we are facing this situation in Bosnia and Herzegovina. It is high time that the(…) political stakeholders shoulder their(…) responsibilities.» (…) (…) (…) Det kan synes på denne rapporten som at den positive prosessen som har pågått, er i ferd med å miste noe av sitt momentum. Det er et dårlig tegn. Det er viktig at det internasjonale samfunn opprettholder trykket på landet for reformer og forbedringer. Utenlandske organisasjoner og regjeringer kan bidra med ekspertise og råd, men den nødvendige legitimitet i de politiske institusjonene må også bygges nedenfra i Bosnia. Videre må internasjonal støtte og bistand koordineres på en slik måte at man unngår at støtte til utvikling eller reformer får konsekvenser som virker mot sin hensikt. Faren er at det under press fra det internasjonale samfunn etableres institusjoner som nok kan ha et demokratisk utseende, men som mangler den nødvendige legitimitet. Man må derfor se til at institusjonene bygges nedenfra, samtidig som de ivaretar de krav til menneskerettigheter og demokrati som er slått fast i Den europeiske menneskerettskonvensjon. Varig fred bygges over tid, ja, det bygges over generasjoner. Det er til syvende og sist bare innbyggerne selv som kan være drivkraften i den prosessen. Men det internasjonale samfunn bør være positive pådrivere, sette rimelige krav og sørge for bevegelse framover, slik at utviklingen kan gå i riktig retning. Vi kan jo håpe at begrepet balkanisering en gang i framtiden er et positiv ladet begrep, et begrep der ulike etniske grupper kan bygge stater og politiske institusjoner som bidrar til fred og utvikling i regionen.