Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2009-06-08:
Først vil også jeg takke saksordfører for godt utført arbeid. Jeg vil understreke at Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti faktisk er enige på en rekke punkter når det gjelder årets forvaltningsmelding – for aller første gang, så vidt jeg vet. Fjorårets forvaltning av Statens Pensjonsfond – Utland var katastrofalt dårlig. Jeg er litt overrasket over at det bare er én journalist til stede her i salen i dag, for dette er sensasjonelle tall. 633 milliarder kr ble tapt. Jeg kaller det tapt. Man kan likegodt tape mer som man kan tape mindre. Da sier jeg heller som Øystein Stray Spetalen: Jeg regner hva jeg har, og hva jeg kan selge det for. I dag har en 633 milliarder kr mindre enn en hadde i fjor, pr. 1. januar. Det utgjør 25 pst. av forvaltningskapitalen – det er borte. Selv om det ikke er helt sammenliknbart, har jeg – for å sette ting i perspektiv – lyst til å minne om at Fremskrittspartiets totale merforbruk over sine alternative statsbudsjetter på skattelettelser og investeringer i infrastruktur, samferdsel, forsvarsmateriell, politiutstyr og forskningsutstyr til universitetene, i oljefondets tolvårige levetid har vært på ca. 210 milliarder kr. For denne summen ville vi altså hatt en mer moderne infrastruktur, et mer konkurransedyktig næringsliv og ca. 150 milliarder kr mer i privat velferd. Men også Fremskrittspartiet forstår at 2008 var et ekstraordinært dårlig år for investeringer i finansmarkedene, og vi har forståelse for at fondet tapte penger. Vi kan derfor også forstå sentralbanksjefens frustrasjon da han uttalte at det ikke var noen steder å gjemme seg. Det vi imidlertid ikke aksepterer, er at finansministeren forsøker å bagatellisere det finansielle tapet Regjeringen har påført det norske folk. Det i seg selv er en skandale. Etter at hun hadde lagt frem slike katastrofale tall, hadde Fremskrittspartiet forventet en langt mer ydmyk finansminister enn det vi har opplevd. Vi hadde faktisk regnet med at Regjeringen nå ville lytte til Fremskrittspartiets gjentatte advarsler mot fondets risikoprofil, men beklageligvis opplever vi det motsatte. Finansministeren inntar isteden spekulantens rolle og forklarer og forsvarer hver eneste tapte krone med fondets langsiktige investeringshorisont. Slagordet «when in trouble – double» bør ikke være styrende for noen forvaltere, og det er uansett ikke slik vi bør forvalte vår felles formue. Norges Bank har gjennom forskrift anledning til å bedrive såkalt aktiv forvaltning. Det innebærer at fondets forvaltere gis tillatelse til å forsøke å gjøre investeringer som gir bedre avkastning enn gjennomsnittet i markedet. Forutsetningen er at Norges Bank ikke går ut over en total risikogrense – forventet relativ volatilitet – på 1,5 pst. Rammen for avvik gjelder den samlede rammen for fondet, noe som gjør at Norges Bank kan velge aktiv forvaltning på hele eller deler av fondet, så lenge den totale risikorammen for fondet ikke overstiger 1,5 pst. Norges Bank brøt imidlertid denne risikogrensen i oktober 2008. Dette skyldes i hovedsak at SPU gjorde svært ugunstige investeringer i rentebærende papirer, og at SPU ble sittende med obligasjoner som det over tid var umulig å omsette i markedet. Den negative avkastningen på den aktive forvaltningen for 2008 var på 88 milliarder kr. Det er 18 000 kr pr. nordmann. Dette er altså ikke tap som skyldes den generelle nedgangen i markedet, men penger vi har tapt fordi investeringene som ble gjort, var dårligere enn gjennomsnittet i markedet. Dette er penger vi ikke ville ha tapt dersom vi hadde puttet pengene i en bankboks. Dette er et ufattelig stort beløp. Hvor har egentlig mediene vært i denne prosessen? Dette innebærer at den gjennomsnittlige årlige mindreavkastningen fra den aktive forvaltningen har vært på 0,04 pst. Dette tallet inkluderer imidlertid ikke kostnadene knyttet til slik forvaltning, så den reelle årlige mindreavkastningen har vært 0,13 pst. I tall utgjør tapet knyttet til den aktive forvaltningen i løpet av fondets levetid 64,5 milliarder kr over tolv år. Dette beløpet utgjør like mye som verdiene i statens aksjer i Telenor, DnB NOR, Kongsberg Gruppen og Aker Solutions. I etterkant av fremleggelsen av årsresultatet for SPU har en rekke fagfolk uttalt seg med skepsis til SPUs aktive forvaltning. Disse har hevdet at aktiv forvaltning over tid ikke vil gi bedre avkastning enn såkalt indeksbasert forvaltning. Tilgjengelig dokumentasjon bekrefter disse påstandene. Enkelte har fremsatt argumentet om at SPU på grunn av sin størrelse har et eget ansvar for å drive aktiv forvaltning. Dette er Fremskrittspartiet uenig i, og understreker at det finnes fond med større forvaltningskapital enn SPU som har valgt indeksbasert forvaltning. Fremskrittspartiet innser imidlertid at det kan finnes argumenter som taler til fordel for at aktiv forvaltning videreføres, og vi støtter derfor Regjeringens varslede gjennomgang av fordeler og ulemper knyttet til slik forvaltning. Fremskrittspartiet ser imidlertid ingen grunn til at Regjeringen skal bruke et helt år for å utdype disse argumentene. En samlet opposisjon fremmer derfor forslag om at Regjeringen fremskynder gjennomgangen og legger dette frem som egen sak til høsten. En samlet opposisjon ber også Regjeringen om så raskt som mulig å sette rammer for den aktive forvaltningen som begrenser slik forvaltning til det som er strengt nødvendig av forretningsmessige hensyn, inntil man har foretatt denne vurderingen. Aktiv forvaltning medfører langt høyere forvaltningskostnader enn indeksbasert forvaltning. Fremskrittspartiet er derfor overrasket over at Norges Bank velger å rapportere sine resultater før kostnader. En slik praksis ville vært helt utenkelig innenfor enhver annen bransje. Fremskrittspartiet fremmer derfor sammen med Høyre et forslag om at resultatene i SPU for fremtiden rapporteres etter kostnader i henhold til Global Investment Performance Standards – GIPS. Forslagene som Fremskrittspartiet fremmer gjennom årets forvaltningsmelding, har tre hovedformål: å redusere risikoen fondet eksponeres for å legge forholdene bedre til rette for norsk industri og næringsliv å gjøre hver enkelt forvalter mer ansvarlig for den risikoen han eller hun utsetter folkets sparepenger for Disse endringene vil i større grad ivareta fondets målsetting om å oppnå høyest mulig forvaltning til moderat risiko. Det har over tid vokst frem et stort avvik mellom Regjeringens ord og Regjeringens handlinger når det gjelder risikoeksponeringen i forvaltningen av SPU. Dette skyldes bl.a. følgende forhold: I 2000 startet man investeringer i fremvoksende markeder. I 2002 startet man investeringer i rentebærende papirer uten statsgaranti. I 2007 ble eksponeringen i aksjer økt fra 40 pst. til 60 pst. I 2007 ble investeringer i små aksjeselskaper startet. I 2007 ble investeringer i unoterte aksjer startet. I perioden 2001–2008 har det blitt en gradvis strengere fortolkning av de etiske retningslinjene. Alt dette øker risikoen. Regjeringens utfordring og dilemma er at den forsøker å fremstå som en seriøs investor med fokus på høy avkastning og moderat risiko, samtidig som den på autopilot følger investeringsrådene som kommer fra de miljøene som har en egeninteresse i at investeringsuniverset utvides. Regjeringen fremhever standhaftig at slike endringer i forvaltningsstrategien kan karakteriseres som spredning av risiko, men de er i realiteten økt risikoeksponering. Dette skyldes bl.a. investeringsobjektenes beliggenhet, størrelse, omsetningsvolumer og volatilitet. Ja, man sprer åpenbart risikoen dersom man velger å spille på hest, fotball og lotto samtidig. Men om en slik strategi reduserer risikoeksponeringen er vel mer tvilsomt. Fremskrittspartiet synes det er trist at Regjeringen i 2007 lot seg rive med av alle dem som argumenterte for å øke aksjeandelen fra 40 pst. til 60 pst. Vi mener det var en uklok og hasardiøs beslutning. Ikke bare var tidspunktet fullstendig galt, men den endrede strategien bidrog til en unødvendig økning i fondets konstante risikoeksponering. Vi fremmer derfor på nytt vårt forslag fra 2007 om endring i SPUs investeringsstrategi. Men vi forutsetter at Norges Bank tar hensyn til utviklingen i markedet før dette implementeres – det er altså en del av forslaget. Fremskrittspartiet registrerer at Regjeringen velger å fortolke de etiske retningslinjene stadig strengere. Vi ønsker derfor igjen å understreke at etikk pr. definisjon er et subjektivt vurderingsgrunnlag som åpner for selektive og inkonsekvente utelukkelsesmekanismer. Fremskrittspartiet deler ikke Regjeringens visjoner når det gjelder praktiseringen av de etiske retningslinjene. Rigid praktisering av de etiske retningslinjene reduserer fondets investeringsunivers, bidrar til å øke fondets risiko og reduserer fondets potensielle avkastning. Ikke minst gjelder dette Regjeringens utestenging av verdens ledende forsvarsteknologibedrifter. Fremskrittspartiet registrerer også at Regjeringeni stadig sterkere grad etterkommer krav og ønsker fra snevre interesseorganisasjoner som har som mål å begrense Pensjonsfondets investeringsmuligheter, noe som reduserer fondets avkastningspotensial. Til tross for Regjeringens forsikringer om det motsatte opplever vi at Regjeringens overdrevne blanding av etikk og butikk stadig oftere oppfattes som utenrikspolitiske signaler. Fremskrittspartiet fremmer derfor følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen foreta en ny gjennomgang av de bedriftene som i dag er utelukket i Statens pensjonsfond – Utlands investeringsportefølje grunnet rigid praksis av de etiske retningslinjene.» Vi står overfor en situasjon hvor Regjeringen først inkorporerer samtlige forvaltningsråd som kommer fra ledende miljøer i forvaltningsbransjen, for dernest å lytte til råd fra snevre lobbyistgrupper som ønsker å ekskludere stadig flere produkter, bransjer og bedrifter fra SPUs investeringsunivers. Totalt sett øker dette fondets risikoprofil. I år velger Regjeringen å utelukke tobakkselskaper fra investeringsporteføljen. Regjeringen begrunner dette med at tobakk brukt som forutsatt, fører til sykdom og død. Ingen gladmelding derfra, med andre ord. I sin snevre jakt etter å fremstå som etisk korrekt glemmer Regjeringen imidlertid to viktige forhold. For det første gir tobakk hundrevis av millioner mennesker nytelse og trivsel i hverdagen – det er også et etisk valg – og for det andre gir dyrking av tobakk millioner av fattige bønder et levebrød. Men slike forhold inngår åpenbart ikke i Regjeringens etiske regnskap. De passer liksom ikke inn. Dersom dette ikke hadde vært den siste forvaltningsmeldingen denne Regjeringen legger frem, ville vi etter hvert kunne forvente oss utelukkelse av industrier som produserer søtsaker – for hva skal man egentlig med det, man får jo hull i tennene? Og gamblingtjenester skaper jo triste familieskjebner. Alkohol medfører leverskader, og det er ikke måte på hva folk kan finne på når de er beruset. Forlag som produserer unødvendig litteratur – hva skal man med det, det stjeler jo bare tiden til folk? Eller hva med bedrifter som lager produkter som bidrar til økte CO2-utslipp – da kan vi jo sløyfe investeringer i bilprodusenter og flyfabrikanter? Og hva med bedrifter uten 40 pst. kvinnerepresentasjon i styrene, eller bedrifter som ikke har minoriteter i ledelsen? Eller hva med klimaverstinger som olje- og gassindustrien? Nei, forresten, det hadde jo ikke gått, for da hadde vi jo ikke hatt noen penger å investere overhodet! Fremskrittspartiet fremmet i sitt alternative statsbudsjett for 2008 og 2009 forslag om at Norge etablerer et fond i utviklingsland med det mål å bidra til å skape bærekraftig næringsliv. Vi registrerer at denne ideen etter hvert har fått støtte også fra andre partier. Litt senere i dag skal Stortinget debattere St.meld. nr. 13, og da vil Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre fremme et forslag om at det etableres et fond på om lag 10 milliarder kr for dette formålet. Fremskrittspartiet registrerer samtidig at Regjeringen i forbindelse med forvaltningsmeldingen ønsker å etablere et investeringsprogram på 20 milliarder kr knyttet opp mot miljørelaterte investeringsmuligheter – et program som Regjeringen foreslår skal være knyttet opp mot «bærekraftige investeringer» og gjerne inkludere unoterte selskaper og teknologi i fremvoksende markeder. Fremskrittspartiet velger derfor å tolke det dit hen at det finnes bred politisk konsensus om et slikt fondsinitiativ eller program. Fremskrittspartiet mener imidlertid det er behov for at Regjeringen klargjør hva premissene for et eventuelt fond eller investeringsprogram skal være. Vi ønsker derfor å få klarlagt hvorvidt Regjeringen ønsker både et investeringsprogram og et fond for bærekraftig næringsliv, og i så fall hvilke mandater og fokus et slikt program eller fond skal ha. Det bør i den sammenheng gjøres klart hvorvidt et slikt fond/investeringsprogram skal ha som målsetting å oppnå finansiell avkastning, redusere miljø- og klimautslipp, bistand mer generelt, bidra til å styrke lokalt næringsliv, eller være en døråpner for norske energibedrifter og norsk teknologi. Videre bør det avklares hvorvidt en slik satsing skal inngå som en del av Statens pensjonsfond – Utland med de mandater som SPU er gitt, eller om et slikt fond skal skilles ut av SPU og eventuelt gis andre mandater. Slik forslaget om et investeringsprogram nå foreligger, vil Fremskrittspartiet velge å gå imot programmet, ikke minst fordi vi er skeptiske til finansministerens forsikringer om at programmet vil gi minst like god avkastning som andre deler av fondet, slik hun uttalte i en debatt med meg i Dagsnytt Atten, for da skulle man jo tro at investorene stod i kø for å investere i disse programmene. Også statsrådens vegring mot å etablere et eget fond for formålet underbygger vår skepsis. Fremskrittspartiet mener et eventuelt investeringsprogram i utviklingsland bør ivareta en rekke forhold. Ikke minst bør et slikt program kunne fremme Norges interesser som energinasjon. Fremskrittspartiet fremmer derfor et alternativt forslag. Finansforvaltning har i all tid vært en svært lukrativ bransje å jobbe i. Forvaltere har ofte en solid grunnlønn samt en bonus knyttet til oppnådd meravkastning på investeringene som er blitt foretatt. Av den grunn finner vi mange av landets best betalte innenfor nettopp kapitalforvaltning. Statens pensjonsfond – Utland har også etablert et tilsvarende system for avlønning. Gjennomsnittlig grunnlønn er ca. 1 mill. kr, mens bonusutbetalingene kan være det mangedobbelte. Norges Bank opplyser at selv i et år hvor fondet tapte 633 milliarder kr, ble det utbetalt ca. 20 bonuser på over 2 mill. kr. Norges Bank er på ingen måte lønnsledende i bransjen, men SPU skiller seg samtidig fra annen kapitalforvaltning nettopp fordi kapital som forvaltes, blir overført automatisk på bakgrunn av Norges fortjeneste på salg av olje og gass. En forvalter i Norges Bank trenger med andre ord ikke å bruke tid eller anstrengelser på den minst attraktive delen av jobben, nemlig å skaffe investeringskapital i markedet. En jobb i Norges Bank Investment Management, NBIM, blir derfor på mange måter enhver middelmådig forvalters drømmejobb, med garantert høy minsteinntekt og muligheter for store bonusutbetalinger dersom investeringene gjør det bedre enn referanseindeksen. Fremskrittspartiet mener slike gullkantede lønns- og bonusutbetalinger er urimelige, og mener hver enkelt forvalter i større grad må stilles økonomisk til ansvar for den risikoen han eller hun tar med det norske folks sparepenger. Fremskrittspartiet mener det i størst mulig grad bør være sammenfallende interesser mellom kapitaleier og forvaltere. Ideelt sett bør derfor et bonusprogram ha både en opp- og en nedside. Fremskrittspartiet fremmer derfor følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen pålegge Norges Bank for fremtiden å inngå arbeidsavtaler med sine forvaltere som også inkluderer nedsidebonus. Dette skal også gjelde eksterne forvaltere som NBIM inngår avtale med.» Fremskrittspartiet er bekymret for at Norges Banks forvaltning av Statens pensjonsfond – Utland etter hvert er blitt så omfattende at det kan gå på bekostning av Norges Banks tradisjonelle oppgaver. Ettersom en stadig større andel av bankens tilsatte har oppdrag knyttet til pensjonsfondets forvaltning, vil det være en risiko for at banken fokuserer mindre på finansiell stabilitet og analyser. Dagens ordning kan også medføre uheldig samrøre mellom Finansdepartementet og forvaltningen av fondet. Fremskrittspartiet er enig i at det var gode grunner til at Norges Bank fikk oppgaven med å forvalte oljefondet da det ble opprettet i 1996, ettersom sentralbanken hadde en viss erfaring med obligasjoner samt greide å holde en armlengdes avstand til politisk detaljstyring. I dag stiller stadig flere spørsmålstegn ved om Norges Bank har hatt tilstrekkelig kapasitet til å følge opp investeringene, og mange mener fondet har vokst seg for stort for banken. Norges Banks forvaltningsselskap, NBIM, har i dag 217 fast ansatte, hvorav anslagsvis 55 personer er ansatt ved NBIMs utenlandskontorer i New York, London og Shanghai. 96 personer er knyttet til investeringsvirksomheten, mens de øvrige 121 ansatte er knyttet til operative avdelinger. Videre anslår Norges Bank at hele 400 eksterne årsverk er tilknyttet forvaltningsvirksomheten, og disse er utelukkende knyttet til den aktive forvaltningen. Det er altså der bonusene blir utbetalt. Dette utgjør etter hvert en betydelig virksomhet, som ligger langt unna en sentralbanks kjernevirksomhet. Dette taler for at denne virksomheten bør vurderes tatt ut av Norges Bank. Samtidig er det ikke mulig å endre denne strukturen over natten, og alternative forvaltningsmodeller og strukturer må utredes og deretter komme på plass før man kan gjøre endringer, dersom man finner dette nødvendig. Fremskrittspartiet ønsker derfor en evaluering av dagens forvaltning av Statens pensjonsfond – Utland for å avdekke om det finnes bedre måter å gjøre dette arbeidet på, og vi fremmer forslag om dette. Fremskrittspartiet har over flere år argumentert for at forvaltningen av SPU i større grad bør foregå i Norge. På samme måte som de fleste tar det som en selvfølge at Norge forvalter egne naturressurser, bør vi også evne å forvalte den kapitalen som denne ressursen gir. Kapital er i dag et av Norges komparative fortrinn, og vi bør derfor kunne utnytte vår nye ressurs til å bygge opp et ledende kapitalforvaltermiljø i Norge. Fremskrittspartiet fremmer derfor også forslag om dette. Fremskrittspartiet mener også tiden nå er moden for å vurdere hvorvidt SPU bør splittes opp i flere mindre fond. Slike mindre fond vil kunne ha ulike mandater og ulik risikoprofil. Slike mindre fond vil også kunne føre til konkurranse mellom de ulike delene av fondet. Ikke minst vil en slik oppsplitting kunne redusere risikoen i fondet. Fremskrittspartiet fremmer derfor forslag om at Regjeringen foretar en slik utredning. Som en naturlig forlengelse av dette oppdraget foreslår vi også at Regjeringen utreder alternative investeringer for SPU. En slik prosess vil eksempelvis kunne inkludere investeringer i andre råvarer, som gull. Hovedhensikten vil være å redusere risikoen fondet utsettes for. Stortinget får i liten grad en uavhengig rapport om hvorvidt forvaltningen av SPU er i tråd med vedtak og retningslinjer Stortinget har vedtatt. Årlige forvaltningsmeldinger kan ikke sies å være uavhengige, og bidrar derfor ikke til at Stortingets kontrollfunksjon i tilstrekkelig grad er ivaretatt. Debatten knyttet til fjorårets forvaltning viser at det er blitt reist en rekke spørsmål knyttet til tap, bonuser, forvaltningskostnader og økt hemmelighold. Ikke minst har det vært usikkerhet knyttet til hvordan det har vært mulig for fondet å gå utover den risikogrensen som Finansdepartementet har fastsatt. Fremskrittspartiet fremmer derfor, sammen med Høyre og Venstre, forslag om at Riksrevisjonen snarest foretar en undersøkelse av hvorvidt forvaltningen av SPU i 2008 har vært i tråd med de retningslinjer og vedtak Stortinget har fattet. Fremskrittspartiet fremmer sammen med Venstre også forslag om at sentralbankloven endres slik at Riksrevisjonen i praksis kan foreta en årlig kontroll av virksomheten i Norges Bank generelt og Norges Banks forvaltning av SPU spesielt og rapportere til Stortinget på bakgrunn av denne kontrollen. Fremskrittspartiet viser videre til riksrevisjonsloven § 9, at Riksrevisjonen har ansvaret for revisjon av statsregnskapet og alle statlige fond. Da det meste av statens kapital forvaltes av Norges Bank, mener Fremskrittspartiet at en helhetlig revisjonsordning under Riksrevisjonen totalt sett vil bidra til den beste innsikt, forståelse og rapportering til oppdragsgiver. Videre vil dette være best i samsvar med gjeldende riksrevisjonslov og Grunnloven. Fremskrittspartiet fremmer derfor i forbindelse med Ot.prp. nr. 58, som skal behandles – antakelig ikke debatteres særlig mye – i Odelstinget senere i uken, forslag om at Riksrevisjonen overtar revisjonen av Norges Bank. Norges Bank skal videre ha en internrevisjon som rapporterer til hovedstyret. Internrevisjonen skal vurdere bankens internkontroll, rutiner og andre forhold av betydning for bankens virksomhet. President – jeg ser det er blitt en ny president siden jeg startet – jeg tar med dette opp de forslag som Fremskrittspartiet fremmer i Innst. S. nr. 277, enten alene eller sammen med andre partier.