Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-05-04:
Når det kommer generell ros fra den kanten, skal jeg ta den imot og fordele den til mine gode medarbeidere i Utenriksdepartementet. Det vil bli satt pris på. Jeg vil også bare si innledningsvis at jeg ønsker debatten velkommen. Jeg synes det er naturlig og legitimt at måten utenrikstjenesten leverer sin innsats på, blir diskutert, anerkjent, vurdert og om nødvendig kritisert, under den forutsetning – som også representanten sa – at det er Regjeringens ansvar å forestå organisasjonen. Representanten Høglund tar opp viktige spørsmål, og det gir en god anledning til å legge fram noen tanker og perspektiver – ikke mot en enkelt sak, men på prinsipielt grunnlag. Jeg vil først kommentere premissene som representanten legger til grunn, nemlig at globaliseringen har økt behovet for en sterk økonomisk og kommersiell tilstedeværelse i utlandet. Det er jo særlig der vektingen i spørsmålet ligger. Jeg kan slutte meg til den analysen. Det samme gjelder hans vurdering av den økende internasjonalisering av norsk næringsliv, som stiller nye krav til bistand som ytes fra norske myndigheters side. Det er ved gjentatte anledninger slått fast at norsk utenrikspolitikk må ha som sitt primære mål å sikre norske interesser ute i verden, og at dette må gjenspeiles i prioriteringer som gjøres i Utenriksdepartementet og ved våre stasjoner. Dette har vært og er reflektert i utenrikstjenesteloven og i utenriksinstruksen, og det reflekteres i sammenheng med de årlige budsjettproposisjoner og, som representanten sa, i St.meld. nr. 15. Tolkningen og implikasjonene av dette utsagnet beror også på hva man legger i begrepet «norske interesser». Jeg tror nok at representanten og jeg har noe ulikt syn på dette. Jeg vil ikke vedkjenne meg at engasjementspolitikken har blitt mindre viktig, men den er blitt fokusert, konsentrert og rettet inn mot områder hvor vi mener vi har en sjanse til å gjøre en forskjell. Jeg kan også stå inne for at den ikke er misjonerende, men den er søkt å komplettere hele bildet av hva som er i norske interesser. Med en interesseorientert utenrikspolitikk menes bl.a. en politikk som systematisk søker å fremme det norske samfunnets velferd, sikkerhet og grunnleggende verdier. Globalisering og geopolitiske endringer gjør at interesser og verdier veves stadig tettere sammen, og – som jeg ofte har sagt – stedet «langt unna Norge» finnes ikke lenger i utenrikspolitikken, og heller knapt for norsk næringsliv eller andre reisende. Interpellanten peker på at globaliseringen har synliggjort betydningen av en fleksibel ambassade- og konsulatstruktur. Det er jeg enig i, og la meg vise til noen av de tilpasninger som Regjeringen har foretatt. Vi var ved inngangen til 2010 representert med diplomatisk eller fagkonsulær representasjon i 92 land, med til sammen 110 fagstasjoner, dvs. 88 ambassader, elleve generalkonsulater, tre ambassadeseksjoner, ett representasjonskontor og syv faste delegasjoner. Hvis vi ser på de siste seks årene, fra 2005 til 2010, er det blitt opprettet to ambassader, tre ambassadeseksjoner og fire generalkonsulater. Samtidig er fire diplomatiske representasjoner oppgradert til fullverdige ambassader. I samme periode er det blitt lagt ned to ambassader og to generalkonsulater. Vår stab i utlandet var i 2005 samlet sett på 1 523 årsverk, mens det nå er 1 616 årsverk. Antallet ansatte gir et høyere tall. Disse endringene vitner om økt norsk tilstedeværelse i utlandet og om en aktiv tilpasning av utenrikstjenesten. Økningen har nesten i sin helhet skjedd ved at antall lokalt ansatte på stasjonene har økt. Mange av disse jobber med å bistå norske bedrifter og bedrifter på tjenestestedet som ønsker kontakt med norske selskaper. Det har også vært en økning av antall såkalte spesialutsendinger, dvs. ansatte fra andre deler av forvaltningen som tjenestegjør i utenrikstjenesten i en periode for å arbeide på sitt fagfelt. Fra Regjeringens side er disse tilpasningene uttrykk for en helhetlig vurdering, hvor økonomiske interesser er veid opp mot andre viktige oppgaver som utenriksstasjonene skal ivareta, innenfor de budsjettmessige rammer som Stortinget bevilger. Beslutningen om å opprette ambassader i Alger og Astana og generalkonsulater i Guangzhou og Hamburg var basert på slike vurderinger, hvor ikke minst næringsinteressene veide tungt. I tillegg kommer de tilpasninger som fortløpende finner sted innenfor nåværende struktur og oppsett. Mange av utenriksstasjonene rapporterer om at fremme av norsk næringslivs interesser og kontakter opptar en stadig større del av deres totale ressursbruk. Dette er også et arbeidsfelt jeg selv prioriterer, hjemme og ute. Ressursene vi har til disposisjon, søkes hele tiden kanalisert mot de mest prioriterte oppgaver eller de tjenester hvor det er stor etterspørsel og klare politiske behov, noe som varierer fra sted til sted og i tid. Vi ønsker å demonstrere en fleksibilitet i systemet som er av stor betydning for at utenrikstjenesten kan fungere på en effektiv måte. Når det gjelder fremtidig organisering av norske utenriksstasjoner, vil jeg igjen vise til St.meld. nr. 15 og komiteens behandling av denne. Meldingen inneholder et eget kapittel, kapittel 14, om utenrikstjenestens oppgaver med å sikre norske økonomiske og samfunnsmessige interesser i en globalisert verden. Det understrekes her at ansvaret for å håndtere internasjonale økonomiske spørsmål er fordelt på flere departementer, og at et godt samarbeid mellom disse er viktig. Videre anses utenriksstasjonene og Innovasjon Norge som sentrale kontaktpunkter og døråpnere for norsk næringsliv. Flere norske bedrifter vokser i hovedsak utenfor Norges grenser, og norske utenriksstasjoners plassering, oppgaver og prioriteringer må fortløpende vurderes i lys av dette. Arbeidet for å bedre norsk næringslivs tilgang til utenlandske markeder – i tillegg til alt arbeid for å gjøre rammebetingelsene for norsk næringsliv så gode som mulig hele tiden – bl.a. innen rammen av EØS, WTO, OECD og andre fora, er en helt sentral oppgave i norsk utenrikspolitikk og dermed for utenrikstjenesten. Utover dette skal jeg være varsom med å binde utenriksstasjonene til én bestemt arbeidsmessig struktur over et bestemt tidsrom. Fleksibilitet må her være stikkordet. Vi har alle erfart hvordan vi lever i en global og raskt omskiftelig verden, hvor uventede hendelser og utviklingstrekk som terrorangrep, konkurser, global finanskrise, pandemier eller vulkanutbrudd – ja, eller nye muligheter og gjennombrudd for norske interesser – gjør at det raskt kan skapes usikkerhet om rammebetingelsene vi opererer under på ulike områder. Dette gjelder ikke minst innen arbeidet med å fremme våre økonomiske og kommersielle interesser, som på feltene energi, miljø og klima. Vi ønsker en fleksibel utenrikstjeneste som kan tilby næringsliv, offentlig forvaltning og norske borgere i utlandet et bredt spekter av tjenester. Vi må derfor søke å tilpasse organisasjonen løpende, og vi må forsøke å kanalisere ressursene dit vi får mest igjen for dem. Dette gjelder også måten utenrikstjenesten er organisert på – i forhold til regional dekning fra én stasjon versus det å ha en ambassade i hvert enkelt land i gjeldende region. Dette er saker vi har til løpende utredning. Behov og etterspørsel etter ulike tjenester bør være en sentral, retningsgivende faktor for organiseringen. Det er også viktig at den gjeldende stasjonssjef har en betydelig grad av mulighet til å tilpasse tjenestene på sitt tjenestested. Vi har i dag et apparat for å fremme næringsinteresser i utlandet, og utenriksstasjonene spiller en viktig rolle, ikke i isolasjon, men i samspill med slike aktører. Det gjelder først og fremst gjennom et omfattende – formelt og uformelt – samarbeid med Innovasjon Norge, som har 30 utenlandskontorer. Avtalen mellom UD og Innovasjon Norge innebærer bl.a. at utenriksstasjonene skal representere Innovasjon Norge i markeder hvor Innovasjon Norge ikke selv er til stede. I tillegg har vi et begrep som kalles «Team Norway», der utenriksstasjonene samarbeider med Intsok, Intpow og Eksportutvalget for fisk, som har fokus på å internasjonalisere norsk næringsliv innen olje, gass, fornybar energi og fisk. Til sammen utgjør dette et nettverk som bistår norsk næringsliv med en rekke ulike tjenester. Endringene som gjennomføres i organiseringen av utenrikstjenesten, må derfor ses i sammenheng med forholdet til det øvrige nettverket. Min erfaring er at vi har en utenrikstjeneste som har et fokus på å fremme bredden av norske interesser i utlandet, ikke minst næringsinteressene, på en effektiv måte. Summen av tilbakemeldingene mener jeg er positiv – vi inviterer også til den. Men vi skal aldri lene oss tilbake og si at vi er i mål. Her, som ellers, må det være vilje til kontinuerlig forbedring og læring, ikke minst basert på hva næringslivet trenger. Vårt fokus vil fortsatt være å ha en tjeneste som er så effektiv, kompetent, brukervennlig og tilgjengelig som mulig. Samtidig skal vi utvikle vår kompetanse på områder som tillegges økende vekt, ofte utover det rent kommersielle, som kompetanse om bedriftenes sosiale samfunnsansvar, også kjent som CSR. Her har vi et tett samspill med nærings- og arbeidslivets organisasjoner – som i arbeidet med St.meld. nr. 10 for 2008–2009, om næringslivets samfunnsansvar i en global økonomi. Vi har erfart at norske bedrifter i økende grad søker UDs råd når det gjelder synet på CSR i det ene eller andre markedet. Jeg har opplevd interesse for slike spørsmål fra bl.a. Hydro i forbindelse med det nylig annonserte oppkjøpet i Brasil, som vil bringe selskapet i nærkontakt med slike beslektede spørsmål. Vi vil gjøre det vi kan for å bistå selskapet også her. Og jeg fikk en annen refleksjon rundt dette da Serbias president Tadic, som er på besøk i Norge i går og i dag, berømmet Telenor for selskapets opptreden i Serbia – med vekt på bedriftens investeringer, men også på opptreden i forhold til bedriftens samfunnsansvar. Utenriksdepartementet vil på denne bakgrunn fortsatt ha fokus på å bistå norsk næringsliv i utlandet – støtte deres verdiskaping med det beste vi har av vår kompetanse og i samspill med våre partnere. Så vil strukturen på tjenestens nærvær måtte tilpasses behovene fortløpende. Jeg er enig med interpellanten i at våre nordiske lands vurderinger er helt avgjørende for oss. Samtidig kan de, som Høglund var inne på, ha en litt annen motivasjon grunnet EU-medlemskapet. Det er en løpende vurdering også i Norge om det er riktig og maktpåliggende å være representert i samtlige EU-land. Det er åpenbart at den trenden er i ferd med å brytes av EU-landene selv, og jeg tror det er klokt av oss å se den utviklingen noe an før vi trekker forhastede konklusjoner. Det har også vist seg at tanken om å opprette såkalte hubs – dvs. at én ambassade i én region dekker landene rundt – som kan være attraktiv på papiret, ofte ikke er like effektiv i virkeligheten når det gjelder kontaktpleie. Men vi søker hele tiden å se hvordan vi kan gjøre tjenestene bedre, rimeligere og mer effektive, og vil ikke utelukke noen slik organisering i fremtiden.