Odd Einar Dørum (Venstre), 2009-03-23:
Regjeringens prinsippløshet kommer klart til uttrykk i den måten saken er presentert på. Den ble først presentert for offentligheten gjennom norske medier, da man fikk høre at åremålet måtte forlenges av hensyn til den sittende politidirektør. La meg gjøre det helt klart at jeg synes dette er en usedvanlig uryddig framgangsmåte overfor en person som sitter i en så framtredende stilling. Ingen i en slik stilling fortjener at ens overordnede uttrykker seg på den måten, for det setter folk i forlegenhet. Jeg er enig med dem som har sagt at det ikke handler om den sittende politidirektørs dyktighet – jeg har vært for hennes tilsettinger i begge de sammenhengene det har skjedd, men det handler om et prinsipp knyttet til demokratiet. For min del husker jeg den gangen da Politidirektoratet ble innført; jeg var ansvarlig for å fremme forslaget. Jeg jobbet slik for at Arbeiderpartiet skulle støtte det. Og det var «håndballavgjørelse» i Arbeiderpartiets gruppe, dvs. at det var svært få stemmer. Men av de anliggender Arbeiderpartiet hadde, var demokratianliggendet det jeg delte med partiet. Det går ikke på en persons dyktighet eller beskaffenhet, men det går på at når man sitter og leder samfunnets mest sentrale maktorgan i fredstid, nemlig Politiet, så er det et tungt demokratisk hensyn som sier at det er en grense for hvor lenge du skal sitte i den type posisjon, uansett hvor dyktig du er. Og den grensen ble da satt ved litt mer enn to stortingsperioder. Det var ikke slik at dette ble gjort i blinde, heller, før saken ble behandlet. Jeg husker veldig godt hvordan dette var avgjørende for bl.a. Arbeiderpartiets behandling av saken, man var helt sikker på at det ville skje utskiftinger på prinsipielt grunnlag. For det må jo være slik at hvis man plutselig har en begrunnelse for dette fordi noen er spesielt god, så skal man endre åremålet den andre veien, hvis noen skulle være spesielt uskikket. Det er helt prinsippløst. Det er alle mine demokratiske reflekser som kommer fram her. Jeg må si at jeg er ganske opprørt over at man er så holdningsløs, og det skal godt gjøres å finne en høringsuttalelse som støtter dette, for selv uttalelsen fra Politiets Fellesforbund viser at man ikke godtar framgangsmåten. Ser vi på alle de andre uttalelsene, fra Politiembetsmennenes landsforbund, Riksadvokatens kommentar, ikke-uttalelsene fra alle politimestrene, uttalelsen fra NTL, uttalelsen fra Fornyings- og administrasjonsdepartementet, så finner man liten prinsipiell støtte for det man driver med. Man får rett og slett en motstand som er ganske uvanlig når en regjering fremmer en sak. Denne saken, slik den håndteres, minner meg om Arbeiderpartiet slik jeg opplevde partiet i min oppvekst: Det partiet hadde bestemt seg for, var rett, og så tilpasset man prinsippene etterpå, slik at man skulle få argumentasjonen til å henge sammen med det makta hadde bestemt seg for at det skulle være. Men når jeg reagerer så sterkt som jeg gjør i denne saken, er det ikke på grunn av personen Killengreen – hun er en utmerket politileder – men jeg reagerer på grunn av det prinsipielle, samfunnets tvangsmakt, som jeg har vært innom. La meg si at noen av de forholdene vi faktisk studerte før vi gikk inn i dette, var det man hadde hatt debatt om i andre land. Amerikanerne foretok, etter at Hoover hadde sittet i nesten 50 år, en endring i ledelsen av FBI – det kan ikke sammenlignes med Politidirektoratet – og man sa man skulle sitte noe mer enn to presidentperioder, men ikke veldig mye lenger. Det var en erkjennelse av at man er i en posisjon med så store utfordringer at det er grense for hvor lenge man skal vente at en person skal sitte der. Og skal en person da gjøre det som representanten Ellingsen sa, nemlig å forholde seg til en av Norges tøffeste fagforeninger, som er en slags krysning mellom foreningen til heismontørene og foreningen til flygelederne, så er det en såpass krevende posisjon at du må regne med at du antagelig har svidd av de fleste av dine kort i løpet av den perioden du sitter – bare for å ha tatt den siden ved saken. Men det prinsipielle ved saken forblir for Venstre at det er rystende prinsippløst av Arbeiderpartiet å glemme sin egen historie og glemme hvor mange år det gikk før Arbeiderpartiet i det hele tatt var villig til å godta tanken om et politidirektorat. De har glemt hele den debatten som gikk for seg i Stortinget da man bestemte seg for å gå inn for et politidirektorat, bl.a. det å knytte den demokratiske kontroll til det, nemlig at lederen for dette system, uansett lederens navn eller skikkethet, skulle være begrenset i tid – det skulle rett og slett være ni år. Og det standpunktet jeg var ansvarlig for å få til den gangen, står jeg fortsatt fast ved av de samme prinsipielle grunner. Så må jeg tilføye at jeg synes at hvis man nå skulle tenkt tanken, så burde man jo ha gjort dette på det tidspunktet åremålet var gått ut, slik at man på et selvstendig grunnlag hadde foretatt en evaluering og Stortinget hadde fått en egen sak om dette. Så saken blir prinsippløs i den forstand at man forlater et grunnleggende prinsipp fra den gangen vi fikk Politidirektoratet og grunnlaget for politireformen, og så blir den i tillegg prinsippløs fordi man gjør den endringen som representanten Syversen viste til, da han siterte uttalelsen fra Fornyings- og administrasjonsdepartementet. Det er sikkert åpenbart for alle her i salen at Venstre kommer til å stemme mot § 19 første ledd, men vi stemmer for de paragrafene som endrer tittelen til politidirektøren.