Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2012-02-16:
Finanskrisen fikk helt naturlig en stor plass i den utenrikspolitiske redegjørelsen. Det gjøres et poeng av hvordan Norge bidrar til å dempe effekten av krisen i Europa. Fellesnevneren for de norske bidragene er at de direkte eller indirekte er et resultat av en aktiv petroleumspolitikk. Ved å holde produksjonen av olje og gass på et høyt nivå makter Norge å gjennomføre konkrete tiltak for å støtte Europa. Sammenhengen er åpenbar: Norge uten en offensiv petroleumspolitikk vil være i en helt annen situasjon. Denne dimensjonen, nemlig koblingen mellom innenrikspolitiske valg og utenrikspolitiske muligheter, vektlegges ikke alltid like sterkt når vi diskuterer fremtidig aktivitet på norsk sokkel. Utenriksministeren påpekning av faren ved tiltakende proteksjonisme er viktig. Dette er en naturlig oppfølging av den uttalelse Norge var med på ved WTOs ministermøte i fjor. Fremskrittspartiet er positive til at regjeringen internasjonalt velger å slå et slag for frihandel. Vi ser frem til at dette følges opp her hjemme ved konkret handling i form av tollettelser. Vi er hittil spart for en global handelskrig, men det er en del farlig politisk retorikk som må slås tilbake. I et krisepreget Europa og et gjeldstynget USA og hos usikre kinesiske ledere ser vi politiske utspill som forsøker å appellere til snevre nasjonale interesser. De langsiktige problemer knyttet til økonomisk nasjonalisme er skremmende. I disse krisetider gjelder det å fremme vekst og handel og bidra til å lette situasjonen for næringslivet. Økonomisk nasjonalisme vil fort bli et redskap for politisk nasjonalisme, som vil rive bena under de siste 20 års innsats for et integrert Europa. Vi ser, ikke minst i Hellas, at befolkningen ser ut til i større grad å vende seg mot ekstreme politiske retninger. Mange europeiske land med politisk og økonomisk kaos vil bli en utfordring for hele kontinentet. Vi har tidligere tatt til orde for at EØS-midlene bør vurderes lagt om for å møte finanskrisens utfordringer mer direkte. Vi er kjent med at dette i stor grad vil rokke ved allerede inngåtte avtaler, men i en vanskelig situasjon må man se om det er muligheter for å stimulere europeisk økonomi mer aktivt. Norge bør kommunisere dette til EU. Fremme av norske næringsinteresser er poengtert i redegjørelsen, og det støttes av Fremskrittspartiet. Avviklingen av ekstratoll på laks i USA er godt nytt. Vi håper vi kan få en frihandelsavtale med Russland, et marked som er viktig for norsk fisk, og hvor potensialet for økt handel er stort. Et hinder har vært usikkerhet og manglende forutsigbarhet. En frihandelsavtale sammen med russisk WTO-medlemskap vil åpne mange dører for norske næringsinteresser. Fraværet av en ny WTO-avtale gjør at vi må fortsette å søke nye frihandelsavtaler. Vi må passe på at ikke disse avtalene nødvendigvis skal løse alt mulig annet enn å fremme mer handel. Det vil ofte være slik at de land vi vil inngå avtale med, har utfordringer med hensyn til både rettighetsarbeid og fattigdom. Det er viktige utfordringer, men det kan være like naturlig å håndtere disse utenfor rammen av en frihandelsavtale. Europa er vårt viktigste marked, og EØS-avtalen sikrer oss adgang til dette markedet for de aller fleste produkter. En god leveregel er at man i usikre tider sitter stille i båten og ikke forsøker seg på brå bevegelser. Den iver som deler av norsk venstreside for tiden viser i sitt forsøk på å velte deler av EØS-avtalen, er uforsiktig omgang med norske interesser. Ja, vi skal ha rett til å reservere oss mot direktiver, men vi skal gjøre det der viktige prinsipielle forhold står på spill, og vi skal selvsagt alltid vurdere konsekvensene opp mot hele avtaleverket. Det politiske spillet som nå foregår rundt vikarbyrådirektivet, som kommer i tillegg til reservasjonen mot postdirektivet, utfordrer vår tilslutning til de fire friheter i det indre marked. Da snakker vi om en nærmest ideologisk kamp. Senterpartiets og SVs mål med dette er kjent, men at fagbevegelsen og deler av Arbeiderpartiet på den samme måten ønsker å være med, er skuffende. Vi ser frem til at den usikkerhet som er skapt, snarest fjernes. Kina mangler utenrikspolitisk modenhet, og det gjør det ekstra krevende å føre en kritisk dialog med landet. Allikevel er det viktig at Kina møter kritikk og ikke bare stilltiende aksept. Kina som observatør i Arktisk råd er viktig, fordi vi har mange forhold å diskutere med kineserne. Skipstrafikk er ett eksempel. Kina har planer om å utvide sin isbryterflåte fra ett til seks skip, som er en bekreftelse på at landet har ambisjoner. Men også på andre områder som påvirker mennesker i Arktis, trenger vi et samarbeid. Et konkret eksempel er utslipp av kvikksølv, som har gått ned over nesten hele verden. Unntaket er særlig Kina, hvor utslippene har økt betydelig. Vi opplever nå en økning i helserelaterte problemer hos befolkningen i Arktis som et resultat av kinesisk kvikksølvutslipp. Skal vi kunne ansvarliggjøre Kina på dette området, må vi være rundt samme bord. Det er helt naturlig at Norge som en av åtte arktiske stater har en normal dialog med Kina i forkant av et observatørskap. Dette bør støttes aktivt også av de øvrige arktiske land. Men det er også riktig å understreke at om Kina blir innbudt som observatør, og velger å ta plass, er det jo Kina som tar det første steg til en politisk dialog med Norge. Den økte vektleggingen av kunnskap om Russland støttes. Det er et generelt behov for økt kjennskap til vår store nabo i øst. Vi verdsetter også den oppmerksomhet som mange russere viser Norge, i form av flere studenter, turister osv. Foreløpig henger vi etter i denne utvekslingen. Vi trenger flere nordmenn med nettverk i Russland og kunnskap om landet. Dette vil fremme tettere kontakt på alle områder og ikke minst redusere den skepsis og mistenksomhet som noen ganger synes å eksistere i Norge i forholdet til Russland. Men selv om vi skal styrke samarbeidet, skal vi være tydelige på å peke på problemer og støtte dem i det russiske samfunn som strever med å etablere en moderne rettsstat med respekt for grunnleggende rettigheter. Den uro vi har sett i etterkant av det russiske valget, er et uttrykk for at mange russere er frustrerte og utålmodige i forhold til den politiske utviklingen. Vi deler utenriksministerens vurderinger i forhold til Syria. Vi forstår behovet for fortsatt diplomatisk nærvær i Damaskus. Det som må vurderes, er om det er naturlig at Norge fortsetter med diplomatiske kontakter med Assad-regimet mens mange andre land velger isolasjon og boikott. Får Norge så mye ut av sin tilstedeværelse at det rettferdiggjør at vi blir i Damaskus? I redegjørelsen virker det nærmest som om Norge beklager at EU innfører ytterligere sanksjoner mot Iran. Hvilke andre fredelige alternativer ser utenriksministeren at verden har når det gjelder å få kontroll med Irans atomprogram? Det har ikke vært mangel på dialog. Nesten hver gang Iran har følt seg alvorlig presset, har de forsøkt å avlede presset ved igjen å akseptere nye runder med forhandlinger. Forhandlingene har i liten grad gitt resultater, og pustepausene har blitt brukt av Iran til å komme litt lenger i utviklingen av sitt atomprogram. Hvis det er slik som Iran hevder, at de kun ønsker et fredelig atomprogram til energiformål, har de fått mange muligheter til å realisere dette innenfor akseptable rammer. Iran har dessverre ikke vist slik vilje til å berolige verden. En politisk løsning i Afghanistan er den eneste langsiktige løsningen, men hvem som skal inkluderes, og hvordan løsningen skal se ut, er ubesvart. De fremskritt, selv om de er få, som tross alt er etablert i de senere år, må sikres. Dette blir krevende etter at vårt og andre lands direkte militære nærvær endres. Allikevel må slike politiske signaler tydelig gis afghanerne. En trygg politisk løsning må ha aktiv støtte og nærmest godkjenning av Pakistan. Men med Pakistans egne politiske problemer, egne terrorutfordringer og åpen konflikt mellom ulike deler av Pakistans maktelite er det vanskelig å se at dette kan leveres på en troverdig måte. Allikevel ligger nøkkelen til politisk stabilitet i Afghanistan i en felles forståelse mellom afghanske aktører, regionen og det internasjonale samfunnet. Dette har blitt påpekt mange ganger, men det er fortsatt en realitet. Løsninger som på kort sikt kan fortone seg som forlokkende, men som mangler den nødvendige, brede støtte, vil kunne eskalere problemet. Den tapende part vil alltid være den vanlige afghaner, særlig kvinner og barn, som alltid er sårbare i konfliktområder, men som i Afghanistan i tillegg møter kulturelle og religiøse utfordringer.