Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2019-05-14:
Jeg vil også begynne med å slutte meg til alle dem som har takket utenriksministeren for en god redegjørelse. Det er bra, synes jeg, at Stortinget jevnlig har denne muligheten til å diskutere viktige EU- og EØS-saker. Denne gangen skjer jo debatten med et kommende europaparlamentsvalg og skifte av kommisjon som bakteppe. Utenriksministeren gjorde i sitt innlegg et poeng av å oppfordre Stortinget til aktivt å bruke sine kanaler via partigruppene og etablere gode kontakter med det nye parlamentet, og da tenkte jeg å benytte denne anledningen til å respondere på det og si at det er en oppfordring som vi tar på alvor. For selv om det er bred enighet om EØS-avtalen i Stortinget – og bare la meg slå det ettertrykkelig fast, det er ikke aktuelt for Arbeiderpartiet å bidra til å skape usikkerhet om Norges viktigste handelsavtale og tilknytningsformen til Europa – har vi de siste årene hatt en bredere og jeg vil si bedre debatt om konsekvensene av avtalen for deler av norsk arbeidsliv og hva slags rom vi egentlig har for å påvirke. Det er bra. Avtalen er ikke av glass, og vi må være villig til å teste ut hva dette berømmelige handlingsrommet egentlig innebærer, når viktige prinsipper står på spill. Hvis vi ikke gjør det, kan avtalen miste legitimitet blant folk, og for oss som er tilhengere av denne avtalen, vil det være det aller, aller farligste. Vi testet det handlingsrommet den gangen hjemfall for vannkraften sto på spill, og jeg mener at arbeidslivsfeltet er et annet felt hvor det er viktig at vi markerer hvor grensene går. Så er det viktig å si først at de siste årene har det vært gjort viktige vedtak for å styrke europeiske arbeidstakeres rettigheter. Endringene i utstasjoneringsdirektivet er et av eksemplene på det. Men samtidig har det også på dette feltet vært en stadig sterkere tendens til detaljregulering, og det er klart at det kan være utfordrende for oss. EU-kravene på arbeidslivsområdet er minimumskrav, og landene står i utgangspunktet fritt til å ha strengere regler. Det er også viktig å presisere at forhandlinger, kollektiv arbeidsrett og arbeidskamp ligger utenfor avtalen. Det som ofte legger begrensninger, er når våre arbeidslivsreguleringer kan kollidere med de fire friheter. Men det er veldig ofte et tolkningsspørsmål, særlig før rettspraksis er etablert, og før man begynner å få dommer. Derfor er det så viktig at vi er tilstedeværende, at vi etablerer dialog og forståelse for norske synspunkter. I motsetning til representanten Moxnes mener jeg at saken om ELA, et felles arbeidstilsyn, er et eksempel på hvordan norske politikere og norsk fagbevegelse har vært tidlig til stede i prosessen, samarbeidet med likesinnede og fått forståelse for den nordiske modellen og den spesielle statusen som de framforhandlede kollektive avtalene har i den modellen. For det er avtaler vi ikke kan risikere blir overstyrt, og det har også Arbeiderpartiet signalisert veldig tydelig i Stortinget i forbindelse med debatter om ELA. Dette har fungert, og vi må gjøre mer av det. EØS-avtalen har ikke vært til hinder for vår arbeidsmiljølov. Det er regjeringen som har stått bak de endringene vi har sett av den de siste årene, som har gått i feil retning. Men avtalen har endret virkeligheten på bakken i store deler av vårt arbeidsliv. Det må vi ta inn over oss, og det burde ha vært gjort mer fra norske myndigheter for å sikre at lønns- og arbeidsvilkår i Norge blir håndhevet. Derfor vil jeg avslutningsvis bare nevne at om to dager behandler Stortinget et forslag om å innlemme ILOs kjernekonvensjoner i menneskerettsloven. Det ville sendt et tydelig signal om at sentrale arbeidstakerrettigheter er like viktige som andre menneskerettigheter, og det ville forpliktet norske domstoler til å gi ILO-konvensjonene forrang hvis det oppsto motstrid med annet regelverk. Det forslaget ligger ikke an til å få flertall, og jeg mener at det er synd av flere grunner, først og fremst fordi Stortinget ikke bruker anledningen til å styrke arbeidstakerrettighetenes status i Norge, men også fordi jeg tror at det ville bidratt til å øke EØS-avtalens legitimitet blant dem som føler konsekvensene av den mest direkte på kroppen. Ja, handel er helt avgjørende for vår velferd, men hele vår modell og hele vår historie bygger på at vi deler mellom oss både gevinstene og risikoen ved å være en åpen økonomi. Det må vi ta vare på, for det er forutsetningen for at en mer proteksjonistisk linje ikke skal vinne fram i Norge, sånn som den har gjort i så mange andre land.