Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2019-02-12:
Takk til representanten Lise Christoffersen, som tar dette viktige opp. Jeg har nå sittet og hørt på både statsråden og representanter for regjeringspartiene og har lett etter noen som på en eller annen måte har vist at man har skjønt hvor fælt dette rammer mennesker som ikke eier nåla i veggen, er uten arbeid, har dårlig helse og har problemer i livet sitt – jeg finner ingenting av det, dessverre. Jeg finner at man leser opp fra regelverket og sier at dette ikke er en hensiktsmessig ytelse for disse personene. Ja, hva er det som er hensiktsmessig for at man skal kunne leve videre med et godt liv, for at man skal kunne forsørge ungene sine, for at man skal kunne ha muligheten til å gjenvinne helsen sin, eller ha mulighet til hjelp til kvalifisering for å komme i jobb? Det er ikke enkelt. I Nav-lovens formålsparagraf står det: «… møte det enkelte mennesket med respekt, bidra til sosial og økonomisk trygghet og fremme overgang til arbeid og aktiv virksomhet.» Vi er langt unna det i dag, og det hadde jeg håpet at statsråden hadde erkjent. Det trengs endringer i regelverket for AAP. Det trengs endringer av måten Nav blir styrt på. Og det trengs en styrking av både Navs ledelsesfilosofi og Navs organisasjon, slik at de har tid og mulighet til å følge opp dem som trenger oppfølging. Det er mulig å avklare ganske mange, det er mulig å hjelpe folk til kvalifisering, men mange trenger lengre tid. Når vi diskuterer dette, hører det for meg ut som om noen tror at bare vi manipulerer nok, går sykdom over litt fortere også – det gjør ikke det. Noen ganger tar det tid, men jammen kan folk bli friske igjen også, hvis de har en viss grad av økonomisk trygghet i bunnen. Sosiale problemer blir ikke mindre hvis man ikke har inntektssikring, og helseproblemer blir ikke mindre hvis man har sosiale og økonomiske problemer i tillegg. Det er tvert imot. Så det jeg stusser veldig på – og har gjort bestandig – er denne troen på at det skal være minst mulig til de folkene som sliter mest, for da kommer man i jobb. Sånn er det ikke, et sånt arbeidsliv har vi ikke. Realiteten er nå at etter disse endringene er det færre med overgang til jobb enn før. Hvis man skal over på sosialhjelp, er det en kommunal ytelse som skal være behovsprøvd hver eneste måned, og der kravene til å omsette det man eier og har, er veldig høye. Jeg hører også at det er flere som peker på kvalifiseringsprogrammet. Det er bra. Det er også en kommunal ytelse. Så jeg ser at regjeringen her skyver ansvaret for å bistå folk i vanskelige livssituasjoner over på kommunene. Det er akkurat det samme som regjeringen gjør når det gjelder bostøtte, som handler om å gi noen av de samme gruppene trygghet for å kunne bo i sitt eget hjem. Den er også sterkt redusert under denne regjeringen. Dette betyr at for dem som har det vanskeligst, er hjelpeapparatet nå sterkt redusert. Jeg hører også at flere snakker om at det kan ha vært noe ulik praksis. Ja, Nav-systemet er nødt til å ha en viss grad av skjønn knyttet til individuell behandling. Det er veldig mange som snakker om individuell behandling, men det kan hende at det betyr at praksis må være litt forskjellig fra menneske til menneske, for det skal jo være en individuell behandling av om man trenger mer tid, om man trenger et annet tiltak, om det er sånn at helsevesenet ikke har hjulpet en tidsnok, om man har fått den hjelpen man trenger, og at man har hull i cv-en, som også statsministeren snakker mye om. Men jeg ser ikke noe spor av det i regelverket. Der snakker man mer om kortere tid og mer likt for alle. Det er det motsatte av individuell tilpasning. Er det noe mennesker som sliter med helse, økonomi og sosiale problemer, trenger, er det individuell tilpasning og et Nav og et hjelpeapparat som er der og hjelper en før det går galt, ikke der det står en lapp på døra: «Snu i døra!» – nei, som sier: Kom inn, så skal vi hjelpe deg før det blir for galt. Her trengs det store endringer, og jeg hadde håpet at statsråden hadde erkjent at det er slik.