Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2003-12-15:
Jeg vil få starte mitt innlegg med å vise til at i 1814 fikk Norge begrenset nasjonalt selvstyre etter 434 års unionsforhold. Bare 23 år senere, i 1837, fulgte man opp det nyvunne nasjonale selvstyret ved å innføre også et begrenset lokalt selvstyre i landet. Landet ble delt inn i 355 herreder og 37 byer. Dette var svært framsynt gjort, og det har fått stor betydning for dagens velferdssamfunn. I løpet av de 166 år som er gått siden kommunene ble opprettet i 1837, har det vært en rivende utvikling, både i kommunene og på alle viktige samfunnsområder – økonomisk, teknologisk, politisk og sosialt – i vårt land. Økonomisk sett har Norge i løpet av de siste hundre år gått fra å være Europas kanskje aller fattigste land til å bli verdens rikeste land. Teknologisk sett har vannkraftutbygging og storstilt industrialisering i det forrige århundre lagt grunnlaget for en høy grad av nasjonal verdiskaping og tilnærmet full sysselsetting. Politisk sett har Norge siden unionsoppløsningen i 1905 utviklet seg til å bli en stabil, demokratisk rettsstat. Og sosialt sett har Norge på relativt kort tid utviklet seg fra å være en nasjon preget av fattigdom og sosial nød til å framstå som et av verdens mest avanserte og omfattende velferdssamfunn. Vi har altså i løpet av et halvt århundre utviklet et norsk velferdssamfunn der likhet, omfordeling og rettferdighet har vært de bærende politiske prinsipper og drivkrefter i prosessen. Nøkkelen til dagens velferdssamfunn har i stor grad ligget i kommunenes innsats. Uten kommunenes helt sentrale rolle i velferdsutviklingen ville dagens velferdssamfunn ikke vært det samme. I mange år var kommunenes innsats begrenset til skole og fattigstell. I dag er det et helt annet mangfold – og en helt annen kompleksitet – som preger kommunal virksomhet. Veksten i kommunenes oppgaver har vært enorm de siste ti årene. Stadig flere oppgaver og reformer er blitt pålagt kommunene, og utgiftene har økt i takt med oppgavemengden. Dette har medført at dagens kommuner er kommet under et stort press i rollen som produsent av offentlig finansierte velferdstjenester. Nye generasjoner og mer rettighetsbevisste innbyggere stiller stadig høyere krav til både kvalitet, omfang og nivå på ulike kommunale tjenestetilbud. Alt dette har som konsekvens selvsagt en betydelig økonomisk side, og velferdskommunen er blitt stadig dyrere i drift. Med jevne mellomrom ser vi oppslag i avisene om svikt i eldreomsorgen og kutt i skoler. Dårlig kommuneøkonomi på grunn av for lave statlige overføringer blir oftest framholdt som forklaringen på kommunale nedskjæringer. Av den grunn er størrelsen på de statlige overføringene til kommunesektoren blitt et sentralt politisk tema, ikke minst på Stortinget. Kommunene har ingen egen skatterett av betydning, og mulighetene for å øke egne inntekter er heller minimale. Det er faktisk slik at kommunenes muligheter til å redusere utgiftene er langt større enn muligheten til å øke inntektene. Skal man redusere utgiftene, er valget ofte å kutte eller effektivisere. Det må stilles krav til at kommunene blir mer bevisst på at før man tyr til kutt i kommunale tilbud, må man prøve å effektivisere driften. Effektivisering og kostnadsbesparelse via konkurranseutsetting i kommunal tjenesteproduksjon må derfor ikke stå uprøvd i noen kommuner med dårlig økonomi. Altfor få kommuner bruker konkurranse som et effektivitetsfremmende virkemiddel i noe stort omfang. Mange kommuner vegrer seg av ideologiske og politiske grunner for å anvende konkurranseutsetting. Til det vil jeg si at kommuner som ikke engang vil vurdere konkurranseutsetting, kan vi heller ikke ta på fullt alvor når de klager over dårlig kommuneøkonomi. Når Stortinget nå endelig rydder av veien det hinder momssystemet har medført for konkurranseutsetting, er dette en seier for Fremskrittspartiet, som har foreslått dette i mange år. Jeg er derfor meget glad for at momskompensasjonsordningen nå blir utvidet, slik at dette ikke lenger utgjør noe hinder for konkurranseutsetting. Dette er et viktig fremskritt. Nå er det opp til kommunene å gripe mulighetene som ligger i dette. Tradisjonelle kommunale monopolområder, som skole, helse og omsorgstilbud, blir nå i stadig økende grad utfordret på konkurranse av privataktører eller andre. Det å fokusere på innbyggernes valgfrihet, nå også innen de offentlig finansierte velferdsområdene, er under utvikling og på sterk frammarsj. De tradisjonelle offentlige velferdsmonopolene brytes opp bit for bit, samfunnet er i endring, og det tradisjonelle synet på kommunens oppgaver, rolle og funksjon vil gradvis endre seg framover. Kommunenes strategi på driftssiden vil bli mer preget av profesjonell markedsorientering og kundetenking. Det tradisjonelle kommunale velferdsmonopolet vil bli borte. En ny tid, der lovfestede individuelle rettigheter til velferdstjenester og et penger-følger-brukeren-system vil kunne snu fullstendig opp ned på gamle måter å drive og tenke på kommunal virksomhet på. Men dette forhindrer selvsagt ikke at kommunene likevel må møtes med strenge krav om selv å yte et effektiviseringsbidrag. Effektiviseringsmulighetene er et viktig element og en viktig strategi i arbeidet med å skape en langsiktig og sunn balanse mellom kommunenes pålagte oppgaver og deres disponible midler. Jeg vil gjerne nevne at de viktigste grepene går langs tre–fire hovedakser. For det første må man reformere inntektssystemet for kommunene. For det andre må kommunene få større ansvar og innflytelse over sin egen situasjon. For det tredje må strukturtiltak som kommunesammenslutninger og konkurranseutsetting settes i verk, og dannelsen av de makroøkonomiske rammene på kommunesektoren må også revurderes. Å fastsette statens økonomiske rammer for kommunesektoren er en krevende og vanskelig balanse. Man må innse at kommunene har betydelige underliggende utgiftsdrivende faktorer i form av stadig flere pleietrengende eldre, flere skolebarn, høyere kvalitetskrav, nye oppgaver, økende kompleksitet og bemanningsnormer. Ikke minst er reallønnsutviklingen blant de godt og vel 600 000 kommunalt ansatte en faktor vi må ta hensyn til. Vi ser altså at kommunesektorens omstillings- og effektiviseringspotensial støter mot en del strukturelle grenser. Derfor er det ekstra viktig at vi nå driver kommunal sektor på den mest rasjonelle og kostnadseffektive måten, uten at dette skal redusere kvaliteten.