Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-11-04:
Kjernefysisk nedrustning er en av de viktigste oppgavene på den internasjonale politiske dagsorden og en prioritert oppgave for Regjeringen. Gjennom flere år har Norge sammen med andre land fremmet resolusjonsforslag på dette feltet. Rustningskontroll, nedrustning og ikke-spredning er også sentrale områder for vårt arbeid i NATO. Sammen med andre nærstående land arbeider vi aktivt på nedrustningskonferansen i Genève og innenfor rammen av ikkespredningsavtalen. Samtidig legger vi inn en betydelig innsats for å møte utfordringene fra andre masseødeleggelsesvåpen og konvensjonelle våpen, som biologiske og kjemiske våpen, antipersonellminer og håndvåpen. Vi hilser velkommen politiske initiativ som vil redusere kjernevåpnenes rolle i internasjonal politikk, og som kan samle nødvendig støtte og gi konkrete resultater. Jeg er enig med interpellanten i at det i dag er flere trekk som gir grunn til bekymring når det gjelder arbeidet med å redusere kjernevåpnenes rolle i internasjonal politikk. Russland har fremdeles ikke ratifisert START II-avtalen. Dette har så langt blokkert for nye forhandlinger om ytterligere reduksjoner. De indiske og pakistanske prøvesprengningene i fjor var en alvorlig undergraving av ikkespredningsregimet. India og Pakistan har heller ikke vist politisk vilje til å avstå fra ytterligere kjernefysiske tester eller til å frasi seg kjernevåpenopsjonen. Det multilaterale arbeidet ved nedrustningskonferansen i Genève og innenfor rammen av ikkespredningsavtalen har vært preget av stillstand. Forhandlingene om et avtalefestet forbud mot produksjon av spaltbart materiale for våpenformål er f.eks. ennå ikke kommet i gang. Det amerikanske senatets nei til ratifikasjon av prøvestansavtalen er også dypt beklagelig. Beslutningen gir et svært uheldig politisk signal i en tid da ikkespredningsregimet er under press, og den multilaterale dialogen om nedrustningspolitiske spørsmål er fastlåst. Samtidig vil jeg understreke at Regjeringen setter pris på president Clintons forsikringer om at USA ikke vil gjenoppta prøvesprengninger. Clinton-administrasjonen vil også fortsette bestrebelsene på å sikre amerikansk ratifikasjon. Dette ble gjentatt under presidentens besøk i Norge. Selv om alle land har et ansvar for arbeidet med atomnedrustning, hviler hovedansvaret på kjernevåpenmaktene. Det er kjernevåpenmaktenes politiske vilje til nye forpliktelser på nedrustningsområdet som er avgjørende for å nå resultater. Den fastlåste situasjonen som for tiden preger den multilaterale dialogen om disse spørsmålene, krever innspill og initiativ som legger til rette for et mer konstruktivt samarbeidsklima. Slike initiativ må utformes på en måte som er samlende og ikke splittende. Jeg tror at den beste strategien for Norge er å satse på politiske prosesser hvor vi kan gi realistiske, konkrete og konstruktive bidrag. Derfor foreslo Norge i 1. komite i FN tidligere i høst følgende seks praktiske tiltak: For det første må tilsynsprosessen for ikkespredningsavtalen revitaliseres. Det er viktig at partene på neste års tilsynskonferanse enes om en strategi som kan gjøre denne prosessen til et verdifullt instrument for arbeidet med å hindre spredning og fremme nedrustning. For det andre er det viktig å opprette en arbeidsgruppe ved nedrustningskonferansen i Genève med ansvar for løpende drøftelser om kjernefysisk nedrustning. Dette kan bl.a. gi kjernevåpenmaktene en mulighet til å informere om tiltak og resultater som følge av ensidige og bilaterale initiativ og derigjennom demonstrere sin nedrustningspolitiske vilje. For det tredje må Russland snarest mulig ratifisere START II-avtalen. Videre bør USA og Russland starte forhandlinger om en START III-avtale om ytterligere reduksjoner av de kjernefysiske beholdningene. For det fjerde må taktiske kjernevåpen inn på den nedrustningspolitiske dagsordenen. For eksempel kan lagre av russiske våpen av denne typen raskt bli redeployert og spille en destabiliserende rolle i konfliktutsatte områder. For det femte må vi intensivere arbeidet med å øke antallet ratifikasjoner av prøvestansavtalen. Dette vil styrke det politiske presset på signatarstater som ennå ikke har ratifisert. For det sjette må forhandlinger om et internasjonalt forbud mot produksjon av spaltbart materiale for våpenformål settes i gang snarest mulig. På fjorårets generalforsamling i FN ble det stor oppmerksomhet omkring resolusjonsforslaget om kjernefysisk nedrustning som ble lagt frem av den såkalte New Agenda Coalition, eller 7-landsgruppen, som det er i år – i fjor var det som representanten Nybakk sa, 8 land, Slovenia er ikke med i år. Fra norsk side delte vi resolusjonens hovedmålsetting om en kjernevåpenfri verden og dens vektlegging av behovet for ny bevegelse i nedrustningsarbeidet. Norge valgte allikevel å avstå under voteringen, i likhet med praktisk talt alle andre ikkekjernevåpenstater i NATO og Europa. Resolusjonsteksten inneholdt etter vårt syn en rekke problematiske elementer og forslag. Den formidlet bl.a. en grunnleggende skepsis til kjernevåpenmaktenes nedrustningsvilje, i stedet for å bidra til et mer konstruktivt samarbeidsklima. USA og Russland ble nevnt spesielt, mens resolusjonen ikke fant grunn til å navngi India og Pakistan, som nylig hadde gjennomført en serie kjernefysiske prøvesprengninger. Resolusjonen skar alle kjernevåpenmakter over én kam og gav et misvisende bilde av de nedrustningstiltakene som i første rekke vestlige kjernevåpenmakter har gjennomført de siste årene. Videre ville resolusjonens forslag om en spesialkonferanse om kjernefysisk nedrustning etter norsk syn komplisere og svekke den multilaterale dialogen på ikkespredningsområdet. Årets resolusjonsforslag er mer positivt, som representanten Nybakk sa. Det er imidlertid fortsatt en rekke problematiske sider ved teksten. Et hovedproblem er som før at tilnærmingen preges av en grunnleggende skepsis til at kjernevåpenmaktene tar nedrustningsforpliktelsene sine alvorlig. Alle kjernevåpenmaktene skjæres fortsatt over én kam. Resolusjonen nevner heller ikke i år India og Pakistan. Dette er utilfredsstillende og ubalansert. Jeg vil her understreke at Indias og Pakistans kjernefysiske tester i fjor var de første som ble foretatt av ikke-erklærte kjernevåpenstater på 24 år. De innebar et alvorlig anslag mot ikkespredningsregimet og de normene som er etablert. En slik dramatisk begivenhet bør selvsagt omtales. Ved å foreslå en ny internasjonal konferanse om kjernefysisk nedrustning lagt utenfor ikkespredningsprosessen risikerer man å undergrave oppfølgingsarbeidet med ikkespredningsavtalen. Dette knytter an til tekstens hovedbudskap, nemlig at det vi trenger, er en ny agenda. Vårt syn er at vi først og fremst trenger ny bevegelse og fremdrift i den eksisterende agendaen og de etablerte prosessene. Vi har mer å vinne på å styrke den multilaterale dialogen innenfor rammen av ikkespredningsarbeidet fremfor å opprette nye konferanser. Ut fra ønsket om å støtte intensjonene i resolusjonen, tok jeg på et tidlig stadium kontakt med den svenske utenriksministeren for å se om det skulle være mulig å få til nødvendige endringer i teksten. Disse konsultasjonene fortsetter. Flere NATO-land er kommet til, men det har vist seg vanskelig å få gjennomslag for våre synspunkter. Etter mitt syn er ikke de endringene som er blitt foretatt så langt, tilstrekkelige til at vi kan stemme for. Forslagsstillerne må vise vilje til å ta problemene på alvor. Det innebærer bl.a. at resolusjonen også må ta avstand fra Indias og Pakistans prøvesprengninger. Hvis vi ikke får gjennomslag for synspunktene våre, vil vi dessverre også i år måtte avstå på resolusjonen. Samtidig vil vi fortsette engasjementet vårt for nedrustning, som den prioriterte oppgaven det er for Regjeringen.