Tore Vamraak (Høyre), 2021-11-18:
FNs bærekraftsmål nr. 6 innebærer å sikre «tilgang til vann og gode sanitærforhold for alle». For å oppfylle dette målet er det en forutsetning at vi har et godt ledningsnett, trygge vannkilder og reservevann. I Norge har vi nå manglende reservekapasitet på rent drikkevann i en rekke kommuner, og uten en god alternativ forsyning kan det oppstå kritisk vannmangel hos befolkningen. I tillegg har flere små vannverk gjenstående arbeid med å sikre den hygieniske kvaliteten, samtidig som dårlige ledningsnett resulterer i store lekkasjer, der opptil 60 pst. av vannet aldri når fram til abonnentene. Det betyr at risikoen for drikkevannsrelatert sykdom øker, og kostnaden for oppgradering er stor. I henhold til SSBs statistikk er den gjennomsnittlige årlige ledningsfornyelsen på bare 0,7 pst. Det betyr at nye ledninger vil ligge i 140 år før de skiftes ut med dagens tempo. Oppgraderingsbehovet for å nå tilstandskarakter 4 er beregnet til 250 mrd. kr for vannledningsnettet og 320 mrd. kr for avløpsnettet, altså totalt 570 mrd. kr. Dette er kostnader som er underlagt selvkostområdet, dvs. at kostnadene skal bæres av abonnentene i form av økte gebyrer for vanlige folk. Fordelt på landets innbyggere vil investeringsbehovet innebære gebyrer på over 100 000 kr per innbygger, store og små. Kostnadene til utbedringer i små kommuner med lav befolkningstetthet kan være betydelig høyere per innbygger. Det er i utgangspunktet tre mulige tilnærminger til denne store utfordringen. Første alternativ er at kommunene fortsetter dagens utskiftingstakt, som altså innebærer 140 års levetid på vannledningen. Andre alternativ er å gjennomføre et løft på ledningsnettet og lempe kostnadene over på innbyggerne. Enten det finansieres gjennom økte kommunale gebyrer eller over skatteseddelen, er det den samme lommeboken pengene kommer fra. 100 000 kr per innbygger er mye for vanlige folk. Et tredje alternativ er å redusere kostnadene for å oppnå en tilfredsstillende vannkvalitet for innbyggerne og en nødvendig fornyelse av vannledningsnettet. Dette er det mest krevende alternativet, men det er verdt å undersøke hvilke muligheter det er for å bygge smartere og mindre byråkratisk, og hvordan reguleringene kan fokusere på god og bærekraftig vannkvalitet framfor på byggemetoder. Vi har ca. 1 600 vannverk i Norge, hvorav ca. 1 100 er i kommunalt eller interkommunalt eie. Vi har 356 kommuner, med ulike krav til entreprenørene som skal legge rør i bakken. Det kan tenkes at det er strukturelle forhold som hindrer fornyelse og innovasjon i vannforsyningen. Jeg må understreke at store kommuner ikke nødvendigvis er svaret her. Landets største kommune, Oslo, bygger i disse dager ny reservevannforsyning. I sommer har det kommet kostnadsøkninger på først 5 mrd. kr og deretter ytterligere 7 mrd. kr. Dette prosjektet understreker mer enn noe annet at det må jobbes smartere med å finne innovative løsninger på både vannforsyning og beredskapen i vannforsyningen til innbyggerne. Dette er ikke noe som hvert enkelt av landets 1 600 vannverk kan forventes å komme opp med uten videre. Regjeringen Solberg satte derfor i gang en mulighetsstudie for å synliggjøre effektiviseringspotensialet i vann- og avløpssektoren og samfunnsøkonomiske effekter. Det vil være viktig at denne mulighetsstudien følges opp av regjeringen Støre når rapporten om kort tid foreligger, slik at innbyggerne kan få en trygg og bærekraftig vannforsyning til en overkommelig kostnad.