Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-06-16:
Hensikten med revidert budsjett er å justere det vedtatte stats- og nasjonalbudsjettet i forhold til endringer i de økonomiske rammebetingelsene eller ved helt spesielle behov for endringer i bevilgninger som har oppstått etter at det ordinære budsjettet ble vedtatt. Det har Fremskrittspartiet forholdt seg til, noe som igjen vil innebære at vi på enkelte områder faktisk kommer til å stemme mot forslag som vi i ordinær budsjettbehandling ellers ville vært for eller fremmet selv. Grunnlaget for en slik tilnærming til revidert er selvsagt statsbudsjettet fra i høst. Det er nødvendig at de rammene som legges av Stortinget, i størst mulig grad får gjelde i et budsjettår av gangen. Det har mye med forutsigbarhet å gjøre, og det har å gjøre med alle de som skal forholde seg til de vedtak Stortinget gjør, slik at de også kan budsjettere og planlegge for et år av gangen. Da Regjeringen la frem sitt reviderte budsjett, måtte det anses for å være en tilnærmet fullt ut ny budsjettbehandling, noe som etter mitt skjønn er i strid med Stortingets budsjettreform, og som i tillegg gir finanskomiteen unødvendig mye ekstraarbeid, særlig når det bare er begrunnet fra Regjeringens side med at de trenger pengene til andre formål, eller at det såkalt er et ledd i den generelle innstramningsøvelsen som Regjeringen bedriver. Men hva slags øvelse er det, da? Man kutter i sykehusutstyr, i veibevilgninger, lar være å gi politihøgskolestudentene jobb, kutter i forsvar, kutter i overføringene til sykehusene, vil stramme inn byggingen av sykehjemsplasser – og dette gjør man midt i året, uten noen god begrunnelse. Og som om ikke det er nok, klarer Regjeringen på toppen av det i sin sedvanlige argumentasjon for behovet for stramhet å foreta krone for krone-inndekninger som ikke henger på greip. Det betyr at Regjeringen ikke evner å tilpasse finanspolitikken til den faktiske situasjonen. Både Regjeringen og flere sentrale stortingspolitikere har understreket at det viktigste er stramheten. Men det er feil. Det viktigste ved budsjettet er hvordan finanspolitikken innrettes i forhold til ulike deler av økonomien. Men langsiktig tenkning og overordnede grep får stadig mindre plass til fordel for kniving om småpenger. Da kan man av og til føle seg litt hensatt til tiden som kommunepolitiker, hvor man satt og forholdt seg til forslag om budsjettendringer på noen hundre tusen her og noen hundre tusen der. For det er altså det vi gjør innenfor en statsbudsjettramme på over 500 milliarder kr. Men det ligger ikke så mye dramatikk i dette reviderte budsjett, og det er antakelig også grunnen til at de store overskriftene har uteblitt eller turbulensen i det politiske miljø ikke er til stede. Revidert budsjett burde heller ikke være anledningen for å drive politiske omkamper. Men det har også Regjeringen gjort flere forsøk på. Man må på en måte akseptere at de kampene man tar under høstens budsjettbehandling, noen av dem vinner man, og noen av dem taper man. Og så får man akseptere det gjennom ett år, og så ta de nye kampene igjen når neste budsjett skal behandles. Vi har lagt vekt på en ansvarlig og balansert håndtering av revidert, og vi har prioritert å legge en del føringer frem mot neste års statsbudsjett. Men vi har også tatt ansvar for å følge opp vedtak og flertallsmerknader fra budsjettbehandlingen i høst, som Regjeringen elegant hoppet bukk over. Og det første gjelder situasjonen for politiet. I høst var det et helt sentralt tema, og man lovet at alle de nyuteksaminerte politihøgskolestudentene skulle få jobb. Så kommer revidert budsjett, og da har man altså glemt å legge inn de nødvendige 60 mill. kr for at dette skulle kunne tas hensyn til. Det er det nå flertall for, til tross for Regjeringen. Og noen av oss har faktisk forsøkt å prøve å rette opp i kutt i rammen til Forsvaret, men det er det altså ikke flertall for. Vi kan heller ikke akseptere det som blir vedtatt i kveld, nemlig et foreslått kutt på 760 mill. kr i sykehusinvesteringer. De pengene skal man bruke for å dekke inn denne såkalte ubetalte regningen i Kosovo og en rekke andre ting. For 760 mill. kr kunne det vært kjøpt ganske mye sykehusutstyr, men det vil altså ikke det politiske flertallet gjøre, på tross av at det bare har fordeler for Norge. Vi får behandlet flere pasienter, noe som igjen betyr at vi får ned sykepengeutbetalingene og får flere i jobb. Og det må jo være bra. Så sa sosialministeren i en debatt i Stortinget i går at det var like greit at vi kuttet, for pengene ville jo ikke bli brukt – og henviste til at kommunene har dårlig økonomi. Hvorfor har ikke Regjeringen tatt konsekvensen av det gjennom å sikre at fylkeskommunen faktisk har råd til å kjøpe sykehusutstyr? Det spilte ingen rolle. Det er også all mulig grunn til å være lei den unyanserte finanspolitiske debatten som oppstår som en konsekvens av at økte utgifter på ett område skal dekkes inn krone for krone på et annet område, uavhengig av hvordan den kronen virker i norsk økonomi. Budsjettbalansen og den såkalte stramheten har altså blitt viktigere for flertallet og Regjeringen enn de reelle utfordringer og problemer som er rett foran øynene på oss på flere områder av samfunnet. Og det har Regjeringen illustrert på en særdeles god måte når den tror at den kan bruke u-hjelpspenger på å saldere i innenlandsøkonomien uten at det skal få konsekvenser for stramhet og budsjettbalanse. En krone brukt til investeringer virker annerledes på økonomien enn en krone brukt til drift. En krone brukt i utlandet virker helt annerledes enn en krone brukt i innenlandsøkonomien. Men den økonomiske debatten i Norge er preget av det totale fravær av evnen til å diskutere hvordan pengene virker forskjellig i økonomien. Finansministeren har sågar sagt at de prioriteringene tar vi i Regjeringen, men når dere i Stortinget skal begynne å jobbe med dette, er det ikke så nøye, for krittstreken er satt. Så bare fortsett å prioritere, dere, og slåss om de politiske tingene uten å ta hensyn til hvordan det virker på økonomien. Det er ikke noe rart at vi får en forflatet økonomisk debatt, som også får den konsekvens at vi ikke prioriterer de tingene vi virkelig trenger å prioritere. Så litt om pengepolitikken. Vi har nettopp fått en ny renteheving fra Norges Bank. Etter mitt skjønn er det også Regjeringens ansvar, fordi Regjeringen har hatt alle muligheter til å forhindre denne renteøkningen gjennom å drive en mye mer aktiv og nyansert finanspolitikk, noe den har valgt ikke å gjøre. I februar, da sentralbanksjefen holdt sin årstale, sa han at skatte- og avgiftstrykket i Norge nå var så høyt at det i sin tur ville få konsekvenser for lønnsoppgjøret fordi man ville komme til å kreve store oppgjør. Og da trakk sentralbanksjefen som en logisk konsekvens av det at hvis man ikke gjorde noe med den onde sirkelen, ville renten komme til å gå opp. Regjeringen satt helt passiv gjennom hele lønnsoppgjøret og valgte ikke å gjøre noen forsøk på å sette ned skatte- og avgiftstrykket for å kompensere for dette, og så fikk man altså renteøkning. Det som er problemet med norsk pengepolitikk i dag, er at mandatet for pengepolitikken er høyst uklart. Det kommer særlig godt til syne gjennom LOs noe forvirrede tilnærming til det som nå har skjedd. LO tror fortsatt at pengepolitikken styres slik den ble styrt under den forrige sentralbanksjefen, hvor man holdt målsettingen om en stabil kronekurs høyere enn målsettingen om å holde lav inflasjon i Norge. Sentralbanksjefen har gjentatte ganger sagt at det nå er den innenlandsøkonomiske situasjonen som står i høysetet for pengepolitikken og ikke kronekursens utvikling. Da har vi jo fått et skifte i pengepolitikken. Men det har ikke Regjeringen tatt innover seg gjennom å informere Stortinget på en egnet måte om at vi nå har fått et skifte, og de har i hvert fall ikke tatt konsekvensen gjennom å endre mandatet for Norges Bank og endre valutaforskriften, slik at det blir klart for alle som skal forholde seg til dette, og da blir jo konsekvensen at vi betaler en risikopremie for et uklart mandat gjennom høyere rente. Jeg syns at økonomen og statsministeren Stoltenberg burde se at et slikt uklart mandat faktisk får de forvirrende konsekvenser som det gjør, og bidra til å rydde opp i det gjennom en klargjøring av mandatet for Norges Bank. La meg også til slutt informere om at Fremskrittspartiet kommer til å gi tilslutning til forslag nr. 27, som gjelder kap. 463, og som er et mindretallsforslag fra sentrum knyttet til Datatilsynet. Det har skjedd ting siden vi avgav innstillingen som gjør at vi finner det nødvendig å slutte oss til det forslaget. For øvrig vil jeg ta opp alle Fremskrittspartiets mindretallsforslag som vi enten står alene eller sammen med andre om.