Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2012-05-15:
Vi behandler nå altså to saker. Den ene er samtykke til å innlemme revidert kvotedirektiv i norsk lov, og så en egen sak om de endringene i klimakvoteloven som er nødvendige for å implementere direktivet. Først vil jeg gjerne takke komiteen for samarbeidet om disse to sakene, og for at komiteen har vært fleksibel for å kunne sikre en rask, men allikevel forsvarlig behandling av sakene. Det har vært viktig. Så vil jeg også som saksordfører bemerke at lovproposisjonen om endringer i klimakvoteloven er sendt til Stortinget før direktivet formelt er innlemmet i EØS-avtalen. Det er gjort av tidshensyn for å sikre at norske bedrifter innlemmes i det nye kvotesystemet samtidig som i EU-landene. Her er det viktig å få sagt at forslaget til gjennomføringsregler legger til grunn at vi skal ha en harmonisert løsning, hvor EFTA-landene blir fullt integrert i kvotesystemet på samme måte som EU-statene og omfattes av de samme reglene for tildeling av kvoter. Det mener vi er et viktig grunnprinsipp for å sikre at norske bedrifter har samme konkurransevilkår som sine europeiske konkurrenter. Det reviderte kvotedirektivet er et framskritt i den jobben som kontinuerlig gjøres for å få både et strammere kvotesystem og et bredere kvotesystem. Det innebærer en gradvis nedtrapping av gratiskvoter i systemet – det er bra – og det innlemmer flere sektorer enn før. For Norges del innebærer det at andelen norske utslipp som omfattes av kvotesystemet, økes fra ca. 40 pst. til omtrent 50 pst. Den kanskje viktigste omleggingen som skjer, er en veldig mye sterkere harmonisering av måten tildeling av kvoter skjer på. Til nå har det vært sånn at landene har fått tildelt en kvotemengde og selv utformet nasjonale planer for hvordan kvotene skal fordeles mellom ulike sektorer, og hvor stor andel av dem som skal være gratis, selvfølgelig innenfor noen rammer. De planene har trengt godkjenning fra kommisjonen, men allikevel har det vært et ganske stort politisk handlingsrom for f.eks. å prioritere noen sektorer foran andre. Det blir helt annerledes nå. Med det nye kvotedirektivet vil alle kvotetildelinger skje på bakgrunn av samme beregningsmetodikk basert på benchmarking, helt uavhengig av hvilket land bedriftene eller virksomhetene befinner seg i. Det er kanskje litt spesielt som politiker å mene at det er bra at politikere mister makt, men akkurat i dette tilfellet, når det handler om å videreutvikle en markedsbasert mekanisme, mener jeg faktisk det. Det gir et mer enhetlig system, det gir likere rammevilkår for bedriftene helt uavhengig av hvilket land de befinner seg i, og mindre rom for lobbying og gjennomslag for særinteresser. Det er dessuten et system som belønner de teknologiledende bedriftene ved at de alltid vil komme godt ut sammenlignet med benchmark i sin bransje. For norske produksjonsbedrifter, som i stor grad befinner seg i teknologifronten, er det godt nytt. Jeg vil bare kort nevne at virksomhetene deles inn i tre ulike kategorier, som bestemmer hvor mange kvoter de kan få tildelt vederlagsfritt. De bedriftene som regnes for å være utsatt for karbonlekkasje, kommer til å få tildelt 100 pst. gratiskvoter av historisk produksjonsnivå. Det mener vi i utgangspunktet er bra. Men allikevel kan det sies å være noe spesielt at petroleumsvirksomheten har havnet i den kategorien, og det er det da EU-systemet som har bestemt. Derfor har komiteen gjennom sine merknader valgt å understreke det Miljøverndepartementet selv skrev i en pressemelding etter at denne avgjørelsen ble kjent. Der sies det at regjeringen legger til grunn at «petroleumsvirksomheten ikke skal få økonomiske lettelser som følge av kvotene, og vil komme tilbake med forslag for å ivareta dette». Alle, unntatt Fremskrittspartiet, imøteser at et sånt forslag kommer. Så vil jeg også kort nevne det arbeidet som foregår i kommisjonen med å utarbeide et regelverk for å kompensere karbonlekkasjeutsatt virksomhet for den indirekte CO2-kostnaden de får gjennom økte kraftpriser. I går kom det melding fra kommisjonen om at listen over sektorer som kan omfattes, er klar, og at regelverket skal være på plass i løpet av to uker. Vi ser i hvert fall fra Arbeiderpartiets side at dette er et viktig tema for den kraftkrevende industrien, og vi følger nøye med på hva som skjer, for å være sikre på at norsk industri har samme rammevilkår som industrien i Europa for øvrig. Så velger jeg å ta av saksordførerhatten et lite øyeblikk for å kommentere de delene av innstillingen hvor komiteen deler seg. Det er en samlet komité som gir sin støtte til at direktivet innlemmes i norsk lov, men Fremskrittspartiet har valgt å fremme et tilleggsforslag hvor de krever at Norge ikke skal sette i verk sine lovendringer før minimum 85 pst. av EU-landene har implementert direktivet i sine lands lovverk og i tillegg viser en praksis som er i tråd med dette. For det første er tankegangen som avsløres her, grunnleggende usolidarisk. Det ville ha ført til at absolutt ingenting skjedde dersom de andre statene fulgte Fremskrittspartiets eksempel. Men først og fremst er det for meg veldig vanskelig å forstå hva dette egentlig skal bety, og hva som er Fremskrittspartiets hensikt med å fremme det. Det sentrale poenget med det nye kvotedirektivet er jo at kvotene blir tildelt fra kommisjonen til virksomhetene ut fra tildelingskriterier som er like for alle land. Det er helt umulig for noen nasjonalstat å vise en annen praksis. Man kan mistenke Fremskrittspartiet for ikke helt å ha forstått hva dette dreier seg om. Men det som er mer alvorlig enn et litt merkelig formulert forslag, er tonen til Fremskrittspartiet i deres særmerknader, som de heldigvis står helt alene om. Der gjentas partiets motstand mot Kyoto-avtalen, som er en interessant avklaring, i og med at vi har sett tendenser til diskusjoner i Fremskrittspartiet om hvordan man skal håndtere våre forpliktelser etter den avtalen. Partiet står også utenfor alle merknader som handler om hvor viktig det er at EU tar et lederansvar for å utvikle den typen mekanismer som verden trenger, dersom det skal være noen som helst realisme i det å få på plass et globalt regime. Fremskrittspartiet stiller seg også utenfor henvisningene til København-avtalen og de utslippsforpliktelsene som Norge har meldt inn der, til tross for at den enigheten man kom fram til i København, omfatter nær sagt alle land og ikke minst alle de store utslippsnasjonene. Det er selvfølgelig en enorm svakhet ved den avtalen at den ikke er juridisk bindende, men jeg antar at alle partier på Stortinget tar seriøst de utslippsforpliktelsene som Norge har meldt under den avtalen. Det er tradisjonelt Fremskrittspartiets hovedankepunkt mot Kyoto-avtalen at den ikke er omfattende nok. Det er en fascinerende argumentasjon fra et parti som nå skal ha en programprosess for å finne ut om det finnes menneskeskapte klimaendringer eller ikke. I lys av utspillene vi har sett i det siste om tanker om å bygge en ny grønn borgerlig regjering f.eks., er det fristende å be de andre borgerlige partiene om en garanti for at den typen klimatankegang som Fremskrittspartiet her avslører, ikke får gjennomslag. Jeg skal la det ligge nå, men allikevel er tanken på mer gjennomslag for en offensiv klimapolitikk i en regjeringskoalisjon hvor Fremskrittspartiet er en dominerende aktør, noe spesiell. Avslutningsvis vil jeg gå tilbake til kvotedirektivet og endringene i kvoteloven. Jeg mener det er bra at Stortinget i dag gjør et vedtak om å implementere kvotedirektivet i norsk lovgivning, og at vi gjør de lovtilpasningene som skal til. Det gjør det europeiske kvotesystemet mer omfattende, og det gjør at europeiske utslipp reduseres ytterligere. Det er grunnleggende sett bra. I tillegg bidrar Norge, gjennom sin tilslutning, til å videreutvikle en mekanisme som har global overføringsverdi. Det skal vi heller ikke undervurdere.