Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-02-03:
Det har allerede kommet en nyttig avklaring i denne debatten. Jeg vil gripe fatt i det statsministeren sa i en replikkveksling med meg tidligere i dag, at hans redegjørelse før jul ikke dreide seg om forholdet mellom storting og regjering, bare om sakens innhold. Jo, statsministerens redegjørelse dreide seg også om forholdet mellom storting og regjering, for selv ikke etter at fusjonen hadde gått i vasken, gjorde statsministeren noe forsøk på å problematisere overfor Stortinget om avtalen hadde juridiske og politiske svakheter. Selv ikke da, på det tidspunktet, opplyste statsministeren om at Regjeringen hadde fått juridiske betenkninger allerede i mars om at det var problemer knyttet til dette. Stortinget kunne ikke la statsministerens redegjørelse sette punktum for denne saken. Samferdselskomiteen har trukket andre konklusjoner enn statsministeren. Derfor dreier hans redegjørelse seg om forholdet mellom regjering og storting. Det er for øvrig den redegjørelsen som danner grunnlaget for innstillingen og debatten her i dag. Ellers har jeg lyst til å si det samme som Jan Petersen sa om Johan J. Jakobsens innlegg. Det skal bli interessant å høre om Einar Steensnæs holder seg på samme nivå, dvs. om han gjentar det han sa til NTB etter at innstillingen forelå. Da sa han: Jeg tar kritikken til etterretning, men mener at Regjeringen ikke har handlet kritikkverdig. Det er jo noe annet enn det statsministeren har sagt her i dag. Ellers har jeg lagt merke til at statsministeren og Fremskrittspartiets formann også har snakket om andre saker. De sa at flertallet har lagt lista høyt når det gjelder Regjeringens informasjonsplikt overfor Stortinget. Jeg vil gjerne gjenta det Jan Petersen sa, at lista har ligget der hele tiden. Det Stortinget peker på, er at Regjeringen har revet lista på den høyden som den har ligget på. Da vi hørte statsministerens redegjørelse før jul, fikk man inntrykk av at en så på denne saken som en relativt liten sak og sammenbruddet i telefusjonen som en liten fiasko som man så å si bare kunne vedlegge protokollen med den konklusjon at svenskene hadde all skyld, den norske regjering hadde ikke gjort noen feil. Dette kunne ikke Stortinget godta. Da hadde vi lagt lista så lavt at det ville fått store konsekvenser for forholdet mellom storting og regjering, og jeg vil tro også for det norske samfunn i årene framover. Jeg må minne om at Regjeringen selv har karakterisert fusjonen som den største industrisak noensinne. Verdien av det fusjonerte selskapet er blitt beregnet til 400 milliarder kr, og synergieffekten til et sted mellom 45 og 65 milliarder kr. Det er altså ikke en liten sak vi snakker om, og det er ganske viktig hvor lista skal ligge. Så har jeg for Arbeiderpartiets vedkommende lyst til å gjøre det klart, og det har vi gjort gang på gang: De svenske eiernes forståelse av avtalen var helt urimelig. Arbeiderpartiet har hele tiden støttet den norske regjerings tolking av og syn på fusjonsavtalen. Det var den tolkingen vi la til grunn for å støtte avtalen. Vår kritikk går på at den norske regjering ikke har informert Stortinget godt nok om usikkerheten ved avtalen. Mangel på juridisk klarhet og mangel på oppfølging fra eierne har bidratt til å skape den situasjonen vi har fått. Det går fram av høringen av samferdselsministeren i komiteen at det hele tiden har vært dårlig kjemi mellom de to partene. Dette var ikke kjent for Stortinget. Regjeringen valgte å gå videre på et uklart juridisk grunnlag. Det var heller ikke kjent for Stortinget. Det lå i kortene at det ville være svært krevende å slå sammen to slike selskaper. Vi vet fra andre tilfeller at slike prosesser alltid skaper intern motstand. Juridiske uklarheter og dårlige forhold mellom eierne åpner for at de som er motstandere og folk som vil ta seg til rette, får alburom og gjør nettopp det. Og når samferdselskomiteen har gjennomgått saken grundig, ser vi at det er nettopp det bildet som tegner seg. Jeg vil her vise til saksordfører Oddvard Nilsens og Karl Eirik Schjøtt-Pedersens framstilling av dette i sine innlegg. Det er reist kritikk på sju punkter i innstillingen. Og som det har vært replikkordskifte om her i salen i dag, er jo hovedårsaken til bruddet at det ikke ble klarhet mellom eierne om hvordan forretningsområdene skulle fordeles. Dette ble skjøvet over til styret. Stortinget gav sin tilslutning til sammenslutningen fordi Regjeringen i proposisjonen slo fast at beslutning om plassering av forretningsområdene skulle underlegges de spesielle stemmerettsreglene. Og man må her huske på at hovedkontoret ifølge avtalen allerede var plassert i Sverige. Derfor var det maktpåliggende for Stortinget at det fantes stemmerettsregler som ikke overkjørte norske interesser i fortsettelsen. Grunnlaget for sammenslutningen var at den skulle være balansert og bygge på likeverdighet. Dette ble slått fast av et flertall i komiteen. Det heter i innstillingen: «Flertallet har merket seg at det på det nåværende tidspunkt ikke er ansett hensiktsmessig å foreta en plassering av» … «forretningsområdene. Flertallet forutsetter at dette skjer på en slik måte at det sikrer balanse mellom aktiviteten i de to land.» Flertallet viste så til Regjeringens proposisjon, der det ble slått fast at beslutningen om plassering av forretningsområdene skulle underlegges de spesielle stemmerettsreglene, dvs. at minst én aksjonærvalgt representant fra hvert land måtte være enig i beslutningen. Derfor må Stortinget reagere når det kommer fram at dette ikke var så klart og utvetydig som det ble beskrevet i proposisjonen. Og når det til alt overmål kommer fram at Regjeringens egne juridiske rådgivere hadde advart om dette allerede i mars, må det fastslås at det ikke var fullt samsvar mellom proposisjonens innhold og virkeligheten. Statsministeren sa i sin redegjørelse for Stortinget at problemene ble løst i brevvekslingen mellom statsrådene Fjærvoll og Rosengren. Samferdselskomiteens flertall oppfatter ikke brevvekslingen slik. Ser man på brevene, kan det se ut som om statsråd Fjærvoll i stedet har bekreftet det svenske synet. I beste fall fortsatte uklarhetene å råde. Regjeringen visste at forhandlingene om forretningsområdene var vanskelige. De var så vanskelige at eierne, de to regjeringer, kom til at de måtte skyves over til styret. De ble ikke enige om hvordan de skulle løse dem. Stortinget fattet sin beslutning i den tro at man kunne få en balansert plassering av forretningsområdene ved hjelp av de spesielle stemmerettsreglene. Dette viste seg ikke å holde. Jeg vil derfor konkludere på følgende måte: Da Regjeringen ble klar over at man ikke kunne bli enig med svenskene om plasseringen av forretningsområdene på eiernivå, burde man ha avbrutt fusjonsforhandlingene med mindre man var sikker på at man hadde et så vanntett opplegg for håndtering av det på styrenivå at det var mulig å få til en balansert løsning. Det hadde ikke Regjeringen. Dette er sakens kjerne. Derfor var det umulig for Stortinget å la statsministerens redegjørelse, som var fri for enhver selvkritikk, sette punktum for denne saken.