trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2000-11-27:
Det er ikke overraskende å høre at representanten Foss er misfornøyd med budsjettforliket mellom Arbeiderpartiet og sentrum. Nå var riktignok representanten Petersen noe mer nyansert i sin replikk til Valgerd Svarstad Haugland. Men i den grad det har vært noen linje hos Høyre – hvis vi nå snakker om de tre årene som har gått siden 1997 – ser det ut til at den linjen har gått ut på å uttale seg negativt om sentrum og sentrumspartienes politikk. Det forunderlige er jo at Høyres ønskedrøm er å få til et samarbeid med disse partiene. Representanten Foss velger å svartmale, helt på linje med den tonen Børge Brende anla i sin kronikk i Verdens Gang for noen dager siden, med overskriften «Tidenes skatteøkning!». I artikkelen nevnes det ikke med én eneste setning noe positivt om at det er flyttet på 22 milliarder kr, og at sentrum gjennom forliket bidro til å styrke bedriftene, bl.a. ved å gjendrive konjunkturavgiften og fjerne investeringsavgiften – begge deler foreslått av arbeiderpartiregjeringen. Det er faktisk bare litt over to år siden Per-Kristian Foss uttalte at han følte seg tryggere på den økonomiske politikken dersom Arbeiderpartiet styrer, enn om Bondevik-regjeringen styrer. Da ble han riktignok satt på plass av Jan Petersen. I dag trekker han fram den negative meldingen om at utenlandske investorer vegrer seg for å investere i Norge, men han nevner ikke med ett ord uttalelsene som f.eks. kommer fra Per Terje Vold i PIL om at man i prosessindustrien nå ser med forventning fram til investeringer på 14 milliarder kr i Norge. Når det gjelder skatte- og avgiftspolitikken, må vi få lov til å hevde at sentrums innretning er mer målrettet enn Høyres. De som har rygg til å bære fellesskapsutgifter, får justert skatten og må yte noe mer, mens de som har liten bæreevne, både private og bedrifter, skjermes. Mitt spørsmål til Per-Kristian Foss er: Har han lest Lars Roar Langslets biografi om Jon Lyng? Der er det en god oppskrift på samarbeid.
John Dale (Senterpartiet), 2000-11-27:
Høgre vil stramma inn på sjukelønsordninga. Folk skal betala eigendelar også her. Partiet meiner dette er heilt naudsynt for å betra tilgangen på arbeidskraft. Ja vel, men etter det me veit, stiller dei aller fleste norske arbeidstakarar på jobben så sant dei kan. Så ei innføring av økonomiske sanksjonar vil neppe mobilisera meir arbeidskraft, snarare vil Høgre sitt forslag irritera alle dei som står på i sitt daglege arbeid, og skapa ei sur stemning fordi det signaliserer mistillit. Sjølvsagt kan det tenkjast at redusert sjukeløn i enkelte tilfelle av privatøkonomiske årsaker vil få folk til å møta på jobben sjølv om dei kjenner seg uvel, og det finst jo folk som av ulike grunnar er lite arbeidslystne. Spørsmåla til representanten Per-Kristian Foss vert då desse: Er det ved å auka presset på slike arbeidstakarar Høgre vil betra tilgangen på arbeidskraft? Er det nokon som helst realistisk grunn til å tru at ei innføring av eigendelar i sjukelønsordninga vil verta ein stimulans for norsk økonomi? Bør ikkje Høgre heller satsa på positiv motivasjon, f.eks. eit godt arbeidsmiljø?
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Arne Garborg skrev i sin tid en glitrende anmeldelse av Hanna Winsnes" kokebok. Der skrev Garborg: «… man tager … tager … tager …», men ingen sier «hvor man skal tage det fra.» Denne kritikken kan ikke ramme Høyres økonomiske opplegg. Når man fremstiller sin velsmakende hovedrett, med skattelettelser som den sedvanlige ingrediens, sier man nettopp «hvor man skal tage det fra». Man kutter i sykelønnsordningen, som vil ramme dem i arbeidslivet som er mest syke, man kutter i bistandsmidlene, som rammer de fattigste i verdenssamfunnet, man kutter i skolefritidsordningen, som antakelig vil ramme de barna mest som trenger skolefritidsordninger mest i sin utvikling, og man kutter i arbeidsmarkedstiltakene, som er det skreddersydde og målrettede instrument for å få dem i arbeid som trenger mest hjelp for å komme i arbeid. Høyre sier altså «hvor man skal tage det fra». Nå er jeg sikker på at Per-Kristian Foss også husker hvem Hanna Winsnes hadde som primær målgruppe for sin kokebok. Det var de store husholdningene, men hun anbefalte også at den mat som etterpå skulle gå til tjenerskapet, skulle varmes opp.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Hvem det er som har vunnet mest i budsjettforhandlingene, er egentlig uvesentlig for folk flest. Jeg tror folk er mer opptatt av resultater og av at velferdstilbudene og fellesskapsløsningene er der når man trenger dem. Jeg er ikke lei meg for at Arbeiderpartiet og sentrum har blitt enige om å bevilge mer penger til kommunene enn det Regjeringen foreslo. Men det er allikevel ikke tvil om at den økonomiske situasjonen for kommunene kunne vært enda bedre. Vi hørte nå at representanten Enoksen selv var veldig bekymret for den økonomiske utviklingen og for alle manglene han påpekte i offentlig sektor. Men representanten Enoksen har hatt muligheten til å gjøre noe med det. For bare ni måneder siden var Enoksen kommunalminister, og han kunne da ha fått til prioriteringer som hadde bedret kommunenes økonomiske situasjon ytterligere. Enten kjempet han ikke hardt nok i Regjeringen, eller så tapte han den kampen – eller kunne det rett og slett være slik at han mente at kommunene hadde det greit nok? Den bekymringsfulle gjeldssituasjonen i kommunene har ikke kommet over natten. Den har utviklet seg negativt, særlig siden 1999. Økningen anslås nå å være ca. 30 milliarder kr. Da Senterpartiet nå i høst foreslo å lage en gjeldsordning for kommunene – altså ikke da Enoksen selv var kommunalminister – ble vi nedringt av kommunepolitikere som sterkt frarådet oss å honorere kommuner som hadde styrt «mindre rasjonelt», og at de som hadde gjort jobben sin, nemlig å tilpasse aktiviteten til økonomien, ikke skulle få noe særlig igjen for det. Meldingene tilbake fra Kommune-Norge er at det er viktigere å føre en generell økonomisk politikk som legger til rette for et lavere rentenivå og gir kommunene økt handlefrihet, enn å få til en gjeldsordning. Mitt spørsmål er da: Er representanten Enoksen enig i dette?
Bent Høie (Høyre), 2000-11-27:
Norges Bondelag er en av årets største budsjettvinnere. I hele høst har de hatt møter med partiene her i huset for å argumentere for halv matmoms. De fikk gjennomført en meningsmåling som viste at en stor del av befolkningen svarte ja på spørsmålet om de ønsket halv matmoms. Spørsmålet var selvfølgelig utformet slik at en på ingen måte trengte å mene noe om inndekningen. På denne måten gjorde Norges Bondelag sin sak til folkets sak, men nå er fasiten kommet. Norges Bondelag har fått gjennomslag for sitt standpunkt, mens småbarnsfamiliene utover hele landet har fått vite at nå er det de som må betale regningen. Statsbudsjettet inneholder de høyeste skatte- og avgiftsøkningene i manns minne, med en generell økning av momsen, økt boligskatt, økt elavgift, samordning av barnetrygd og forsørgerbidrag – i sum vil en vanlig familie med to barn få en merutgift på ca. 1 505 kr. Da er fordelen med halv matmoms, reduserte barnehagesatser og reduserte bensinavgifter trukket fra. Da blir argumentasjonen fra Senterpartiet om småbarnsfamilienes situasjon noe tom, for det er jo hva familien sitter igjen med, som er avgjørende. Når inntektene ikke strekker til, regner jeg med at representanten Enoksen er enig i at det ikke nytter å spise mer for å spare moms. I statsbudsjettet er det udekte regninger i 10 milliarder-klassen. Spørsmålet mange barnefamilier nå må stille seg, er om Senterpartiet også til neste år har tenkt å la dem ta regningen, for erfaringen med et arbeiderparti/senterparti-samarbeid forteller nettopp dette: Skattene og avgiftene går opp. Kan representanten Odd Roger Enoksen fortelle oss hva som skal tilsi at ikke denne koalisjonen også neste gang de finner sammen, vil fortsette den samme politikken som de nå driver?
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Senterpartiet er opptatt av kommunesektorens gjeldsbelastning, og det er mulig det kan være grunn til det. Derfor vil også Regjeringen vurdere dette i forbindelse med kommuneøkonomiproposisjonen til våren. Men det er forunderlig at denne bekymringen er blitt så mye større nå, etter at dette partiet forlot regjeringsbygget. Det er nettopp i de årene sentrumspartiene satt i regjering at kommunesektorens gjeld har økt vesentlig, selv om representanten Enoksen nå vil fraskrive seg det ansvaret. Det var da Senterpartiet og representanten Enoksen satt i førersetet med begge hendene på rattet i Kommunaldepartementet, at vi fikk den store gjeldsøkningen i kommunene. Og det var etter to år med budsjettsamarbeid mellom sentrumspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet, med liten satsing på kommunene, at kommunene måtte øke låneopptakene så mye. Sier ikke all erfaring at det er når Arbeiderpartiet og Senterpartiet samarbeider, vi får til de beste budsjettene for kommunene og dermed den største velferden? Senterpartiet har kommet med antydninger om store gjeldssaneringer for kommunene, og nå sier Enoksen at alle skal få gjeldslette uansett økonomi, også de rike kraftkommunene. Vil ikke det igjen føre til at vi bidrar til en sterk aktivitetsvekst og følgelig et forsterket press i økonomien, som igjen vil føre til høyere rente, noe som er det verste som kan skje når gjelden er høy?
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2000-12-01:
Jeg foreslår Marit Nybakk.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 2000-12-01:
Regjeringen har invitert Stortinget til å være med på å vedta en ny lov, angrerettloven, som også skal avløse den nåværende angrefristloven, og Stortinget gir sin tilslutning til det forslaget som Regjeringen har lagt fram. Det skjer selvsagt ikke uten uenighet, men i all hovedsak er det en enstemmig komite som slutter opp om lovforslaget. Hensikten med forslaget er å styrke forbrukernes rett til informasjon og til å kunne angre seg. Det gjelder i særskilte salgssituasjoner der forbrukerne ofte ikke kan se varen eller danne seg et inntrykk av tjenesten. Ikke minst med den utviklingen som vi ser på Internett, vil dette være en lov som vil bli stadig mer viktig. Det gjøres noen avgrensninger i enkelte situasjoner som ikke vil omfattes av loven, bl.a. småkjøp under 300 kr, et beløp som har stått stille i alle de år, og som det bør vurderes å øke etter hvert. Ett av de områdene det er uenighet om, gjelder forholdet til klubber som sender ut en vare jevnlig, f.eks. bokklubber, plateklubber o.l. De har tidligere hatt et unntak fra loven, men flertallet ønsker nå å ta bort dette unntaket. Det innebærer at man f.eks. kan sende tilbake bøker man ikke er fornøyd med. Kristelig Folkeparti og Senterpartiet er imot dette. Nå er det kanskje ingen grunn til å tro at det blir så veldig store endringer, med massiv tilbakesendelse av bøker eller andre varer som man får på denne måten. Vi slår bl.a. fast at returkostnadene skal dekkes av forbrukerne, samt at eventuelle forseglinger må være intakt. Dermed tror jeg at det vil bli begrensede endringer i dette forbruket som følge av denne loven. Men samtidig er det viktig at alle kjøp omfattes av det lovverket vi lager, for det er veldig enkelt å se for seg at et sånt unntak også kan få uante konsekvenser og være egnet til å misbrukes for å fremme salg på andre måter. På denne bakgrunn vil jeg absolutt anbefale det lovforslaget som ligger her.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2000-12-01:
I og med at det er stor enighet om det fleste spørsmål innenfor angrerettloven, har jeg ikke tenkt å berøre det så mye i mitt innlegg, bare konsentrere meg om det punktet hvor vi er litt uenige og har fremmet et eget forslag sammen med Senterpartiet. Det gjelder § 12 nytt annet ledd, hvor vi foreslår følgende formulering: «Ved medlemskap i klubber og lignende hvor det inngås avtale om løpende utgivelser av ikke fastlagt omfang, omfattes ikke de enkelte bestillinger som ledd i medlemsavtalen av bestemmelsene i dette kapitel.» Kristelig Folkeparti er enig i hensikten med angrerettloven, at det er viktig å etablere nettopp sikkerhetsmekanismer som sikrer forbrukerbeskyttelse. Vi mener imidlertid at det også må kunne gjøres unntak fra angrerettlovens forbrukerbeskyttelsesregler dersom det er særskilt behov for det. Derfor ønsker ikke Kristelig Folkeparti å legge sten til byrden og vanskeliggjøre situasjonen for bokklubbene og deres virksomhet. Vi mener de gjør et viktig arbeid, og forslaget fra Regjeringen vil på dette området gjøre virksomheten til bokklubbene vanskeligere. Det er viktig å huske på at en stor del av salget av norsk skjønnlitteratur nettopp har skjedd gjennom medlemskap i en bokklubb. Det er etablert gode og trygge rutiner i denne typen handel, og det er verdt å merke seg at forbrukere som kjøper bøker gjennom bokklubber, kanskje har vel så omfattende informasjon om hva de kjøper, som de som kjøper bøker i bokhandelen. Med andre ord kan vi si at forbrukerne på mange måter får et bedre beslutningsgrunnlag ved kjøp gjennom bokklubb enn ved kjøp i butikk. Vi vet også at forlagene har vært spesielt urolige for utgivelser av større verk etter at Regjeringen fremmet dette forslaget. Utgivelsene av verk er allerede truet på grunn av de store investeringer som er knyttet til dem, og hvis det blir slik at man kan velge ut hvilke bøker i et verk man ønsker å ha, blir det svært uforutsigbare rammer for forlagene. Det er også grunn til å minne om at slik lovverket er i dag, er det fullt mulig å angre. Man må da betale portoen og et lite gebyr for å sende en bok tilbake til der den kommer fra. Og det er jo fullt mulig. Kristelig Folkeparti mener at de bokklubbene vi har i Norge i dag, er viktige for å sikre distribusjon av norsk litteratur, en litteratur som allerede er utsatt for sterk konkurranse, ikke minst fra utlandet. Kristelig Folkeparti går på dette grunnlaget mot Regjeringens forslag i denne paragrafen. Til slutt vil jeg ta opp forslaget fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, som står i innstillingen.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-12-01:
SV vil verne om forbrukerrettighetene. Reklamen får et stadig mer aggressivt uttrykk og invaderer oss på stadig nye områder. Utgangspunktet vårt er da som hos de andre som har hatt ordet her, at den enkelte skal kunne bestemme om en ønsker å motta kommersielle budskap i den private sfæren, og at forbrukervernet skal sikres. SV er stort sett enig i de endringene som foreslås i angrerettloven og i markedsføringsloven. Jeg vil derfor bare begrunne våre forslag der vi ikke er enige, og har våre egne forslag. Alle har vi vel ergret oss over når telefonen kimer, kanskje aller helst midt i en middagslur, og den mest profesjonelle og invaderende stemmen skal få oss til å kjøpe et eller annet. Grunnet overraskelsesmomentet er det lett å si ja til et kjøp. Telefonsalg er etter vår mening – og ikke bare etter vår, men også forbrukermyndighetenes mening – den mest aggressive markedsføringsmetoden forbrukerne blir utsatt for. Det er større behov for forbrukerbeskyttelse her enn ved andre fjernsalgsformer. Markedsundersøkelser viser at ni av ti forbrukere er negative til denne salgsformen. En enstemmig komite sier også i innstillinga til angrerettloven at det er behov for større forbrukerbeskyttelse ved telefonsalg. Så kan man si at det bare er å reservere seg mot telefonsalg. Og det er rett – det fins en reservasjonsordning. Men SV er enig med Forbrukerombudet i at det er det rimeligste at den aktive handlingen skal den som ønsker å formidle reklamen, ha ansvaret for. Det er riktig at en del virksomheter uten faste utsalg har basert seg på telefonsalg. Et krav om forhåndssamtykke kan ramme disse. Dette tilsier at det bør etableres overgangsordninger. SV er enig med Forbrukerrådet, som sier at den virksomhet som har gjort seg avhengig av en markedsføringsmetode som 90 pst. av forbrukerne er uenig i, burde vurdere andre markedsføringstiltak. På vegne av SV fremmer jeg da forslag til ny § 2 b første ledd, som gjelder forhåndssamtykke også for telefonsalg. Og som en konsekvens av det vil vi stemme mot § 2 b andre ledd. Når det gjelder angrerettloven, har vi et eget forslag til § 7 bokstav d – og jeg innrømmer at det er ikke noe veldig omfattende forslag. Men det går ut på at opplysningsplikten før avtaleinngåelse skal gjelde ved alle avtalevilkår, slik også forbrukermyndighetene har tatt til orde for, og ikke bare «vesentlige avtalevilkår», slik Regjeringen og komiteflertallet foreslår. Begrepet «vesentlig» kan som kjent tøyes, og da er det ikke forbrukerrettighetene som står i fokus. På vegne av SV fremmer jeg det forslaget som er inntatt i innstillingen til angrerettloven.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-12-01:
Våren 1993 behandlet Stortinget innføringa av partnerskapslov for lesbiske og homofile, og loven ble da vedtatt med stort flertall i Odelstinget. Den gang var Norge det andre landet i verden, etter Danmark i 1989, som vedtok en slik lov. Ved inngangen til det nye årtusen levde 1 480 lesbiske og homofile par i partnerskap. Antall par som bruker loven, er sterkt økende. Når vi nå behandler endringer i partnerskapsloven, handler det først og fremst om en korrigering etter at loven har fungert i sju år og man har sett både styrke og svakheter i praksis. Da den norske loven ble utformet, ble den gjort identisk med den danske. Og da svenskene vedtok sin partnerskapslov i 1994, gjorde de det samme. I 1999 endret danskene sin lov slik vi nå vil gjøre i dag, og svenskene gjorde sin tilsvarende endring i juni år. Den foreslåtte endringa vil gjøre det mulig for par å inngå partnerskap selv om ingen av dem er norske statsborgere. Det avgjørende nå vil være hvorvidt de har lovlig opphold i Norge, og at de har hatt det de to siste år før registrering. Det har i løpet av de sju årene loven har eksistert, vært tilfeller av par som ikke har fått lov til å inngå partnerskap og derved mulighet til stabile samliv i regulert form, fordi ingen av dem har vært norske statsborgere. Blant annet har jeg blitt fortalt om to svenske homofile som har bodd i Norge i over 20 år, og de har ikke kunnet inngå partnerskap. Heller ikke har de kunnet bruke loven i Sverige, fordi de ikke har vært bosatt der, og slik har det vel heller ikke vært ment at loven skulle fungere. Nå blir det altså en mulighet for dem. Den lovendringa vi gjør i dag, bringer Norge i takt med lovene i Danmark og Sverige, samtidig som en rekke andre land også har fått – eller er i ferd med å få – en lignende lovgivning som parnerskapslovgivninga i de tre nordiske land. Jeg anbefaler innstillinga.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-12-01:
Det blir unødvendig å stemme imot dette når vi har vært med på forslagets første ledd subsidiært.
Frank Willy Larsen (Arbeiderpartiet), 2000-12-01:
Det er til odelstingsproposisjonen om markedsføringsloven jeg har tenkt å knytte noen kommentarer. Jeg viser til den redegjørelsen som saksordfører Per Sandberg hadde i stad, og slutter meg i det store og hele til den. Jeg har bare lyst til å knytte noen kommentarer til uadressert reklame og innstikk. Det er slik at det i dag ikke finnes bestemmelser i markedsføringsloven som omfatter uadressert reklame. Det foreslås i denne forbindelsen å innføre et forbud mot uadressert reklame til forbrukere som klart har gitt uttrykk for at dette ikke er ønskelig. Departementet har lagt til grunn at uadressert reklame rammes uansett distribusjonsform. I forhold til reservasjonsretten mot uadressert reklame har komiteen foreslått en oppklarende tilleggsbestemmelse som omhandler innstikk. Det foreslås at innstikk, som er omfattet av redaktøransvaret i aviser og andre trykksaker, ikke skal anses som uadressert reklame. Jeg vil forsøke å gi en prinsipiell begrunnelse for dette forslaget. Det følger av hele tenkningen rundt ytringsfrihet og redaksjonell frihet at lovgiver i svært liten grad skal kunne gripe inn i redaktørens frihet til selv å bestemme hvilket redaksjonelt produkt han eller hun ønsker å levere sine abonnenter. Det må være opp til redaktøren å avgjøre hva som er ønsket andel reklame i avisen som leveres. Abonnenter som ikke liker avisens profil, har selvfølgelig også muligheten til å si opp sitt abonnement. Det må også være opp til redaktøren å avgjøre om reklamen skal presenteres side om side med redaksjonelt stoff, eller om det skal samles i egne bilag, såkalte innstikk. Innstikk som åpenbart er en del av hovedproduktet, kan ikke karakteriseres som uadressert reklame, fordi man må se det slik at ved å tegne et abonnement kjøper man hele produktet. Det kan heller ikke oppfattes som uadressert i og med at det kun går til dem som abonnerer, og ikke til dem som ikke har tegnet abonnement. Hele poenget er at reklameinnstikk som omfattes av redaktørens ansvar, ikke kan oppfattes som uadressert reklame. Skulle den situasjon oppstå at det sammen med avisen distribueres reklame som ikke omfattes av det redaksjonelle ansvar, er det å oppfatte som uadressert reklame, noe forbrukeren skal ha mulighet til å reservere seg imot.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-02:
Jeg oppfatter at statsråden og jeg er enige om beskrivelsen av virkeligheten. Her er det mange problemer, og her må det ryddes opp. Slik skal det ikke være, sa statsråden, og jeg er veldig glad for at han mener det. Jeg oppfatter også at han har en ærlig og oppriktig vilje til å gjøre noe i denne saken. Det skal han ha takk for. Statsråden har satt ned en arbeidsgruppe som skal lage felles regler og komme med konkrete forslag i september år 2000. Det er bra. Men hva gjør vi i mellomtida? Det er studenter, bl.a. den ene studenten som jeg nevnte i mitt innlegg i stad, som sitter i saksa nå, og som har problem med å komme gjennom. Jeg oppfatter at vi som ansvarlige politikere ikke kan ta risikoen ved å la dem sitte fast i den saksa. Vi må forsøke å gjøre noe nå. Kunne statsråden tenke seg å gjøre en henvendelse til alle høgskoler og universiteter for å skjerpe inn bruken av tilrettelagt eksamen innenfor det regelverket som er nå, før man får forandret det, og oppfordre dem til på alle måter å forsøke å bidra slik at dette lar seg gjennomføre? Kunne statsråden tenke seg midlertidig å dispensere fra kravet om to sensorer til slike eksamener? Det er et ekstrakrav som medfører både økonomiske merutgifter for skolene og praktiske problemer med å skaffe til veie tilstrekkelige sensorer. Jeg er klar over at dette sikkert er et av de kvalitetssikringskravene som er lagt på slike eksamener for at de skal være minst like gode som andre eksamener. Men jeg er ikke sikker på at det er et nødvendig krav. Jeg håper at statsråden kan se på en slik løsning. Jeg er forberedt på at han kanskje ikke kan svare ja nå, men håper at han kan være villig til å se på en slik løsning, se om det lar seg gjennomføre, slik at de som er i skolesystemet nå, som skal ta eksamen til våren, og de som skal gjennomføre skole til neste år, kan få en noe lettere vei gjennom det kronglete skolesystemet vårt.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-02:
Med en så brei enighet og med faktisk så stor entusiasme og stort engasjement som det har vært i denne debatten, er jeg optimistisk framover. Men jeg trur ikke det er noen grunn til for noen av oss å tru at jobben er gjort i dag. Jeg trur at her står det mye igjen, og hver enkelt av oss må følge opp denne saken kontinuerlig. Jeg er veldig glad for innlegget som representanten Lønning holdt, som kanskje var enda skarpere i formen enn mitt når det gjaldt henvendelser til skoler og høgskoler. Jeg kunne også tenke meg å høre om det ikke også kan være grunn til å minne litt om tidsfrister for når man må begynne å planlegge ting. Jeg trur at en del av problemene med å skaffe sensorer kommer av at det kommer litt som julekvelden på kjerringa. Det er ikke oppe på agendaen, og man glemmer det til i siste liten. Da blir det et problem. Så til spørsmålet om to sensorer. Jeg ser alle motforestillinger som man kan ha mot en slik tanke. Men poenget er vel kanskje også å minne seg sjøl litt på at muntlig eksamen ofte gjennomføres med én sensor i andre fag. Man setter ikke alltid et like stort spørsmålstegn ved det. Man setter noen ekstra spørsmålstegn ved disse eksamenene, som det kan være grunn til, men det kan også være grunn til å lempe på det. Eksamener kommer jo gjerne på samme tiden av året for alle skoler, og det kan være noen praktiske problemer knyttet til det som gjør det vanskelig, og det kan være grunn til å se på slike løsninger. Så oppfatter jeg at statsråden og jeg er helt enige om at inn i skolesystemet skal døren gjøres høy og porten vid, og at der hvor man kommer når man går gjennom den porten, skal man ha en tilrettelagt undervisning. Så skal kravene til eksamen og evaluering være kvalitetsmessig like, men praktisk tilrettelagt. Jeg håper derfor at statsråden kanskje i siste runde kan bekrefte at den henvendelsen som han nå skal sende til skolene, også kan innbefatte at man minner om at slike ting tar tid, og at man bør sørge for å holde de tidsfristene man må ha for å få dette til i praksis.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-03-02:
Fyrst vil eg seie meg veldig tilfreds med og glad for at representanten Andersen oppfatta at eg faktisk synest ho hadde ei god verkelegheitsbeskriving og i stor grad delte den, og at vi i fellesskap ynskjer å gjere noko. Så har representanten Andersen to spørsmål til meg. Dei skal eg prøve å kvittere ut. Det er heilt rett som representanten Andersen seier, at det vil gå ei tid før vi har dette på plass. Fyrst skal arbeidsgruppa arbeide fram til 1. september, så skal vi gjennomføre saka i departementet. Difor er eg villig til omgåande å kvittere ut den delen av det fyrste spørsmålet. Den andre er om vi i tilknyting til nedsetjinga av arbeidsgruppa kan skrive til universitet og høgskular og orientere om at vi har sett ned den gruppa, og be om at ein inntil den har levert innstillinga si og ein har fått endelege reglar, må prøve å lage mest mogleg smidig praksis innanfor dagens regelverk. Det skal eg love representanten Andersen at vi skal gjere så snart råd er. Vi held jo på med innsamling og gjennomgang av dei tiltaksplanane som er laga ved dei enkelte institusjonane, og det kan hende vi kan knyte det til saksbehandlinga òg. Eg skal finne ein praktisk måte å gjere det på. Når det gjeld det siste spørsmålet, det om to sensorar, kan eg nok ikkje ta det over bordet. For det er heilt rett det representanten Andersen seier, at det er eit kvalitetssikringskrav. Representanten Andersen sa i hovudinnlegget sitt at det var snakk om å kome inn i studiet, det var snakk om å få tilrettelegging, slik at ein fekk kompensert dei problema ein hadde, og at det er viktig. Der er vi heilt samde. Så sa ho vidare at det er nødvendig at ein har same type krav til sluttkompetansen som etter ordinært opplegg. Der er vi òg heilt samde. Eg har ikkje nok oversikt over grunngjeving og opplegg til at eg over bordet kan kvittere ut den delen. Det siste spørsmålet skal eg derimot ta med meg og prøve ut i forhold til kvalitetssikringsaspektet. Så skal eg gje melding tilbake igjen i forhold til det. Skulle det representanten Andersen spør om, vere mogleg, vil det sjølvsagt kunne verte meddelt i same runden som vi meddeler det fyrste. Men det må eg gå nærmare igjennom før eg tek endeleg stilling.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-03-02:
Nokre gonger vert ein glad etter ein interpellasjonsdebatt og etter ting som skjer i Stortinget. Nokre gonger opplever eg at vi ikkje alltid er like opne for å lytte til andre. Men nokre gonger så skjer det, og eg må seie at sjølv om vi hadde sett i gang denne arbeidsgruppa, er konkretiseringa her nødvendig. Og eg er veldig einig med Petter Løvik – trur eg det var – som sa at den studenten som har teke belastninga med å stå fram, sjølvsagt har gjort meir for å opne opp ute, på grunn av medieomtalen, enn det vi faktisk gjer her i stortingssalen. Så eg er heilt einig i den observasjonen. Eg synest òg at representanten Lønning si påpeiking av dette med økonomi er ei heilt rett tenking som eg skal ta inn i brevet. Så er det klart at det å grunne på ting i hjartet, er alltid viktig. Og det skal eg sjølvsagt gjere. Men eg vil minne om at vi faktisk har, ikkje berre på grunn av Høgres forslag den gongen for nokre år sidan om ein samla plan, men òg ut frå ein del andre ting – men dei var med i det – akkurat innført diagnostiske prøvar, obligatorisk, i 2. klasse. Sjølv om vi i utgangspunktet ikkje er så veldig for nye omfattande diagnostiske prøvar, har eg sagt at det må vi ha akkurat på det området, når det gjeld lesing, for å kunne fange opp vanskane tidsnok og så setje i gang. Representanten Lønning si påpeiking av dette, saman med andre ting, har ført til det, og det gjer at eg trur vi no skal klare det mykje raskare framover. Eg skal òg ta med meg og vurdere den biten som interpellanten hadde med i forhold til at ein treng tid til planlegging osv., men no vil eg vurdere det litt i høve til i kva for ein samanheng vi sender ut brevet. Eg synest det er veldig bra med idear, men eg trur det er lurt når ein skal sende eit brev, at ein kanskje òg har ein prosess på det i forhold til eit fagmiljø. Eg har registrert at mange er urolege for endringar når det gjeld sensorar, og det var vel den tvilen eg òg hadde. Så det tek eg med meg, men eg skal likevel ta ein fagleg gjennomgang av det. Eg trur ikkje at det er slik at det no hermed er greitt alt saman. Eg trur heller ikkje det alltid er så mykje vond vilje ute og går. Men eg trur at når ein ikkje har nærleik til eit problem, og når det skal gå gjennom mange ledd, er det lett for at det ikkje vert gjort det som burde gjerast. Då er det viktig, slik som med dette: Vi får det fram i offentlegheit, og i tillegg set vi i gang tiltak no i departementet. Det er greitt nokre gonger å få ei påminning om at ein treng å få tempoet opp. Og i dette tilfellet gjer eg det med store glede.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 2000-03-02:
Det er egentlig ikke så mye mer å si i denne saken, for interpellanten og statsråden har sagt mye av det som bør sies. Men jeg vil allikevel få lov å tilføye at for Arbeiderpartiet er det veldig viktig og et hovedmål at alle skal kunne få utnytte sine evner og anlegg og få en utdanning og opplæring som er tilpasset den enkelte. Når det gjelder de personene som lider av lese- og skrivevansker, vil jeg bl.a. vise til interpellasjon fra Oddbjørg Ausdal Starrfelt, hvor hun tar opp akkurat dette spørsmålet, og da forlenget med selve eksamensformen gjennom interpellasjonen her i dag. Det er en stor utfordring for høyskoler og universitet å tilrettelegge undervisningen og eksamen for personer med lese- og skrivevansker. For personer som har en sterk grad av dysleksi, er skriftlig eksamen et problem og i noen tilfeller et absolutt hinder for å kunne gjennomføre et universitets- eller høyskolestudium. Det burde derfor være en selvfølge at det legges til rette for muntlig eksamen der det er mulig. Vi er kjent med tilfeller der studentene ikke får et slikt tilbud og dermed ikke får anledning til å vise hva de egentlig kan. Nå har jeg forstått statsråden slik at han vil gjennomgå praksis og vurdere hva som kan gjøres for at de som trenger det, skal få tilpasset eksamen. Jeg tror nok at mye av årsaken til at kanskje særlig de private høyskolene ikke bruker nok ressurser på dette, er at det er kostbart. Det er mye mer kostbart enn å la alle studentene gå igjennom en felles eksamen. Dermed er det ikke så lett for disse studentene å få den form for eksamen som de har krav på. Men dette er skolene nødt til å gjøre, og jeg er veldig glad for at statsråden nå vil sende et skriv til samtlige universitet og høyskoler hvor dette presiseres. Jeg er mindre glad for tanken om én sensor. Hvis man skal ha det, må det i tilfelle være en ekstern sensor som sensurerer, og ikke en fra skolen, og særlig ikke der hvor det er konflikt. Jeg tror det er best med to sensorer, og hvis det skal være én, må det i hvert fall være en ekstern sensor. – Da har jeg ikke mer tid. Jeg vil bare slutte meg til det som er sagt før.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-03-02:
Jeg vil først få lov til å takke representanten Karin Andersen for at hun har tatt opp dette spørsmålet. Det er utrolig viktig. Hun har også tatt det opp tidligere, og jeg vet hun er opptatt av det. Samtidig burde man vel gi en liten rose til statsråden for hans store velvilje. Det har han, og det vet han. Jeg vil gripe fatt i noe som representanten Andersen begynte med, at man burde velge lurt hvis man hadde dette handikapet. Det har hun sikkert rett i. Men det er ikke så enkelt å velge lurt. Det tilfellet hun refererte til, gjaldt en privat høyskole. Jeg står her med en annen sak foran meg som gjelder en student ved Universitetet i Oslo som er i nøyaktig den samme problemstillingen. Så det har heller ikke noe å gjøre med at private høyskoler vil spare penger, som representanten Dørum er inne på. Det har noe med generell mangel på forståelse å gjøre i dette systemet, tror jeg, og å lese det regelverket som finnes, på en lik – eller relativt lik – måte. Handelshøyskolen BI har i sine regler for eksamen en § 10 c som sier at når spesielt tungtveiende grunner tilsier det, kan kandidaten søke den aktuelle studiesjef om å få arrangert muntlig istedenfor skriftlig eksamen. Hvis man da ikke skjønner at dysleksi kan være spesielt tungtveiende, har man et åpenbart problem ved dette stedet. Og når vi vet at BIs reglement stort sett er sammenfallende med eksamensreglementet også ved universiteter og andre høyskoler, og man må gå ut fra at studiesjef, rektor etc. stort sett er folk med samme kompetanse og bakgrunn, har vi et åpenbart problem. Det gjelder da ikke privates ønske om å tjene penger, men heller muligheten for å lese regelverket slik som statsråden og Stortinget ønsker at det skal leses. Det jeg da vil rette spesiell oppmerksomhet mot, er at eksaminator også ved muntlig må forstå begrepet dysleksi. Eksaminator ved en muntlig eksamen må ha blitt orientert, slik at han vet at den som går opp til prøve, har dysleksi – at det er derfor det er en muntlig prøve. Jeg har eksempler fra Universitetet i Oslo hvor man hevder at eksaminator overhodet ikke forstod ordet dysleksi, og at han heller ikke var klar over at studenten hadde muntlig på grunn av dette handikapet. Men jeg oppfatter statsråden dit hen at alt dette vil han få nøye rede på og gjøre noe med.
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2000-03-02:
Det har vist seg at politiske prinsipper i storting og regjering om lik rett til utdanning og en bred forståelse av begrepet tilgjengelighet ikke har vært nok til å få gruppen dyslektikere, eller lese- og skrivehemmede, med i bl.a. de handlingsplaner for funksjonshemmede som universitet og høyskoler fikk pålegg om å utarbeide i løpet av 1999. Så det er helt tydelig at dyslektikere, de lese- og skrivehemmede, må få lovfestede rettigheter også på universitets- og høyskolenivå. Det er altfor mange eksempler på feilbehandling og dermed diskriminering av dyslektikere. Jeg velger å tolke det som mangel på faglig kompetanse hos dem som har ansvar for å tilrettelegge for studenter som er funksjonshemmede i forhold til skriftspråket. Jeg bygger min påstand på de begrunnelser som ble gitt for ikke å gi tilrettelagt eksamen. For å ta et par eksempler: Det kan gis tilrettelagt eksamen i det ene skoleåret, men ikke året etter, eller: De får ikke tilrettelagt eksamen første året og stryker derfor i enkelte fag. Året etter får de aksept for tilrettelagt eksamen for de fag som hører til det skoleåret, men blir nektet å ta opp igjen og få tilrettelagt eksamen i de fagene de strøk i året før. Men dysleksi er da ingen forkjølelse som kommer og går! Mange har hatt tilrettelagt undervisning og tilrettelagt eksamen i grunnskolen og den videregående skolen ut fra sakkyndig vurdering. Når de kommer på universitet og høyskole, skal de kompensatoriske hjelpemidler ikke lenger kunne brukes. Det virker som om noen tror at det skjer et mirakel den dagen man starter på høyere utdanning. Slik er det bare ikke. Dysleksi, spesifikke lese- og skrivevansker, er noe en må leve med gjennom hele livet. Og det er fortsatt noen som hevder at dyslektikere ikke har noe på universitet og høyskole å gjøre, men det er en stor misforståelse. Praktiske og økonomiske argumenter for å slippe å tilrettelegge for denne gruppen, holder heller ikke. Jeg regner med at alle i denne sal kjenner dyslektikere som er dyktige på sine fagområder. Det er lærere, sykepleiere, leger, tannleger, jurister og teologer. Det er så mange som har tråkket vei, og som har greid det, kanskje med god hjelp av familien. Det er evner og anlegg og interesser som skal være det avgjørende for utdanning, også for dyslektikere – de med spesifikke lese- og skrivevansker. De som er funksjonshemmede i forhold til skriftspråket, må kompensere med tekniske hjelpemidler og tilrettelegging ut fra individuelle behov. Statsråden sa noe som fikk meg til å hoppe i stolen, og jeg siterer: «Sjølv om det ikkje er vanleg å omtale dyslektikarar som funksjonshemma …»(Presidenten klubber) Det var litt mer, så jeg ber om ordet en gang til. (Presidenten klubber)
Petter Løvik (Høyre), 2000-03-02:
Lese- og skrivevanskar er eit stort problem både i norsk skule og på mange andre område i samfunnet i dag – ja langt større enn dei fleste er klar over. Og eg vil først seie at eg synest det er litt trist at det forslaget som Høgre hadde oppe tidlegare i denne perioden, om å få ein samla plan der ein gjekk gjennom alle sider ved desse problemstillingane, ikkje vart vedtatt. Det synest eg er trist, for då kunne vi fått sett dette i ein større samanheng. Men lat no det ligge. I dag er det høgare utdanning vi snakkar om, og det er klart at det er ein del problem – som interpellanten har fått veldig godt fram – som viser at det ikkje er alt som fungerer. Likevel har eg lyst til å seie at det kanskje gir eit litt negativt bilete av situasjonen når det blir sagt som ei generell framstilling at studentar møter motstand i staden for oppmuntring. Men det er jo vist eksempel i dag på at enkelttilfelle kan finne stad – ja kanskje fleire enn mange av oss er klare over. Det er difor nødvendig å jobbe vidare for å gjere det enklare for studentar med lese- og skrivevanskar både å studere og å ta eksamen. Eg synest det er marknadsført veldig godt at det må gjerast noko med regelverket, og eg er glad for at statsråden vil gjere dette. Likevel trur eg vi må vere obs på at altfor detaljerte reglar vil skape nye og vanskelege grensetilfelle. Vi kjem aldri vekk frå skjøn. Statsråden har sagt at han vil kome på bana og til mål i løpet av hausten, og som sagt, dette er positivt. Men så er det spørsmål om kva som kan gjerast i mellomtida, som representanten Andersen snakka om. Eg har lyst til å gi ros både til vedkomande student som har sett dette i fokus, og til Karin Andersen, som tek det opp i Stortinget. Eg trur at den merksemda som denne saka har fått, ikkje berre på ein høgskule, men ved mange høgare lærestader, kombinert med det brevet som statsråden no også har lova å sende ut som ei skjerping, vil kunne ha sin verknad. Eg trur dette vil få undervisningsinstitusjonane til å skjerpe seg, og eg håpar og trur at dette også vil gi dei studentane det gjeld, mot og sjølvtillit til å stå fram og sjekke kva reglar som finst. For det er vel ei av sidene som det har vore lite snakka om her, men som også er ein realitet, at veldig mange studentar ikkje eingong er klare over dei rettane dei har i dag til å få tilrettelagd eksamen.
Petter Løvik (Høyre), 2000-03-02:
I tillegg til dei forslaga der Høgre er forslagsstillar eller medforslagsstillar, vil eg tilrå Høgre si gruppe å stemme for forslag nr. 9, frå Framstegspartiet. Når det gjeld innstillinga, vil Høgre stemme for den, med unntak av II og VI. Når det gjeld dei omdelte forslaga, forslaga nr. 12 og 13, vil Høgre stemme for det forslaget som er sett fram av Rune E. Kristiansen på vegner av Arbeidarpartiet, forslag nr. 12. Når det gjeld forslag nr. 13, har Arne Lyngstad alt gjort greie for også vårt syn på det.
Harald Victor Hove (Høyre), 2000-03-02:
Jeg vil på vegne av Venstre gi tilslutning til det som er framhevet både fra interpellantens side og fra statsrådens side, nemlig at dette er et viktig spørsmål for en gruppe som har hatt betydelige vanskeligheter med å få nødvendig undervisning og opplegg i studietiden på en skikkelig måte, og også når det gjelder spørsmålet om å kunne få dokumentere sine kunnskaper og avlegge eksamen. Det er derfor viktig det interpellanten og statsråden har sagt i dag. Jeg vil gjerne understreke at jeg synes det hovedelementet som må stå igjen fra debatten, er at statsråden har gitt et svært positivt svar på den problemstillingen som interpellanten har tatt opp, og klart markert at dette er noe man skal få en orden på. Det er vel heller ikke tvil om at i forhold til spørsmålet om skrive- og lesevansker ligger det også et klart poeng i at for ganske mange er dette et delvis skjult problem og et spørsmål som man ikke uten videre er skikkelig åpen om. Fra egen erfaring fra universitet og høyskoler har jeg absolutt erfaring med at når man først blir utfordret i forhold til å skape tilrettelagte eksamenssituasjoner for personer med spesielle vanskeligheter, er man også i stand til å gjøre det på en fullt ut faglig forsvarlig måte. På ett punkt vil jeg allikevel gi uttrykk for en reserverthet i forhold til det interpellanten var inne på, og det gjelder spørsmålet om man skulle gjøre unntak fra kravet om to sensorer. Jeg tror at når man lager særskilte ordninger og en eksamen som avviker noe i metodikk i forhold til det ordinære, kan det være grunn til å være bevisst på at det bør være to sensorer, dels for å være sikker på at den eksamen som blir avlagt, blir oppfattet som å ha den autoritet som en eksamen skal ha. Det vil ikke være spesielt gunstig for en eksamenskandidat hvis det blir satt spørsmålstegn ved den vurdering som er foretatt. Det andre elementet er rett og slett sikkerhet for den som er oppe til eksamen. Man skal være tryggest mulig på at man får en forsvarlig vurdering og ikke møter en sensor som kanskje ikke er spesielt egnet til å skulle foreta den vurderingen som må gjøres, som kanskje i noen elementer blir litt forskjellig fra det som er hovedordningen.
Inge Lønning (Høyre), 2000-03-02:
Jeg er ikke uenig i noe av det som er sagt, verken av interpellanten eller i statsrådens svar. Det er alt sammen utmerket. Men la meg presisere én ting: Hvis statsråden vil sende et eget brev til de berørte høyskoler og universiteter, bør det av det brevet fremgå helt utvetydig klart at det simpelthen ikke er akseptabelt å påberope seg økonomiske eller praktiske argumenter for ikke å følge ønsket om tilrettelagt eksamen. Det har simpelthen ingen mening å begynne å diskutere om det skal være to sensorer eller én. Det er rett og slett uakseptabelt, og det finnes ikke en eneste høyskole i dette land som har så dårlig økonomi at den ikke er i stand til å gjøre det. Men så til den litt mer omfattende problemstilling, for det vi diskuterer med utgangspunkt i interpellasjonen, er bare en liten flik av et mye, mye større og mer omfattende problem. Det som gir virkelig grunn til bekymring, er selvfølgelig at en stor del av dem som sliter med disse problemene når de kommer opp i studentalder, etter alle solemerker å dømme kunne ha vært fritatt for de problemene hvis det på et langt tidligere tidspunkt var blitt oppdaget at de hadde disse problemer og det var satt inn de riktige pedagogiske tiltak på det riktige tidspunkt, nemlig på barnetrinnet i grunnskolen. Derfor skulle jeg ønske, ut fra denne interpellasjonen, at det kommer et sterkere trykk bak bl.a. Høyres krav og gjentatte forslag om en nasjonal handlingsplan for å legge opp en offensiv for å møte dysleksiproblemet så høyt på banen som mulig, dvs. på et så tidlig tidspunkt som overhodet mulig i læringsforløpet for den enkelte. For det er for galt at et stort antall mennesker skal slepe med seg dette gjennom hele livet, dersom de kunne ha vært hjulpet ved relativt enkle tiltak, dersom tiltakene var satt inn på det riktige tidspunkt. Så derfor vil jeg be om at statsråden kanskje også tar det med og grunner på det i sitt hjerte – om ikke tanken om en nasjonal handlingsplan for å legge opp en virkelig offensiv for å møte dette problemet, faktisk er en ganske god tanke. Det er jo slik at en statsråd har ubegrenset initiativrett når det gjelder å iverksette slike ting. Jeg håper at statsråden vil benytte seg av den initiativretten.
Anne Brit Stråtveit (Kristelig Folkeparti), 2000-03-02:
Kristelig Folkeparti er like opptatt av denne problematikken som andre partier og ser at problemene ikke starter i videreutdanning og høyere utdanning, men at det starter alt når barna er ganske små, og at de trenger hjelp gjennom hele skoletiden. Når det gjelder dysleksi og spesifikke lese- og skrivevansker, er det internasjonalt akseptert som en funksjonshemming. Det er vesentlig når det gjelder de tingene som behandles, og når disse skal gå i skole, i videreutdanning og høyere utdanning. Det gjelder 10 pst. av befolkningen. Måten å regne ut det på, er både Dysleksiforbundet og Senter for leseforsking i Stavanger enige om. Det er ganske mange mennesker, mange enkeltpersoner, dette gjelder. Åse Wisløff Nilssen bruker ofte den sammenligningen at en bevegelseshemmet trenger en rullestol – dyslektikeren trenger en pc med egnet programvare og faglitteratur på lyd. Begge er funksjonshemmede, og de trenger de hjelpemidlene som må til. Vi har lett for å forstå det ene, men mindre lett for å forstå det andre. Jeg er glad for at statsråden har tatt initiativ – de løftene han har gitt i dag – i forhold til akkurat de problemene som er tatt opp, og håper inderlig at dette kan hjelpe de menneskene som trenger dette.
Terje Johansen (Venstre), 2000-03-02:
Jeg må si at jeg er glad for det svaret som justisministeren har gitt. Jeg er jo en representant fra den glade sommerby Drøbak, ved et av de mest trafikkerte sund i Norge, og hvor vi har en masse feriegjester som beruses av begeistring over møtet med denne sjarmerende byen. Jeg er derfor særlig glad for at deler av det som kan bli begått i denne berusede tilstanden, også kan tenkes å bli avgjort ved forenklede forelegg, uten at jeg skal gå nærmere inn på hva det er. Jeg forstår ministerens betenkeligheter med at naskerier ikke kan avgjøres på stedet. Men jeg vil allikevel be om at systemet med konfliktråd blir vurdert i denne sammenheng, for det er et fåtall av de sakene som blir fremlagt for konfliktrådet, som blir avgjort der – etter sigende fra mitt lokale lensmannskontor – fordi butikkeierne i liten grad har anledning til å møte opp i forbindelse med disse små forseelsene. Ellers synes jeg at det som justisministeren har kommet med, virker lovende. Men jeg vil be om at de forenklede forelegg som han kunne tenke seg å bruke ved forseelser på sjøen, eventuelt blir innført allerede fra kommende sommersesong. Det ville representanter fra den glade sommerby Drøbak sette pris på.
Terje Johansen (Venstre), 2000-03-02:
Jeg ønsker ordet for å klargjøre noe. Det er tydeligvis blitt oppfattet dit hen at Venstre skulle ha noe imot konfliktråd, det er ikke tilfellet. Da har jeg i så fall uttrykt meg klossete. Det som derimot har vært mitt anliggende, er at oversendelsene til konfliktrådet ikke alltid fører fram til målet, og det er i slike tilfeller man bør vurdere andre reaksjonsformer. Men jeg er enig med dem som har hatt ordet, i at justisministeren har klargjort dette på en grei måte.