trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Svein Harberg (Høyre), 2020-06-15:
Engasjement, bærekraft og mangfold er gode overskrifter når det skal settes mål for kulturmiljøpolitikken. Det er lett å bli enig om. Engasjement vil jeg nesten si er det bærende element i dette arbeidet, og ikke bare det engasjementet mange tenker på først, enkeltpersoner og organisasjoner som driver fram tiltak og prosjekter de brenner for, knyttet opp til sitt nærmiljø og sine aktiviteter. Like viktig er et engasjement for kultur hos dem som på en eller annen måte i sitt virke har et hel- eller delansvar for dette feltet. Det er ansatte i forvaltningen, det er folkevalgte på alle nivåer, og det er de som driver virksomhet som kan påvirke kulturmiljøet positivt eller negativt. Jeg tror det er helt avgjørende at det nasjonale målet om at alle skal få mulighet til å engasjere seg og ta ansvar for kulturmiljøet, ikke bare dreier seg om rammebetingelser og tilskudd, men også om systematisk kompetansebygging hos oss alle om hvordan vi kan og bør bidra. Jeg er glad for at regjeringen i denne meldingen løfter blikket og setter mål som skal danne grunnlaget for de strategier som skal utarbeides som et resultat av denne behandlingen. Både bærekraftsmålet og mangfoldsmålet er solide påler å bygge strategiene på. Etter min mening har det nasjonale arbeidet med dette feltet i altfor lang tid vært preget av entusiasme for enkelte temaer og enkeltprosjekter. Det er derfor bra at regjeringen nå tar initiativ til et bredere samarbeid i forvaltningen, som kan se på helheten. Så må jeg kommentere et av mindretallets forslag, og det gjelder bestillingen til Riksrevisjonen. Når Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV i plenum fremmer et forslag om å be Riksrevisjonen evaluere oppfølgingen av stortingsmeldingen om de nasjonale målsettingene for kulturminnevernet med sikte på å klarlegge hvorfor målene ikke er nådd, tar de i bruk en mulighet som formelt er mulig, men det er likevel en form som har vært og bør være svært sjelden. Riksrevisjonens frie stilling til selv å velge revisjonstemaer er viktig for tilliten til arbeidet deres og deres uavhengige stilling, og Stortingets mulighet til å instruere dem bør derfor bare brukes unntaksvis og i helt spesielle saker. Det er dessuten flere muligheter for både å ha dialog og ytre ønske om hva Riksrevisjonen kanskje bør være oppmerksom på. Dessuten registrerer jeg at de samme partier i sine merknader allerede både har gjennomført evalueringen og gitt grunnen til at målene ikke er nådd, dog uten å kommentere de utfordringer som Riksrevisjonen tidligere har påpekt fra starten av arbeidet, da disse partiene selv satt i regjering. Dette er et arbeid og samarbeid som krever grundig arbeid og tydelige prioriteringer i valg av strategier og økonomiske rammer. Det er Høyre i regjering klar til å bidra med.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2020-06-15:
Arbeiderpartiet mener bevaringsprogrammene er viktig for det langsiktige arbeidet med å ta vare på våre kulturminner, og at hvilke områder som skal ha særlig prioritet, fortsatt må forankres i Stortinget. Det må ikke være opp til den til enhver tid sittende regjering å definere hva som skal ha særskilt prioritet, når vi skal tilrettelegge for vår felles nasjonale kulturminnesatsing. I stedet for å være tydelig på hvordan vi skal nå de målene som ikke er nådd, og legge til nye mål, velger regjeringa å fase ut programmene og erstatte dem med nye strategier som er svært vage, uklare og uforpliktende, noe som også kom klart fram i høringsinstansenes tilbakemeldinger. Det kan bli alvorlig for Agder. Bevaringsprogrammet for teknisk-industrielle anlegg er et av disse. Her ligger 3 av 15 anlegg på Agder, nemlig Sjølingstad Uldvarefabrik, Bredalsholmen Dokk og Fartøyvernsenter og Næs Jernverk. Alle tre mottar tilskudd fra Riksantikvaren gjennom dette programmet. Tilskuddene går til både istandsetting, vedlikehold og lønn til ansatte. Nå skal ansvaret overføres fra Riksantikvaren til fylkeskommunen. Hvis bevaringsprogrammet avvikles, er det svært viktig for alle de tre stedene at tilskuddsordningen videreføres. Den er helt nødvendig for å kunne opprettholde driften i de viktige kulturminnetiltakene på Agder. Flere talere fra regjeringspartiene har vært oppe og snakket om at det aldri har vært bevilget mer penger. Det er et utsagn som vi hører titt og ofte i denne salen og fra regjeringspartiene. Det høres ut som om alle bevilgninger er en slags talløvelse: Bare det er mer enn i fjor, synes regjeringa å være fornøyd. Opposisjonen har i de fleste budsjettpostene lagt inn mer penger enn regjeringa, bortsett fra når det gjelder skattekutt. Det fører jo til de stadig økende forskjellene vi ser mellom folk, og til større forskjeller i kulturlivet. Det som er poenget, er om det følger med nok penger til de oppgavene som staten har sagt at kulturlivet skal gjøre. La meg ta et eksempel: Under Stoltenberg-regjeringa fikk Bredalsholmen Dokk og Fartøyvernsenter et tre siders brev fra regjeringa. Der fikk de både oppdrag og bevilgninger. Nå har det sideantallet økt til seks–syv sider, der tildelingen er på tre sider, og fire–fem sider handler om økt rapportering. Det er i hvert fall å bruke midler helt feil.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2020-03-12:
Takk for et godt innlegg og for at utenriksministeren brukte mye tid på koronaviruset. Jeg fikk av komiteens nestleder nærmest forståelsen av at det var en fornærmelse å ta opp dette spørsmålet, men er glad for at utenriksministeren hadde en litt annen holdning til at vi kan diskutere det spørsmålet som kanskje engasjerer nordmenn mest i disse dager. Det som har forvirret, var noe av det utenriksministeren var inne på. Hva er folkehelsemyndighetenes råd, og hva er UDs reiseråd? Er det slik nå at UD følger opp det som er folkehelsemyndighetenes reiseråd, og at de overstyrer UDs reiseråd, og at det er de samme rådene som gjelder uansett?
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2020-03-12:
Utenriksministeren sa at de var mer samkjørte. Men på hvilke områder er det de ikke er samkjørte – hvor er det man ser at folkehelsemyndighetene har andre råd enn det UD kommer med?
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2020-03-12:
Fra det ene til det andre: Jeg har spurt utenriksministeren før om vårt ønske om å komme inn i FNs sikkerhetsråd, og jeg får det liksom ikke helt klart hva Norge ønsker å gjøre i motsetning til andre land. Det var snakk om menneskerettigheter, humanitærrett og folkeretten og de klassiske begrepene som man bruker i en sånn debatt, og at vi skal kjempe for det. Nå har Utenriksdepartementet regelmessige møter med våre konkurrentland, så jeg antar at det vil komme opp som et helt naturlig agendapunkt hva de andre landene vil ha som fokus. Jeg antar at det ikke er hemmeligstemplet informasjon, så hvis man kunne gi litt informasjon om hva de andre ville fokusere på, som bryter med det vi fokuserer på. Det er klart at når man skal være medlem i Sikkerhetsrådet, vil det være forberedelser på gang, og det har kommet i gang for lenge siden. Hvor mye har utenriksministeren planer om å øke staben i New York med for å få dette voldsomme arbeidet i FNs sikkerhetsråd på plass?
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2020-03-12:
Jeg er klar over at representanten Petter Eide ønsket å invitere til en debatt. Han fortalte det da vi satt der oppe. Det er greit nok, men Petter Eides – hva skal jeg kalle det – populisme, venstrevridde populisme, er vanskelig å ta seriøst. Representanten burde lytte til hva jeg faktisk sa, ikke hva han kunne ønske at jeg sa. Jeg sa at vi skulle inngå bilaterale avtaler, vi skulle inngå multilaterale avtaler, vi skulle gi av vår overflod. Det var det jeg sa. Så sa jeg selvfølgelig mye mer. Jeg sa bl.a. at vi ikke skulle gi av vår overflod hvis det ikke førte til vekst og velstand hos dem vi faktisk hjelper. Da gjør vi vondt verre – da gir vi alkohol til en alkoholiker, som jeg sa. Det er verken fornuftig, barmhjertig, snilt eller noe som helst, det er det motsatte, men det er det representanten Eide ønsker å gjøre. Representanten Eide er jo forferdelig glad i FN. Han er ikke så glad i EU, men han er veldig glad i FN, altså internasjonalt samarbeid globalt. Og representanten Eide synes sikkert det er helt ålreit at Venezuela og Iran går inn i FNs menneskerettighetsråd. Jeg har ikke sett eller opplevd at representanten Eide virkelig har engasjert seg for å yte motstand mot det, som er noe av det mest – hva skal jeg si – fatale som FN har gjort; de aksepterer totalitære stater og setter de totalitære statene inn i Menneskerettighetsrådet, et menneskerettighetsråd som faktisk kritiserer Norge for å bryte menneskerettighetene. Så er det ordet «patriotisme», som tydeligvis er veldig, veldig vanskelig å akseptere. Dette er et ord som har vært helt normalt å bruke i alle andre sammenhenger, og som veldig mange mennesker bruker til daglig, men når det kommer fra Fremskrittspartiet, er det noe forferdelig. Da legger representanten Eide noe mer i det enn det ordet faktisk sier. Eller er det kanskje ordet «fyrtårn» som representanten Eide ikke liker. Jeg kan godt endre det ordet, og det kommer vi sikkert til å gjøre også, fordi mediene har hengt seg opp i dette. I MSM har jo – i kronikk etter kronikk – disse forferdelige ordene «patriotisme» og «fyrtårn» blitt angrepet. Men skulle representanten Eide faktisk ha noe relevant å bidra med, f.eks. mene det han faktisk sier, burde han vel fjernet de nasjonale grensene. Hva skal vi med disse diskriminerende nasjonale grensene som skiller de fattige fra de rike? Hvorfor fjerner vi ikke disse grensene og får folk inn? Det er jo millioner av mennesker i Afrika, Midtøsten og andre steder som lever i totalitære stater, og som ville elsket å komme til Norge. Og hvorfor skal vi bare ta imot 1 000, 5 000 eller 10 000? Kan vi ikke ta imot 2 millioner? Vi kan da det? Eller mener representanten Eide at vi skal ta imot 5 000 og diskriminere de hundrevis av millionene som ikke kommer? Eller tror virkelig representanten Eide at det vil hjelpe Norge, eller det landet de kommer fra, hvis vi tar menneskelige ressurser fra de landene de faktisk skulle være i og hjelpe med å utvikle? Det henger ikke sammen.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2020-03-12:
Me ser at smittepress ikkje berre råkar oss menneske, men òg dyr og planter. Globalt ser me at matmangel fører til uro, konflikt og migrasjon. Og sjølvforsyning, i både Noreg og andre land, bør høgare på dagsordenen. Eg såg at utanriksministeren nikka då eg nemnde dette i innlegget mitt. Miljøminister Rotevatn sa nyleg til NRK at Senterpartiet ikkje må bruke pandemien som koronaviruset har skapt, til å drive det han kallar Senterpartiets landbrukspolitikk. Senterpartiet meiner at dette problemkomplekset er for lite på dagsordenen både i Noreg og internasjonalt. Er utanriksministeren samd med Rotevatn, eller meiner ho at Senterpartiet har eit poeng?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2020-03-12:
Jeg vil takke utenriksministeren for orienteringen om det siste, og da vil jeg gjerne benytte anledningen til å oppfordre til at Utenriksdepartementets reiseråd er så klare som overhodet mulig. Jeg tror at noe folk har opplevd som frustrerende til nå i håndteringen av dette, er at mange råd og anbefalinger – og da snakker jeg ikke om UDs spesielt – oppfattes som for tvetydige – altså at vi fra myndighetenes side ikke har ønsker eller løse oppfordringer, men veldig klare forventninger, og at folk ikke får beskjed om at det er fint om en ikke reiser dit, eller at en reiser dit på eget ansvar, men at det er vår forventning at det og det stedet drar en ikke til. Det er min oppfordring. Så har jeg et spørsmål. Det er: I hvilken grad er det nå europeisk og nordisk koordinering av tiltak? Om våre tiltak lykkes, vil det likevel gi oss store problemer om svenske tiltak ikke lykkes og smitten sprer seg.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2020-03-12:
Som jeg var litt inne på, er utgangspunktene for disse rådene nokså ulike. Normalt innfører UD reiseråd, altså en fraråding av reiser, til områder der det er krigstilstand eller krig truer, eller det kan være naturkatastrofer som gjør at det er vanskelig å kunne ivareta ens egen sikkerhet. Folkehelsemyndighetene har jo ofte det motsatte utgangspunktet, altså hva man kan ta med seg hjem av f.eks. smitte. Men når det er pandemier, går dette over i hverandre. Det er derfor vi jobber veldig tett med helsemyndighetene, og vi har også nå så å si helt likelydende råd. Det er rett og slett fordi vi ser at om man reiser ut eller kommer tilbake, er smitterisikoen like stor både for individet og for Norge som samfunn. Så tror jeg også det er viktig å understreke at når vi utsteder reiseråd hvor vi fraråder ikke-nødvendige reiser eller fraråder helt å reise, er det også et signal om at vi kan ha begrenset mulighet til å yte konsulær bistand dersom det skulle skje noe. Det kan være enten fordi vi ikke har tilstedeværelse fordi det er en krigssituasjon, eller fordi vi – sånn som i denne situasjonen – kan komme til å måtte stenge ned ambassader dersom situasjonen i et enkeltland tilsier det.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2020-03-12:
Jeg opplever ikke at det nå er noen forskjellige råd mellom folkehelsemyndighetene og UD, men i og med at denne situasjonen er i bevegelse time for time, vil man sikkert i noen sammenhenger kunne oppleve et par timers forsinkelse. Men dette er altså rett og slett fordi vi nå jobber på spreng dag og natt, for både å få oversikt over situasjonen i de ulike landene og prøve å være i forkant for å se hvor situasjoner er på vei opp, og hvor de er på vei til å utvikle seg, og samtidig kunne gi så gode og presise råd som mulig. Allikevel vil jeg understreke, som jeg sa på talerstolen, at det er viktig at de som fortsatt vurderer å gjennomføre reiser, også gjør seg kjent med hvordan situasjonen er i det enkelte landet, f.eks. hvilke reiserestriksjoner som gjelder internt i landet – det kan være nedstenging av kollektivtrafikk, som gjør det umulig å bevege seg rundt i landet – og da vil ofte det aktuelle lands ambassade også kunne gi veiledning i tillegg til UD.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2020-03-12:
Som jeg også sa i min redegjørelse, er Kina et godt eksempel på et land der utviklingen er tosidig. Det er nyåpninger av bl.a. kullkraftverk samtidig som Kina er en viktig aktør i multilaterale sammenhenger. Det er det viktig å ha med seg dersom man skal få til en reduksjon i klimagassutslipp. Det er også en betydelig nasjon når det gjelder fornybar energi. Bildet er ikke ensidig på noen av områdene. Nettopp derfor er det viktig å jobbe med Kina og inkludere Kina i det multilaterale samarbeidet. Uten det – hvis man holder Kina utenfor – er det mye vanskeligere å oppnå disse målene. Vi kan se på USA som det andre eksempelet, som trakk seg ut av Parisavtalen. Det ser ut til at USA allikevel vil nå mange av målene, nettopp fordi delstatene har tatt et betydelig ansvar for å redusere klimagassutslippene. Så selv om USA som nasjon trakk seg ut, er det et betydelig arbeid i delstatene og ikke minst et betydelig samarbeid mellom Norge og flere amerikanske delstater knyttet til fornybar energi.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2020-03-12:
Jeg snakket om ett aspekt ved klimaendringer i min redegjørelse, og det var knyttet til konflikt, for klimaendringer er, og kommer i økende grad til å være, en trusselmultiplikator, og noe som gjør at mange konflikter enten starter, blir forlenget eller blir forverret. I det bildet er nettopp ressurskonflikter, mangel på mat eller matusikkerhet, temaer som vi legger mye vekt på. Det er en av årsakene til at vi har lagt fram en strategi for bærekraftige matsystemer, og det er en av årsakene til at vi har økt bevilgningene til sårbare stater, hvor nettopp dette er en stor utfordring – å gi tilgang på mat og for så vidt også arbeid. Det er også grunnen til den store havsatsingen, der regjeringa har tatt et internasjonalt ansvar. Vi vet at skal verdens behov for mat i framtida dekkes, må havet spille en mer betydelig rolle. Det betyr også at vi trenger rene, rike og produktive hav. Hvis ikke, klarer vi heller ikke å dekke det som er ernæringsbehovet til fattige land.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2020-03-12:
Til det siste spørsmålet: Der er nok helseministeren og helsemyndighetene bedre til å svare på akkurat det. Vi håndterer det som handler om våre reiseråd og våre utestasjoner, men at det er behov for og viktig med koordinering, er helt åpenbart. Så til det første poenget: Det er veldig viktig å ha klare råd når vi har god nok oversikt over situasjonen til at vi ser det. Det har vi gradvis fått mer og mer etter hvert som virusspredningen har kommet og dette har utviklet seg. Så vil jeg nok også si at nettopp fordi vi i Norge fram til nå nylig ikke har hatt noen alvorlige tilfeller, har det vært utfordrende å få befolkningen til å forstå alvoret i denne pandemien. Det har vi sett bl.a. ved at de som har blitt pålagt karantene, kanskje har hatt ulik oppfatning av hvordan den skal gjennomføres, eller at det har vært vanskelig å få forståelse for det alvoret denne pandemien har ute i verden, og hvordan vi, gjennom det at vi er så tett sammenvevd, også kan risikere det i Norge. Nettopp derfor er vi veldig klare i disse reiserådene våre, og vi er også veldig tydelige på hva vi kan yte av hjelp, og hva vi ikke kan yte av hjelp, dersom noe skal skje når man er i utlandet.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2020-03-12:
Som representanten hørte i min siste del av redegjørelsen, ga jeg der en oversikt over hvordan vi ønsker å bruke plassen i Sikkerhetsrådet, dersom vi blir valgt inn. Så er det ikke sånn at de to andre kandidatene egentlig bryter med det som er en grunnleggende norsk linje, eller hvordan vi ønsker å bruke Sikkerhetsrådet, men vi har framhevet at vi har noen fortrinn som vi mener skiller oss fra de andre. Det ene gjelder vår veldig langvarige freds- og forsoningsinnsats, hvordan vi kan bruke Sikkerhetsrådet både til å kunne forhindre og til å løse konflikter. Så har vi vært veldig tydelig på at det å jobbe i Sikkerhetsrådet anno 2020 er en utrolig kompleks oppgave. Det er overhodet ikke verken enkelt eller spesielt lukrativt. Det er mye hardt arbeid, og det er mange dilemmaer. Det vi mener, er at små land som Norge må ta det ansvaret med jevne mellomrom. Det er 20 år siden sist vi satt i Sikkerhetsrådet, og vi mener derfor det er viktig at vi igjen aksler det ansvaret. Vi kommer til å gjøre det i samarbeid med både de faste og de valgte medlemmene i Sikkerhetsrådet, og vi kommer til å gjøre det sammen med FNs øvrige medlemmer for å kunne bidra til fred og konfliktløsning bl.a.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2020-03-12:
Jeg følte bare behov for å svare ut noen spørsmål fra SVs representant Arne Nævra, for jeg tror nok ikke representanten har fulgt så veldig godt med på det som har skjedd i norsk utenrikspolitikk den siste tida. Han spør om hva vi gjør med Saudi-Arabia. Vel, det vi gjør, er å ta opp menneskerettighetsbrudd direkte med myndighetene i Saudi-Arabia. Jeg var selv i Saudi-Arabia for litt over to uker siden. Mesteparten av det 3,5 timer lange møtet vi hadde, dreide seg om menneskerettigheter, det dreide seg om de anbefalingene vi har gitt gjennom FNs menneskerettighetsråd, det dreide seg om bruken av dødsstraff, det dreide seg om vergesystemet, det dreide seg om bruken av fengslinger av menneskerettighetsaktivister og særlig kvinnelige aktivister. Det var for oss veldig viktig å understreke den linja Norge har hatt svært lenge, nemlig at vi er sterkt kritiske til innstrammingene i sivile og politiske rettigheter i Saudi-Arabia. Samtidig er det en viss åpning på kulturelle og sosiale rettigheter. Det skal man i og for seg anerkjenne, men det skjuler altså ikke det faktum at det er en tilstramming på andre områder som er til dels dramatisk. Representanten Arne Nævra har åpenbart heller ikke fått med seg at Norge verken eksporterer våpen og ammunisjon til Saudi-Arabia – det har vi aldri gjort – eller at vi siden 2018 heller ikke har gitt nye lisenser for eksport av B-materiell eller flerbruksvarer til militær bruk til Saudi-Arabia. Så til spørsmålet om Israel–Palestina-konflikten: Der har Norge gjennom svært mange år ikke bare tatt en tydelig rolle, men vi har også ledet giverlandsgruppa, AHLC. Der skulle vi hatt et nytt møte 1. april. Det blir nå av naturlige årsaker ingenting av, men vi fortsetter selvsagt kontakten med partene, som vi har gjort, både for å løse de praktiske spørsmålene og ikke minst for å legge til rette for en tostatsløsning i framtida. Begge parter er veldig tydelige på at de ønsker den norske rollen, og de mener at den norske rollen er nyttig. Vi ønsker å videreføre den, for vi mener den har en klar verdi. Den tydelige norske linja, både etter at Trumps fredsplan ble lansert, og for så vidt også andre hendelser, har vi gitt både offentlig og i denne salen. Vi er helt tydelige på behovet for og støtten til en tostatsløsning. Vi er også helt klare på at israelske bosetninger på okkupert område er i strid med folkeretten, og at en tostatsløsning må bygge på både parameterne fra Osloavtalen og FNs sikkerhetsråds resolusjoner. Jeg har også advart veldig klart og tydelig mot ensidige handlinger eller f.eks. annekteringer. Så spurte representanten Nævra om hva vi gjorde med Tyrkia, og hvorfor vi ikke kunne bruke NATO. Også her tror jeg nok representanten har fulgt litt dårlig med, for representanten spør om vi ikke kunne sette spørsmålstegn ved Tyrkias aksjoner i Syria i NATO. Vi har altså fordømt Tyrkias handlinger i Syria i NATO. Det har vi også diskutert i denne salen tidligere, og det er et klart og tydelig budskap fra norsk side.
Morten Wold (Fremskrittspartiet), 2020-03-12:
I februar kom regjeringen med sin Klimakur og meldte inn et forsterket klimamål under Parisavtalen. Norge skal nå redusere utslippene med minst 50 pst. – ja, helt opp til 55 pst. – sammenlignet med 1990-nivået til FN, og dette helt uten å ane hva prislappen blir. Utenriksministeren påpeker i sin redegjørelse: «Vår tids største utfordring – klimaendringene – kan heller ikke løses uten samarbeid med Kina.» Kina bygger ut sine kullkraftverk. Bare i 2018 slapp kinesiske kullkraftverk ut 51 ganger så mye CO 2 som alle Norges klimautslipp til sammen. Regjeringen er åpenbart villig til å påføre norske skattebetalere og næringsliv betydelige kostnader for å redusere utslipp med minimal betydning i et globalt perspektiv. Hva gjøres overfor klimaverstinger som Kina? Det er faktisk her innsatsen burde være, og det er det jeg ber om utenriksministerens syn på.
Hårek Elvenes (Høyre), 2020-03-12:
Senterpartiet og Høyre er enige om mye i forsvarspolitikken, men når det gjelder synet på PESCO, synes det som om det er en uenighet. Vi må huske på at NATO ikke disponerer egne militære styrker. NATOs styrker er summen av NATO-landenes militære styrker. Problemet med NATO-landenes militære kapasiteter er at de er håpløst fragmentert. Europa står for ca. 25 pst. av NATOs militærutgifter, men slagkraften er antakelig mindre enn som så. Når man nå forsøker å få NATO-landene i Europa til å ta et større ansvar for egen sikkerhet gjennom å øke forsvarsbudsjettene, er det også særdeles viktig å få mer forsvar ut av hver krone i forsvarsbudsjettet. La meg ta et eksempel: Der Europa har 178 forskjellige våpenplattformer, har USA 30. Der Europa har 17 forskjellige stridsvogntyper, har USA én type. Det er mye forsvarskraft å hente på å gjøre forsvarssystemene i de europeiske NATO-landene mer kompatible. Gjennom EØS-avtalen er Norge faktisk det eneste landet utenfor EU som er med i det innledende forsvarssamarbeidet i Det europeiske forskningsfondet. Det er bra, også av hensyn til norsk våpenindustri. Behovet for et styrket nordisk forsvarssamarbeid har vært nevnt, både av Arbeiderpartiet og Venstre. Det nordiske forsvarssamarbeidet er viktig, men det har også sine klare begrensninger. Man skal merke seg at Finland og Sverige nå nærmer seg NATO så langt som overhodet mulig uten å være NATO-land. Begge de to landene har inngått vertslandsstøtteavtale med USA. Under øvelsen Aurora i Sør-Sverige i 2017 deltok faktisk 4 000 soldater fra USA, og under vinterøvelsen i Nord-Sverige i fjor deltok hele Brigade Nord. Det nordiske forsvarssamarbeidet er viktig, men vi må ikke leve på en illusjon om at det har potensial i seg til å kunne være mer enn det egentlig er. Det er jo derfor Finland og Sverige nå orienterer seg så sterkt mot NATO.
Ingjerd Schou (Høyre), 2020-03-12:
Så til det interparlamentariske og internasjonale samarbeidet, og denne gangen Europarådet. 2019, som årsrapporten er myntet på, representerer jo jubileumsåret: Det er 70 år siden Europarådet ble etablert, i 1949. Det ble etablert etter to verdenskriger, av ti land, og Norge var et av landene som var med i initiativet. I dag er det 47 land, som representerer 830 millioner innbyggere. Det handler ikke om hensynet til disse landenes presidenter, statsråder, osv., det handler om det enkelte mennesket, en av disse 830 millionene, som på denne måten har noen som bryr seg om menneskerettigheter, demokratiutvikling og rettsstatsprinsipper, og som gir hver eneste en av de ca. 830 millioner innbyggerne retten og muligheten til å komme til menneskerettighetsdomstolen i Strasbourg. Det er flere virus i omløp, det er flere virus på avveier, og jeg tenker da i overført betydning på virusene som angriper menneskerettigheter, demokratiutvikling og de ordinære rettsstatsprinsippene. Forrige uke hørte jeg om et sentralt land i Europa hvor myndighetene har inndratt en av de viktigste tradisjonelle skolebøkene som brukes i grunnskolen – den har vært brukt i mange tiår – fordi de var kommet under vær med at en av forfatterne var jødisk. Møter i organisasjoner og i politiske partier gjennomføres med uro og usikkerhet i enkelte av disse medlemslandene, og det er angiverivirksomhet om hva møtene inneholder, og at de finner sted. Journalisters arbeidsvilkår og presse- og ytringsfriheten er under press. De som driver med den fjerde statsmakts viktige oppgaver, mister livet nettopp for å ivareta et av disse mer grunnleggende prinsippene. I kjølvannet av og i tiden etter to verdenskriger har altså Europarådet vært et fredsprosjekt, og Europarådet har også vært helt grunnleggende sentralt i demokratiprosessen som førte til Sovjetunionens fall. Vi har inngått konvensjoner. Vi har overvåkning av hvordan valgene gjennomføres, og ikke alt går bra for seg. Vi har også litt svin på skogen i Norge. Det handler om normutvikling, som også er noe av det viktige i Europarådet: hvordan vi behandler barn, hvordan forholdet er til kvinner, ikke aksept for seksualisert vold, vold i nære relasjoner. Alt dette er normutvikling som er viktig for menneskerettighetene og demokratiprosessene i det arbeidet Europarådet driver med.
Ingjerd Schou (Høyre), 2020-03-12:
Det var representanten Eide som inspirerte meg. Han sa at Norge ikke klarer seg alene, og at internasjonalt samarbeid er helt avgjørende for utviklingen av bl.a. klimaet, vaksiner, migrasjon osv. Da er det vel greit å påpeke at hvis dette er så viktig, så er altså Norge utenfor. EU er den viktigste pådriveren i klimaarbeidet. Norge er ikke der. EU er Europas politiske samarbeidsforum. Vi er ikke der og har dermed ikke stemmerett. EU er en internasjonal regelorden, og Norge er helt utenfor. Europarådet er en møteplass hvor land møtes til verbalt håndgemeng. NATO har de militære virkemidlene. EU har de økonomiske virkemidler og sanksjoner. Men på den viktigste arenaen, EU, som er så viktig for alt det Eide omtaler, er vi altså ikke.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2020-03-12:
Jeg viser til 2019-rapporten for Europaråds-delegasjonen vår, og spesielt det avsnittet der det står: «Migrasjon var fortsatt en sentral sak, fokus var særlig på den prekære situasjonen i flyktningleirene i Hellas og økende grad av vold mot barn på flukt.» Utenriksministeren sa også i sin redegjørelse, som flere andre heldigvis også har valgt å sitere, at «å gjøre flyktninger og migranter om til et politisk pressmiddel er ikke akseptabelt». Det er jeg helt enig i, men det skjer altså. Spørsmålet er: Hva gjør vi med det, hva kan og vil vi gjøre, og i hvilken sammenheng? Utenriksministeren viste til Norges støtte til EU i denne saken – om at Tyrkia må overholde enigheten i EU–Tyrkia-erklæringen fra 2016, men hva når de ikke gjør det? Jeg deltok sist fredag på et møte i Europarådets faste komité der første punkt på agendaen var en hastedebatt om utviklingen på grensa mellom Tyrkia, Hellas og Bulgaria. Noen hovedpunkter fra den debatten viste, som seg hør og bør, at fokuset fra Europarådet ikke primært var spørsmålet om å sikre EUs yttergrense, men den prekære menneskerettighetssituasjonen som vi nå ser. Europarådets menneskerettighetskommissær har også slått fast at det er nødvendig å handle raskt for at flere menneskeliv ikke skal gå tapt. For øvrig var debatten preget av ganske steile fronter – mellom Hellas og Tyrkia, men også mellom Hellas og Tyrkia på den ene sida mot andre europeiske land på den andre sida, land som kun vil bidra økonomisk, men ikke ved å ta imot migranter og asylsøkere. Debatten ble oppsummert i en oppfordring fra PACE-president Rick Daems til alle delegasjoner om å ta opp spørsmålet med egen utenriksminister eller regjering om ikke bare å gjøre fordeling av ansvaret i Europa til en sak for EUs 28 medlemsland, men for alle 47 medlemsland i Europarådet. Medlemskapet i Europarådet forplikter, og det kan jo være interessant å høre om utenriksministeren har gjort seg noen tanker om hvilken rolle vår menneskerettighetsorganisasjon bør og kan spille for å få til en mer solidarisk fordeling av ansvaret i Europa, i den situasjonen vi nå står i. For eksempel var vel Michael Tetzschner tidligere inne på mulighetene for en reforhandling av Dublin-avtalene.
Elin Rodum Agdestein (Høyre), 2020-03-12:
For første gang går debatten om utenrikspolitisk redegjørelse og årsmeldingene fra Stortingets internasjonale delegasjoner samlet. Det er et viktig og riktig grep med et bredere grunnlag for den utenrikspolitiske debatten i en tid der hendelser og utviklingen på den internasjonale arenaen får raskere og større innvirkning på norsk politikk og norske interesser. Den økonomiske og geopolitiske utviklingen i Asia, Kinas rolle i regionen og globalt og asiatiske lands økte innflytelse i multilaterale fora, særlig i klimaspørsmål, er av økende betydning for Norge. Norges vektlegging av samarbeidet i Asia både som sektordialogpartner i ASEAN med nye handelsavtaler og nye relasjoner til Kina gjør Stortinget direkte berørt. Arbeidet i de internasjonale delegasjonene understøtter de prosessene som går på myndighetsnivå. Stortingets tilknytning til Asia–Europa parlamentarikerforum med i alt 52 land har vært et springbrett for å bygge bredere kompetanse på Asia-relatert tematikk og et større nettverk med land i Asia. Asia-delegasjonen har det siste året intensivert arbeidet for å etablere tettere relasjoner til ASEAN-landene, og vi er nå flere skritt nærmere det strategisk viktige målet om observatørstatus i parlamentarikerforsamlingen AIPA. Relasjonene til disse asiatiske landene er historisk basert, på shipping, på handel og på norsk engasjement i freds- og forsoningsprosesser, og dekker nå viktig politisk dialog og felles prosjekter innen utdanning, maritim og marin sektor og nye grønne energiløsninger. I tillegg kommer samarbeidet om FNs bærekraftsmål, felles interesser i Arktis og forvaltning av havressursene. Landene sett under ett er faktisk Norges tredje største handelspartner på tjenester og fjerde største på varer. Det er et interessefellesskap, men i økende grad også et verdifellesskap som omhandler felles innsats for å understøtte internasjonale institusjoner og en regelstyrt multilateral verdensorden. En internasjonal trend er sterke koblinger mellom handelspolitikk, utenrikspolitiske interesser og sikkerhetspolitikk. Skillene viskes ut. Investeringer i infrastruktur, handel med varer og tjenester mv. brukes i økende grad som et politisk verktøy. Flere samarbeidsland i Asia opplever å stå i en spagat, med sitt sikkerhetspolitiske ankerfeste i vestlige land og USA og en økende økonomisk avhengighet av og politisk press fra Kina. Det kan forsterke den globale maktforskyvningen og gi konsekvenser for Norge som vi ikke overskuer i dag. Mange i debatten har vært inne på den krevende sikkerhetspolitiske situasjonen, økt smittepress og koronapandemien – et bilde på økt global sårbarhet. Alt dette er utfordringer vi bare kan løse i fellesskap. Derfor blir parlamentarisk diplomati og styrkede parlamentariske bånd til andre land av økt betydning framover.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2020-03-12:
Takk til utenriksministeren for en fin redegjørelse. Jeg vil si at det er veldig mye vi er enige om. Spesielt er vi enige om viktigheten av forpliktende internasjonalt samarbeid. Det er ingen av de store globale utfordringene – absolutt ingen av dem – som kan løses innenfor rammen av én nasjonalstat alene, og vi snakker selvfølgelig om klimautfordringer, ulikhetsutfordringer, menneskerettigheter, men også pandemier. Det er helt avgjørende at vi også internasjonalt her samordner tiltak, vaksineutvikling og smittehåndtering osv. I dette perspektivet – og siden dette faktisk skal være en debatt – har jeg lyst til å utfordre en av de tidligere talerne. Det er i dette perspektivet, viktigheten av internasjonalt samarbeid, litt urovekkende å høre på representanten Christian Tybring-Gjedde, som helt utilslørt hyller en type nasjonalisme og proteksjonisme, avviser internasjonalt samarbeid, argumenterer for stenging av grenser og sier nei til bistand. Dette henger også sammen med en uttalelse fra Oslo Fremskrittsparti forrige helg hvor de tok til orde for at Norge skal være et patriotisk fyrtårn. Noen humret i salen da han dro disse refleksjonene, men jeg mener at det er veldig feil. Jeg ber utenriksministeren være veldig lyttende til det Tybring-Gjedde sier, og ta det på dypeste alvor, for det er nettopp denne typen holdninger og verdier som er på frammarsj i mange land i Europa. Han har tro på at det f.eks. går an å lage en mur langs norskegrensen opp til atmosfæren, også langs kysten, for å forhindre at klimaendringene skal slå inn over Norge. Det som gjør dette ytterligere urovekkende, er at i denne pandemitiden vil denne typen nasjonalistiske holdninger i Europa få mye ammunisjon. Pandemiene skaper uro, og veldig mange av tiltakene vil også handle om å beskytte grensene. Derfor er det helt avgjørende at vi etter denne pandemiuroen som nå vil være, alle sammen tar til orde for at vi må gjenoppta et veldig aktivt og forpliktende internasjonalt samarbeid, slik at ikke pandemien skal kunne bli en ny ammunisjon for en ny type nasjonalisme og nedbygging av de internasjonale organisasjonene som vi er så avhengige av. Jeg ber også utenriksministeren om at hun – kanskje noe tydeligere enn det hun har gjort i denne debatten – tydeligere tar til orde mot de kreftene som representanten Christian Tybring-Gjedde representerer, slik at vi får tydeligere klarhet i hva utenriksministeren står for i akkurat disse spørsmålene.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2020-03-12:
Nå begynner dette å bli en interessant utenrikspolitisk debatt. Nå ser jeg at representanten Tybring-Gjedde har gått, og det er egentlig ment til ham, men jeg kan jo si det likevel til resten. Det er en helt vesentlig ideologisk forskjell i forståelsen av verdensordenen mellom de som tror på forpliktende internasjonalt samarbeid – at det faktisk skal styre verden, nettopp fordi de store utfordringene ikke kan løses innenfor rammen av nasjonalstaten alene – og de som mener at utfordringer som rammer land, skal løses innenfor ett land alene. Og der mener jeg Fremskrittspartiet plasserer seg. De viser gjennom ord og uttrykk og gjennom uttalelser osv. at de ønsker å plassere Norge på et område hvor Norge skal greie seg aller best alene. Det reflekteres kanskje ikke så mye gjennom høyre–venstre-aksen, men tydeligere gjennom den såkalte GAL-TAN-aksen, hvor TAN står for tradisjonell, autoritær og nasjonalistisk. Og det er jo her Fremskrittspartiet har plassert seg, i selskap med en rekke partier i Europa. I dette blir jeg også utfordret på mitt syn på FN. Jo, det er nettopp gjennom FN, som kanskje er den sterkeste aktøren for forpliktende internasjonale avtaler, selv om det ikke er så tungt forpliktende. Det er mange land i FN, og som deltar i FNs organer, som alvorlig bryter menneskerettighetene. Til og med vår nærmeste allierte, USA, gjør det, men ved at de er med i FN, er det mulig å holde dem ansvarlig. Det er det som er det sentrale. Så ble jeg utfordret av Ingjerd Schou her på SVs holdning til EU. Det er helt riktig: SV er ikke tilhenger av at Norge skal inn i EU. Det betyr ikke at vi er uenig i et sterkt europeisk forpliktende samarbeid, men det er elementer ved EU som gjør at det vipper over mot at vi ikke ønsker at Norge skal inn der. Det er ikke en 100–0-vurdering, men det er kanskje en 60–40-vurdering. Det er elementer ved EU, f.eks. knyttet til hvordan det rammer norske arbeidsforhold, og heller ikke bidrar til økonomisk utjevning i Norge, som gjør at vi ikke ønsker å støtte opp under det. Men det betyr ikke at vi er uenig i prinsippet om europeisk samarbeid. Det støtter vi helhjertet opp om, spesielt arbeidet i Europarådet, som jeg selv deltar i, og som jeg synes er helt avgjørende viktig. Men jeg tror vi må minne oss selv om at den store utenrikspolitiske debatten i verden i dag, som kommer til å komme også i kjølvannet av denne pandemien, faktisk vil være knyttet til forskjellen mellom – jeg holdt på å si – internasjonalistene, de som tror på det internasjonale samarbeidet og ønsker å forplikte landet sitt der, og de som ønsker å løse disse utfordringene innenfor ett land alene.
Eirik Faret Sakariassen (Sosialistisk Venstreparti), 2020-03-12:
Mohammad Abd al-Kareem Hamayel ble bare 15 år. Han ble skutt i hodet av israelske militære i går, i Stavangers palestinske vennskapsby Nablus. Han var der sammen med store deler av bygda si for å protestere mot bosettere og okkupanter. Stavanger har en lang historie og nære bånd til Nablus. Jeg snakket med en av mine venner der i dag, og han uttrykker stor sorg over det som har skjedd. Det er uakseptabelt, og stater som dreper unger, bør fordømmes for det. Vi ser hvordan palestinerne er presset. Vi ser president Donald Trumps såkalte fredsplan for Midtøsten, som på ingen måte er det. Den legger opp til at Israel får beholde de ulovlige bosettingene i okkuperte områder, som FNs sikkerhetsråd har slått fast er ulovlige og i strid med folkeretten. De får annektere Jordandalen, der palestinerne dyrker korn. Det palestinske folket er hardt presset. De trenger støtte. De trenger vår støtte. Nå er tiden inne for å løfte stemmen for en tostatsløsning, og det har jeg også registrert at utenriksminister Eriksen Søreide har uttalt. Jeg vil også legge til at regjeringen bør anerkjenne Palestina som en selvstendig stat. Det er det andre land i vår nærhet som har gjort. Det palestinske folket trenger støtte. Denne uretten kan ikke fortsette. De planene som Trump har for Midtøsten, vil bidra til at palestinerne blir satt historisk langt tilbake. De vil være under så harde forhold at det ikke er noe vi kan sitte stille og se på. Her trengs det handling. Den norske regjering må vise hvilke verdier vi har, hvem vi vil støtte, og hvem vi vil være på lag med.
Siv Mossleth (Senterpartiet), 2020-03-12:
Jeg vil informere om arbeidet til Stortingets delegasjon til Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europas parlamentariske forsamling for 2019. Delegasjonen dette året har bestått av, foruten meg selv, som er leder: Sivert Bjørnstad fra Fremskrittspartiet som nestleder, Åsmund Aukrust fra Arbeiderpartiet, Torill Eidsheim fra Høyre, Kari Henriksen fra Arbeiderpartiet og Abid Q. Raja fra Venstre. Hovedsakene i 2019 har vært FNs bærekraftsmål, klimaendringer, dialog og tillitsbyggende tiltak, kampen mot terrorisme og for pressefrihet og menneskerettigheter. I mai inviterte en norsk delegasjon ledelsen i OSSE PA og komiteen for økonomi, teknologi og miljø til en studietur til Tromsø og Svalbard. Formålet med studieturen var å lære mer om konsekvensene av klimaendringer og hva dette kan bety for mulighetene for bærekraftig utvikling. Det er en sammenheng mellom klimaendring, bærekraftig utvikling og sikkerhet i Europa. Delegasjonsmedlemmet Torill Eidsheim ble senere utnevnt til spesialrepresentant i OSSE PA på arktiske spørsmål. OSSE PAs adhockomité for antiterror fokuserte i 2019 særlig på hjemvendte fremmedkrigere og på hvordan disse og ikke minst barn av fremmedkrigere kan returneres og reintegreres, samtidig som en demmer opp for radikalisering og ekstremisme. I august ble delegasjonsmedlem Abid Q. Raja utpekt til å lede denne adhockomiteen. Norge var i 2019 det landet som var rangert høyest på pressefrihetsindeksen. Den norske delegasjonen inviterte under hovedsesjonen i Luxembourg til foredrag og diskusjon om hva som er viktig for å oppnå en høy plassering på denne indeksen, og om hvordan pressefrihet, demokrati og utvikling henger sammen. Pressefrihet er jo veldig viktig for et reelt demokrati og for å motvirke propaganda, desinformasjon og falske nyheter. Delegasjonen har også møtt flere grupper av menneskerettighetsaktivister, ofte med LHBT-fokus. Delegasjonsmedlem Kari Henriksen er visepresident i OSSE PA, og hun har ledet OSSE PAs korttidsobservatører under valgene i Moldova og i Usbekistan. Kari Henriksen er kandidat til presidentvervet. Hun jobber hardt, og jeg håper at hun får sterk støtte.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2020-03-12:
Jeg har lyst til å følge opp det som representanten Huitfeldt tok opp, nemlig spørsmålet om en konsistent holdning til ulike land og regimer når det gjelder menneskerettigheter, folkeretten, okkupasjoner, annekteringer osv. En prinsipiell holdning er slett ikke prinsipiell om den ikke gjelder alle land, enten det er vestlig-orienterte land, nære NATO-allierte eller andre. Utenriksministeren sier også dette: «Folkeretten, inkludert menneskerettighetene, internasjonal humanitærrett og de humanitære prinsippene skal være grunnlaget for alt Norge gjør i Sikkerhetsrådet.» Ja, det er selvfølgelig bra, men hva gjør Norge bilateralt, og hva gjør Norges tilgjengelige kanaler i dag? Det er jo det store spørsmålet. Utenriksministeren sier også: «Menneskerettighetssituasjonen i Russland er svært bekymringsfull. Vi vil fortsette å ta opp vår uro for den negative utviklingen for menneskerettigheter med Russland.» Dette er selvfølgelig SV også helt enig i, og det er bra, men hva gjør vi med et av de verste landene i verden når det gjelder menneskerettigheter og kvinners rettigheter: Saudi-Arabia? Hva gjør vi med dette via kanalen USA? Utenriksministeren sier: «Kvinners deltakelse er et tredje område der Norge har særlig kompetanse.» Det er helt riktig, og det er flott, men mange har tenkt dette: Vi kan nevne tre bevegelser og land som har mye til felles: Taliban, Iran og Saudi-Arabia. De to første har Norge en klar offisiell holdning til når det gjelder menneskerettigheter, kvinnenes stilling osv. Vi har nok dette – verbalt – også når det gjelder Saudi-Arabia, trygt hjemme i Norge. Men hva gjør Norge aktivt mot Saudi-Arabia der det kanskje har størst virkning: i møte med USA? Her eksporterer vi på toppen av det hele våpenutstyr, kategori B-utstyr. Det samme gjelder vår holdning til Israels okkupasjon. Den holdningen er bra utad, men situasjonen er nå enda verre med denne Trump-løsningen, der palestinerne nok en gang blir latt i stikken. Det er mange utenfor Stortinget som følger med – i hvert fall noen – og de sitter igjen med denne følelsen: Der vår alliansepartner og storebror har venner, er vi forsiktige, men der USA har fiender, kan vi gjerne trå til uten å provosere USA. Det er viktig å ha denne konsistente holdningen hvis det skal være troverdig. Hva har vi f.eks. gjort gjennom NATO, gjennom press på Tyrkia, når det gjelder den offensiven som er i Syria? Utenriksministeren nevner Russlands og Irans rolle, og det er også helt riktig, men vi kan bruke våre kanaler gjennom NATO til i hvert fall å sette spørsmålstegn ved Tyrkias rolle. Og det er den etterlysningen jeg vil framføre her. Jeg rekker visst ikke mer.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2020-03-12:
Jeg måtte jo svare statsråden, siden hun la litt vekt på det jeg hadde sagt fra denne talerstolen. Jeg følger selvfølgelig ganske godt med i utenrikspolitikken. Det er sånn SV og SF i sin tid ble fundert og dannet. Det var på den bakgrunnen. Jeg har vært med helt siden 1969, som ganske ung – jeg kan vel ha vært 10–11 år! Poenget mitt er følgende: Når det gjelder å følge med i utenrikspolitikken, er det dessverre ikke så stor interesse ute blant folk. Det er jeg veldig lei meg for. Det skyldes nok i stor grad en kompakt enighet blant de store partiene om de store linjene. Vi skal gjøre det vi kan for å løfte den debatten på viktige felt. Når det gjelder dette med konsistens, er jo det noe veldig mange av dem som følger med på utenrikspolitikken, er opptatt av – at vi har en prinsipiell holdning enten det gjelder venner eller fiender. Det må vi ha. Det jeg har lagt merke til – nå kan det jo hende jeg har en selektiv omgangskrets – er at det som blir uttalt utad, det som blir kommunisert, er at vi har litt forskjellige holdninger til de såkalte vennene og fiendene. Jeg har stor forståelse for at statsråden ikke kan referere fra én-til-én-samtaler med andre utenriksministre eller landsledere. Det kan jeg forstå, men det er viktig å kommunisere hva som blir gjort. Jeg kjenner meget godt til den reisen statsråden har gjort til bl.a. Saudi-Arabia. Det er ikke så lenge siden. Jeg så hva som ble gjort, og det som ble sagt derfra, var veldig bra. Men det som i stor grad var poenget mitt her, var at er det ett land Saudi-Arabia lytter til, så er det USA. De er tett på hverandre. Vi har inngang til USA på et vis, både bilateralt og for så vidt også gjennom NATO-samarbeidet. Det er jo det sporet og den vinklinga mange har etterlyst, i hvert fall blant dem som følger med, og som har et litt kritisk syn og kan kaste et kritisk lys på norsk utenrikspolitikk. Når blir det våpenet, holdt jeg på å si – inngangen gjennom USA – brukt? Det samme gjelder for så vidt Israel-konflikten. Det er helt avgjørende å bruke USA-sporet. Det er de som på en måte styrer mye av det som skjer i Israel. Det er vel ingen som sitter her i salen som ikke skjønner det. Sånn er det. Det ser man bl.a. på hvordan våpen selges hit og dit, og på hvordan olje selges hit og dit. Det er en nær forbindelse. Vi ser bl.a. at utgiftene til forsvar per innbygger er størst i de landene som USA har nærkontakt med. Det er de selv, det er Saudi-Arabia, og det er et land til som ligger helt tett på, men det får så være. Når det gjelder våpeneksport av kategori B-våpen: Hvis jeg snakket i presens, er det feil. Det skulle vært i fortid, altså preteritum, heter det vel. Vi har gjort det helt til det siste, på toppen av det hele. Det var sånn jeg skulle sagt det. Så det statsråden sa, er korrekt.