Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2004-12-03:
Norge har fått forespørsel om å delta i EUs innsatsstyrke fra 2008. Dette skyldes bl.a. at det på EUs forsvarsministermøte den 22. november ble klart at EU har til hensikt å etablere 13 innsatsstyrker, hver på ca. 1 500 soldater, til sammen nærmere 20 000. Målet med disse styrkene er å gjøre EU i stand til å sette inn hurtige og fleksible reaksjonsstyrker for å opprettholde eller gjenopprette fred og sikkerhet. EU har også gitt uttrykk for at innsatsstyrken skal brukes til å understøtte FN-operasjoner, men det er også samtidig en åpning for at gruppene kan delta uten FN-mandat. Norge har gjennom mange år vært med militært på internasjonale oppdrag svært mange steder ute i verden, både store og små. Vi har deltatt i skarpe operasjoner og andre hvor vi har hatt en mer kontrollerende misjon. Norge har også tidligere erfaring med tett militært samarbeid under EU-kommando. Norge deltok i fjor i EUs militære operasjon i Makedonia, operasjon Concordia. Norske soldater deltok her i en EU-styrke uten problemer av noe slag av betydning. Grunnen til at Norge er blitt spurt av Sverige, og dermed EU, og skal inngå i en styrke som består av 1 100 soldater fra Sverige og 200 fra Finland, er at Danmark takket nei til en slik forespørsel. Norges bidrag skal være 150 soldater, slik at det blir én innsatsstyrke bestående av disse tre landene. Slik sett skulle denne forespørselen være interessant og uproblematisk. Men den har også en rekke betenkeligheter som det er viktig at vi vurderer før vi endelig sier ja eller nei og signerer en avtale. For det første er Norge medlem av NATO, med de forpliktelser dette medfører. Dette medlemskapet har Norge hatt siden NATOs begynnelse, og vi har vært en verdig og god medspiller. Vi har følt oss trygge på at hvis f.eks. våre nordområder skulle bli truet, ville NATO tre støttende til. På samme måte som når et annet NATO-land skulle trenge hjelp, skulle vi være en medspiller. Vi har i den grad det har vært mulig, tilpasset våre forsvarsbudsjetter, troppestørrelser, utstyr, osv. i takt med andre NATO-land. Felles militærøvelser med andre NATO-land er vanlig. Norge har dessuten hatt et nært samarbeid forsvarspolitisk med andre NATO-kollegaer. Det store spørsmålet som kanskje aller mest bør bekymre oss, er: Hva skjer med NATO i framtiden når Europa mer og mer synes å ivareta sine forsvarsinteresser selv? Vil det for USA og Canada være like interessant å bidra med så store ressurser som de gjør i dag? Vil disse landene da heller konsentrere seg mer om sine nærområder og interesser? Hvem skal da være en garantist for vår sikkerhet i nord? Det er mulig at EU kan overta denne rollen, men med den raske utviklingen verden er i, og med et terrorbilde som forandrer seg fra dag til dag, synes Fremskrittspartiet dette kan være betenkelig, og det må selvfølgelig vurderes. Et annet spørsmål som mange stiller, er om det er riktig å være medlem av en EU-hær når vi ikke er EU-medlem. Dette er nok et relevant spørsmål, men spørsmålet om NATOs framtid synes for meg mer interessant. Man kan også spørre seg om Norge har nok ressurser til å være med i denne hæren. På papiret er ikke 150 mann med utstyr og trening altfor mye, men i virkeligheten kan dette skape problemer. Forsvaret er i dag i en stor omorganisering. Det skal reduseres med 5 000 mann. Store deler av Forsvarets bygningsmasse skal selges. Vår tilstedeværelse skal reduseres, og materiell skal skiftes ut. Utfordringene står i kø. Alt dette skaper et stort arbeidspress og også en del frustrasjon, som igjen går ut over det Forsvaret skal produsere. Det er dog først i 2008 vi skal levere, dvs. inngå i denne styrken. Hvis vi sier ja, tror jeg nok Forsvaret skal kunne levere det de blir forespurt om. Men helt enkelt blir det ikke.