Lars Sponheim (Venstre), 2002-06-19:
La meg først vise til komiteens merknader om informasjonsplikten overfor Stortinget og den interne behandlingen av denne sak i politisk ledelse i Landbruksdepartementet. Som jeg også uttrykte i komiteens åpne høring 27. mai, er det viktig for meg å understreke at den informasjonen jeg har gitt til Stortinget, bl.a. i spontanspørretimen 20. mars, har vært korrekt. Som jeg også påpekte i høringen, er det på det rene at den interne informasjonsflyten i politisk ledelse i Landbruksdepartementet ikke har vært tilstrekkelig god, slik at det i enkelte tilfeller kunne vært gitt en bedre og mer utfyllende informasjon om politisk ledelses befatning med saken. Jeg har imidlertid hele tiden understreket at ansvaret for alle beslutninger som tas i departementet, er mitt, så også i denne saken. Så til realitetene i selve saken. 1. mars 2002 omgjorde Landbruksdepartementet sitt tidligere vedtak i en konsesjonssak som gjaldt eiendommen «Solvang» på Åkerøya i Lillesand kommune. Omgjøringen skjedde på bakgrunn av nye opplysninger i saken. Eieren hadde, som konsekvens av departementets opprinnelige vedtak, gjort forsøk på å selge eiendommen som helårsbolig uten å oppnå en tilfredsstillende pris eller en pris som samsvarer med prisnivået for tilsvarende boliger i området. I sitt opprinnelige vedtak i saken, fra 5. juni 2000, kom departementet til at det var adgang til å stille krav om helårsbosetting på eiendommen. Dette skjedde etter en samlet vurdering av de opplysningene som forelå på dette tidspunktet. Heller ikke Sivilombudsmannen fant grunnlag for å kritisere denne avgjørelsen. Det er imidlertid av sentral betydning at departementet i den forutgående korrespondanse med ombudsmannen uttrykkelig åpnet for at vedtaket kunne omgjøres dersom en salgsprosess avdekket at det ikke forelå reell etterspørsel til priser som andre lignende eiendommer omsettes for i området. I henhold til etablert praksis må det offentlige, for å kunne nekte konsesjon i saker som denne, finne det godtgjort at noen vil overta eiendommen for å bygge den opp til en tilfredsstillende boligstandard. Det må dessuten være slik at eiendommen må være selgelig som helårsbolig til en pris som samsvarer med prisnivået for slike boliger. Denne praksisen fastlegger det rettslige utgangspunktet som departementet er bundet av – både i denne og i lignende saker. Dette faktum ble også understreket av professor Erik Boe i kontroll- og konstitusjonskomiteens åpne høring 27. mai. Det er, så langt departementet kjenner til, og som senere ble bekreftet av lokale myndigheter i høringen i komiteen 27. mai, nesten ikke solgt boliger på Åkerøya i løpet av de senere årene. Ved vurderingen av det generelle prisnivået på boliger i området må derfor betydelig vekt legges på kommunens egne vurderinger i forbindelse med en annen konsesjonssak på øya, salget av eiendommen «Gården» i 1998. Her uttalte kommunen eksplisitt at man ikke fant grunnlag for å frarå konsesjon fordi en kjøpesum på 5 mill. kr ble ansett å gjenspeile prisnivået for boligeiendommer i området. Dette begrunnet kommunen med at det er få attraktive eiendommer med lang strandlinje i markedet, og dermed stor etterspørsel. På den bakgrunn la departementet til grunn at taksten på eiendommen «Solvang», 6,75 mill. kr, var satt i forhold til dette. Selv om denne taksten må anses å være høy, mente departementet, på bakgrunn av kommunens uttalelse om det generelle prisnivået, at det eneste budet på eiendommen ved salgsframstøtet – 2 mill. kr – ikke kunne sies å gjenspeile et rimelig prisnivå for salg av denne eiendommen i boligmarkedet. Avgjørelsen bygger med andre ord på etablert praksis for denne typen saker og på opplysninger som kommunen selv har gitt. Det understrekes i så måte at departementet hadde en omfattende dialog med kommunen, dvs. en brevveksling over flere måneder, før vedtaket ble fattet. Til tross for at departementet her gjorde det klart hva som ble ansett for å være de sentrale temaene i saken, viser denne brevvekslingen i forkant av avgjørelsen med all mulig tydelighet at selv kommunen, som jo må antas å besitte omfattende kunnskap om prisnivået i det lokale eiendomsmarkedet, ikke var i stand til å gi noen prisvurdering på eiendommen utover at «taksten på 6,75 millioner kr. syntes svært høy». Som tidligere nevnt har departementet heller aldri lagt avgjørende vekt på denne taksten – annet enn som et uttrykk for den relative verdien av «Solvang» i forhold til «Gården». «Solvang»-saken er spesiell. Den er spesiell fordi det handler om den rettslige adgangen til å stille krav om helårsbosetting på en eiendom som har vært benyttet som hytte i 47 år, omsatt som fritidseiendom tidligere, og som ligger på en øy uten annen fergeforbindelse enn en skolerute. Samtidig er den spesiell fordi man her har en eksplisitt uttalelse fra kommunen som sier noe om hvilket prisnivå som gjelder for attraktive boligeiendommer på Åkerøya. Det er også spesielt at man på Åkerøya så å si ikke har noe marked for boligeiendommer. I andre områder der det er innført såkalt 0-grenseforskrift, vil man som regel ha flere eiendomssalg å forholde seg til. Dermed vil det være lettere å vurdere gjengs pris i området. Alt i alt innebærer vedtaket en konkret anvendelse av et rettslig fastslått prinsipp og vil således ikke få betydning ved andre avgjørelser.