trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-03:
Jeg legger merke til at noen prøver å gjøre dette til en debatt omkring offentlig kontra privat helsevesen. Så langt jeg har kunnet registrere, har heller ikke interpellanten tatt utgangspunkt i den debatten, men i at når en arbeidsgiver betaler for en tjeneste, skal ikke arbeidstaker beskattes for den fordelen det gir. Men så hører jeg at flere i debatten trekker fram ordningen for prioritering av sykmeldte i regi av Rikstrygdeverket som en god ordning, som man bør utvide, og som man bør sette i permanent system, og at de partier som tidligere var imot ordningen, nå er for den. SV er fortsatt mot den ordningen, og jeg skal utdype hvorfor. Det som skjer her, er jo det motsatte av det som flere talere har vært oppe og tatt til orde for, nemlig at ordningene skal gjelde alle, og at man ikke skal ha forskjellsbehandling. Eksempelvis: Når man går inn på en ordning i regi av Rikstrygdeverket med ren prioritering av sykmeldte arbeidstakere, betyr det at man prioriteres i en helsekø så lenge man kan vise til et arbeidsforhold. Hvis man da faller ut av det arbeidsforholdet på grunn av langvarig sykdom, f.eks. går inn på et attføringstiltak, eventuelt blir uførepensjonert, skal man altså ikke prioriteres. Så hører jeg Are Næss sier at dette rammer ikke de gruppene som står på vanlige ventelister, fordi man benytter en kapasitet som ikke går på vanlig dagtid, men på kveldstid. Men det er jo en skammelig måte å betrakte systemet på. Det er klart at når man mangler en totalkapasitet innenfor det offentlige, og også innenfor det private – for begge er med og forårsaker ventelister – må man naturligvis benytte hele den totalkapasiteten til beste for hele befolkningen. Det betyr at Regjeringen burde komme opp med en ordning nå som ikke favoriserer sykmeldte arbeidstakere, men som tar hensyn til at alle, uansett om man er i et arbeidsforhold og er sykmeldt fra det eller ikke, skal prioriteres. Det betyr at man bør utrede hva slags totalkapasitet som eksisterer, og få utnyttet den fullt ut. En ordning som SV har foreslått, er at man for hver sykmeldte arbeidstaker sikrer at man tar ut fra den vanlige helsekøen en som ikke er i et arbeidsforhold. Det ville i hvert fall vært en langt mer rettferdig ordning enn den man har i dag. Når det gjelder den ordningen som Hernæs tar til orde for, med skattegunst for arbeidstakere som prioriteres i helsekø, risikerer man en vridning. Det betyr at arbeidsgiver kan foreta en type betraktninger av om dette er en arbeidstaker som er særdeles nyttig for meg, skal vi prioritere å få ham behandlet, skal vi dekke kostnadene, fordi vi trenger vedkommende tilbake. Da har man en type forskjellsbehandling som bryter med de prinsipper man har lagt til grunn for utviklingen i Helse-Norge. Jeg kan bl.a. henvise til sosialminister Tove Strand Gerhardsens særdeles betydelige utredning på slutten av 1980-tallet, i 1987, «Helse for alle i Norge?» og de intensjonene som lå til grunn da. Den typen intensjoner er stortingsflertallet i ferd med å bryte ved at man prioriterer dem som er sykmeldte, og ikke ser på hele gruppen av mennesker i samfunnet som har sykdom.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-12-14:
Jeg merket meg at helseministeren denne gang ikke brukte formuleringen «ekstrasatsing» og «stor satsing» på helsevesenet, men snakket om videreføring. Og det er det som skjer, det er ingen ekstrasatsing i det foreliggende budsjett. Ellers er jeg helt enig med helseministeren i at det er ikke bare «mangel på penger» i norske sykehus som er problemet i forhold til å få mer tjeneste ut av sykehusene. Det er i høyeste grad dårlig intern organisering. Denne prosessen som gjelder organisering, blir smertefull, sies det. Ja, den blir smertefull, men nå har vi muligheten i forbindelse med statlig overtakelse av sykehusene. Den muligheten har vi dessverre ikke hatt tidligere. Så må jeg si meg aldeles uenig med representanten Annelise Høegh når hun gir uttrykk for at man kan forvente stalinistiske metoder i forbindelse med denne overtakelsen fordi man ikke vil bygge opp et byråkrati og et direktorat eller et organ på statlig sentralt hold for å ivareta dette. Det er meningsløst, det er nettopp den direkte kontakten med helseministeren og departementet vi som har kjempet for statlige sykehus, har etterlyst, og her har helseministeren så langt tatt en meget klok avgjørelse – det er i hvert fall mitt syn på det. Så har jeg to spørsmål til helseministeren nettopp i forbindelse med statlig overtakelse. Det ene går på Statens helsetilsyns stilling ved en statlig sykehusdrift, tilsyn og kontroll. Det må vurderes, og jeg lurer på om helseministeren har tanker rundt det. Det andre spørsmålet er: Hvilke tanker har helseministeren gjort seg når det gjelder å skille bestillerrollen fra produsentrollen i hans planer for statlig overtakelse?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-12-14:
Jeg skal bare kort komme tilbake til dette med rusmiddelomsorgen. Det første jeg vil si, er at det ikke er noe motsetningsforhold mellom konvensjonell rehabilitering og behandling av stoffmisbrukere og medikamentelt assistert behandling. Det er fordi de stakkarene som ikke får resultater i det konvensjonelle apparatet, trenger medikamentelt assistert rehabilitering for tilnærmelsesvis å få tilbake sin tidligere livskvalitet for seg selv, sine nærmeste og sitt nærmiljø. Det er to ting som sosialministeren bør legge seg på minne. Det ene – det gjelder den konvensjonelle behandlingen eller rehabiliteringen – er å sørge for at det finnes behandlingstilbud når pasienten er motivert for behandling, og da tenker jeg på spesialisthelsetjenesten, altså fylkeskommunenes ansvar for å skaffe institusjonsplasser. Vi får stadig meldinger om at dette svikter totalt i svært mange fylker. Dermed har man ikke kommet ett skritt videre på veien i forhold til denne enkeltpasienten. Det andre som sosialministeren også må ta fatt i, er problemet med at de fleste behandlingsinstitusjonene i det såkalte konvensjonelle behandlingsopplegget ikke tar imot pasientene før de er edru. Men hvordan skal man få en stoffmisbruker motivert til å bli edru før han eller hun kan få behandling? Det er en håpløs situasjon. En skal ikke ha vært mye i kontakt med den typen misbrukere for å forstå at dette er en håpløs situasjon. Vi har altså for få såkalte avrusningsstasjoner, både når det gjelder stoff og alkohol, slik at vi kan ta hånd om disse pasientene når de via sosialvesenet eller via seg selv tar initiativ til å få hjelp. Da må vi ikke møte dem med: Du skal få hjelp, men kom tilbake om tre uker når du er edru. Det går ikke an! Men slik er faktisk situasjonen. Så tilbake til det forslaget som ligger i innstillingen, og som vil bli vedtatt, nå også med Høyres stemmer. Det foreslås at medikamentell behandling blir gitt til «de rusmiddelmisbrukere som etter en medisinsk-faglig vurdering kan ha nytte av dette». Mitt syn på dette er i hvert fall at det er den samme spesialisten i allmennmedisin som skal vurdere – som i enhver annen konsultasjon hos lege – om pasienten kan ha nytte av slik behandling, og som også kan utføre den behandlingen denne pasienten trenger. Her trenger man ikke å finne på problemer. De er løst i forslaget.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-12-14:
Alkoholrelaterte dødsfall svarer til ca. ti ganger antallet overdosedødsfall på grunn av narkotika. Regjeringens budsjettforslag inneholdt et forholdsvis betydelig kutt i tilskuddet til frivillige organisasjoner og private stiftelser i rusmiddelbehandlingen. I brev til meg sier statsråden at dette har vært nødvendig for å ha midler til andre høyt prioriterte tiltak for rusmiddelmisbrukere. Hvordan kan statsråden si det når hun faktisk har foreslått reduksjon tvers over hele rusmiddelsektoren? Hvor er de prioriterte tiltakene når hele området svekkes? Så sier Regjeringen at den vil føre en restriktiv rusmiddelpolitikk, og særlig rette tiltak mot å begrense totalkonsumet og heve debutalderen for bruk av alkohol. Men samtidig budsjetterer Regjeringen med økte inntekter tross uendrete avgifter på alkohol. Regjeringen vil redusere forbruket, men budsjetterer med økt forbruk, altså budsjetterer Regjeringen med at dens egen politikk ikke lykkes. Har Regjeringen tenkt å fortsette med det, eller vil den gjøre noe for å redusere rusmiddelforbruket?
Annelise Høegh (Høyre), 2000-12-14:
Heldigvis får vi tid til å komme tilbake til detaljene i hvordan det statlige eierskap skal utøves, slik at jeg slipper å besvare Alvheims replikk til meg nå. Nå skal jeg prøve å stille noen spørsmål til helseministeren. Det er nok en del uklarheter. For slik jeg nå oppfattet helseministeren i hans første replikksvar, gjorde han det nettopp klart at vi må få en klargjøring av leverandørrollen og bestillerrollen. Og slik vi ser det, er statens rolle som sykehusansvarlig å styre gjennom prioriteringer og gjennom økonomien, gjennom finansieringsordningene. Det vil altså si at staten inngår i en bestillerrolle. Men om staten behøver å være leverandør, er noe annet. Det enkelte sykehus er leverandør. Jeg vil spørre om statsråden her mener at staten må eie alle sykehusene selv, for i dag styrer staten også de sykehus som er private. Og fra Høyres side i alle fall – og jeg trodde faktisk også fra Fremskrittspartiets side – ser man jo for seg at vi kan få en rekke privateide sykehus, enten gjennom organisasjoner eller gjennom rene kommersielle tiltak. Men staten vil styre gjennom sin bestillerrolle, gjennom finansieringsordningene, gjennom prioriteringene og gjennom funksjonsfordelingen. Jan Grund har nettopp vært inne på det samme som Høyre, at det blir vanskelig dersom staten ved helseministeren, og til syvende og sist ved Stortinget, skal bestemme mye i det enkelte sykehus. Derfor kan det være fornuftig å opprette en enhet som har noe avstand til departementets daglige ledelse, og som kan foreta kontrollen med det enkelte sykehus. Det behøver ikke å bli – og det bør ikke bli – et stort direktorat, men departementet kan bli som et stort byråkratisk direktorat dersom helseministeren selv skal ha kontrollen med de over 100 sykehusene. Og det håper jeg ikke han har tenkt.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2000-12-14:
I forbindelse med reorganiseringen av Rusmiddeldirektoratet ble det lagt opp til at det lokale rusforebyggende arbeidet skulle skje gjennom lokale kompetansesentre. Nå er det imidlertid slik at kap. 614 post 63 er redusert med 14 mill. kr, og flertallet ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med konkretisering av den lokale satsingen og eventuelt forslag om nødvendig tilleggsbevilgning når kompetansesentrene har fått lagt fram sine planer i vår. Jeg regner med at så skjer, men så kommer det forholdet inn at her trengs det penger. Kommunenes behov for bedre økonomi i rusmiddelomsorgen er stor. Så er det et forslag fra et flertall bestående av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet som sier at man også nå skal starte opp med legemiddelassistert rehabiliteringsopplegg for rusmisbrukere. Jeg håper ikke dette opplegget kommer på bekostning av det andre. Det er i grunnen en forutsetning, for dette ligger jo utenom budsjettforliket, og vi har sett litt stort på akkurat den saken nå. Så er det dette med spesialister i allmennmedisin, som skal forskrive. Hvor mange slike spesialister har vi i dag? Hvem oppfyller kriteriene for dette? Hvem skal disse søknadene sendes til? Dette er spørsmål som jeg skjønner at også BrukerForeningen er opptatt av. De har stilt det spørsmålet i et brev datert 13. desember, som kom meg i hende nettopp nå.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2000-12-14:
Jeg avslører ingen stor hemmelighet når jeg sier at vi i Senterpartiet ikke er enig i at staten skal ta over sykehusene. Men jeg har registrert at det er et flertall for det etter Arbeiderpartiets landsmøte, og jeg må si at jeg ser fram til en debatt om det når jeg hører replikkordvekslingen mellom representanten Høegh og helseministeren når det gjelder både eierforhold, bestillerrollen og utførerrollen. Jeg tror det er mange uryddigheter i det farvannet vi skal gjennom, og det gjør at jeg er opptatt av en del ting. Overgangsfasen vil være et vakuum for sykehusene, sa lederen av sosialkomiteen, representanten Alvheim, og jeg er enig i det. Jeg vil derfor spørre helseministeren om han vil komme med en oppdatert oversikt over status for sykehusene og sykehusøkonomien i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, og om det også eventuelt vil være tilleggsbevilgningsforslag der, slik at driften for dette året er sikret, og at det ikke også slik blir et vakuum, når vi vet hva slags reaksjoner det var på statsbudsjettet i forhold til sykehusøkonomien ved framleggingen av budsjettet. Så til dette med utstyr og tilskudd til utstyr i sykehus. Det stod i budsjettet at Regjeringen ville komme tilbake til Stortinget i høst når det gjaldt mer informasjon om dette, etter at det hadde vært en spørrerunde i fylkeskommunene om hvordan det var med utstyrsplanen. Nå skjønte jeg på innlegget til helseministeren at han kanskje ikke ville si noe om det før etter jul, men det er litt viktig å få dette på plass, fordi innkjøp av sykehusutstyr kan gi økt pasientbehandling og dermed redusert ventetid. Da bør investering i sykehusutstyr skje så raskt som mulig, slik som flertallet også uttrykker det i innstillingen.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2000-12-14:
Jeg synes jeg fikk et litt vagt svar fra sosialministeren når det gjaldt økonomien i forhold til rusmiddelfeltet. Jeg holder fortsatt på at de 14 mill. kr som er reduksjonen, og som i hvert fall må inn igjen for å gi kompetansesentrene god nok økonomi, ikke må tas til andre formål. Når det gjelder legemiddelassistert rehabiliteringsopplegg, kunne jeg ha tenkt meg å høre hva prislappen er på det, om Sosialdepartementet og ministeren har sett på hva dette vil koste. Som saksordfører for bl.a. avsnittet om Statens institutt for folkehelse har jeg lyst til å si at jeg håper at arbeidet med sykehusinfeksjoner nå blir intensivert og at det blir lagt klare retningslinjer for sykehusene. Det samme gjelder når det er snakk om antibiotikaresistens og multiresistente tuberkelbasiller. Når det gjelder astma- og allergiforskning og forebygging der, håper jeg også at det kan ses på mer i forhold til å redusere risikofaktorer. Og i den sammenheng er, som jeg nevnte i mitt først innlegg, matsminkeproblematikken en vesentlig problemstilling. Handlingsplanen mot hiv og aids ble utvidet noe, og jeg håper at den kan videreføres og intensiveres spesielt når det gjelder en del av den forebyggende siden. Når det gjelder forskning, har flere vært inne på det. Jeg håper at det nå blir et ordentlig løft i forhold til forskning, ikke minst innenfor kreftforskningen, at kreftplanen blir prioritert, og at det blir satt inn mer midler der. Det er vist til en del ting i innstillingen med hensyn til at det er relativt lavt forbruk til forskning på kreft, enda vi har kommet et godt stykke ut i planperioden. Ellers har jeg lyst til å si at innenfor psykiatrien, er vi i hvert fall glad for at vi gjennom forliket fikk 70 mill. kr til – 50 mill. kr til kommunene og 20 mill. kr til fylkene, og at det spesielt er fokusert på barne- og ungdomspsykiatrien, og innunder det spiseforstyrrelser. Opptreningsinstitusjonene får et vanskelig år, men vi fikk i hvert fall til 35 mill. ekstra for at det skal bli et bedre mellomlag på finansieringen der. Og jeg håper at det blir en avklaring på finansieringen der fortest mulig, slik at forutsigbarheten for institusjonene også blir bedre. Og så er jeg veldig glad for at vi fikk til 10 mill. kr til hjerte- og lungesyke og den spesialklinikken som vi har på Glittre. I tråd med det har jeg også lyst til å si at det ligger positive føringer fra en samlet komite her når det gjelder Bygland opptreningssenter og LHLs samarbeidsplaner med Røros kommune når det gjelder et kompetansesenter i hjerterehabilitering. RIT er det flere som har berørt, og det er en bred flertallsmerknad om det, så jeg skal ikke gå inn på den, men jeg har lyst til å si til slutt at det er viktig at vi ser mer på årsakene til de negative forholdene i helse- og sosialsektoren enn det vi har gjort til nå. Økt medikamentbruk og stadig nye måltall har blitt helse- og sosialsektorens fastfood når vi skal debattere. Og slik kost er som kjent ikke særlig helsebringende – spesielt ikke på lang sikt.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2000-12-14:
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet, men jeg synes det er grunn til å presisere to ting som representanten Nesvik var inne på. Det ene var at dette er en veldig sentralisering, og det er det for så vidt. Det andre var at det ville skape store problemer for en del av dem som har vært betjent av disse kontorene. Denne saken startet på 1980-tallet når det gjaldt vurderingen av Nasjonalhjelpens framtid og disse kontorene. I 1995 var det en ny runde. Da ble det egentlig vedtatt å fortsette kuratorkontorenes virksomhet ut 1999. Så skulle Oslo-kontoret overta alt og senere avvikles i samråd med departementet. Så vi har faktisk utvidet det som var planen i 1995 for hva som skulle skje i 1999. En samlet komite har sagt at ingen skal miste muligheter og rettigheter til noen lovbestemte ytelser ved at distriktskontorene nedlegges, og hjelp og bistand skal fortsatt kunne ytes etter behov. Vi har også sagt at det er viktig at den kompetansen som er ved Nasjonalforeningens distriktskontor i dag, skal ut til andre relevante instanser i de respektive distrikter. På samme måte mener vi at det som er av materiell når det gjelder registre og saksmateriell ellers ute i distriktskontorene, bør samles og registreres ved Oslo-kontoret, slik at det er i best mulig stand til å videreføre bistandsarbeidet også overfor enkeltpersoner, og at det som nå opprettes i Oslo, skal være et aktivt informasjons- og veiledningskontor. En samlet komite sier også at departementet må merke seg dette og ta hensyn til disse forholdene og fremme et forslag til opplegg og driftsgrunnlag for Nasjonalhjelpens Oslo-kontor, som gjør det i stand til å utføre disse oppgaver. Jeg har lyst til å presisere det fra talerstolen, i og med at det her faktisk er en samlet komite. Og jeg synes det var veldig all right av Fremskrittspartiet at de ble med på det, slik at det i hvert fall ligger en klar føring fra hele sosialkomiteen på at dette er forutsetningen.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-12-14:
Jeg vil fremme SVs forslag for rammeområdene 15 og 16 samt forslag om at staten overtar 80 pst. av utgiftene til utstyr ved sykehusene.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-12-14:
Uttrykket «legemiddelassistert behandling» høres flott ut, for det høres jo ut som en ganske omfattende behandling der legemidler inngår. Men det som det koker ned til, er jo at metadon og Subutex, eller buprenorfin, som er det samme som Temgesic, er narkotiske stoffer. Dette gjelder altså også metadon. Det er narkotiske stoffer som gjør at rusmiddelmisbrukere som ikke kommer ut av sitt misbruk, fortsetter med stoff. Så kan man si at for noen vil det være bedre enn de andre stoffene de bruker, men dessverre viser undersøkelser at det ofte blir et blandingsmisbruk. Til dels omsettes også disse stoffene til andre, slik at man kan skaffe seg midler til å kjøpe dop selv. Jeg har lyst til å sitere hva lederen i Forbundet mot Rusgift, Knut T. Reinås, i bladet «Mot Rusgift» nr. 62 i mai 1999 sier, der han spesielt vurderte dette med allmennpraktikere og legemiddelassistert behandling: «Det er vist at Buprenorfin» … «forskrevet av allmennleger i Frankrike, ikke fører til at stoffbrukere avslutter injeksjonsbruken og at de fortsatt utgjør en del av narkotikascenen. Det er liten grunn til å legge seg på et lavere kontrollregime for dette stoffet enn for metadon.» Det jeg synes virker veldig uklart ut fra de merknadene som ligger inne fra flertallet, er: Hva er det som ellers skal gjøres når det gjelder behandling? Hva slags opplegg tenker man seg at allmennpraktikere skal gå inn i, og på hvilke premisser? Hvordan skal kontrollregimet være for at man ikke bare vedlikeholder et blandingsmisbruk? Og hvordan skal man unngå at man kommer i det uføret man allerede er i når det gjelder en rekke rusmiddelmisbrukere, nemlig at de får forskrevet B-preparater i tillegg, som Vival, valium, Stesolid, Rohypnol, og så får man et sammensurium av forskjellige dopmidler og legemidler, og en enda større grad av liberalisering knyttet til det. Hvordan har sosialministeren tenkt å hindre det?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-12-14:
«Staten, det er jeg», sa Ludvig XIV. Og sånn sett er det kanskje mer treffende å vise til Solkongen enn til at dette skal være en stalinistisk overtakelse av sykehusene. I hvert fall er det flere spørsmål enn svar foreløpig i forhold til i hva slags ånd den statlige driften av sykehusene vil skje. Det er klart at det er mange problemstillinger som reises. Én ting er at selve sykehusene skal over på staten. Så har man psykiatriske avdelinger ved noen sykehus, selvstendige psykiatriske sykehus ved andre. Bør da psykiatrien følge med? Det synes i hvert fall etter mitt syn ikke åpenbart. Tannhelsen er et område som ikke direkte er inne i sykehusvesenet i det hele tatt, og det kan synes kunstig hvis det også nå skal overføres. Derimot synes det åpenbart at Luftambulansen bør koordineres også når det gjelder personellet i regi av staten. Det hadde vært ønskelig med en del signaler fra helseministeren i forhold til hvordan han tenker seg en mulig overtakelse og ansvarsopplegget her. På to områder vil det i hvert fall virke veldig nærliggende at man viderefører det arbeid som har skjedd i dag. Når det gjelder helseregionene, ser man at i flere helseregioner er det gjort et ganske betydelig arbeid for å koordinere mellom de ulike fylkene, mye vettug tenkning, der en del, både politikere og administratorer, sikkert kan føle seg frustrert i denne utryggheten for om disse tankene skal føres videre. Jeg skulle gjerne ha hørt helseministerens betraktninger av hvordan man kan sikre seg medinnflytelse i de ulike fylkene og regionene også den dagen staten overtar ansvaret, slik at den nærheten de har, og den kunnskapen de har om tjenestene, ivaretas selv om staten skal drive sykehus. I tillegg har jeg lyst til å påpeke at man ser at det har vært en kontinuerlig konfliktsituasjon knyttet til om medikamenter skal forskrives utenfor eller innenfor sykehus, og man får også forslag i Stortinget omkring det. Ser helseministeren det nyttige i at Rikstrygdeverket i sin helhet overtar det økonomiske ansvaret for medikamentene, også inn i sykehussektoren?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-12-14:
Jeg vet ikke om uttrykket «å ta til vettet» er uparlamentarisk, men i hvert fall har departementet nå endelig tatt til vettet i denne saken. I forbindelse med statsbudsjettet for 2000 ble det også gjort et vedtak om at kostnadene skulle dekkes av fylkene. Jeg har i ettertid lest gjennom departementets formulering, og det var umulig på det tidspunktet å fange opp hele problemstillingen. Det vil heller ikke være mulig nå. Hvis man hører på saksordførerens fremstilling og for så vidt leser de redegjørelsene departementet har gitt, må man i hvert fall bruke mye tid og krefter for å forstå den departementale kaudervelsken i den forklaringen som gis i forhold til hva som her er årsaksforholdet. Jeg er glad for at man nå skjærer gjennom. Departementet gir nå nøyaktig den samme begrunnelse for å fjerne ordningen som vi forslagsstillerne gjorde da vi leverte Dokument nr. 8-forslaget. Men det jeg er mindre glad for, er at man skal måtte bruke så mye energi for å snu departementet i en sak som helt åpenbart burde ha vært løst fra starten av. Jeg hadde et spørsmål til sosialministeren om den samme sak den 10. mai i år. Sosialministeren argumenterte da for at disse utgiftene burde dekkes av fylkene, ikke av staten. Da skjønte man jo at her var man nødt til å ha et forslag for å få snudd dette. Jeg synes at departementet med større grad av klarhet kunne ha erkjent at det man her faktisk var i ferd med å påføre fylkene, var urimelig, og at man med en gang burde ha snudd. Det ville ha vært en seier for sosialministeren også, hvis hun på egenhånd og egen kjøl hadde erkjent urimeligheten i det. Jeg er i hvert fall glad for at disse kostnadene nå skal dekkes av staten, som helt rimelig er. Staten er jo den som har spart gjennom lang tid ved at tidligere passasjerflyoppdrag har gått med luftambulansen. Rikstrygdeverket har også spart store summer på det. Det skulle da bare mangle at staten ikke selv dekker kostnadene i stedet for at de tilbakeføres til fylkene.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-12-14:
Jeg er glad for alle som oppriktig er opptatt av de mest vanskeligstilte. Når det gjelder økning av egenandeler, er det faktisk slik at det treffer nokså vidt. Vi er mange som bruker helsevesenet noen få ganger, og vi har både råd og anledning til å betale. Derfor har også Regjeringen kommet tilbake med en del forbedringer til dem som har kroniske lidelser, for det er den gruppen vi må beskytte når det gjelder egenandeler. Det jeg undrer meg over, er at Fremskrittspartiet samtidig som de uttrykker denne bekymringen, foreslår endringer i sykelønnsordningen som vil ramme dem som ikke tjener veldig mye, med ganske betydelige summer, f.eks. folk som kanskje må være sykmeldt i inntil ett år.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-12-14:
Regjeringen ønsker faktisk å bidra til at alkoholforbruket skal ned. Det tror jeg det er betydelig oppslutning om, særlig hvis vi ser på at det bør ned blant de aller yngste, der tror jeg enigheten går helt på tvers av partiene. I hvor stor grad den skal ned for andre aldersgrupper, er det nok en del uenighet om. Representanten Næss sier at vi vil redusere alkoholkonsumet, men likevel regner med økt salg. Ja, vi ønsker økt salg gjennom det offisielle apparatet. For det vi vet nå, er at økningen har vært betydelig større når det gjelder smuglet brennevin, og når det gjelder grensehandel, og da er det vårt ønske at vi skal ha alkoholomsetningen tilbake i Vinmonopolet, der vi har ryddige omsetningsforhold.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-12-14:
Markedet fordeler ikke rettferdig. Derfor er det påtrengende nødvendig at både eldreomsorg og helsetjenester er et offentlig ansvar, at det er tilgjengelig for alle, og at det fordeles etter behov og ikke etter pengebok. Derfor har også staten satset betydelig på å bygge ut en god eldreomsorg. Vi er nå i det første året der vi har bygd noe mer enn den store økningen vi har i antall eldre. Jeg har med stor interesse merket meg at ulike kommuner bygger ut på veldig forskjellig måte. Det jeg ser, som jeg tror kan være en fare, er hvis kommunene virkelig setter bort så mye av omsorgen sin til private at de faktisk ikke lenger er i stand til helt å vite hva omsorg er. Og vi ser at det er ganske betydelige problemer knyttet til å privatisere omsorgen for de mest pleietrengende i landet. Det er erfaringen fra de kommunene som har privatisert. Så jeg er veldig glad for at norske kommuner i all hovedsak velger løsninger som ikke er profittbasert. Men at vi har en rekke private, frivillige organisasjoner som driver eldreomsorg i alle landets kommuner, og som var de som startet den og som drev den fram, er jeg glad for.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-12-14:
Det er lenge siden vi har hatt et så godt kommuneoppgjør som vi nå har. Vi har økt tilskuddene til kommunene med 5 milliarder kr,og 1,6 milliarder kr av disse er frie midler. Det gir kommunene en helt annen mulighet til også å gjøre det forebyggende arbeidet som de etter loven er pålagt. I tillegg vet vi at den faglige begrunnelsen er ganske sterk for at forebygging skal skje der folk bor og oppholder seg. De store kampanjers tid synes i all hovedsak å være over når det gjelder forebygging. Så var det spørsmål om legemiddelassistert rehabilitering – det er snakk om at den skal desentraliseres – og om spesialister i allmennmedisin kan noe om dette. Allmennpraktikere er i alle fall den legegruppen som har det største helhetssynet på pasienten. De er i stand til å behandle de fleste sykdommer. Det er faktisk de som behandler alle sykdommer i dette landet når spesialisten har gjort sine tilrådinger. Så jeg bekymrer meg ikke for at den typen kunnskap ikke skal finnes rundt i landet, men selvfølgelig skal både kommune, fylkeskommune og stat fortsatt tenke forebygging og behandling og også handle deretter.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-12-14:
Norge kom sent i gang med legemiddelassistert behandling – betydelig senere enn alle andre land vi ellers velger å sammenligne oss med. Det foregikk forsøksprosjekter fra 1993-94, og det ble gjort til nasjonal ordning i 1997. Jeg tror det har vært et meget viktig framskritt for den gruppen vi nå snakker om. Mennesker som har brukt narkotiske stoffer i mange år, har betydelige helseplager. De har en betydelig infeksjonsrisiko, ca. 80 pst. har hepatitt C, og de har også en rekke andre sykdommer. Senest i morges ble det i nyhetene drøftet en rapport som viser at de lider av grov underernæring. Fra feltpleien – disse lavterskeltilbudene –finner man sykdommer blant de langtkomne narkomane som norske leger knapt har sett innenfor tidsrammen fra Ballo og jeg ble utdannet. Dette er alvorlig. Det er en gruppe som vi må ta oss av, og derfor er også medikamenter brukt i behandlingen, som er anerkjent i alle andre verdens land. Vi skal ha kontroll med det på den måten at man bruker de kompetansesentrene som vi allerede har, og som kan se på kravet om at man, uansett hvem som forskriver det, også skal ha en sosial oppfølging. Det skal legges til rette med boliger, med aktivitet, med noe å leve av, og så skal de også få sin medisinske behandling.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-12-14:
Representanten Gløtvold spurte om finansieringen når vi nå desentraliserer forebyggende tiltak i forhold til rusmiddelmisbruk. Vi har desentralisert deler av Rusmiddeldirektoratets aktiviteter ut til syv ulike kompetansesentre. Bevilgningen ble redusert noe. Det jeg kan si når det gjelder de 14 mill. kr som disse tiltakene er redusert med, er at siden dette er en ny ordning, vil vi selvfølgelig følge veldig nøye med på hvordan det første året går, og vi vil melde tilbake om det allerede i revidert nasjonalbudsjett. Så var det også fra samme representant et spørs- mål om kostnadene ved medikamentassistert rehabilitering. I innlegget mitt sa jeg at jeg vil komme tilbake til det i revidert budsjett, og det skal jeg altså gjøre. Vi har ikke endret på de kostnadene fra i fjor til i år i det hele tatt. Representanten Ballo mente at jeg ikke tilstrekkelig har begrunnet hvorfor allmennpraktikeren skal være med i medikamentassistert rehabilitering. Den aller viktigste grunnen til det er at medikamenter kan og skal forskrives kun av leger, og disse legene er altså spredt utover hele landet. Jeg synes det er viktig å gjøre oppmerksom på at vi aldri har hatt så mye heroin i dette landet. Det er renere stoff, altså farligere. Vi finner det igjen over hele landet, vi har dødsfall over hele landet, det er ikke lenger et byfenomen, og da må også helsevesenet over hele landet rustes opp i forhold til denne typen behandling. Representanten Alvheim illustrerte godt hvordan akuttjenestene i forhold til rusmiddelmisbrukere ikke alltid fungerer. Jeg kommer til å gå gjennom hele rusmiddelfeltet for å se på hva som er rimelig spesialistbehandling, og hva som ikke er det, og vil komme tilbake til Stortinget med det.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2000-12-14:
Jeg la merke til at sosialministeren i begynnelsen av sitt innlegg sa at forslaget til statsbudsjett er et budsjett som er godt for norsk økonomi. Vel, det vil gjenstå å se. Jeg vil gå litt inn på det som har med syke mennesker å gjøre. I regjeringen Stoltenbergs statsbudsjett øker man for det første boligbeskatningen, man øker elavgiften, man øker momsen med 1 pst. fra 1. januar, og kommer tilbake med en reduksjon i matmomsen først fra 1. juli. Når vi ser på helse- og sosialbudsjettet, øker man egenandelene over hele fjøla, både på behandling og på bruk av medisiner, bl.a. hever man egenandelstaket for blå resept. Dette gjelder også alle typer legebesøk – egenandelene går i været. Dette gjør man samtidig som vi ser at norske kommuner gjør akkurat det samme, kommunale avgifter og priser går i været. På slutten av innlegget sitt sier sosialministeren at vi må se på dem som har det vanskeligst. Og da er spørsmålet mitt: Hvordan tror sosialministeren at alle disse økningene, bl.a. innenfor helse- og sosialsektoren, samtidig med at elavgiften går opp, eiendomsskatten går opp og kommunale avgifter går opp, vil slå ut for kronisk syke, utføre og ikke minst minstepensjonister i dette landet? De nyter ikke godt av høyere fradrag i beskatningen, slik man sier at man skal ha, for de betaler ikke skatt, de har ikke disse fradragene. Hvordan tror sosialministeren at dette vil gi seg utslag i disse personenes økonomi?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2000-12-14:
Jeg er veldig glad for at Stortinget for en stund tilbake bevilget ca. 1 milliard kr til behandling av pasienter i utlandet. Men det er viktig at vi husker at det er en rekke personer i Norge som yter helsetjenester som ikke utnyttes fullt ut. Det er viktig at vi også utnytter denne ressursen. Det jeg vil komme inn på, er et helsesenter i Ålesund som har søkt om å få sykehusstatus, fordi man ønsker å utnytte kapasiteten på en bedre måte. De ønsker derfor å etablere fem observasjonssenger ved sykehuset. Det er lenge siden denne institusjonen søkte om en slik godkjenning, og flertallet i helse- og sosialutvalget i Møre og Romsdal har anbefalt en slik søknad. Jeg tror at å godkjenne denne institusjonen slik at den får sykehusstatus, på en mye bedre måte kan hjelpe pasienter som allerede står i lange køer for å komme inn på sykehusene i fylket. Jeg håper at statsråden kan si noe om om denne saken snart vil bli behandlet, og jeg håper selvfølgelig at statsråden i dag kan fortelle oss at han vil imøtekomme søknaden, slik at vi får utnyttet den muligheten som forefinnes.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2000-12-14:
Fremskrittspartiet har i dette Dokument nr. 8-forslaget påpekt viktigheten av at Stortinget ikke går til det drastiske skritt å legge ned kuratorkontorene i Fredrikstad, Tønsberg, Arendal, Stavanger, Bergen, Trondheim, Bodø og Tromsø fra 31. desember 2001. Forslagsstillerne ønsker at denne fristen foreløpig skal forlenges til 31. desember 2005. Denne sentraliseringen som det legges opp til når det gjelder kuratorkontorene, vil kunne skape store problemer for dem som har behov for denne tjenesten. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at krigsinvalidene nå er inne i en fase av livet som for mange kan være veldig vond og vanskelig. I tillegg til den naturlige aldringsprosessen har våre krigsinvalider også sine krigsskader å slite med. Fremskrittspartiet frykter at de som i dag arbeider i den offentlige helse- og sosialtjenesten, ikke har tilstrekkelig med kunnskap om krigsinvalidenes spesielle behov og deres måte å reagere på, som ofte kan være svært forskjellig fra andre eldre. Fremskrittspartiet står alene om å ville opprettholde kuratorkontorene utenfor Oslo. Jeg fremmer herved Fremskrittspartiets forslag.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2000-12-14:
Til tross for alle satsningene innen eldreomsorgen, som også sosialministeren var inne på, har Helsetilsynet gjennom en rekke undersøkelser dokumentert alvorlig svikt i eldreomsorgen. Behovet for nye løsninger som kan sikre et godt og verdig tilbud til eldre og sterkt pleietrengende, er påtrengende nødvendig og åpenbart for alle. Det er bred tverrpolitisk enighet om at gode omsorgstjenester skal være et offentlig ansvar. For Høyre er det avgjørende at det offentlige finansierer helse- og omsorgstjenestene og setter krav til kvalitet. Men hvem som utfører tjenestene, det offentlige eller private, er derimot mindre viktig. Sosialministeren uttalte i Dagsavisen 24. juli i år følgende: «Jeg er opptatt av at bestemor får de beste tjenestene. Ikke av hvem som yter dem.» Dette er en vurdering som Høyre slutter seg til, og som gir løfter, synes jeg, om en bred enighet også når det gjelder virkemidler. Ved å skille bestiller- og utførerrollene i omsorgstjenestene kan vi legge til rette for økt oppmerksomhet om kvaliteten i eldreomsorgen. For konkurranseutsetting og anbud er ikke et spørsmål om ideologisk veivalg, men om praktisk politikk. Og det gleder meg at sosialministeren er praktisk i sin tilnærming til disse spørsmålene. Men når jeg leser innstillingen til St.meld. nr. 28 for 1999-2000, Omsorg 2000, blir jeg sterkt i tvil om hva resten av Arbeiderpartiet egentlig vil. I en merknad sier Arbeiderpartiet at omsorgssektoren «ikke må legges ut på anbud og overlates til private». Så mitt enkle spørsmål er: Hva mener egentlig Arbeiderpartiet?
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-12-14:
Det er meget viktige spørsmål representanten Alvheim her tar opp. Det jeg kan si om dette, er at når det gjelder tilsynsrollen, er det spørsmålet allerede til vurdering. Jeg kan ikke nå gå inn på hvilke forslag som vil komme når det gjelder mulig reorganisering av tilsynsfunksjonene, men det arbeides med det, og det vil komme forslag om det. Det er selvfølgelig i den forbindelse også viktig at man har tilsynsfunksjoner som kan opptre og fremstå som helt uavhengige av den som både eier og har driftsansvaret for f.eks. sykehusene. Det er et viktig hensyn i denne sammenheng. Likeledes er det veldig viktig at man får en avklaring og en klarere forskjell mellom leverandørrollen og bestillerrollen i helsesektoren. Jeg synes ikke at dette er noe som blir mer komplisert ved en statlig overtakelse. Det er komplisert i dag, og det er uklarheter på dette området i dag. Jeg tror at en statlig overtakelse også på dette området vil gjøre det lettere å få et skille og få mer rendyrket det som skal være bestillerrollen i helsesektoren, i forhold til det som skal være leverandørrollen eller tilbyderrollen. Men jeg vil heller ikke her ha muligheter til å komme nærmere inn på forslag til hvordan dette kan organiseres, men i denne sammenheng vil jeg også i fremtiden tillegge det regionale helsesamarbeid en betydning i forhold til det å eie og drive sykehuset.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-12-14:
Med det forbehold at jeg ikke helt kjenner det sitatet fra Nationen som det blir referert til, tror jeg begge disse spørsmålene kan besvares bekreftende fra min side, og jeg ser heller ikke at det er noen motstrid her. Det er ingen tvil om at jeg og Regjeringen selvfølgelig vil følge opp det som er uttalt på Arbeiderpartiets landsmøte. Jeg ser heller ikke at noe av det jeg har uttalt senere, på noen måte står i noen motstrid til det. Det jeg uttalte, som det antakelig er referert til i det sitatet som er gitt her, er nettopp at det i helsepolitisk begrunnede tiltak også kan skjule seg handelshindringer – handelshindringer som altså i det tilfellet etter mitt syn seiler under falsk flagg. Det må også helsemyndigheter og en helseminister være opptatt av. Det tjener ikke folkehelsen i noe land at man bruker argumenter om helse som vikarierende argumenter for å innføre hindringer på andre områder, som f.eks. innenfor handel. Det var det jeg påpekte i den lekmannskonferansen som jeg går ut fra at det her vises til. Jeg er opptatt av at vi om vi skal ha troverdighet i det helseforebyggende arbeid, må konsentrere argumentene om det som virkelig er helseforebygging, og ikke tillate at vi i den argumentasjonen blander inn andre hensyn, f.eks. for å beskytte industri eller eget næringsliv på annen måte.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-12-14:
Her var det mange problemstillinger som ble tatt opp i én kommentar, og jeg føler at hver av dem i og for seg er så vidt kompliserte at de fortjener andre kommentarer enn det i hvert fall jeg er i stand til å si i løpet av to minutter. Jeg synes også det for så vidt er en del ting som blandes sammen, f.eks. når representanten Høegh her viser til at det for å kontrollere sykehusene bør være en avstand fra eieren og departementet. Og det er jeg helt enig i. Men det er jo en annen funksjon enn eierfunksjonen. Det jeg er opptatt av, er å rendyrke eieransvaret og eierfunksjonene og legge det til departementet. Det skal ikke kreve noe stort byråkrati. Men det må være et apparat som står i tett, direkte kontakt med sykehusene, gjennom de styrene som skal oppnevnes for sykehusene, og som jo er vanlig for enhver aktiv eier, enten han nå er statlig eller privat. De spørsmål som reises om bestillerrollen og leverandørrollen, ble jeg egentlig litt usikker på. Men for det første dreier jo dette seg om en overtakelse fra statens side av de offentlig eide sykehusene – i hovedsak snakker vi da om de fylkeskommunale sykehusene. Jeg ser ikke noe grunnlag for noen privatisering av de offentlige sykehusene. En helt annen sak er at det også i fremtiden vil være private institusjoner og sykehus som vil ha relasjoner til det offentlige, og jeg er også opptatt av å bedre, systematisere samspillet mellom de offentlige og de private tilbud i sektoren.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-12-14:
Jeg kan bekrefte at vi selvfølgelig vil følge utviklingen i sykehusenes økonomi nøye i tiden fremover. Det skal vi uansett gjøre, men det er naturlig at det i forbindelse med det arbeid som nå forberedes for å fremme forslag om en statlig overtakelse, også gjøres særskilte avtaler, både med de nåværende eiere og sykehusene direkte, med sikte på å ha en best mulig oversikt over utviklingen i deres økonomi. I den forbindelse vil det være naturlig også å komme til Stortinget med de oppdateringer som dette gir grunnlag for. Om det vil bli i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, som det her ble spurt om – hvilket også vil være ganske naturlig – eller om det vil komme i forbindelse med særskilte forslag om overtakelse, kan vel kanskje komme ut på ett, men det vil i hvert fall bli gitt oppdateringer av utviklingen fremover. Jeg kan selvfølgelig ikke nå si noe om i hvor stor grad det vil være aktuelt med eller behov for tilleggsbevilgninger i den forbindelse, men jeg ser uansett for meg at driftssituasjonen for sykehusene har et godt grunnlag gjennom det budsjett som nå vedtas. Når det gjelder det andre spørsmålet, må jeg vel i den sammenheng si at høsten ble kort. Vi har gjort en gjennomgang av utstyrssituasjonen og kunne for så vidt være i stand til å gi en tilbakemelding om den nå, men jeg må få lov til å komme tilbake til det så snart som mulig, som det ble sagt her, i det nye året.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-12-14:
Igjen er det mange litt kompliserte spørsmål i tilknytning til dette. Jeg erkjenner at det er mange og kompliserte spørsmål, men disse to minutters innleggene blir litt korte til å gi de riktige svarene. Det jeg mener å være helt sikker på, er at sammenlikninger både med Stalin og Ludvig XIV vil vise seg å være ganske langt unna det som vi vil se fremover når det gjelder statens overtakelse av sykehusene. På det punktet tror jeg at jeg kan berolige enhver frykt som måtte finnes om dette. Når det gjelder spørsmålet som er kommet om psykiatrien, er svaret: Ja, det omfatter både somatiske og psykiatriske sykehusavdelinger eller hva det måtte være. Om jeg skal gi et signal utover det, er vel det enkleste for meg å si at i praksis vil dette omfatte spesialisthelsetjenesten, som i dag er tillagt fylkeskommunene og det som står i en naturlig forbindelse med den, herunder f.eks. også ambulansesiden ved dette. Jeg vil foreløpig ta klart forbehold når det gjelder tannhelsetjenesten. Det tror jeg er et område som skal gjøres til gjenstand for en særskilt gjennomgang og behandling, og vi kommer tilbake til det, men uavhengig av den saken som nå forberedes om statlig overtakelse av sykehusene. Så har jeg stadig sagt om dette at vi vil bygge på de positive erfaringer vi har fra det helseregionale samarbeidet i den videre utvikling av et statlig eid sykehusvesen. Blant annet vil vi gjøre det gjennom organiseringen av de sykehusforetak som vil komme, og styreoppnevningen for disse.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-12-14:
Jeg bad om ordet fordi jeg to ganger er blitt oppfordret av representanten Nesvik til å si noe om en konkret sak, nemlig etablering av et privat sykehus i Ålesund. Det jeg kan si om den saken, er at den er til behandling. Det nærmer seg sluttbehandling, og det vil bli tatt stilling til den i løpet av meget kort tid. Jeg skal komme tilbake til Stortinget med saken så snart den er avsluttet. Når jeg først har ordet, vil jeg benytte anledningen til å kommentere et spørsmål fra representanten Meltveit Kleppa som gjelder praktiseringen av den nye apotekloven. Det var et lovforslag som ble fremmet av den forrige regjeringen, og som var en av de første sakene som denne regjeringen overvar sluttbehandlingen av i Stortinget. Loven medfører, som tilsiktet, at man får konkurranse også i denne sektoren. Det er Konkurransetilsynet som skal overvåke at konkurransen i alle henseender er slik konkurranse skal foregå i våre markeder, og så langt ser nå det ut til å gå som forutsatt. Sett fra en helsepolitisk synsvinkel er vi opptatt av at man gjennom denne loven også sikrer en god dekning av apotektilbud i hele landet. Til det har vi virkemidler. Vi setter konsesjonstak, og arbeider nå med det for apoteketablering i sentrale strøk. Det er opplegg for distriktsstøtte for apotek. Kommuner kan opprette apotek om de ønsker det. Vi kan også stille konsesjonsvilkår til f.eks. kjeder som ønsker å drive apotek i sentrale strøk, om at de også skal engasjere seg i apotekdrift i distriktene. Jeg kan konkludere med at vi har de nødvendige virkemidlene til å oppfylle de helsepolitiske mål som er satt. Jeg kan forsikre om at de også vil bli brukt i den utstrekning det viser seg å være nødvendig. Det er gjennomført en første konsesjonsrunde for apotek nå, og jeg tror også på grunnlag av den at vi vil se at dette vil være en lov som fungerer etter hensikten, både konkurransemessig og helsepolitisk.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2000-12-14:
Kristelig Folkeparti har gjennom konstruktive forhandlinger med Arbeiderpartiet kommet fram til et budsjett som har klare forbedringer, og som vi stiller oss bak. Sammen med Arbeiderpartiet støtter vi også et næringsrettet bio- og genteknologiprosjekt, fordi det er viktig at også Norge deltar i dette arbeidet. Genteknologien er i en rivende utvikling og kan gi vekst innen landbruk, havbruk, helse og miljø. Samtidig reises det flere etiske spørsmål. I budsjettet har flertallet vært opptatt av genmat og hvordan en kan unngå at genmanipulerte produkter kommer på markedet. Det samme flertall peker på at genmanipulerte matvarer ikke er godkjent for salg i Norge og viser til at spørsmål om et moratorium mot genmodifisert mat er tatt opp i mange fora. Kristelig Folkeparti har hele tiden lagt til grunn et føre var-prinsipp og har vært tilfreds med at landbruksministeren også har gitt uttrykk for dette. Vi er helt enig i det vedtaket som Arbeiderpartiets landsmøte fattet om et midlertidig forbud. Kristelig Folkeparti finner det merkelig at ikke Arbeiderpartiets medlemmer har sluttet seg til uttalelsen fra sitt eget landsmøte. Vi er urolige over et sitat av helseministeren som stod i avisen Nationen 16. november i år, der han sier at det er «ubegrunnede handelshindringer skjult i helsealibi». Er dette sitatet riktig? Eller er det slik at helseministeren vil følge opp Arbeiderpartiets landsmøtevedtak?
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2000-12-14:
Jeg stemte feil. Jeg skulle ha stemt imot.