Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2008-04-24:
Fremskrittspartiet er positive til den utviklingen som har funnet sted de siste årene ved at de europeiske landene i langt større grad blir knyttet nærmere sammen ved en nedbygging av barrierene mellom landene. Vi er tilhengere av globalisering og mener at globalisering er et gode for alle land, fordi det gir muligheter for alle land til å basere sin økonomi på sine komparative fortrinn. Imidlertid er det ingen tvil om at globalisering og utviklingen i verden fører til at konkurransen hardner til mellom de ulike landene. Norge og Europa har noen konkurransefortrinn og noen konkurranseulemper i den internasjonale konkurransen. En utfordring for de fleste europeiske land i tiden framover er knyttet til bl.a. alderssammensetning og at eldrebølgen om noen år vil treffe mye hardere i Europa enn i f.eks. USA og de asiatiske landene. Vi har i Europa en høyere gjennomsnittsalder og det fødes færre barn enn i våre konkurrentland. Dette gjør at vi kan oppleve knapphet på arbeidskraft i tiden framover. I tillegg har vi i Europa, og spesielt i Norge, et høyt kostnadsnivå, noe som gjør det vanskelig for oss å konkurrere utelukkende på pris. Kort oppsummert betyr det at i Europa er det ikke formålstjenlig å konkurrere på arbeidsintensive produkter, altså produkter som krever mange hender. Hvor vil jeg hen? Jo, jeg vil til forsknings- og innovasjonsutvikling. Det Norge og Europa i stor grad skal leve av i framtiden, er faktisk humankapitalen. Det heter seg at kunnskap er vår viktigste ressurs og læring den viktigste prosess i en globalisert økonomi som vår. Slike prosesser skjer på universiteter, på høyskoler, i bedrifter og i forskningsinstitusjoner. Det er imidlertid viktig at vi setter av nok tid og nok ressurser til at man kan få drive med slike læringsprosesser. Forskning er et virkemiddel for å nå et mål om å bli mer innovative, slik at Norge i samarbeid med EU kan være en foregangsregion i verdensøkonomien når det kommer til nyskaping. Så litt innad, til Norges forhold til EU, som er det vi egentlig debatterer nå. Vår deltakelse i EØS’ rammeprogram for forskning er verdifull og med rette en av pilarene i det utvidete europeiske samarbeidet. Men den norske medlemskontingenten koster penger. Da er det av stor viktighet at vi klarer å skape grobunn for en gjensidig forpliktelse overfor de områdene vi ønsker å fokusere på. Polarforskning, svalbardområdet og marin forskning er slike områder. Vi vet at EU-landene utvikler stadig tettere samarbeid, faktisk tettere enn det opprinnelige indre markedet. Hvordan skal vi sikre vår plass i dette systemet, og hvor langt er Regjeringen villig til å strekke seg i forhandlinger for nettopp å oppnå gode resultater? Dette er et av hovedspørsmålene vi stiller oss. Statsråden hadde fokus på akkurat det samme: Hvordan skal vi løse dette? Vi mener også at det har stor strategisk verdi å søke et enda sterkere samarbeid med våre nordiske naboland innen forskning og innovasjon. I Sverige er det en helt tydelig spissing på kvalitet i forskningen, særlig der det svenske næringslivet vil kunne nyte godt av en slik kvalitetsheving. Det norske forskningsmiljøet innen akademia her i Norge bør i langt større grad jobbe tettere opp til næringslivets behov i framtiden, samt i enda større grad knytte bånd til utenlandske institutter og fagmiljøer både innenfor EU og utenfor. Fremskrittspartiet har særlig merket seg at det i større grad skal utvikles synergi og komplementaritet mellom rammeprogrammet og andre EU-program, herunder det nye programmet for konkurranseevne og innovasjon, CIP, noe som nettopp er i tråd med våre ønsker. Selv om Norge er delaktig i EIT- og ERA-prosessene, er det viktig å utdype vårt samarbeid med land som ikke omfattes av disse. Når det gjelder Lisboa-traktaten, ser vi at EU-samarbeidet utvides og fordypes på områder som ligger utenfor våre avtaler. Dette vil kreve at vi må være fleksible og tilpasse oss for ikke å svekke Norges muligheter for å få gjennomslag for norske interesser og synspunkter. Dette stemmer også overens med det som statsråden sier. Videre ser vi at Europaparlamentet vil få økt myndighet gjennom traktaten, noe som ytterligere vil svekke våre muligheter, da dette er den institusjonen vi har færrest kontaktpunkter med. Dette vil bli hovedutfordringene de neste årene, sett fra vårt ståsted. Dessverre har det blitt slik i Norge de siste årene at avkastningen av Forskningsfondet er blitt brukt til å finansiere løpende utgifter, som dette rammeprogrammet. Det går ut over den norske forskningsinnsatsen ved at man blir veldig avhengig av at EUs rammeprogram foretar prioriteringer i tråd med norske konkurransefortrinn, norske forskningsmiljøer og bedrifters satsingsområder. Fremskrittspartiet er derfor helt klare på at finansieringen av internasjonale forskningsprogram og tiltak ikke må gå ut over forskningen og forskningsinnsatsen her hjemme. Dessverre ser det imidlertid ut til at Regjeringens største løftebrudd og Soria Moria-erklæringens største bløff nettopp er innenfor forskning.