Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-06-01:
Internasjonal handel er mer enn femtendoblet over de siste 50 år. Det er liten grunn til å tvile på at handel har vært en hovedårsak til velstandsutviklingen vi har vært vitne til i etterkrigsperioden. Norge har en av verdens mest åpne økonomier. Vi har sterke konkurransefortrinn, slik som store naturressurser, vel utbygd infrastruktur og en høyt utdannet befolkning. Samtidig er vi sårbare for forhold utenfor vår kontroll. Det har derfor vært en sentral oppgave i norsk utenrikspolitikk å arbeide for en bedre organisert verden. Jeg har tidligere orientert Stortinget om at det er igangsatt et utredningsprosjekt om globale styringsutfordringer. Vi har fra norsk side sett det som en viktig målsetting å styrke det internasjonale handelssystem for å sikre rettferdige og forutsigbare konkurransevilkår. De viktigste redskaper i denne sammenheng har vært Generalavtalen om tolltariffer og handel, GATT, og senere Verdens handelsorganisasjon, WTO, etter at denne ble opprettet for seks år siden. WTO omfatter i dag 141 medlemsland. Over 110 av disse er utviklingsland. Samtidig står om lag 30 land på søkerlisten, blant dem Kina, Russland og flere viktige utviklingsland som vi samarbeider nært med. Når disse slutter seg til, vil over 98 pst. av verdenshandelen skje mellom WTO-land, og alle våre prioriterte samarbeidsland vil være medlemmer. Slik har Verdens handelsorganisasjon utviklet seg til å bli et handelspolitisk forum for hele verdenssamfunnet. WTO blir dermed også et av de viktigste organer for en videreutvikling av internasjonale kjøreregler for å møte globaliseringens utfordringer. Dette gjør at vi alle bør være opptatt av hva som foregår i WTO. Jeg er derfor glad for anledningen i dag til å redegjøre i Stortinget om vårt arbeid i Verdens handelsorganisasjon og forberedelsene til WTOs ministerkonferanse i Qatar i november i år. WTOs overgripende målsettinger er økt levestandard, full sysselsetting, bedre reallønnsutvikling samt en bærekraftig utnyttelse av jordas ressurser. Dette er målsettinger vi kjenner godt fra vårt eget politiske landskap, og som vi slutter oss til. Vår utfordring er hvordan vi skal kunne videreutvikle og styrke det internasjonale handelssystemet for å nå disse målsettingene. La meg her innledningsvis kort skissere seks overordnede politiske mål for vårt arbeid i WTO: For det første støtter vi arbeidet med å gjøre dagens kjøreregler mer rettferdige og forutsigbare. Vi må unngå at Norge og andre små land utsettes for vilkårlighet og ensidige tiltak, slik som proteksjonisme og antidumpingtiltak. For det andre ønsker vi at handelssystemet fortsatt skal sikre et stadig bedre og mer variert vare- og tjenestetilbud til gunstige priser for forbrukerne. For det tredje er vi opptatt av å sikre en bedre markedsadgang for norsk eksport. Dette gjelder varer som fisk, industri- og høyteknologiprodukter, og innenfor viktige tjenesteområder som skipsfart, offshore, energi, ingeniørfag, miljøtjenester, telekommunikasjoner og IT. For det fjerde legger vi vekt på å bevare nasjonal handlingsfrihet til å utforme offentlig sektor slik vi ønsker, og å føre en aktiv landbrukspolitikk. For det femte er vi opptatt av at WTO-samarbeidet må gjenspeile hensynet til miljøet. Vi vil gå inn for at WTOs målsetting om bærekraftig utvikling reflekteres i mandatet for de nye forhandlingene. Sist, men ikke minst er vi opptatt av at det må gjøres mer for å ivareta utviklingslandenes legitime interesser, både med hensyn til markedsadgang, regelverk og overføring av kompetanse. Målsettingen må være at utviklingsland bedre kan ta del i og nyttiggjøre seg det internasjonale handelssystemet, for derigjennom å legge grunnlaget for økonomisk vekst og utvikling. Dette er avgjørende for å bekjempe fattigdom og underutvikling. La meg understreke den vekt Norge i sitt internasjonale arbeid legger på at alle land respekterer grunnleggende arbeidsstandarder. Regjeringen mener at våre målsettinger best kan ivaretas gjennom en ny og bred forhandlingsrunde i Verdens handelsorganisasjon. Bare på denne måten vil vi bedre kunne integrere utviklingslandene i det internasjonale handelssystemet, etablere bedre multilaterale kjøreregler for handel og oppnå en styrket markedsadgang for industrivarer, inklusive fisk og fiskeprodukter. Det er fortsatt uklart om WTO-landene er innstilt på å vise den nødvendige fleksibilitet og politiske vilje for å oppnå enighet om en ny og bred forhandlingsrunde under ministerkonferansen til høsten. Det er imidlertid min vurdering at det er en økende forståelse blant WTOs medlemsland om at en bred runde er nødvendig. På ministermøtet i OECD i mai kom det positive signaler om vilje til en bred forhandlingsrunde, også fra den nye administrasjonen i USA. Men tiden går fort fram til høsten. Realistisk sett er det meste vi kan oppnå i Qatar, enighet om hovedrammene for de videre forhandlingene. Uformelle konsultasjoner i Genève og mellom hovedstedene er godt i gang, og Norge tar aktivt del i disse prosessene. I denne forbindelse er det viktig å huske på at WTO-beslutninger er basert på konsensus. Det er ikke mulig å tvinge igjennom løsninger mot medlemslandenes vilje. Mange utviklingsland er skeptiske til å gå inn i forhandlinger på nye områder som investeringer, konkurranse og miljø. Skal vi komme videre, må vi forsøke å imøtekomme enkelte av utviklingslandenes krav vedrørende endringer i det eksisterende WTO-regelverket. Uten også å ivareta utviklingslandenes interesser vil det ikke være mulig å få til en bred runde. Det ble i begynnelsen av fjoråret innledet forhandlinger om landbruk og tjenester innenfor rammen av den såkalte innebygde dagsorden, slik det ble besluttet ved avslutningen av Uruguay-runden i 1994. Tjenestesektoren er den raskest voksende del av internasjonal handel og har stor og økende betydning for norsk næringsliv. Norges handel med tjenester utgjør en viktig del av norsk eksport. Verdien av Norges tjenesteeksport utgjorde i fjor rundt 134 milliarder kr, hvorav skipsfart alene utgjorde 71 milliarder kr. WTOs tjenesteavtale slår fast medlemslandenes rett til å foreta reguleringer for å tilgodese nasjonale politiske målsettinger, f.eks. innenfor miljø og helse. Medlemslandene kan selv bestemme hvilke forpliktelser de vil påta seg under forhandlingene, og disse forpliktelsene føres opp i spesielle bindingslister for hvert land. I tjenesteforhandlingene har Norge lagt fram forslag på en rekke områder som vil styrke norske bedrifters muligheter på verdensmarkedet. Forslaget omfatter seks tjenesteområder hvor vi ønsker bedre markedsadgang. Det er skipsfart, energitjenester, teletjenester, finansielle tjenester, luftfart og viktige forretnings- og yrkestjenester. Bare Norge og 36 andre land har så langt påtatt seg forpliktelser på skipsfartsområdet. USA og EU er blant dem som ikke har påtatt seg forpliktelser. Et hovedsiktemål for oss blir derfor å få inkludert skipsfart i tjenesteavtalen på en fullverdig måte, og at flere land påtar seg forpliktelser på dette området. Energitjenester er en annen viktig sektor. Norge har et av verdens mest åpne markeder på dette området. Vi har her betydelig kompetanse, og vi vil være tjent med at andre land åpner sine markeder. Vi har foreslått en bred og åpen markedsadgang for alle energirelaterte tjenester. La meg imidlertid for ordens skyld legge til at forhandlingene her ikke dreier seg om eierskap til naturressurser eller vår konsesjonslovgivning. Vi har sett en positiv utvikling innenfor eksport av forretnings- og yrkestjenester. Regjeringen har her fremmet forhandlingsforslag som søker å hjelpe norske bedrifter i deres videre satsing internasjonalt. Både for IT- og teletjenester har Norge et åpent marked i dag. Denne type tjenester er dessuten viktige for samfunnsøkonomien i alle land, ikke minst i utviklingslandene. Dette vil derfor være et sentralt forhandlingsområde hvor alle land bør ha interesse av åpne markeder. For øvrige tjenestesektorer har vi også gjennomgående åpne markeder i Norge. Vi ønsker at også andre land åpner sine markeder tilsvarende. Det har vært reist spørsmål om tjenesteavtalen i WTO vil kunne begrense vår nasjonale handlefrihet til å organisere den offentlige sektor i Norge på den måten vi selv ønsker. Det kan ikke være noen tvil om at vi har en slik mulighet til å organisere den offentlige sektor på den måten vi selv finner ønskelig. Det er intet i WTO-regelverket som hindrer medlemslandene selv i å avgjøre hvordan de vil organisere sine offentlige tjenester, f.eks. utdanning og helse. Det slås klart fast i avtalen at denne rett tilligger medlemslandene. Vi har også handlingsrom til å videreføre en politikk for å nå våre nasjonale kulturpolitiske mål. Når det gjelder landbruksforhandlingene, la vi i januar i år fram det norske forslaget. I dette tar vi til orde for at det må tas hensyn til landbrukets mangeartede oppgaver utover det å produsere mat. I landbruksforhandlingene samarbeider vi særlig nært med EU og Japan, men også med andre land som i stor grad deler våre synspunkter når det gjelder ivaretakelsen av de såkalt ikke-handelsmessige hensyn i landbruket, slik som distriktshensyn, matvaresikkerhet og vern av kulturlandskap. Vårt syn er at det framtidige regelverket må gi hvert enkelt medlemsland tilstrekkelig handlingsrom til å utforme en politikk som sikrer en nasjonal produksjon, og som også ivaretar ikke-handelsmessige hensyn. I det norske forslaget framholdes det videre at land med komparative ulemper, slik som klimatiske forhold, fortsatt må kunne føre en politikk som medfører bruk av produksjonsavhengige virkemidler. Forutsatt at de ikke-handelsmessige hensyn ivaretas på en tilfredsstillende måte, signaliserer vi i forslaget imidlertid fleksibilitet når det gjelder framtidige reduksjoner i eksportstøtte. Dette signalet vil være viktig i forhold til å gi utviklingsland mer likeverdig markedsadgang for sine landbruksprodukter. I det norske forslaget erkjennes det at bedret markedsadgang er et nøkkelelement i reformprosessen for jordbruket. Vi legger imidlertid vekt på at nye forpliktelser med hensyn til markedsadgang må utformes slik at medlemslandene gis anledning til kun begrensede tollreduksjoner for såkalte nøkkelprodukter. Når det gjelder internstøtte, slik som produksjonsavhengige tilskudd, legges det på norsk side i hovedsak opp til å videreføre dagens ordninger, slik at enkelte støtteformer ikke skal underlegges reduksjonsforpliktelser. I forslaget fokuseres det også på utviklingsland. Norge erkjenner at forbedret markedsadgang for jordbruksvarer er av stor betydning for mange utviklingsland, og et viktig virkemiddel for økonomisk vekst og fattigdomsbekjempelse. I tillegg til landbruk og tjenester står utvidet markedsadgang for industrivarer, inklusive fisk og fiskeprodukter, helt sentralt for Norge i en ny forhandlingsrunde. Gjennom GATT og EFTA/EØS har Norge fjernet de fleste tollsatsene for handel med varer. Vi har i dag tollfri adgang for de fleste av våre produkter i Europa, men med unntak for bearbeidede fiskeriprodukter. Fisk og fiskeprodukter er også underlagt handelsrestriksjoner i svært mange land utenfor Europa, både når det gjelder toll og ikke tollmessige handelshindringer. Gitt fiskerienes meget store betydning for norsk økonomi og næringens store utviklingspotensial – som ikke minst er svært viktig for å sikre sysselsetting og bosetting langs norskekysten – vil det være av stor betydning at vi oppnår best mulig markedsadgang for fisk og fiskeprodukter. Vi ønsker samtidig å redusere ulike subsidier og støttetiltak til fiskerinæringen som fører til handelsvridninger og overfiske. Vi går også inn for et strammere regelverk når det gjelder bruk av antidumping. Bedret markedsadgang vil også være av stor betydning for utviklingslandene. Mange utviklingsland er misfornøyd med resultater av Uruguay-runden, særlig når det gjelder markedsadgang for tekstiler og landbruksprodukter og det de oppfatter som skjevheter i det eksisterende regelverk. Avklaring av disse spørsmål er viktig i forberedelsesprosessen fram mot ministerkonferansen i Qatar. Norge støtter utviklingslandene i en rekke av disse sakene. Særlig de minst utviklede landene har i liten grad maktet å høste fordeler av et mer åpent internasjonalt marked, og særskilte tiltak drøftes for å hjelpe disse landene. Det er et viktig skritt at EU-landene og Norge nå har besluttet å gi toll- og kvotefri import på alle produkter, unntatt våpen, fra de minst utviklede land. La meg også si noen ord om enkelte andre viktige sider ved forhandlingene i WTO. Jeg tenker her på forholdet mellom handel og miljø, investeringer, arbeidsstandarder og immaterielle rettigheter. Et resultat av Uruguay-runden var den såkalte TRIPS-avtalen om vern av immaterielle rettigheter, slik som varemerker, patenter og opphavsrett. TRIPS-avtalen er i det alt vesentlige basert på eksisterende internasjonale konvensjoner. Avtalens patentbestemmelser sikter bl.a. mot å skape en rimelig balanse mellom målet om å stimulere til forskning og utvikling av nye produkter, og målet om å gi tilgang til eksisterende produkter. Utviklingslandene har så langt trukket fram noen områder der de mener det kan være grunn til å gjøre endringer i regelverket. Det gjelder bl.a. forholdet mellom TRIPS-avtalen og FN-konvensjonen om biologisk mangfold. Ifølge FN-konvensjonen skal det normalt innhentes forhåndssamtykke ved uttak av genressurser. En måte å ivareta dette hensynet på kan være å endre TRIPS-avtalen, slik at en patentsøknad må angi hvilket land genmaterialet stammer fra. På norsk side vil dette bli grundig vurdert. Et annet område der TRIPS-avtalens patentbestemmelser berører utviklingslandenes interesser, gjelder legemiddelområdet. Ved bekjempelsen av hiv/aids-epidemien står pris og tilgjengelighet for legemidler helt sentralt. Vi må derfor sikre oss at patentregelverket ikke står i veien for at også de fattigste landene kan få tilgang til legemidler på rimelige vilkår. I påskeuken var Norge vertskap for en ekspertkonferanse som WTO arrangerte i samarbeid med Verdens helseorganisasjon om prising og finansiering av viktige legemidler. De foreløpige konklusjonene fra denne konferansen tyder på at utviklingslandene vil kunne få nødvendig tilgang til rimelige patenterte legemidler, basert på dagens TRIPS-avtale. For øvrig vil disse problemstillingene bli drøftet særskilt på TRIPS-rådsmøtet senere denne måned. Forholdet mellom handel og miljø er også et stadig mer aktuelt tema, som jeg sa. En av WTOs overgripende målsettinger er som nevnt bærekraftig utvikling. Åpen handel er i denne sammenheng et nødvendig, men ikke tilstrekkelig virkemiddel. Regjeringen vil arbeide for å integrere miljøhensyn ytterligere i det multilaterale handelssystem. Det er igangsatt miljøgjennomganger i Norge og andre land for å klargjøre konsekvensene for miljøet av en videre åpning av verdenshandelen. Vi vil trekke på disse analysene i det videre arbeidet. I WTO har utviklingsland uttrykt skepsis til å integrere miljøhensyn i det multilaterale handelssystem, særlig av frykt for at miljøregler skal kunne utestenge varer fra verdensmarkedet. Likevel må det sies at selv om diskusjonen i WTO har avdekket stor uenighet både mellom industri- og utviklingsland og mellom industrilandene, har den også ført til økt forståelse for de ulike standpunkter. I dag er det også et nærmere samarbeid mellom WTO og FNs miljøvernprogram, UNEP. Vi vil arbeide for å styrke dette samarbeidet ytterligere. USA og mange utviklingsland har av ulike årsaker vært skeptiske til å forhandle om investeringer innenfor rammen av WTO. Mange land, herunder et økende antall utviklingsland, ønsker imidlertid at det i den nye runden etableres multilaterale regler på dette området. Norges utgangspunkt er å sikre både vertslandenes rett til å regulere, f.eks. innenfor miljø- og arbeidslivsområdet, og investorers behov for forutsigbare rammebetingelser. Det er klart at et WTO-regelverk som gir forutsigbare og ikke-diskriminerende rammebetingelser, vil bidra til at utviklingsland lettere vil kunne tiltrekke seg utenlandske investeringer, som igjen vil være viktig for disse lands økonomiske vekst og utvikling. Et multilateralt regelverk for investeringer i WTO må ivareta utviklingslandenes interesser, og vil således være vesensforskjellig fra den avtalen man i sin tid forsøkte å forhandle fram i OECD. Norge har i lang tid lagt stor vekt på arbeidet for menneskerettigheter, inkludert grunnleggende arbeidsstandarder. Vi har i senere år søkt å fremme en dialog i WTO om dette. Målet har vært å spre forståelse for at handel i større grad må baseres på hensynet til slike grunnleggende rettigheter. En rekke land, herunder alle utviklingsland, motsetter seg imidlertid utvikling av et regelverk for grunnleggende arbeidsstandarder innenfor rammen av WTO. Bakgrunnen for dette er at utviklingslandene frykter at et regelverk for arbeidsstandarder i WTO vil åpne for at handelspolitiske tiltak kan iverksettes mot utviklingsland som har rimelig arbeidskraft. For å komme videre i dette arbeidet har imidlertid EU, som har samme grunnleggende holdning som Norge, fremmet forslag om å se handel og sosiale standarder i en bredere sammenheng. I tillegg til WTO og Den internasjonale arbeidsorganisasjon, ILO, tas det her sikte på å involvere andre organisasjoner, som Verdensbanken, Valutafondet og FNs utviklingsprogram, i en løpende dialog om arbeidsstandarder. Dette er et forslag vi fra norsk side støtter. I tillegg har ILOs generaldirektør nylig tatt initiativ til å opprette en arbeidsgruppe om globaliseringens sosiale konsekvenser, der spørsmål knyttet til arbeidstakerrettigheter vil bli tatt opp. Dette er meget positivt. For øvrig står arbeidsstandarder sentralt i vårt bilaterale og multilaterale bistandssamarbeid. Videreutviklingen av handelsregelverket i WTO skal ikke bare dreie seg om friere handel. Regjeringen vil også arbeide for et mer rettferdig handelssystem som tar særlige hensyn til utviklingslandenes situasjon og kvalitative aspekter ved handel knyttet til miljø, utvikling og sosiale rettigheter. Dette er felles utfordringer som bare kan løses gjennom felles løsninger. Norge vil bidra til dette. Som et teknologisk avansert samfunn med en stor avhengighet av utlandet har Norge mye å vinne på globaliseringen og et mer åpent verdensmarked. Vi må imidlertid være klar over at selv om dette gir muligheter til vekst og velstand, er det i seg selv ikke noen garanti for dette. Økt globalisering kan også føre til større forskjeller, og at mange land sakker akterut. Det er derfor behov for politisk styring av markedskreftene. Vi trenger å styrke dagens globale ordninger, som WTO-regelverket, og utvikle dette videre. Regjeringen har derfor tatt initiativ til en bred utredning om hvordan vi kan bidra til bedre styring av de internasjonale markedskreftene. Etter at det viste seg umulig å oppnå enighet i Seattle om en ny forhandlingsrunde, har vi vært vitne til en utvikling i retning av større interesse for bilaterale og regionale handelsavtaler. En slik utvikling bidrar til å svekke det verdensomspennende handelssystemet. Dette vil kunne slå spesielt negativt ut for små land som Norge, og ikke minst for utviklingslandene. Dette er nok en grunn til at det er svært viktig at WTO-ministerkonferansen i Qatar blir vellykket. Avslutningsvis vil jeg understreke at både når det gjelder de igangsatte forhandlingene om tjenester og landbruk, og i arbeidet for å lansere en ny, bred forhandlingsrunde, vil Regjeringen legge vekt på størst mulig åpenhet og dialog. Vi har derfor etablert et omfattende rådslagningsapparat med bred deltakelse fra organisasjoner og næringslivet i Norge. Jeg vil igjen si at jeg er glad for å kunne få denne muligheten til å orientere nå, for det er nå det pågår et stort arbeid med sikte på ministerkonferansen i Qatar, og derfor er det også viktig å høre Stortingets synspunkter på det som jeg her har fremlagt, som for øvrig er svært viktig ikke bare for Norge, men for hele kloden vår. Det er ganske store ting som nå foregår, og jeg håper at vi skal kunne klare å spre informasjon om og interesse for akkurat det.