Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2011-05-10:
Først en liten bemerkning før jeg takker for en veldig viktig interpellasjon. Det er litt uheldig at interpellasjonen kommer på et tidspunkt da både arbeids- og sosialkomiteen og helse- og omsorgskomiteen – vi er jo representert her, men vi burde vært flere – har høringer. Det gjør det litt vanskelig, og det gir ikke nok oppmerksomhet til en interpellasjon som fortjener så mye oppmerksomhet som den kan få. Jeg har lyst til å gi skryt til representanten Yrvin for å ha tatt opp interpellasjonen. Ikke minst har jeg også lyst til å gi skryt for innlegget hennes og for kronikken som sto i Aftenposten for en tid tilbake. Det at politikere som en yrkesgruppe er med på å vise at det å ha psykiske lidelser er like normalt som å ha influensa, være forkjølet eller knekke et bein, er også med på å skape åpenhet. Det er jo også flere politikere som har gjort det tidligere, men det er nå slik at ikke engang det å ha hatt en statsminister som fikk en depressiv reaksjon, har gjort at alle fordommene mot psykisk sykdom har blitt borte. Jeg har også lyst til å minne om at det er mange som gjør et viktig arbeid på dette området. Det er helt sikkert Stortinget klar over. En av organisasjonene er Mental Helse, som har sitt hovedkontor i mitt hjemfylke, i Skien kommune, og som bl.a. driver et viktig tilbud, en arbeidslivstelefon, som nettopp retter seg inn mot dem som har problemer som ikke direkte dreier seg om arbeidsliv og jus, og som kanskje ikke har så store problemer at de burde gå til helsevesenet. Den type lavterskeltilbud kan det være viktig å ta vare på og videreutvikle. Jeg synes også at partene i arbeidslivet burde ta et større ansvar for det. Jeg skal ikke gå igjennom hele psykiatrisatsingen de siste årene, bare konstatere at det har vært bred enighet på Stortinget om at man trenger å satse på psykiatri. Og det er vel kanskje en antydning til at psykiatrien i Norge, særlig ungdomspsykiatrien, ikke lenger er helsevesenets stebarn. Men det er ennå slik at fortsatt henger nok noe av stebarntankegangen igjen. Jeg skal i resten av tiden jeg har til rådighet, konsentrere meg om arbeidsliv og psykisk syke. Jeg tror den aller største og viktigste erkjennelsen som dette storting må komme til, er at det er ikke slik at man skal ut av arbeidslivet bare fordi man har en sykdom. Det å ha en sykdom, en lidelse, en kronisk lidelse, er for veldig mange mennesker fullt forenlig med å være i jobb – kanskje ikke forenlig med å være i 100 pst. jobb 100 pst. av tiden, men det er forenlig med å være i jobb. Vi vet at deltakelse i arbeidslivet er helsebringende, er sunt, og at noe av det verste som kan skje, er at man blir isolert og faller ut av arbeidslivet. Å hjelpe folk ut i arbeid var en av bærebjelkene i Opptrappingsplanen for psykisk helse, og erfaringer har vist at personer med psykiske helseproblemer har stort behov for tett oppfølging og integrerende arbeidsrettede tiltak for at de skal lykkes med å komme tilbake til jobb. Vi vet også at en stor andel av både uførepensjonerte og folk på sosialhjelp, særlig i ungdomsgruppen, har psykiske lidelser som hoveddiagnose, og det har lenge vært en av de ledende årsakene til uføretrygd. Stortinget har tidligere påpekt, og det har vært ganske bred enighet om, at det var mye bra i strategiplanen som kom i 2007. Men som interpellanten er jeg, nå som vi nærmer oss slutten av planperioden, spent på hva som er de konkrete resultatene man har å vise til. Særlig bekymret er jeg kanskje fordi mange av tiltakene som er beskrevet i strategiplanen, dreier seg om hva Nav skal gjøre, og hvilke typer tiltak Nav skal implementere. Vi vet at Nav i samme periode som da mange av disse planene skulle iverksettes, har hatt store utfordringer på grunn av den omstilling som vi i denne sal har – jeg hadde nær sagt – påført dem. I hvert fall har vi bestemt at de skal igjennom en omstilling, som alt i alt har vært bra, tror jeg, men som også har skapt mye uro, og kanskje, kan man frykte, også forstyrret dette viktige arbeidet. Spørsmålet er jo i bunn og grunn hva man har å vise til for brukerne. Er det en større andel av psykisk syke som er ute i arbeidslivet nå, sammenlignet med for fire år siden? Hvor mange flere har fått tilbud om hjelp? Og hvor effektiv har hjelpen vært? Det er flere ting som er viktig. Det første er selvfølgelig at vi har et psykisk helsetilbud som faktisk fungerer. Køene har vært og er fortsatt altfor lange. Slik kan vi ikke ha det. Det andre er arbeidet med generelle holdningsendringer. Der er det viktig og nødvendig å bidra til en avstigmatisering av mennesker som har psykiske lidelser. Det tredje er kanskje et bredere perspektiv på nettopp hele arbeids- og velferdspolitikken, som gjør det lettere og mer fleksibelt å kunne ha ordninger som gjør at man faktisk kan være i arbeid lenger, selv om man har en diagnose. Det betyr at vi må se igjennom uførepensjonsordningene våre, som regjeringen har varslet, og andre offentlige ordninger.