Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-06:
Jeg skal konsentrere meg om det som er hovedfokus og det vanskelige prinsipielle spørsmålet som behandles her i dag, nemlig hvorvidt det skal åpnes for bruk av anonyme vitner i Norge. Dette er et prinsipielt sett veldig vanskelig rettssikkerhetsspørsmål, for i en rettsstat dreier det seg ikke bare om å få dømt noen, men om å få dømt den rette. Det betyr at man må ha muligheter for et forsvar til å krysseksaminere og sjekke vitneprov. Dette er en sak som behandles etter en utredning som har anbefalt at man ikke går for anonymisering av vitner, en utredning der man hadde kort frist, høringsfristen har vært kort, og Metodeutvalget foreslo at man skulle nedsette et eget utvalg til å vurdere disse vanskelige spørsmålene. Men likevel rushes denne saken igjennom i Stortinget, selv om ingen andre land i Norden har åpning for anonymisering av vitner og få andre land i Europa har det. Det er meget opplagt at det er en alvorlig trussel mot rettssikkerheten at vitner kan utsettes for trusler som gjør at vitneforklaringer endres, som gjør at man ikke tør å vitne osv. Det er også en kjensgjerning at dette er et økende problem. Det som forundrer meg, er at man åpner for anonymisering av vitner, men at det ikke er hovedfokus i saken om trusler mot vitner. Det er tre kategorier av vitner der man ser det som aktuelt og mulig å ha anonyme vitner. Det er såkalt tilfeldige vitner, altså de som tilfeldig kommer forbi en situasjon og blir vitne til en alvorlig og grov handling. Ifølge politiet og ifølge en svensk undersøkelse er dette vitner som i liten grad utsettes for trusler – nesten aldri. De som utsettes for trusler, er folk som har kjennskap til miljøet, som er kjent for siktede fra før, som kanskje er i familie med siktede, dvs. situasjoner der anonymisering er helt umulig, fordi vitneprovet i seg selv vil fortelle hvem det er som er vitne. Den andre situasjonen gjelder vitner i selve det kriminelle miljøet, som kanskje er i en situasjon hvor de har betydelig egeninteresse i å legge skylden på den som er siktet i saken. Departementet problematiserer også det og mener at det ikke er et spesielt egnet miljø å hente anonyme vitner fra. Den tredje kategorien er polititjenestemenn – ikke bare spanere, men også vanlige polititjenestemenn. Vi vet at dette er folk som gjør en viktig jobb på vegne av samfunnet, men som i stadig større grad utsettes for trusler, ikke bare mot seg selv, men også mot familiemedlemmer. I SV har vi kommet til at det er uakseptabelt at tjenestemenn utsettes for den type trusler at de ikke kan gjøre en jobb på vegne av samfunnet i rettssikkerhetens navn. SV foreslår derfor at man åpner for bruk av anonymisering av vitner, men knytter dette til polititjenestemenn. På de andre områdene tror vi at problemstillingen er annerledes enn det komiteflertallet og departementet mener. Jeg tror at anonymisering av vitner kan føre til det motsatte av det som er tenkt. Det kan f.eks. være sånn at flere påberoper seg anonymitet for å vitne. Når departementet og komiteen samtidig sier at et anonymt vitneprov ikke kan være avgjørende for en domfellelse i en sak, kan man komme i den situasjon at man svekker muligheten for å domfelle en gjerningsmann hvis anonymisering av vitneutsagn får stor utbredelse. Norge er et lite og oversiktlig land. Jeg er forundret over at ikke departementet og komiteen legger mye større vekt på hva man skal gjøre for å beskytte vitner som siktede vet hvem er, for det er der hovedtrusselen mot vitner ligger – vitner som ikke på noen måte lar seg anonymisere. Det er der de alvorlige truslene i familiesaker ligger. Det er der de alvorlige truslene i forbindelse med folk som tyster fra kriminelle miljøer, ligger. Og det er der Norge har helt spesielle utfordringer. Komiteen og departementet går ikke inn for et organisert vitnebeskyttelsesprogram. De argumenterer med at det er lite aktuelt i Norge å lage den slags type planer, fordi det er så få saker, og det er nok riktig. Men vi har en ulempe i forhold til mange andre land med større forhold, ved at det der er mulig f.eks. å skifte identitet på personer uten at man blir sporet opp. Hvordan sikrer man vitners beskyttelse i et lite og oversiktlig land, der det er veldig lett å finne fram til enkeltpersoner, og hvor til og med Oslo er en småby? Det burde vært hovedfokus i denne saken. Det er det som kunne betydd at man kom videre på dette. Jeg vil gjerne ta opp det forslaget som er omdelt på plassene.