trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2006-11-24:
Jeg takker statsråden for svarene og for innlegget, som innholdt mange gode tiltak som kan gjøre at vi først og fremst når målet om 15 pst. kvinneandel i 2008, men som jeg mener, og som jeg tror også statsråden mener, ikke bør stoppe der. Men da må vi(Øye) også få fokus på tiltakene. Jeg tror ikke vi kan slå oss til ro med at frivillig sesjon, som vi nå iverksetter i år, kommer til å gi de ønskede tall uten at vi setter i gang mange andre nye tiltak. (Øye) Det er viktig at vi når kvinneandelen også for høyere stillinger, for kvinner må ha noe å strekke seg etter. Egne lederprogrammer for kvinner er bra. Familiepolitikken er veldig viktig i dette. Det må være mulig å kombinere en yrkeskarriere med et normalt familieliv – små barn begrenser det selvsagt i perioder, men det er i perioder – og vi må legge til rette for det. Men utfordringene her bør ikke være større for kvinner enn for menn. En god personell- og familiepolitikk er derfor viktig for å oppnå dette, og det må vi få på plass. 25 pst. på krigsskolene og stabsskolen er en målsetting som vi må nå. Så er det gode rollemodeller. Kanskje har politiet en god rollemodell i Killengreen, i og med at en der gjør det veldig bra. Det er veldig bra at statsråden nå sier hun vil sette ned et utvalg for å høyne kvinneandelen, der forskningsmiljøer, arbeidstakerorganisasjonene og Forsvaret er med. Jeg skjønner at statsråden også er utålmodig når hun sier at det skal legge fram sitt arbeid allerede innen utgangen av mars neste år. Det tolker jeg som at statsråden ikke er tilfreds med dagens tilstand, og at hun ønsker å gå videre med å utvikle Forsvaret til å bli en enda bedre organisasjon. Det er bra. Men statsråden var ikke inne på bruk av kvotering som virkemiddel. Jeg vet at statsråden i en tale i Oslo Militære Samfund for en tid tilbake sa at hun ikke var fremmed for å bruke kvotering som virkemiddel. Jeg regner med at hun fortsatt mener at det er et virkemiddel som kan tas i bruk, slik at vi når målene våre innen rimelig tid.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2006-11-24:
Noen kommentarer til innleggene. Jeg merker meg at også Fremskrittspartiet mener at kvinner er et gode for Forsvaret, men det kom ikke fram i innlegget at man vil gjøre noe med det, eller bruke noen virkemiddel. Da tror jeg heller ikke at det er veldig kort fram til å nå målet. Når det gjelder representanten Aspaker, går det an å være enig i at det er Forsvaret selv som må ta tak i dette, men jeg mener i hvert fall at det ikke er nok. Da vil det gå år og dag og mange tiår før vi når det målet som vi er enige om, og som alle her i salen har vært helt enige om i dag. Det er faktisk sånn at den kalde krigen er slutt, og Forsvaret har fått nye oppgaver – det har endret seg. Nå skal vi skape et nytt forsvar. Det skal være moderne, det skal være framtidens forsvar, som skal ivareta et helt nytt trusselbilde. Det betyr ikke minst at vi skal bruke Forsvaret til fredsbevarende operasjoner. Da må vi også ha et innhold i Forsvaret som står til de ambisjonene som vi mener at det skal ivareta. Som representanten Ågot Valle også sa: I internasjonale operasjoner er det nettopp kvinnene som kan være de store brobyggerne, som i vanskelige operasjoner som bl.a. Afghanistan er. Da må vi også klare å få dette til. Det går framover, sa representanten Eriksen, sakte, men sikkert. Ja, det tok faktisk nesten 100 år fra vi innførte allmenn verneplikt til vi fikk til at jenter skulle ha samme muligheter i Forsvaret. Jeg håper faktisk at vi ikke er like tålmodige i denne saken. Representanten Dørum mener at radikal kjønnskvotering ikke er veien å gå. Jeg kan godt være enig i det, men en mild form for kvotering kan faktisk skje på mange måter. Dette er ingen stakkarsliggjøring av noen. Selvsagt skal kvinnene også være kvalifiserte. Det er ikke det vi snakker om. Men hvis vi har to med like kvalifikasjoner, kunne det da gå an å velge en kvinne. Det er mange som trenger et puff. Og når det fortsatt ikke står at man oppfordrer kvinner til å søke stillinger i Forsvaret, selv om vi vet at de er underrepresentert, har vi faktisk mange tiltak å ta i bruk for å lykkes mye bedre enn vi gjør i dag.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2006-11-24:
Det er utrolig viktig å ha fokus på de tiltakene som må til for å få økt kvinneandelen i Forsvaret. Jeg tviler ikke på at tidligere politikere, også på 1990-tallet, har prøvd å ha fokus på tiltak. Jeg har tro på at vi skal spørre dem det egentlig gjelder, de som er i Forsvaret i dag, og de som har vært i Forsvaret, for det er faktisk de som er eksperter på sin egen situasjon, sammen med eksterne representanter fra forskningsmiljøer og fra arbeidstakerorganisasjonene, og også hente erfaring fra andre organisasjoner som har kommet høyere opp i andel, og interpellanten refererte til politiet. Jeg mener at vi med et slikt målrettet arbeid har et bedre grunnlag for å prøve å nærme oss målet litt raskere. Når det gjelder kvotering, er det en diskusjon som har gått også i Forsvaret, og som jeg med jevne mellomrom tar opp. Det er klart at det er kontroversielt. Jeg har lyst til å understreke at alle kvinner som er i Forsvaret i dag, og som er tatt inn på skoler og i stillinger, er kvalifisert for de plassene og de jobbene de har. Dersom vi skal inn med radikal kjønnskvotering, er det en diskusjon som vi også må se på i en litt større sammenheng. Men jeg har god tro på at det første steget, sesjon, vil ha virkning, og også på at dette utvalget skal kunne gi oss gode forslag til tiltak som vi kan ta med og iverksette.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2006-11-24:
Nok en gang vil jeg si at det er positivt at representanten Signe Øye har tatt opp debatten. Jeg synes også det er veldig positivt at det har kommet så mange innlegg fra andre representanter. At Stortinget er opptatt av dette, vil også være veldig viktig og inspirerende for de kvinnene som er i Forsvaret i dag. Noen kommentarer: Jeg er helt enig i at frivillighet, og det å gjøre seg attraktiv, er det aller viktigste. Men jeg har også tillit til at de som har vært foran meg, har prøvd det. Vi må bare erkjenne at vi ikke er kommet en prosentandel høyere enn det vi var på 1990-tallet. Det er det som egentlig er det vanskelige og krevende, i og med at vi alle har en felles målsetting om at vi i første omgang skal nå disse 15 pst. Det er også sånn at skal kvinner virkelig ha en innvirkning på organisasjonen i Forsvaret, må kvinneandelen på sikt sannsynligvis økes enda mer – og kanskje komme over 20 pst. for at det virkelig skal være sånn at kvinner har innflytelse på organisasjonen. Jeg er ikke i tvil om at det er en felles politisk målsetting at vi også skal komme dit, når jeg hører på debatten her i dag. Jeg har igjen lyst til å understreke at alle de kvinnene som er i Forsvaret i dag, eller de som har en skoleplass i Forsvaret, er kvalifisert. Det er gledelig at vi nå inviterer alle til sesjon. Jeg tror det vil være en helt annen opplevelse for kvinner at de blir invitert til sesjon, i forhold til at man tidligere har måttet ta opp telefonen, ringe og ta kontakt med forsvaret selv – som er en mye høyere terskel. En undersøkelse viser at 50 pst. har sagt ja til å møte. Jeg er helt enig i at da har Forsvaret sin store mulighet til å markedsføre alle de karrieremulighetene som faktisk er for kvinner – og forhåpentligvis gjøre seg attraktivt nok. Jeg deler representanten Dørums veldige engasjement for Forsvarets forankring i folket. Jeg er helt enig i at det er viktig i en tid hvor bare en tredjedel av mannskullet gjennomfører førstegangstjenesten. I et slikt perspektiv vil jeg si at jeg tror man skal tenke nøye gjennom om eventuelt også kvinner skulle ha obligatorisk førstegangstjeneste. Det får bli en diskusjon som eventuelt kommer i kjølvannet av det forsvarspolitiske utvalget, som skal se på verneplikten generelt og hvordan den skal innrettes. Men igjen: Jeg synes det er veldig positivt at det er et slikt engasjement i Stortinget, og jeg er helt sikker på at det vil oppleves som en veldig stor inspirasjon for kvinner i Forsvaret.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2006-11-24:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er riktig, som statsråden påpeker, at situasjonen innenfor næringen nå er rimelig bra – det er en bra konjunktur. Rederiene investerer, og det skjer mye i offshorevirksomheten. Verftene har en bra ordremasse. Men det er nettopp i disse tider vi ikke skal hvile – det er i de gode tider vi skal styrke ryggen. Selv om situasjonen er god, er det fortsatt slik at 70–80 pst. av nyinvesteringene skjer utenlands. Statsråden har rett i at vi har en unik maritim klynge i Norge. Det er det jeg også har forsøkt å påpeke i mitt innlegg. Det er positivt at Regjeringen ønsker å samarbeide med EU om det som skal skje i forbindelse med behandlingen av grønnboken. Men det er viktig at vi som står utenfor EU, er rimelig raske med å implementere den politikken som EU kommer til å innføre i sitt område. Derfor er det viktig at Regjeringen nå tørker støv av skipsfartsmeldingen. Den har fått ligge altfor lenge. Statsråden bør finne frem Industriutvalgets innstilling, som har en bra politikk for industridelen av de maritime næringene. Han bør følge opp mindretallets forslag i Rederiskatteutvalget, for rederinæringen kjenner ingen landegrenser. Den flytter dit hvor rammevilkårene er best. Dette er et område hvor det fins svært mange verktøy i den såkalte verktøykassen til næringsministeren. Danmark har en veldig aktiv politikk på dette området. Der er det fokus på «Det Blå Danmark». Den danske regjeringen har lagt frem en handlingsplan med ambisjon om å gjøre Danmark til Europas ledende sjøfartsnasjon, en av verdens mest konkurransedyktige sjøfartsnasjoner, både når det gjelder skipsfarten og når det gjelder en lang rekke tilknyttede næringer. De fokuserer på følgende områder: Bedre utdannelse, forskning, utvikling og innovasjon, beskatning og utviklingsfinansiering, lettelser i administrative byrder og færre danske særregler, fremme av dansk innflytelse og markedsadgang, økt fokus på kvalitetsskipsfart og en effektiv, serviceorientert og moderne administrasjon. Jeg tillater meg å stille statsråden følgende spørsmål: Når vil Regjeringen invitere Stortinget til å behandle en liknende handlingsplan for det maritime Norge?
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2006-11-24:
Innledningsvis vil jeg takke Stortinget og statsråden for en veldig god debatt. Det har ikke pågått noe verdensmesterskap her i salen i dag, men det har i hvert fall pågått et stortingsmesterskap i forhold til å være mest positiv til skipsfarten. Det er veldig bra. Noe av poenget med denne debatten var å få en klarhet i hva Stortinget nå mener om skipsfartspolitikken, og hva Regjeringen har tenkt å gjøre. Så gjør statsråden et poeng av at den forrige regjeringens skipsfartspolitikk ikke var god, og at Fremskrittspartiet støttet opp om den forrige regjeringen. Statsråden har helt rett i at den forrige regjeringens skipsfartspolitikk ikke var noe særlig å skryte av, men det skapte også store spenningsforhold mellom Fremskrittspartiet og den forrige regjeringen.(Kielland Asmyhr) Jeg er glad for at så mange har påpekt viktigheten av å følge opp den maritime grønnboka. (Kielland Asmyhr) Jeg vil kommentere noen forhold som har blitt tatt opp i debatten. Representanten Steinar Gullvåg kan ikke ha fulgt veldig godt med under mitt innlegg når han sier at jeg hadde et negativt utgangspunkt. Jeg viste bare til at det går godt i de maritime næringer, men at Norge som nasjon taper terreng internasjonalt. Det er et faktum. Jeg blir bekymret når jeg hører innlegget fra representanten Kvalvik fra SV. Det er klart at statsråden her har en mye større oppgave med å overtale egen regjeringspartner om viktigheten av en god skipsfartspolitikk enn han har med å overbevise resten av Stortinget. Det er veldig bekymringsfullt når vi vet at SV sitter med finansministeren og det er Finansdepartementet som skal gjøre noe med skipsfartsbeskatningen. Det er klart at hvis finansministeren er enig med sin egen næringspolitiske talskvinne her i Stortinget i dette, tror jeg næringsministeren er nødt til å ta en prat med sin regjeringskollega fra SV rimelig fort. Statsråden påpekte også i sitt innlegg at Hurtigruta har fått nettolønnsordning. Det er veldig bra. Men jeg må minne om at det var Fremskrittspartiet som var pådriver i den saken, og at Regjeringen først påstod at dette var i strid med EØS-avtalen. Det viste seg ikke å være riktig. På grunn av at Fremskrittspartiet tok opp denne saken, har Hurtigruta nå en nettolønnsordning.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2006-11-24:
Det er åpenbart – og det er gledelig – at interpellanten deler Regjeringens ambisjoner på skipsfartsområdet. Når det blir sagt at vi skal være på pallen som skipsfartsnasjon, er det også denne regjeringens ambisjon. Det er en realitet at da den forrige regjeringen overtok – for drøyt fem år siden – var Norge nummer tre på statistikken målt i flåtestørrelse. Da den forrige regjeringen gikk av – den regjeringen som altså hadde støtte av representanten Kielland Asmyhrs parti – var vi nede på sjuendeplass. Nå er vi oppe igjen på femteplass målt i flåtestørrelse. I tillegg til endringer i volum og i tonn, har det vært en forandring i den norske flåten i retning av mer avansert teknologiske fartøyer, bl.a. knyttet til offshoreflåten. Det har altså vært både en teknologisk utvikling og en god utvikling i volum når det gjelder sjøfart og skipsfart under denne regjeringen. Det er riktig, som representanten sier, at det er mange som investerer i utlandet. Jeg var for tre uker siden med kronprinsparet på besøk til India, og registrerte der at norske båter var under bygging. Men samtidig registrerte jeg at indiske rederier kontraherer de avanserte offshorefartøyene fra f.eks. Aker Brattvaag. Det betyr at handelen går begge veier. En stor del av innsatsfaktorene og utstyret i de båtene som blir bygd i India, er levert av norske underleverandører – fordi vi er flinke, fordi vi har et godt maritimt miljø i Norge, og fordi vi har avansert teknologi på navigasjon og andre systemer som andre land bruker. Det gjelder f.eks. også skipskonstruksjon. Så dette går på kryss og tvers av landegrensene. Med dagens maritime politikk går det altså bedre for Norge enn det gjorde under den forrige regjeringen. Så var det spørsmål om hvilke virkemidler vi har, eller – som representanten kalte det – verktøy. Vi har en lang rekke virkemidler. En del av virkemidlene har vært der hele tiden, men har blitt brukt for lite. Vi investerer stort i forskning på denne sektoren, delvis gjennom MAROFF, som er programmet til Forskningsrådet, vi har økt aktiviteten i retning av mer investeringer i Norge, gjennom MARUT, vi har utvidet GIEK-ordningen med 10 milliarder kr – i hvert fall dersom forslaget i statsbudsjettet blir vedtatt i Stortinget – vi jobber med den maritime strategien som representanten etterspør nå, vi har forbedret nettolønnsordningen, vi oppretter et «Center of Expertise» for maritim sektor og andre senter med stor vinkling inn mot det maritime – ja, vi har så mange tiltak at jeg rekker ikke engang å ramse dem opp, for nå må jeg avslutte innlegget mitt.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2006-11-24:
Som jeg har sagt tidligere, er jeg enig med dem som under debatten har understreket betydningen av denne sektoren, og det er gledelig at det er så bred enighet om at vi skal satse på maritim sektor i Norge. Når interpellanten sier at det har vært et stortingsmesterskap i å være mest for skipsfartsnæringen, er det i hvert fall veldig gledelig for en statsråd som har ansvaret for dette området – når man samtidig så åpenbart kan konstatere at når det gjelder regjeringsmesterskap i aktiv maritim politikk, har den nåværende regjering vunnet over den foregående regjering. Vi må vel si at det er bra for næringen at de som var i regjering, nå er i opposisjon, for da er de for en mer aktiv maritim politikk, som for øvrig den sittende regjering fører. Det bør være betryggende for den maritime sektoren. Noe av utgangspunktet for det er den bevisste holdningen til at næringsnøytralitet er lagt bort. Et av de grunnleggende elementene i den næringspolitiske plattformen for den maritime sektoren, er at denne regjeringen har satset målrettet på noen utvalgte områder. Maritim sektor er ett av dem. Det var nettopp næringsnøytraliteten som var begrunnelsen for bl.a. forslaget fra den forrige regjeringen om å svekke nettolønnsordningen, noe som f.eks. ville ført til at ferjerederiene hadde flagget ut. For vår del er det riktig å tenke at når svenskene og danskene har det systemet, er det det som er sammenligningsgrunnlaget og konkurransegrunnlaget for denne næringen, og da er det det vi må konkurrere med når det gjelder rammevilkår. Så vi gir like rammevilkår, men tar utgangspunkt i de enkelte næringers spesielle situasjon. Så er jeg kanskje litt overrasket over Høyres innfallsvinkel i forhold til å tillate NIS-skip i frakt på kysten, ikke minst med utgangspunkt i at Høyre vanligvis er et parti som har veldig stor respekt for EØS-avtalen. Det er nettopp i forbindelse med inngåelsen av EØS-avtalen gjort en avtale mellom Norge og EU om NIS-flåten, nemlig at de ikke skal frakte på det området som Høyre nå ber om. Det er i hvert fall én kompliserende faktor i forhold til det forslaget som Høyre nå legger fram. Når vi satser på maritim sektor, skal vi bruke alle virkemidlene i den samme retningen. Det er derfor vi bruker maritim sektor som satsingsområde innenfor innovasjonens virkemiddelområde. Det er derfor vi øker forskningsmidlene nå innenfor de områdene som gjelder maritim forskning. Det er derfor vi sørger for å få innovasjonsmidler knyttet til den framskutte industrien i Norge som leverer avansert utstyr til denne sektoren. Når Kielland Asmyhr innledningsvis sa at vi skulle se til skipsfartspolitikken i «Det Blå Danmark», vil jeg si at for skipsfartspolitikken er det utmerket med et rød-grønt alternativ, som vi har i Norge. Og når interpellanten innledningsvis sa, at nå må det handles, kan jeg bekrefte: Nå blir det handlet!
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2006-11-24:
Jeg vil takke statsråden for et klart og tydelig svar. Han har redegjort for en offensiv rød-grønn politikk. Han har også understreket det tverrpolitiske i saken ved at arbeidet som ble startet av den forrige regjeringen, følges opp og forsterkes med nye virkemidler. Det synes jeg er særdeles positivt, nettopp fordi vi ser at dagens virkemidler ikke er nok til å bekjempe problemet. Jeg vil spesielt framheve at det kommer nye tiltak for å beskytte ofrene: kontaktforbudet, som også skal begrense den psykiske terroren, den omvendte voldsalarmen, som plasserer ansvaret der det hører hjemme, hos overgriperen, og ikke minst det forebyggende i å tilby behandling til overgriperne. Min egen kommune, Drammen, har hatt et nært samarbeid med Alternativ til Vold gjennom de siste ti årene. Det at nye tiltak kommer og ytterligere tiltak varsles, gjør at den norske innsatsen svarer på Europarådets kampanje på en treffsikker måte, både i tid og i valg av virkemidler. Så har jeg lyst til å benytte anledningen til å bringe nok en dimensjon inn i debatten. Jeg sa i mitt første innlegg at alle Europarådets organer er involvert i kampanjen. Det gjelder også kongressen av lokale og regionale myndigheter, der Norge for tiden har lederen, Halvdan Skard, som også er leder i KS. Kongressen understreker at det er lokale myndigheter som må håndtere de daglige konsekvensene, og at styrken lokalt ligger i nærheten til innbyggerne. Det betyr at de kan være offensive og effektive der det virkelig betyr noe, både i holdningsskaping, forebygging og beskyttelse. I den forbindelse har jeg lyst til å trekke fram nok en undersøkelse utført i regi av Amnesty International i mars i år, om hva norske kommuner gjør, og hvilken hjelp kvinner som har blitt utsatt for voldtekt eller vold, får av sine kommuner: 48 pst. av kommunene kjenner ikke omfanget av vold mot kvinner i egen kommune.10 pst. mener kvinner i deres kommune ikke utsettes for vold.70 pst. har ingen politisk debatt om vold mot kvinner.95 pst. har ingen handlingsplan mot vold mot kvinner.17 pst. har ikke tilbud om krisesenter.64 pst. har ikke tilbud om voldtektsmottak.99 pst. har ikke informasjon om hjelpetilbud på andre språk enn norsk. Dette er nedslående og en kraftig understrekning av at skal vi nå målene våre når det gjelder bekjempelse av vold mot kvinner, må vi også få kommunene på banen i langt større grad enn det som er tilfellet i dag.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2006-11-24:
Jeg vil benytte anledningen til å takke for en flott debatt. Jeg synes det er flott at mange engasjerer seg. Det har vært mange temaer og mange innfallsvinkler. Vi som sitter i Europarådsdelegasjonen, skal sørge for å rapportere tilbake om det norske engasjementet i forbindelse med kampanjen. Noen ganger sier vi med et lite smil om munnen at Norge alltid strever for å bli best i klassen i internasjonale fora, og det er ikke alltid vi mener det er like positivt, men i denne sammenhengen vil dette virkelig være noe å strekke seg etter. Debatten har vist at samfunnet, uten forbehold, må vise nulltoleranse for vold mot kvinner. Kampanjen handler spesielt om vold mot kvinner, men noen av de beste botemidlene på sikt, som også Europarådet selv understreker, vil trolig være arbeidet for generell likestilling mellom kjønnene. Forskning viser at selvstendige kvinner, økonomisk og på andre måter, tar større grad av styring over eget liv, også når det kommer til å bryte ut av voldelige forhold. Selvstendige kvinner gjør også noe med de generelle holdningene i samfunnet, og det vil i det lange løp virke forebyggende. Men der er vi altså ikke ennå. Helt til slutt vil jeg gjerne vise til et viktig poeng i kampanjen, som også understrekes av FNs spesialrapportør, nemlig behovet for å utvikle gode målindikatorer slik at vi kan følge utviklingen nøye og justere kursen dersom tiltak ikke har den ønskede effekt. Dette arbeidet er allerede i gang i internasjonal regi, og disse indikatorene bør tas i bruk også her i landet når de foreligger. Internasjonale sammenligninger er et nyttig verktøy for økt kunnskap, som bl.a. representanten Ballo etterlyste, dersom det er sammenligninger av god kvalitet. En selvstendig grunn til å ta i bruk bedre målindikatorer er behovet for å få fastslått omfanget av problemet. Det er skremmende hvis det er store mørketall ute og går. Hvis det er slik at 20–25 pst. bare er toppen av et isfjell, slik Europarådet viser til, kan det hende at oppgaven er større enn vi har trodd. Men uansett: Debatten her i dag har vært gledelig. Den viser et ekte tverrpolitisk engasjement. Den viser en offensiv statsråd, og det borger for at også resultatene etter hvert vil komme.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2006-11-24:
Jeg synes det er bra at interpellanten trakk fram kommunenes ansvar her, først og fremst for å få fokuset på at ansvaret ligger på mange hold. Det er så raskt å peke på strafferetten og strafferettens institusjoner når vi står overfor denne type problemer. Det kan ofte bli en hvilepute for oss i forhold til å fokusere på denne type overgrep, særlig når det gjelder vold i nære relasjoner. Det var ikke særlig komplisert, verken for daværende eller for nåværende regjering, å vedta f.eks. heving av straffenivået i forskjellige typer bestemmelser, lage et nytt straffebud, som jeg var inne på i mitt hovedinnlegg. Det er ikke særlig avansert og kan ofte, hvis det bare blir med det, virke mot sin hensikt. Hvis vi skal kunne klare å mobilisere i forhold til denne type vold og overgrep, er det avgjort viktig at vi får rustet opp strafferetten, slik at vi får oppdaget flere saker og også får retteført flere saker. Men vi er på mange måter også helt avhengig av å tilby dem som utsettes for slike overgrep, et annet spor. Det er mange av dem som er i slike situasjoner, enten det er barn eller kvinner, som rapporterer både til meg og andre at det er vanskelig for dem å bevege seg inn i strafferettens spor – og det forstår vi til en viss grad . Det er en dårlig løsning for noen å måtte løse dette problemet med en politianmeldelse. Det må vi tørre å ta inn over oss. Derfor synes jeg det er veldig viktig det som interpellanten peker på når det gjelder både kommunenes ansvar, det frivillige hjelpeapparatets ansvar og naboens ansvar – å gi folk en mulighet til å kunne rapportere om dette uten nødvendigvis å måtte ta det tunge ansvaret det er å føre det som en straffesak. Det kan være tøft for oss politikere å måtte innrømme det, men sånn tror jeg faktisk vi må tilnærme oss dette problemet. Det betyr ikke at vi ikke skal satse på strafferetten, men når vi ønsker å forebygge dette problemet i større grad, er det viktig at vi får fram slike tilbud som Alternativ til Vold representerer. Jeg var på besøk i Langesund her forleden og snakket med Alternativ til Vold der nede, og den dialogen de har med familier, familiegrupper, barn og kvinner, viser at det er mulig å få til endring av handling uten å måtte koble inn et stort samfunnsmessig apparat som egentlig bare skremmer dem som er utsatt for det. Det er ofte en veldig vanskelig balansegang, men det er helt nødvendig. At samfunnets reaksjon i mye større grad må bli bredere og – jeg holdt på å si – bestå av en mer variert meny, tror jeg kan bidra til at vi kanskje får familier, kvinner og barn til å åpne seg i større grad enn det vi har sett til nå. Det er en ganske tøff prosess man må gå gjennom når man bli henvist til strafferettsapparatet med ganske tunge runder, ankerunder. Det skal vi gjøre lettere, men vi har utfordringer andre steder.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2006-11-24:
Med all respekt for Stortingets debatter: Dette har vært en særdeles god debatt. Det er kanskje ikke hver gang man deltar i debatter her, at man føler at man på mange måter kan få sjekket ut noen tanker og ideer uten å risikere å bli politisk hengt for dem i neste runde. Det har vi brukt debatten til. Vi har fått mange innspill i forhold til både vinklinger og tiltak som jeg syns det absolutt er verdt å gå videre på. Vi har hatt en debatt som i hvert fall for min del har satt noen følelser i sving, som har gitt meg litt sug i magen. Jeg syns det er grunn til å gi honnør til alle deltakerne i denne debatten. Den er ikke blitt uforpliktende. Det har vært en debatt som har tatt problemet på alvor, og som også har gitt sitt til at vi ser at det er muligheter for å gjøre noe på dette feltet. Noen kommentarer til noen av innleggene: Representanten Woldseth tar opp spørsmålet om voldsalarmer. Jeg har gitt beskjed til mine underliggende etater, Politidirektoratet særlig, om at vi må sjekke ut og undersøke virkningen av disse voldsalarmene, slik at de virker slik de skal. Vi vil raskt få rapporter om eventuelle mangler ved akkurat det forholdet. Det ville være helt meningsløst om vi ikke gjorde det. Representanten Oktay Dahl og representanten Sundsbø og også flere fra helsefraksjonene har gitt viktige innspill, bl.a. om situasjonen for de eldre. Det er viktige innspill som vi skal ta med oss videre når vi nå skal prøve å gjøre det som representanten Horne anbefalte oss å gjøre, å se på om man kan lage en mer samlet strategi i forhold til vold generelt og i forhold til vold i nære relasjoner, slik at Stortinget i mye større grad kan få ta opp igjen denne tråden ved en senere anledning. Jeg holdt på å si: Kunne ikke vi møtes, om vi ikke gjør det her, så kanskje andre steder, for nettopp å diskutere akkurat disse spørsmålene og se hvor langt vi kan komme? Representanten Dørum har tatt opp spørsmålet om voldsoffererstatning. Og jeg er enig i at den er overmoden for reform. Det jobber vi med, og jeg håper at vi skal klare å lage det, sammen med de endringene vi skal gjøre i forhold til oppfølgingen av Fornærmedeutvalgets innstilling. Representanten Woie Duesund har vært inne på problemstillinger knyttet til barnevernets rolle i forhold til tilsyn og samvær. Det er blitt sagt i en interpellasjonsdebatt forleden at det er en problemstilling Regjeringa nå går inn for å prøve å skape en nødvendig avklaring på. Representanten Ballo kommer med spennende tanker om nærmest en familiehavarikommisjon i forhold til de tragiske episodene som vi har sett den senere tiden, og det tar jeg også med meg. Det som er viktig, til slutt: Vi må ikke la oss fange av de gode hensikters tyranni i denne debatten, og – ikke minst – ikke la oss fange av den oppfatning som ofte rår om at det ikke nytter, og dermed la maktesløsheten ta oss. Alternativ til Vold har vist at det er godt mulig å gjøre noe på dette feltet. De har mange gode eksempler på det. Slik sett vil jo kanskje mange av oss kunne si at gjør vi lille Fredrik, han med sukker på loffen, litt tryggere, så har vi i hvert fall oppnådd noe, noe som gjør satsingen vel verdt.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2006-11-24:
Jeg oppfatter det slik at den debatten rundt rettspsykiatrien som representanten Ballo nå trekker fram, dreier seg om to spor. Jeg oppfattet også den kjente rettspsykiateren Berthold Grünfeld dit hen at han kanskje har prøvd å debattere spørsmålet om berettigelsen av tilregnelighetsreglene som sådanne. Og det er jo enhver rettspsykiater for så vidt hjertelig velkommen til å være med på å debattere. Det er viktige spørsmål. Det som er av interesse opp mot sakkyndighetsspørsmålet, er i hvilken grad man kan ha god nok sakkyndighet i forhold til bl.a. de vanskelige rettspsykiatriske spørsmål som rettspsykiaterne står overfor. Det å fastslå en psykose, det å fastslå andre definerte – enten i rettslig sammenheng eller i medisinske termer – medisinske begrep er ikke bestandig like lett. Vi ser også at det har vært rettslige termer som rettspsykiaterne har vegret seg for å gå inn i, bl.a. det å kunne konstatere gjentakelsesfare. Jeg tror det er avgjørende at vi har en levende debatt rundt nettopp disse spørsmål, for i det øyeblikk rettspsykiaterne føler seg usikre på om man kan fatte konklusjoner på dette området, er det helt åpenbart at det er desto mer risikabelt også for dommerne – og eventuelt legdommere eller fagdommere – å fatte beslutninger om det samme. Det er det viktig å ha stor bevissthet rundt. Jeg mener at det er to utfordringer med hensyn til disse spørsmål som gjør seg særlig gjeldende i det arbeidet som Regjeringa gjør i forhold til å styrke rettssikkerheten opp mot de bevis som skal føres. Det første er å sikre at det faktisk er den som er utpekt til å være dommer – enten det er en fagdommer eller det er en jury – som skal fatte avgjørelsen, enten det dreier seg om hvilket faktum man skal legge til grunn, eller hvorvidt det er konstatert skyld eller ei. Vi må aldri komme så langt i denne prosessen med sakkyndige at vi på mange måter overlater den avgjørelsen til sakkyndigheten. Det er også en del av legmannstenkningen, når vi har med legfolk i rettssystemet å gjøre. Jeg tror mye ville gå tapt i det øyeblikket vi gav slipp på det. Min tese i forhold til dette er at de fleste av oss egentlig er like gode til bl.a. å fatte avgjørelser vedrørende skyldspørsmål som enhver sakkyndig. Det er faktisk ingen eksakt øvelse. Den andre utfordringen vi har, er at i enkelte tilfeller gjelder det andre sannsynlighetsregler og bevisregler i fagene enn i f.eks. strafferetten, hvor man skal være overbevist utover enhver rimelig tvil. Vi har sett tendenser til at sakkyndige opererer med en annen terskel i forhold til bevissikring, noe som i seg sjøl har bidratt til å senke bevisterskelen også inn i straffesaken. Det er en alvorlig utfordring som vi må være veldig bevisst på når vi utformer nye regler for sakkyndighet.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2006-11-24:
Regjeringen vil jo få mange anledninger til å drøfte dette spørsmålet og disse problemstillingene. Jeg tror også Stortinget vil få rik anledning til det, særlig når det gjelder en god del av de områdene som vi ønsker å løfte fram. For å utkvittere representanten Aspakers utfordring med hensyn til å ta opp dette, mener jeg at man i hvert fall gjennom granskingen av Fritz Moen-komplekset vil kunne komme inn på spørsmål som er reist i debatten her. Det er på det rene at det er et arbeid på gang i tilknytning til spørsmålet om sakkyndig bistand ved uventede barnedødsfall. Jeg syns for så vidt også representanten Dørums innspill med hensyn til å bruke de symposiene vi har i Justisdepartementet, er en fin anledning til å løfte dette temaet. Avslutningsvis har jeg lyst til å si at jeg syns representanten Nistad har tre tilnærminger til dette som er fornuftige, han stilte tre spørsmål som vi vel ved enhver regelutforming bør stille oss når det gjelder sakkyndighetsinvolvering. Det første gjelder det flere har vært inne på, å være kritisk til sakkyndigheten. Det betyr ikke at man i utgangspunktet skal avvise sakkyndigheten, men man må være kritisk. Og hvordan kan vi lære oss sjøl opp til å bli mer kritiske? Det handler om opplæring, det handler om kompetansebygging, og det handler i straffesakene, særlig i jurysakene, også om at vi får rettsbelæringer som holder. Vi har nå sendt ut et forslag om at rettsbelæringene skal tas opp på bånd. Jeg tror at det er slike ting som er viktig, nettopp for å få kritikken inn, ikke bare mot sakkyndigheten, men også mot bevissituasjonen generelt. Det vil være viktig. Så mener jeg, innunder dette med kritikk, at den dimensjonen som representanten Dørum brakte inn, er svært spennende. At det er fagprofesjonene som først reagerer på trusselen mot sin egen autoritet, og som for så vidt også stiller seg i posisjon i forhold til andre typer fag, som gjør sitt til at man blir underordnet – dette gjelder faktisk i mye større grad fagfolk enn legfolk – er svært interessante tanker som vi skal ha med oss, bl.a. inn i debatten om den nye juryordningen som er foreslått. Det skal vi være åpne for, for vi ser jo ofte i rettslig sammenheng at de som virkelig tør å stille kritiske spørsmål, gjerne er de som ikke har en eller annen profesjon, men som tar den folkelige fornuften inn i en problemstilling, noe rettsvesenet trenger svært godt, og som vi skal ta vare på, uavhengig av hvilken juryordning vi får. Så spør Nistad om ikke det sakkyndige miljøet er for smalt. Det er et veldig viktig spørsmål. Særlig knyttet til enkelte små domstoler kan det sakkyndige miljøet bli for smalt. Det er en viktig utfordring for oss. Han peker til slutt på spørsmålet om kontradiksjon, altså muligheten for å få flere sakkyndige inn i en sak. Det er avgjort viktig. Det er en åpning for det, men den muligheten tror jeg vi må styrke.
Hilde Magnusson (Arbeiderpartiet), 2006-11-24:
Jeg synes det er flott at Europarådet lager en kampanje om et så viktig tema, som i mange europeiske land ikke blir tatt alvorlig nok. I Norge har vi gjort mye, og som statsråden påpeker, har regjeringen Stoltenberg II satt i gang en rekke tiltak for å motarbeide vold i nære relasjoner. Vi har likevel en vei å gå før vi kan si oss fornøyd, men Regjeringen har tatt dette arbeidet på alvor, og vi er definitivt i gang. Andre land i Europa ligger dårligere an. Jeg skal illustrere det med et eksempel. Justiskomiteen hadde i vår besøk av justiskomiteen fra Tsjekkia. Rundt bordet satt det to menn og fem kvinner fra Norge, mens det fra Tsjekkia var åtte menn og en kvinnelig sekretær. De spurte hva som var viktige saker for komiteen og regjeringen i Norge, og de antydet at de ville snakke om narkotikaproblemer og strafferammene for narkotikasaker. Vi svarte at narkotika er et område vi jobber med, men et annet felt det er stor fokusering på i Norge, er vold i nære relasjoner. Vi sa at vi jobber for at politiet skal ta disse sakene mer på alvor, og for at helsepersonell skal lære seg å se signaler på at barn er utsatt for vold direkte eller indirekte, og at vi ønsker at befolkningen generelt ikke skal akseptere vold selv om den skjer bak husets fire vegger, og at det er tverrpolitisk enighet om dette i komiteen og på Stortinget. De åtte mennene ble litt målløse, men sa til slutt at dette var ikke et felt de var opptatt av i Tsjekkia. Dette var et problem som hørte privatlivet til, som det offentlige Tsjekkia ikke hadde noe med, og som politiet ikke skulle bruke ressurser på. Jeg tror at noe av grunnen til at vi har fått en bra fokusering på dette temaet i Norge på øverste hold, er at kvinner her i mye større grad enn i Tsjekkia og andre land er i posisjon til å påvirke den politiske retningen. Vi var egentlig forberedt på svaret fra den tsjekkiske komiteen, men vi tok opp dette temaet nettopp for å signalisere at dette er en type kriminalitet Norge tar på alvor og setter på dagsordenen både i media, i regjeringen og på Stortinget. Statsråden gikk gjennom tiltak som er satt i gang for å forebygge vold i nære relasjoner. Både satsingen på ATV – Alternativ til Vold – og den nye tenkningen med omvendt voldsalarm er veldig bra. Det er videre lagt opp til at voldtektsutsatte skal få flere timer til bistandsadvokat, noe som også vil være med på å styrke rettssikkerheten til disse kvinnene. Jeg synes det er fint å markere starten på kampanjen med å sette dette viktige temaet på dagsordenen i Stortinget, og jeg er glad for at vi har en statsråd og en regjering som ikke ser på vold i nære relasjoner som en privat sak, men som noe det er en offentlig oppgave å bekjempe – ikke minst med tanke på alle de barna som lever med trussel om vold mot mor og kanskje seg selv. Men selv om volden ikke fysisk rammer barna, kan den gi alvorlige skader på deres psykiske helse.
Hilde Magnusson (Arbeiderpartiet), 2006-11-24:
Representanten Ballo tar opp et viktig tema i dag. Tilliten til domstolene er avhengig av at vi føler at avgjørelsene de fatter, er bygd på et så riktig grunnlag som mulig. I kompliserte saker og på noen fagområder er det nødvendig å bruke sakkyndige for at domstolene skal ha et best mulig grunnlag for å fatte den riktige beslutning. Det kan være i en sivil sak hvor temaet er om huset familien kjøpte, hadde de mangler som ble påberopt da kjøpet ble inngått, og en takstmann uttaler seg om det. Eller det kan være i en straffesak, kanskje i en drapssak, hvor rettspsykiateren uttaler seg om den tiltaltes helsesituasjon i gjerningsøyeblikket. Som det påpekes av statsråden, er det slik at sakkyndiges uttalelser alene ikke er avgjørende for dommens utfall. Dommeren skal foreta en samlet vurdering av innkomne bevis i saken. Men det er selvsagt viktig at det den sakkyndige sier, er riktig, da deres uttalelser ofte tillegges stor vekt. Som representanten Ballo sa, har man i USA foretatt en undersøkelse om bruken av sakkyndige. Denne viste at feil fra sakkyndige er en av hovedårsakene til justismord i USA. Dette er selvsagt en problemstilling man skal ta på alvor og fokusere på, da det er en tendens til en økende bruk av sakkyndige i retten, og de sakkyndige skal ha høy kvalitet og utføre en god jobb. Vi har i Norge ikke hatt så mange saker hvor sakkyndige er skyld i at det blir en feil domfellelse. Men det må vi selvsagt også bestrebe oss på ikke skjer, da det er skjebnesvangert for den som feilaktig blir domfelt, enten det er i en sivil sak, eller – og kanskje enda verre – i en straffesak. Jeg er glad for at statsråden har dette temaet i fokus, og at vi bl.a. gjennom satsingen på DNA er med på å bedre tilgangen på sikre bevis som kan brukes i den norske rettssalen, for, som den amerikanske forskeren Michael Saks sier det: Det er bare DNA-bevis som er eksakt. Alt annet er antakelser. Vi har også en sikkerhetsventil gjennom bl.a. Gjenopptakelseskommisjonen og Den rettsmedisinske kommisjon, som kan gi oss en viktig korreksjon hvis feil først er gjort.
Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2006-11-24:
Jeg er glad for å kunne stå bak en regjering som så kraftig har fokusert på dette tema, og som viser konkret handlekraft. Jeg er også glad for at det er en stor tverrpolitisk enighet om de tiltakene som lanseres. Det gikk ikke lang tid med det nye regimet før vi hadde vedtatt nye bestemmelser i staffeloven som gir et utvidet og bedre vern for offeret, og som gir en større strafferamme for voldsutøver. Dette går bl.a. på at vi gjorde loven gjeldende for flere typer offer, som fraskilte ektefeller og stebarn. Det gjelder også bestemmelsen som før ble kalt besøksforbud, hvor det var fysisk tilstedeværelse på bestemte steder som var i fokus, men som nå skal gjelde et mer generelt kontaktforbud. Vi har også gitt klare signaler inn i politietaten om å prioritere denne typen saker høyere. Vi har også kommet med og kommer til å komme med en rekke andre tiltak, som Barnas hus, prøveprosjekt med omvendt voldsalarm. Det er nedsatt et voldtektsutvalg, og vi har styrket advokatbistanden for offere. Vi vil også styrke tilbudet for å hjelpe dem som utøver vold, slik at de kan bryte sin egen voldssirkel. Til slutt vil jeg også nevne den satsingen vi gjør på DNA-registre, som kan bidra til å oppklare flere voldtektssaker. Selv om Regjeringen har stort trykk på dette, og det politiske miljøet har stort trykk på dette, holder ikke det. Vi trenger mye større fokusering på temaet generelt. Jeg savner medias fokusering. Det mangler ikke på reportasjer og saker som handler om gatevold blant unge menn i helgene, og det er jo fint. Men når det kommer til familievold, er det en øredøvende taushet. Henger det fortsatt igjen en kultur om at det å denge kona er en privatsak? Ja, dessverre så tror jeg det. Hvorfor møter man fortsatt utsagn som: Ja, men, du kan jo bare flytte ut. Vi må intensivere den lange, seige kampen for å endre holdninger til vold i nære relasjoner, for det er et holdningsspørsmål. Vold i hjemmet er ikke en privatsak, selv om det skjer innenfor husets fire vegger. Vi trenger flere som bryr seg, flere som sier fra, og flere og bedre tilbud for dem som rammes. For å illustrere hvor vanskelig det kan være for offeret, vil jeg avslutte med et dikt av den finsk-svenske forfatteren Märta Tikkanen. Jeg skal prøve å lese det på svensk, så får dere heller lytte til innholdet, og ikke til uttalen: «Først känns det sköntrent svindlande och obegripligtsköntatt det trots allt också finns de som serbakom fasadensom vetoch innserMen sen blir alltingbara ännu svårareSen kommer frågan:Varför går du inte?Otaliga gånger har jag varitpå vägom denhär perioden inte ärden sistadå går jagom elakheterna går ut överbarnendå går jagom han dessutom börjarljugadå går jagoch bär han nånsin handpå mejdå går jagnär barnen inte längreorkardå bara måste jagOch allting händeÄndå gick jag inteVarför?»
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2006-11-24:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er klart at de siste sakene som har kommet opp – statsråden nevnte selv Fritz Moen-saken – aktualiserer behovet for å gjennomgå hvorfor den typen feilslutninger kan skje, og hvordan man sikrer at det ikke skal skje på nytt. Det er ett forhold jeg ikke berørte. Det er mange typer sakkyndige, men dersom en gjør bruk av f.eks. rettspsykiatrisk sakkyndige, kan det tenkes at sakkyndige gjennom dagens lovverk tvinges inn i en form som de ikke nødvendigvis alltid er så bekvemme med. Jeg har nevnt tidligere at Berthold Grünfeld for et års tid siden skrev en kronikk knyttet opp mot vurderingen av om man i forbindelse med at man begår en handling er å anse som psykotisk, bevisstløs eller psykisk utviklingshemmet i gjerningsøyeblikket, og hvordan det gir en type svart-hvitt-tenkning – at man enten er skyldig i en handling fordi man helt ut må ta ansvaret for de handlingene og var i stand til å vurdere dem, eller at man på den annen side vurderes som bevisstløs i gjerningsøyeblikket. Man ser likevel hvordan enkeltaktører, selv om man blir erklært bevisstløs i gjerningsøyeblikket, helt bevisst har skjult sine spor, har forsøkt å tildekke de kriminelle forholdene, og handlingen ofte befinner seg i en gråsone der det slett ikke er åpenbart at man ikke visste hva man gjorde. Men fordi man får en form på det, både i straffeloven § 44 og i § 56, som gjør en til det ene eller det andre på en måte – og det er det rettspsykiaterne bes om å svare på – forsvinner en del nyanser. Det man ser i rettsapparatet gjennom bruk av sakkyndige, er at selv om det bare er ett element i den samlede vurderingen, blir innflytelsen veldig sterk. Ikke minst ser man det når det gjelder rettspsykiatrisk sakkyndige, for når retten tillegger den vurderingen stor vekt, har det konsekvenser med hensyn til om vedkommende får en dom eller i stedet skal være f.eks. i en behandlingsinstitusjon. Konsekvensen av dette har jo vært problematisert med hensyn til at man mangler tilrettelagte tilbud for å ivareta den enkelte på en forsvarlig måte, samtidig som samfunnet har krav på beskyttelse. Det er altså mange fasetter i diskusjonen omkring bruk av sakkyndige – det handler også om de premissene de går inn i det på. Det betyr ikke at den sakkyndige nødvendigvis gjør en dårlig jobb, men hvis det ikke gis rom for en helhetlig vurdering, med en type resonnementer som er mer komplekse, kan man komme galt ut. Det er klart at det også gir muligheter for den som står overfor en dom, til å benytte seg av det med hensyn til at en orienterer seg om hva slags begrensninger som ligger i lovverket.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2006-11-24:
Det første som slår meg når jeg har fulgt med på denne debatten, er at det er et privilegium å ha tilgang til denne talerstolen, og også til denne salen. Jeg er mange ganger overrasket over hvor få som benytter seg av det privilegiet. Jeg har lyst å kommentere noe. Det representanten Dørum sier, synes jeg er betimelige betraktninger, som jeg har stor sans for. Det slår meg – og jeg har tenkt igjennom det – at jeg to ganger selv har vært innkalt, i to vidt forskjellige rettssaker, som sakkyndig vitne. Den første var, slik jeg husker det, i forbindelse med en voldssak – egentlig med relasjon til den forrige interpellasjonen – en sak med vold mot en kvinne. Det gikk ut på å beskrive de funnene man hadde gjort på en legevakt i forhold til de skadene kvinnen var påført. Da kommer man inn i rettssalen og beskriver bare det faktiske man har observert. Så går man ut igjen, og man kjenner for så vidt ikke settingen for øvrig i rettssalen. Det eneste man er – i hvert fall var jeg – opptatt av, er å gi en beskrivelse så nøktern og presis som mulig, for at de som så skal foreta en vurdering, kan gjøre det så riktig som mulig. Annerledes blir det f.eks. i en drapssak, der jeg ble innkalt som sakkyndig vitne sammen med to rettspsykiatere. Man sitter og følger rettssaken gjennom hele dagen, og gradvis merker man selv at man blir en aktør i rettssalen fordi man begynner å få sympati og antipati, og fordi man får behov for å balansere ut rettspsykiaternes betraktninger når man synes de er ubalanserte. Sett i ettertid og på avstand er jo det betenkelig. Det er klart at man gjør seg selv til en aktør som skal påvirke utfallet av en rettssak. Jeg synes også det er til ettertanke – ut fra den typen erfaringer – at en rettspsykiater kan komme med en rettslig belæring som varer i en og en halv time, og når dommeren sier at dette har pågått lenge nok, er rettspsykiateren i en posisjon der han relativt arrogant kan si at det ikke har vart lenge nok – dette er helt nødvendig. Det er helt åpenbart, og det synes jeg for så vidt representanten Dørum var inne på i sitt innlegg, hvordan vanlige vitner, alminnelige mennesker som kan ha observert noe, kommer til kort i en slik situasjon, fordi det ligger så betydelig autoritet fra en sakkyndig til å bestemme premissene for sakens utfall. Jeg synes statsråden har svart godt i forhold til det arbeidet Regjeringen gjør, men den utfordringen som ligger i å ta dette temaet videre for å kvalitetssikre det ytterligere, er viktig. Det er viktig at vi i framtiden hindrer tilsvarende gale slutninger på grunn av sakkyndige som vi har opplevd til nå. Det har vi alle et ansvar for å bidra til.