Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2017-05-15:
Strukturen i legers spesialistutdanning har nærmest vært uendret i mange år, til tross for at spesialisthelsetjenesten har gjennomgått store endringer. Spesialistutdanningen legges nå om og moderniseres. Omleggingen skal bidra til at utdanningen er mer i samsvar med pasientenes og helsetjenestens behov, og sikre at vi fortsatt har høy spesialistkompetanse. Økende kunnskapsmengde og krav til spesifikke prosedyreferdigheter har ført til oppdeling i nye spesialiteter og grenspesialiteter. Dagens spesialistutdanning reflekterer behovene i den tradisjonelle tredelingen av aktiviteten i sykehus, med avdelinger for indremedisin, kirurgi og røntgen. Det har skjedd en rivende utvikling. Da jeg selv jobbet på sykehus, og man fjernet et bryst ved brystkirurgi, lå man inne i tre uker – i dag er dette faktisk flere steder dagkirurgi. Så utviklingen er rivende, og det handler om nye og forbedrede operasjonsmetoder. Forslagstillerne i dette Dokument 8-forslaget frykter at nye læringsmål i spesialistutdanningen fører til at Norge kan mangle generelle kirurger, og de viser til at det ikke er godt nok samsvar mellom legespesialistutdanningen og behovene i spesialisthelsetjenesten. Den nye ordningen for utdanningen legger opp til en modulbasert spesialistutdanning i tre deler. Den første delen er dagens turnustjeneste. Del to er felles for grupper av indremedisinske og kirurgiske spesialiteter – altså det generelle. Del tre er spesialisering som er unik for den enkelte spesialitet. Forslag til læringsmål for de kirurgiske spesialitetenes del to og tre, altså det generelle og det spesielle, har vært på høring i regi av Helsedirektoratet, og forslagene er utarbeidet av Legeforeningens spesialitetskomiteer. Utgangspunktet er at generell kirurgi utgår som egen spesialitet. Del to i kirurgi er ment å gi den nødvendige breddekompetansen for vanlige kirurgiske tilstander for de fleste kirurgiske spesialiteter. Læringsmålene i spesialiteten i gastrokirurgi skal gjøre spesialistene kompetente til å gå en selvstendig bakvakt ved en generell kirurgisk avdeling med traumemottak. Komiteen viser til at behandlingen i Nasjonal helse- og sykehusplan viste at demografi fører til endring i sykdomsmønsteret, og at det er viktig med spesialister som har bred kompetanse i front, både i spesialist- og kommunehelsetjenesten. Vi skal ha en desentralisert sykehusstruktur i Norge, noe som har vært understreket flere ganger her i dag. Vi skal ha både store og små sykehus som skal sikre likeverdige tjenester i landet, selv om utformingen av tilbudet vil være noe forskjellig. Omleggingen må derfor ta hensyn til dette, og de ulike legespesialitetene må understøtte dette målet. Legene skal kunne forholde seg til pasienter med sammensatte problemstillinger og ha kompetanse til å forstå og behandle helheten. Dette innebærer at spesialistutdanningen må inneholde avveininger mellom både spiss- og breddekompetanse, og den må være lett å endre i tråd med medisinskfaglig og annen utvikling. Dette er begrunnelsen for at Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre ber departementet om å vurdere hvorvidt den nye spesialistutdanningen ivaretar behovet for generalistkompetanse innenfor kirurgi og indremedisin på en tilstrekkelig måte. Høyre mener at departementet må vurdere, og ikke pålegges av Stortinget, å opprette ulike moduler innen spesialistutdanningen. Nå snakker vi om generell kirurgi, en annen gang kan det være noe annet. Utviklingen av de medisinske spesialiteter er en dynamisk prosess. Den må i skje i dialog mellom fagmiljøene og Helsedirektoratet, som har beslutningsmyndigheten. Det blir helt merkelig at Stortinget skal gå inn og definere læringsmål.