Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2018-12-04:
La meg først si at jeg håper statsråden vil vurdere de forslagene og de tankene som Jan Bøhler nå fremførte, om en sterkere reaksjon overfor dem fra 15 til 18 år enn slik det er nå, slik at man så tidlig som mulig får et klart signal om at dette ikke er akseptabelt. Det er jo egentlig vanlig barneoppdragelse at man på en eller annen måte må sørge for at barn på forskjellige alderstrinn får beskjed om hva som er akseptabelt, og hva som ikke er det, og da må det være en form for reaksjon som på en eller annen måte er ubehagelig. I denne interpellasjonen fra Himanshu Gulati, som jeg synes er veldig fin, er spørsmålet om ordet «ungdomskriminalitet» skulle vært byttet ut med «innvandrerungdomskriminalitet» eller «minoritetsungdomskriminalitet». Med andre ord: Står vi overfor et ungdomsproblem, eller står vi overfor et integreringsproblem? Når man skal sette inn virkemidler overfor noe som ikke er som det skal, må vi vite hva det er, og hvilken gruppe vi skal være opptatt av. I fjor var det flere avisreportasjer om 151 gjengangere i disse gjengene som opererte i Oslo, og det er – og var den gang – omtrent umulig å få vite hvem de 151 er. Er det gjengs ungdommer av norsk og ulike lands opprinnelse – eller foreldrenes opprinnelse – eller er det noen fellesnevnere blant de 151? Da svarte alle: Det vet vi ikke, vi fører ikke statistikk på f.eks. etnisk grunnlag. For det er jo klart at hvis det viste seg at av de 151 var 140 barn og ungdom av innvandrerforeldre og 11 av norske, ja, da ville vi hatt et integreringsproblem og kunne begynt å diskutere det. Hadde det vært helt jevnt fordelt blant alle ungdommer, hadde vi hatt et ungdomsproblem. Det er som når en lege skal stille en diagnose for et menneske som er sykt – da må man vite hva som skal opereres, og hva som er de nødvendige medisiner. Så jeg vil be statsråden sørge for at vi for fremtiden fører en viss statistikk og oversikt, så vi kan identifisere. Jeg tror at fellesnevneren her først og fremst er ungdom fra innvandrerfamilier. Da må vi gjøre noe med integreringen, og da må vi gjøre noe tidlig. Kanskje det er en annen fellesnevner, enten det er et spesielt opprinnelsesland foreldrene kommer fra, eller det er en spesiell kultur, eller det er en spesiell religion. Vi må altså prøve å identifisere mest mulig for å sette inn virkemidler tidligst mulig. Vi har i Oslo bystyre foreslått å opprette en egen integreringsetat som kan koordinere det forebyggende arbeidet, som i dag spriker fullstendig. Barnevernet gjør sitt, skolene gjør sitt, barnehagene gjør sitt, idrettsbevegelsen gjør sitt, ungdomsklubbene gjør sitt, men det er ingen som tidlig kan identifisere at dette lille barnet er i en familietype og i en type miljø som gjør at vi kan forutse at det kommer til å gå galt. En av de tingene som burde være fornuftig, er å få til en språkkartlegging: Er det foreldre som sørger for at et barn på 2–3 år har en slags plan for å kunne lære norsk før de begynner på skolen? Med et hjemmebesøk, som allerede gjennomføres etter at noen får barn, ville man jo kunne undersøke om det er planer for at dette barnet lærer seg norsk før det begynner på skolen. De aller fleste ville kunne si og redegjøre for at det går greit. Men hvis det er foreldre som motarbeider og ikke synes det er viktig at et lite barn skal få bli norsk og lære seg norsk språk og norsk skikk og bruk, da har man identifisert at allerede her bør man passe på og komme med råd og vink og hjelp og assistanse. Og overfor de få foreldrene der det er nødvendig å si at vi ikke aksepterer at de motarbeider at deres barn skal bli norsk og ha dette som sitt land, kan man sette inn virkemidler av ulik art. Man kan sørge for at barna går i barnehage, som man nå har lovmessig adgang til å pålegge, og sørge for å følge opp de få familiene der man, basert på erfaringer, har funnet ut at det er stor mulighet for at det vil gå galt med dette barnet hvis vi ikke gjør noe aktivt fra tidlig av. I dag er det ingen som koordinerer alle disse forskjellige etatene, og som har integrering som en hovedsak. Og det er også en ting jeg vil be statsråden om å vurdere, om han ikke kan gjøre noe, på et tidligst mulig tidspunkt, hvis det er en fellesnevner blant dem som ender som ungdomskriminelle.