Michael Tetzschner (Høyre), 2010-12-13:
Datatilsynet skal identifisere farer for personvernet, og de skal gi oss råd om hvordan vi kan unngå disse farene og eventuelt begrense farene. Årsmeldingene til Datatilsynet og Personvernnemnda som klageorgan gir inntrykk av aktiv og kompetent medvirkning til tilsyn, til rådgivning og til synlig deltakelse i samfunnsdebatten. Det skal vi være takknemlige for. Likevel er det en gjennomgangstone i meldingene, og i og for seg også i departementets påtegning i meldingen, at personvernet er under stadig press. Man kan få det inntrykk at personvernet drives litt fra skanse til skanse. Dette inntrykket av personvern på tilbaketog er ikke basert på følelser, men fakta. Man finner en rikholdig eksempelsamling i Datatilsynets beskrivelse av de kontrollerte sektorene. Jeg vil henlede oppmerksomheten på side 20, spalte 1: «Kontrollene avdekket en tiltagende tendens til å lagre(…) data i større omfang og over lengre tid enn hva regelverket(…) gir rom for.(…) De to kontrollene som ble avviklet peker i retning av manglende respekt for de rettigheter den registrerte er gitt fra lovgivers side.» (…) (…) (…) Og i spalte 2: «Tilsynet erfarer at forvaltningen har en tendens til å strekke egne hjemler langt, i noen tilfeller langt utover hva det finnes støtte for i lovverket.» Videre på side 21 spalte 2: «Det avdekkes mange brudd på regelverkets krav. Alvorlighetsgraden varierer, men gjennomgående er det for lite kjennskap til og respekt for de rettsregler som er fastsatt i personopplysningsloven.» Datatilsynet fremhever også at de undersøkte virksomheter frembyr følgende inntrykk: En generell beskrivelse er at virksomheten ikke har gjort seg tilstrekkelig kjent med regelverket, i altfor liten grad har avklart hvem som må gjøre hva, har mangelfull oversikt over hvilke personopplysninger som behandles, og har ikke reflektert over formål og behandlingsgrunnlag. Videre har de mangelfull systematikk i tilnærmingen til regelverket. Det sørges heller ikke for god nok sikring av personopplysningene, og de følger ikke sentrale plikter i regelverket, som informasjonsplikten og slettebestemmelsene. Det ser ut til å være en betydelig avstand mellom det regelverket Stortinget vedtar her i huset til beskyttelse av personlig integritet, og den virkelighet som etater og virksomheter opererer i. I hverdagen krenkes enkeltmenneskenes integritet. En viktig lærdom av dette er at man har en solid avstand til yttergrensene for hva man kan godta, for man må regelmessig regne med at det gjøres feil i forvaltningen. Selv innenfor sosialforvaltningen, som jo er etablert for å sikre mennesker økonomisk, og som skulle være nærliggende til å ta hensyn til individene, har vi nettopp sett at Nav fikk en egen hjemmel – faktisk bedre enn politiets – for å hente ut informasjon om klientenes mobiltelefonbruk og faktisk brukte hjemmelen også der for mer enn hva den var verd. Man kan reflektere over hvorfor det stadig skjer overskridelser av de ganske vide fullmaktene forvaltningen har fått til å kikke oss alle i kortene. En forklaring kan være at personvern ikke ligger innebygget som noen sentral verdi i den sektoriserte staten. Det er sektorinteressene som driver frem forslag til nye måter å innhente og bruke personopplysninger på. De har sine egne interesser å ivareta og er ofte ukritiske og av og til uskikket til å vurdere om fordelene ved et inngrep er reelle eller forholdsmessige. Særlig skeptisk er jeg til system der det er sektorinteressene som både tar initiativet til nye personverninngripende innhenting av informasjon og samtidig vurderer om inngrepet var forholdsmessig. Dermed skal de som egentlig skal avveie mellom grunnleggende og motstridende interesser, selv operere med partsinteresse. De innbilte fordelene er ofte påstått å være konkrete, mens ulempene kan sies å fordeles på den brede offentlighet i sin alminnelighet – dvs. på oss alle. Et viktig forsvar mot personvernkrenkelser er selvsagt at lovgiverne har et realistisk forhold til at det vil skje lovbrudd i forvaltningen. Det er faktisk mulig å si nei takk når noen av ekspertene forteller oss at verden vil bryte sammen dersom ikke alle teknologiske muligheter tas i bruk for å kontrollere hva befolkningen gjør. Men selv på områder hvor man har kommet til at lagring og behandling av personopplysninger innebærer en utvilsom samfunnsnytte om man ikke krenker den kjerne av individvern som aldri kan avveies bort, er det grunn til å stille opp betingelser, saksbehandlingskrav og sanksjonsmuligheter overfor brudd på personopplysningsloven. Her trengs en mer bevisst rettspolitikk, og ansvaret for det ligger i denne salen.