Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2009-06-08:
La meg returnere takken til saksordføreren for at han har bidratt til veldig bred enighet i Stortinget om norsk utviklingspolitikk. Det er et viktig signal, ikke minst når vi vet at Fremskrittspartiet står for en helt annen utviklingspolitisk linje. For ett år siden, 29. mai i fjor, behandlet Stortinget meldingen om kvinners rettigheter og likestilling i utviklingspolitikken. Det var den første stortingsmeldingen i sitt slag i Norge, men faktisk også den første i sitt slag på verdensbasis, noe utviklingsministeren skal ha ros for. Stortinget – og utviklingsministeren – tok på alvor at tusenårsmålene aldri kan nås uten at kvinners livssituasjon og hverdag endres. To tredjedeler av verdens fattige er kvinner. Fattigdomsorientering i bistand og øvrig utviklingspolitikk betyr at vi må bidra til at kvinner gis mulighet til å innta sin rettmessige plass i utviklingspolitikken. Norge har påtatt seg et særskilt ansvar for tusenårsmålene nr. 4 og nr. 5, om å redusere spedbarnsdødeligheten og om å redusere risikoen for å dø i barselseng. Det finnes områder i verden der de farligste dagene i livet er den dagen man blir født, og den dagen man skaper liv ved å sette barn til verden. Mens Angola er en nasjon som flommer over av oljepenger, er fødestuene i Luanda blant verdens verste. Slik vil vi ikke ha det. Derfor er likestilling et av hovedsatsingsområdene – eller hovedsporene – for norsk utviklingspolitikk. Dette er et område der Norge har et særskilt fortrinn, der vi kan gjøre en forskjell. Det dreier seg om bistand til utdanning for jenter i sårbare stater eller bistand etter naturkatastrofer. Jan Egeland fortalte på et møte i Internasjonalt Forum i Oslo Arbeiderparti i forrige uke at da de rykket inn med nødhjelp til jordskjelvofrene i Pakistan, førte det bl.a. til at jenter fikk gå på skole for første gang i de leirene som ble satt opp. Det dreier seg om å sikre de kvinnelige jordbrukerne i Afrika i forhandlingene i Verdens helseorganisasjon. Det dreier seg også om sikkerhetsresolusjon 1325, om å gi kvinner makt til å være med på å bestemme utviklingen i postkonfliktområder når freden skal bygges. Og det dreier seg om «Kvinner kan»-kurs, om å skolere jenter i frivillig sektor og kvinnelige politikere og parlamentarikere i utviklingsland. Dette er områder der vi kan gjøre en forskjell. Det dreier seg om komparative fortrinn – om en arbeidsfordeling mellom land og bistandsaktører med det for øye å bidra til å nå tusenårsmålene: fjerne fattigdommen, sørge for endrede maktstrukturer innad i hvert land og mellom fattige og rike land. Flere mennesker skal få kontroll over eget liv. Det dreier seg om å gjøre bistanden mer strategisk, men også å se på bistanden som bare en del av utviklingspolitikken. Det betyr en tettere kobling mellom bl.a. utenrikspolitikk, utviklingspolitikk, sikkerhetspolitikk og miljøpolitikk. Det innebærer også å ta strategiske grep i hele utviklingspolitikken. Et stort flertall i komiteen, alle unntatt Fremskrittspartiet, mener det er viktig å sikre de fattige landene politisk handlingsrom, styringsrett og virkemidler som har vært viktige for å utvikle vårt eget land til et velferdssamfunn. Det vil bl.a. si retten til en velferds- og fordelingspolitikk og retten til en aktiv nærings- og sysselsettingspolitikk, som også betyr mulighet til, i en lengre periode, å beskytte sektorer og industrier under oppbygging. Så er det avgjørende at finanskrisen ikke fører til økt proteksjonisme i vår del av verden og til reduksjon i utviklingsbistand. Et dynamisk næringsliv er en forutsetning for økonomisk vekst og utvikling. Veien ut av fattigdom og avhengighet av utenlandsk bistand går gjennom varig økonomisk utvikling. Det betinger også et samarbeid mellom fellesskap og marked, der fellesskapets velferdstjenester og industriutvikling til sammen skaper verdier. Så er det viktig med tiltak – som også komiteen understreker – for å formalisere den uformelle sektoren. Særlig er det mange kvinner som selger varer på markedet utenfor den formelle økonomien. Mikrokreditter er blant de virkemidler innen bistand som kan bidra til å innlemme dette markedet i den offisielle økonomien. Aid for Trade – det å gi utviklingslandene handelskompetanse ved å utvikle den nødvendige infrastruktur for landbruks- og næringsutvikling – er et av hovedsatsingsområdene i norsk bistand. Det må også ses i sammenheng med vår egen vilje til å åpne våre grenser for import fra de landene vi har bistått med Aid for Trade. Jeg vil her vise til debatten om Swaziland. I innstillingen erkjennes det at det sivile samfunn i u-land er viktig. Minst like viktig er støtte til politiske partier. Vi får ikke til et velfungerende demokrati uten sterke politiske partier. Støtte til politiske partier har altfor lenge vært undervurdert i bistanden. Det samme gjelder aktiv støtte til parlamenter, selve grunnlaget for et demokratisk system og for utvikling. Flere av oss har gjennom mange år besøkt land der parlamentarikerkolleger innstendig har bedt oss om økonomisk støtte for å kunne fungere som folkevalgte i et skjørt demokrati. Derfor legger komiteen vekt på demokratistøtte. Det betyr også at vi mener at vi må bidra til at parlamentene blir mer involvert i både bilaterale og multilaterale bistandsprosesser. Det er viktig at dette ansvaret ikke forvaltes av det enkelte lands regjering alene, men forankres i reelle demokratiske prosesser, også i parlamentene. Derfor er også den nordiske modellen for samfunnsutvikling ett av de områdene Norge har verdifull kompetanse på – et komparativt fortrinn også i vår utviklingspolitikk. Som ledd i prosessen for en mer strategisk utviklingspolitikk vil Regjeringen legge vekt på nettopp å benytte den enkelte bistandskanals fortrinn. For å øke den totale effektiviteten av den globale bistanden må vi sørge for god arbeidsdeling mellom aktørene. Derfor prioriterer vi likestilling, og vi må prioritere utdanning. Jeg vil vise til at Arbeiderpartiets landsmøte vedtok at likestilling og utdanning skal være hovedprioriteringene i utviklingspolitikken. Når det gjelder arbeidsdeling mellom bistandskanaler, ser vi også i enkelte land, jf. Afghanistan eller det som skjedde i Bosnia i sin tid, at det er veldig viktig med en koordinering av bistanden i det enkelte land, og at arbeidsdeling mellom ulike aktører faktisk er veldig viktig i den prosessen. Vi har anerkjent kompetanse på mange områder. Det har vi også når det gjelder klima, når det gjelder fredsbygging, når det gjelder menneskerettigheter, og vi har det ikke minst når det gjelder oljeforvaltning og godt styresett. Det er nemlig ikke slik at fattigdommen kan halveres innen 2015 bare ved at man setter i gang enkeltprosjekter. Også maktstrukturer mellom rike og fattige land, så vel som eliter i det enkelte land, er årsaken til at vi ikke får utryddet fattigdommen. Derfor er det viktig med godt styresett, å gjøre noe med internasjonale strukturer og å sikre at naturressursene kommer befolkningen til gode. La meg også understreke den gradvise dreiningen av bistand mot land som er på vei ut av en voldelig konflikt, og mot land som har særskilte klimautfordringer. Jeg kan nevne Afghanistan og Sudan, og det finnes andre eksempler, som Palestina. Til slutt: I de årene jeg har jobbet med utviklingspolitikk og bistand, er det særlig tre bilder som har brent seg fast på netthinnen: Det ene er besøket på en FN-støttet klinikk i Maputo, støttet med norske penger. De forebygde hiv/aids, men hadde også pasienter. Sykepleieren så oss inn i øynene og sa: Det verste er å fortelle dem at de skal dø. Det andre er da jeg holdt foredrag om norsk likestillingspolitikk for kvinnelige politikere fra seks Andes-land i Lima i Peru. Det var dødsstille i salen. Jentene satt med tårer i øynene, og de sa etterpå: Vi visste ikke at slikt var mulig. Og alle bestilte «Kvinner kan»-kurs. Dette er også utviklingspolitikk – å sikre at jenter får makt, at jenter kan bli dyktige politikere og kan endre samfunnsstrukturen. Det tredje bildet jeg husker, er vårt besøk i Namibia, der de med norsk hjelp har utviklet et velfungerende fiskeriforvaltningsregime. Det har ikke kostet oss så veldig mye, heller, men det var vår kunnskap, vår kompetanse, som sikret at også namibiske myndigheter kunne utvikle et fiskeriforvaltningsregime. Dette er områder vi har engasjert oss i med våre komparative fortrinn, og det skal vi fortsette med.