Trine Skei Grande (Venstre), 2011-11-18:
Dagens tema er blant de viktigste temaer vi har innenfor norsk skole, og er noe som kanskje hadde trengt enda mer radikale grep enn dem vi ser i den meldinga vi behandler i dag. Men ut fra dagens forutsetninger og ut fra dagens tilgang på fagfolk er Venstre også enig i de grepene som regjeringa har lagt fram, sjøl om vi har store utfordringer når det gjelder både saksbehandlingsfrister og tilgangen på de riktige fagfolkene. For skulle vi gjort virkelig radikale grep for spesialundervisninga, hadde vi trengt en mye større spredning og en mye større tilgang på nettopp spesialpedagoger. Da skulle vi hatt spesialpedagoger som hadde vært plassert mye tettere ute i norske skoler, for å sikre rettssikkerheten til barn uten at de skal være sikret gjennom byråkratiske rettigheter. Derfor er jeg faktisk litt lei meg for at vi ikke får flertall for forslaget om å prøve ut nye ordninger og nye måter å ivareta elevers rettssikkerhet på gjennom å kunne flytte ressursene ned til hver enkelt skole. I dag har vi en byråkratisk rett – en rett til et visst byråkrati, egentlig – som er tilknyttet skolesystemet på en måte som gjør at vi ser at det er noe som barn i 1. klasse får lite tilgang på, mens barn i 10. klasse får stor tilgang på. Jeg tror ikke vi får gjort noe dramatisk med dette feltet før vi får snudd pyramiden, før vi virkelig får snudd kreftene ned til en 1.-klasse-innsats, og da må rettigheten ikke være knyttet til byråkrati, men være knyttet til fagekspertise/ressurs. Så for å kommentere noen enkeltpunkter her. For det første: assistentenes rolle. Det er soleklart at vi trenger flere faggrupper inn i norsk skole, men det vi har hatt, med at ufaglærte – og da mener jeg ufaglærte – skal ta de ungene som har størst utfordringer knyttet til læring, er en feil utvikling. Det at vi har ikke-pedagoger som skal ta store pedagogiske utfordringer, er en feil utvikling. Det hjelper heller ikke alltid å ha pedagoger hvis du har unger med store lærevansker. Jeg tror jeg har nevnt eksemplet før, en norsklærer jeg snakket med, som jeg tror var en skikkelig god norsklærer for 9. klasse. Men når man blir tildelt en autist, en som har sterk autisme, hjelper det ikke å være en skikkelig god norsklærer. Da må du faktisk ha kunnskap om hva handikappet innebærer, og hvordan det påvirker læringa. Jeg tror at det at mange ellers gode pedagoger får så store pedagogiske utfordringer uten å få faglig bakking, er frustrerende for både eleven og læreren. Jeg tror at skolehelsetjenesten er et viktig grep også for å hjelpe spesialpedagogikken i norsk skole, for det å ha lærevansker kan være basert i veldig mange ulike ting, også i ting som kanskje skolehelsetjenesten er mest kompetent til å ordne opp i. Så en liten kommentar i forhold til cochlea-implantat, der Venstre er med på et forslag, men jeg har behov for å grunngi det. For oss er det viktig at det står et «også» i det forslaget. For oss er det viktig å innrømme at de ungene som får et implantat, ikke blir helt vanlig hørende barn. Det er ikke sånn at dette implantatet kan gjøre alt helt godt igjen. Disse barna vil alltid bli tospråklige, men da må de få rett til å være tospråklige, da må de få rett til å få både tegnspråket og talespråket inn. Så skal jeg bruke de siste sekundene til å si litt om kartlegging. Jeg er nok livredd for at vi nå lager nye byråkratiske rutiner, og også at vi bruker gode pedagoger til å gjøre kartlegging som ikke trengs. Alle som vet hva en ordentlig språkkartlegging faktisk innebærer, vet at det er en stor jobb. En pedagog i en norsk barnehage som skal gjøre en ordentlig, grundig språkkartlegging av et barn, vet hvor gjennomgående viktig og stor den oppgaven er. Da vil jeg at den oppgaven skal brukes på de ungene som trenger det, og ikke på de ungene som virkelig ikke trenger det.