Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-18:
Disse forslagene går til kjernen av kanskje de viktigste skillelinjene i norsk politikk. Det går på arbeidslivspolitikken og på bærebjelkene i den norske modellen, som handler om fordeling av makt og penger i samfunnet – en bærebjelke for fellesskap og velferd. Trusselen er ganske tydelig i disse forslagene som Venstre har lagt fram, og sjøl om resten av opposisjonen ikke viser kortene i innstillingen, vet vi at de langt på veg i mange av disse spørsmålene følger Venstre. Det går til kjernen av noe av det som har sikret tryggheten i Norge, nemlig fagbevegelsen. Man ønsker å svekke grunnlaget for den ved å gjøre flere av reguleringene i arbeidslivet universelle og ikke avhengige av om arbeidsplassen har tariffavtale. Man utfordrer også tariffavtalene kraftig ved at man går løs på stillingsvern og klare regler for arbeidstid og arbeidsmiljø, det at de skal gjelde alle uavhengig av om de er organisert eller ikke – altså muligheten til å ha alternative ordninger. Etter vårt syn er dette en stor trussel mot denne bærebjelken i Velferds-Norge. En borgerlig regjering vil utgjøre en stor forskjell på dette området. Det kan en gjøre sjøl om en ikke fremmer konkrete forslag – det er på en måte nok å sitte med hendene i fanget, særlig når man ser endringene i arbeidsmarkedet med sosial dumping og stort press på arbeidstakernes rettigheter, som skyter fart av seg sjøl på grunn av finanskrisen og et økende press fra mange arbeidsledige i hele Europa. Et anstendig arbeidsliv må følges opp og holdes i hevd hver eneste dag. Premisset for noen av disse forslagene er at arbeidslivet er forandret. Ja, det er det, men ikke i hovedsak slik Venstre beskriver det, nemlig at de fleste kan bestemme sin arbeidstid sjøl og gjøre deler av jobben fra iPad-en på hytta. Nei, de fleste må stå i butikken, de må være på sykehjemmet, de må undervise i skolen, de må kjøre bussen – de må betjene de funksjonene de skal i samfunnet. Men arbeidslivet er sterkt forandret, med store innslag av sosial dumping som truer arbeidslivet. Derfor vil en såkalt oppmyking av de reglene, som Venstre foreslår, og som jeg hører at også store deler av både Høyre og Fremskrittspartiet tar til orde for, forandre norsk arbeidsliv – og da til det dårligere. Påstanden og premisset er at reglene er for stivbeinte. Nei, reglene er ikke stivbeinte. Det er mye fleksibilitet i reglene slik de er i dag, men man har laget en slags trappetrinnsmodell, der mulighetene for unntak fra hovedreglene er mye større hvis man er en fagorganisert eller har en stor forening bak seg. Det er nettopp fordi vi vet at den enkelte arbeidstaker noen ganger presses utover sin evne når det gjelder arbeidstid. Det er også fordi vi vet at det ikke er noe jevnbyrdig styrkeforhold mellom en arbeidstaker og en arbeidsgiver, som jo er en bedrift. Denne jevnbyrdigheten som forslaget bygger på, er ikke til stede hvis man ikke holder oppe både fagbevegelsens styrke og dens muligheter til å kunne håndtere regelverket i fellesskap. Jeg får ikke tid til å gå igjennom hvert enkelt forslag, men i hovedsak kan jeg si at en generell adgang til midlertidig ansettelser inntil tolv måneder – som Venstre ønsker – vil åpne for langt flere midlertidige ansatte. Det er det sterke lovkravet til faste ansettelser som medvirker til at midlertidige ansatte får fast arbeid. Det er den sammenhengen som gjør at midlertidig arbeid kan føre til fast arbeid. Det er også slik at kravet til avtale med arbeidstakerorganisasjoner når det gjelder fleksibilisering i arbeidstidsreglene, er bevisst laget fordi den enkelte arbeidstaker ikke skal kunne presses til avtaler som bryter med hovedhensynet – nemlig at man skal ha et arbeidsliv som også tar hensyn til helsa til folk, og at folk skal kunne stå hele arbeidslivet ut og nå pensjonsalderen som arbeidstaker.