Inge Lønning (Høyre), 2008-10-24:
Mot slutten av sin redegjørelse nevnte utenriksministeren at vi har startet forhandlingene med EU om nye finansielle bidrag til økonomisk og sosial utjevning i EØS. Så kommer setningen: «Forhandlingene vil bli krevende». Det er, tror jeg, i utenriksministerens diplomatiske språkbruk det samme som å si: I disse forhandlingene har vi meget svake kort på hånden, eventuelt ingen kort på hånden. Det så vi jo ganske tydelig forrige gang vi var igjennom den samme prosess, og det illustrerer selvfølgelig det som er problemet ved EØS-avtalen: Vi har en statisk avtale som var tilpasset en situasjon som ligger 15 år tilbake i tiden, på 1990-tallet, samtidig som EU utvikler seg dynamisk med hurtigtogsfart. Det er i seg selv et problem. Det er videre et problem med avtaler hvor partene på de to sidene av bordet er iøynefallende ulike i størrelse og innflytelse. Samtidig sitter vi på vår side av bordet sammen med Island og Liechtenstein. Det forbauser meg at man i denne debatten overhodet ikke har interessert seg for den siden av forholdet mellom Norge og Island, nemlig at en eventuell bruk av reservasjonsretten mot tjenestedirektivet som man diskuterer, ikke bare vil ha konsekvenser for Norge – det vil også ha konsekvenser for de to andre, bl.a. Island, og sannsynligvis konsekvenser som for Island i dagens situasjon er svært lite ønskelige. Utenriksministeren har naturligvis rett når han sier at reservasjonsretten er reell. Men jeg ville føye til: I tillegg til at den er reell, er den for alle praktisk-politiske formål ubrukelig. Det er vel antakelig også grunnen til at ingen norsk regjering hittil har tatt sjansen på å bruke den. I forrige periode, da jeg satt i utenrikskomiteen, hadde vi meget hyppige besøk av alle EUs søkerland i forbindelse med den siste store utvidelsesprosessen. Kommunikasjonen var meget interessant, for den forløp etter følgende mønster: Alle representanter i den norske utenrikskomité forsikret om at det er i Norges interesse at flest mulige europeiske land slutter seg til EU. Det er videre i Norges interesse å hjelpe alle land som ønsker å bli medlem av EU, til å bli det, og derfor er vi også på vei inn i de krevende forhandlingene som utenriksministeren omtalte. Nå er gjester pr. definisjon høflige mennesker, men man kunne jo se at det var en slags stigende undring på den andre siden av bordet etter hvert som man fikk alle disse forsikringer – samtidig som man vet at det eiendommelig nok er i Norges interesse at det som gjelder for alle andre europeiske lands vedkommende, ikke skal gjelde for Norges vedkommende. Det er en nokså iøynefallende form for politisk dobbeltbokholderi, og dobbeltbokholderi er ikke i noen sammenheng spesielt troverdig. Utenriksministeren gav meg et svar som egentlig skulle ha vært gitt i debatten i går om nordisk samarbeid, for det var innlegget der han svarte på, og det setter jeg stor pris på. Men jeg ville nok gjerne ha likt at utenriksministeren hadde gått litt mer reelt inn i problemstillingen, fordi den statiske EØS-avtalen tåler ikke at det skjer vesentlige endringer. Som representanten Svein Roald Hansen nettopp sa: Hvis Island, bl.a. på grunn av valutasituasjonen sin, kommer til at de i dag er tjent med å søke EU-medlemskap – det er for øvrig overveldende flertall i opinionen på Island som er for at man skal gjøre akkurat det – vil jo Norges situasjon være enda mer marginalisert. Og da er jo det store spørsmålet: Er denne regjering, hvor de tre partiene lever på hver sin klode i forholdet til Europa og i synet på Europa, i det hele tatt i stand til å tenke tanken?