Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2000-10-10:
Det er alltid en viss spenning forbundet med trontalen. Regjeringen vil gjennom den synliggjøre sin oppfatning av rikets tilstand, hovedretningen på politikken fremover og hvilke prioriteringer den vil legge til grunn for sitt arbeid. Årets trontale er på mange områder en videreføring av sentrumsregjeringens prioriteringer. Eldre- og helsereformene skal fortsatt prioriteres i tillegg til utdanning. Retningen bærer bud om større satsing på offentlig sektor, bedre tjenestetilbud gjennom økt effektivisering og bedret koordinering mellom offentlige virkeområder. Også sentrumsregjeringen hadde dette som sine satsingsområder. Men på en del områder er det imidlertid lite i trontalen som følger opp de mange visjoner og den nytenkning som Jens Stoltenberg ved sin tiltredelse tok til orde for, om fornyelse av velferdssamfunnet, omorganiseringer av viktige samfunnsfunksjoner, endringer av eierskapet til sykehusene og delprivatisering av Statoil. Dette gjenspeiles ikke i årets trontale. Statsministerens framtidsvisjoner om et bedre Norge på alle disse områdene bråstoppet i interne stridigheter i hans eget parti som på forhånd ikke hadde gitt sin tilslutning til de svar som ble gitt på disse utfordringene. Det er grunn til å merke seg at Arbeiderpartiet rettet til dels sterk kritikk mot sentrumsregjeringen for at den f.eks. ikke avklarte sitt syn på Statoils framtidige eierstruktur tidlig nok, og med det mente å si at det bekreftet en regjering uten styringsdyktighet og handlekraft. Regjeringen Stoltenberg overtok ansvaret i mars. Det har gått seks måneder, og lite eller ingenting er gjort for å forsere debatten om bl.a. Statoils framtidige rolle. Og vi som trodde at denne saken var så viktig for Arbeiderpartiet. Nå sitter Regjeringen i venteposisjon, i håp om at den skal få nødvendig ryggdekning av sitt eget landsmøte til å gå de neste skritt i en prosess som egentlig krever raskere svar enn det Regjeringen har evnet å gi. Stoltenberg-regjeringen kom til makten på en dårlig sak. I kjølvannet av et merkelig politisk spill gikk sentrumsregjeringen av fordi den ikke kunne ta ansvar for den miljøpolitikken som stortingsflertallet i gasskraftsaken la opp til. For første gang har vi opplevd en regjering som valgte miljøtroverdighet framfor taburetter. Vi må dessverre langt tilbake for å finne en trontale så fri for miljøpolitiske visjoner som denne gang. Under henvisning til Regjeringens vilje til å oppfylle våre forpliktelser i henhold til Kyoto-avtalen nevnes ordet «miljø» bare en gang. I den grad Stoltenberg-regjeringen ønsker å oppfylle sine målsettinger om Norge som et miljøpolitisk foregangsland, slik det fremkom i regjeringserklæringen, må det en helt annen prioritering til enn det vi så langt har sett. Det er liten tvil om at de menneskeskapte klimatiske endringene er reelle. De fremste forskermiljøer i verden advarer sterkt mot konsekvensene av ikke å ta disse utfordringene på alvor. Kyoto-avtalen kom i stand nettopp ut fra erkjennelsen av de resultater et nesten samlet forskermiljø verden over har kommet til, og ut fra forståelsen av klimaendringene som et globalt problem som krever globale løsninger. Likevel understreker Kyoto-avtalen det enkelte lands selvstendige ansvar for egne nasjonale tiltak, hvor andre virkemidler skal være å betrakte som supplement til disse. Hittil er det lite som tyder på at Regjeringen tar de nasjonale utfordringene på alvor. Det henvises stadig til kvotekjøp og fleksible gjennomføringsmekanismer uten at Regjeringen så langt har utarbeidet planer for hvordan vi skal oppnå egne nasjonale utslippsreduksjoner. Sett i lys av at Norge innen 2005 skal synliggjøre konkrete resultater, er det bekymringsfullt at slike planer ennå ikke foreligger. I 1999 lå Norge 19 pst. over det nivået vi ifølge avtalen er forpliktet til å redusere utslippene til innen 2010. Det er i seg selv en ambisiøs målsetting. Når Regjeringen nå ønsker å tilrettelegge for bygging av to gasskraftverk uten noen begrensninger på CO2-utslippene, forverres den norske posisjonen ytterligere. Vi plusser på ca. 2 millioner tonn CO2 årlig, og det uten at Regjeringen fremmer konkrete forslag til hvordan Norge da skal klare å redusere sine utslipp. Noen må betale for at gasskraftverkene gratis skal kunne slippe ut ubegrensede mengder CO2. Hvilke motiver som ligger til grunn for at SFT ikke er trukket med i denne prosessen, kan en selvsagt spekulere på, men det er å håpe at det ikke er frykten for SFTs konklusjoner som er den egentlige årsaken til departementets handlemåte. De klimapolitiske utfordringene er formidable. Miljøpolitikk handler om å ta vare på livsvilkårene for både nåværende og kommende generasjoner. Det handler om å ta vare på mangfold, og det handler om ikke bare å rydde opp i fortiden, men også om å bygge for fremtiden. Til det trengs det ambisjoner og høye målsettinger som denne regjeringen ikke synes å være i besittelse av.