Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 2000-03-07:
I dag har vi til behandling et meget viktig og forholdsvis omfattende lovforslag med stor betydning for den enkelte innbyggers personvern. IT-teknologiens utvikling krever en personvernlovgivning som er i stand til å møte framtiden. Forslaget bygger på EUs personverndirektiv og Personregisterlovutvalgets arbeid, samtidig som det er en videreføring, oppdatering og videreutvikling av dagens personregisterlov. Ut fra informasjonssamfunnets internasjonale karakter er det nødvendig med samsvarende internasjonale regler. Direktivets utgangspunkt om fri utveksling av personopplysninger innen EU-landene og opplegg om at tredjeland skal ha et tilstrekkelig høyt beskyttelsesnivå for personvern før slike opplysninger blir sendt, er et riktig utgangspunkt for lovgivningen når det gjelder overføring av personopplysninger til tredjeland. Ved vedtak tidligere i dag har for øvrig Stortinget godkjent EØS-komiteens beslutning om at direktivet tas inn som en del av EØS-avtalen. Elektronisk handel er i rivende utvikling, og følgelig kommer personvernet også i denne sammenheng i fokus. Arbeiderpartiet mener at vi ikke må lage strengere regler enn det EU-landene har på dette feltet, og at dette legges til grunn ved utarbeidelsen av forskriftene for personvern i tilknytning til elektronisk handel. Skulle Regjeringen mot formodning mene noe annet, må Stortinget få seg forelagt dette på nytt. Når det gjelder retten til å reservere seg i forhold til lagring av elektroniske spor, har jeg forståelse for Regjeringens behov for en ytterligere utredning, og at en kommer tilbake til dette spørsmålet i det arbeidet som pågår for å legge til rette for elektronisk handel. For personvernet er dette temaet meget sentralt, og derfor er det viktig at Stortinget når utredningen er ferdig, på nytt får spørsmålet til behandling. I forhold til den bebudede etterkontrollen av personopplysningsloven blir det nødvendig å fokusere spesielt på de internasjonale kommunikasjonskanaler og de spesielle utfordringer de gir oss i framtiden. Ifølge Datatilsynet fins det i dag ca. 1 million registre her i landet, og tilsynet har siden 1980 gitt 67 000 – 68 000 konsesjoner. Dette illustrerer omfanget og ikke minst sannsynligheten for at hver enkelt av oss er registrert flere steder. Selv om det fins en rekke «kurante» registre, er det åpenbart at det må settes en rekke krav for å ivareta den enkeltes personvern. I lovforslaget settes den enkeltes rettigheter i fokus, ikke minst det ansvar den behandlingsansvarlige for de enkelte registre skal ha. Lovforslaget styrker rettighetene til den registrerte. Den opplysningene gjelder, får utvidet rett til innsyn i opplysningene, særlig gjelder dette i forhold til private behandlingsansvarlige. Det kanskje viktigste pålegget i loven er at den behandlingsansvarlige får en plikt til å varsle den som blir registrert om at nå er en registrering av opplysninger om vedkommende på gang. Dette kravet til den behandlingsansvarlige er etter mitt syn en skikkelig styrking av personvernet. Et annet viktig moment i den nye loven er den enkeltes rett til å reservere seg mot telefonsalg gjennom det nye sentrale reservasjonsregisteret. Både firma, lag og foreninger som driver denne type salg, blir pliktige til å sjekke sine lister opp mot reservasjonsregisteret før første gangs utsendelse, og ellers fire ganger i året. Dagens personregisterlov bygger i stor utstrekning på at det gis forhåndskonsesjoner. Konsesjonsplikten blir nå nedbygd, samtidig som en bygger opp et meldesystem der den enkelte behandlingsansvarlige blir pålagt å melde fra til Datatilsynet at nå er et register opprettet. Denne omlegging mener vi i Arbeiderpartiet er helt riktig. Nå får Datatilsynet mye bedre anledning til å drive holdningsskapende arbeid, og i og med at vi får et lovverk med større materielt innhold, blir det også mye mer meningsfylt å bruke tiden på etterfølgende kontroller enn på forhåndskonsesjonsbehandlinger, som tilsynet i dag bruker en veldig stor del av sin tid på. Fortsatt vil det være konsesjonsplikt for registre som omhandler sensitive personopplysninger. Noe fremmedartet etter norske forhold er at fagforeningstilhørighet står oppført på listen over hvilke typer personopplysninger som er å betrakte som sensitive. Her er vi imidlertid bundet av EU-direktivets artikkel 8 nr. 1. De vilkår vi setter i lovforslagets § 9 for behandlingen av sensitive opplysninger, gjør likevel at dette er til å leve med. Det samme gjør seg også gjeldende for begrepet «etnisk bakgrunn», som komiteen fra universitetshold har fått forslag om å fjerne fra listen over hva som er sensitive personopplysninger. Jeg er enig i at etnisitet på mange vis er mindre følsomt i Norge enn i mange andre land, men igjen gjør altså EU-direktivet seg gjeldende, og de vilkår en setter i § 9, skal også i disse tilfellene gjøre det mulig å finne praktiske løsninger som forskningen kan være tjent med. Ønsket fra samme universitetshold om at en i § 9 setter en begrensing om hvor lenge opplysninger skal regnes som sensitive, er det mer naturlig å vurdere under arkivlovgivningen. Det er viktig at vi nå får en lov som i utgangspunktet gjelder for alle typer behandling av personopplysninger, og at både offentlige og private behandlingsansvarlige er inkludert. Visse unntak fra loven er likevel nødvendig. I de tilfeller der beredskapshensyn og hensynet til rikets sikkerhet gjør det nødvendig, og også for politiets behandling av personopplysninger, må det være unntak. Personopplysningslovens regler kan heller ikke gjelde for overvåkingstjenestens registre. Når det gjelder strafferegistreringsloven, er det behov for en generell revisjon. I påvente av denne revisjonen synes det riktig at personopplysningsloven i utgangspunktet gjelder for politiregistre, med den klare forutsetning at det gjennom forskrift blir mulig å gjøre de nødvendige unntak fra loven. I loven om Schengen informasjonssystem, den såkalte SIS-loven, er det etter mitt syn tatt de nødvendige hensyn til personvernet opp imot behovet for registrering og personopplysninger i forbindelse med internasjonalt politisamarbeid. Jeg synes det er en selvfølge at loven også skal gjelde for politiske organers håndtering av personopplysninger. Vi må selvsagt kunne stille de samme krav til de behandlingsansvarlige for personregistre i politiske partier som til andre behandlingsansvarlige. Motsatt: Det ville være meningsløst om den enkelte innbygger skulle hatt mindre rettigheter overfor et eventuelt register som eksisterer i et politisk parti, enn ellers. Det er heller ingen grunn til å unnta Stortinget fra loven; Presidentskapet ser ikke noe behov for det. Riksrevisjonen peker i brev til komiteen på dens behov for unntak fra deler av loven på grunn av sin revisjons- og kontrollvirksomhet. En enstemmig komite går inn for å imøtekomme Riksrevisjonens ønsker. De registre og det materialet Riksrevisjonen kontrollerer, har jo en annen primæransvarlig, som selvsagt er underlagt loven på vanlig måte. Derfor er det både riktig og hensiktsmessig å unnta Riksrevisjonen fra reglene om retting, innsyn og melde- og konsesjonsplikt når Riksrevisjonen behandler opplysninger innhentet fra en annen instans som et ledd i sin kontrollvirksomhet. Derimot er det opplagt at eventuelle egne registre som Riksrevisjonen måtte ha, må omfattes av loven. Det er bred tilslutning i komiteen om visse begrensninger for lovens anvendelse overfor personopplysninger som kun finner sted for journalistiske, kunstneriske og litterære formål. Dette er av hensyn til ytrings- og informasjonsfriheten, og samsvarer godt med artikkel 9 i EU-direktivet. Imidlertid er det meget viktig at både tilsynet og Justisdepartementet følger nøye med i om de avgrensinger som nå gjøres i lovens anvendelsesområde, virkelig tar de nødvendige hensyn til personvernet, og at departementet om nødvendig bringer problemstillingen tilbake til Stortinget. Jeg vil også understreke at personopplysningsloven ikke skal legge begrensninger på den innsynsretten som gjelder etter offentlighetsloven, forvaltningsloven eller annen lovbestemt rett om innsyn. Den nye loven gir Datatilsynet sanksjonsmyndighet. Arbeiderpartiet støtter adgangen til å ilegge tvangsmulkt hvis pålegg ikke blir fulgt. Likeledes støtter vi den foreslåtte øvre strafferamme på tre år for grove overtredelser av loven. Det er nødvendig at Datatilsynet nå prioriterer arbeidet med å etablere den sentrale fortegnelsen som skal inneholde opplysninger om både konsesjon og meldepliktige personopplysningsbehandlinger. Ut fra omleggingen fra et konsesjonsbasert system til et mer meldepliktsystem og med de ressurser Datatilsynet nå får tilført, må dette være mulig å få til. Under komitebehandlingen har vi bl.a. fokusert på fjernsynsovervåking, og det er stor enighet om at det innføres meldeplikt for denne virksomheten, for overvåking både med og uten billedopptak. Det er uhyre viktig at Datatilsynet nå får muligheter til å gripe inn overfor overvåking som skjer i strid med de gitte behandlingsregler. Vi har vært særlig opptatt av at en skal kunne bruke fjernsynsovervåking som et effektivt tiltak i kriminalitetsbekjempelsen, der en selvfølgelig baserer seg på å ha den rette balansegangen i forhold til personvernet. Jeg er godt fornøyd med de justeringer og de nye forslag som en samlet komite fremmer i denne sammenheng. Etter min mening styrker vi gjennom de vedtak vi i dag gjør, Datatilsynets rolle som tilsynsmyndighet. Med andre ord tilrettelegger vi bedre for tilsynets mulighet til på en best mulig måte å ivareta hver enkelts behov for personvern i forhold til alle de personregistre som i dag fins, og ikke minst i forhold til de som vil komme. Spesielt viktig blir det å sørge for at vi har en tilsynsmyndighet som er i stand til å takle fremtidens utfordringer, særlig i lys av de utfordringer den teknologiske utviklingen gir. Denne utviklingen skaper også spesielt behov for etterkontroll, og derfor er det meget viktig at vi allerede nå bestiller denne kontrollen, slik at det er mulig innen rimelig tid å foreta de lovjusteringer/-endringer som eventuelt vil vise seg å være nødvendig. EU-direktivets artikkel 28 nr. 1 krever at tilsynsmyndigheten skal kunne utøve sine funksjoner i full uavhengighet, det vil i praksis si faglig uavhengig av regjering/departement. I første instans er det Datatilsynet som skal utøve denne myndigheten. Arbeiderpartiet støtter at Datatilsynets direktør fortsatt skal være embetsmann, og at direktøren i framtiden kan utnevnes på åremål. Vi er også enig i opprettelsen av den nye klagenemnda, den såkalte Personvernnemnda. Foruten at nemnda skal kunne behandle klager over Datatilsynets avgjørelser, er det etter Arbeiderpartiets syn viktig at Personvernnemnda selv på eget initiativ skal kunne omgjøre saker og også prøve alle sider av en sak. Rent administrativt må nemnda ligge under Justisdepartementet. Kun på ett punkt viker Arbeiderpartiet fra den to-ledds ankebehandlingen det nå legges opp til, nemlig når det gjelder retting/sletting av registre eller materiale av historisk verdi. Ved slike saker skal en anke om nødvendig kunne bringes inn for Justisdepartementet. Med bakgrunn i den store historiske og nasjonale interesse et vedtak i denne type saker kan ha, mener vi at denne muligheten er en ekstra sikkerhet som er viktig å ha. Flere høringsuttalelser støtter også dette synet. For ordens skyld vil jeg gjøre oppmerksom på en feil i innstillingens side 14, der det står at «Komiteen foreslår for øvrig særlige klageregler når det gjelder spørsmål om retting eller sletting av opplysninger som har historisk verdi». Som det framgår ellers av innstillingen, skal det være Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, og ikke komiteen. Om Datatilsynet skal ha et styre eller ei, er et vanskelig spørsmål. Arbeiderpartiet hadde en klar holdning til den tidligere konflikten mellom styret og Datatilsynets direktør, men det var med utgangspunkt i gjeldende struktur. I debatten under behandlingen av Datatilsynets årsmelding fra 1996 gav vi fra Arbeiderpartiets side klart uttrykk for at vi ville gå inn i diskusjonen om den framtidige styringsmodell for Datatilsynet med et åpent sinn og på et fritt grunnlag. Behov for et faglig kompetent styre, bl.a. fordi tilsynet ikke lenger er underlagt direkte politisk styre, er et argument for å beholde styret. Likeledes kan behovet for et organ for å utforme overordnede strategier og policy og til å ta avgjørelse i saker av prinsipiell karakter, tale for opprettholdelse av et styre for Datatilsynet. Når Arbeiderpartiet likevel konkluderer med at det ikke lenger er nødvendig å ha et styre, bygger det på følgende argumentasjon: Den nye Personvernnemnda vil overta styrets klagebehandling. Nemnda skal på eget initiativ kunne omgjøre saker og prøve alle sider av en sak. Justisministeren har ansvaret for eventuelle forskrifter, selv om kompetanse til å gi forskrifter på enkelte områder kan gis Datatilsynet. Vi får nå en lov med langt flere materielle regler. I en såpass liten organisasjon som Datatilsynet vil det kunne virke veldig byråkratisk fortsatt å opprettholde et styre. Både å ha et faglig kompetent styre og en faglig kompetent klagenemnd vil innebære en unødvendig treinstansbehandling av alle klagesaker. Og endelig har det også betydning at Datatilsynet rent administrativt vil ligge under Justisdepartementet. Helt til slutt: Jeg føler meg overbevist om at de grep vi nå gjør, og det nye lovverket vi i dag vedtar, legger et godt grunnlag for det vi ønsker å oppnå, nemlig en styrking av personvernet for den enkelte innbygger.