trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2013-06-14:
Det er mange som misforstår og tror at det bare er oljeformuen som gjør Norge til et rikt land. Det er det ikke. Det er først og fremst høy kvinnelig yrkesdeltakelse som gjør at Norge har mulighet til å ha det velferdsnivået vi har i dag. Det er derfor en merkedag når vi ender opp med kjønnsnøytralt forsvar, et forsvar hvor menn og kvinner allerede fra starten er likestilt. Vi skal ikke mange år tilbake siden det var diskusjon om sesjonsplikt for begge kjønn. Det har vært et positivt skritt på veien. Skrittet som tas i dag, er mye viktigere. Skrittet som tas i dag, visker vekk den forskjellen som historisk har vært mellom menn og kvinner i Forsvaret. Nå åpnes Forsvaret fullt ut for begge kjønn. Jeg deler oppfatning med alle dem som har sagt at kjernen i et likestilt samfunn, et virkelig likestilt samfunn, handler om like muligheter på alle nivåer – at man ser både menn og kvinner i alle typer stillinger på alle nivåer i hele arbeidsmarkedet. Det Stortinget i dag kommer til å vedta, gir et ekstra ansvar til Forsvaret. Nå kommer det enda flere motiverte mennesker inn i Forsvaret, og den motivasjonen må ikke skusles bort. Den motivasjonen og den iveren etter å tjene ikke bare Forsvaret, men nasjonen, må vi og Forsvaret ivareta. Det må være en meningsfylt tjeneste som tilbys. Det vil være det sikreste tegnet på at menn og kvinner i lang tid fremover kommer til å ønske seg til Forsvaret, og at det vil være kamp om å få lov til å være i Forsvaret, både som vernepliktig, befal og offiser.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2013-12-16:
Jeg vil begynne med å takke saksordføreren for et veldig godt og grundig arbeid med denne saken, både her i salen, med et opplysende innlegg med kunnskap som det sikkert var tverrpolitisk behov for, og også i merknads form. Representanten har gjort et veldig grundig arbeid. Det er et flertall, bestående av representanter fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Venstre, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne, som viser til den grundige gjennomgangen som saksordføreren har av det som ligger til grunn for de overordnede mål i miljøpolitikken, og er enige i understrekingen av at både målene og forvaltningen må være kunnskapsbasert og langsiktig. Det er kontrollkomiteens hovedoppgave å være systematisk etterpåklok. Derfor er det forfriskende å få anledning til å diskutere framtiden, som Riksrevisjonen gir oss ved å legge fram denne rapporten. Det er få av oss som vet mye om framtiden, og innenfor biologisk mangfold vet vi spesielt lite. Av de 60 000 artene som finnes i Norge, er få av dem påvist. Vi har flere tusentalls truede arter. I disse ligger framtiden og svaret på de spørsmålene vi har i dag, og svaret på de spørsmålene vi ikke har stilt fordi vi ikke vet hva vi lurer på. Nøkkelen til utvikling av ny medisin verden sårt trenger for en sykdom vi aldri har sett, kan ligge hos en art som ikke er påvist. Derfor har jeg behov for å understreke at det er kritikkverdig å gjennomføre tiltak for å redusere tap av biologisk mangfold i Norge. Kunnskapshull kan ikke brukes som argument for å forsvare at man ikke har tiltak, eller reduserer bruken av midler eller virkemidler. På hvilke andre politiske områder ville man godta det at man ikke vet, som begrunnelse for ikke å gjøre noe? Sagt på en annen måte: Hvis en ikke vet, skal en finne ut – ikke gi opp. Kartlegging av arter og utvalgte naturtyper bør intensiveres betydelig, parallelt med at tilbudet til bevaring og forvaltning videreføres. Det er sjelden vi bruker ordet «bør» i en innstilling fra kontroll- og konstitusjonskomiteen. Det er også sjelden vi bruker ordet «bør» fra denne talerstolen i behandlingen av våre saker, og jeg ber regjeringen ta det som et kraftig signal fra en samlet komité om at Norge bør styrke innsatsen for å oppfylle FNs konvensjon for biologisk mangfold, og at dette skal gjøres gjennom en kunnskapsbasert forvaltning. Det er en enstemmig komité som slutter seg til Riksrevisjonens vel begrunnede kritikk, og påpeker at det er viktig at forvaltningspraksis forbedres vesentlig – vesentlig!
Michael Tetzschner (Høyre), 2013-12-16:
Jeg kommer til å være noe mer forbeholden i min ros til saksordføreren, for jeg registrerte at saksordføreren brukte 30 minutter på å redegjøre for sine spesielle undersøkelser, som tenderer bort fra det å drive politisk arbeid med en sak vi har fått fra Riksrevisjonen, og over til privat kartlegging. Det er i hvert fall min erfaring i denne sal at en saksordfører så objektivt og samlende som mulig prøver å redegjøre for saken, og deretter bruker man selvfølgelig tid på sine særstandpunkter. Her er det jo slik at komiteen – det store flertallet – har funnet sammen i å kommentere det som Riksrevisjonen faktisk har fremlagt for Stortinget, nemlig det som saken også er betitlet, nemlig en «undersøkelse av tilskudd til naturmangfold og friluftsliv». Det er det saken gjelder. Jeg vil ikke underkjenne at mange av de synspunkter og temaer som saksordføreren trekker inn i sin vidløftiggjøring av saken, kan ha interesse og til og med være meget interessante, men det er nå engang slik at kontroll- og konstitusjonskomiteen ikke kan være fagkomité for å vurdere om rødlisteutvalget bør utvides eller innsnevres, eller om slåttemyrenes omfang bør økes eller innskrenkes. Det er altså ikke temaet for saken. Vår fraksjon har forholdt seg til det som er overskriften fra Riksrevisjonen, nemlig «undersøkelse av tilskudd til naturmangfold og friluftsliv». Vi har sett at det er svakheter i rapporteringen. Det er manglende evaluering, og det er også mangelfull informasjon om måloppnåelse. Men det er ikke det samme som at man legger til rette for en fullstendig ny diskusjon om hva de målene skal være. Det er det andre fagkomiteer som eventuelt må gripe fatt i. Så står det også noe som det hadde vært en fordel om saksordføreren hadde gått litt inn på. Det gjelder dette med at tilskuddsforvaltningen ikke samsvarer i alle deler med prinsippene for god norsk forvaltningsskikk. Det er en beskjed til kontroll- og konstitusjonskomiteen som bør bekymre, og som vi sammen må diskutere hvordan vi innskjerper, og hvordan det kan forbedres for fremtiden. For øvrig har det store flertall, som her ikke innbefattes av representanten Lundteigen, også sagt at disse tilskuddsordningene faktisk virker, i den forstand at de gir både økt aktivitet og økt forståelse for naturmangfoldet/friluftslivet, og på den måten gir samfunnet en merverdi.
Michael Tetzschner (Høyre), 2013-12-16:
Jeg vil rette en takk til saksordføreren for en presis gjengivelse av komitéinnstillingen. Jeg fikk imidlertid behov for å understreke et av saksordførerens poenger ytterligere, og det handler om dette med forvaltningen og likhet for straffeelementet i forvaltningen. Det er nemlig slik at vi i Norge etter krigen – særlig – uten særlig rettspolitisk diskusjon har fått en forvaltning som i større grad straffer i tillegg til det ordinære straffesystemet som man er vel kjent med, som gir prosessuell sikkerhet for dem som er satt under siktelse eller tiltale. Det er åpenhet, det er kontradiksjon og det er ikke samme instans som påstår noe om faktum, som utmåler straffen eller som iverksetter sanksjonene. Alt dette er mangler ved forvaltningsstrafferetten. Jeg mener at når vi først har lagt oss til en forvaltning som i større grad enn tidligere sanksjonerer med straff for øye, er det også rimelig at vi utvikler en forvaltningsstrafferett som gir dem som kommer i klemme – i søkelyset – de samme prosessuelle mulighetene til å forsvare seg som det vi ellers tar for gitt som en del av vårt rettssikkerhetssystem. Dette understrekes igjen i Riksrevisjonens anbefalinger på side 3 i innstillingen, annet strekpunkt, nemlig at man anbefaler at «Finansdepartementet bør følge opp at skatteetaten iverksetter tiltak som sikrer likebehandling ved bruk av tilleggsavgift i oppgavekontrollen.» Det er ganske elementært. Én ting er at det skal være likhet for loven – at man ved samme behov skal få utmålt samme støtte – men enda viktigere er det hvis det er snakk om å rette sanksjoner og bebreidelser mot noen. Da er det også helt selvsagt at like rettsbrudd skal føre til like sanksjoner. I den forbindelse kan det også være et poeng å utvikle en felles forvaltningsrett som tar for seg grunnleggende rettssikkerhetsgarantier, uansett hvilket forvaltningsorgan man står overfor. Et ledd i dette er selvfølgelig også at disse etatene utvikler et felles presedensarkiv for hele landet, slik at man, hvis man mener det er begått et rettsbrudd, blir klar over hva som er riktig utmåling ut fra likhetsprinsippet.
Michael Tetzschner (Høyre), 2013-12-16:
I samme positive ånd overfor Riksrevisjonen må jeg også berømme etaten for i dette dokumentet å ha fremlagt noe av det mest interessante og tankevekkende som er forelagt, i hvert fall i min tid i komiteen. Denne dybdeundersøkelsen var meget interessant å lese. Dette at man altså velger ut fem områder hvor man tar for seg hele forhistorien, er absolutt til ettertanke. Man kan jo, slik saksordfører var inne på, etterlyse en formell fremgangsmåte – dette å følge utredningsinstruksen – som også er veldig viktig at man gjør. Man kan også, i et mer ydmykt øyeblikk, rette noe av kritikken mot det politiske system som sådant. Jeg har reflektert litt over dette. Jeg har sett noen beslutningsdokumenter i mitt liv. Jeg har vært så heldig å være med i børsnoterte selskapers styrer, hvor man også har tatt store avgjørelser. Men der har man ikke hatt politiske dokumenter i den forstand, og jeg vil si at det adskiller dem fra en del av de politiske beslutningsdokumentene som vi får – enten det er i komité eller ellers her i huset – for de inneholder selvfølgelig en fremstilling av saken, saklige behov for å gjøre noe, men samtidig vil de politiske dokumentene også inneholde et sterkt element av innsalg. Alle vet jo at når man skal selge inn noe, er det ikke særlig rom for tvil. Da har man en konklusjon. Men når man utreder noe, skal man nettopp gi uttrykk for tvil. Et politisk innsalgsdokument vil også fokusere på én løsning, mens en ordentlig utredning vil peke på flere løsninger. Man vil også i innsalgsdokumentet overdrive fordelene fremover i tid i form av besparelser, fordeler for tredje part, mens man i et beslutningsdokument vil peke på at det også kan ha negative eksterne virkninger. Det er jo ikke alltid så bekvemt for oss som driver med politikk, å måtte ta med at her kan det være usikkerhet, eller at det ikke er sikkert at vi på alle områder vil oppnå det som vi i våre mest belivede øyeblikk selger saken inn for. Kanskje kan vi sammen utvikle en politisk kultur hvor vi mer ærlig kan omtale det som taler imot, og treffe en beslutning. Det er i det hele tatt endel sammenhenger hvor det rett og slett er troen på politikk som skiller vannene her i salen; dette at det ikke er alt som treffes av felles beslutninger, som tas ut fra privat sektor hvor ressursene kunne vært anvendt alternativt, som blir vektlagt godt nok. Men igjen vil jeg takke Riksrevisjonen for å ha gitt et usedvanlig interessant bidrag, også til den politiske diskusjonen.
Helge Thorheim (Fremskrittspartiet), 2013-12-16:
Jeg tar ordet som saksordfører for Dokument nr. 3:15 for 2012–2013, som gjelder Riksrevisjonens undersøkelse av de norske EØS-midlene. Undersøkelsen omfatter planleggingen og gjennomføringen av EØS-finansieringsordningene for perioden 2004–2009.(Presidenten klubber.) (Presidenten klubber.)
Helge Thorheim (Fremskrittspartiet), 2013-12-16:
Ok, jeg fikk ordet nå.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-12-16:
Først kan jeg forsøke å hjelpe komiteens leder med ett ord. Jeg bruker å bruke ordet «vanskeligstilt» istedenfor betegnelsen «svake grupper». Det synes jeg beskriver virkeligheten mye mer, for det handler mer om en posisjon i samfunnet enn om at enkelte mennesker eller grupper er svakere enn andre. Så til saken: Jeg er ellers helt enig i det som både representanten Kolberg og saksordføreren sa om saken. Det som er å si om den, er at dette har det i mange år også vært veldig stor politisk oppmerksomhet om. Statsråden sitter her – vi har sittet i samme komité og jobbet – og jeg vet at det til dels har vært enstemmighet om det meste, i hvert fall om det som handler om disse tingene. Og jeg har sittet og jobbet med det i mange år fra Stortinget, men av og til ikke kjent igjen hva som kommer ut i andre enden når det gjelder det jeg har vært med på å vedta. Derfor mener jeg dette er viktig. Her har Stortinget gjort helt klare vedtak, bl.a. om å bevilge penger direkte til koordinatorstillinger som skulle følge opp denne garantien. Så viser det seg at det ikke er gjort. Det må jeg si er ganske opprørende i en tid der vi vet at det sitter mennesker som mest av alt i livet sitt ønsker å få en jobb, og som ikke får hjelp til det. Så dette må følges opp. Kontrollkomiteen har ikke denne gangen diskutert andre ting ved Nav enn denne konkrete saken som ligger her – og den er alvorlig nok – men jeg har bare behov for å si at jeg har sett et mønster i dette. Jeg undrer meg over om det er styringsformen i seg sjøl som er vanskelig – altså direktoratstyringen, som gjør at det blir for mange ledd mellom dem som vedtar, og dem som i praksis skal utøve jobben. Det er da tydeligvis et rom for å nedprioritere eller i det hele tatt ikke gjøre de tingene som Stortinget har vedtatt, og det mener jeg er ganske alvorlig. Derfor vil jeg også oppfordre statsråden, som jeg vet har jobbet mye med disse temaene og har god kjennskap til dem, og har vært med på disse beslutningene i Stortinget, til å se på hvordan denne styringsdialogen skal gjennomføres, slik at det som Stortinget vedtar – til og med enstemmig – faktisk blir gjennomført.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-12-16:
Dette er en enstemmig komité og det er viktig, for det vi sier her, er at vi ønsker en bedre geografisk spredning av kultursatsingen enn det vi får til i dag med den tildelingen vi har. Grunnen til at jeg velger å ta ordet i saken, er at jeg oppfatter at regjeringen på mange andre områder har en politikk der de sier at de skal forsterke det som er sterkt fra før. Jeg håper at det ikke gjelder på dette området. I så fall er det i strid med det en enstemmig kontroll- og konstitusjonskomité sier i denne saken. Så kan det jo være grunner til at noen som har tunge, nasjonale institusjoner og har tilskudd til det, slår ut i slike fordelinger, men allikevel er fordelingen skjev. Det er jo ikke noen tvil om at det utløses både talenter og aktivitet knyttet til at man får statlige og offentlige tilskudd til kultur, for hvis man vil dyrke fram noe, må man så. Slik er det på alle områder. Og da er jeg er veldig glad for at komiteen har vært enstemmig på akkurat dette, og at de sier at dette er en svakhet, en skjevhet, og at det er et enstemmig storting som sier at dette skal rettes opp.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-12-16:
Jeg tar ordet for å understreke hva som er målsettingen med disse midlene. Poenget med at vi gjør det, er jo å bidra til sosial og økonomisk utjamning i EØS-området, og bidra til å styrke de bilaterale relasjonene mellom Norge og mottakerlandene. Dette er viktig, og når Riksrevisjonen da sier at de er usikre på hvordan dette faktisk virker, kan det jo være at akkurat disse tingene er vanskelige å måle. Så ett av spørsmålene her er de systemene man implementer disse prosjektene på, og det andre er hvordan man måler en eventuell effekt av dette. Og det er jo også diskusjoner rundt hvordan man f.eks. måler sosial og økonomisk utjamning i området, sjøl om det der er veldig mange måleparametere. Det som er uhyre viktig å understreke, er at de sosiale tiltakene som Norge går inn og styrker, faktisk må virke. Grunnen til at jeg sier det, er at vi har hatt et ønske om å styrke andelen av EØS-midler som bl.a. skal gå til romfolk, for vi vet at dette er de fattigste menneskene på kontinentet, at de til dels utsettes for mangelfull oppfølging fra sine hjemland, og at det er mulig for land å delta i slike positive prosjekter samtidig som de – med den andre hånda – har en politikk som gjør at folk faktisk får det vanskeligere, at det er et underliggende ønske om at folk skal dra. Jeg velger å si dette fordi jeg vet at det er slik, og det er veldig alvorlig. Dette er en folkegruppe som opplever – og som gjennom århundrer har opplevd – utstøting, ekskludering, forfølgelse og mangel på å bli inkludert i veldig mange land, også i de nasjonene der veldig mange faktisk er statsborgere. Det finnes riktignok en del statsløse romfolk, men det finnes også mange som har statsborgerskap. Jeg velger å si dette fordi jeg funderer litt på hvordan man, gjennom norske kontrollmekanismer, skal kunne kontrollere hvordan en norsk innsats på dette området faktisk virker. Det får vi komme tilbake til, men det er veldig viktig at vi styrker innsatsen på disse områdene. Men da er det også uhyre viktig at vi, i den jobben, undersøker at vi ikke putter penger inn i prosjekter der mottakerlandene, på andre politikkområder, bidrar til at en annen politikk fra nasjonalstatens side river beina vekk under det vi legger penger inn i for å bedre de sosiale forholdene, f.eks. for rombefolkningen.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2013-12-16:
Å ta vare på det biologiske mangfoldet er svært viktig. Det er et politikkområde som fortjener mer oppmerksomhet, men som rapporten fra Riksrevisjonen og saksordførerens merknader viser, er det et område der det er lett å gå seg vill i de gode hensiktene. Sakens ordfører gir i sine merknader en god begrunnelse for det som jeg har oppsummert i følgende tre punkter: faktagrunnlaget for beslutningene er ofte for svakt målemetodene gir i for liten grad svar på om det overordnede målet nås systemet brukes for ofte feil og kommer i veien for både fornuft og kunnskap Jeg oppfatter det slik at saksordførerens innlegg på en god måte var forankret i rapporten til Riksrevisjonen, og jeg synes det er spesielt å kritisere for å gå litt videre i vurderingene. For skal en lære med tanke på den store ressursbruken som vi har for å drive revisjon, kan vi ikke velge den snevreste tilnærmingen når sakene skal følges opp. Jeg registrerer at komiteens flertall ikke slutter seg til saksordførerens konkrete anbefalinger med den begrunnelse at disse ligger utenfor komiteens mandat, og vil overlate disse vurderingene til fagkomiteen. Fra Senterpartiets side vil vi følge opp disse sakene på egnet måte både på generelt grunnlag, med utgangspunkt i Riksrevisjonens rapport og i konkrete saker. Jeg deler også representanten Lundteigens vurderinger og kritikk av deler av Riksrevisjonens arbeid når det gjelder at Riksrevisjonen i for liten grad har vurdert tiltakene opp mot de overordnede målene for naturmangfold. Videre er en konklusjon om at tiltakene gir økt aktivitet, ikke særlig oppsiktsvekkende. Det er mer oppsiktsvekkende med et system der halvert innsats på hvert enkelt tiltak kombinert med en dobling av antall tiltak automatisk vil gi økt måloppnåelse. Det blir for enkelt i et så komplisert fagområde. Jeg oppfatter ikke at saksordførerens kritikk av, eller synspunkter på, kunnskapshull er et argument for å la være å gjøre noe. Jeg oppfatter at han peker på at det er behov for å tette disse kunnskapshullene. Svarthalespove har vært nevnt både i debatten og i innstillingen. Det er en sak jeg har fulgt tett. Jeg mener at det er grunnlag for å si at forvaltningen av denne arten er et godt eksempel på at det er behov for systemendringer. Tiltakene har gitt ingen eller få resultater, men de har skapt mye usikkerhet for grunneierne. To ganger de siste årene er det gitt dispensasjon fra selve kjernetiltaket for å verne svarthalespove, nemlig utsatt slått. Dette har kommet sent, tett opp til slåtten, og det er verken bra for svarthalespoven eller grunneieren. Forskriften om og forvaltningen av svarthalespove skaper altså usikkerhet for den grasproduksjonen som er en nødvendig betingelse for at svarthalespoven hekker der den hekker. Jeg synes representanten Astrup i forrige periode hadde gode argumenter i svarthalespovesaken, og antar at de blir lyttet til. Å ta vare på artsmangfoldet er en så krevende og viktig oppgave at vi ikke kan tåle ikke å lykkes. Da må vi ha en forvaltning som spiller på lag med folk for å sikre gjennomføring, forståelse og legitimitet. Alternativet er at vi ikke lykkes.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-12-16:
Jeg vil først få lov til å si takk for gode påpekninger og ikke minst innspill. Riksrevisjonens rapport er klar. Jeg vil bare tilkjennegi at regjeringen er svært opptatt av å sørge for at vi får gode ordninger på tilretteleggingsgarantien, nettopp for å lykkes i langt større grad med å få folk som står utenfor arbeidslivet, inn i arbeidslivet. Derfor er dette viktig. Jeg vil også minne om at de tallene som er lagt fram her, og den evalueringen som er gjort, er for budsjettåret 2012, altså fra forrige år. Vi har allerede startet jobbing med å se på hvordan vi kan få gjort tilretteleggingsgarantien mer tilgjengelig og bedre kjent, for det er helt avgjørende og viktig at man kjenner til ordningen og har god praktisering av den i alle fylker, sånn at alle som er berettiget til å kunne bruke ordningen, blir hjulpet på en god måte. Vi er i gang med å se på hvordan vi kan få dette bedre. Jeg vil også minne om at både forrige regjering og den nye regjeringen har til hensikt å følge opp en evaluering av tilretteleggingsgarantiordningen og også evalueringen av jobbstrategien. Til slutt vil jeg bare minne om at regjeringen vil foreta en helhetlig gjennomgang av Nav i løpet av perioden, nettopp for å sikre at vi får et Nav som i større grad klarer å håndtere brukerperspektivet på en bedre, mindre byråkratisk og mer effektiv måte for brukerne. Det er et stort og viktig arbeid som jeg håper også Stortinget deltar konstruktivt og godt i.
Erik Skutle (Høyre), 2013-12-16:
Jeg vil på vegne av komiteen vise til at det overordnede målet med Riksrevisjonens undersøkelse har vært å belyse om tilskuddene til kunstområdene scenekunst, musikk og visuell kunst er hensiktsmessig utformet, forvaltet og fulgt opp av tilskuddsforvalterne og departementet ut fra Stortingets vedtak og forutsetninger. Undersøkelsen omfatter bevilgningene som forvaltes av Norsk kulturråd, Statens kunstnerstipend og Fond for lyd og bilde. For 2012 utgjorde disse bevilgningene til sammen 580 mill. kr, dvs. en økning på 215 mill. kr siden 2006. Komiteen har merket seg at det har vært en sterk økning i tilskuddene til Norsk kulturfond i perioden, men at det er forskjeller i den geografiske fordelingen av tilskuddene. Komiteen viser til at det er svakheter i tilskuddsforvaltningen i Norsk kulturråd, og at søknadsbehandlingen ikke har vært tilstrekkelig dokumentert. Komiteen viser dessuten til at Norsk kulturråd ikke har god nok oppfølging og informasjon om bruken av tilskuddene. Komiteen har også merket seg at Kulturdepartementets styring ikke i tilstrekkelig grad har sikret en tilfredsstillende tilskuddsforvaltning. Videre har komiteen merket seg at Riksrevisjonen konkluderer med at Kulturdepartementet bør ha en mer aktiv innhenting av systematisk og samlet informasjon om bruken av tilskuddsmidlene for å påse at tilskuddsforvaltningen fungerer effektivt og hensiktsmessig, og at fastsatte mål og resultatkrav for ordningene nås. Komiteen er imidlertid kjent med at Norsk kulturråd har tatt grep og gjort endringer for å sikre en bedre måloppnåelse. Komiteen har også merket seg at Riksrevisjonen anbefaler at Norsk kulturråd bør vurdere å innhente mer kunnskap om årsakene til de store regionale forskjellene i fordelingen av tilskuddsmidlene, og på denne bakgrunn iverksette hensiktsmessige tiltak med sikte på utjevning. Ved innføring av nytt søknads- og saksbehandlingssystem bør Norsk kulturråd etablere systemer og rutiner som gir bedre dokumentasjon av midlene og måloppnåelsen for den enkelte tilskuddsordningen samtidig som hensynet til brukerne av ordningen ivaretas i størst mulig grad. Komiteen er positiv til at Riksrevisjonens anbefaling om en mer aktiv innhenting av systematisk og samlet informasjon om bruken av tilskuddsmidlene vil bli fulgt opp gjennom etableringen av et elektronisk søknads- og saksbehandlingssystem for Norsk kulturråd i 2013. Komiteen har merket seg at det er blitt satt i gang tiltak som kan forbedre den geografiske fordelingen av både søknader og tilskudd, bl.a. gjennom utvikling av nettsidene, regionale møter og oppsøkende virksomhet mot fylkeskommuner hvor det er få søknader og tilskudd, og er tilfreds med dette initiativet. Geografisk fordeling må imidlertid ses i sammenheng med at Norsk kulturråd gir tilskudd basert på kunst- og kulturfaglig skjønn, og at det derfor kan være naturlig at det forekommer variasjoner.
Vidar Helgesen (Høyre), 2013-12-16:
Først: Takk til komiteen for gode bidrag til oppfølgingen av Riksrevisjonens rapport. Som det ble påpekt, er EØS-finansieringsordningen et uttrykk for at Norge deltar i det indre marked og støtter utviklingen av det gjennom bidrag til sosial og økonomisk utjevning i Europa. Midlene støtter også vårt bilaterale samarbeid med mottakerlandene. Utenriksdepartementet ønsker å bruke denne undersøkelsen aktivt til både å forbedre nåværende ordninger og styrke innretningen av eventuelle nye ordninger. Arbeidet med å følge opp de konkrete anbefalingene er allerede startet. Vi vil for det første legge vekt på å styrke mål- og resultatstyring av EØS-midlene for å sikre god måloppnåelse. Det representanten Andersen tok opp rundt effekt av ulike tiltak, er selvsagt et vanskelig og komplisert spørsmål. Det tror jeg vi skal være ærlige om. Også fra vårt eget land vet vi at det ikke alltid er lett å dokumentere sammenhengen mellom enkelte sosiale tiltak og ulike sosiale resultater. Men det vi må ha et årvåkent blikk på, er nettopp tilfeller som det ble vist til, hvor program og prosjekters målsettinger kanskje opplever å komme i motstrid med politikken på lokalt nivå i de landene prosjektene gjennomføres. Vi har sett noen slike mulige motstridstilfeller, og da tror jeg det er viktig at vi tar tak i det – ikke bare fra program- og prosjektsiden, men også gjennom politisk dialog, fordi dette er midler som er der for å tjene overordnete politiske mål. For det andre vil vi ha et vedvarende søkelys på administrasjonskostnadene, med sikte på at mest mulig av midlene skal komme mottakerlandene til gode. Det er nødvendig å sikre tilstrekkelig kapasitet på vår side for god styring, oppfølging og kontroll, og derfor er administrasjonskostnader og midler til faglig assistanse viktig, men selvsagt må administrasjonskostnadene holdes på et lavest mulig nivå. For det tredje vil vi videreutvikle denne forvaltningsmodellen som vi mener fungerer godt og er et godt grep for forvaltningen av disse midlene, for å sikre at kontrollbehov ivaretas, og – igjen – at vi når de målene vi setter oss. Utenriksdepartementet vil, i samarbeid med de andre giverlandene, arbeide kontinuerlig for å bedre og styrke denne forvaltningsmodellen.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2013-12-16:
La meg starte med å understreke at jeg er enig i det både representanten Kolberg og representanten Tetzschner sier. Her har vi en felles interesse av å få et best mulig beslutningsgrunnlag. Jeg er også enig i at dette er en viktig sak. Det er en viktig rapport. Ikke minst er debatten om den i seg selv viktig. Regjeringen er opptatt av at beslutningsgrunnlaget i forvaltningen skal være best mulig før beslutningene fattes. Samtidig er vi opptatt av å effektivisere forvaltningen. Dette trenger ikke å være en motsetning. Snarere tvert imot mener jeg at det også kan være en side av samme sak. Rapporten fra Riksrevisjonen er et viktig dokument som vi legger stor vekt på i vårt arbeid med å bedre beslutningsgrunnlaget i forvaltningen, og jeg er også glad for at det er en enstemmig komité som har trukket slutningene i dag. Jeg vil også tilføre at Direktoratet for forvaltning og IKT, nemlig Difi, i hovedsak har de samme vurderinger og konklusjoner som Riksrevisjonen i rapporten «Graves det dypt nok – Om utredningsarbeidet i departementene», som ble lagt frem i mai 2012. Vi har satt i gang et arbeid som følger tre spor. Vi ønsker å forbedre utredningsinstruksen når det gjelder både språk, form og innhold. Vi vil vurdere om vi kan innføre incentiver til å etterleve instruksen, og i tilfelle hvilke det bør være, og vi vil vurdere kompetansetiltak. Ledelse og kompetanse er viktig, også når det gjelder utredningsarbeidet og beslutningsgrunnlaget. Utredningsinstruksen skal bli lettere å følge. Det er en viktig premiss i det arbeidet vi har satt i gang. Samtidig vil selvsagt de grunnleggende kravene ligge fast. Det handler om å vurdere alternativer, vurdere hva som er det beste tiltaket for å nå målet, belyse hvilke konsekvenser tiltak vil få, involvere det sivile samfunn og gjennomføre alminnelige høringer. Vi ønsker at den nye instruksen skal sette klare mål, men at det vil bli opp til virksomhetene å finne de rette virkemidlene. Et annet poeng som jeg vil understreke, er at ikke alle saker skal behandles likt. Saksbehandlingsressursene må avveies ut ifra sakens risiko og vesentlighet, dvs. si ut fra eksempelvis hvor store konsekvenser den får, hvor store kostnadene er, og hvor mange som blir berørt. Vi vil jobbe videre med dette viktige spørsmålet og verdsetter både rapporten fra Riksrevisjonen og ikke minst den enstemmighet som markeres i komiteen i dag.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2013-12-16:
Det er viktige poenger som representanten Kjenseth trekker frem også i sin oppfølging. Jeg er enig i at digitalisering og økt bruk av IKT er et viktig virkemiddel også for å få mer innovasjon i kommunene. Representanten sier imidlertid at staten må ta ledertrøyen. Jeg tror vi må få til et bedre samarbeid. Vi må også få til et bedre samarbeid mellom kommunene. Jeg kan kanskje der i parentes bemerke at også større og mer robuste kommuner vil kunne ta et større og mer helhetlig ansvar på dette området. Jeg er overbevist om at innenfor digitalisering og IKT er det helt nødvendig med et bedre samarbeid mellom kommunene, men vi ønsker også å legge til rette for et samarbeid mellom stat og kommune. Vi er nå inne i et arbeid hvor vi nettopp skal finne de nøklene, som Kjenseth etterlyser, for hvordan vi kan utløse mer innovasjon i kommunene, og hvordan vi kan se stat og kommune i sammenheng. Jeg deler oppfatningen om at det ikke nødvendigvis er flere piloter vi har behov for, ikke flere programmer man skal søke på, men at vi understøtter veldig mye av den aktiviteten som allerede foregår. Det leder meg over til det andre viktige poenget, nemlig at sosialt entreprenørskap også er en nøkkel til å løse viktige oppgaver som det offentlige ikke makter å løse alene. Det har vi sett gjennom hele historien også at det er enkeltmennesker som går foran og ser utfordringene, og som også klarer å skape de gode løsningene. Det er grunnen til at denne regjeringen er opptatt av at velferdsutfordringene ikke kan løses av staten alene, de kan heller ikke løses av private alene, men at vi nettopp trenger det gode samspillet og samarbeidet mellom frivillige organisasjoner, sosiale entreprenører, private selskaper og det offentlige som en viktig premissleverandør. Det er nettopp i mangfoldet at også innovasjonen ligger. Derfor må vi legge til rette for både sosiale entreprenører og andre som vil bidra i å utvikle nye tjenester for å løse oppgaver for innbyggerne.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2013-12-16:
Igjen takk for at representanten Kjenseth setter et viktig tema og en god debatt på dagsordenen. Vi er bare i begynnelsen av denne viktige diskusjonen om hvordan vi gjennom innovasjon kan skape bedre og mer individtilpassede tjenester. Utfordringene fremover kan ikke bare løses med mer penger, men vi må også tenke på hvordan vi kan organisere oss, og hvordan vi kan fremme innovasjon i offentlig sektor. For noen år siden besøkte jeg en privat omsorgsspesialist i Oslo. Det er mulig at den er det Arbeiderpartiet og SV vil karakterisere som kommersiell aktør. Hun som ledet dette, jobbet 20 år i kommunalt sykehjem og var kjempefornøyd med den jobben – hun stortrivdes ved det kommunale sykehjemmet. Men etter hvert vokste det frem et sterkt ønske om å gjøre tingene på en litt annen måte enn det som var mulig innenfor det kommunale sykehjemmet. Derfor startet hun for seg selv – ikke for å tjene mye penger, men for å leve ut en drøm om å skape en bedre eldreomsorg for andre. Slike mennesker bør få en klapp på skulderen og ikke en moralsk pekefinger. Vi trenger mennesker som ønsker å skape en bedre hverdag for andre, og om de gjør det ved å starte et eget selskap, må det være opp til dem. Jeg vil anmode representanten Karin Andersen om å se litt mer på fritt brukervalg, for å slippe til private og frivillige handler ikke bare om konkurranseutsetting, det handler også om fritt brukervalg, hvor det er individet selv som velger mellom offentlige og private tjenester, og på den måten kan få mer individtilpassede løsninger. Jeg tror det er på den måten vi må gå frem, nemlig å legge til rette for mangfoldet. Det rokker ikke ved det offentliges ansvar, både for finansering av tjenester og for å kvalitetssikre de tjenestene som er. Representanten Tove Karoline Knutsen startet sitt innlegg med å si at vi må tenke nytt. Det er jeg enig i, men vi må også skape nytt og vi må handle nytt dersom vi skal klare å løse de store utfordringene som vi vet at vi må ta tak i.
Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2013-12-16:
Bakgrunnen for at Stortinget hvert år får Meld. St. 4 fra Statsministerens kontor – og kontrollkomiteens innstilling – finner vi i Stortingets forretningsorden § 14 nr. 9 bokstav b. Her forutsettes det at regjeringen legger fram en årlig melding om hvordan man har fulgt opp anmodnings- og utredningsvedtak fra Stortinget. Meldingen skal kort redegjøre for hva regjeringen har gjort eller har tenkt å gjøre med vedtak fra Stortinget. Opprinnelsen til disse meldingene er at det i 1999 ble etablert en ny prosedyre for å kontrollere regjeringens oppfølging av Stortingets instrukser. Det er viktig å sikre at Stortingets vedtak følges opp, og at Stortinget gis mulighet til å følge med på hvor langt man er kommet i gjennomføringen av det enkelte vedtak, og erfaringene gjennom disse årene har vært positive. I årets melding, som i de foregående år, har Statsministerens kontor innhentet uttalelser fra de respektive departementer om oppfølging og behandling av vedtakene fra stortingssesjonen 2012–2013. Vedtak som det ble opplyst om i fjorårets gjennomgang at vi skulle følge opp senere, er også tatt inn i meldingen som vi behandler i dag. Det gjelder 23 vedtak fra 2011–2012 og 2 vedtak fra 2010–2011. Det understrekes i meldingen at Stortinget skal få en tydelig tilbakemelding om regjeringens oppfølging av de enkelte anmodningsvedtak. La meg legge til at det ikke er fremmet noen utredningsvedtak i denne perioden. Men komiteen har merket seg at Stortingets utenriks- og forsvarskomité har bedt Utenriksdepartementet gjennomføre en utredning om fordeler og ulemper ved å ratifisere FNs barnekonvensjons tilleggsprotokoll om individuell klagerett, og at Utenriksdepartementet vil legge fram sak for Stortinget når høringsrunden er over. Det er i meldingsperioden fremmet 25 anmodningsvedtak. 12 av disse kan kvitteres ut. Av de 23 vedtakene fra forrige år kan 22 kvitteres ut. Det dreier seg om anmodningsvedtak fra den særskilte komiteen som behandlet justisministerens og forsvarsministerens redegjørelser om angrepene 22. juli 2011, og anmodningsvedtak som følge av miljøforliket i Stortinget. Den ene saken fra 2011–2012 som ikke kan kvitteres ut i dag, er en anmodning med utgangspunkt i en sak fra kontroll- og konstitusjonskomiteen der Justis- og beredskapsdepartementet ble bedt om å sørge for at hjemmelsgrunnlaget for INFOFLYT-registeret ble bragt i orden. Meldingen redegjør for to vedtak fra stortingssesjonen 2010–2011, hvorav ett kan kvitteres ut, og ett vil bli fulgt opp videre. Komiteen har som ledd i sin behandling av saken, sendt brev til de stortingskomiteene som er berørt av anmodningsvedtakene som omtales i meldingen. Energi- og miljøkomiteen har i sitt svar redegjort for hvordan alle anmodningsvedtakene som følge av miljøforliket i Stortinget, er fulgt opp. Ingen av de andre komiteene har hatt merknader. Det har ikke vært uenighet i komiteen, og innstillingen er enstemmig. Med dette anbefaler jeg komiteens innstilling.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2013-12-16:
Jeg takker statsråden for et grundig svar, som var innom mange av de elementene jeg hadde et håp om. Det er betryggende. Samtidig ønsker jeg å utfordre statsråden noe mer, særlig når det gjelder kommunal sektor og organisering og virkemidler. Statsråden var innom digitalisering og IKT, og det er viktig. I Østfold har de hatt et spennende prosjekt med å digitalisere Østfold-kommunene, «Døgnåpne Østfold». Det er et av de bedre IKT-prosjektene jeg har sett i kommunal sektor i Norge. Samtidig utgjør de et fåtall av antallet kommuner i Norge, og det er litt av den store utfordringen. Det er så mange, og ingen tar på seg ledertrøya. Jeg håper statsråden tar med seg i sitt moderniseringsarbeid hvordan staten skal ta på seg den ledertrøya og få kommunene til å følge med når vi har felles gevinster å hente. Så til frivillig sektor og sosialt entreprenørskap – som jeg også oppfatter at statsråden var tydelig på – og hvordan vi legger til rette virkemidler for at de sosiale entreprenørene skal bli en viktig bidragsyter i fornyelse og modernisering av kommunal sektor. Vi vet at mange velferdstiltak har startet med sosialt entreprenørskap og hvordan de bedre kan legge til rette for at det kan bli både økonomiske og verdimessige virksomheter, som kan bidra ikke bare i offentlig sektor, men også i privat sektor. Det tredje jeg vil utfordre statsråden videre på, er å distribuere kompetansen og implementering av innovasjon. I dag har Forskningsrådet en tydelig rolle og har relativt bra med midler. Og vi kan utnytte høgskolesektoren enda tydeligere til å distribuere, ta i bruk kompetanse og også bidra tydeligere til å implementere den innovasjonen vi i dag har, og at vi får ned pilotprosjekttakten noe, og at implementeringen går noe opp av all den innovasjonen som nå skjer.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2013-12-16:
Jeg takker også for de innleggene som har vært her. Til Karin Andersen vil jeg si at fordelingsutfordringen er veldig viktig – ja! Da må vi huske på at innovasjon er ressurskamp, og det er ikke sikkert at vi skal gjøre ting billigere, men det kan bli kamp om å gjøre noe på en bedre måte. Da kan vi erstatte noe innsats med en annen. Jeg vil da lede oss videre til f.eks. sykefraværet, som i offentlig sektor koster oss betydelige milliarder kroner, og har vi innovert der? Det er en av de viktige utfordringer vi må ta med oss til debatten, at det i velferdssektoren er en innovasjonsgevinst å hente som vi tydeligvis ennå ikke har sett utløst. Når det gjelder frivilligheten, som representanten Håheim var inne på, har jeg en ambisjon på vegne av Venstre om at vi ikke bare skal ha en avtale, men at vi også skal finansiere frivillig sektor i litt større grad – til bl.a. å bidra med viktig innovasjonsarbeid som vi her snakker om. Så var jeg i mitt innlegg inne på finansiering, oppgavefordeling og organisering. Danmark har vært igjennom en strukturreform. Ett av grepene de gjorde, var å avvikle muligheten til å ha interkommunale selskaper. Det er en debatt jeg synes vi skal ta med oss i fortsettelsen, både av hensyn til demokratiet og av hensyn til å finansiere. Kan vi utløse innovasjon gjennom å ha en annen måte å organisere oss på? Jeg sier ikke at AS er det riktige grepet, men jeg tror det er en helt nødvendig debatt å gå inn i, om interkommunale selskaper i dagens form gjør den oppgaven som vi ønsker at de skal gjøre. Så er den humane ressursen det vi alle har vært innom som helt vesentlig – det å legge til rette for dem som jobber i offentlig sektor. For vi er jo ikke sånn rigget at hvis vi jobber i privat sektor, driver vi innovasjon og er opptatt av risikovilje, og hvis vi jobber i offentlig sektor, er vi ikke det. Her må det være noe å utløse på å hente ut dette. Jeg tror det er noe med å legge til rette og organisere. Mitt inntrykk er at mange i offentlig sektor har lyst til å drive med innovasjonsarbeid, og ser både potensial og gevinster, men møter barrierer eller ser ikke mulighetene, eller at det er for krevende å trå over dørterskelen og ta fatt på det. Her tror jeg at vi gjennom nokså enkle virkemidler kan utløse en stor ressurs og betydelig arbeidsglede blant offentlige ansatte.
Abid Raja (Venstre), 2013-10-24:
Jeg har på vegne av representantene Terje Breivik, Pål Farstad og meg selv æren av å fremme representantforslag om innføring av lobbyregister.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2013-10-24:
Jeg har gleden av å foreslå Liv Signe Navarsete i stedet for Anne Tingelstad Wøien.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2013-06-18:
Det er akkurat det regjeringen har tenkt å gjøre de neste ti årene. Vi skal bruke et halvt statsbudsjett – over 500 mrd. kr – på samferdsel de neste ti årene. Norge er nå det landet i Norden som bruker mest penger. For noen få dager siden la Trafikverket fram forslag til nasjonal transportplan i Sverige, et forslag som ble møtt med sterk kritikk, fordi det er en transportplan som bare kommer til å videreføre det kaoset som nå eksisterer innenfor den svenske «järnvägen», og som heller ikke tar tak i de utfordringene man har, bl.a. når det gjelder kollektivtrafikk. Så jeg tror ikke at Sverige er et land man bør se til. Den svenske regjeringen har bl.a. planlagt å femdoble kjøreveisavgiften for jernbanen, noe som kommer til å få ganske dramatiske konsekvenser for overføring av gods fra vei til bane. Jeg synes at representanten Hoksrud heller burde tatt denne debatten med de partiene på borgerlig side som han har tenkt å samarbeide med, for det er ingen partier som har tenkt å bruke veldig mye mer penger enn det regjeringen har tenkt. Det skiller over 400 mrd. kr mellom Fremskrittspartiet og de øvrige partiene i opposisjonen. Det bør være en mye større utfordring for Hoksrud.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2013-06-18:
Jeg vil hevde at det ikke er posisjonen som har et ideologisk forhold til f.eks. OPS, men opposisjonen. Opposisjonen, representert ved Høyre, nekter å se at det er sider ved OPS som er høyst kritikkverdige. Vi ser at det er sider ved OPS som det er bra å bygge videre på med tanke på å kunne se bl.a. investering og drift under ett. Derfor er dette noe vi skal prøve ut i tilknytning til nye kontraktsformer – mens Høyre nekter å lytte til sine partikolleger i England og i Sverige som har tatt sterkt avstand fra OPS, og som sier at dette er noe man ikke skal bygge videre på, bl.a. fordi det får så store konsekvenser for økonomien. Det bygger opp økonomien, det gir mindre fleksibilitet, og det er en dyr måte å bygge vei på. Jeg registrerer at flere og flere også i Norge ser at Høyre prøver å bruke OPS som et tryllemiddel, noe bl.a. både Dagens Næringsliv og Aftenposten har konkludert med på lederplass.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2013-06-18:
Er det noen jeg har ganske stor tiltro til når det gjelder å ha oversikt over norsk økonomi og konsekvensene for den, er det statsministeren. Jeg tror han også har ganske grundig innsikt i hvordan mekanismene fungerer når det gjelder samferdselssektoren. Jeg er helt enig med statsministeren. Vi ønsker ikke å bruke OPS fordi vi mener det er en dyr måte å finansiere veier på. Det skyver regningen over på de neste generasjonene, og det binder opp statsbudsjettene. Det jeg ville bekymre meg for hvis jeg var representanten Hareide – han og jeg har samme syn når det gjelder bruken av bompenger, at det er noe vi skal bruke hvis de lokale ønsker det – er at det eksisterer en uenighet mellom Fremskrittspartiet på den ene siden og Høyre og Kristelig Folkeparti på den andre siden om 56 bompengeprosjekter i NTP-en som ikke er realisert. Vi har ennå ikke fått svar på om de blir realisert med en regjering bestående av de borgerlige partiene.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2013-06-18:
I Nettavisen 4. juni i år kunne vi lese et intervju med representanten Hoksrud, hvor han garanterte for at det ville bli bompengefritt over hele landet hvis han ble samferdselsminister i en regjering der også Fremskrittspartiet inngikk. Jeg har lyst til å spørre representanten om han fortsatt kan garantere for at med han og Fremskrittspartiet i en eventuell blå-blå regjering, vil det bli bompengefritt over hele landet.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2013-06-18:
Når det gjelder den gordiske knuten, har vi tenkt å holde Høyre ute fra regjeringskontorene, så det er slett ikke sikkert det blir noe problem i det hele tatt. Representanten Helleland sa til NTB 10. juni at noe av det aller vanskeligste dersom de skulle komme i posisjon for å forhandle om en regjeringsplattform med Fremskrittspartiet, blir å løse uenigheten om finansieringen av veier. Det var det som ble omtalt av Helleland som den gordiske knuten. Mitt spørsmål til representanten er – egentlig etter å ha hørt representanten Hoksrud tidligere i dag i debatten: Har Høyre kommet noe nærmere å løse den gordiske knuten?
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2013-06-18:
Jeg må si at det var litt spesielt å oppleve å bli angrepet for å være dogmatisk i forhold til OPS av representanten Sanner i stad. Jeg er nesten fristet til å si at på seg selv kjenner man andre. Han kan i hvert fall ikke ha fulgt debatten i dag spesielt godt, for da ville han ha fått med seg at både undertegnede og flere andre fra Arbeiderpartiet og de rød-grønne partiene peker på at det er positive sider ved OPS, positive sider som vi nå tar i bruk – som muligheten til å se investeringer, drift og vedlikehold under ett. Men dette kan man altså gjøre uten samtidig å benytte seg av OPS som et finansieringsinstrument. Det er veldig spesielt at Høyre nå nesten står alene igjen når de vil bruke OPS som et finansieringsinstrument, uansett advarsler, enten det nå er fra partikolleger i England og Sverige – som viser til konsekvenser dette har, bl.a. ved at det binder opp budsjettene, og at det blir mye dyrere å bygge vei – eller det er erfaringer og advarsler som man får her i Norge, bl.a. på lederplass i de store avisene. Men det som kanskje bekymrer meg mest, eller som jeg stiller flest spørsmål ved, er at Høyre gjennom sitt forslag til NTP egentlig skjuler de reelle kostnadene ved sitt forslag. Bare de 17 OPS-prosjektene vil koste over 100 mrd. kr. Vi vet ikke den endelige prislappen. Vi vet heller ikke hva prislappen er på de øvrige prosjektene som Høyre foreslår. Vi vet heller ikke hvilke konsekvenser dette eventuelt vil få for handlingsregelen. Også Venstre og Kristelig Folkeparti seiler under falsk flagg når de sier at de vil bygge ut intercity innen 2025, men bare har lagt inn en tidel av hva det koster. Til Jan Arild Ellingsen – jeg tror han nettopp gikk ut: Man kan si mye om Fremskrittspartiet, men det skal de ha, at de i hvert fall legger de pengene på bordet som de mener deres løfter vil koste. Og så er de relativt ærlige og åpne om hvilke konsekvenser det har for norsk økonomisk politikk. Til slutt: Man skal lytte når Høyre sier at de vil slanke Jernbaneverket, for de vet hva de snakker om. Bondevik II-regjeringen brukte betydelige beløp på å bli kvitt sentral kompetanse – de ga sluttpakke bl.a. til folk med verdifull signalkompetanse. Dette er en kompetanse som vi har måttet bruke mye ressurser på å bygge opp igjen, og som har kostet oss dyrebar tid i det prekære arbeidet med å gjenoppbygge en jernbane. Jeg tenker at vi har ikke råd til et sånt eksperiment en gang til. Det har kostet oss for mye, det har kostet oss for mye tid, konsekvensene har vært for store – endelig er vi i ferd med å få norsk jernbane på beina igjen etter åtte år med rød-grønn regjering.