trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-02-25:
Då har eg gleda av å forklare ganske enkelt det at dersom Noreg sel våpen direkte eller indirekte til land som er i krig eller konflikt, eller som nyttar våpen til grov undertrykking, trur eg vi vert ein dårlegare fredsnasjon enn om vi unngår det. I all hovudsak unngår vi det, for vi har verdas strengaste våpeneksportregelverk. Det vart betra gjennom ei svært god stortingsmelding, særleg på diktatur- og menneskerettssida, men når vi f.eks. er i den situasjonen at vi veit at ein bedrift eller ein fabrikk i USA som er deleigd av Nammo, sel våpen til Israel, mens norsk politikk over mange år, sidan Bondevik II-regjeringa, har vore det motsette, meiner eg det er eit eksempel på noko vi burde handtere betre. Så vil sikkert utanriksministeren svare med at den førre regjeringa gjorde ikkje det, og der sat representanten. Det har han rett i. Vi rydda opp i ein del andre ting her, men no kan vi kanskje gå vidare og ta tak i det. Vil utanriksministeren ta initiativ til i alle fall å sjå på denne problemstillinga?
Børge Brende (Høyre), 2014-02-25:
Jeg har ikke tenkt å gå inn i den diskusjonen der. Jeg har slått fast at Norge har et oppdrag basert på et mandat i Sikkerhetsrådet. Dette har ISAF fått, og dette har også amerikanerne fått. Sikkerhetsrådet i FN har hvert eneste år på nytt igjen vedtatt et mandat for at man skal stille opp for først å bli kvitt Al Qaida og støtte opp om de afghanske sikkerhetsstyrkene. I dag er det slik, som jeg også sa i mitt innlegg, at det er afghanske styrker som nå har overtatt ansvaret for sikkerheten – 350 000. Det er greit at man har hatt denne diskusjonen om krig tidligere, men i dag er det helt klinkende klart at afghanerne – med 350 000 – har ansvaret for sikkerheten til Afghanistan, og vår rolle er å drive kapasitetsbygging overfor dem. Det er det som er rollen til ISAF og USA i dag.
Børge Brende (Høyre), 2014-02-25:
Ja, jeg slutter meg til det som Stortinget har sluttet seg til enstemmig, gjennom mange år, nemlig at man har gitt et mandat til Norge, både humanitært, bistandsmessig og militært, til å delta i Afghanistan. Som representanten Solhjell selv var inne på, har dette nå endret seg ganske kraftig fra i fjor sommer, for i fjor sommer ble det bestemt at afghanske styrker har overtatt sikkerhetsansvaret. Nå støtter vi opp om det arbeidet som de afghanske styrkene gjør og gjennomfører.
Børge Brende (Høyre), 2014-02-25:
Jeg er helt enig i at presidentvalget – og at det gjennomføres på en slik måte at det har legitimitet hos det afghanske folk – er avgjørende. Det er også avgjørende at de afghanske sikkerhetsstyrkene, på 350 000, får den nødvendige støtte i årene fremover, så de faktisk kan gjennomføre oppdraget sitt. Uten det vil det bli vanskelig å kunne gå på skole, og det blir vanskelig også å kunne ha de helsetjenestene som er nødvendig. Det må skapes sikkerhet for det afghanske folk. Derfor må vi etter min mening være til stede med langsiktig bistand. Vi bør også basert på en sikkerhetsavtale selvsagt også fullføre den oppgaven vi har påtatt oss, nemlig å gjøre afghanerne i stand til å ivareta sin egen sikkerhet. Jeg synes også at det er bra, som Elvestuen understreker, at det er mange nordmenn som har påtatt seg et stort ansvar i Afghanistan. Jeg synes at vi bør understreke dette og takke norske soldater, norske humanitære hjelpearbeidere og norske bistandsarbeidere for den jobben de har gjort.
Børge Brende (Høyre), 2014-02-25:
I likhet med hva jeg sa i mitt innlegg, som en respons til representanten Marit Nybakks innlegg, legger denne regjeringen stor vekt på å videreføre den praksis som ble gjennomført av Stoltenberg II-regjeringen. Det synes jeg var en nyansert politikk, som også ivaretok det viktige ansvaret vi har for at våpen ikke skal komme i feil hender, men samtidig et regime som gjør det mulig å bygge opp en høyteknologisk industri i Norge innenfor våpenområdet. Vi må også huske på at dette er en viktig del av vår egen forsvars- og sikkerhetspolitikk. Et land som ikke har kompetanse innenfor våpenindustriens område, vil svekke sin forsvarsevne. Med havområder som er åtte ganger større enn vårt landterritorium, tror jeg det er meget fornuftig. Dette er en høyteknologisk industri som skaper viktige arbeidsplasser. Representanten bør derfor forholde seg til mitt innlegg, hvor jeg har redegjort for regjeringens politikk.
Børge Brende (Høyre), 2014-02-25:
Jeg tror det er klokt av regjeringen å forholde seg til enstemmige merknader fra komiteen i et så krevende spørsmål som dette med våpeneksport er. Jeg tror – og jeg er enig i – at som en langsiktig aspirasjon er dette med å kunne få enighet om at alle skal kunne utstede sluttbrukererklæringer, også av våre allierte land, meget fornuftig. Dette viktige arbeidet, som ble startet av den forrige regjeringen på dette punkt, vil vi fortsette. Realismen kan sikkert representanten Nybakk også fortelle oss litt om, ettersom den forrige regjeringen har prøvd dette i noen år overfor vår nærmeste allierte, USA. Muligheten til å få dem til å utstede en sluttbrukererklæring er nok ikke så stor på kort sikt, men USA har jo valgt å gå inn for en sluttbrukerdokumentasjon. Så det er heller ikke uvesentlig i den sammenheng.
Børge Brende (Høyre), 2014-02-25:
Jeg kjenner representanten Skei Grande som en meget klok partileder, og jeg er helt sikker på at representanten er i stand til å trekke konklusjonene selv. Det er ikke vanlig, i og for seg, at jeg kommenterer det, men jeg har oppfattet det slik at i alle fall de to regjeringspartiene vil stemme imot det forslaget – det ble jeg informert om. Det har jeg forståelse for, fordi det kan skape usikkerhet om hvorvidt den linjen som den forrige regjeringen sto for, ligger fast. Det som representanten Nybakk har slått fast her i dag, er at med de merknadene som nå ligger i innstillingen, har jeg Stortingets flertall med meg på å videreføre, punkt for punkt, den forrige regjeringens politikk. Det legger jeg stor vekt på. Og det forslaget ville nok – hvis det hadde blitt vedtatt – innebære en endring av politikken, og det forstår jeg at Stortinget ikke ønsker.
Børge Brende (Høyre), 2014-02-25:
Jeg merker meg at representanten Solhjell håper at denne regjeringen på enda flere punkter vil legge seg på en identisk linje som den forrige regjeringen. Saklig sett er det faktisk i norsk forsvars- og utenrikspolitikk ganske bred enighet om disse linjene, så jeg tror man kan finne mange eksempler på det. Hvis jeg kan være så fri, vil jeg også synes det er veldig fint hvis representanten Solhjell, som satt i den forrige regjeringens underutvalg, også viderefører – i alle fall de første månedene etter at man har forlatt regjeringen – og forsvarer den politikken som den forrige regjeringen sto for, og ikke minst den stortingsmeldingen som foreligger. Hvis jeg ikke tar feil, så jeg på fjernsynet forrige kvelden at det som ligger her, kunne tolkes som at Norge ikke lenger er en fredsnasjon hvis man driver våpeneksport. Det synes jeg man burde holde seg for god til.
Børge Brende (Høyre), 2014-02-25:
For at tiden ikke skal gå fra meg denne gangen, skal jeg svare på spørsmålet. Her har denne regjeringen ikke tenkt å ta andre initiativ enn den forrige regjeringen, med tanke på Kongsberg Gruppen og Nammo. De etablerte da representanten Solhjell satt i regjering, også datterselskap i andre land som må forholde seg til det eksportregimet som er i de landene. Men jeg forutsetter selvsagt at også utenlandske selskaper, f.eks. Thales og andre, som er i Norge, må forholde seg til det strenge regelverket som vi har i Norge. Til dette med fredsnasjon: Her har det aldri vært noen uenighet om at man ikke skal selge til nasjoner som er i krig. Dette er en videreføring av den politikken som representanten selv sto for for noen måneder siden, så jeg har litt vanskeligheter med å forstå hele det resonnementet som jeg så på NRK forrige kvelden.
Børge Brende (Høyre), 2014-02-25:
Jeg må si at jeg synes denne problemstillingen er noe oppkonstruert. Det har jo i tiår etter tiår vært bred enighet i denne sal om at man ikke skal selge våpen til land som er i krig og konflikt. Da representanten Solhjell satt i regjering, nesten doblet man faktisk norsk våpeneksport, men samtidig var jo Norge en fredsnasjon. Det er vi fortsatt. Bare de siste årene økte den med 18 pst. Det er faktisk mulig å kombinere et strengt eksportregime med det å eksportere våpen og det å være en fredsnasjon. På de punktene som er tatt opp, både når det gjelder kompositter, og når det gjelder det å forholde seg til de ulike lands eksportregimer, forholder jeg meg helt til den politikken som representanten Solhjell selv var med på å utforme da han satt i den forrige regjeringens underutvalg. Å skape usikkerhet rundt hva som er Norges politikk her, og også dette om hvorvidt Norge eventuelt er en fredsnasjon, er jeg overrasket over at representanten får seg til.
Børge Brende (Høyre), 2014-02-25:
Norge har lenge hatt en dialog med eritreiske myndigheter. Problemet er at resultatet har vært blandet, men det ser ut til at Eritrea prøver en tilnærming og er åpen for en slik dialog. Av hensyn til den eritreiske befolkningen og, ikke minst, av hensyn til dem som er i Norge, bør vi støtte der vi kan. Men dette er en vanskelig balansegang, og vi må benytte enhver anledning til å slå fast de helt uakseptable bruddene på menneskerettighetene som skjer. Det som representanten tok opp, at man iallfall blant eksileritreere i Sverige har opplevd at man blir stilt overfor krav om å betale såkalt skatt til hjemlandet, er noe som er meget alvorlig, og som vi reagerer på. Norge har – som også representanten var inne på – en viss posisjon i Eritrea. Det er viktig at vi aktivt forholder oss til den politiske utviklingen, i kontakt med eritreiske aktører i Asmara og utenfor. Vi ønsker f.eks. at situasjonen i Eritrea skal drøftes i rammen av FN og med eritreerne, enten de er i Asmara, i Genève eller i New York. Det legges ikke opp til dialog på politisk nivå, men, som sagt, det drar fortsatt embetsmenn fra Norge til Asmara og Eritrea for å oppdatere seg på situasjonen. Hvis det hadde kommet en forespørsel om å spille en rolle i dialogen mellom Addis Abeba og Asmara, er det selvsagt noe Norge måtte ha vurdert seriøst. Det som er helt avgjørende, er at det ikke ender i en krig mellom disse to landene. Det er det siste vi trenger i den regionen. Central African Republic – Den sentralafrikanske republikk – er i ferd med å bryte sammen. Sør-Sudan er midt oppe i borgerkrigslignende tilstander. Man står i fare for at de ugandiske troppene blir stående i Sør-Sudan. Sudan kan også begynne å forholde seg til at Riek Machar er i ferd med å gå inn mot oljeområdene i Sør-Sudan. Vi har krisen i Somalia som dessverre er forverret de siste ukene. Hvis man i tillegg skulle få en konflikt mellom Etiopia og Eritrea, vil det vært enda mer krevende i denne regionen. Når det gjelder eventuell støtte til ulike sivile samfunnsorganisasjoner, har jeg merket meg innspillet, men jeg kan ikke si noe konkret om det i dag.
Børge Brende (Høyre), 2014-02-25:
Jeg vil også benytte anledningen til å takke for en meget god og innsiktsfull diskusjon med en del konkrete innspill, som jeg absolutt skal ta med meg i det videre arbeidet. Når det gjelder påvirkning i FN-sammenheng, har vi i vår FN-ambassadør i New York en av de mer kunnskapsrike når det gjelder situasjonen i Eritrea, og vi har et sterkt engasjement. Vi følger også opp spørsmålet om å legge press på eritreiske myndigheter knyttet til ytringsfrihet og tilgang for humanitære hjelpearbeidere. I dag er det færre og færre organisasjoner som faktisk har tilgang – i hvert fall utenfor Asmara. For store deler av landet har vi ikke noen full oversikt over den humanitære situasjonen. Når det gjelder eritreiske flyktninger, jobber vi nært med UNHCR, Høykommissæren for flyktninger. Regimet står oppe i en svært krevende situasjon. Det er de som vil mene at dette vil føre til et regimeskifte, for det er så pass sterke krefter i Eritrea, selvsagt, som har den humanitære krisen veldig tett inn på seg. Når enkelte tall viser at bortimot 60 pst. av folket er underernært, sier det noe om hva vi står overfor. Så det vi vil gjøre, er å følge opp situasjonen i Eritrea fra ambassaden i Khartoum i Sudan. Det er Khartoum-ambassaden som nå er sideakkreditert til Asmara, etter at vi la ned ambassaden. Men vi vil også gjennom Den afrikanske union og vår ambassade i Addis Abeba, sammen med FN-delegasjonen i New York og fra Khartoum, følge med på eventuelle muligheter for at Norge kan være med og styrke dialogen i regionen. Nå er det slik at man har trappet ned den norske bistanden til Eritrea. Det er også som følge av at man la ned ambassaden, og ikke minst på grunn av den situasjonen som er knyttet til menneskerettighetene der. Men jeg antar at jeg har Stortingets støtte for å bidra humanitært med humanitære bidrag hvis det er slik at det gir seg anledninger til det, for den humanitære situasjonen er såpass alvorlig.
Børge Brende (Høyre), 2014-02-25:
Som jeg også slo fast i mitt innlegg: Irak må treffe de nødvendige tiltakene for å hindre anslag mot dem som utsettes for folkerettsstridig risiko for forfølgelse. Men i den forbindelse har også EU truffet tiltak ved oppnevning av en særlig rådgiver for bistand til EUs oppfølging, og FNs generalsekretær har oppnevnt en assisterende generalsekretær for å arbeide med gjenbosetting av leirbeboere. Norge vil også aktivt på denne bakgrunn fortsette å støtte opp om FNs pågående arbeid for å avvikle Camp Liberty på en måte som ivaretar beboernes sikkerhet og rettigheter, og vi vil også fortløpende ta opp situasjonen for beboerne. Vi vil løpende selvsagt også vurdere situasjonen for asylsøkere fra denne leiren.
Børge Brende (Høyre), 2014-02-25:
Det synes å være bred politisk enighet i Norge om at den gruppen som vi i dag har diskutert, har krav på beskyttelse, og at det er et stort humanitært behov. Regjeringen deler den humanitære bekymringen – og behovet for sikkerhet. Vi kan ikke frita Irak, for Irak har ansvaret for å beskytte borgere på sitt territorium og etterlevelse av menneskerettighetene. Dette har vi tatt opp gjentatte ganger, og det vil vi fortsette å gjenta, både bilateralt overfor Irak og også i FN-sammenheng. Irak er ikke et okkupert område, som jeg sa innledningsvis, og heller ikke i krig. Det er derfor ikke en situasjon hvor den fjerde Genèvekonvensjon kommer til anvendelse. Dette har også vært den tidligere regjeringens politikk, og det er denne regjeringens holdning. Dette er mer et legalt spørsmål enn politikk. Dette er også FNs holdning, noe som er uttrykt en rekke ganger, ikke minst fra FNs høykommissær for flyktninger, António Guterres, som har oppfordret Irak til å ta ansvar for sikkerheten. Norge har støttet UNHCRs arbeid for å bosette beboere fra leiren i tredjeland. Norge har, som jeg sa, tatt imot et relativt stort antall beboere fra leiren i forhold til andre vestlige land. Jeg tar med meg de politiske signalene som har kommet fra Stortinget i dag. Jeg vil også, når jeg har politiske samtaler i regionen, og også med FN, minne om den helt uakseptable humanitære situasjonen i denne flyktningleiren, men også behovet for å finne løsninger for disse menneskene som lever under stor usikkerhet, og som har sett groteske handlinger i leiren og i sin nærhet.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2014-02-25:
Som både utenriksministeren og jeg legger til grunn i det brevet vi har sendt til Stortinget, skal det være en gruppe med eksperter med støtte fra en faglig referansegruppe. Jeg syns det er helt naturlig at det er kompetanse fra alle områdene som evalueringa skal omhandle, også i denne evalueringsgruppa.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2014-02-25:
Jeg er veldig enig med representanten Elvestuen i at det er viktig å få dette helhetsperspektivet, også det som er knyttet til den såkalte norske modellen. Det er fordi det har vært en veldig viktig premissgiver for vår innsats, både sivilt og militært. Det ville være like naturlig å evaluere dersom det hadde vært en annen modell som ble lagt til grunn. Den har på en måte vært rammeverket rundt veldig mye av den innsatsen vi har lagt ned, og det er naturlig at den evalueres. Det vil også selvfølgelig gjenspeiles i sammensetning og mandat for evalueringsutvalget at vi får med også disse sidene. Det er også forsket noe på dette. Jeg vil ikke bastant konkludere på noe felt av det vi skal gå inn og evaluere nå. Det ville være å kortslutte evalueringsprosessen, og vi trenger kunnskapen for å kunne gjøre konklusjonene. Men jeg syns det er viktig at vi ser at en del av de områdene som har vært gjenstand for diskusjon – områder hvor vi kanskje kunne ha utnyttet ressursene bedre, fått til og oppnådd bedre og mer varige resultater – også gjennomgås, i likhet med alt det som, det har representanten Elvestuen helt rett i, både sivile og militære kan være veldig stolte av.
Trine Skei Grande (Venstre), 2014-02-25:
Jeg vil også begynne med å takke alle som har gjort en fantastisk innsats i Afghanistan, og alle dem som på bakgrunn av vedtak gjort i denne salen har vært villig til å ofre det største man kan ofre for hjemlandet sitt, nemlig det som soldater er villig til å ofre i krig for oss i Norge. Grunnen til at Venstre har fremmet dette forslaget gang på gang – og vi er kjempeglad for at vi nå får flertall i salen – er nettopp ønsket fra veldig mange av de soldatene som har vært i Afghanistan, om at noen skulle se på den jobben de har gjort, nettopp ønsket fra mange av bistandsarbeiderne som har vært på farlige oppdrag, som har lyst til at noen skal vise fram den jobben som er gjort, og hvilke rammebetingelser vi som politikere gir for den jobben. Derfor er jeg også litt undrende til at vi ikke fikk støtte til merknaden, som Bård Vegar Solhjell påpekte, om at vi også bør innhente utenlandsk ekspertise, ekspertise på utsida av det norske fagmiljøet, som er lite og tett, og som ofte evaluerer jobben ut fra at man skal møte folk i gangen etterpå som skal vurdere den evalueringa man har gjort. Jeg syns det er viktig med internasjonal ekspertise, ekspertise på utsida av de fagmiljøene vi har i Norge. Så var det en setning hos utenriksministeren som jeg syns det er greit å påpeke. Utenriksministeren sa det var viktig å ta utgangspunkt i at evalueringa skal gjenspeile det brede politiske flertallet som har vært i salen. Det er ikke jeg så opptatt av. Jeg er opptatt av at den skal være ærlig. Den må gjerne rokke ved enigheten. Den må gjerne vise at noe av det vi har gjort i denne salen, var dumt i forhold til de forutsetningene våre soldater og våre bistandsarbeidere skal få. Jeg er ikke opptatt av enigheten i denne salen, jeg er opptatt av at vi skal få fram fakta. Forrige år viste oss at det å få ubehagelige evalueringer av ubehagelige nasjonale hendelser er sunt for oss som nasjon, er sunt for byråkratiet vårt, er sunt for dem som skal gjøre de viktige oppgavene for oss. Det viktigste her er ærlighet og fakta på bordet. Enighet er ikke jeg opptatt av i det hele tatt. De kommer til å bli utsatt for mange sånne oppgaver, det norske forsvaret og norsk bistand, i de tiårene som kommer. Det å ha kvalitet på det og det å snakke ærlig om det er mye viktigere enn det alltid å dyrke enigheten. Min utfordring til den gruppa som skal gjøre denne jobben, er å se på hvordan vi kan gjøre ting bedre og snakke ærlig om det, helt og fullt.
Trine Skei Grande (Venstre), 2014-02-25:
Jeg tror at jeg og statsråden er veldig enige om at det å ha forutsigbarhet er også viktig for den næringa dette er i Norge, og at det er viktig å vite hvilke spilleregler man skal forholde seg til. Da er det også viktig med åpenhet. Jeg lurer på om utenriksministeren – før vi i Venstre bestemmer oss for hva vi skal bestemme – også kan kommentere det forslaget som Miljøpartiet De Grønne har lagt fram i salen. Hva er hans tanker om det?
Trine Skei Grande (Venstre), 2014-02-25:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg tror nok at vi kommer til å ha mange språkpolitiske debatter her i Stortinget framover. Den blå regjeringa har sagt at de har noen slagord knyttet til gjennomføringskraft og nye ideer. Akkurat på dette feltet trenger man ikke så mange nye ideer, men man trenger litt mer gjennomføringskraft. For det var veldig mange gode ideer i den stortingsmeldinga, det var veldig mange bra tiltak, men det er veldig mange av dem som vi aldri har hørt noe om etter at stortingsdebatten var over den dagen. Så er jeg glad for at statsråden løfter språklov. Det tror jeg har vært en god prosess, sjøl om jeg syns at ideen om at man skal svare i den målformen man vil, er riktig dårlig. Det er en idé som man egentlig ikke trenger å stresse så mye med. Man får heller lete opp noen av de andre ideene og gjennomføre dem. Så syns jeg det som statsråden tok fram om ordbøkene våre, er viktig. Vi får nå noen verk knyttet til grunnlovsjubileet, men vi vet også at f.eks. Norsk Ordbok ikke er digitalisert fra bokstavene a til h. Det er for dumt. Jeg vet ikke om det er et parlamentarisk uttrykk – jeg beklager det. Men jeg syns at det er veldig lite klokt at vi i dag lager store oppslagsverk som vi ikke digitaliserer og gjør tilgjengelig for folk, der vi har brukt store akademiske ressurser for å få det til. Jeg syns det er positivt at regjeringa varsler en gjennomgang av norskfaget. Norskfaget har blitt et oppsopfag av alt det som ikke passer andre steder, som gjør at norsklærere i dag er fullstendig overarbeidet innenfor det pensumet de skal gjennom og de læringsmålene de skal få til innenfor norskfaget. Vi hadde trengt en opprensking og å gjøre det til et mer rendyrket språkfag. Det er det norske skoleunger også trenger, for det handler om forståelsen av språk, og at mange av oss trenger litt ekstra hjelp for å klare å takle språkene i norsk skole. Jeg håper at statsråden bruker de over 100 tiltakene som en idéliste. Sjøl om ikke Venstre og Kristelig Folkeparti fikk gjennomslag for å lage en handlingsplan for gjennomføringa av dem, håper jeg at statsråden i hvert fall lager seg en arbeidsliste over hvilke tiltak som det er viktig å prioritere fort for å løfte norsk språk – ja spesielt i 2014, som er et jubileumsår for den norske identiteten og den norske grunnloven.
Trine Skei Grande (Venstre), 2014-02-25:
Tusen takk for debatten. Jeg er kjempeglad for at nesten alle partiene deltok. Jeg håper det er et arbeidsuhell at Senterpartiet ikke gjorde det, for jeg syns det er viktig at alle viser engasjement med hensyn til hvordan vi tar vare på det norske språket. Høyres representant sa at det var enklest og billigst at alle fikk svar på det målet saksbehandleren sjøl bruker. Språkpolitikk handler ikke om det enkleste og billigste. Det enkleste og billigste var nok at vi alle hadde lært oss å skrive engelsk skikkelig tidlig og kunne skrive det skikkelig godt. Så kunne vi ha brukt det som skriftspråk i Norge. Jeg tror det hadde vært enklest og billigst. Vi kunne rekruttert saksbehandlere fra hele planeten nærmest, hvis vi valgte et stort språk som vårt arbeidsspråk. Alle de store, viktige språkpolitiske vedtakene gjort i denne salen har ikke hatt som mål å være enklest og billigst, men faktisk hvordan man som politikere legger til rette for å ta vare på et språk som norsk. Jeg tror ikke at norsk er truet. Jeg tror norsk har masse muligheter. Det at så mange vil lære norsk, både de som kommer hit til Norge, og også rundt omkring i verden, er et varsko om det. Vi har mange virkemidler som er viktige. Det er viktig med pressestøtten nettopp for å holde opp de marginaliserte mediene som også kommuniserer på andre språk, men det er også viktig for å få nye språkformer inn på nye plattformer. Det er viktig med en biblioteksatsing på ordentlig, ikke bare i ord. Det er viktig at vi får ordbøkene våre opp å gå, og at de blir digitalisert. Det er viktig at vi får en ny språklov, og at vi har et styrket språkråd som kan være det politiske instrumentet for å utvikle språkpolitikken i Norge, i tillegg til partiene. Og det er viktig at vi tar vare på de marginaliserte språkene som også har rettigheter, som samisk. Da mener jeg alle formene for samisk, for det er ikke sånn at det bare er ett språk – jeg selv kommer fra sørsamisk område og vet hvor krevende det er å ta vare på den sørsamiske delen – men også tegnspråk. Da er språkene viktige for å ta vare på språkene både som språk og også som viktige kulturbærere. Min utfordring til regjeringa er to punkter. For det første: Ikke vær så fragmentert i språkpolitikken som det kan virke i regjeringserklæringa. Ha mer helhet. Den andre utfordringa er sjølsagt å ta tak i alle de vedtakene som denne salen trykte til sitt hjerte i 2009, men som vi har sett veldig lite av i praktisk politikk.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-02-25:
Også jeg må ta utgangspunkt i saksordfører Tybring-Gjeddes innlegg, fordi det er en enstemmig komité som støtter at regjeringen fra norsk side vil arbeide videre i relevante internasjonale fora for å oppnå en felles norm for sluttbrukerdokumentasjon, og jobbe for at det blir norm i NATO. Jeg har hørt på representanten Tybring-Gjedde, både i salen i dag og på Politisk kvarter i dag morges, og mener at han gir uttrykk for det motsatte. Dette er en praksis som Stoltenberg-regjeringen jo hadde gjennom flere år – et systematisk, men sikkert veldig langsomt arbeid internt i NATO, for å få til en felles norm for sluttbrukererklæring. Dette tar tid, det er uenighet i NATO, NATO er et konsensusorgan – men jeg vil likevel spørre om utenriksministeren vil fortsette dette arbeidet, i tråd med en enstemmig merknad.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-02-25:
Tusen takk til utenriksministeren for et grundig og omfattende svar. Jeg tror vi er enige om at på Afrikas Horn og i den øvrige regionen er både stabilitet og landegrenser skjøre. Vi vet også at Eritrea fort kan gå til ny krig mot Etiopia, rett og slett fordi de da kan avlede den økende misnøyen i landet. Det er en vanlig oppskrift. Som utenriksministeren helt klart understreket, kan det destabilisere den regionale balansen over lang tid og utvikle seg til et internasjonalt problem. Det kan være greit at vi prøver å gjøre noe med dette før det problemet oppstår. Utenriksministeren nevnte uro blant de militære. Det høres veldig rart ut å si det, men det at de militære snur seg mot presidenten, kan faktisk være blant de tingene som kan endre situasjonen i Eritrea. Nå ser generalene riktignok ut til å være splittet. Vi husker at denne spenningen nådde en foreløpig topp under kuppforsøket i januar i fjor. Så nevnte utenriksministeren noe som de fleste kanskje har glemt, nemlig at dette regimet faktisk presser eksileritreere til å betale skatt eller avgift – eller hva man nå velger å kalle det – til regjeringen. Det har særlig vært tilfellet med eritreere i Skandinavia, ikke minst i Sverige, hvor vi vet at folk har vært truet. Hvis de ikke betaler denne avgiften – eller hva man skal kalle det – til den eritreiske regjeringen, vil familiemedlemmer i Eritrea bli arrestert og terrorisert av regimet. Utenriksministeren nevnte også asylsøkere i Norge. Eritrea er et land der det er ille. Man skal selvfølgelig aldri generalisere eller se på asylsøkere som en gruppe, men det er i dag vanskelig å si nei til asyl til flyktninger fra Eritrea. Vi har hatt slike situasjoner opp gjennom årene. Nå er det asylsøkere fra Eritrea som har krav på vår solidaritet. Den økende avfolkningen er et av de store problemene, også fordi det er de som har ressurser, som flykter. Jeg har to spørsmål. Utenriksministeren snakket om å prøve å gjøre noe sammen med eritreere. Er det mulig for Norge å tilby praktisk hjelp til opposisjonsgrupper for å få samlet dem til et møte? Er Norge på nytt klar for rollen å mekle mellom Eritrea og Etiopia, dersom det skulle bli nødvendig?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-02-25:
Jeg vil takke for en veldig god debatt med en seriøsitet som jeg tror er veldig viktig når vi snakker om et problemområde som Eritrea er. Jeg vil først kommentere noe av det som er sagt om flyktningsituasjonen, og legge til at så vidt jeg nå forstår, i hvert fall etter det jeg fikk vite i går, har nå Sudan sperret grensene i øst for flyktninger. De tar rett og slett ikke inn flere eritreere. Vi kan jo tenke oss den desperasjonen som da vil være der hos disse muslimene i nord. Paradokset, som jeg vel også nevnte i mitt første innlegg, er at erkefienden Etiopia er det landet som nå tar imot flyktninger fra Eritrea. Som flere har vært inne på, er det i stor grad eritreere som dør i Middelhavet. Representanten Elvestuen nevnte også det som skjer på Sinaihalvøya. Til Lampedusa kom det også flest eritreere. Det sto kanskje ikke det i alle avisoverskrifter. Uansett hvor de var fra, var dette en gigantisk tragedie som vi håper ikke skjer igjen. Det internasjonale samfunnet har ingen samlet strategi eller kriseplan når det gjelder Eritrea, hvis regimet skulle bryte sammen. Det er viktig, synes jeg, at utenriksministeren og den norske regjeringen er en pådriver i FN-systemet for å fokusere sterkere på utviklingen i Eritrea og ikke minst ta opp flyktningstrømmen. Hva skal man gjøre med den? FNs flyktningorganisasjon, UNHCR, er sterkt involvert, men de greier ikke dette alene, slik situasjonen er. Sylvi Graham kom med et veldig godt forslag om at man burde få en eller annen troika eller firkløver eller hva det nå enn måtte være – EU, USA pluss Qatar og andre i regionen som står Eritrea nær – og prøve å få til forhandlinger både med regimet, men også mellom regimet og opposisjonen. Det er ingen samlet opposisjon, det er det flere som har nevnt her, bl.a. Marianne Marthinsen. Men en slik gruppe land vil kanskje også kunne samtale med opposisjonen og få opposisjonen til å samarbeide og kanskje påvirke regimet til å sette seg ned med opposisjonen. For øvrig vil jeg slutte meg til noe av det siste Elvestuen sa om at Norge må bruke all den diplomatiske kompetansen vi har. Det er min sluttappell til utenriksministeren, også med tanke på eventuelt å få til en slik gruppe med land som kan se på situasjonen i Eritrea.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2014-02-25:
Det har vært bred politisk enighet om våpeneksportreglene gjennom lang, lang tid. Det er viktig for forsvarsindustrien. De arbeider langsiktig, både med utviklingen av nye våpensystemer og når det gjelder å inngå kontrakter, som ofte er langsiktige. Bred politisk enighet betyr stabile rammebetingelser over tid, selv om det foretas noen endringer for å sikre at norske våpen ikke kommer på avveie. Sakens ordfører, representanten Christian Tybring-Gjedde, argumenterte imidlertid sterkt imot en videre utvikling av eksportregimet og nærmest latterliggjorde dem som mener det er viktig for å hindre at norske våpen kommer på avveie. Utenriksministeren var klar i sitt innlegg. Han ønsker å videreføre den forrige regjeringens politikk. Men spørsmålet er likevel om regjeringspartienes hovedtalsmann her varsler at regjeringens parlamentariske grunnlag ønsker seg en endring i våpeneksportpolitikken.
Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2014-02-25:
Jeg vil først av alt begynne med å takke interpellanten for engasjementet og for å reise en viktig debatt her i salen. Engasjementet for frigjøring av Eritrea er noe som jeg vagt husker som en sak fra barndommen. Jeg husker så vidt folkeavstemningen om selvstendighet og den påfølgende statsdannelsen. Men siden har Eritrea vært et land som har fått lov til å utvikle seg i feil retning og nærmest forvitre utenfor det internasjonale samfunnets flombelysning. Gjennom flere år som AUF-er hadde jeg et sterkt engasjement i en rekke internasjonale prosjekter. Jeg var ansatt som internasjonal rådgiver, og jeg var i mange sammenhenger inne i diskusjoner som handlet om Afrikas Horn, men det var veldig sjelden at Eritrea som stat var et tema. Ja, vi har visst at det har gått dårlig i Eritrea. Landet har vært rammet av hungersnød en rekke ganger. Vi har sikkert alle fått med oss at FNs matvareorganisasjon ved flere anledninger opp gjennom årene har vært nødt til å forsøke å mobilisere det internasjonale samfunnet for å skaffe nok mat. Vi har alle sett disse tv-bildene fra tørkeutsatte områder passere skjermen vår uten kanskje helt å få med oss hvilket land det var snakk om denne gangen. Men interessen for den politiske utviklingen i dette landet, de manglende parlamentsvalgene, den uløste flyktningsituasjonen og alle de strukturelle problemene har vært forsvinnende liten. Kanskje er det fordi situasjonen virker så overveldende håpløs. Nettopp derfor er det så viktig at denne interpellasjonen reises, og at det gjøres et forsøk på å få Eritrea høyere opp på dagsordenen. De menneskelige lidelsene i området er allerede store. Det sa interpellanten mye om, så det skal ikke jeg gjenta. Men i tillegg kan dette utvikle seg til å bli et mye større internasjonalt problem – det var også interpellanten inne på. Det er en reell fare for statskollaps i et allerede veldig ustabilt, utsatt område. Jeg tror få er i stand til å forutsi – eller si noe fornuftig om – hvordan det i så fall vil utvikle seg, særlig fordi det ikke finnes noen samlet opposisjon som kan ta over og stabilisere forholdene. Utenriksministeren viste til det relativt omfattende norske engasjementet som vi allerede har på Afrikas Horn. Norge har tidligere hatt en meglerrolle i området, og interpellanten spurte utenriksministeren direkte om Norge kan være villig til å ta på seg en sånn rolle igjen. Vi fikk ikke et veldig tydelig svar, men jeg fikk i hvert fall et inntrykk av at regjeringen vil vurdere det alvorlig dersom en sånn henvendelse skulle komme. Det håper jeg det gjør, og at det er noe man vil se nøye på. Det kan jo bli aktuelt i forbindelse med grensekonflikter mellom Eritrea og nabolandene, noe som potensielt vil kunne bli veldig ødeleggende for hele regionen. Så igjen: Takk til interpellanten for å reise debatten, og også en takk til utenriksministeren for det jeg oppfatter som et seriøst engasjement for området og en villighet til å diskutere disse tingene.
Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2014-02-25:
Jeg vil gjerne begynne med å takke utenriksministeren for svaret, som var grundig og godt. Jeg er glad for at utenriksministeren viser at han tar dette spørsmålet på alvor. Jeg vil også gi utenriksministeren rett i at sikkerhetssituasjonen selvfølgelig er alvorlig for alle som oppholder seg i Irak. Det er en svært krevende situasjon. Så kunne vi selvfølgelig hatt en egen debatt om hvordan det har blitt sånn og hvem som har ansvaret for det. Men utenriksministeren viser i hvert fall at han innser at situasjonen er prekær for den gruppen av mennesker som vi snakker om her i dag, og at disse menneskene lever i en ubeskyttet tilværelse så lenge sikkerheten er overlatt til irakiske myndigheter, uten at det internasjonale samfunnet tar nødvendig ansvar. Jeg er glad for at ministeren sier at Norge vil fortsette å støtte opp om FNs arbeid for å få avviklet Camp Liberty på en ordentlig måte. Men jeg spurte også helt konkret om sikkerhetssituasjonen til disse menneskene, så lenge de befinner seg i Camp Liberty, er en sak som utenriksministeren vil ta opp med FN – om han vil ta et direkte initiativ for å sørge for at sikkerhetssituasjonen løses også på kort sikt, fordi en avvikling av denne leiren etter all sannsynlighet vil ta tid. Oppfordring til irakerne, som det ble snakket om her, om å sikre en bedre fysisk sikring, er selvfølgelig viktig. Men som jeg sa i mitt hovedinnlegg: Så lenge det oppleves sånn at trusselen også kommer innenfra, at myndighetene selv utgjør en trussel, vil også spørsmålet om et tyngre FN-nærvær, slik som det iranske eksilmiljøet selv har etterlyst, være aktuelt. Det samme vil spørsmålet om en relokalisering være. Så er det riktig at Norge har tatt imot flere av dem som har hatt tilhold i Camp Ashraf og Camp Liberty. Det er fortsatt flere tusen som sitter igjen der, og FN gjør et omfattende arbeid for å kartlegge om det finnes tredjeland som er villige til å ta imot. Derfor er det også naturlig å spørre om regjeringen ser det som aktuelt å bidra ytterligere gjennom å ta imot flere av disse. Så vil jeg gjerne gjenta at det haster med å få gjennomført denne uavhengige granskingen av hva som faktisk skjedde i Camp Ashraf. Når ofre begraves i hemmelighet på ukjent sted, er det veldig vanskelig å se noen annen motivasjon for det enn å ødelegge bevis. Vi trenger å få klarhet i hvem som utførte ordren om at massakren skulle gjennomføres, og hvem som var involvert i å planlegge og gjennomføre det angrepet. Norge støtter kravet om en gransking. Men hvordan skal man konkret følge opp at kravet om gransking faktisk gjennomføres?
Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2014-02-25:
Jeg vil gjerne takke for debatten. Jeg mener det har vært en god debatt, og den signaliserer, naturlig nok, at det er et samstemt storting som fordømmer angrepene, både på Camp Ashraf og på Camp Liberty, og som stiller seg bak FNs arbeid for å få til en avvikling av Camp Liberty og en varig løsning for de menneskene som i dag bor der. Representanten Nybakk viste til at UNHCR nå ber det internasjonale samfunnet om å gripe inn og sikre menneskene i Camp Liberty, og det gjør de jo fordi situasjonen blir stadig mer prekær. Representanten Aarhus Byrknes nevnte at det har vært fire rakettangrep mot Camp Liberty bare den siste tiden. Gjennom debatten har det blitt reist flere problemstillinger. En av dem er hvordan vi på kort sikt skal sikre de ca. 3 000 menneskene som holder til i Camp Liberty. Det handler både om press på irakiske myndigheter for å gjøre de fysiske sikringene bedre, og også om muligheten for større internasjonal tilstedeværelse. Det er, naturlig nok, svært svekket tillit til irakiske myndigheters både evne og vilje til å beskytte disse menneskene blant de iranerne som befinner seg i leiren. Et annet spørsmål er hvordan vi kan bidra til at de syv gislene, seks kvinner og én mann, som har vært gisler siden 1. september 2013, frigis. Det tredje spørsmålet dreier seg om hvordan Norge kan bidra til å få en rask, uavhengig etterforskning av angrepet på Camp Ashraf. Jeg håper, ja faktisk ber om at regjeringen er offensiv og ikke bare nøyer seg med å slutte seg til FNs fordømmelse, men tar konkrete grep for å bidra til at campen kan avvikles – det innebærer at tredjeland er nødt til å ta ansvar – og ikke minst sørger for at man får framdrift, at det faktisk gjennomføres en uavhengig granskning. Jeg er veldig glad for at representanter fra flere partier gjennom debatten har understreket at dette er helt nødvendig å få på plass. Det haster. Bevis ødelegges. Dette arbeidet må i gang, og jeg håper det er et signal som utenriksministeren tar med seg fra denne salen i dag.
Tor André Johnsen (Fremskrittspartiet), 2014-02-25:
Nå var representanten fra Arbeiderpartiet i avslutningen av sitt innlegg inne på det jeg skal ta opp. På side 28 i Prop. 202 L for 2012–2013, figur 4.2, framgår det at dagens kompensasjonsgrader for uførepensjon er opp mot så mye som hele 150 pst. Nå justeres dette ned, men fortsatt er det, som flertallet i komiteen påpeker, svært høye kompensasjonsgrader. Mindretallet prøver – som jeg ser det – å bagatellisere denne høye kompensasjonsgraden med at det kun gjelder noen få personer som også har svært lavt kompensasjonsgrunnlag. Jeg lurer litt på: Hvor er logikken i at en som slutter å arbeide, skal få mer penger som ufør enn om han fortsatt hadde vært i jobb? Da lurer jeg også på om Arbeiderpartiet mener at dette er forenlig med arbeidslinjen?
Tor André Johnsen (Fremskrittspartiet), 2014-02-25:
Takk for spørsmålet. Det er helt riktig som representanten fra Arbeiderpartiet sier: Det er ingen tvil om at Fremskrittspartiet stiller seg bak forliket. Det er en del av enigheten vi har med de andre borgerlige partiene. Men i innlegget mitt minnet jeg om at historisk sett, med Fremskrittspartiets grunnholdning, var vi skeptiske til hele forliket.
Tor André Johnsen (Fremskrittspartiet), 2014-02-25:
Jeg kan ikke begynne å konkludere noe her om hvordan vi kommer til å håndtere det framover. Det som er viktig å si, er at vi kommer til å gå gjennom hele velferdsstaten, alle ordningene, alle systemer som er der, for å se hvordan vi kan klare å få flere folk ut i arbeid. Det er arbeidslinjen som ligger fast, og da må vi se hvordan det kan gjøres på en mest mulig positiv måte for alle innbyggerne i Norge.
Tor André Johnsen (Fremskrittspartiet), 2014-02-25:
Jeg føler ikke noe behov for å kommentere akkurat det siste spørsmålet noe mer.
Tor André Johnsen (Fremskrittspartiet), 2014-02-25:
Jeg er veldig glad for at både Karin Andersen og Lise Christoffersen kom inn på TEK 10 og økte byggekostnader og spesielt kravet til svingradius for rullestoler. Jeg har lyst til å minne forsamlingen, Stortinget og også presidenten om at de kravene som er kommet i TEK 10 – det er mange krav der, svingradiusen er ett krav – fordyrer faktisk eneboliger med 500 000–600 000 kr. Det er noen voldsomme beløp som vi politikere har dyttet over på folket på grunn av alle mulige krav. Jeg snakket med AF Gruppen som bygger en del studentboliger nå. De er helt klare på at kun på grunn av det kravet til større bad i små studentboliger er det snakk om en merkostnad på ca. 100 000 kr per studentbolig. Vi vet hvordan ungdom sliter med å komme inn på boligmarkedet. Vi vet hvordan studenter sliter med å få studentboliger. Da er det viktig å være litt fleksibel og tenke litt helhet. Du kan f.eks. ha et krav om at x antall prosent av studentboligene skal ha spesiell tilrettelegging. Du kan f.eks. ha støtteordninger for dem som trenger spesiell tilrettelegging, men du må ikke ha en politikk som rammer hele det norske folk og påfører den norske befolkningen flere hundre tusen kroner i ekstra kostnader.
Erlend Wiborg (Fremskrittspartiet), 2014-02-25:
I dag behandler vi en sak som er viktig, ikke bare for Fremskrittspartiet, men for dem det gjelder. Vi snakker om en sak der man gjennom mange år – helt fra 1991 – har hatt ganske enstemmige politiske intensjoner, men vi ser dessverre at oppfølgingen ikke nødvendigvis har vært like god. Derfor er jeg veldig glad for at alle partiene i dag har klart å samle seg. Vi har en innstilling som er enstemmig på de aller fleste områdene. Det er en styrke når det gjelder meldingen, at vi nå viser tverrpolitisk vilje til å gå bort fra kun fagre ord og mer over på konkrete tiltak. For Fremskrittspartiet har det å ha stor omsorg for de svakeste i samfunnet alltid hatt høy prioritet. Noe av det grunnleggende i den liberalistiske ideologien er å sørge for et velfungerende sikkerhetsnett for dem som virkelig trenger det, og jeg tror mange her i dag husker engasjementet som John Alvheim i sin tid hadde for denne saken. Meldingen vi nå behandler, ble lagt frem av den rød-grønne regjeringen. Den ble opprettholdt av den blå-blå regjeringen. I løpet av behandlingen har man – nå med et borgerlig flertall – klart å gjøre flere forbedringer. For som jeg sa, er man ofte enig i intensjonene, men utfordringen er at intensjonene ikke alltid blir fulgt opp. Når det gjelder gruppen utviklingshemmede, ser vi det på mange områder. Det kan være bosituasjonen, for her ser vi at intensjonene fra ansvarsreformen ikke har blitt fulgt opp i alle kommuner. Kommuneøkonomien har gjort at rettighetene i altfor mange tilfeller har blitt svekket. Da er jeg veldig glad for at Fremskrittspartiet og en samlet komité nå går inn for å sette ned dette utvalget. Dette er jo noe flere av mine forgjengere har tatt opp gang på gang. Det har ikke vært politisk flertall for det tidligere, men nå har vi flertall for det. Vi kan nå få et utvalg som skal se på og sikre mulighetene til selvstendighet, privatliv, familieliv, samfunnsdeltakelse og ikke minst den berømmelige rettssikkerheten. Noe av utfordringen er at den gruppen vi snakker om, kanskje ikke er den gruppen som nødvendigvis roper høyest og som blir sett, i like stor grad som den burde. Jeg mener at organisasjonene, med Norsk Forbund for Utviklingshemmede i spissen, har gjort en utrolig god jobb med å fremheve dette også overfor komiteen. De viktigste områdene i meldingen – selvbestemmelse, rettssikkerhet, vold og overgrep, helse- og omsorgstjenester, bolig, skole, arbeid – dreier seg om hvordan vi som samfunn evner å ta vare på de svakeste og dem som i størst grad trenger oss. Dette handler om menneskeverd og hvilket verdigrunnlag vi legger til grunn. Derfor varmer det at vi har en mer eller mindre enstemmig innstilling. Vi har nå en regjering som viser handlekraft. Vi får nå det berømmelige utvalget på plass, og jeg håper også at vi får et hurtigarbeidende utvalg som leverer fortløpende. I tillegg er jeg beroliget av det regjeringen har vært klare på: at det at man setter ned et utvalg ikke stopper noen prosesser, men at man fortløpende vil se på hvordan man kan komme med konkrete saker, slik at man fra gode intensjoner kommer over til konkrete saker og vedtak.
Johnny Ingebrigtsen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-02-25:
Som flere andre har sagt tidligere, er dette en sak arvet fra den forrige regjeringen, en sak hvor SV i hvert fall var en hovedarkitekt, ved hjelp av flere andre organisasjoner og brukere. Dette er en sak hvor vi er enige, som de fleste har sagt. Jeg vil bare uttrykke at jeg er veldig fornøyd med det arbeidet som er gjort, også av saksordføreren. Hun loset oss igjennom, slik at vi på rappen kan legge fram de andre sakene hvor alle partiene er enige. Det lover godt. Jeg er også veldig fornøyd med at vi ble enige om å sette ned et utvalg for å gjøre dette enda bedre – bearbeide det og gjøre det bedre for oss alle – for det var ikke tilstrekkelig. Det er vi også enige om. Da blir det bedre for alle. Det er bra for alle. Jeg ser også fram til det videre arbeidet som må gjøres, for det kommer. Vi er ikke ferdig med det. Jeg ser fram til å forbedre forholdene for mennesker med utviklingshemning. Jeg vil også ha sagt her at jeg ser fram til et fortsatt godt samarbeid med organisasjonene, som har hjulpet oss. I hvert fall har de hjulpet meg. De har vist meg og påpekt ting som vi måtte ta med. Jeg ser altså fram til et fortsatt godt samarbeid. Med det blir nok dette enda bedre til slutt.
Thorhild Widvey (Høyre), 2014-02-25:
Jeg tror det er veldig viktig at vi har et sterkt fokus på språkpolitikk i tiden som kommer. Det jeg i hvert fall skal love, er at vi fra regjeringen skal ha et høyt fokus på gjennomføringskraften, at vi tar tak i de utfordringene som er der, og at vi er oss dem bevisst når vi leverer saker til Stortinget, da spesielt også med hensyn til denne overordnede språkloven, at man har sett på det, og at det er et enstemmig storting som egentlig ønsker seg dette i årene som kommer. Som jeg sa i mitt innlegg, er det slik at regjeringen har trengt litt mer tid enn de månedene vi nå har vært i arbeid, for å kunne klare å komme tilbake med en tempoplan for når vi forventer å få dette til. Men jeg kan i hvert fall love at vi allerede har satt dette på dagsordenen og er godt i gang i departementet med å sette i gang ulike tiltak for å følge opp en del av de konkrete tiltakene som var foreslått i stortingsmeldingen, og som den forrige regjeringen ikke evnet å gjennomføre. Jeg merket meg at interpellanten i sitt innlegg også nevnte dette med det nordiske språket. Der kan jeg også nevne at det står i vår regjeringsplattform at vi vil følge opp det nordiske språkarbeidet. I tildelingsbrevet til Språkrådet har vi bedt rådet om å vie særlig oppmerksomhet til det nordiske språksamarbeidet, og vi vil komme til å følge dette grundig i tiden som kommer. Også når det gjelder norsk tegnspråk, forstår jeg veldig godt at mange er utålmodige etter å få gjennomført en lovforankring. Her mener jeg også at den forrige regjeringen utvilsomt har forsømt seg. Jeg viser også til det som jeg sa om språklovarbeidet i mitt hovedinnlegg, og at den nye regjeringen vil gjennomføre de ulike lovspørsmålene selvsagt på selvstendig grunnlag, men at vi også selvfølgelig lytter til det som Stortinget har sagt i denne sammenheng. I denne gjennomgangen vil også hensynet til norsk tegnspråk være et viktig tema.