Bent Høie (Høyre), 2017-02-14:
Jeg er enig med representanten Grung i at helsepersonell med utdanning og arbeidserfaring fra andre deler av verden er positivt for våre fagmiljøer. De kan gi oss nye perspektiver, og det kan bidra til at norsk helse- og omsorgstjeneste blir enda bedre. Jeg er også enig i viktigheten av å ha gode systemer for å vurdere søknader om autorisasjon. For ordens skyld vil jeg poengtere at mitt svar naturlig nok omhandler godkjenningsordninger for helsepersonell. Pasientsikkerhet er et viktig anliggende også for regjeringen. Vi må være trygge på at helsepersonell som arbeider i Norge, har den kompetansen som forventes og er nødvendig for de ulike gruppene. Målet med godkjenningsordningene for helsepersonell i Norge er å ivareta pasientens sikkerhet, bidra til god kvalitet på helsetjenestene og bidra til at befolkningen har tillit til både tjenestene og helsepersonellet. Vi ønsker å skape pasientens helsetjeneste. Og vi vet at kvalitet og pasientsikkerhetshensyn er viktig for å nå dette målet. Videre utvikling av helsetjenestene våre, med pasienten som aktiv deltaker, fordrer at befolkningen har tillit til helsetjenestene og til helsepersonellet. Det er flere veier å gå for å få norsk autorisasjon. Ikke bare søkere med norsk utdanning, men også søkere med utdanning fra andre EU/EØS-land og utdanning fra land utenfor Europa kan søke og få autorisasjon. Men alle utdanninger – både norske og utenlandske – må vurderes og godkjennes etter gjeldende regelverk. For søkere som er utdannet i et EU/EØS-land, gjelder særskilte EU-regler. En forutsetning for å få rett til godkjenning etter disse reglene er at utdanningen er godkjent i utdanningslandet. Noen yrker er såkalt harmoniserte. Det innebærer at en som har utdanning som lege, tannlege, sykepleier, jordmor eller provisorfarmasøyt fra et EU/EØS-land, har rett til autorisasjon basert på fullført utdanning. For andre helseyrker blir derimot utdanningenes varighet, innhold og nivå sammenlignet med utdanningen i Norge. For søkere som er utdannet utenfor EU/EØS, baseres også godkjenning på en sammenligning med tilsvarende norsk utdanning. Søkere må ha fullført en helsefaglig utdanning som er jevngod med den tilsvarende norske utdanningen, eller som sammen med tilleggsutdanning eller yrkeserfaring har gitt søkeren nødvendig kyndighet. Dette betyr at søkeren kanskje må kvalifisere seg ytterligere for å få autorisasjon, f.eks. ved å ta mer utdanning. For enkelte kan det være mulig å søke opptak ved et norsk lærested og deretter søke fritak i enkelte fag som allerede er dekket i den utenlandske utdanningen. Det er Helsedirektoratet som har ansvar for å vurdere søknader om autorisasjon. Tidspunktet for sammenligning mellom utdanningene er det samme som tidspunktet når det søkes autorisasjon etter avsluttet utdanning. Grunnlaget for sammenligningen er bl.a. rammeplaner og fagplaner for norsk utdanning. Etterprøvbarheten er sikret ved at alle vedtak er skriftlige og begrunnet, og ved at søker har mulighet for å klage på autorisasjonsmyndighetens vedtak. Fordi utdanningene varierer, ikke bare mellom ulike land, men også mellom læresteder og ikke minst over tid, gir Helsedirektoratet ikke godkjenning før utdanningen er avsluttet. Ifølge Helsedirektoratet får hver søknad en konkret og individuell behandling basert på dokumentasjonen som søkeren har vedlagt. Det er mange forhold som spiller inn, og som kan føre til ulike vurderinger og utfall. Av og til kan søkere fra samme studiested ha studert på forskjellige tidspunkt, og utdanningen kan ha blitt endret. Noen kan f.eks. ha bachelorgrad fra ett lærested og mastergrad fra et annet. I slike tilfeller kan to søkere med vitnemål fra samme utdanningssted ha forskjeller i sin utdanning. I tillegg kan søkere ha valgt ulike fagretninger, noen kan ha tilleggsutdanning og/eller praksis, og slike forhold kan bidra til noe ulikt utfall på søknad om autorisasjon. Det er riktig at Sverige og Norge har ulike lovverk og har valgt noe ulike ordninger for autorisasjon av helsepersonell med utdanning fra utlandet. Jeg kan ikke kommentere i detalj hvorvidt Sverige godkjenner utdanning som ikke blir godkjent i Norge. En sak som ble omtalt i media i fjor høst, og som representanten Grung viser til, er søkere som har studert psykologi ved et universitet i Ungarn. Disse søkerne har ikke fått lisens eller autorisasjon som psykolog fordi utdanningen ikke inneholder tilstrekkelig klinisk praksis, og derfor heller ikke gir rett til godkjenning som klinisk psykolog i Ungarn. Det arbeides kontinuerlig med å få et bedre system for autorisasjon av helsepersonell, inkludert raskere behandling av søknadene. Samtidig skal vi ikke underslå at dette er et svært krevende område. Flere tiltak er iverksatt for å forbedre ordningen. Elektronisk søknadsprosess for søknader om autorisasjon og lisens er tatt i bruk. Digitalisert søknadsprosess er med på å sikre at kontakten med søkerne og behandlingen av søknader om autorisasjon, lisens og spesialistgodkjenning skjer mer effektivt og med best mulig kvalitet. Fra januar 2016 ble Statens autorisasjonskontor for helsepersonell integrert i Helsedirektoratet. Innlemmingen skal bidra til en mer helhetlig ivaretakelse av autorisasjon og godkjenning av helsepersonell. Godkjenningsprosessen ses nå bedre i sammenheng med personellplanlegging, spesialistutdanninger, spesialistgodkjenning og kompetansebehov i helsetjenestene. Saksbehandlingen skal tilse at søkere som får autorisasjon, lisens og spesialistgodkjenning, har nødvendige kvalifikasjoner, og at søknadene deres behandles etter gjeldende regelverk. Det arbeides også med å få på plass et europeisk profesjonskort for sykepleiere, provisorfarmasøyter og fysioterapeuter. Det elektroniske sertifikatet vil bekrefte søkerens yrkeskvalifikasjoner, og er ment å forenkle arbeidet med dokumentasjon for EØS-utdannede som søker autorisasjon. Når det gjelder kompletterende utdanning, er det igangsatt tilbud. Dette er imidlertid et utfordrende område på grunn av svært ulike forhold i de ulike landene. Det er utviklet et tilbud om komplementær utdanning for sykepleiere som har sykepleierutdanning fra hjemlandet – særlig gjelder dette innvandrere med fluktbakgrunn. Tilbudet gjelder dem som har fått avslag på autorisasjon på grunn av mindre mangler ved utdanningen. Disse får tilbud om komplementær utdanning, inkludert praksis, og vil deretter kunne søke Helsedirektoratet om å gå videre til andre trinn i autorisasjonsprosessen. Alternativet for disse ville ha vært å ta hele sykepleierutdanningen på nytt i Norge. Universitetet i Bergen har siden 1999 arrangert et kvalifiseringsprogram for tannleger med utdanning fra land utenfor EU/EØS-området. Programmet ble etablert som et integreringstiltak for utenlandske tannleger bosatt i Norge. Kvalifiseringsprogrammet har som mål å sammenligne oppnådd odontologisk kompetanse utenfor EU/EØS-området med norsk, integrert master i odontologi. Hensikten er at de skal kunne oppnå norsk autorisasjon som tannlege. Høgskolen i Oslo og Akershus tilbyr også et studium i temaer som mange sykepleiere med utdanning fra land utenfor EU/EØS-området har mangler i. Studiet kom i stand i samarbeid mellom helse- og utdanningssektoren. Jeg vil også kort nevne at Helsedirektoratet jobber med informasjonstiltak rettet mot studiesteder og studenter. De samarbeider med aktører som Lånekassen, NOKUT og ANSA om god og tidlig informasjon til dem som vurderer eller velger å studere i utlandet. Alle som har til hensikt å studere til et helseyrke i EU/EØS-området som krever autorisasjon i Norge, anbefales å undersøke om utdanningen gir rett til autorisasjon i tilsvarende yrke i utdanningslandet før de starter på studiet. Det er de siste årene iverksatt flere tiltak for å bedre systemet for autorisasjon av helsepersonell. Det er viktig at dette arbeidet fortsetter. Helsepersonell som har utdanning fra andre land, skal få sine søknader om autorisasjon behandlet riktig og rettferdig, men også på en måte som bidrar til at pasientsikkerheten ivaretas. Det er det aller viktigste hensynet.