Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2008-04-28:
De siste ukene har matvarekrisen stått høyt på den internasjonale dagsordenen. Velstandsøkning i Kina og India, sammen med økte oljepriser og storstilt satsing på biodrivstoff, presser matprisene oppover i det internasjonale markedet. Dette skaper matopprør blant fattige verden over. Hveteprisen steg nær 80 pst. i fjor. Så langt i år er prisene på ris mer enn fordoblet. For fattige som ikke produserer nok mat til å brødfø familien, er dette fatalt. I Norge merkes matkrisen gjennom at melka og brødet koster litt mer enn vanlig i butikken, men det truer ikke liv og helse. Her i landet er problemet snarere at vi har overflod av mat, og at altfor mye mat kastes i søpla. Ifølge Statistisk sentralbyrå ble det i 2006 kastet 1,2 millioner tonn matavfall i Norge. Husholdningene og industrien stod for halvparten hver. Dette utgjør mer enn 200 kilo matavfall pr. husholdning. Hvorfor kastes det så mye mat i Norge? En av årsakene til at mat kastes, er hensynet til mattrygghet. Mat og drikke kan være kilder til sykdom eller helseskade hos mennesker. Derfor er det viktig å sikre matens hygieniske kvalitet og forebygge produksjon og salg av helseskadelig mat. Den norske lovgivningen er blitt ganske omfattende på dette området. Det finnes i dag bestemmelser om hygiene, tilsetningsstoffer, reststoffer, merking og varekvalitet. Enkelte matvarer blir lettere ødelagt enn andre - lett bedervelige, kalles disse. Det er f.eks. melk og fløte, ferskt kjøtt og fersk fisk. Andre matvarer, som mel, gryn, sukker, frukt og grønnsaker, er mer holdbare og tåler lengre lagring, og er heller ikke så utsatt for endring i temperatur og fuktighet. Dagens merkeordning for næringsmidler er laget ut fra hensynet til helse og kvalitet. Det finnes to ulike former for holdbarhetsmerking. Lett bedervelige matvarer skal merkes med «siste forbruksdag», og skal alltid ha angitt oppbevaringsmåte. Disse matvarene skal ikke spises etter datoen, på grunn av fare for sykdom. Matvarer som ikke er lett bedervelige, skal merkes med «best før» eller «best før utgangen av». Merking av denne typen matvarer skal først og fremst gi opplysninger om hvor lenge varen holder uten å tape kvalitet. Varer merket med «best før» kan fortsatt selges etter at datoen er gått ut, så lenge varen har akseptabel kvalitet. Sentrale aktører i matvarebransjen hevder at vi har en merkeordning som gjør at vi kaster for mye. På en konferanse i regi av NHO Mat og Drikke uttalte direktør Sverre Leiro i NorgesGruppen at de må kaste altfor mye mat på grunn av uklar datomerking og kort holdbarhetstid. Dette baserer han på følgende resonnement: For det første er det vanskelig å orientere seg innenfor dagens merking. Man har «siste forbruksdag», «best før», «minst holdbar til» og «best før utgangen av». De ulike merkeordningene skaper forvirring hos forbrukeren, og maten betraktes nærmest som gift når den har gått ut på dato, enten det er snakk om knekkebrød eller det er snakk om salami. For det andre overprofilerer bransjen på ferskhet og skaper unødig svinn, sier Leiro. Butikkene og industrien frykter at lang holdbarhet signaliserer manglende ferskhet. Leiro uttalte også at matprodusentene setter lav holdbarhet på matvarer for å holde nye konkurrenter ute. Mat av god kvalitet kastes dermed av rent strategiske hensyn. Statistikk fra NorgesGruppen viser at 90 pst. av svinnet i butikker består av frukt, grønt, kjøtt, brød og melk. NorgesGruppen alene kaster mer enn 20 000 tonn matavfall årlig. Samlet står norsk dagligvarebransje for mer enn 50 000 tonn. Dette er likevel bare en brøkdel av den mengden mat som hvert år kastes i husholdningene, bl.a. på bakgrunn av utgått dato. Budskapet fra NorgesGruppen er alvorlig og bør lyttes til. Hvis dagens merkeordning bidrar til at vi sløser unødig med maten i Norge, bør merkeordningen revurderes. Vi kan ikke leve med at mat med god kvalitet kastes på bakgrunn av konkurransemessige og strategiske vurderinger. Holdbarheten på de fleste matvarer har gått ned de siste 30 årene, til tross for betydelig bedre teknologi knyttet til holdbarhet og emballasje. I dag er det produsentene selv som avgjør hvordan en matvare skal merkes, og som fastsetter holdbarhetsdato. Dette gjøres ut fra hensyn til råvarer, produksjonsmåte, transport, oppbevaring og omsetning. Mye tilsier at basisvarer som melk, brød, egg, kjøtt, fisk osv. kunne ha en felles bransjestandard for holdbarhet. En slik felles bransjestandard kunne være utarbeidet av Mattilsynet og bransjen i fellesskap. I arbeidet med å redusere mengden mat som kastes, trengs det også forskning og utvikling. Jeg tror at vi her har noe å lære av land omkring oss, men også noe å lære bort. Det er grunn til å anta at kunnskapen hos oss forbrukere er for dårlig når det gjelder holdbarhet på matvarer. Er folk klar over forskjellen mellom «best før» og «siste forbruksdag»? Jeg tror dessverre ikke det. Målrettet informasjon til oss forbrukere kan også bidra til å redusere noe av avfallsmengden. Spørsmålet mitt er om det finnes vilje hos offentlige myndigheter til å ta tak i denne problemstillingen og gjøre noe med den. Dette har statsråden nå mulighet til å bekrefte eller avkrefte. Dermed er mitt spørsmål: Hvilke muligheter ser statsråden for i samarbeid med bransjen å bidra til å redusere den stadig økende mengden matavfall som følger av dagens merkeordning?