Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2007-11-06:
Norge arbeider aktivt for å styrke beskyttelsen av menneskerettighetene i mange land. Vi ser at respekt for menneskerettighetene er en forutsetning for demokrati. Fungerende demokratiske institusjoner bidrar på sin side til at menneskerettighetene fremmes og respekteres. Vi ser også at det er en klar sammenheng mellom menneskerettigheter, demokrati, sikkerhet og utvikling. Jeg vil takke representanten Trettebergstuen for å ha stilt et betimelig spørsmål om hvordan vi best kan møte den forverrede situasjonen i Burma. Det er en problemstilling Norge har hatt høyt på dagsordenen i en årrekke, spesielt etter at Aung San Suu Kyi ble tildelt Nobels fredspris i 1991. Seksten år etter har vi sett hvordan en ny generasjon fredelige demokratiforkjempere, ledet av Burmas munker, brutalt ble slått ned. Overgrepene mot fredelige demonstranter har vekket sterke reaksjoner verden over, også i Norge. Til tross for fordømmelse og reaksjoner fra omverdenen, er det fremdeles uklart om regimet har vilje til reell dialog om endringer. Vi vet ikke hvor mange som ble drept, skadet eller fengslet da regimet i Burma grep inn med militære midler, men vi frykter at det er langt flere enn det myndighetene forteller. Fjernsynsbildene har på ny satt landet i fokus for det internasjonale samfunnets oppmerksomhet. Det vi har sett, er dessverre en påminnelse om det som har vært hverdagen for millioner av burmesere i over 40 år. De underliggende årsakene til demonstrasjonene, nemlig burmesernes fortvilede økonomiske, politiske, humanitære og menneskerettslige situasjon, har ligget der i flere årtier. De sosiale og økonomiske forhold i Burma er blitt gradvis forverret siden militærregimet tok makten i 1962. Burmas utdanningsinstitusjoner fungerer ikke, og det sivile samfunnet er meget svakt. Den sosiale kapitalen som må være grunnlaget i ethvert velfungerende demokrati, er i dag nærmest ikke-eksisterende. Tilliten mellom ulike grupper er lav, og befolkningen lever i et klima preget av frykt. Innbyggerne representerer mer enn hundre etniske minoriteter. Noen få kjemper fortsatt mot militærregimet, mens rundt 20 grupperinger har inngått skjøre våpenhvileavtaler. Fattigdom er utbredt, og sammen med et dårlig utbygd helse- og utdanningssystem fører dette til at faren for at selve samfunnsstrukturen kan falle sammen, er stor. Et av det internasjonale samfunns største utfordringer er å utvikle og støtte opp under et sivilt samfunn som kan danne grunnlaget for et framtidig demokratisk Burma. Samtidig er det behov for å hjelpe Burmas befolkning med de prekære behovene den møter til daglig. Det er avgjørende for menneskene som lever i Burma, men det er også avgjørende for Burmas kapasitet til å holde sammen som stabil stat. Summen av disse forhold gjør at mye står på spill – fra et perspektiv om universelle menneskerettigheter, men også for stabiliteten for Burmas nærområder. Jeg mener Norge i vår tilnærming til Burma-politikken må legge vekt på følgende hovedspor: For det første skal vi fortsette å fordømme brudd på menneskerettighetene, stå fast på at politiske fanger må frigis, og at regimet må gå inn i en reell dialog med de demokratiske kreftene og de etniske lederne i Burma. Vi skal fortsette å kreve at det internasjonale Røde Kors får tilgang til de fengslede. Dette har vi gjort i våre samtaler med burmesiske myndigheter. Og vi har gjort det i FN-sammenheng, herunder i FNs menneskerettighetsråd, som for første gang i høst tok initiativ til en spesialsesjon om Burma. Norge er medforslagsstiller og deltar dermed i arbeidet med en Burma-resolusjon i FNs tredje komite under generalforsamlingen. Vi har nedlagt betydelig arbeid for å få til en resolusjon som er så klar og operativ som mulig. For det andre skal vi støtte opp under det arbeid FNs spesialutsending, Ibrahim Gambari, nå utfører. Mitt inntrykk er at det legges vekt på hans rolle fra mange hold, inklusiv landene i Burmas nærområder. Vi har en løpende dialog med ham. Jeg møtte Gambari i New York før han reiste til Burma første gang, og jeg møtte ham igjen da jeg var i Tokyo i slutten av oktober. Våre ambassader i regionen har også tett fulgt hans møter i de asiatiske hovedsteder. Mitt budskap er klart: Norge er beredt til å lytte til hans råd og til å bistå og støtte ham i hans arbeid. Han vil formodentlig kunne spille en viktig rolle – om enn krevende – i dialogen mellom parter internt i Burma og i koordineringen av tiltak på utsiden. Det er viktig med kontinuitet i dette arbeidet. Derfor er vi tilfreds med at Gambari nå igjen befinner seg i Burma. For det tredje skal vi fortsette å gi bistand til Burma gjennom FN og de humanitære organisasjonene som kan operere i landet. Vi skal arbeide for at disse organisasjonene blir flere og får utvidet sin tilgang. Hittil i år har vi økt vår støtte til det burmesiske folk, og vi har gitt tilsagn om 55 mill. kr. Det er 11 mill. kr mer enn i fjor. Støtten går i hovedsak til å avhjelpe den alvorlige humanitære situasjonen i Burma. Vi skal også fortsette å gi støtte til Democratic Voice of Burma og demokratiske krefter som bringer informasjon og håp til Burmas befolkning. For det fjerde skal vi fortsette å påvirke landene i regionen til et aktivt engasjement for endring. Her står Kina og India helt sentralt, som interpellanten påpekte. Selv drøftet jeg Burma med viseutenriksminister He fra Kina da vi møttes i Oslo forrige måned. Det styrkede engasjementet vi i dag opplever fra kinesisk side, er viktig, men det må opprettholdes. Jeg legger vekt på at vi fra norsk side viderefører denne tette dialogen med Kina. Videre har jeg drøftet situasjonen i Burma med utenriksministeren fra Indonesia, som nå sitter i FNs sikkerhetsråd, med utenriksministeren fra Thailand og med utenriksministeren fra Singapore, som innehar ASEAN-formannskapet. Vi diskuterer naturligvis også utviklingen i Burma med amerikanske myndigheter og med EU og europeiske land. I tillegg til den dialogen vi har med sentrale internasjonale aktører, har jeg – i tråd med norsk linje gjennom mange år – holdt tett kontakt med viktige aktører i Burma, både gjennom vår ambassade i Bangkok, gjennom kontakt med den burmesiske eksilbevegelsen og med organisasjoner som arbeider i landet. Norge er, som kjent, tilsluttet EUs felles holdning overfor Burma. Dette innebærer målrettede og begrensede tiltak, som våpenembargo, visumnekt og frys av midler for medlemmer av regimet. I tillegg har den norske regjering stått fast på linjen med å oppfordre norske bransjeorganisasjoner og borgere til ikke å handle med, investere i eller reise til Burma. Norge og EU er opptatt av at tiltakene ikke skal ramme det burmesiske folk. Derfor er de innrettet slik at de primært er rettet mot regimet. EUs utenriksministre kom 15. oktober fram til politisk enighet om en skjerping og utvidelse av gjeldende tiltak mot Burma. Denne enigheten innebærer restriksjoner på handel og investeringer innenfor sektorene tømmer, edelstener, mineraler og metaller. Samtidig sendte utenriksministrene signaler om vilje til å støtte Burma dersom regimet velger å gå i en retning av reformer og demokratisering. Jeg forventer at EU i inneværende måned vil klargjøre innholdet og utformingen av regelverket for disse nye tiltakene. Fra norsk side har vi gjort det klart at vi fortsatt slutter oss til EUs linje og de nye varslede tiltakene. Samtidig må det være klart, som interpellanten var inne på, at sanksjoner bare kan være ett virkemiddel for å få til forandring i Burma. De vil ha begrenset effekt så lenge landene i regionen ikke er enige om slike virkemidler. Det Burma i dag trenger mest, er en dialog mellom regimet og opposisjonen, slik at utvikling – politisk, økonomisk og humanitært – kan komme i gang. Derfor må vi i alt vi gjør, ha dette målet i fokus. Det er ikke i dag internasjonal enighet om én tilnærming overfor Burma. Det er en utfordring. Men den dialogen som nå pågår mellom en rekke land, er positiv og viktig fordi den reflekterer en bred forståelse av at vi ikke lenger kan akseptere et status quo i landet, og at politisk dialog og økonomisk og sosial utvikling er nødvendig. Enigheten omkring mandatet til FNs spesialutsending, Gambari, er i så henseende et positivt skritt. Det er også første gang Sikkerhetsrådet har kommet med en felles uttalelse om situasjonen i Burma. Hvorvidt regimet i Burma er beredt til å innlede en dialog med opposisjonen i sitt eget land og med omverdenen, er fremdeles usikkert. Det har utpekt et av regjeringsmedlemmene som kontaktperson overfor opposisjonen, og denne personen har møtt ledende representanter for opposisjonen. Gambari fører, som nevnt, i disse dager nye samtaler i Burma, med ulike sider og forsøk på å få i gang dialog mellom dem. Samtidig har altså regimet gitt beskjed om at FNs fremste stedlige representant i Burma ikke får fortsette sitt arbeid. Derfor vil det være særdeles viktig å se og høre hvilke signaler Gambari får av regimet under de samtalene han nå har. Vi ser fram til å fortsette dialogen med ham når disse samtalene er avsluttet. Og jeg betrakter bred og samstemmig støtte til hans oppdrag som et helt sentralt virkemiddel for å få i gang den utviklingen vi alle i denne sal ønsker å se i Burma.