Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-09:
Dette er en svært viktig dag i Stortinget for SV, og ikke minst for meg sjøl som en aktiv distriktspolitiker. Hvorfor det? Jo, vi mener og har ambisjoner om at dette skal være starten på utformingen av en politikk som skal stoppe fraflyttingen fra mange bygdesamfunn i Norge. Vi i SV er svært glade for at Regjeringa prioriterer dette ved at statsministeren – kommunal- og regionalministeren møter faktisk også i salen – deltar i denne debatten. Det setter vi stor pris på. Dette er et svært alvorlig tema. Jeg har ikke tenkt å legge opp til en spissformulert polemikk, men jeg ønsker å få til en seriøs dialog både med regjeringspartiene og andre om hvordan vi skal møte de mange ropene fra Distrikts-Norge med en politikk som kan virke i årene framover. Jeg har bodd i Oslo i seks måneder. Det som har overrasket meg aller mest etter at jeg kom her i huset og har beveget meg i sfærene rundt her, er at «distriktspolitikk» er et minusord. Jeg har alltid trodd at «distriktspolitikk» var et plussord. Det blir oppfattet nærmest som veldedighet. Men hva er distriktspolitikk? Jo, distriktspolitikk er Norges politikk for områder med spredt bosetting, i likhet med at vi har en bypolitikk for områder som har tett bosetting. Men det er klart at det kreves en svært forskjellig og ulik politikk fordi utfordringene er så forskjellige i by og i distrikt. Vi i SV mener det er rett å bruke penger og store ressurser på kollektivtrafikk i byene, på bygging av opera i hovedstaden, på byfornyelse i hovedstaden osv. Men det er også rett å bruke penger til arbeidsplasser, opprettholdelse av nærbutikken og rassikring i Distrikts-Norge. For meg personlig er nærbutikken på den ytterste nakne ø like viktig som operaen i Bjørvika. Hva er så situasjonen i Distrikts-Norge i dag? Jo, en rekke av våre små bygdesamfunn tåler ikke å oppleve de foregående 20 årene en gang til. Dersom de foregående 20 årene kommer på nytt, blir de borte som livskraftige samfunn. Vi vil få en forvitring og en ørkenspredning som gjør at de ikke er levedyktige. Det vil være noe spredt bosetting, men ikke levekraftige samfunn som har de tjenestetilbudene som man må forvente. Det norske storting kan ikke passivt sitte og se på at vi legger bygdesamfunn døde fordi vi ikke er i stand til å sette inn tilstrekkelige politiske virkemidler som gjør at de kan leve. Vi kan ikke sitte og se på at Norge sakte sklir mot Oslofjorden. Jeg har tatt for meg 1997 som et tilfeldig år for å se på fraflyttingen fra f.eks. Nord-Norge. Da flyttet det netto 6 000 personer fra Nord-Norge, dvs. fem flyttelass pr. dag. Det høres kanskje ikke så mye ut, men det er altså Bodø by som på seks–sju år flytter ut av Nord-Norge, eller hele Lofoten på fem år. Det norske storting må ha et perspektiv som går lenger enn fra sydentur til sydentur. Vi må våge å se 20 år framover: Hva skjer om 20 år dersom vi ikke tar noen grep nå? Nord-Norge er ikke i en særstilling. Vi har de samme utfordringene, om ikke i så stor grad overalt, i det indre østlandsområdet, i indre Trøndelag og i deler av Vestlandet og Sørlandet. Over halvparten av Norges kommuner har hatt nedgang i folketallet de siste ti årene. Hva er så årsaken til at vi har denne formidable sentraliseringen? Det ville tatt meg en halvtime å gå inn på en dyp analyse, men la meg ta én årsak. Jeg mener Stortinget gjennom mange år har gitt fra seg de verktøyene som en tidligere hadde for å styre, noe er privatisert, og noe er skilt ut i såkalte foretak. Dette har ført til at vi har fått en bit for bit-tenking der helhetstenkingen er borte. Vi i SV ønsker å få tilbake denne helhetstenkingen. Vi vil ha tilbake kontroll over verktøyene, slik at vi kan «snekre» en skikkelig distriktspolitikk. Da kan vi ikke bare sitte med tommestokken, vi må ha tilbake både saga, hammeren og mye mer dersom vi skal få til det. Jeg mener politikerne i for stor grad har abdisert i distriktspolitikken på mange områder. Det blir for stor avstand mellom Stortinget og dem som bor i distriktene. Vi snakker ikke samme språket lenger. Derfor tror jeg at vi må flytte mer makt ut til de ulike områdene av landet som vet hva dette handler om, og som føler på det hver eneste dag. Jeg har sagt det i Stortinget før: Vettet er jevnt fordelt i dette landet. Det er like mye vett i Møre og Romsdal og i Finnmark som det er i hovedstaden. Derfor tror jeg vi skal la lokalkunnskapen få lov til å bestemme mer i denne saken. Vi må derfor blåse litt liv i formannskapslovtenkingen fra 1837. Jeg får av og til spørsmålet: Er det nå nødvendig at det bor folk i distriktene? Er det nå virkelig nødvendig at det skal bo folk der ute? Spørsmålet stilles på en måte som om man tror at vi som bor der, er noen sjølplagere. Men det er ikke det det handler om. Folk som bor i Distrikts-Norge, bor der fordi de trives med å bo i Distrikts-Norge og syns det er helt utmerket å bo der, at det er der man hører til. For nasjonen Norge er distriktene svært, svært verdifulle. Også her blir det for kort tid til å komme inn på alle begrunnelsene for hvorfor Distrikts-Norge er verdifullt, men la meg nevne et par eksempler. Mye av Norges velstand er bygd opp på grunn av våre naturressurser. De ligger i distriktene, og det er kjempeviktig at disse blir forvaltet på en miljømessig god måte slik at også våre etterkommere kan nyte godt av våre fantastiske naturressurser. Vi må ta vare på fisken, på jordbruket, på skogen, på krafta osv. Men det kreves at det er livskraftige samfunn der ute, slik at folk kan bo der og ta vare på det. Vi kan ikke få noen brakkebyer der folk på en måte bor for å høste av naturressursene. Da vil det aldri foregå på en god måte. Dessuten ligger det enorme verdier i mange lokalsamfunn i dag, bl.a. i den infrastrukturen som er bygd opp med skoler, sykehjem, veier, osv. Samfunnskostnadene ved å flytte ferdigbygde samfunn til byene er enorme, særlig når vi vet hvilke problemer det også fører til for byene. Jeg ser for meg hvilke problemer og utfordringer det å flytte 100 000 nye innbyggere til hovedstaden medfører i forhold til kollektivtrafikk, i forhold til boliger, skoler, markagrensen osv. Det er enorme problemer en påfører byene med en sånn politikk. Hva må skje nå? Vi i SV ønsker å snu alle steinene i distriktspolitikken. Vi ønsker en fordomsfri gjennomgang av det vi har holdt på med. Det gjelder også oss som bor i Distrikts-Norge. Vi må kritisk gå inn i det vi holder på med, for å finne ut om vi har gjort tingene på den rette måten. Det handler ikke bare om å rope til staten. Vi må ta hovedansvaret sjøl, men vi er avhengige av et storting og en regjering som spiller på lag med distriktene. Vi ønsker at det settes ned en kommisjon som skal gjennomgå totaliteten i dagens politikk og fremme nye utradisjonelle forslag til hvorledes vi skal opprettholde dagens bosettingsstruktur. Jeg mener at en slik kommisjon bør få jobbe to–tre år, og at vi fra 2005 f.eks. har en ny distriktspolitikk som skal avløse den tidligere distriktspolitikken, der vi har nye virkemidler, en ny tenking for hvorledes vi skal bevare bosettingsmønsteret. Men det betyr ikke at vi kan lene oss rolig tilbake og slappe av i to og et halvt til tre år. Vi må, i påvente av at vi får en helt ny distriktspolitikk, bruke de virkemidlene vi har i dag, og intensivere arbeidet her. Som eksempel mener vi at vi må få mer av SND-midlene ut til distriktskommunene. Vi må ikke få en svekket kommuneøkonomi. Vi må få et tjenestetilbud i kommunene. Dette er usedvanlig viktig, ikke minst i de små distriktskommunene. Vi må sikre at ikke flere av de små grendeskolene legges ned. Vi vet at i fjor ble det lagt ned 44 grendeskoler. Vi må øke satsingen på jordbruket, og for oss er dette med økologisk jordbruk særlig viktig. Vi tror at det ligger et betydelig potensial i distriktene, for dette er et marked som etterspør mer varer av den type, og det ligger også en langt større arbeidsintensitivitet i den type produksjon. Til slutt: Vi håper at vi etter hvert må få en fiskeripolitikk der mer av fisket føres over til kystflåten, slik at flere fiskere får lov å fiske langs kysten vår. Jeg har hatt gleden av å følge den distriktspolitiske debatten i Stortinget fra 1992. Det betyr ikke at jeg har vært her fra 1992, men jeg har fulgt med fra sidelinjen, og jeg har gjennom skiftende regjeringer registrert at det er et ønske å bevare hovedtrekkene i bosettingsmønsteret. Disse gode intensjonene er ikke fulgt opp med nødvendige tiltak.(Presidenten klubber) Det er mange samfunn som er borte om 20 år, dersom de siste 20 årene gjentas på nytt. (Presidenten klubber)