trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-05-20:
Den type saker som vi her snakker om, er alltid vanskelig. Grensereguleringer setter følelser i sving på ulike sider, og det er vanskelig å komme fram til løsninger som er omforente. Jeg registrerer at en enstemmig komite mener det er nødvendig å foreta en grenseregulering i denne saken. Jeg registrerer også at kommunalkomiteen innstiller på å sende saken tilbake til departementet for ny behandling og avgjørelse. Dette tar jeg til etterretning og vil selvsagt gjøre det komiteen ber om. Jeg vil likevel knytte noen kommentarer til saken. Jeg registrerer altså at flertallet er enig i at regulering av grensene i det aktuelle området er nødvendig. Etter min mening foreligger det tilstrekkelig grunnlag til å ta en beslutning om en framtidsrettet og hensiktsmessig grense. Saken har faktisk sin opprinnelse tilbake til 1995, og har gått mange runder fram og tilbake mellom de berørte parter uten at det har vært mulig å komme til enighet om en løsning, slik det ofte vil være i denne type saker. Vurderingen av spørsmålet om det bør foretas en grenseregulering, beror på en helhetsvurdering. Folkemeningen er ett av flere momenter som det selvsagt må legges sterk vekt på, men også geografiske og kommunikasjonsmessige forhold må veie tungt. Denne type vurderinger ligger bak departementets forslag. Jeg tar også til etterretning at komiteen mener det bør legges mer arbeid i å finne en løsning som begge de berørte kommuner kan være enige om. Departementet vil derfor i samarbeid med fylkesmannen og kommunene se hvilke muligheter som finnes for å komme fram til en god og framtidsrettet løsning, og vil på bakgrunn av komiteens ønske ta en beslutning i saken. Som komiteen helt riktig påpeker, er dette en sak som kan avgjøres av departementet. Men nettopp fordi grensereguleringer ikke er noe man driver med annethvert år, nettopp fordi det i denne type saker ofte er vanskelig å komme fram til enighet, og nettopp fordi det er viktig å ha en best mulig forankring, valgte departementet etter en samlet vurdering å be Stortinget avgjøre saken. Men når Stortinget ønsker at departementet skal avgjøre saken, vil vi selvsagt etterkomme det.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-05-20:
Kommunalkomiteen innstiller på å sende også denne grensereguleringssaken tilbake til departementet til ny behandling. Dette tar jeg selvsagt til etterretning. Jeg ser at flertallet i komiteen mener det er naturlig at kommunegrenser er gjenstand for vurdering. Komiteens flertall viser også til at det ved utforming av kommunegrenser, og dermed størrelsen på kommuner, først og fremst vil være innbyggernes behov som må stå i sentrum. Jeg er enig i denne betraktningen. Jeg er fremdeles av den oppfatning at det foreligger et tilstrekkelig grunnlag til å ta en beslutning også i denne saken, både ut fra hensynet til folkemeningen og til geografiske og kommunikasjonsmessige kriterier. Sande kommune avholdt folkeavstemning i Åram krets, der et flertall på 62 pst. av innbyggerne ønsket grenseregulering. Kommunen har også foretatt en konsekvensutredning for Rest-Sande, som ville bestått av Sande kommune, kommunens del av Gurskøya, Kvamsøy og Sandsøy. Konklusjonen var at disse områdene som en helhet verken ville tjene eller tape på grensereguleringen. Jeg tar imidlertid til etterretning at flertallet i kommunalkomiteen ikke deler Regjeringens vurdering i proposisjonen. Flertallet mener at regionen bør få et nytt tilbud om en overordnet vurdering av kommunestrukturen. Jeg vil sørge for at kommunene Vanylven, Sande, Herøy, Ulstein og Hareid skal få tilbud om dette. Men jeg vil likevel her minne om at det tidligere ble gitt et slikt tilbud, og at det den gangen var fire kommuner som fikk tilbud om et KIKS-samarbeid. Hareid og Sande sa nei, Herøy og Ulstein kommuner sa den gangen ja. Jeg må få lov å si at dersom det står fast at man ikke er enig i alle kommunene om at en KIKS-utredning vil ha en hensikt, ser jeg liten grunn til å gå inn i en ny runde. Da bør samtlige kommuner, etter min oppfatning, gi sin tilslutning til at dette blir gjort. Det vil selvsagt alltid være et skjønnsspørsmål om en grensereguleringssak skal avgjøres av departementet eller av Stortinget. I St. prp. nr. 44, som ble godkjent i statsråd den 19. mars 1999, framgår det av innledningen at departementet mener at saken ikke er av mindre omfang, og legger den derfor fram for Stortinget. Det står også at området som blir foreslått ført over til Vanylven kommune, utgjør 33 pst. av Sande kommunes totale areal og får konsekvenser for 13 pst. av innbyggerne i Sande kommune. Dette var bakgrunnen for at departementet valgte den behandlingsmåten man har gjort, men jeg registrerer at flere partier i salen i dag er av den oppfatning at dette er en sak som kan avgjøres av departementet. Det er selvsagt opp til Stortinget å tolke omfanget av en grensereguleringssak, og om det er departementet eller Stortinget som skal avgjøre en sak. Jeg velger å tolke Stortinget på den måten at departementet her har en opsjon på å avgjøre denne saken dersom det er ønskelig fra departementets side etter en nærmere vurdering av de forhold som flertallet nå ber om skal bli vurdert.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-05-20:
For det første er det ikke mulig for meg å svare for hva tidligere statsråder har sagt, selv om det er en tidligere statsråd fra mitt eget parti. Som jeg viste til i mitt første innlegg, er proposisjonen godkjent i statsråd den 19. mars. Det framgår av teksten at departementets vurdering er at dette ikke er en sak av mindre omfang. Det er heller ikke slik, som representanten Øye spurte om, at det nødvendigvis må være enighet mellom kommunene for at departementet skal kunne avgjøre saken. Det er andre kriterier, som jeg sa i den forrige saken, som er avgjørende. Som jeg også sa under behandlingen av sak nr. 1, er grenseregulering ikke noe man driver med annethvert år, eller hver dag for den del. Grenseregulering er etter min oppfatning en alvorlig sak, som bør forankres best mulig. Denne regjeringen har derfor valgt å sende begge disse sakene til Stortinget – den forrige, som er langt mindre enn denne, ble sendt til Stortinget, og også dette er en sak som Regjeringen har vurdert å være av et slikt omfang at den bør sendes til Stortinget. Jeg registrerer at tidligere regjeringer har vurdert det på en annen måte. Men dette er, som jeg sa i mitt innlegg, en vurdering som må gjøres i hvert enkelt tilfelle. Jeg registrerer at flere partier i denne salen nå har uttrykt at dette er en sak som kan avgjøres av departementet. Arbeiderpartiet har sagt det, representanter for Kristelig Folkeparti og Senterpartiet har sagt det. Men så er det andre partier som sier at saken må tilbake til Stortinget. Jeg sa også i mitt første innlegg at jeg valgte å tolke Stortinget slik at departementet nå har den nødvendige fullmakt til å avgjøre saken etter at de undersøkelser som Stortinget ber om, er gjort. Dette har overhodet ingenting med beslutningsvegring å gjøre, som representanten Øye sa i sitt første innlegg i dag. Departementet har gitt en klar tilråding til Stortinget. Vi skal gjøre de undersøkelsene som det er bedt om, og vi vil da kunne ta beslutninger i forhold til det.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-05-20:
Det er ikke mulig for meg å svare eksakt når det gjelder tidspunktet. Jeg vet ikke engang om jeg vil gi meg ut på å foreta en gjetning om det. Departementet blir nå av et flertall i Stortinget bedt om å gjøre en del utredninger og en del nærmere undersøkelser i forhold til betydningen som denne sammenslåingen får for de berørte kommuner. Samtidig er departementet også bedt om å foreta en vurdering av en større kommunesammenslåing i området, som berører flere kommuner. Den kontakten skal vi selvsagt også ta, for det har ikke kommet noe annet signal fra Stortinget enn at man fortsatt ønsker at det skal bli gjort. Det vil departementet rette seg etter. Hvor lang tid disse undersøkelsene vil ta, er selvsagt avgjørende for den videre framdrift i saken. I dag er det dessverre ikke mulig for meg å si noe mer enn det.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-05-20:
Det har statsråden registrert at Arbeiderpartiet ønsker. Jeg kan ikke svare på om det er forskjell i syn mellom meg og min forgjenger, men mitt brev er i samsvar med teksten i proposisjonen. Det er departementets vurdering, men dette er selvsagt en vurdering som også ligger til Stortinget å gjøre. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet og andre partier har gjort den vurdering at dette er en sak som kan avgjøres av departementet. Jeg registrerer også, som det helt riktig er sagt, at departementet i andre store saker under tidligere regjeringer har tatt beslutning i saker som faktisk har vært av større omfang enn denne saken. Det viser at dette er et vurderingsspørsmål. Det er vanskelig for meg å si noe mer enn det. Jeg registrerer at det etter min oppfatning er et flertall i Stortinget som ønsker at departementet skal ta avgjørelse også i denne saken.
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 1999-05-20:
Jeg er født i Østre Toten, og noen dager gammel ble jeg kjørt gjennom Kolbu til Vestre Toten, der jeg vokste opp, og der jeg bor i dag. Den gangen var Kolbu egen kommune. Noen år senere ble kommunen delt mellom Østre og Vestre Toten, og ordførerne i kommunene deltok i behandlinga. På vanlig vis ble det deling etter gårdsnummer på jordeiendommer og med tilhørighet til kirkesogn som begrunnelse for tilhørighet i den enkelte kommune. I de om lag 40 åra som er gått, er det blitt bygd hus, veier og en fin interkommunal skole som erstatter to skoler som lå i hver sin kommune. Det foreligger en samarbeidsavtale om Moen skole. Den administreres av den kommunen der skolen ligger, Vestre Toten, mens utgiftene deles etter barnetallet i den enkelte kommune. Det ligger også i avtalen at ingen av kommunene kan foreta kretsreguleringer som bevirker at skolen mister fulldelingen. Dette er et godt utgangspunkt, og det burde kanskje ha vært sett på som en mulighet for saksbehandling for utvikling av tettstedet Kolbu. Da hadde det kanskje ikke vært noen grensetvist i dag. Jeg har fått veldig mange henvendelser i sakens anledning fra folk som ikke vil tvangsflyttes, fra folk som understreker at de er østretotninger eller vestretotninger, fra folk som vil ha grenseendring, fra noen som slett ikke vil ha det, og fra folk som vil ha kommunesammenslåing. Svært mange mener at Toten burde vært én kommune. Da Kjell Opseth var kommunalminister, foreslo han en utredning om dette. Vestre Toten sa ja takk, mens Østre Toten sa nei takk. Det er jo ikke rart at to kommuner har forskjellig mening i slike spørsmål, men en utredning ville i hvert fall ha gitt svar på en del av de spørsmålene vi har i dag. Sikkert er det i hvert fall at det må gjøres mer for å finne en løsning som det går an å leve med i fred og fordragelighet. Jeg er derfor glad for de merknadene som flertallet i komiteen har om aktuelle konsekvensutredninger som ikke er gjennomført, og som er bakgrunnen for at det er nødvendig med ytterligere utredninger. Man bør ikke løse konflikter med å skape nye konflikter, men søke løsninger som det går an å leve med for alle. Da må det gjøres grundige konsekvensanalyser og settes i gang prosesser der folk har reell medinnflytelse på resultatet. Fylkesmannen har ikke hatt mulighet til dette med det tidsaspektet den nåværende regjering har lagt opp til i denne saken. To aksjonsgrupper med forskjellige meninger har vært i sving, og Østlandsforskning har gjennomført en grundig undersøkelse som viser noe annet enn det den første aksjonsgruppa har lagt opp til, og som departementet har basert sin innstilling på. De politiske partiene har nominert til valget til høsten, og i Aftenposten her om dagen kunne vi lese at Kolbuområdet var godt representert på listene i Vestre Toten, med seks fra området på Senterpartiets liste og tre på Arbeiderpartiets liste. Disse er svært aktive i sine kommunepartier. Jeg håper at det nå blir satt i gang et prosessarbeid og utredninger som gjør at vi også etter dette kan fortsette å leve i fred og fordragelighet på Toten.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-05-20:
La oss først få understreke at denne saken ikke er av mindre betydning. Det har også departementet bekreftet ved andre gangs vurdering. Høringsmessig byr denne saken på større utfordringer enn en sak om kommunesammenslåing. I innstillinga har vi understreket svakheten ved ikke å høre tilgrensende kretser til overføringskretsen i justeringssaker. Dette er her vesentlig, bl.a. ut fra at foreslått ny grense vil splitte en naturlig fremtidig ungdomsskolekrets. Subsidiært vil den foreslåtte regulering kunne sende øyfolket i området på lange og ubekvemme reiser. Når proposisjonen riktig understreket behovet for en totalvurdering, blir ensidig fokus på folkeavstemning i Åram krets tilsvarende en svekkelse. Det er lite fremtidsrettet å erstatte ett grenseproblem med et nytt grenseproblem. Derfor foreslår vi, som fylkeskommunen i Møre og Romsdal, å se dette i en større sammenheng. Vi ønsker endringer i kommunestrukturen i Norge velkommen, men det å gjøre en liten kommune enda mindre er rimelig perspektivløst. Her er vi faktisk enig med SV i at bit for bit-endringer som fremstår som begynnelsen på slutten for en kommune, påkaller samtidige alternativ. Hvis vi nå skulle skape en ny mottaker av regionaltilskudd, har utviklinga gått i gal retning. Vår oppfatning er at en metodisk riktig framgangsmåte ved folkeavstemning ville vise motstykker til det fokuserte resultatet fra Åram krets, og dermed gjøre departementets forslag uaktuelt. Vi har imidlertid valgt å skrive oss inn i flertallet, med tilbakesendelse som et trygt alternativ i påvente av fremtidig, ny vurdering. Det tas for gitt at denne saken kommer til Stortinget på nytt ut fra statsrådens klare svar, og i lys av det har vi avgitt innstilling. Hvis vi så skulle knytte noen kommentarer til saksordførerens redegjørelse, der han tolket signaler fra kommunestyret i Sande før folkeavstemninga, men er villig til å overse det samme kommunestyrets konklusjon etter folkeavstemninga, så synes vi det er litt merkverdig. Det ble sagt av saksordføreren at flere enn de folkevalgte fra Åram krets må ha stemt for denne grensejusteringa. Det er ikke en gang godtgjort at flertallet av de folkevalgte i Åram krets har stemt for denne grensejusteringa. Derfor ser vi fram til en ny behandling.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-05-20:
Det siste temaet som statsråden berører, er jo av strategisk betydning, naturligvis, med tanke på mulighet for videre påvirkning og eventuelt resultat. Jeg vil understreke at skjønt partiene har uttalt seg slik som det her er referert, så foreligger det ikke noe pålegg fra denne sal om å avgjøre saken i departementet. Vi for vår del har forholdt oss til statsrådens tidligere klare syn om at dette er en vesentlig sak. Det er med glede vi registrerer at statsråden nå vil gjøre de undersøkelsene som er nødvendige, og kanskje et fornyet spørsmål måtte være: På hvilket tidspunkt anser statsråden at avgjørelse kan falle – om vi ikke skal utfordre ham på hvilken arena?
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 1999-05-20:
Arbeiderpartiets representant, Signe Øye, beskyldte Regjeringa for beslutningsvegring, siden den har sendt denne saken til Stortinget. Så vidt jeg kan se, var det helt riktig, selv om Regjeringa tilrådde at Åram krets i Sande kommune skulle bli ført over til Vanylven. Ifølge § 1 i lov om kommuneinndeling skal saken forelegges Stortinget hvis saken er av større omfang – uttrykket «større» er veldig subjektivt – men det står også at hvis kommunene er uenige, skal saken legges fram for Stortinget. Så jeg mener det er helt klart at denne saken skulle fram for Stortinget. Nå blir den allikevel ikke avgjort her. Senterpartiet ser det sånn at ingen kommuner skal få sine grenser endret – eller bli slått sammen – imot folkemeninga. Men hvordan vi skal måle folkemeninga, er heller ikke så enkelt. Vi ser at Kommune-Norge stort sett har fått sine grenser ut fra kommunikasjonsforhold. Med ny utvikling og bedre kommunikasjonstilbud er det kanskje ikke så selvfølgelig lenger hvor kommunegrensene går. Før var vannveien måten å reise på. I dag har vi fått bedre kommunikasjoner, så et ferjesamband behøver ikke å bety et skille, det kan like godt være en sammenbinding. Samtidig er heller ikke et langt fastlandsområde og en fjellrygg et skille lenger. Slik sett står vi mye friere med hensyn til hvordan kommunene ordner sine grenser. Derfor er det naturlig at en ser på hvor det er folk søker til når det gjelder tjenestetilbud, og aller mest på hvorledes folk selv ønsker det. Når Senterpartiet har valgt å gå med på mindretallets forslag om å legge Åram krins til Vanylven, har vi som en forutsetning at ingen kommuner skal lide. Det har vært folkeavstemning i Åram, og vi har stor respekt for den. Derfor finner vi å kunne gå inn for at Åram blir lagt til Vanylven. Men, som vi klart sier i merknadene, det må ikke føre til at Sande kommune, som er den minste av disse, og som nå blir enda mindre, skal lide noe unødig tap. Den økonomiske kompensasjonen synes å være grei, men økonomi er ikke alt her. Vi må se på at Sande tidligere har innrettet seg ut fra at Åram er en del av deres kommune. De har brukt mellom 15 og 16 mill. kr til å bygge et vannverk på Åram, som utgjør 33 pst. av deres landareal. Her har de nedslagsfeltet for dette vannverket. De har hatt en negativ befolkningsutvikling både på Kvamsøy og Sandsøy, noe som kan føre til at ungdomsskolen her blir lagt ned. Det naturlige er at ungdomsskolen ligger i Åram – dit er det kortest vei. Ved en grenseregulering kan det da se ut som om Sande kommer veldig dårlig ut. Og en forutsetning for at vi anbefaler dette, er nettopp at det skal tas hensyn til disse forhold, og at de ikke skal komme tapende ut. I den forrige saken ble det vist til at to kommuner bruker samme ungdomsskole. Det er ikke imot – slik jeg forstår det – Arbeiderpartiets syn, og jeg håper heller ikke det er imot flertallets syn at det kan gjelde for Vanylven og Sande. Jeg ser det som naturlig at Sande får bruke Åram ungdomsskole. Ellers viser jeg til saksordførerens innlegg. Vi støtter altså mindretallets forslag.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-20:
Det er sikkert ikke grunn til å forlenge denne debatten så veldig mye, men det var Laila Kalands innlegg som fikk meg til å ta ordet. De argumentene som representanten Kaland framfører, har vært framført i komiteen. Vi har hørt alle argumentene, og mange av dem er gode. Men det er også andre argumenter, som kommer fra andre deler av Sande kommune, som komiteen har valgt å legge større vekt på enn det departementet og fylkesmannen har gjort. Når det gjelder hva som tjener folket i en slik grensereguleringssak, er det klart at man skal ta hensyn til dem som ønsker en grenseregulering. Men man må også ta hensyn til dem som taper. De som taper i denne saken, slik vi i hvert fall fra SVs side har oppfattet det når vi har fått opplysninger i komiteen, er først og fremst folket på øyene. Vi oppfatter det slik at de synspunktene som kommer derfra, ikke har fått nok tyngde, og at hensynene til Rest-Sande, altså det folket som bor igjen der, ikke har blitt nok ivaretatt. Deres synspunkter har ikke blitt hørt, og hvordan Rest-Sande skal fungere, har ikke vært tydeliggjort nok, bl.a. i forhold til skolekrets, som har vært lagt vekt på, og det er jo veldig viktig i et lokalsamfunn. Det er med litt forundring jeg hører Arbeiderpartiet nå er mest opptatt av om denne regjeringa er like modig som forrige regjeringer har vært til å ta slike beslutninger. Det er litt pussig at Arbeiderpartiet i den samme uka som de har framstått som den fremste representanten for stortingsregjereri, nå argumenterer mot at Stortinget skal befatte seg med en slik sak som dette, og mener at dette bør Regjeringa ha myndighet til å gjøre. Det er vel slik at man bruker de argumentene man syns er mest hensiktsmessige akkurat her og nå. Uansett om det er en sentrumsregjering eller en arbeiderpartiregjering eller det er de forskjellige partiene som sitter i Stortinget, ønsker man den behandlingsmetoden som man trur tjener sitt eget syn best. Det har Arbeiderpartiet vist til fulle før denne uka i en stor og viktig sak som IT Fornebu, og de bør kanskje dempe sin egen argumentasjon rundt slike saker litt, i hvert fall i den samme uka, slik at det ikke blir så altfor tydelig at det ikke er noen prinsipielle holdninger til slike saker.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 1999-05-20:
Først vil jeg få lov til å understreke at da jeg snakket om folkeavstemninger i ei bygd eller en krets, understreket jeg viktigheten av å se det prinsipielle i det. Og med det mente jeg, som jeg sa, at det prinsipielle er: Hvem er det som skal spørres i saken? Det er jo greit her, det var folk i Åram krets. Men også: Hvilke konsekvenser får det for de andre i kommunen? Jeg nevnte konsekvensene for Sande kommune. Det er de vurderingene som det er viktig å foreta, og som representanten Lodve Solholm her ser ut til å ikke ville ta hensyn til. Ellers er jeg enig med Lodve Solholm i at en skal legge vekt på de lokale signalene som kommer. Men da må vi heller ikke glemme at Sande kommunestyre, som er et lokalt folkevalgt organ, og Møre og Romsdal fylkeskommune, som er et regionalt folkevalgt organ, er av motsatt oppfatning. Det er helheten her vi må se på. Så ble det en liten matematikkdiskusjon her. Det var en påstand fra Lodve Solholm om at det er nærmere to av tre enn tre av fem. Nei, det er det vitterlig ikke. 63 pst. er nærmere 60 pst. – og det blir altså tre av fem – enn 67 pst., som er to av tre. Men det blir mer en teoretisk lærerdebatt, så det skal vi avstå fra en videre debatt om i Stortinget, for det er ikke det saken dreier seg om.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 1999-05-20:
Jeg vil igjen få lov til å understreke at vi må ha en prinsipiell tilnærming til folkeavstemninger og til hvor stor vekt en skal legge på en folkeavstemning ut fra konsekvenser som det får også for andre. Men jeg er enig med Lodve Solholm i at det er naturlig å spørre folket i Åram krets. Når han sier at det ikke er et stort flertall, er det en skjønnsmessig betraktning. Det er på 63 pst., det er de faktiske forholdene. Så gjør representanten Solholm også et stort nummer av hva rådmannen skriver. Rådmannen representerer embetsverket, kommunestyret er de folkevalgte. Han viser også til hva fylkesmannen sier. Fylkesmannen er også en embetsmann, mens fylkesutvalget er de regionalt folkevalgte i fylket. Det er godt mulig at det er en vesentlig forskjell i grunnholdning hos representanten Solholm og meg når det gjelder embetsverk og folkevalgte. Jeg velger å legge størst vekt på det folkevalgte skjønn, slik de uttaler seg her. Representanten Solholm prøver å si at dette har vært en så liten sak i fylkeskommunen at det var fylkesutvalget som tok avgjørelsen. Men situasjonen er den at fylkestinget har delegert slike saker til fylkesutvalget, og fylkesutvalget representerer selvfølgelig også det folkevalgte skjønnet. Jeg satt selv i fylkesutvalget den gangen vi uttalte oss i denne saken. Det var en grundig og stor debatt i saken, og et stor engasjement. Så vedtaket som ble fattet der, er av folkevalgt viktig betydning.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-05-20:
Poenget med Signe Øyes eksempel fra Alstahaug kommune var å vise at tidligere regjeringer i saker som gjaldt grensereguleringer av til dels stort omfang, valgte å ta beslutningen, og hadde mulighet til å gjøre det. Det har vært Arbeiderpartiets syn hele tida, også i denne saken. Fra det tidspunktet tidligere kommunalminister Ragnhild Queseth Haarstad tok kontakt med meg bl.a. for å be om et råd i saken, har Arbeiderpartiets råd helt klart vært at departementet burde avgjøre saken. Vi har registrert at statsråd Enoksen har sendt et brev hvor han gir uttrykk for å ha et annet syn enn sin forgjenger i statsrådsstolen. Men Arbeiderpartiet har ment, og mener fortsatt, at dette er en sak som departementet burde ha avgjort, og som departementet også nå bør avgjøre etter ny vurdering og ny behandling, slik som det er skissert i innstillinga.
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-05-20:
Den saka vi i dag handsamar, er ei mindre reguleringssak, ei sak som lenge har gått føre seg på søre Sunnmøre, og som etter mitt syn er moden for at ein tek ei avgjerd i no. Når det gjeld regulering av grensa mellom Sande og Vanylven i Møre og Romsdal, trudde eg dette var ei kurant sak, og eg var glad for at Regjeringa gjorde eit vedtak om at Åram krins skulle overførast til Vanylven kommune. Men denne grensereguleringa er etter mitt syn ei sak som Regjeringa sjølv kunne ha teke avgjerd i utan at den kom til Stortinget. Når fleirtalet i komiteen no vil seie nei til at Åram krins får overflytting frå Sande til Vanylven kommune, er det knapt saklege grunnar dei har bygt på. Eg vil peike på ein del område som er viktige for at Åram krins blir knytt saman med Vanylven kommune. Geografisk er Åram krins ei naturleg forlenging av arealet på fastlandet som ligg i Vanylven kommune. Vanylven ligg på grensa til Sogn og Fjordane. Folket i Åram krins må reise 20 minutt med ferje for å kome til Larsnes i Sande. I tillegg veit vi kva dårleg ver og ventetid medfører for brukarane. Eit ferjefritt samband til Vanylven vil ha mykje å seie for folk i Åram krins. Ei underskriftsliste frå folket i Åram krins vart send til Vanylven kommune i midten av februar 1996. Deira krav var at Åram krins vart overført frå Sande til Vanylven kommune. Den 16. mars 1998 vart det halde folkerøysting i Åram krins, der 62 pst. av dei røysteføre stemde for overføring til Vanylven. Åram krins har eit folketal på 400. Kommunaldepartementet bad i brev av 27. januar 1999 fylkesmannen i Møre og Romsdal gje fråsegn til spørsmålet om regulering i området. Fylkesmannen har anbefalt at Åram krins blir overført til Vanylven. Den rådgjevande folkerøystinga, dei geografiske forholda og kommunikasjonen tilseier at den kulturelle og sosiale integreringa av Åram krins i Vanylven vil bli forsterka i åra framover. Ut frå dette meiner eg at det må vere logisk at ei slik grenseregulering tener folket og brukarane sine ønske. Når vi ser på geografien og den nære tilknytinga Åram krins har til Vanylven – dette gjeld både dei offentlege tenestene, trafikken og dei sosiale og kulturelle tilboda – er det naturleg at denne krinsen blir innlemma i Vanylven kommune. Folkerøystinga frå krinsen må vere avgjerande, dette har med demokratiet å gjere. Eg vil òg vise til at dette er ei lita grensereguleringa og ikkje ei større kommunesamanslåing. At no denne saka igjen blir send tilbake til Kommunaldepartementet og ut til ei ny totalvurdering av kommunegrensene, verkar etter mitt syn meiningslaust. Dette har vore prøvt tidlegare, og kommunane vil ikkje vere med på dette. Då er mitt spørsmål: Kva er poenget med ei slik utgreiing?(Presidenten klubber.) (Presidenten klubber.)
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-05-20:
Eg skal halde fram med resten av innlegget mitt. Det som då vil skje, er at saka om Åram krins blir send ut på ei ny vandring mellom departement, storting og regjering. Dette kan bli ei ny, lang ventetid. Eg trur at dette er med på å skape politikarforakt og er ei undergraving av sunn fornuft og folkemeiningar. Når ei slik sak, med ei mindre grenseregulering, kan skape så mykje arbeid, kan det bli vanskeleg å kome til fornuftige reguleringar av kommunestrukturen i tida framover. Dette uroar meg. Eg vil også tru at det uroar statsråden litt, når vi veit at fleire slike reguleringar vil kome i tida framover. Når det gjeld konsekvensane for Sande kommune, vil eg peike på at kommunen framleis vil ha ca. 2 800 innbyggjarar. I Noreg er det 138 kommunar som har færre innbyggjarar. Departementet har vist til ein konsekvensanalyse utarbeidd av Sande kommune som konkluderer med: «Ved dagens organisering synes det ikkje å vere økonomiske driftsulemper ved ei grenseregulering.» Ut frå dette vil eg støtte forslaget frå Senterpartiet, Kristeleg Folkeparti og Framstegspartiet om at Åram krins blir overført til Vanylven kommune, og reknar med at kommunalministeren tar den endelege avgjerda i høve til Åram krins. Dette hastar det med. Vi står overfor eit nytt kommunestyreval, og folk må no faktisk ha rett til å vite kva dei skal forhalde seg til, og kor dei skal gå og stemme ved kommunevalet.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-05-20:
Dokument nr. 8-forslaget er fremmet for å få satt i gang et arbeid for å styrke norskundervisningen for barn i førskolealder som har dårlig norskforståelse. I utgangspunktet foreslås det fra forslagsstillerne at dette skal være et frivillig tilbud som over tid bør gjøres obligatorisk, og 4-årskontrollen blir pekt på som en mulig fungerende silingsinstans. Det er ingen tvil om at utviklingen av språk er et viktig punkt for et barns mulighet til også å tilpasse seg bl.a. den obligatoriske skolen. Derfor har det de senere årene vært forsøk med bl.a. gratis barnehagetilbud i en bydel i Oslo som har høy grad av fremmedspråklige. Dette forsøket er bare ett av flere som viser at sosial omgang, pedagogisk veiledning og trening kombinert med lek og naturlig utvikling, fungerer. Derfor har vi fra Arbeiderpartiet vært skeptisk til å være med på et opplegg som forutsetter at det skal utvikles obligatorisk undervisning for 4-åringer. Vi har ingen tro på at det er den rette metoden for å bedre norskkunnskapene til barn i førskolealder. Derimot er det en enstemmig komite som ser at dette er et felt det må settes inn større ressurser på. Derfor er det også en enstemmig komite som nå ber Regjeringen å utrede ulike prøveprosjekter i tillegg til dem som allerede er i gang, nettopp for å bedre norskkunnskapene for små barn, og komme tilbake til Stortinget med dette. Nå har vi ennå ikke fått evalueringen av hvilke konsekvenser innføringen av kontantstøtte vil ha for målsettingen om å bedre norskkunnskapene for disse barna. Men det er liten tvil om at det ikke er et heldig bidrag for å styrke integreringen, noe det ble pekt på allerede ved innføringen av denne ordningen. Dette bidrar til at Arbeiderpartiet i dag finner det nødvendig å være med og presse fram ytterligere tiltak på dette området. Det er, som jeg tidligere var inne på, ingen tvil om at barnehagene er det viktigste tiltaket vi i dag har for å integrere og trene språket til små barn. Det bør være unødvendig å gå inn på alle problemene språklige minoriteter har for å lære seg norsk og i integreringsarbeidet, men kontantstøtten bidrar bare til å forsterke disse problemene. Desto mer bekymringsfullt er det at sentrumspartiene i dagens innstilling ikke er villig til å akseptere at dette faktisk er et problem, et problem vi må bruke ressurser på å redusere. At Fremskrittspartiet fortsatt holder fast på å bruke barnevernsloven som det viktigste virkemidlet, er tidligere avvist av Stortinget, og det blir slett ikke noe bedre av at det blir gjentatt. Noe problem vil det i hvert fall ikke løse, selv om Fremskrittspartiet later til å tro det. I motsetning til Høyre har vi heller ikke noe behov for å uttrykke noen mistillit mot Regjeringen for dens holdning i denne saken, selv om jeg har en mistanke om at dette kun er en språklig miss som litt trening i stortingspråk kunne bidratt til å luke ut. Men vi ønsker å være i forkant av de konklusjonene vi får i forbindelse med evalueringen av kontantstøtten. Derfor er det viktig å drive et kontinuerlig arbeid for å finne fram til effektive måter for å redusere de problemene som barn med dårlig norskforståelse møter.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-05-20:
Jeg skal verken prøve å ta æren for noe forslag eller noe annet, og kan gjerne gi Høyre ros for å ha tatt opp saken. Men når Høyres representant prøver å framstille det som om Arbeiderpartiet har støttet det som var Høyres opprinnelige forslag, føler jeg et visst behov for å rette opp det, for Høyre fremmet faktisk et forslag som Arbeiderpartiet er direkte imot. Høyres forslag innebærer en obligatorisk norskundervisning for 4-åringer, og hvis det er noen som har fått det inntrykk at Arbeiderpartiet vil gå inn for det, tar man feil. Det en felles komite går inn for, er et forslag for å bedre norskkunnskapene hos barn i førskolealder. Det er noe helt annet enn en obligatorisk norskundervisning fra 4-årsalderen. Det er en kjent sak at fellesarenaene, møteplassene eller hva man nå velger å kalle dem, er et viktig sted for utviklingen av et sosialt og kulturelt fellesskap, enten det gjelder de voksne eller dem i yngre alder. Representanten fra SV påpekte at barnehager er en viktig fellesarena for barn i dag. Ja, det er faktisk en av de få vi har for små barn, spesielt i distriktene, der man opplever at det er store avstander. Postkontorene er en annen arena vi har. De vil ikke egne seg så bra for 4-åringer som for voksne folk. Derfor tror jeg det er viktig at vi prøver å ta vare på en del av fellesarenaene og bruke dem aktivt, for å skape den sosiale treningen og den kulturelle utviklingen som barn i 4-5-årsalderen, eller voksne, er avhengig av. Det betyr ikke at det fratar foreldrene noe av det ansvaret foreldre skal ha. Men samfunnet må være med på å stille opp også for barna, som det gjør det for de voksne.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-05-20:
Jeg vet ikke hvordan Høyres representant klarer å få det til at vi fant det nødvendig å fremme et annet forslag enn det de fremmet. Hvis Høyres representant ennå ikke har fått med seg at det er forskjell på et forslag som tar utgangspunkt i norskundervisning, som riktignok skal være et prøveprosjekt, men som gradvis skal utvikles til å bli et obligatorisk tilbud fra 4-årsalderen, og et forslag om å bedre norskkunnskapene for barn i førskolealder med den mal som ligger i merknaden, skjønner jeg Høyres problem.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-05-20:
Jeg hadde aldri forventet at representanten Fossum skulle ta Fremskrittspartiet på alvor, da ville vi få lang vei å gå. Men jeg registrerer det og tar det med meg. Dette bekrefter også det jeg har uttrykt overfor Arbeiderpartiets synspunkt tidligere. Representanten Fossum sier det ganske grunnleggende og enkelt: Grunnlaget for barns oppvekst, kultur og språklig utvikling legges i barnehagene. Det er der Fremskrittspartiet er uenig. Vi mener at det grunnlaget skal legges i hjemmet, sammen med barnas foreldre. Hvis det er så urovekkende at Fremskrittspartiet gir uttrykk for sine meninger, og hvis det skremmer representanten Fossum så voldsomt, så kunne jeg ha satt opp en hel liste med referanser til mennesker som har drevet forskning på akkurat dette området, som faktisk støtter opp under det Fremskrittspartiet gir uttrykk for. Men jeg skal ikke bruke tiden til det. Jeg ble også litt skuffet over at Senterpartiets representant ikke greier å se sammenhengen mellom de to merknadene hun viste til. Det er jo akkurat den samme målsettingen som ligger i begge merknadene. De viser til foreldrenes ansvar, og det er det som er det grunnleggende for oss, i motsetning til for resten av Stortinget, som vil flytte ansvaret fra foreldrene over på det offentlige. Og her prøver altså representanten Helleland fra Høyre også å vri seg unna – han sier at språkundervisningen ikke nødvendigvis må være i offentlig regi, men det eneste eksemplet han viser til her, er at det finnes da private barnehager. Det er altså ikke et offentlig engasjement. Selvfølgelig er det det samme prinsippet som blir lagt til grunn her fra Høyre. De ønsker på lik linje med Sosialistisk Venstreparti, Arbeiderpartiet og alle de andre å ta ansvaret ut fra hjemmet, ut av foreldrenes hender og overføre det til offentlige eller private barnehager, som da Helleland viste til. Innstillingen kan virke litt misvisende. Det står at flertallet fremmer forslaget. Jeg tror det må være gjort en feil fra Fremskrittspartiets fraksjon i komiteen, for det var i hvert fall intensjonen fra oss at vi også skulle støtte det forslaget. Jeg tror faktisk vi var den første fraksjonen som støttet forslaget fra Arbeiderpartiet. Så her skal det nok stå at komiteen fremmer forslaget. Det skal bli interessent å se hva som kommer tilbake fra departementet og Regjeringen her. Hvis det forslaget som kommer, er knyttet til ytterligere bruk av barnehager for å drive språkundervisning, vil selvfølgelig Fremskrittspartiet på det tidspunktet ta avstand fra det.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-05-20:
Da må jeg være rask. Hvem er det det gjelder, spør Ågot Valle fra SV. Jeg vil oppfordre representanten Valle til å lese det som står i merknaden. Der står det at det er en «plikt for foreldre» «fra språklige minoriteter», og likedan står det også: «Det regnes som omsorgssvikt dersom foreldre med norsk statsborgerskap eller permanent opphold» osv. I opplæringsloven står det at alle plikter å lære sine barn norsk. Da skulle det ikke være så vanskelig å skjønne at det gjelder alle. Jeg ser at representanten Valle har sterke ønsker om å framstille dette som om representanten Sandberg nå skal skille mellom innvandrere og nordmenn. Det er ikke det som er saken. Vi vil vise hvor ansvaret ligger. Da må representanten Valle gjerne fortsette kjøret med at hun vil overføre alt ansvar, all opplæring, all trening og kulturell virksomhet til barnehagene og de fellesarenaer som hun ønsker å bygge opp.
Trond Helleland (Høyre), 1999-05-20:
Representanten Ågot Valle er opptatt av at kontantstøtten egentlig er et hinder for å gjennomføre dette forslaget. Da tør jeg minne representanten om at kontantstøtten gjelder for 2- og 3-åringer. Her snakker man om prosjekter for 4- og 5-åringer. Så snakker hun varmt for barnehager. Det gjør Høyre også. Vi ønsker full barnehagedekning, i likhet med de fleste partiene her på Stortinget. Alle partiene har sluttet seg til det målet. Så jeg syns ikke den argumentasjonen holdt mål. Så over til Grethe G. Fossum fra Arbeiderpartiet, som i kjent stil prøver å ta æren for et forslag Høyre har fremmet, ved å si at Høyre har sluttet seg til flertallets forslag. Det er altså saksordfører og Arbeiderpartiet og komiteen som har sluttet seg til vårt forslag, med enkelte språklige endringer. Jeg synes ikke det er noen grunn til å krangle så mye om det, fordi vi her er enige om målet. Men det er klart at det kan være vanskelig for Arbeiderpartiet å se at også andre tar initiativ som fører fram i denne salen, særlig når partiet har så store problemer med å få gjennomslag for sine saker som det for tiden har. Representanten Sandberg er bekymret over at Høyre nå har forlatt den linje hvor vi alltid har stått trygt og godt plantet, nemlig at det er foreldrene som har hovedansvaret for barnas oppvekst. Og han er bekymret over at det offentlige skal spille en rolle. Det trenger ikke nødvendigvis være det offentlige som tar hovedansvaret gjennom barnehager. Det kan også være andre som tar seg av denne språktreningen. Det er på en måte der litt av problemet ligger, særlig hos SV og Arbeiderpartiet, nemlig at det kun er barnehagen som kan gi dette tilbudet. Erfaringene viser – bl.a. i Drammen – at det er mange innvandrerbarn, eller mange foreldre med fremmedspråklig bakgrunn, som ikke ønsker barnehageplass. Men med en gang de får et tilbud om språktrening, et par dager i uken eller tre dager i uken, sier de ja. Da stiller de opp, da kommer de på foreldremøter – da kommer til og med fedrene på foreldremøter – fordi dette er språktrening, dette er opplæring og dette er viktig. Det må være mulig – og jeg håper at departementet og statsråden kan se litt fordomsfritt på dette – å la kommunene prøve ut ulike prosjekter nå, slik at man ikke kun blir hengt opp i at det skal være SV-modellen, med gratis barnehager til alle. Så tar SV avstand fordi Høyre på sikt ønsker et obligatorisk tilbud. Det vi ønsker, er at vi skal gi et tilbud til dem som virkelig trenger det. Om det er i barnehagen, i forbindelse med frivillige lag og organisasjoners virksomhet, i tilknytning til helsestasjonen eller andre steder, er underordnet. Det som er overordnet, og som er en god samfunnsinvestering, er at de barn som har fremmedspråklig bakgrunn, mestrer norsk når de begynner på skolen. Det vil faktisk samfunnet spare store beløp på, og de fremmedspråklige barna vil senere i livet tjene stort på det.
Trond Helleland (Høyre), 1999-05-20:
Den skal være kort. Jon Olav Alstad hevder at Høyre har et helt annet forslag enn det komiteen har gått inn for. Jeg vil da lese de to forslagene, så får de få som er til stede, vurdere det. Høyres forslag i Dokument nr. 8:28 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede og igangsette ulike prøveprosjekter» – jeg understreker prøveprosjekter – «med norskundervisning for barn i førskolealderen som har dårlig norskforståelse, og legge frem et opplegg for dette senest i budsjettet for år 2000.» Så kommer Alstads versjon, som komiteen har sluttet seg til: «Stortinget ber Regjeringen utrede ulike prøveprosjekter for å bedre norskkunnskapene for barn i førskolealder, og legge fram dette for Stortinget på en egnet måte.» Jeg vet ikke hvem som har rett, men jeg har en følelse av at det er 1-0 til meg på dette punktet.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-20:
Representanten Sandberg tilbakeviser at fellesarenaer for barn er det viktigste stedet der barn lærer seg kultur, og der språk utvikler seg. Da må jeg si at han ikke har lyttet særlig til de forskere som sier at det nettopp er på fellesarenaene barn utvikler seg. Jeg er ganske sikker på at også Per Sandberg har utviklet seg på fellesarenaer med andre barn. Det er i barnehagene de største fellesarenaene er i dag. Jeg vil spørre representanten Sandberg: Hvordan i all verden skal han sikre seg at barn lærer norsk hvis de utelukkende skal overlates til heimen og til foreldrene, og foreldrene ikke kan norsk? Dette er da en brist i logikken. Så var det dette forslaget fra Fremskrittspartiet om at barnevernet skal inn dersom foreldrene ikke har lært barna sine norsk. Gjelder det alle foreldre? Gjelder det også norske foreldre dersom de ikke har gitt barna sine vesentlig kunnskap for å kunne fungere i det norske samfunnet? Skal barnevernet også inn overfor dem? Jeg har, i likhet med representanten fra Senterpartiet, en mistanke om at det her er snakk om «oss» og «de andre» – denne stigmatiseringen: «oss», vi norske, og «de andre», som kommer utenfra, som skaper grobunn for konflikter i det norske samfunnet. Det er denne holdningen, hvor folk blir ekskludert, som skaper grobunn for konflikter i det norske samfunnet. Jeg hadde bare lyst til – det var meget påtrengende for meg – å si dette.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-20:
Jeg er helt enig i at det overordnede perspektivet er at alle barn skal kunne lære seg norsk for på den måten – ved å kunne norsk – å kunne fungere bedre i skolen. Når vi snakker om et obligatorisk tilbud, forstår jeg det slik at da skal barna hankes inn og ha en eller annen trening. Det er slik at barn lærer best når tilbudene er frivillige, når motivasjonen er på topp og når det skjer i samspill, på fellesarenaene og i lek med andre. Det er nettopp barnehagene som er vår største fellesarena. Det er derfor vi er opptatt av at barnehagene skal kunne utvikles, og at det skal bygges flere barnehager som gjør tilbudet tilgjengelig for flere. Når foreldre ikke benytter barnehagen til 2- og 3-åringene sine, tar de også ofte ut 4- og 5-åringene, der hvor det er mange barn i familien.
Bent Hegna (Arbeiderpartiet), 1999-05-28:
Jeg har ikke behov for å si så veldig mye. Det er en enstemmig innstilling som er lagt fram. Jeg skal bare komme med et par kommentarer. Det mest naturlige hadde vært at komiteen hadde behandlet denne saken, altså St.prp. nr. 51 for 1998-99, samtidig med St. prp. nr. 52 for 1998-99 som vi skal behandle senere. Men siden komiteen oppfatter dette som en relativt liten sak, og har fått forsikringer i et brev fra statsråden om at dette ikke binder opp komiteen på noen måte i forhold til behandlingen av St.prp. nr. 52, har vi valgt å behandle denne saken nå. Jeg har bare lyst til å understreke et par forhold. For det første forbeholder komiteen seg retten til å komme med andre løsninger når vi skal behandle St.prp. nr. 52 enn det Regjeringen foreslår når det gjelder forlenget leieavtale for Saudefaldene. Det andre som komiteen har lagt vekt på, er at vi forutsetter at hele kraftvolumet på 883 GWh/år fra Saudefaldene til Eramet, som det dreier seg om i denne proposisjonen, skal brukes ved smelteverkene i Sauda og i Porsgrunn. Med disse få merknadene har jeg i grunnen ikke behov for å si noe mer.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-28:
SV støttar under tvil denne tilrådinga. Ikkje minst er det viktig å presisera det som saksordføraren sa, nemleg dei avgrensingane som ligg i behovsvilkåra i forhold til kor krafta skal brukast. Eg vil gjerne seia nokre ord om Elkem i denne saka, og i denne samanhengen må eg i grunnen minna meg sjølv om Fred Åkerström si vise: «sådan er kapitalismen». Eg har vore mange gonger i Sauda og blitt fortalt av leiinga i Elkem at dei skal satsa 110 pst. på Sauda-samfunnet, at dei skal bygga eddiksyrefabrikk, og at dei skal gjera alt dei kan for dette samfunnet! Og så opplever ein altså at dei eitt-to år seinare, ja gjerne ein dag etter at dei har lova dette, seier: Nei, me sel oss ut, me har ikkje behov for å ha interesser i Sauda-samfunnet, Sauda-samfunnet betyr veldig lite for oss eigentleg. Eg blir litt hissig over at selskap opptrer på denne måten. Dei som gong på gong seier til oss: Me må ha ei framsynt planlegging, de må legga til rette og gje dei rette rammevilkåra, slik at me kan fungera skikkeleg! Og så oppfører dei seg slik som dette. I det perspektivet er eg litt forundra over at Regjeringa går inn for at Elkem skal få bygga ut Saudefalla. No er det SV si meining at Saudefalla ikkje skal byggast ut, men Regjeringa går altså inn for dette. Eg håper at stortingsfleirtalet er av ei anna oppfatning og syter for at Elkem sin handlemåte mot Sauda-samfunnet i denne saka gjer at dei er uaktuelle i forhold til ei eventuell utbygging av Saudefalla. SV støttar likevel tilrådinga frå komiteen.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-05-28:
Det er positivt at det foreligger en enstemmig innstilling fra komiteen, og det er positivt at Regjeringens opplegg får full tilslutning. Det er viktig for Sauda-samfunnet og for denne delen av Rogaland at Eramet får sikret krafttilførselen, og det er naturlig at dette skjer gjennom en avtale med Elkem. Smelteverket i Sauda forsynes med kraft fra Saudefaldene, som eies av Elkem. Saudefaldene disponerer anlegget fram til år 2010. Det er naturlig at en god løsning for Sauda og en god løsning for Eramet bygger på en ordning med Elkem. Disse forholdene er langt på vei svar på det spørsmålet representanten Langeland stilte i forhold til Regjeringens håndtering. Det som foreligger, er et opplegg på greie vilkår, godt tilpasset lokalsamfunnets interesser. En helhetlig løsning får vi først på plass når det blir avklart hvem som skal forestå den videre utbygging og håndteringen av de ressursene som ligger i tilknytning til Saudefaldene. I forhold til Langelands bemerkning når det gjaldt utbygging, er det viktig å få fram at omfanget av denne utbyggingen blir behandlet som en egen sak. For Venstres del blir det ikke aktuelt å gå med på det mest omfattende alternativet, men det foreligger en mellomløsning som verneinteressene fullt og helt stiller seg bak. Når det gjelder den videre utbygging, får vi anledning å komme tilbake til dette, men Regjeringen har der også sagt at i og med at Elkem sitter i en nøkkelrolle allerede, er det naturlig at man bygger videre på et samarbeid med Elkem. Det opplegget som Regjeringen har, er fullt og helt i samsvar med Sauda-samfunnets ønsker.
Jan Johnsen (Høyre), 1999-05-28:
Jeg hadde i utgangspunktet ikke tenkt å ta ordet i denne saken, men etter at Langeland kom med sitt utfall mot Elkem, synes jeg det er riktig å korrigere litt. For det første er det ikke slik at Sauda-samfunnet betyr veldig lite for Elkem. Sauda-samfunnet betyr fortsatt mye for Elkem, og det har de vist gjennom den måten som de har handlet på også i denne saken. At dette nye firmaet har kommet inn, er en styrking av samfunnet. Eddiksyrefabrikken er ikke skrinlagt – tvert imot. Den kan bli mer aktuell enn Langeland og jeg er klar over i dag. Jeg synes det er riktig å presisere disse tingene.