trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2005-04-14:
Innledningsvis vil jeg få takke interpellanten for at han har satt denne saken ytterligere på dagsordenen, for dette er en veldig viktig sak å diskutere. Det er jo helt åpenbart at viljen til at det skal gjøres noe er til stede i denne sal, men problemet er bare at det tar så uendelig lang tid. Hvis vi vinkler dette opp mot f.eks. de unge på sykehjem, vedtok faktisk Stortinget at alle som ønsket det, skulle få flytte ut innen 2005. Nå er vi snart halvveis i året. Det vises her til bl.a. toppfinansieringsmodellen for særlig ressurskrevende brukere. Ja, den er på plass. Men vi skal ikke glemme at man samtidig har fjernet det såkalte utflyttingstilskuddet til de kommunene som hadde disse personene i institusjon, noe som var til stor hjelp når det gjaldt å etablere et tilbud utenfor institusjonene i den fasen. Å evaluere toppfinansieringsmodellen i 2005 er veldig viktig. Jeg tror at dette bør gjøres såpass raskt at man har tid til å legge inn forslag til endringer, og senest i budsjettet for 2006. Man sier at man skal evaluere i løpet av 2005, så blir man ikke ferdig før på slutten av året, og så må man utsette til 2006 å ta stilling til det – og så går tiden. Jeg synes det allerede har gått lang nok tid. Det siste tallet vi har på såkalte unge personer i sykehjem i Norge i dag, er 132. Og det er riktig som statsråden påpeker, at ca. halvparten har gitt uttrykk for at de ønsker å flytte ut. Men spørsmålet vi må stille oss, er: Hvilke rettigheter har denne gruppen som enten er i ferd med å bli flyttet inn på institusjon eller er i egen bolig, men som har en hverdag som, etter min mening i hvert fall, ikke er tilstrekkelig tilrettelagt, slik at de har et verdig liv? Hva skal vi gjøre med dette? Jeg tror ikke den henvisningen vi gjør til sosialtjenesteloven, er tilstrekkelig. Sosialtjenesteloven gir en del innspill som bl.a. knyttes til særlig store utfordringer og særlig store økonomiske ressurser. Jeg tror at vi er nødt til å se på hvordan vi kan rettighetsfeste og legge bedre til rette for et verdig liv for disse personene – og det er et paradoks etter alle disse debattene vi har hatt. I denne uken er dette den andre debatten når det gjelder unge ut av sykehjem, og da er det jo underlig at vi fremdeles er i en situasjon der det er flere som flytter inn enn som flytter ut av sykehjem! Det kan vi faktisk ikke leve med lenger.
Bent Høie (Høyre), 2005-04-14:
Det skal åpenbart ikke mye til for å overraske representanten Harald T. Nesvik. Dette forslaget, som nå er fremmet av Jan Simonsen, er stort sett tilsvarende forslag som er fremmet av Fremskrittspartiet og også av representanten Simonsen tidligere i denne perioden, og som har fått samme skjebne. Det er spesielt punkt 2 som Harald T. Nesvik er overrasket over at Høyre vil stemme imot. Det er helt riktig det sitatet han kom med fra Høyres program, om at vi gikk til valg på et ønske om at man skal ha mulighet til å selge vin og sterkøl i vanlige butikker. Det kommer vi også til å gå til valg på til høsten. Men etter valget sist inngikk vi et samarbeid med to andre partier som førte Høyre tilbake til regjeringskontorene, der vi har fått gjennomslag for store deler av vår politikk på veldig viktige områder. Dette er ett av de punktene som vi ikke nådde fram med, men det vil være valgresultatet til høsten som avgjør om vi når fram på dette punktet, for dette vil sannsynligvis stå på programmet vårt også denne gang. Det som vil være mitt råd til representanten Nesvik, er, istedenfor på en måte å ha det morsomt på Høyres bekostning i denne saken, kanskje å sette seg godt tilbake i stolen og lære, for jeg har forstått at Fremskrittspartiet har sterke ambisjoner om selv å innta regjeringskontorene en gang. De vil kanskje ha behov for å se at andre partier faktisk har evnen til å prioritere hvilke punkter som er viktige, og hvilke punkter som er mindre viktige i partiets politikk å få gjennomslag for, og framheve det en har mulighet til å få til, istedenfor det en ikke har mulighet til å få til.
Bent Høie (Høyre), 2005-04-14:
Det som har skjedd siden Kreftplanen ble vedtatt, er jo, som John I. Alvheim var inne på, at vi har fått en ny pasientrettighetslov, som ikke minst Fremskrittspartiet og Høyre har vært store forkjempere for. At forslaget fra John I. Alvheim ikke er nødvendig, har jeg hans egne ord på i Innst. S. nr. 149 for 2001-2002, der et tilsvarende forslag fra Sosialistisk Venstreparti ble behandlet. Den gangen valgte Fremskrittspartiet å støtte forslaget fra Sosialistisk Venstreparti, med den begrunnelse at en pasientrettighetslov med individuell frist ikke var vedtatt. Men de sier at «om forslaget i Dokument nr. 8:24 for 2001-2002 hadde blitt vedtatt, hadde de foreliggende forslag i … vært overflødige.» Det står det i Fremskrittspartiets merknader i innstillingen. Det er et standpunkt som jeg mener også gjelder i dag. Ikke bare er det overflødig, men det vil kunne innebære en svekkelse av den enkelte pasients rettigheter. Det at en utredning og behandling skal være igangsatt innen 21 dager, som forslaget innebærer, vil i realiteten gjøre at en del pasienter som har behov for umiddelbar behandling, kan bli skjøvet på for at en skal gi pasienter som kanskje ikke har behov for behandling innen 14 dager, tre uker eller en måned, oppfølging av denne garantien. Da vil det også være en faglig vurdering som ligger til grunn, men en vil da ha en tidsfrist som alle omfattes av. Som kjent er alle like viktige, her er det er ingen som er prioritert. Det er utfordringen med forslaget fra John I. Alvheim. Det som er problemet, er det som John I. Alvheim selv pekte på i sitt innlegg, at fagmiljøene, som også pasientene som bodde i Oslo, trekker fram i VG i dag, har tatt innover seg realitetene i den loven som Fremskrittspartiet og Høyre har kjempet fram. Dette fikk vi et godt eksempel på i TV 2-nyhetene i går, der en ung jente med anoreksi stilte spørsmålet: Når skal jeg få hjelp? Hvor lang tid skal jeg måtte vente? Hun hadde ønsket et behandlingstilbud som ikke var gitt henne. På TV 2-nyhetene i morges hørte vi om hvordan pasienter innenfor somatikken får god hjelp av et privat ventelistekontor for å komme raskt fram i sykehuskøen. Da er det ikke ventelistegarantien det er noe feil med, da er det fagmiljøenes oppfatning av hva som er kriteriene for når en skal ha behov for den individuelle retten, og når den retten skal settes. Hvis vi ikke klarer å rydde opp i det, løser ingen nye garantier problemene. Derfor må vi gripe fatt i det som er utfordringen – holdningene i fagmiljøene.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2005-04-14:
Jeg skal ikke bruke lang tid. SV, og jeg tror de fleste andre politiske partier, baserer sin politikk og sine politiske beslutninger på kunnskap og faglige argumenter. Slik er det for SV også når det gjelder alkoholpolitikken. Men det er altså et parti i denne salen som ikke gjør det, for de sier i sine merknader at det ikke er «noen klare og holdbare begrunnelser» for hvorfor en skal opprettholde den type restriktive virkemidler som f.eks. vinmonopolordningen er. Dette går på tvers av alt vi vet. Den alkoholpolitikken som har vært ført i Norge, har gjennom mange tiår gitt som resultat at vårt land, til tross for at vi har betydelige skadevirkninger av bruk og misbruk av alkohol, har færre skadevirkninger knyttet til alkoholbruk, lavere samfunnsmessige kostnader osv. Og de to viktige virkemidlene i norsk alkoholpolitikk som det har vært relativt stor enighet om, er begrenset og kontrollert tilgjengelighet både når det gjelder utsalgs- og skjenkesteder, og når det gjelder åpningstider og et relativt høyt avgiftsnivå. Det er selvfølgelig slik at man til enhver tid skal diskutere nyanser i dette, men dette har ligget som en basis. Så til vinmonopolordningen. Det er slett ikke overraskende at representanten Nesvik bruker som argument de uheldige hendelsene som vi har hatt i Vinmonopolet, der det kan se ut som om noen har prøvd å kjøpe seg plass i hyllene. Men det har vi sett i mange andre handelsvirksomheter også, og jeg regner ikke med at Harald Nesvik ønsker å avvikle dagligvarehandelen fordi man har hatt lignende tendenser der.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2005-04-14:
Jeg gav tidligere i debatten helseministeren ros for at han var svært klar på at i 2005 skal ressursveksten i psykiatri og i rus hver for seg være høyere enn i somatikken. Jeg forstår det også slik at han har gitt tydelig beskjed om dette til de regionale helseforetakene gjennom sine styringsdokumenter. Dersom det likevel skulle vise seg at utviklinga går i en annen retning enn det helseministeren og jeg er enige om, har han da andre tiltak i beredskap for å sikre at dette faktisk skjer?
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2005-04-14:
Stortinget har gjennom de siste 10-15 årene vedtatt flere store reformer som har hatt stor betydning for norske kommuner. HVPU-reformen var på mange måter kanskje den første av disse. Siden har vi hatt eldrereform, psykiatriplan, sykehusreform, rusreform og barnehagereform. Felles for alle disse reformene er at de har stilt nye og store krav til kommunene og det kommunale tjenestetilbudet og tjenesteapparatet. En annen fellesnevner er at Stortingets iver og vilje til å vedta reformer ikke alltid har vært fulgt av en like stor vilje til å ta ansvar for finansieringa av reformene, kanskje med unntak av barnehagereformen. Dermed har det gjennom år bygd seg opp et stadig økende gap mellom på den ene siden de oppgaver som kommunene skal løse, og de rettmessige forventninger som dette har skapt i befolkningen, og på den andre siden kommunenes evne og ressurser til å løse oppgavene og innfri forventningene. Derfor er situasjonen i mange kommuner blitt slik at ulike grupper av hjelpe- og bistandstrengende kan bli satt opp mot hverandre. Parallelt med at nye grupper som har behov for støtte og bistand, har fått politisk fokusering både fra Stortinget og fra politiske myndigheter i den enkelte kommune, kan andre, f. eks. psykisk utviklingshemmede, komme til å havne i bakgrunnen og dermed få et dårligere tilbud. De fleste av de psykisk utviklingshemmede har behov for et langvarig og sammensatt tjenestetilbud. Dette stiller store krav til både ressurser og kompetanse. Noen er svært ressurskrevende, og det er et spørsmål om finansieringsordninga for ressurskrevende brukere er god nok til å sikre disse et godt og verdig tilbud. Jeg tror ikke det. Jeg tror ikke den er god nok til nå å få slutt på den uverdige situasjonen som vi har hatt altfor lenge, som flere har vært inne på, med fortsatt mange unge funksjonshemmede plassert i sykehjem og at nye faktisk flytter inn. Så registrerer jeg at helse- og omsorgsministeren er opptatt av kommunal handlefrihet. Ja, det er viktig. Men den kommunale handlefriheten må også ha et økonomisk handlingsrom som gjør at kommunene ikke tvinges til å måtte velge hvilke grupper og enkeltpersoner av hjelptrengende de må nedprioritere. Her på Stortinget har flere med stor patos omtalt hvor uverdig dette er, og vi kan ikke fri oss fra vårt ansvar for å bidra til at økonomien blir slik at vi får slutt på disse uverdige forholdene.
Per Steinar Osmundnes (Kristelig Folkeparti), 2005-04-14:
Eit sentralt mål for norsk alkoholpolitikk er å redusere totalkonsumet av alkohol. Vi veit alle saman at det er i hovudsak to parameter som har effekt, nemleg pris og tilgjengelegheit. Samanhengen mellom det totale alkoholkonsumet i befolkninga og skadeomfanget er svært godt dokumentert. Kristeleg Folkeparti er derfor glad for at det er så brei politisk tilslutning til den statlege vinmonopolordninga, ei ordning som etter vårt syn er eit svært viktig element i norsk alkoholpolitikk. Detaljmonopolet er særleg kjenneteikna, og det har eksistensgrunnlag, og det er hovudsakleg fordi ein klarer å unngå at dei privatøkonomiske interessene får innhogg i norsk alkoholpolitikk. All internasjonal forsking og forbrukarstatistikk viser at norsk alkoholpolitikk har vore effektiv i forhold til å avgrense totalkonsumet. All forsking og all kunnskap viser også at norsk alkoholpolitikk gir gode resultat. Då vil det vere totalt meiningslaust viss ein i dag skulle prøve å forandre ein politikk som viser seg å fungere, og som gir gode resultat. Det dette Dokument nr. 8-forslaget viser, er at igjen er det Framstegspartiet som stiller seg heilt på sidelinja i norsk alkoholpolitikk, og der har dei heldigvis inga påverknadskraft. Det som er uforståeleg for meg, er at i alle andre saker vi behandlar i denne salen, er det forsking og kunnskap som legg basisen for kva vi ønskjer å få igjennom. Kvar einaste gong kan vi vise til forskingsinstansar, til høyringsfråsegn osv. Men på dette eine punktet vel altså Framstegspartiet å seie at her veit vi betre sjølve, dette er vår politikk, vi bryr oss ikkje om forsking anten ho er nasjonal eller internasjonal. Det overraskar meg. Det å tillate at vin og sterkøl blir selt i daglegvarebutikkar, ville betydd ei radikal utviding av tilgjengelegheita til sterkare alkoholhaldige drikkevarer, både når det gjeld utsalsstader, og når det gjeld opningstider. Kristeleg Folkeparti ønskjer ikkje dette. Ei sånn ordning vil også svekkje moglegheita for kontroll med omsetning av desse varene monaleg. Denne kontrollen blir best teken vare på gjennom den vinmonopolordninga som vi har i dag. Så kan vi godt trekkje fram dei utfordringane som Vinmonopolet har stått overfor i sakene som vi kjenner til, men vi endrar ikkje ein alkoholpolitikk som fungerer, på bakgrunn av det. Dette er ei sak som Vinmonopolet er nøydt til å rydde opp i. Kristeleg Folkeparti vil på si side bidra aktivt framover med å setje rusmiddelproblema i fokus. Det har vi gjort til alle tider. Vi ønskjer å hjelpe dei i samfunnet som har problem med alkohol, og den beste måten å gjere det på, er å klare å avgrense i forhold til tilgjengelegheit, og i forhold til det som går på pris. Eg kunne godt tenkje meg å spørje Harald T. Nesvik om han har vore i kontakt med dei 200 000 barna som kvir seg for å komme heim i helgene, om han har snakka med nokre av desse og spurt om dei ønskjer meir tilgjengelegheit til alkohol, om dei ønskjer, når dei kvir seg for å komme heim ein fredagskveld, at det skal vere mogleg å kjøpe vin og sterkøl også i lokalbutikken. Eg trur ikkje det.
Per Steinar Osmundnes (Kristelig Folkeparti), 2005-04-14:
Kristeleg Folkeparti er oppteke av at pleie- og omsorgstilbodet til menneske med psykisk utviklingshemming ikkje må bli ein salderingspost. Vi er også opptekne av at unge funksjonshemma skal ha moglegheit til å flytte ut av sjukeheimar dersom dei ønskjer det, iallfall skal ingen mot sin vilje vere plassert der. Derfor ønskjer eg å takke interpellanten for eit prisverdig initiativ når han fokuserer på rettane til denne gruppa. Det kan ikkje vere slik at det er dei pårørande som i kvar enkelt situasjon skal vere nøydde til å kjempe gjennom at dei funksjonshemma skal få den omsorga og dei rettane som dei faktisk har krav på. Eg ser likevel ingen grunn til å gå inn på alle desse rettane, når eg synest at helse- og omsorgsministeren svarte godt på spørsmålet om kva moglegheiter og rettar som denne gruppa har. Men eg vil streke under at ein må byggje vidare på nokre av dei føremåla som HVPU-reforma la, og som det er viktig at ein klarer å følgje opp, slik at det blir meir enn berre ord. Eit av dei store måla var at denne reforma skulle avvikle institusjonsomsorga for personar med utviklingshemming. Det er ikkje utan grunn at denne reforma, iallfall det eg i hovudsak kjenner til frå mitt område på Vestlandet, blei kalla ei bustadsreform, som har fått både kritikk og ros. Men det viktige med denne reforma var at utviklingshemma skulle ha høve til å leve eit liv så langt opp mot det normale som mogleg. Då blir det relativt uhaldbart dersom unge funksjonshemma skal vere på sjukeheimar mot sin eigen vilje. Kristeleg Folkeparti er oppteke av at menneskeverdet blir slått fast ein gong for alle, som ein stor stabbestein. Eg er glad for at det i denne interpellasjonsdebatten, uavhengig av politiske parti, er veldig stor støtte til dette feltet, at ein ikkje skal gradere folk ut frå prestasjonar og funksjonsnivå. Eg synest denne debatten veldig godt viser at det ikkje er fargen på partiet som avgjer kva interesse ein har for dette, men at det er ei genuin interesse i denne salen for å sørgje for at ikkje berre dei som kjem inn under den saka som interpellanten tek opp, men også unge generelt som er på sjukeheim, skal få den hjelpa som dei treng. Eg vil peike på to verktøy som eg synest at ein i større grad kan bruke for å leggje betre til rette for at ein sjølv kan få bestemme i den enkelte kommunen. Det gjeld den individuelle planen i sosialtenestelova, at han blir nytta på ein måte som gjer at dei som er utviklingshemma, får eit meir heilskapleg og samordna tenestetilbod. Det andre går på brukarstyrt personleg assistanse. Så kom det opp her at ein skal evaluere toppfinansieringsmodellen. Eg trur det er lurt at han no blir evaluert, og at ein ut frå det kan sjå om det er noko som må endrast for å gjere denne uhaldbare situasjonen betre.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2005-04-14:
Dette er en sak som viser at det er veldig stor forskjell på hvordan vi opplever verden og oppfatter ting rundt oss, ikke minst gjelder det alkoholpolitikken og den hverdag som er i Norge i den sammenheng. Når forslagsstilleren sier at han ikke finner noen fornuftig begrunnelse for at vi skal ha en restriktiv salgs- og omsetningspolitikk for øl, vin og brennevin, synes jeg det blir ganske voldsomt. Det er faktisk slik at vi nesten har konsensus i denne saken. Forskning og kunnskap viser at begrenset tilgjengelighet gir mindre forbruk og mindre skadevirkninger, og dermed mindre kostnader både for den enkelte person, for den enkelte familie og for samfunnet i sin helhet – altså kostnader relatert til skadevirkninger i forhold til alkoholbruk. Det er helt klart at å tillate dette, slik forslagsstilleren, stortingsrepresentant Jan Simonsen, ønsker, og som Fremskrittspartiet har forslag om i innstillingen fra komiteen, vil åpne for en helt annen omsetningspolitikk og en helt annen alkoholpolitikk enn den vi har i Norge i dag. Vi skal gjerne diskutere om en ønsker en liberal alkoholpolitikk eller en restriktiv alkoholpolitikk, men man må i hvert fall ikke si at det ikke har konsekvenser. Jeg håper at vi fortsatt skal ha et bredt flertall i det norske storting for å bygge på den politikken som kommer fram i denne innstillingen, der en mener at tilgjengelighet har veldig stor sammenheng med konsumert mengde alkohol. Det kan godt sies at en for restriktiv politikk både i forhold til tilgjengelighet, antall utsalgssteder og i forhold til pris, fører til illegal omsetning. Det er riktig. Derfor må det avveies noe her, men det vil alltid være slik at noen prøver å få tak i det desidert billigste rusmidlet. Derfor tror jeg at med hensyn til tilgjengelighet, vil det aldri kunne bli slik at det ikke smugles, at det ikke framstilles illegal sprit, osv. Jeg håper at den salgspolitikken vi har, med salg av alkohol med lavt alkoholinnhold i dagligvareforretningene, kan fortsette, og at det er begrensninger med hensyn til utsalgstid. Jeg håper også at vin og brennevin fortsatt skal selges gjennom vinmonopolordningen. Jeg ser nå at en del griper de halmstrå som måtte være for å diskutere og kritisere vinmonopolordningen igjen, men jeg synes at det blir noe utidig. Vinmonopolordningen er en ordning som det sluttes opp om i det norske storting. Så er det spørsmål om hvordan Vinmonopolet som bedrift beskikker sitt bo. Det må man ta i en annen sammenheng, og jeg er ganske sikker på at det blir det ryddet opp i på en meget skikkelig måte. Det er signal som tyder på det. Så jeg slutter meg til flertallsinnstillingen, om at forslaget avvises.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2005-04-14:
Først en liten oppklaring. Jeg setter ikke ambulante team opp mot døgnbaserte behandlingsplasser og sykehjemsplasser, men jeg tror at begge deler må være på plass. Jeg advarer bare mot at ambulante team nå skal komme som en avløsning av det meste. Det tror jeg blir feil. Så litt til realitetene bak denne meldingen, og hva vi har gjort og ment også før denne dato og før redegjørelsen til helse- og omsorgsministeren. Det er ingen tvil om at vi er uenige om bl.a. kommuneøkonominivået. Vi har ønsket mer penger til området generelt. Men så er det dette med barn og unge, lavterskeltilbud og helsestasjonene, som så vidt har vært nevnt her. Før behandlingen av statsbudsjettet for 2005 fikk vi melding fra kommunene om at en del av helsestasjonene for barn og unge var under avvikling fordi man ikke hadde økonomi. Noen av oss bad om at dette måtte følges opp, og vi ville også ha inn mer penger, uten at det ble noe flertall for det. Men jeg har lyst til å høre om helse- og omsorgsministeren kan gi en statusrapport når det gjelder helsestasjoner for barn og unge, at disse ikke avvikles, men i stedet bygges ut til å være lavterskeltilbud også når det gjelder psykiatri.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2005-04-14:
Først honnør til interpellanten, som tar opp et problem som opptar veldig mange kommuner. Det gjelder kanskje ikke veldig mange personer, men likevel for mange – av de svakeste medmenneskene vi har i dette samfunnet. Det har vært pratet om de store reformene. HVPU-reformen er en av de største og en av de første av slike store reformer der en overførte oppgaver til kommunene og dermed påla dem utgifter som det ikke var – og ikke er – tatt høyde for å sikre gjennom finansiering til kommunene. Senterpartiet har foreslått at slike reformer i større grad skulle – og skal – konsekvensutredes og dekkes inn økonomisk av dem som vedtar slike reformer, og som pålegger andre forvaltningsnivåer å løse disse oppgavene. Det skjer ikke. De som oftest vedtar og pålegger kommunene slike oppgaver, er staten ved storting og styringsverk. Man overfører disse oppgavene, gjerne med fine ord og formuleringer om at dette gjøres i nærdemokratiets navn, til beste for brukerne og de nære, gode og tilpassede løsningene. Men slik er det ikke. I praksis lesser man i stedet oppgaver over på kommunene som de ikke makter å løse, oppgaver som vi diskuterer her etterpå som uløste og utilstrekkelige, der vi snakker om uverdige løsninger og forhold. Årsaken til mange av disse uverdige forholdene og løsningene ligger i at vi ikke har tatt høyde for og tatt innover oss ansvaret for at det skal være en god nok finansiering og ressurser til stede for å løse oppgavene i forbindelse med disse såkalte reformene. Helse- og omsorgsministeren viste til ordningen med statlig toppfinansiering av ressurskrevende brukere. Den er i mye og mangt meget god, og prinsipielt har Senterpartiet kjempet for en slik ordning og fått til det i prinsippet. Men ordningen er ikke god nok i praksis. Beløpsgrensen før statlige finansieringssystemer slår inn, må ned. Jeg mener at den må ned på et nivå som tilsvarer kostnaden ved en sykehjemsplass. Men jeg vet at det i enkelte kommuner er veldig små marginer og forskjeller som utløser kravet om at folk skal flytte inn på sykehjem. Derfor må beløpsgrensen ned på dette nivået. Det må være en tilstrekkelig statlig medfinansiering. Det betyr at det meste av dette beløpet bør være statlig, og ikke minst må beregningene for dette være gode og kjente og gjøres slik at det oppleves som rettferdig, både for brukerne og for kommunene, de som skal utføre arbeidet. Da må det ikke være slik som det har blitt nå, at man har fått uforutsigbarhet og usikkerhet inn i dette som gjør at til tross for denne ordningen flyttes folk fra sine boliger, der de trives, og inn i institusjoner – og gjerne da eldreinstitusjoner.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2005-04-14:
Det er slik at Norge, Sverige og Iran er blant de landene i verden hvor det er forbudt å kjøpe vin i en vanlig kolonialbutikk. I de fleste andre land i verden er det fullt mulig. I mange land kan man også kjøpe vodka 24 timer i døgnet. Da jeg var på ferie i Praha sist, kjøpte jeg med meg en flaske eggelikør fra en bensinstasjon. Jeg har mange venner i Øst-Europa, og de er av og til på besøk i Norge. Sist jeg hadde besøk av en venn av meg fra Tsjekkia, gikk han først på et apotek for å kjøpe en hudkrem som han pleide å kjøpe i butikken hjemme. Så fikk han beskjed om at da måtte han først gå til lege. Så gikk han inn i lokalbutikken på hjørnet og skulle kjøpe en flaske vin. Den fant han jo ikke, så han tok med seg to flasker øl i stedet. Han gikk til utgangen, men fikk beskjed om at han ikke kunne ta dem med ut av butikken, for klokken var over 18. Da kikket han på meg og sa: Norway – it’s a communist country. Det er det jo noe i. Vi er i alle fall en formynderstat. Motstanderne av å selge vin i butikker mener at det fører til økt alkoholisme. Men da må man jo spørre seg: Hvorfor i all verden er det da tillatt i så godt som alle andre land i den vestlige kulturkrets? Er det slik at politikerne i disse landene ønsker at befolkningen skal bli alkoholisert? Eller er det slik at de faktisk ikke har forstått denne problemstillingen? Vil de at folk skal drikke mer? Eller kan det være slik at de faktisk har gode erfaringer med en praksis som de har hatt i disse landene i resten av Europa i årevis? For det er vel slik at hvis vi går inn i en butikk og ikke kan kjøpe vin, kjøper vi kanskje noe øl i stedet. Det blir vi like fulle av, og det drikker vi kanskje mye mer av, det glir lettere ned. Vin er tross alt noe man først og fremst bruker til mat – eller til medisin. Da min tvillingbror slapp ut etter en stor hjerteoperasjon ved Haukeland sykehus i Bergen, fikk han et brev fra legene hvor han ble gjort oppmerksom på at han burde drikke to glass rødvin pr. dag. Det er sikkert et sunt og godt råd, men da må han altså gå på et monopol for å kjøpe sin medisin.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2005-04-14:
Noe som var lite omtalt i redegjørelsen, var dette: Hva gjør våre psykiatere og psykologer i våre ulike institusjoner? I slutten av desember i fjor fikk jeg brev fra en psykiatrisk pasient. Hun hadde da vært innlagt i syv dager i et DPS som døgnpasient, og hadde på disse syv dagene ikke fått kontakt verken med psykolog eller psykiater. Og som hun skriver: «Jeg ser de sitter innenfor disse glassvinduene hele dagen, men meg har de ikke tid til.» Her tror jeg det er en jobb å gjøre både for Stortinget og ikke minst for helse- og omsorgsministeren.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2005-04-14:
Slik jeg ser det, er det fortsatt barne- og ungdomspsykiatrien som kommer dårligst ut, også i omsorg- og helseministerens redegjørelse. Jeg finner heller ikke at ambisjonsnivået fra Regjeringens side i forhold til barn og unge er godt nok. Det er nettopp i barne- og ungdomsårene vi kan behandle og forebygge alvorlige psykiatriske lidelser i etterkant. Vi kan derfor overhodet ikke akseptere at vi skal ha en ventetid for utredning av barn og unge på hele 71 dager. Jeg synes heller ikke at ti dager er tilfredsstillende, selv om det er målsettingen til Regjeringen og for så vidt en positiv og god målsetting. Det er viktig at når disse barna ved det minste symptom blir henvist til spesialisthelsetjenesten i psykiatri, blir de å betrakte som øyeblikkelig hjelp, og utredning og behandling skal være eventuelt påbegynt innen tre uker. Forslaget mitt er likt det Stortinget vedtok i forbindelse med Kreftplanen, hvor også de første konsultasjonene er å betrakte som øyeblikkelig hjelp. Det er ikke noe mindre farlig for en tiåring å få psykiske problemer enn det er for en tiåring eller en tolvåring å få kreft. Det er like alvorlig hver på sin måte, både for pasienten og for de pårørende. Derfor skal det ikke være noe ventetid når det gjelder å ta vare på barn og unge. Vi har jo nylig fått lagt frem en rapport om at selvmordsraten blant ganske unge er urovekkende – urovekkende – stor. Så er det dette forslaget mitt. Jeg sa at det var etter mal fra Kreftplanen. Pasientrettighetsloven gir rettigheter til alle og enhver av oss, også barn og ungdom, innenfor psykiatrien. Men det ligger hele tiden en faglig skjønnsvurdering. Når skal man ta pasienten inn til utredning, når kan det vente, og når kan man begynne behandling, når kan den vente? Det er denne ventetiden for barn og unge jeg ikke vil akseptere. Det skal skje prompte, og det er det forslaget egentlig dreier seg om. Da er det forstemmende å høre her både fra Høyre og fra Kristelig Folkeparti at mitt forslag skulle svekke pasientrettighetene. Man må faktisk være representant fra Høyre for i det hele tatt å kunne uttale seg på denne måten.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2005-04-14:
Kjære statsråd! Det går an å være utydelig på enkelte områder og tydelig på andre. Statsråden var tydelig på mye i sin redegjørelse, men det jeg trakk fram, som jeg synes var litt for lite vektlagt – i alle fall bør det vektlegges i arbeidet framover – var en del punkter. Jeg nevnte bl.a. dette med DPS og det manglende kravet til bemanning, ikke nødvendigvis normer, men skal en sikre kvaliteten i DPS-ene, må en være sikret en faglig sterk bemanning. Mange sliter med kombinasjonen rus og psykiske problemer, og dette er et voksende problem. Helseforetakene har ennå ikke tatt nødvendig tak i dette, tror jeg. Jeg vil spørre statsråden hva han vil gjøre for å få fortgang i arbeidet med å etablere et kvalitetsmessig behandlingstilbud for de personer som sliter med kombinasjonen rus og psykiske lidelser.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-04-14:
Jeg nevnte at holdningen til ambulante team versus heldøgnsplasser var det sosialkomiteens leder som var inne på, men jeg tror det er en felles forståelse av at det ikke er snakk om enten – eller, men både – og, og om hvordan vi skal dimensjonere dette for å få et optimalt tilbud. Det er helt åpenbart at ambulante team er viktig for alle aldersgrupper, men det er særlig viktig for den gruppen som representanten Gløtvold tar opp, nemlig barn og unge, og da i et tett samarbeid med både barnevern, helsestasjon og ikke minst skole. Når det gjelder helsestasjon for unge, kan jeg ikke se at i det arbeidet vi har gjort i denne forbindelse, har vi truffet tiltak som svekker det tilbudet, eller som skulle være i strid med det som var Stortingets intensjoner i den saken.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-04-14:
Det er ingen tvil om at kvaliteten internt i de ca. 65 DPS-ene – jeg tror det er det antallet som er etablert, og det er ca. ti til som skal etableres – er varierende. Det er det ingen tvil om. Som jeg sa, hadde jeg et møte med Finnmark i går. Jeg vet at man andre steder i landet har problemer med bemanning. Det var også et lite spørsmål om det er de rette som får hjelp av våre psykiatere. Det er klart at i våre store byer er det en veldig opphoping av privatpraktiserende psykiatere som kanskje til en viss grad holder på å pirke på relativt beskjedne ting, mens det er tunge tilfeller som ikke får den kapasiteten de burde ha. Når det gjelder rus, psykiatri og dobbeltdiagnose, er det helt åpenbart at dette gjelder veldig mange av dem som har vært lenge i rusmiljøet. Det bygger seg ofte på med rus og vice versa. Men det er jo en del av det totale bildet som det jobbes med, og som vi har en mye større grad av bevissthet i forhold til. De har ofte falt mellom to stoler i tidligere behandlinger.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-04-14:
Ja, jeg må bare si at jeg har også stilt meg det spørsmålet, og det har jeg også stilt til psykiaterne i møte med dem. Det er et faktum, som ble dokumentert gjennom et stort prosjekt i vinter, at mennesker kan ha møtt i et halvt år i et DPS før man treffer en psykiater/psykolog for å bli utredet. Det var bare 5–10 pst. som ble utredet i løpet av de to–tre første månedene. Det er ingen tvil om at det er en av hovedproblemstillingene, for hvordan kan man sette i gang behandling av en pasient før man har fått stilt en diagnose, mens man bare går ut og inn av rom? Det er jo en del av det bildet som jeg har prøvd å tegne, og som jeg også har tatt opp etter at Legeforeningens gjennombruddsprosjekt nå er gjennomført. Vi hadde i forrige uke et møte med representanter for alle disse faggruppene. For å bruke representanten Alvheims eget språk: Det er i realiteten en skam at dette har kunnet fortsette så lenge som det har gjort. Dette er det nå tatt fatt i.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-04-14:
Jeg har bare ett tiltak igjen, og det har jeg tenkt å nytte. Det håper jeg den som blir helseminister, hvis det ikke skulle bli meg, på et tidspunkt vil gjøre, og det er å be dem som er ansvarlige for gjennomføringen av dette tiltaket, om å lese stillingsannonsene, slik at vi kan få inn folk som er villige til å gjøre det de er blitt instruert til fra eieren, nemlig helseministeren, på bakgrunn av en enstemmig stortingsbeslutning om hva som skal ha prioritet. Vi kan ikke ha et helsevesen hvor man i fem–seks år prioriterer noe helt annet enn det som skal prioriteres. Det kan man ikke ha. Det betyr at vi må ha inn noen som har evne og vilje til å gjennomføre det. Jeg har ikke flere tiltak å sette inn enn det, men det kommer også til å bli nyttet.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-04-14:
Jeg deler representanten Hanssens grunnleggende tilnærming til dette. Det ligger underforstått en kontrakt mellom de to forvaltningsnivåene ved det faktum at vi har en ordning som gir økonomisk kompensasjon til de kommunene som har pleietrengende med særlige behov. Den pleietrengende har en rettighet gjennom sosialtjenesteloven til å få stilt et tilbud til disposisjon som er rimelig i forhold til den situasjonen vedkommende er i. Det vurderes ikke som et rimelig tilbud i utgangspunktet at man skal ha et permanent opphold i et sykehjem mot sin vilje. Det er helt definitivt. Nå er vel kanskje psykisk utviklingshemmede i enkelte tilfeller et lite unntak innenfor gruppen på ca. 125-130 unge, tror jeg det er pr. i dag, som er beboere i alders- og sykehjem. Det er klart at det er en situasjon vi ikke kan ha. Nå har jeg forstått det slik at ca. halvparten av dem ikke har motsatt seg å bo i det tilbudet de har. For den andre halvparten tror jeg det er slik at en stor del av dem er på et høyst midlertidig opphold. Vi vet at en del unge som er utsatt for trafikkulykker, og som er blitt fysisk handikappet, plutselig kommer hjem til kommunen, og det tar ofte litt tid å bygge opp disse tilbudene. Poenget er at man kan ikke akseptere dette. Tilsynsmyndighetene har de hjemlene som skal til for ikke å akseptere den situasjon at unge skal sitte i en aldersinstitusjon eller et sykehjem mot sin vilje. Da er det slik som representanten Hanssen sa til slutt, at det må gis medhold til brukeren. Rettigheten er på brukerens side, og så må det kommunale nivå og staten finne ut av tilbudet. Så langt har jeg fått veldig få henvendelser knyttet til problemstillingen hva gjelder tidligere HVPU-pasienter og sykehjem. Det har ofte dreid seg om andre grupper yngre mennesker. Men åkke som – det er akkurat like uverdig for begge grupper.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-04-14:
Jeg ser på representanten Hanssens oppmoding som et relativt beskjedent tiltak. Det skal jeg definitivt gjøre. Men det jeg har tenkt å gjøre nå i etterkant av denne debatten, er å skaffe meg detaljoversikt over de ca. 130 som er inne på sykehjem: Hvor mange eksakt er det som ønsker å flytte ut? Hvor mange er det som ikke har det behovet? Av den halvdelen, ca., som vi vet ikke ønsker å være der, hvor lenge har hver av dem vært der? Og hva er den individuelle planen i den enkelte kommune? Hvilken tidshorisont har de for å få dette ned på mikro, slik at vi er helt sikre på at vi snakker om sikre og gode realiteter? Man kan absolutt forestille seg at et betydelig antall av de ca. 60-65 som er på sykehjem, men som ikke ønsker å være der, er på vei inn i andre boligforhold, men man er der inntil videre, til man har fått gjort noe med dette. Da er situasjonen veldig annerledes enn om det er noen som permanent er plassert på et sykehjem, for livstid. Det er altså to ting: Jeg skal definitivt ta oppmodinga i forhold til Helsetilsynet hva gjelder behandlingen av enkeltsaker, men – kanskje det aller viktigste – sette i gang en slik undersøkelse og la det komme sosialkomiteens medlemmer til kunnskap så fort det praktisk lar seg gjøre.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2005-04-14:
Barn og unges rusproblemer og barn og unges psykiske problemer er økende, og det lammer hele familier. Det er klart at det føles som en evighet å måtte vente i 70 dager når ungen din er alvorlig syk og/eller ruser seg og kanskje er på vill flukt til å bli en langtidspasient. Da er det bra at denne problemstillingen har fått såpass sentral plass i statsrådens redegjørelse, og at en strategiplan foreligger med mål om ti dagers ventelister. Jeg slutter meg veldig til mine partifellers synspunkter også på dette området og støtter selvfølgelig forslaget fra representanten Hanssen som ble framsatt før debatten. For er det på et politikkområde som vi bør vurdere å gi en behandlingsgaranti, er det for psykisk syke barn og unge. Perspektivene er ganske alvorlige dersom man ikke får dette til. I redegjørelsen sier statsråden: «Det trengs ressurser for å bygge opp et DPS til en god faglig standard. Men jeg kan ikke unnlate å peke på at svært mange av de utfordringene jeg har vist til, ikke bare handler om manglende ressurser, men om evnen og ikke minst viljen til å satse på de desentraliserte tjenestene.» Representanten Alvheim brukte et eksempel i sitt innlegg som på en måte understreker det problemet. Han viste til fylkeskommunens planer, som ikke lenger gjaldt, og han brukte et eksempel fra Kragerø kommune. Kommunen bygde et nytt sykehjem for å etablere et DPS med 17 døgnplasser, og vips, så var det bare sentralisert bort, på tross av tidligere godkjente planer og på tross av Stortingets klare, uttalte mål. Dette skaper frustrasjon hos kommunen og hos de ansatte, som føler seg maktesløse. Men det som er mest alvorlig, er det statsråden også tar opp i sin redegjørelse, at dette verken skaper tillit eller nærhet til pasientene. Dette må statsråden se på igjen. Denne utviklingen er stikk i strid med Stortingets intensjon i forhold til DPS.
Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2005-04-14:
Representanten Hanssen tar i interpellasjonen opp en svært viktig sak, en problemstilling som Regjeringen gjennom St. meld. nr. 40 for 2002-2003 og i budsjettet for 2004 satte på dagsordenen ved å opprette en ny toppfinansieringsordning for at nettopp ressurskrevende brukere som ønsker det, skal kunne flytte ut av eldreinstitusjon og inn i egen leilighet innen utgangen av 2005. Dessverre opplever vi at pårørende nesten uten unntak må kjempe en hard kamp for at deres nærmeste ikke skal bli sykehjemspasienter, med mangel på den omsorg og pleie de har krav på og behov for. Til tross for den statlige satsingen hevdes det at antall unge, tyngre brukere øker i eldreinstitusjoner, og vi opplever dessverre altfor ofte å lese i media om nettopp slike tragiske tilfeller som beskrives av interpellanten. Å flytte en ung, multihandikappet kvinne ut fra hennes leilighet inn i en eldreinstitusjon og dermed frata henne et livsviktig pleie- og omsorgstilbud, er fra mitt ståsted direkte umenneskelig. Kommuner som løper fra sitt ansvar ved å tillate at sterkt funksjonshemmede – ofte svært unge personer – blir liggende i sykehjem uten noen særlig form for oppfølging, bryter med det meste av det et samlet storting har vedtatt. Jevnlig trening og god omsorg for denne gruppen pasienter er svært viktig. Når vi vet at slik behandling er nesten fraværende i eldreinstitusjoner, og at mange sjelden eller aldri blir tatt ut av sengen, tør jeg nok en gang påstå at slik behandling er direkte umenneskelig. I St.meld. nr. 40 for 2002-2003, slår Regjeringen, med støtte fra et samlet storting, fast følgende: «…unge personer med nedsatt funksjonsevne som ønsker det skal kunne flytte ut fra institusjon og få et individuelt tilpasset bo- og tjenestetilbud. Det er ikke akseptabelt at unge personer med nedsatt funksjonsevne som ikke ønsker det bor på institusjon. Alle har rett til å leve et selvstendig og aktivt liv uavhengig av behovet for bistand.» Når vi vet at de totale kostnadene ved et verdig behandlingstilbud for disse brukerne fort kan beløpe seg til 2–3 mill. kr i året, skulle man tro at den statlige toppfinansieringen, som dekker 80 pst. av kommunenes utgifter, ville stimulere kommunene til å bidra til å gi sine brukere et verdig bo-, pleie- og omsorgstilbud utenfor eldreinstitusjon. Helseministeren viser til at toppfinansieringsordningen skal evalueres i løpet av 2005. En slik evaluering haster og er viktig for at eventuelle mangler eller svake ledd snarest kan bli rettet opp til beste for brukerne, og ikke minst for deres pårørende, som burde slippe en slik ekstrabelastning som det er å måtte slåss mot det offentlige for at deres kjære skal få ha et noenlunde verdig liv.
Harald Espelund (Fremskrittspartiet), 2005-04-14:
Dette er en sjanse jeg må gripe når jeg har den, til å rose både komiteen og ikke minst interpellanten for at man tar opp de utfordringene som en står overfor. Det er nok mange fortvilte foreldre som ser på sine unge. De har dem ofte i sine hjem. Når de ikke makter det lenger, kan det å tilby institusjonsplass for noen kommuner være å legge dem inn på et sykehjem. Det er tragisk. Jeg tror at kommunene gjør alt de kan for å unngå å komme i den situasjonen. Det er kritikk, det er medieoppslag, og sånn skal det egentlig være også hvis de ikke klarer å følge opp intensjonene fra Stortingets side. Den siste representanten som var oppe her, fra Senterpartiet, var inne på et moment som jeg synes er verdt å ta med seg videre i arbeidet. Hvor er det den statlige finansieringspakken skal slå inn? Bør det være før ca. 700 000 kr netto? Dette er et vurderingstema. Vi ser også at fylkesmannen ofte blir engasjert, men det er veldig få tilfeller der kommunene blir pålagt av fylkesmannen å gi et bedre tilbud enn det som er skissert. Når jeg står her nå, har jeg også lyst til å be om en vurdering når det gjelder foreldre og pårørende som tar med seg sine til utlandet – i den sammenhengen har kommunene ikke lenger noe ansvar for en som er psykisk utviklingshemmet, og som har behov for pleie. Heller ikke en som har leddgikt, og som har bedre nytte av å være i et varmere land, har kommunene lenger noe ansvar for å følge opp. Det bør kanskje også vurderes et reglement som sier at et slikt tjenestetilbud bør ha et sterkere vern. Men ellers synes jeg at den støtte som Stortinget gir, er det godt å ta med seg ut i lokalsamfunnet når vi skal til å fordele de trange rammene og midlene som er. Når det f.eks. gjelder støttekontakter for gruppen psykisk utviklingshemmede, er dette kanskje av de ressursene som en må spare på i enkelte kommuner. Dette har i hvert fall noen fokusert på.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2005-04-06:
Jeg har gleden av å framsette et forslag om at staten i sin helhet overtar all finansiering av riksveiferger, slik at disse blir gratis for de reisende, at alle igangsatte bompengeprosjekt avvikles, og at det ikke gis tillatelse til igangsettelse av nye bompengeprosjekt.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2005-04-06:
Eg har eit spørsmål til finansministeren. Finansministeren og Regjeringa elles lèt ikkje vere å peike på ein del positive utviklingstrekk i samfunnet, som låg inflasjon, låg rente og at konkurransekrafta i industrien har styrkt seg gjennom lågare kronekurs. Mange opplever å ha veldig god råd og sterk kjøpekraft. I denne situasjonen er det paradoksalt nok to skremmande utviklingstrekk. For det fyrste har vi kommunar som må kutte i eldreomsorg, kulturtilbod og skular og stengje symjehallar. Seinast i går var det eit innslag i fjernsynet om manglande symjeundervisning. Fritidsklubbar blir lagde ned. Det andre utviklingstrekket som er skremmande, er at stadig fleire blir støytte ut av arbeidslivet. No ligg det føre tal som viser at 700 000 personar i yrkesaktiv alder er ute av arbeidslivet av ulike årsaker, men dei får statleg stønad. Det ligg no føre ei pressemelding frå Aetat som viser at det er aukande ledigheit blant helse- og omsorgsarbeidarar. Dette er jo folk som kommunane har behov for. Ser ikkje finansministeren behov for å styrkje kommuneøkonomien for å få nytta desse folka?
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2005-04-06:
Når eg fokuserer på kommuneøkonomien, er det fordi dette òg har samanhang med den ledigheita som vi no ser. Det er jo ikkje til å komme forbi at ledigheita under Bondevik-regjeringa har auka med 30 000 i forhold til kva ho var ved starten av perioden. Når vi opplever at det er store manglar rundt om i kommunane, særleg innafor helse og omsorg, men òg på andre område, og det då fører til arbeidsledigheit blant tidlegare kommunalt og offentleg tilsette, har dette ein samanheng. Ser ikkje finansministeren ei utfordring når det gjeld å betre kommuneøkonomien, nettopp for å sysselsetje fleire og få dei i nyttig produksjon?
Per-Kristian Foss (Høyre), 2005-04-06:
Det normale er jo at spørsmålet om kommuneøkonomien vurderes i Stortinget ved behandlingen av budsjettet på høsten og ved behandlingen av revidert budsjett i juni. Vi vil selvfølgelig løpende vurdere situasjonen også i kommunesektoren frem til revidert. Jeg bare registrerer at kommunene samlet har hatt en vekst i 2004 og 2005 som faktisk er blant de sterkeste i dette tiåret og på 1990-tallet. Kommunene prioriterer ulikt. Noen har vann i svømmebassengene, men mangel på vakter, andre har ikke vann. Men jeg registrerer at det varierer fra kommune til kommune.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2005-04-06:
Jeg kjenner ingen som ikke driver nyttig produksjon, så jeg tror ikke jeg vil peke ut noen spesiell gruppe akkurat der. Regjeringen er opptatt av å bekjempe arbeidsledigheten generelt. Historisk sett begynte arbeidsledigheten å øke i juli 2000. Vi har klart å snu en slik utvikling, slik at ledigheten nå er på vei ned. Ikke minst sysselsettingen setter stadig nye rekorder. Det har aldri vært sysselsatt så mange som under denne regjeringen, og vi er i ferd med å slå også rekorden fra inneværende periode. Jeg tror ikke det er hensiktsmessig å bruke penger på å stimulere veksten innenfor spesielle næringer eller spesielle områder i forhold til ledighetsutviklingen, man må bekjempe ledigheten generelt for alle grupper. Jeg vil også legge til at tallene for hvor ledigheten er høyest, varierer veldig sterkt fra halvår til halvår. Paradokset har på mange måter vært at tallene lenge har vist at Oslo og Finnmark har ligget høyest på ledighetstoppen, og Stortinget har som kjent drøftet enkelte spesielle tiltak i forhold til Finnmark.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2005-04-06:
Jeg har ikke talt om overskudd i kommunesektoren, men jeg har snakket om den sterke veksten i overføringene fra staten til kommunesektoren. Det er det Stortinget som vedtar, og vi har hatt en meget sterk vekst i 2004 og 2005. Enhver ledig er en utfordring til å bekjempe ledigheten, omsorgssektoren ikke unntatt, men det er ingen spesiell grunn til å utpeke enkelte områder som særlig bekymringsfulle. En ledig hånd fra privat sektor er like tragisk som om det blir ledige innenfor offentlig sektor. Men jeg er helt overbevist om at med de investeringsoppgaver kommunesektoren nå står overfor, og med de midler man har fått tilført gjennom fjoråret og i inneværende år, vil det også her være plass for økning i sysselsettingen etter hvert.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2005-04-06:
Jeg er litt ukjent med hvordan markedet holder på lenge når vi snakker om kommunesektoren, men det er mulig det kan gis svar på det i andre sammenhenger. Det er feil at vi står overfor en offentlig sektor som forfaller. Offentlig sektor, også kommunesektoren, har investert betydelig de senere år. Det må være bare tabloide briller, utvalgte eksempler, som kan få en til å karakterisere offentlig sektor generelt som under forfall. Punkt to: Ledigheten øker ikke, ledigheten går ned generelt. Vi bekjemper ledigheten over hele linjen – ikke spesielt innen kommunesektoren, ikke spesielt i privat sektor, men over hele linjen. Jeg tror heller ikke det bidrar til å redusere ledigheten når Arbeiderpartiet og SV nå vil gjeninnføre en del tiltak som kan bidra til å holde folk lenger i ledighetskøen, slik at de vil bruke lengre tid på å komme i ny jobb. Jeg tror ikke det er kloke tiltak for å få ned ledigheten og øke sysselsettingen.