Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2010-04-29:
Jeg registrerer at det er ulike syn i komiteen på representantlovforslaget. Mitt syn framgår av mitt brev til justiskomiteen, som er vedlagt komiteens innstilling i saken. I representantlovforslaget foreslås det å endre skadeserstatningsloven § 3-9 om fastsettelse av erstatningen til et engangsbeløp eller til terminbeløp når det gjelder menerstatning. Hovedregelen etter gjeldende rett er at erstatningen fastsettes som en engangssum. I visse tilfeller kan imidlertid retten beslutte at erstatningen skal fastsettes som terminbeløp. Terminbeløp kan fastsettes dersom retten finner at det er særlige grunner som tilsier dette. Etter representantlovforslaget skal menerstatning bare fastsettes i terminer dersom dette «åpenbart er i skadelidtes interesse». Problemstillingen som reises i representantlovforslaget, har tilknytning til tragiske hendelser for enkeltmennesker. Dette gjør at argumenter mot representantlovforslaget vil kunne oppfattes som lite hensynsfulle. Etter også å ha hørt representanten Sjøli nå får man jo absolutt et inntrykk av det. Jeg vil likevel understreke at det i ethvert erstatningssystem må tas hensyn til reglenes funksjon, begrunnelse og sammenheng. Da vil man se at gjeldende regelverk gir godt rom for å fastsette den skadelidtes erstatning i lys av den nytte skadelidte vil ha av erstatningen. Likevel kan mange situasjoner fortone seg som urimelige. Menerstatning er jo en erstatning for ikke-økonomiske ulemper. Menerstatningen skal kompensere for det men skadelidte er påført knyttet til skadelidtes reduserte personlige livsutfoldelse som følge av menet. Menerstatningen er en personlig ytelse. Det er den som sjøl er skadd, som har krav på menerstatning. Pårørende kan ikke kreve menerstatning, med mindre de sjøl er påført skade som fyller vilkårene for slik erstatning. Derimot kan det etter omstendighetene ytes erstatning for tap av forsørger og erstatning for ikke-økonomisk tap i form av oppreisning til de etterlatte. Ved vurderingen av om det foreligger særlige grunner som gjør at menerstatningen kan fastsettes som terminbeløp i stedet for et engangsbeløp, står derfor den skadelidtes mulighet til å nyttiggjøre seg erstatningen sentralt. Fastsettelse i terminer der skadelidte har kort forventet levetid, vil kunne sikre at erstatningen ikke gis for en lengre periode enn den hvor den kan komme til nytte for den skadelidte. Som jeg har påpekt i mitt brev til komiteen, er det klart at den skadelidte, på tross av kort forventet levetid, kan ha et behov for å få menerstatningen som en engangsutbetaling for å kompensere for tapet av livsutfoldelse i tida som gjenstår. Det har jeg stor forståelse for. Dersom skadelidte har behov for en engangsutbetaling for slike formål, kan dette tas i betraktning ved vurderingen av om det foreligger særlige grunner som gir adgang til å fastsette erstatningen som terminytelser. Etter gjeldende rett har vi med andre ord en ordning som gir mulighet for å fastsette den skadelidtes menerstatning i lys av de behov vedkommende selv har i den aktuelle periode. Så er det som nevnt i brevet nedsatt et lovutvalg, Personskadeerstatningsutvalget, som for tida foretar en mer generell utredning av utmålingsspørsmål i norsk erstatningsrett. Problemstillingen som representantlovforslaget reiser, bør etter min mening vurderes i sammenheng med utvalgets øvrige forslag. Det er ikke etter min mening å skyve saken over til byråkratiet, som representanten Sjøli beskrev det som. Jeg vil sørge for at Personskadeerstatningsutvalget blir gjort kjent med problemstillingen i forslaget og synspunktene der, og vil også legge til at jeg har stor forståelse for mange av de argumentene som er anført i forhold til den tenkingen som ligger bak representantlovforslaget.