Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2013-03-05:
Den 22. juli i 2011 blåste en terrorist demokratiets bygninger i filler; åtte ble drept, og mange, mange ble såret – og er det fortsatt. Samme dag tok den samme terroristen fra oss 69 av våre beste ungdommer. De var vår framtid. Det var gjerninger så brutale at vi nesten ikke greier å forholde oss til det. Fortsatt er dette traumatisk – og det vil forbli traumatisk. Vi kommer aldri over dette. Samfunnet vårt vil fortsatt være preget av 22. juli 2011. Målet med bombingen var å sette vårt lederskap ut av spill. Målet med massakren på Utøya var å hindre rekruttering til framtidige verv i Arbeiderpartiet. Handlingene 22. juli var et attentat mot Arbeiderpartiet og mot de verdier som har utviklet Norge til det demokratiet og det solidariske spleiselaget som, i henhold til FNs utviklingsprogram, gjør at vi er verdens beste samfunn å leve i. Gjerningsmannen var – er – mot demokratiet, mot solidariteten. Han misliker det flerkulturelle samfunnet og hater feminisme og likestilling. Ifølge retten mente han at Arbeiderpartiet har sveket landet og folket, og at partiet fikk betale for forræderiet. Vi kan bare spekulere på hvordan en mann i trettiårene i Norge kan ha utviklet seg på denne måten. Vi skylder de etterlatte og pårørende – de som kjenner den bunnløse sorgen, og ser den tomme stolen hver dag – å sørge for at noe slikt aldri skjer igjen. Vi skylder de overlevende at vi skal bidra til at vårt samfunn ikke fostrer ekstremister av ulik farge. Og vi skylder dem at hvis noe skjer, så har vi en beredskap som både forebygger terror, og redder folk ut fra terrorsituasjoner. Vi hadde ikke en slik beredskap 22. juli da ressursene ikke fant hverandre – som vi har hørt gjentatt og gjentatt her i dag. Spørsmålet er om vi har hatt det før. Har vi egentlig vært forberedt på såkalt asymmetrisk krigføring? Har vi evnet å planlegge koordinering og samarbeid på tvers av etater og institusjoner når krisen eller katastrofen skjer? Eller er det slik at vår beredskap, basert på ansvarsprinsippet, duger bra ved små skogbranner, eller for den saks skyld ved en liten eller stor flom – som Lars Peder Brekk ganske grundig har skissert – men at beredskapen er totalt ubrukelig ved store nasjonale katastrofer? Er det slik det har vært? Jeg vil vise til innstillingen fra den særskilte komiteen, som går nærmere inn på nødvendige tiltak. Jeg vil også vise til den kommende stortingsmeldingen basert på Gjørv-kommisjonens innstilling, altså NOU 2012: 14. Så har jeg lyst til å legge til at jeg jobbet med beredskap i forsvarskomiteen her i dette huset fra 2001 til 2005. Vi hadde også ansvaret for sivilt beredskap. Vi så på beredskap og samfunnssikkerhet i bredden, ikke bare på forsvarspolitikk isolert. Når Gjørv-kommisjonen viser til at de ulike etater eller ressurser aldri fant hverandre 22. juli, ja, så er ikke det noe som overrasker meg, selv om omfanget sjokkerer. Jeg husker hvordan vi fra forsvarskomiteen stanget mot en mur i Justisdepartementet da vi forsøkte å konkretisere tiltak ved behandlingen av sårbarhetsmeldingen, den som var basert på Willoch-utvalget. Kulturen, som muligens sitter i veggene i Justisdepartementet, var umulig å trenge gjennom. Både Gjørv-kommisjonen og kontrollkomiteens høringer har bekreftet omfattende svikt i justissektorens terrorberedskap og har understreket dette med en kultur – ikke ukultur – som må endres. Kommisjonen pekte på at en viktig og underliggende årsak til at innbyggerne ikke ble beskyttet 22. juli, var en manglende kultur for risikoerkjennelse, for gjennomføring og for samhandling. Denne kritikken rammer i første rekke ledere, og det har vært sagt veldig godt før her i dag. Sikringsprosjektet i regjeringskvartalet, helikopterberedskapen og politiets trening led under en manglende risikoerkjennelse fra ledernes side. Manglende beredskap handler først og fremst om ledelse i samhandling, kultur og holdninger, ikke først og fremst om ressurser. Det var koordineringen av ressursene som manglet, både horisontalt og vertikalt, eller for ikke å si: horisontal og vertikal samhandling. Jeg er Oslo-representant. Det gjør også vondt å se hvordan deler av sentrum i denne fine byen ble smadret av terroristen. Dette er en by jeg er veldig glad i. Den ble skjendet 22. juli. Asymmetrisk krigføring har vi visst om lenge. Vi har også visst – eller burde ha visst – at infrastrukturen i hovedstaden har vært blant de viktigste målene, at objektsikring i hovedstaden må prioriteres også i vår forsvarspolitikk og i vår beredskapspolitikk. Sivilt beredskap og sikringstiltak for sentrale og politiske bygninger i hovedstaden – for den saks skyld også i noen andre storbyer – må være et felles ansvar for statlige og kommunale myndigheter. Det må kunne gå an å samarbeide, også mellom forvaltningsnivåene. Det må være et felles ansvar for politi og forsvar, hvor forsvar blir operativ ressurs for politiet. Jeg mener også at Hans Majestet Kongens Garde og Heimevernet må være operative ressurser for sivilt beredskap. Stat og kommune må samarbeide, ikke motarbeide hverandre. Statlige myndigheter har erkjent sitt ansvar for 22. juli. Staten hadde ansvaret for at Grubbegata ikke ble stengt, men også Oslo kommune kan ha bidratt til at Grubbegata ikke ble stengt tidligere. Etter at Statsbygg og Moderniseringsdepartementet hadde fremmet saken om stenging av Grubbegata i 2005 – det het Moderniseringsdepartementet den gangen, det var jo under en annen regjering – vandret og gikk den i kommunale instanser i Oslo. Byrådet gikk i 2007 imot stenging og var antakelig influert av at et samlet mediebilde i hovedstaden var imot stenging av Grubbegata. Byutviklingskomiteen utsatte behandlingen til ny komité ble opprettet etter bystyrevalget. Til tross for at Politidirektøren hadde lagt fram alvoret i saken, gikk flertallet i byutviklingskomiteen – i november 2007 – fortsatt imot stenging av Grubbegata. La meg, i parentes bemerket, si at både Arbeiderpartiet og SV i bystyret hele tiden hadde stemt for stenging, og at de til slutt fikk følge av Høyre. Et mindretall i Oslo bystyre stemte hele tiden imot stenging av Grubbegata. Samtidig kan det sikkert anføres, og jeg vil også vise til det byrådslederen sa i høringen vår, at dersom trusselvurderingene var blitt delt med kommunen på et tidligere tidspunkt, så kunne Grubbegata ha vært stengt. La meg understreke: Staten hadde hovedansvaret for at Grubbegata ikke ble stengt. Det ansvaret må det ikke være tvil om. Men når vi skal se framover, må Oslo kommune og staten ha et felles ansvar, en felles plan for et sivilt beredskap i hovedstaden, bl.a. for objektsikring av nødvendige bygninger og infrastruktur. Statsministeren har beklaget det som skjedde 22. juli – en historisk beklagelse som det står respekt av. Nå skal vi videre. Vi skal ta lærdom av og sette i verk beredskapsplaner. Stortingsmeldingen om Gjørv-kommisjonen kommer før påske. Den vil gå mye dypere inn i sikkerheten, både den som var, og den som må komme. Jeg var utenfor landets grenser 22. juli 2011 og dro hjem dagen etterpå. Vi satt selvfølgelig og fulgte internasjonale medier og tok imot telefoner hjemmefra. Tidlig på kvelden, i en internasjonal TV-kanal, ble en representant for Oslo politidistrikt spurt om det var noen sammenheng mellom det som hadde skjedd i Oslo, og det som foregikk på Utøya. Han svarte at nei, det kunne ikke han vite, fordi det var et annet politidistrikt, Nordre Buskerud politidistrikt, som hadde ansvaret for Utøya-området. Dette gikk altså verden over. Slik må vi ikke få det igjen. Når det gjelder internasjonale medier og utenlandske politikere, vil jeg legge til at det som skjedde i dagene etterpå, det er de veldig imponert over. Vi som sitter i internasjonale delegasjoner, vi hører hele tiden hvilken fantastisk statsminister vi har og hvor godt vi i dette landet håndterte dagene som fulgte etter 22. juli 2011. Senest i går kveld var jeg i Oslo rådhus sammen med representanter, politikere og eksperter fra over 100 land i forbindelse med atomvåpenseminarene som nå pågår i Oslo, og alle jeg snakket med uttrykte beundring for hvordan vi i dette landet håndterer slike kriser når vi står oppe i dem. Det er slik omverdenen har oppfattet det som har skjedd etter 22. juli. Internasjonale medier har vært opptatt av det når de har spurt oss om hvordan vi har håndtert denne saken. Til slutt: De ansatte i flere departementer opplevde at arbeidsplassen deres ble sprengt i filler 22. juli. De ble spredt utover hele byen, uten arkiver og med datasystemer som var borte. Vi som sitter i presidentskapet, fulgte dette på nært hold, for vi var avhengig av kommunikasjon med departementene. Departementene greide å legge fram budsjetter. De sørget for at landet vårt ble styrt, uten kontorplass og under kummerlige forhold. De løste ekstraordinære oppgaver for en nasjon i sorg, slik statsministeren uttrykte det i regjeringskvartalet. De jobbet med få hjelpemidler og ble uten forvarsel stilt overfor helt umenneskelige utfordringer. Det er ikke alltid de som trekkes fram, men de greide å svare på skriftlige spørsmål fra stortingsrepresentanter, som slett ikke sluttet med skriftlige spørsmål i den perioden, og de greide å forholde seg til krav og budsjettspørsmål – delvis uten mail, konstaterte vi, som ikke kom fram på mail, og måtte levere spørsmålene på annen måte. La oss ikke glemme at det også er mange helter etter 22. juli. Det gjelder de frivillige, det gjelder enkeltmennesker i systemene. Det gjelder også de ansatte i departementene, som hører til disse heltene. De sørget for at landet vårt fungerte, at departementene var intakte. De har kanskje ikke fått den ros de fortjener. La meg i hvert fall gi dem min uforbeholdne anerkjennelse og respekt, for uten dem hadde Norge stoppet.