Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2012-12-18:
Når vi hører statsråd Eidsvoll Holmås her i dag, skulle man nesten tro at han har funnet løsningen på hvordan man skal bekjempe verdens fattigdom, og spesielt i de fattigste landene. Det står i ganske sterk kontrast til SVs valgløfte fra 2005, da de lovet å fjerne fattigdommen i Norge med et pennestrøk. Men selv det har de altså ikke greid. Alle land som har prøvd sosialisme som virkemiddel for å bekjempe fattigdom, har altså mislyktes. Det er noe selvmotsigende i regjeringens politikk overfor verdens fattige land. På den ene siden vil regjeringen træ det den kaller den norske modellen over hodet på u-landene. Dette innebærer innføring av høye skatter og avgifter og en slags fordelingspolitikk etter et slags Robin Hood-prinsipp, der kaken skal deles og alle skal få en lik del. På den annen side virker regjeringen oppsiktsvekkende lite interessert i hvordan det står til med demokrati og menneskerettigheter i de samme landene. Et slående eksempel på dette er Etiopia. Både utviklingsminister Eidsvoll Holmås og hans forgjenger har trykket landets statsminister, Hailemariam Desalegn, og hans forgjenger, Meles Zenawi, til sine bryst – dette til tross for at Etiopia i dag fremstår som et av Afrikas aller hardeste diktaturer. Verden for øvrig har mye å lære av de vestlige landene, fortrinnsvis de landene som samarbeider i OECD. Men det er ikke kakedeling som har gjort disse landene så velstående. De er bygget opp gjennom århundrer med vellykkede bedriftsetableringer, hardt arbeid, kapitalisme, markedsøkonomi og frihandel – alle sammen. Noen mennesker har opparbeidet seg en liten formue og investert den i en eller annen produktiv virksomhet, ansatt folk, og bidratt til utvikling av økonomi og velstand som kommer alle til gode. Forsker Øyvind Eggen hos NUPI skrev nylig i en blogg at alle kaker bør fordeles best mulig, men at det er først når kaken er av en visse størrelse, at fordeling vil bidra vesentlig for de fattige. Videre skriver han: «Vekst avhjelper fattigdom. Det drypper nesten alltid litt(men aldri nok) på de fattige når økonomien vokser, både gjennom arbeidsplasser, skatt, etterspørsel etter lokale varer og en haug med uformelle mekanismer.» (men aldri nok) Han fortsetter om Afrika: Jeg skulle tro at det oppleves som «ganske provoserende at en av verdens rikeste stater skal «bevisstgjøre» lederne for noen av de fattigste statene om at løsningen ligger i fordeling framfor vekst. Det lukter formynderskap basert på en pinlig dårlig forståelse av hvor svak økonomien i mange av disse landene er.» Det er altså klar tale fra NUPI. En studie utført ved Helmut Schmidt-universitetet i Hamburg, under ledelse av professor Dierk Herzer, konkluderer forbeholdsløst med at bistand fører til økt ulikhet. Det samme konkluderer den danske forskeren Christian Bjørnskov med i en studie fra 2010. Det viktigste er derfor økonomisk vekst. Det å inkludere verdens fattige land i det internasjonale økonomiske samarbeidet er den retteste veien ut av fattigdommen. Det gir den beste sosiale profilen, og det løfter hele samfunnet samtidig. Økonomisk vekst gir grunnlaget for at utviklingslandene selv kan ta over ansvaret. Det gir ressursallokering til utbygging av veier, havner, boliger, energiproduksjon og -distribusjon. Det muliggjør rensing og fordelingsnett for vann og avløp, og det gjør det enklere å utvikle utdanningstilbud og helsevesen. Ikke minst viktig er det at økonomisk vekst gjør det lettere å utvikle demokrati og respekt for menneskerettigheter og kamp mot korrupsjon. Det er det mange eksempler på. Den norske u-hjelpen for 2013 utgjør over 30 mrd. kr. Det er en kolossal ressurs. Brukt på riktig måte kan den gi formidable resultater, men det gjenstår å se.