Jan Petersen (Høyre), 2000-11-28:
Bare en liten oppfølger på det siste replikkordskiftet. Det ville faktisk vært ganske spennende å ha visst hva sentrum egentlig ville hatt når det gjelder budsjett. De er jo den eneste grupperingen her i Stortinget som ved denne budsjettbehandlingen ikke viste kortene på forhånd, og ikke viste åpenhet om hva deres egentlige prioriteringer var. Det vi nå har sett, er hvilke kompromisser de var villig til å inngå, men ikke fra hvilket utgangspunkt. Gårsdagens debatt gav oss i hvert fall svar på noen viktige spørsmål knyttet til budsjettet, f.eks. hvorfor vi nå får de høyeste skatte- og avgiftsøkningene i manns minne, forverring i forhold til både næringslivet og den enkelte, hvorfor vi ikke bevilger nok for å få en bedre skole, på tross av at dette er selve nøkkelen til at Norge skal greie seg bra i en globalisert verden, hvorfor veibyggingen fortsatt går i sneglefart, på tross av køer, ulykker, rasfare og store tidsomkostninger, hvorfor Forsvaret nå opererer med lagre som er meget dramatisk lave, med det resultat at det er stor frustrasjon i Forsvaret – vi må nå slutte å le av den russiske nordflåte, som ikke har råd til å øve. Svaret på disse spørsmålene er ganske greit, nemlig at vi i Norge ikke greier å omdisponere i de budsjettene vi arbeider med. Et av de tyngste argumenter for en post på et statsbudsjett er at slik gjorde vi det i fjor, dette er en innarbeidet rettighet. Det betyr at vi orker ikke å ta oppgjør med tilvant tenkning og prioritere på nytt, og derfor er heller ikke dette budsjettet et godt nok svar på det som nå er de viktigste utfordringene. Hvis vi skal makte å gi et svar på de aller viktigste utfordringene, er vi altså nødt til å se kritisk på noe av den bruken av penger vi har hatt. Høyre vedstår seg fullt ut de omdisponeringer vi legger inn i dette budsjettet. Vi mener f.eks. at det er viktig å justere sykelønnsordningen noe. Den vokser eksplosivt, fratar oss handlefriheten – og det er ikke rart, det er verdens beste ordning. Men når vi hører på statsministeren og den retorikken han og andre fra Arbeiderpartiet betjener seg av, ja så er det helt åpenbart at de nå er i ferd med å male seg inn i et hjørne, for med den retorikken de legger opp til, er det lite de selv kan gjøre med denne ordningen. Men på et eller annet tidspunkt må de komme tilbake med forslag, hvis de skal kunne gjenvinne styringen over de økonomiske midlene. Den retorikken som bl.a. statsministeren anvender, går langt utover rimelighetens rammer. Den er for det første et kraftig angrep f.eks. på partifeller i Sverige, som har foretatt vesentlig større forandringer enn det Høyre har lagt opp til. Det er en karakteristikk av hva som skjer i det øyeblikket folk går over fra å være syketrygdet til å bli uføretrygdet. Da oppstår den katastrofen som statsministeren beskrev, men han fratar seg selv den nødvendige handlefrihet. Et annet område hvor vi også vedstår oss omdisponeringer, er på bistandsbudsjettet. Nå har vi altså holdt på i 40 år med meget blandede resultater, og så skal flertallet ha oss til å tro at forskjellen når det gjelder solidaritet med den tredje verden, går et sted mellom 10 og 12 milliarder kr. Det er selvfølgelig ikke troverdig, og det er enda mindre troverdig når det er de samme partiene som i beste fall drar føttene etter seg når det gjelder å åpne skikkelig opp for en internasjonal verdenshandel, som gjør at den tredje verden får bedre vilkår. Derfor er det ikke mer enn tom retorikk når finansministeren snakker om å ta fra de fattige. Alle som har den minste innsikt i utviklingsspørsmål, vil vite at så enkle er ikke disse sammenhengene, ja, det er dessverre betydelige midler som slett ikke har gått til de fattigste – det vet vi alle sammen. Eller distriktene? Selv om det skjæres lite grann i midler til kommunal næringsutvikling, er jo det for å skape rom for en bedre politikk overfor distriktene. Det betyr en vesentlig større satsing på veibygging, eller det betyr en vesentlig bedre politikk for småbedriftene. Det er jo veier og bedrifter som er nøkkelen i Distrikts-Norge, ikke et eller annet kommunalt tiltaksfond. Skal vi kunne legge om budsjettet i riktig retning, er vi også nødt til å ta noen av disse takene, men det er altså ikke flertallet villig til å gjøre. Derfor blir alt som før, og noen av de viktigste oppgavene forblir like uløst som de har vært før. Derfor går dette budsjettet i gal retning, også på utgiftssiden. Det er sagt mye om det alternative forlik som nå er inngått. Jeg tror man bare må konstatere at det er for svakt på både utgifts- og inntektssiden. Og det største grep som er gjort, er å skifte skattebyrden fra noen over til andre. Det er selve hovedgrepet. Og vi får vel lov å si det slik at det er slikt som foregår når sentrum ikke er forankret i et samarbeid med Høyre. La oss nå se på et par av de tingene som burde gjøres bedre. Det ene er skole, utdannelse og forskning. Og da har jeg lyst til å begynne med å utlevere to blomster, fordi det har skjedd to gode og viktige ting. Det ene er at det nå i hvert fall er en begynnelse på å få orden på lærernes lønnsspørsmål – et krav som har vært lenge. Det synes jeg er bra har begynt å skje. Og det katastrofale kuttet på universiteter og høyskoler er i hvert fall rettet, slik at det er en netto påplussing nå på 330 mill. kr i forhold til Arbeiderpartiets forslag. Men likevel ligger jo dette skolebudsjettet godt unna det som skal til for at vi skal få verdens beste skole, som må være vårt mål. Høyres forslag er 800 mill. kr, bl.a. til bedre timetall i grunnskolen. Men skal vi få gjort slike ting, er vi altså nødt til å ta noen harde tak. Det andre dreier seg om veier og veibygging. Og er det noe vi spørres om alle sammen når vi er ute, så er det nettopp: Hvorfor skjer det ikke mer på veibyggingsområdet? For alle vet at det dreier seg om å kunne gjøre noe for distriktene, det dreier seg om å få ned tidstapet, det dreier seg om å gjøre noe med de store ulykkestallene. Og mellom budsjettbehandlingene går jo nesten alle i Stortinget ut og snakker om at vi egentlig burde ha mer penger til veier. Men så skjer altså ikke det nødvendige når vi kommer til budsjettbehandlingene, fordi vi skal gjøre tingene som vi gjorde dem i fjor. Vi foreslår en veimilliard også i år – det er en begynnelse til å få en bedre tjeneste på dette området. Og så, ærlig talt: Jeg må si litt om Forsvaret, for det er meget alvorlig det som foregår. Ikke bare har Forsvaret nå vært utsatt for så skarpe nedskjæringer at vi til og med er nødt til å sende høyt utdannede flygere rett fra utdannelse og inn i SAS – det er ikke plass til dem i Forsvaret. Men som om dette ikke er ille nok, skjærer jo dette forliket ytterligere 100 mill. kr i forsvarsbudsjettet. Nå må vi snart bestemme oss skikkelig for hva vi vil. Det er ikke nok å vente på omorganiseringer hele tiden. Hvis alle tror at det er der selve svaret ligger, vil jeg si at det er bare der noe av svaret ligger. Vi er nødt til å ha vilje til å opprettholde et skikkelig nivå i Forsvaret, hvis ikke får man si åpent ut at det er noe annet man vil. Derfor legger Høyre på bordet 1 milliard kr til Forsvaret i dette budsjettet. Og så noen ganske få ord om det som har preget debatten, nemlig de rekordhøye skatte- og avgiftsskjerpingene. Vi setter jo pris på at forlikspartnerne har forstått at angrepet på næringslivet var meget skadelig, og i hvert fall har forsøkt å dempe noe av det. Men det må fastholdes at det blir dårligere vilkår til neste år enn det er i inneværende år, og derfor reagerer også næringslivet på dette. Det er ikke nok å si at det kunne blitt enda verre. Det som er poenget, er at det blir dårligere. Men det triste er at for å få dette til, går man altså hardere til verks overfor den enkelte, f.eks. med elavgifter og økninger i boligskattene – over 25 pst. på de siste to årene. Og det er ikke noe rart at statsministeren i siste spontanspørretime nettopp nevnte de økte boligskattene som en av de tingene ved budsjettforliket som definitivt gikk i gal retning. Det skal bli interessant å se hvordan han har tenkt å følge opp den erkjennelsen senere. Vi burde kunnet gå en annen vei, vi burde kunnet gi en lettelse til de lavere inntekter, slik Høyre gjør i sitt alternative budsjett. Vi burde kunnet heve grensen på toppskatt, i hvert fall noen kroner, slik Høyre gjør i sitt budsjett, slik at flere får glede av det. Vi burde justert særfradraget for alder og for uføre i tråd med lønnsutviklingen av hensyn til de pensjonister det gjelder. Heldigvis sier nå sentrum til VG at de vil ha ned skattene for alminnelige mennesker. Heldigvis sier Bondevik at nå må vi holde igjen på belastningen overfor næringslivet. Jeg vil minne om at hvis både Valgerd Svarstad Haugland og Bondevik skal få det som de vil, ja, da nytter det ikke å gå til Arbeiderpartiet, da er det nok på vår side av streken de er nødt til å hente sin tilslutning.