Inge Lønning (Høyre), 2009-05-14:
En samlet komité skriver i innstillingen at det er et klart behov for å styrke arbeidet med kvalitet og sikkerhet. Det burde etter mitt skjønn også ha ledet til at det var full samstemmighet og oppslutning om alle deler av det representantforslaget vi har fremmet. Jeg er glad for at det er bred tilslutning fra et flertall i komiteen til alle deler, minus det ene, som ligger i det nettopp refererte forslag fra Harald T. Nesvik som bare har Fremskrittspartiet og Høyre som forslagsstillere, og som går direkte på innføring av et akkrediterings- og sertifiseringssystem. Når det er full enighet om at det er et klart behov for å styrke arbeidet med kvalitet og sikkerhet, og Helsetilsynet gang på gang på gang i sine rapporterer konstaterer at det mangler oppfølging når det gjelder å rette de feil som Helsetilsynet påpeker, er det vanskelig for meg å forstå at man er så kjølig og reservert til forslag som går ut på nettopp å lage systemer, for vi er enige om at det foregår massevis av godt arbeid, utvilsomt, i norske sykehus med å bedre kvaliteten, men det som mangler, er systemer som sikrer at dette blir prioritert på topp. Vi er også enige om, som de øvrige partier i komiteen skriver i innstillingen, at når det kommer til stykket, er dette et ledelsesansvar – ja selvsagt – og det er et lederansvar på alle nivå i spesialisthelsetjenesten. Men problemet er jo at ledere kommer og går – i helsevesenet som i alle andre virksomheter. Hvis man ikke skal gjøre dette personavhengig, må man nødvendigvis ha sikkerhetssystemer som, uavhengig av hvem som i øyeblikket sitter som leder på det ene eller det annet nivå, sikrer at kvalitetsarbeidet blir prioritert på topp. Grunnen til at vi i vårt forslag legger betydelig vekt på akkurat dette med sertifisering, er at vi mener erfaringen fra andre samfunnssektorer og erfaringen innenfor privat virksomhet av mange slag viser at slike systemer som er basert på standardiserte kvalitetskrav, og som måler virksomheten permanent opp mot disse definerte kvalitetsstandarder, er det sikreste virkemiddelet over tid for å trygge at systemet ikke sovner av når det gjelder årvåkenheten på akkurat sikkerhet og kvalitet i behandlingen av pasientene. La meg også føye til at en viktig side ved dette er at sykehusene også er de som har ansvaret for opplæringen av alt fremtidig helsepersonell. Det gjelder turnusordningene og praksisordningene for legestudenter og for sykepleierstudenter. Vi vet at i dag er ikke kvalitetsoppfølgingen god nok der heller. Det burde helt opplagt være slik at også den delen av sykehusenes virksomhet virkelig er kvalitetssikret. La meg til sist også uttrykke min undring over statsrådens svarbrev til komitéen. Den undringen går på to ting. For det første sies det at statsråden ikke ser noen grunn til foreløpig å lage en enhetlig nasjonal strategi. Dette «foreløpig» stusser jeg over – hva i all verden betyr det? Hvor lenge mener statsråden at man kan vente med å igangsette det arbeidet? Det andre er den overmåte store vekt det i statsrådens brev legges på helseregistre. Det fremsettes bombastiske påstander om at det er en absolutt forutsetning at det eksisterer heldekkende helseregistre – det nevnes også rusbehandling og psykiatri – som skal være personidentifiserbare, og som for enhver pris ikke må være samtykkebaserte. Det vil si, pasienten skal ikke ha et ord med i laget. Det er mulig å drive kvalitetssikringsarbeid hvis man har det. Jeg håper, nær sagt, at statsråden ikke har lest gjennom det brevet noen har skrevet før han satte navnet sitt under.