Jan Petersen (Høyre), 2000-06-16:
Det er en del merkverdige innslag i denne debatten. Et av dem stod for så vidt Britt Hildeng for nå, for hun sa med åpenbar forskrekkelse, grublandet fryd, at sentrum går sammen med Høyre når det gjelder å få flertall for skattespørsmål. Og med tilsvarende grublandet fryd sa også Steensnæs det samme når det gjaldt kommuneøkonomien og landbruksoppgjøret, at Regjeringen måtte gå sammen med Høyre for å få til tingene. Så de ser åpenbart med grublandet fryd til begge parter, men poenget er at både sentrum og Arbeiderpartiet må komme til Høyre for å få flertall. Det er et interessant innslag i dagens politikk. Nå skal man kanskje ikke bruke altfor mye tid på de burleske innslagene, men Carl I. Hagen står virkelig for de fornøyelige innslagene i denne debatten. Han står for en økonomisk politikk som er som det gamle Fremskrittspartiets, det virrer rundt fra det ene til det andre. Nå har altså Hagen funnet ut at han er nødt til å stemme mot forslaget om ikke å iverksette ordningen med gratis utlån av skolebøker, fordi det allerede er vedtatt, men han vil altså gjerne oppheve det fra årsskiftet. Nå bestemmer han som en gang i tiden stod for kampen mot byråkrati, at det skal settes i gang et helt apparat for å forvalte 100 mill. kr for et halvt år, hvoretter det hele skal avvikles. Jeg håper at selv Hagen ser hvor håpløst dette er, og at han kanskje angrer litt på den forholdsvis kjekke språkbruken han hadde i forhold til Per-Kristian Foss. Jeg må for øvrig si at når han bruker som argument at man ikke skal endre budsjettet midt i året, er det ganske eiendommelig at Hagen selv putter inn ikke mindre enn 10 milliarder kr når det gjelder mobilkonsesjoner – den største enkeltendringen som er foretatt – og det gjør han etter at partiet én uke før på prinsipielt grunnlag uttalte seg mot at man skulle gjøre slike ting. Dette er Fremskrittspartiet på sitt verste: fra det ene til det andre. De husker ikke hva de gjør fra den ene uken til den an-dre. Det er kanskje for mye å oppvarte ham med dette, men det hadde vært interessant om han hadde hatt noe å si om det. Det han virkelig burde sagt noe om, var det Per-Kristian Foss spurte om, nemlig: Er det slik at Fremskrittspartiet nå virkelig ønsker en mer ekspansiv politikk? Jeg ser ikke bort fra at de ønsker det, for nå surfer jo Hagen på den bølgen at folk flest ikke forstår hvorfor man ikke kan bruke mer penger, istedenfor å gjøre det en politisk leder burde gjøre, nemlig å forklare og vise lederskap. Hagen gjør det bedre på å surfe enn på lederskap, men han må i hvert fall rundt og forklare hvorfor man nå skal ha en mer ekspansiv økonomisk politikk, for hvis man vil ha det, er Fremskrittspartiet en fare for unge barnefamilier som nå setter bo, og for kommunene som skal betale helseutgifter. Det er realiteten. Man kan ikke bare ha det hyggelig i politikken. Nå kommer altså regningen, og det er den Hagen nå gir. Ellers må jeg si at det også var litt eiendommelig å registrere hvordan det går godt med kjærlighetsforholdet mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Jeg skal ikke bruke mye mer tid på det i tillegg til det jeg brukte under et replikkordskifte. Jeg vil bare siden sentrum åpenbart føler at kjærligheten er blitt litt for sterk, minne om at fra sentrums side var den kjærligheten så sterk at de ikke engang ville snakke med Høyre og Fremskrittspartiet om budsjettet sist høst, de gikk rett til Arbeiderpartiet og ble enige. Så dette var et forholdsvis gjensidig forhold. At det siden har kjølnet, får nå være en annen side av saken. Jeg tror vi nå må ta på alvor at det er sterke presstendenser i økonomien, som går ut over yngre familier, og som også går ut over kommunene. Det skyldes at det budsjettet som ble vedtatt, ikke var godt nok tilpasset. Jeg undrer meg litt over Arbeiderpartiets strategi i disse spørsmålene, for Arbeiderpartiet har nå åpenbart fått større belastninger ved å fortelle befolkningen hvorfor man er nødt til å holde igjen. Men de har allikevel ikke hatt mot til å endre budsjettet så mye at man også fikk endret kursen. Og så langt jeg kan skjønne, er Arbeiderpartiet nå i ferd med å få det verste av to verdener: De får belastningen med å forklare hvorfor man skal holde tilbake, men så tør de ikke holde så mye tilbake at de får noen effekt av det. Dermed ender man opp med den rentestigningen som vi nå har fått. Og det er kanskje problemet, at i politikk er det ikke så lett å ta de nødvendige harde valgene som må tas. Jeg registrerer at finanskomiteens leder oppfatter sitt forhold til sentrum som et slags forfølgelsesritt denne høsten. Det skal bli interessant å se hvordan det går videre. Men jeg tror kanskje det var vel optimistisk av Hill-Marta Solberg å tro at bare vi nå får en god sommer bak oss, vil alle tingene komme på plass. Det er en del harde tak som må tas. Vi får ikke prioritert helse og skole godt nok hvis vi ikke er villige til å foreta en del reelle omprioriteringer. Og det er der det politiske motet alltid svikter.