Abid Raja (Venstre), 2011-05-31:
Det norske finanspolitiske miljøet er preget av stor kompetanse og er grunnleggende seriøst og for så vidt også uavhengig. Men det er lite, og de fleste toneangivende personer har samme bakgrunn, samme forståelse av utfordringene og samme tilnærmingsmåte til pengepolitikk, handlingsregel, reguleringer av finansmarked, osv. Det har ikke minst vinterens såkalte stollek – som representanten Sanner var inne på – vist, altså bytte av posisjoner i Finansdepartementet, Norges Bank, SSB og Finanstilsynet. Det er en liten krets mennesker som skifter på å bekle de viktigste posisjoner. Jeg vil imidlertid understreke at de alle er svært kompetente, og at jeg ikke har noe å utsette på noen av de utnevningene som Finansdepartementet har gjort. Venstre deler imidlertid forslagsstillernes syn at et uavhengig finanspolitisk råd kan være hensiktsmessig for å gi uavhengige fagøkonomer en institusjonalisert arena for å se myndighetene i kortene og gi en uavhengig, faglig – og gjerne alternativ – vurdering av politikken som føres. Forslagsstillerne viser – med rette – til de gode erfaringene man har gjort med et slikt råd i Sverige. Det svenske finanspolitiske rådets rapport fra 2010 er interessant lesning i en politisk kontekst. Blant annet advarer rådet politikere mot å love ufinansierte reformer i den kommende valgkampen. Man anbefaler at dersom det skal føres en mer ekspansiv politikk, vil det være fornuftig at kommunenes frie inntekter styrkes. Man er positiv til det såkalte jobbskattefradraget, men kritisk til å beholde ROT-avdraget når konjunkturene snur. Alt dette er interessant, og det bidrar til å berike den svenske debatten. Anbefalingene er åpenbart uavhengige og har ingen politisk slagside. Det er derfor jeg ikke med min beste vilje kan skjønne den eventuelle motvilje mot å innføre en tilsvarende ordning i Norge som finansministeren og regjeringspartiene står for. Hva er man egentlig redd for? Også svensk økonomisk politikk vurderes fortløpende av svensk statistisk sentralbyrå, OECD og IMF – i tillegg til EU. Utover det kommer at svenske offentlige utvalg har et mer åpent og mindre styrt politisk mandat enn i Norge, og man har flere akademisk-økonomiske miljøer enn i Norge. Altså var Sverige i utgangspunktet mer uavhengig, politisk vurdert. Allikevel så man verdien av å nedsette et uavhengig finanspolitisk råd, selv om det kan være politisk ubehagelig for regjeringen og regjeringens parlamentariske grunnlag. Et uavhengig finanspolitisk råd etter modell fra Sverige og Danmark ville bidratt til flere stemmer i og en berikelse av den politiske debatten. Seks år med flertallsregjering har tydelig vist at er det en ting man ikke er spesielt opptatt av, er det alternative og andre vurderinger. Det er bare å se på flere av sakene vi behandler i Stortinget. Med et lite gjesp viser flertallet oftest til brev fra statsrådene, punktum – ingen argumentasjon, ingen debatt. De dalende oppslutningene rundt de åpne høringene i Stortinget er også et eksempel på at man har gitt litt opp. Man taler gjerne for døve ører. Alle saker er, når de endelig kommer til Stortinget, ferdig prutet og forhandlet. Resultatet er at demokratiet forvitrer, og interessen for politikk og samfunnsdebatt avtar. Også det faktum at Stortingets rolle har blitt kraftig svekket etter seks år med flertallsregjering, tilsier at det er en god idé – ja, jeg vil nesten si en nødvendighet – med et uavhengig finanspolitisk råd. Det er også Venstres vurdering at det ville styrke interessen for og legitimiteten til et finanspolitisk råd hvis dette ble lagt direkte under Stortinget, uavhengig av Finansdepartementet.