Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2004-12-13:
Jeg vil innledningsvis fra komiteens side markere at det også er kirkekomiteen som nå behandler sitt budsjett. Jeg synes det er viktig å synliggjøre at Kirken er viktig både for oss som folk og for det arbeidet vi skal gjøre på Stortinget. Kirkens høytider følger oss i stort og smått gjennom et langt liv. Kirken betyr fortsatt svært mye for folk flest, ikke bare for dem som deltar mest aktivt, som går til gudstjeneste hver søndag, og som deltar i menighetsarbeidet, men også for det brede lag av befolkningen. Den norske kirke er og skal forbli en folkekirke, det er vi enige om, selv om vi kanskje legger litt andre definisjoner i ordet «folkekirke». Men Kirken vil prege forholdet mellom stat og kirke i Norge uansett hvilken tilknytningsform vi vil ha i framtida. Statsråden var innom likestilling i Kirken, og det er jeg veldig glad for. Likestillingsloven skal bidra til å fremme likestilling, og slår fast at kvinner og menn skal ha samme muligheter til utdanning, arbeid, kulturell og faglig utvikling. I 1999 vedtok Kirkemøtet en egen handlingsplan for kvinnespørsmål og likestilling. To år senere ble det vedtatt en strategiplan der det bl.a. heter at likestillingsarbeidet skal gjennomsyre hvert enkelt satsingsområde i Kirken. Presten Gry Friis Eriksen har brukt et stipend til å studere dette, og konkluderer med at integreringen av likestillingsperspektivet i Den norske kirke er tilfeldig og personavhengig. Friis Eriksen etterlyser konkrete tiltak. Noen gjennomarbeidet handlingsplan har vi ikke sett fram til nå. Flere av de ansatte i Kirken etterlyser en ny giv og et bredt engasjement for likestilling i Kirken. Jeg er derfor glad for at Kirkemøtet har tatt dette opp på eget initiativ. Kirkemøtet er en viktig forsamling, og deres debatter betyr mye for hva slags kirke vi vil ha i framtida – men jeg savner drahjelp fra statsråden. Hvordan kan Kirken bli bedre på kvinne- og likestillingsspørsmålene? Tallenes tale er klar. Av de 100 prostestillingene vi har i Den norske kirke, er det nettopp sagt at det er kun 11 kvinner. I 1999 utgjorde andelen kvinnelige prester kun 14 pst. Det er jo et tilbakeslag når vi fortsatt kan lese om at kvinner ikke blir innstilt til kirkelige jobber på grunn av sitt kjønn eller sin legning. Så har jeg behov for å si noe om dåpsopplæringen. Jeg har behov for å minne om Arbeiderpartiets primærstandpunkt da vi behandlet dåpsopplæringen i Stortinget. Representanten Lyngstad har vært raskt ute med å karakterisere Arbeiderpartiet når det gjelder vår holdning til dåpsopplæringen. Både representanten Lyngstad og andre har tydeligvis glemt Arbeiderpartiets holdning da dåpsopplæringen ble behandlet i denne sal. Jeg kan forsikre representanten Lyngstad og de øvrige om at vår holdning til dåpsopplæringen er den samme i dag som den vi hadde da. Vi mente da, og vi mener fortsatt, at et begrenset antall menigheter skal drive prosjektvirksomheten, og at utvidelsen av antall deltakende menigheter først skal skje etter at evaluering er foretatt. Det er et standpunkt vi har hatt hele tiden, jeg synes det skal stå respekt av at man følger det videre. Arbeiderpartiet står på det. Vi vil ha forslag om prosjektgjennomføring oppfulgt av evaluering, og så vil vi utvide antallet menigheter. Men vi vil ha kunnskap om det prosjektet som gjennomføres, før vi utvider det til det antall som flertallet her ønsker. Så litt til årets budsjettbehandling i komiteen. Om det går det an å si at behandlingen i komiteen har vært svært avklarende. Vi har fått se regjeringspartiene i lykkelig tospann med Fremskrittspartiet, og har kunnet registrere hvordan trivselen på den siden av komitebordet har vært økende. Det synes lekende lett for Høyre å omfavne Fremskrittspartiet, og påfallende enkelt for Kristelig Folkeparti å være med på ferden. Kanskje dette inntrykket ikke avspeiler forhandlingsprosessen slik den egentlig var – det vet jeg ikke – men det er det inntrykket man sitter igjen med etter at årets budsjettbehandling i komiteen er avsluttet. Arbeiderpartiet har i sitt alternative budsjett videreført den utdanningspolitikken vi har ført de senere år. Det er temmelig frustrerende når Regjeringa år etter år i sitt budsjettforslag tar de samme omkampene i Stortinget. Jeg kan nevne landslinjer, sikkerhetsopplæring for fiskerne, kutt i voksenopplæringsmidlene, osv., osv. Selv enstemmige vedtak i stortingssalen der man ber om evaluering og tilbakemelding, blir neglisjert av Regjeringen. Det synes jeg er trist. Et annet viktig område der Regjeringa har kuttet hvert eneste år, er innenfor voksenopplæringen. Vi vet at deler av den store voksenopplæringsreformen ikke virker etter hensikten. Svært få benytter seg av muligheten til å komme inn på videregående skole eller høyere studier. Dette er nærmest blitt en elitereform, der flesteparten av dem som bruker mulighetene, er personer med høy utdanning. Undersøkelser viser også at de som ikke bruker mulighetene, begrunner dette med mangel på penger. Regjeringa har en uttalt målsetting om å satse på livslang læring, men statsråden og Regjeringa har uttalt at kutt i voksenopplæringa er gjort av budsjettmessige hensyn, og at departementet de siste årene har valgt å prioritere andre grupper. Statsråden har ikke brukt ordet «skattelettelse», men det ligger vel i kortene. Arbeiderpartiet har i sitt alternative budsjett videreført dagens nivå for sikkerhetsopplæringa for fiskere. Arbeiderpartiet har videreført driften av samtlige landslinjer. Arbeiderpartiet har styrket kommunenes økonomi, slik at den offentlige skolens økonomi også skal styrkes. Avslutningsvis vil jeg nok en gang slå fast at Arbeiderpartiet er sterkt imot den utilslørte tilrettelegginga for etablering av private skoler som nå skjer. Arbeiderpartiet ønsker å styrke den offentlige skolen – og ikke stimulere til et ytterligere fragmentert utdanningssystem, verken på grunnskolenivå eller på videregående skole-nivå.