trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Julie Christiansen (Høyre), 2002-05-06:
Jagland nevnte Høyres politikk i forrige periode og diskusjonen om utviklingspolitikken i valgkampen. Det er riktig at Høyre tidligere har lagt mindre vekt på at en spesiell prosentsats skal være oppfylt når det gjelder bistandsnivået, og lagt større vekt på andre elementer i utviklingspolitikken, som f.eks. handel. Jeg har bare lyst til å understreke at Høyre gjennom regjeringssamarbeidet har fått gjennomslag for en del av de krav vi også har stilt til bistandspolitikken, nemlig økt vekt på næringsutvikling – noe vi opplevde at vi slet litt med i forhold til den forrige regjeringen. Vi har fått gjennomslag for en gjennomgang av hele bistandsforvaltningen. Regjeringen skal, som Jagland også nå nevnte, jobbe for at også andre land enn MUL-landene skal inkluderes når økt tilgang til både det norske og det internasjonale markedet diskuteres bl.a. i WTO. Det jeg kunne tenke meg å spørre Jagland om, er hvordan han ser på viktigheten av å legge økt vekt på næringsutvikling i det norske bistandsarbeidet, og på det fornyede fokus som denne regjeringen nå legger på bl.a. samarbeidet med NHO og på en gjennomgang av områder vi kan styrke i vårt samarbeid med hovedsamarbeidslandene og med andre land.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-05-06:
Norge markerer i år 50 år med norsk u-hjelp og bistand. Det er en epoke der det helt klart har vært en del suksesshistorier, men man kan også sette spørsmålstegn ved om den totale bistanden og innretningen på den har gitt en positiv utvikling. Jeg vil også si at det har vært 50 år med mye proteksjonisme, og Norge har vel ikke vært et foregangsland når det gjelder å åpne opp for friere handel. Som Jagland var inne på i sitt innlegg, er handel et viktig virkemiddel – kanskje viktigere enn man i hvert fall innså for 50 år siden. Jeg vil utfordre Jagland litt på om han nå ser at handel antakelig er et av de viktigste virkemidler, for ikke å si det viktigste, og om han vil bidra til at Norge kan bli et foregangsland på dette området og virkelig gi u-landene ikke bare frihandel, men også hva de ønsker, nemlig en rettferdig handel. De elementene som Jagland selv var inne på når det gjelder dette med tekniske handelshindringer, har jo også vist seg å være bremsende for en positiv utvikling.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-05-06:
For å ta Oxfam først: Jeg har lest relativt mye i deres rapport, og jeg sa heller ikke at handel var det eneste tiltaket som Oxfam beskrev, men at det står øverst på listen som et av de viktigste. Det jeg sa, var «inkludering av u-landene», og det de snakker om, er bl.a. en rettferdig handel. De understreker betydningen av det. Når det gjelder diktatur og bistand, har det nå også vært en erkjennelse i resten av det norske politiske miljø av at det å gi norsk bistand til regimer som konsekvent bryter menneskerettighetene og ikke ser seg tjent med å slå inn på en demokratisk vei, ikke er i noens interesse. Men selvsagt er det ikke slik at de land som ikke får norsk bistand, dermed lettere slår inn på en demokratisk vei. Blankenborg tok utgangspunkt i at Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett ikke inneholdt én krone til bistand og utviklingshjelp. Det er heller ikke riktig. Alle gjeldslettetiltak som var foreslått fra Regjeringens side, lot vi stå urørt. Alt når det gjaldt helsebevilgninger, lot vi stå urørt – vi støttet opp under det som var. Og så godt som all satsing på utdanning lot vi stå urørt. Så disse tre områdene var også prioritert fra vår side ved statsbudsjettbehandlingen i fjor høst. Men innenfor en del andre områder valgte vi å kutte relativt drastisk. Så til Midtøsten. Nå får vi se hva som blir resultatet, og hvilken oppbyggingsprosess som skal starte. Men i en slik situasjon er selvfølgelig ikke handel et virkemiddel som alene kan løse de utfordringene vi står overfor. Fremskrittspartiet har også, senest i forbindelse med krisen i Afghanistan, vært villig til å yte betydelige tilskudd for å hjelpe til når en humanitær situasjon krever det.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-05-06:
Når det gjelder liberalisering av handel med varer, møter jo u-landene problemer med å eksportere råvarer, men problemene blir gjerne større jo mer videreforedlede varene er. Det er noe av den samme problemstillingen vi har med hensyn til norsk fisk i forhold til EU – vi selger fisken rå, og så videreforedles den i Europa. Liberaliserer vi, og tar tak i noen av de handelshindringene og problemene som u-landene virkelig møter, får vi gjort noe med dette, og u-landene får tatt nye initiativ til å skape industri og videreforedle sine egne råvarer. Dét er i dag et hovedproblem, med den innretningen tollsatsene har i mange deler av verden. Selvfølgelig vil en liberalisering og en avsubsidiering av norsk landbruk ha konsekvenser i Norge, og selvfølgelig er det begrenset hva man kan forlange gjennomført over natten. Men vi ønsker å se en retning, at man peker ut en kurs. Det er nok riktig at man innenfor bøndenes egne organisasjoner og sirkler har sett at dette er noe som kommer, og at man må forholde seg til det, men det kommer veldig sent, og det kommer i veldig liten grad, og det er behov for et stort trykk for å få ytterligere tiltak her. Vi tror at vi fra politisk side har mye å gjøre i forhold til å sette på dette trykket, slik at vi også fra norsk side kan være stolte av den politikken vi fører overfor u-landene, selv om den i en global sammenheng selvfølgelig betyr forsvinnende lite i forhold til det aktører som EU og USA står for.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-05-06:
Vår kritikk mot norsk bistand generelt står fast, men som jeg understreket i et replikkordskifte med representanten Blankenborg, har vi på noen områder, først og fremst helse, utdanning og gjeldslettetiltak, også innenfor det ordinære statsbudsjettet vært villig til å være med på til dels meget store bevilgninger, og jeg understreket for så vidt også i mitt innlegg at det var denne delen av bistanden vi så for oss skulle omfattes. Jeg brukte en argumentasjon i forhold til vår olje- og energipolitikk – som gir oss en veldig høy fortjeneste, bl.a. som følge av at vi samarbeider, kanskje for nært etter vår mening, med et kartell som OPEC – og derav kom kanskje begrepet oljepenger. Vi snakket om et utenlandsbudsjett, et budsjett med midler som benyttes i utlandet, og som ikke har en inflasjonsdrivende virkning i Norge, og som altså ikke bidrar til et press på renten, som vi selvsagt er enig i at vi bør unngå. Dette bør jo være det enkleste å tenke seg: Penger som ikke fører til et press på norsk rente, må jo være penger som benyttes i helt andre deler av verden. Derfor burde det antakelig være veldig lett å starte å bygge opp et utenlandsbudsjett knyttet til deler av bistanden.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-05-06:
I redegjørelsen og gjennomgangen av samarbeidslandene er det ett land som ikke er nevnt. Det er det landet som kanskje mottar mest norsk bistand for tiden, nemlig Mosambik. I den samme redegjørelsen er Zimbabwe godt nevnt, og vi har nå brutt bistanden til Zimbabwe. Det er mange gode grunner til det – og ingen problemer med den avgjørelsen. Det jeg gjerne vil ha statsrådens kommentarer til, er situasjonen i Mosambik, og om det er en enkel avgjørelse for Regjeringen å fortsette bistanden fremover på den måten vi har gjort. Vi er kjent med at det finnes en del kritikere, ikke minst internt i Mosambik, i forhold til regimet, selvfølgelig, men også til hva denne bistanden gjør for å opprettholde det. Journalisten Carlos Cardoso, som dessverre ble drept på en tragisk måte, uttalte i februar 2000 til NTB at Norge kaster pengene ut av vinduet, pumper hundrevis av millioner kroner inn i ingenting, og mente at de var med på å forlenge og forverre et system og et styresett. Og andre som kjenner Mosambik, sier at kutt i bistanden vil ramme uskyldige mosambikere mye mindre enn en fortsatt negativ utvikling. Så mitt spørsmål er da: Har Regjeringen gått inn i en alvorlig drøftelse av disse problemstillingene, og hvordan vil man for fremtiden forholde seg til Mosambik og eventuelle fortsatte brudd på menneskerettigheter?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-06:
Utviklingspolitisk står flyktningane i ein veldig spesiell situasjon. Dei er ofte utafor vanlege administrasjonsforhold, dei er utafor sin eigen nasjonalstat. Arbeidarpartiet har liggjande inne eit Dokument nr. 8-forslag om eit folkefond for palestinske flyktningar. Eg vil spørje representanten Jagland om dette kan oppfattast som ei underkjenning av dei palestinske flyktningane sin rett til å vende heim. Eg vil med ein gong seie at når det forslaget kjem opp, vil det få SV si støtte. Eg vil be Jagland om å vurdere dette i forhold til loven om retur og loven om ikkje retur som finst i den israelske forfatninga.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-06:
Eg var ein av dei heldige, saman med Vallersnes og andre, som fekk vere med til Rwanda, og det er jo gledeleg å sjå at Høgre no, i regjering, rett og slett er meir bistandsvenleg. Det er absolutt gledeleg å sjå. Bistanden skal no meir eller mindre gjerast ubunden. Samtidig er det særleg viktig å utvikle gode kontrollmekanismar for anbodsrundane for norskfinansierte prosjekt, ikkje berre for at desse skal gå til norske aktørar, men òg for at dei skal gjennomførast på ein korrekt og lovleg måte. Dette er jo særleg viktig for næringslivsprosjekt, fordi desse medfører sterke økonomiske interesser. Vi ser, som òg Jagland var inne på, at i forhandlingar om handel kjem mange land til kort. Når det gjeld SADCC-landa, er det ingen tvil om at Sør-Afrika i mange tilfelle er mykje sterkare enn f.eks. Mosambik, som ikkje klarer å ha ein oppegåande administrasjon på desse områda. Så det eg vil spørje om, er: Vil Høgre vere med på å gje meir av styringa av handelen til FN? FN har jo eit oppegåande apparat i UNCTAD, men er Høgre villig til å vere med og styrkje FNs posisjon når det gjeld handel?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-06:
Framstegspartiet og Høglund snakkar om liberalisering. Ser vi på dei norske bøndene, er det ein ting som kjenneteiknar dei, og det er at dei er små. På eitt område er dei store, noko som ofte undrar folk i utlandet: Det er at ein kan kjøre i Noreg, og så kan ein seie at der ser du eit slakteri, der ser du eit meieri. Poenget er at det er den norske bonden som eig dette gjennom samvirketanken, som starta i England for godt og vel 100 år sidan. Vi har sakte, men sikkert bygd opp ein måte å regulere matproduksjonen på i Noreg. Eg snakka seinast i går med ein produsent av svinekjøtt. Han sa: No har vi nådd målet om å få balanse i marknaden. Bøndene sjølve er inne og tek ansvar. Bøndene får delvis betalt frå denne salen via løyvingar for å drive marknadstilpassing. Ser Høglund at ein med ei fullstendig liberalisering av dette opplegget vil rive ned det vi har prøvd å byggje opp, og kanskje først og fremst hindre at ein får ei utvikling i mange utviklingsland som går i retning av at ein også der begynner å vidareforedle sine produkt? Problemet i dag for mange småbønder ute i verda er at ein ikkje har noka vidareforedling. Éin ting er at ein ikkje får kome inn på verdsmarknaden, ein annan ting er at ein sjølvsagt også får det problemet at mat rett og slett rotnar bort, fordi ein ikkje har industri som kan foredle dette vidare. Ser Høglund desse konsekvensane av liberaliseringsforslaga sine?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-06:
Det var mykje fint å ta tak i der, det var BNI, og det var først og fremst det å slette gjeld. Eg er glad for at Framstegspartiet vil slette gjeld. Men så er spørsmålet om vi driv ein landbrukspolitikk i Noreg som gjer det umogleg for fattige land å delta i handelen med jordbruksprodukt. Nei, sjølvsagt ikkje, men vi må vere villige til å seie at dette kan vi ikkje berre sleppe heilt fritt. Vi kan ikkje la marknaden ordne dette. Vi veit også at først og fremst må vi få inn ord som økologi og det å drive på ein berekraftig måte. Dette får vi ikkje utan vidare. Eg skulle ha vore glad dersom marknaden kunne ha løyst dei problema. Eg har til og med trua norske bønder med at dersom vi ikkje får opp norsk produksjon av enkelte økologiske varer, så må vi heller seie at vi må få fri import av dei. Marknaden kan absolutt brukast på visse område. Det er internasjonal samhandel og internasjonal solidaritet som vil klare å få verdsproduksjonen av mat til å gå i balanse. Til det krevst det både internasjonale avtalar og internasjonale forhandlingar, og ikkje liberalisme.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-06:
Å verne mot – proteksjonisme betyr å verne mot – vil for dei fleste landa gjelde anten for område av næringslivet eller for andre delar av samfunnet som det vil vere behov for å verne. Vi veit f.eks. at Canada bruker enorme midlar på kulturproteksjonisme, for dei vil behalde sin kulturarv, dei vil ikkje drukne f.eks. i kultur frå USA. Det finst massevis av måtar å verne ting som ein vil verne om, på. Inge Lønning veit jo at vi i SV har vore med på å stø, saman med Høgre, dette med tollfridom for dei minst utvikla landa. Eg skal vere einig med Inge Lønning i at handel fremmar utvikling. Handel fører fleire folk ut av fattigdom. Eg er heilt klart einig i det. Der er eg kanskje litt frekk som seier at proteksjonismen er bra – den er bra dersom den er internasjonal, dersom den berre er FN-basert, dersom vi lar det vere eit demokratisk grunnlag for å forhandle om proteksjonisme, der alle er med. Det er slik vi har bygd Noreg. Slik er andre land òg bygde. Slik skal vi delvis byggje verda, gjennom forhandlingar, samforståing osv. Da blir det ein proteksjonisme som kan bli akseptert av andre partar, fordi ein forstår at det er behov for å verne visse delar av eit lands interesser. At eg kanskje burde ha funne betre og fleire eksempel enn norsk landbruk, skal eg vere einig i, og eg kjem nok tilbake til det seinare.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-06:
Eg kan forsikre representanten Rise om at ingen gledde seg meir enn SV då det viste seg at Taliban-styret fall – eg var nær ved å seie fortare enn svint, iallfall fortare enn mange hadde rekna med. Det vi trudde – der eg sjølv, SV og for så vidt andre tok feil – var at krigen faktisk skulle vare lenger. Hittil har den vel kravd, seier uoffisielle informasjonar, ca. 3 000 sivile menneskeliv. Derfor stiller vi spørsmål heile tida, for det er dilemma i norsk politikk når vi både skal ha krigsherrerolla og også skal ha utviklingsrolla. Vi bad om f.eks. bombestans tidlegare, i fjor haust, nettopp for at bistanden skulle bli meir effektiv. Vi må heile tida halde diskusjonen oppe om det er mogleg å drive bistand, samtidig som ein skal drive med maktstrategiar. Representanten Rise nemnde sjølv dette med opium, det er tal som viser at produksjonen har gått opp. Vi veit at det er planar om ei oljeleidning som er veldig strategisk, gjennom Afghanistan. Så det eg vil spørje utviklingsministeren om, er korleis vi avbalanserer dette. Det er to roller, anten vi vil det eller ikkje.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-06:
Først litt til dette med oljefondet og barnearbeid. Eg synest Lars Rise snakka godt og engasjert om dette med barnearbeid og dei problema det skaper. Men kan representanten Rise kome med nokon tankar rundt dette med oljefondet sine investeringar? Kva synest Kristeleg Folkeparti om stoda, slik som den framstår i media i dag? Elles vil eg gå litt tilbake til Midtausten – 2 milliardar kr har vi brukt der sia 1990-talet. I dag ligg det meste av resultatet av dette i ruinar, smadra av den israelske krigsmaskinen. Det palestinske sjølvstyret, som blei etablert gjennom Oslo-prosessen, står no ribba tilbake, og dei menneskelege lidingane dei siste vekene har vore svært store på palestinsk side. Dette burde gjere den norske utviklingsministeren såpass rasande at ein iallfall kunne høyre om det i ei slik utgreiing, men situasjonen i Midtausten blir knapt nemnd, og det i så nøkterne ordelag at det er direkte provoserande. Også statsministeren er svært forsiktig når han snakkar om Midtausten, og han fortset å jamstille dei to partane – få partane saman, er liksom slagordet. Tradisjonelt har Kristeleg Folkeparti vore eit av dei partia på Stortinget som har vist størst toleranse overfor Israel. Kva meiner eigenleg Kristeleg Folkeparti om den siste utviklinga i Midtausten? Meiner ikkje Kristeleg Folkeparti også at Israel må bere hovudansvaret for den situasjonen ein no er oppe i, og at det må stillast sterkare krav til Israel om å få til politiske løysingar? Eg håper representanten Rise kan tenkje seg å kome SV litt i møte på dette området. For skal vi få til fred i Midtausten, må vi også kunne klare å ha ein konkret og realistisk debatt i Noreg, ein debatt som gjev resultat og som skaper semje om at ting må skje.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-06:
Eg sit med tre versjonar av Kristeleg Folkeparti sin Midtausten-politikk. 1. mai hadde eg gleda av å vere på eit folkemøte i Volda. Det var arrangert av SV, men det var faktisk fleire KrF-arar der enn SV-arar. På det møtet var vi heilt einige om at Sharon-regjeringas politikk ikkje kan godtakast. Så eg er litt skuffa over Lars Rise, som ikkje vil kome oss i møte med å seie at dette kan vi uttale sterkare kritikk mot. Det er ein forskjell på okkupant og okkupert. Vi snakkar om verdas fjerde største krigsmakt, og ei befolkning der dei fleste er på flukt. Deler statsråden dette synet? Så til Johannesburg og litt om «burden charing» og dette med norske kvotepliktige verksemder, altså CDM, dei såkalla grønne moglegheitene vi har der, som betyr at norske kvotepliktige verksemder ikkje skal kunne bruke kredittar som stammar frå plantasjar, kolkraftverk eller store vasskraftprosjekt i utviklingsland til å oppfylle sine forpliktingar i første periode. Støttar utviklingsministeren det synet at ein må gå inn og kritisk vurdere kva som skal kunne godkjennast? Vidare, dette blir mange spørsmål, men når det gjeld Johannesburg, går det sjølvsagt på at ein skal ha eit opplegg i forhold til dette med krig og fred. Kva vil Noreg gjere i Johannesburg for at ein skal kunne fokusere på fred som ein føresetnad for ei berekraftig utvikling og på den innverknaden krig og militær produksjon har på globalt miljø og utvikling?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2002-05-06:
Høyres innfallsvinkel til utviklingsarbeid, bistand, har i flere år vært veldig sterkt preget av interessen for hvordan en utvikler handelen i de aktuelle landene. Og det gjør at mekanismene rundt den måten dette kan fremmes på, har vært et sentralt tema i bistandsdebatten i mitt parti, selv om det ikke på noen måte er noen motsetning mellom den interessen og det at en samtidig diskuterer størrelsen på de bevilgninger som gis. For oss vil det være vesentlig at stimulering av handel i utviklingslandene skjer i et nært samarbeid med andre land, slik at man har en visshet for at det samlede resultat blir positivt. Av det følger uten videre at det er åpenbart at også de sider ved arbeidet som fremmes gjennom de store internasjonale organisasjonene, bl.a. FN, er av de nyttige redskapene for hvordan vi videreutvikler satsingen på næringsutvikling i disse landene.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2002-05-06:
Det er godt mulig at en kan bli enig om det, men hvordan reglene skal utformes som tiltak, vil jo være en diskusjon. For min del går jeg da ut fra at dette er elementer som vi vil få rik anledning til både å diskutere videre og få en forhåndsutredning om når Regjeringen kommer med sin strategi for videre næringsutvikling. Det imøteser vi, og vi går til det arbeidet med den klare innstilling at det er absolutt et aktuelt tema.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-05-06:
Høyre er opptatt av handelens rolle i utviklingssammenheng. Det hørte vi i valgkampen, og det hører vi også om nå – og det gjentas i en viss forstand at en kanskje er mer opptatt av handel som virkemiddel enn av bistand. Men det er jo et faktum at på denne kloden vår er det slik at de rike blir rikere, og de fattige blir fattigere – dette som en konsekvens bl.a. av det internasjonale handelssystemet slik vi kjenner det. Så har jeg notert meg med interesse at utviklingsministeren i et intervju med Nationen har lagt vekt på at de fattigste landene har behov for en viss beskyttelse. Hun gikk kanskje ikke så langt som jeg hadde ønsket, men i hvert fall var det det som lå i tenkningen, at de fattigste landene har behov for en viss grad av beskyttelse, ikke minst – slik jeg tolket henne – mens økonomien er i en oppbyggingsfase. Og da er det sjølsagt interessant å vite hva regjeringspartneren Høyre, som er så opptatt av handelens rolle, mener om dette. Så mitt spørsmål er ganske enkelt: Mener Høyre at de fattigste landene har behov for særlig beskyttelse gjennom WTO-regelverket?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-05-06:
Det er en interessant debatt representanten Stensaker reiser, og som vi for noen år sia hadde fruktbare meningsutvekslinger om i forbindelse med norsk bistand. Jeg skulle gjerne sett at vi også i dag kanskje hadde tort å gå mer inn i den typen debatt enn det vi gjør. Personlig har jeg – ikke minst etter å ha bodd en god del i utlandet, hvor kultur og tankesett er helt annerledes – slitt mye i forhold til om det er grunnleggende kulturimperialisme vi bedriver når vi bl.a. bedriver bistand. Etter å ha gått solide runder med meg sjøl og tenkt gjennom disse tingene, kom jeg mer og mer til at vi skal vokte oss i dette landskapet. Men det er samtidig slik at det dog finnes en del helt grunnleggende verdier som vi med respekt for mennesket må ta utgangspunkt i. Derfor er aspekter knyttet til menneskerettigheter, knyttet til individuell frihet, som ikke minst også har med kjønn å gjøre, altså rettigheter knyttet til det å være barn, så grunnleggende og så elementære at man bør bygge enhver samfunnsutvikling på dem. Jeg mener at hele debatten om bistanden bør ta utgangspunkt i at det er en del elementære og helt grunnleggende forestillinger om hva vi mener er menneskeverd, som skal ligge i bunnen. Velger man å ta det som utgangspunkt, tror jeg en vil finne at det meste av det vi bedriver innenfor bistand, er uproblematisk, men jeg syns det er klokt periodevis å ta noen debatter på dette feltet.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-05-06:
Jeg vil gi utviklingsministeren en mulighet til å kommentere ytterligere FN-konferansen om bærekraftig utvikling, men med et litt mer generelt utgangspunkt enn det representanten Jacobsen tok, for dette er en konferanse som opptar mange av oss, og som bør oppta oss alle. Det ville jo være en ulykke om denne konferansen kun skulle produsere papir og uforpliktende ord. Jeg forstår at utviklingsministeren er opptatt av handlingsplaner. Det mest fundamentale er sjølsagt at vi faktisk får hamret ut en handlingsplan, at det blir etterprøvbare målsettinger inkludert i denne handlingsplanen, og ikke minst at det også ligger finansielle ressurser på bordet, slik at det er håp om at en faktisk kan gjennomføre det en vedtar. Jeg ville gjerne ha en litt nærmere orientering om hvor saken står i forhold til at dette skal bli så konkret som jeg tror at både utviklingsministeren og jeg ønsker at det skal være. Så vil jeg gjerne også høre mer om hvilke egne initiativer som blir tatt fra Regjeringas side. Utviklingsministeren sa at man hadde egne initiativer, og jeg vil gjerne høre litt mer om dem. Til slutt vil jeg gjenta mitt ønske om en redegjørelse fra statsministerens side i forhold til forberedelsesprosessen og norske målsettinger i forberedelsesprosessen. Det er ikke til forkleinelse for statsråder som har viktige roller å spille inn mot konferansen, men temaet er bærekraftig utvikling, sektorovergripende, og jeg finner det derfor naturlig at statsministeren gir den type redegjørelse.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2002-05-06:
Høglund og Framstegspartiet har ei fantastisk form for logikk: I ein del land som mottek utviklingshjelp, er det diktatur, ergo: Dersom ein droppar utviklingshjelpa, blir det demokrati. Med andre ord: Der det ikkje finst utviklingshjelp, er det demokrati, ifølgje Høglund – ei interessant konstatering, for slik er det naturlegvis ikkje. Men det som er meir interessant hos Høglund, er at han no vil bruke oljeoverskot til utviklingshjelp. Då kunne Framstegspartiet vere med og støtte dei delane av utviklingsbudsjettet som først og fremst går på helse og utdanning, i eit mykje større omfang enn det dei har gjort tidlegare, utan å lage eit eige utviklingsbudsjett ved sidan av – dersom det er det ein no har kome på tanken av. Tilbodet står der frå alle oss andre om å bli med og støtte utviklingsbudsjettet slik det ligg. Men kanskje det då smakar vondt å kalle det utviklingshjelp, eller utviklingssamarbeid, for Framstegspartiet. Pengane er der, budsjettet er der – det er berre å bli med og revidere politikken ein smule. Så trur eg også at Høglund burde skrive eller ringe til Oxfam og spørje om dei er samde med han i at handel er det einaste bidraget til utvikling. Det er det motsette Oxfam seier. Eg vil anbefale han å bruke begge sidene – snu arket når ein les det som Oxfam seier om behovet for større og meir handel, og sjå på behovet for utviklingshjelp, som også Oxfam er ein sterk tilhengar av, men ikkje Høglund. Les begge sidene av arket, er eit godt råd. Det siste punktet eg vil nemne her, er eit konkret punkt, som Høglund ikkje nemnde spesielt no, men som Framstegspartiet ofte er inne på, Midtausten, som er ei akutt sak. Framstegspartiet har gjerne fjerna i praksis omtrent heile løyvinga til Midtausten ut frå ein gitt argumentasjon om demokrati osv. i dei palestinske områda. Dersom ein no får på plass ei avtale der, er då helsinga frå Framstegspartiet lykke til med handelen, og heller inga hjelp til dei palestinske områda når det gjeld økonomisk overføring?
Inge Lønning (Høyre), 2002-05-06:
Utenriksministeren, Høyres partileder, uttalte i et intervju i forrige uke at det kan virke som om oljepengene «brenner i lommen» til Carl I. Hagen. Det er jo i seg selv et dramatisk bilde, men på Dagsrevyen ble det gjort enda mer dramatisk, for der ble det sagt at han hadde hevdet at Carl I. Hagen brenner oljepenger i lommene. Når jeg kom til å tenke på dette, var det fordi det mest overraskende elementet i Høglunds innlegg var den vendingen hvor han kom til at nå kan også Fremskrittspartiet godt tenke seg å bruke bistandsmidler, men på én betingelse, at det er oljepenger og ikke normale penger som brukes. Til det kan det jo være mange ting å si. Realiteten er at enten man nå bokfører det over ett eller to budsjetter, er det en totaløkning av utgiftsrammene det er snakk om, og av og til kan man få inntrykk av at akkurat det er Fremskrittspartiets høyeste målsetting i øyeblikket – å få økt de totale utgiftsrammene for den norske stat. Men den andre innfallsvinkel er jo brukerne av disse pengene, mottagerne – de vil formodentlig ikke merke vesentlig forskjell om pengene er oljepenger eller andre penger, og det er det som for meg er det store tankekors. Hvorfor er det helt OK fra Fremskrittspartiets side at man bruker penger på ordinære bistandstiltak, bare disse pengene kommer fra oljeformuen og ikke andre steder fra? Hvis den kritikken som Fremskrittspartiet hele tiden har ført mot norsk bistandspolitikk, fremdeles er gjeldende, må jo den være like gjeldende om pengene er av det ene eller det andre eller det tredje slaget. Jeg skulle svært gjerne få en oppklaring av dette fra Høglunds side. Er dette bistandspolitikk, eller er det bare et mål om å øke de norske statsutgiftene mest mulig?
Inge Lønning (Høyre), 2002-05-06:
Jeg lyttet med stor interesse til representanten Jacobsens innlegg, men var litt i tvil underveis om det var et innlegg i norsk landbruksdebatt eller et innlegg i norsk utviklingsdebatt. Jeg hadde en slags fornemmelse av at det første egentlig spilte en større rolle enn det siste i Jacobsens innlegg, og det er vel kanskje noe av det problemet vi sleper med oss i Norge i denne sammenheng. Vi har relativt lett for å praktisere dobbelt bokholderi i den måten vi forholder oss på når det gjelder handelspolitikk og utvikling. Nå la representanten Jacobsen frem en hel filosofi omkring begrepet proteksjonisme, som, så vidt jeg forstod, Jacobsen anser som et positivt ladet begrep. Han føyde riktignok til: dersom det blir praktisert riktig. Det er jo en ganske vesentlig tilføyelse. Jeg skulle gjerne utfordre Jacobsen litt på hva som er en riktig praktisering av proteksjonisme. Er det en riktig form for proteksjonisme når USA beskytter sin stålindustri mot f.eks. Europa? Var det en riktig form for proteksjonisme da Albania – som jeg hadde den blandede fornøyelse av å besøke før det store omskiftet i Europa – praktiserte en absolutt hermetisk innestengt økonomi, som førte landet tilbake til middelalderen i løpet av noen tiår? Betyr det noe i Jacobsens verdensbilde når det gjelder handel, at det faktisk er slik at frihandelsutviklingen har ført til at antallet fattige i verden er redusert ganske kraftig i løpet av de seneste år? Problemet med Jacobsens tilføyelse – «når det blir brukt på rette måten» – er jo at han egentlig krever at hvert enkelt land skal ha sitt eget regelsett og bestemme selv. Det er jo vel og bra. Men hvordan skal det bli samspill, dersom alle skal ha sitt eget sett av spilleregler?
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2002-05-06:
Da jeg var på konferanse for utvikling i Monterrey i Mexico, ble mange av de tingene som er tatt opp i debatten her, belyst. Fremskrittspartiet er litt kritisk til hvordan pengene brukes. Vi har en bistand på 12,1 milliarder kr siste år, og mitt inntrykk er at de andre partiene har en lettvint omgang med andres penger. På 20 år har befolkningen i verden økt med 1,6 milliarder mennesker. Vi mener også at utvikling skapes ikke utenfra, men inne i et land. Mange afrikanske land hevdet at «they want trade before aid». Vi i Fremskrittspartiet har vært en pådriver og mener at en viktig del av dette er bl.a. å slette gjeld. Men selvfølgelig vil Fremskrittspartiet også vurdere korrupsjon og hva som foregår i interne og eksterne kriger når man vurderer hvilken hjelp som skal gis. Vi ser også at det er veldig mange hjelpeorganisasjoner som det kanskje hadde vært en fordel å samle til færre, for dermed å ha bedre kontroll. Når det gjelder giverlandenes bruttonasjonalinntekt, har Norge kommet opp på 0,9 pst. FN-målet er 0,7 pst, og Amerika ligger på 0,1 pst. Jeg vil da spørre Jacobsen, som forsvarer den norske bonden: Mener representanten at den varen som de fleste u-land kan selge, nemlig jordbruksprodukter, ikke skal kjøpes av Norge, for å beskytte norsk landbruk?
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2002-05-06:
Mange u-land er blitt en kortholder der andre putter penger inn og utviklingen har stått stille. Mange statsledere er redd for en utvikling som truer deres posisjon, og demokratisering hindres av korrupsjon og bestikkelser. Et flertall trenger heller ikke å være et demokrati i vestlig forstand. Demokratiseringsprosessen trues også av at mange makthavere bruker ytre hjelp til å sikre sin egen posisjon. Hva mener representanten Rise om dette? Som et eksempel på hva mange sa på konferansen i Mexico, kan representanten fra Sierra Leone nevnes. Han sa at landet måtte behandles spesielt fordi borgerkrigen var over. De er klar over at godt lederskap og finansiering er viktig, og de trenger derfor finansiering og investering utenfra kanalisert gjennom landets ledere, og gjeldssletting. Han sa videre at handelen er viktig for utvikling av landet, men at utviklede land da må åpne sine grenser for import fra landet. Subsidier på landbruk er dyrt både for giverland og mottakerland, noe som WTOs kommende generalsekretær i et møte med utenrikskomiteen også sa. Skattebetalerne betaler to ganger – først gjennom skatten til å betale subsidiene, så gjennom å betale for dyre jordbruksprodukter. Dersom man ønsker å støtte jordbrukerne fordi de er hyggelige mennesker, må man gjerne gjøre det. Men det hjelper ikke de fattige i verden som prøver å selge sine jordbruksprodukter, som er det eneste de kan handle med. Dette setter selvfølgelig norske bønder i kok, og jeg skal ikke ta denne debatten her, men spørre representanten Rise: Vil Kristelig Folkeparti i regjering åpne for friere handel med jordbruksvarer?
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2002-05-06:
Hvor effektivt bistandspenger blir brukt på dem som trenger det mest, er avhengig av landets styresett. Det bringer meg over på et av spørsmålene i denne debatten. De som har vært forkjempere for en vestlig flerpartimodell, blir av noen beskyldt for at det er vestlig kulturimperialisme, at den afrikanske demokratiseringen har skjedd uten tilstrekkelig afrikansk involvering. Spørsmålet er: Må Afrika virkelig demokratiseres? Svaret er vel: Både ja og nei. Her må man huske på at den afrikanske kulturen i stor grad baserer seg på stammetilhørighet, på lojalitet overfor stamme og familie – og i mindre grad overfor landets styre. I mine samtaler med vanlige folk i Afrika oppdaget jeg at mye av den vestlige tenkemåten faller på stengrunn. Et eksempel er: Aids er den hyppigste dødsårsaken i Rwanda. På spørsmål fra meg om ikke bruk av kondomer ville ha bedret situasjonen, var svaret at det ble det ikke barn av. Barn var de avhengig av, skulle slekten sikres i alderdommen. Da får man på en måte forholdet med hvem som kommer først, høna eller egget – det ene er avhengig av det andre. Det neste spørsmålet i denne debatten er hvor legitimt og fruktbart den vestlige innblandingen i Afrika egentlig er. Er det på tide med en afrikanisering av demokratiene, eller er dette en modningsprosess som ikke er fullført? Svaret må vel være ja. Mitt spørsmål er da: Hva er representantens syn på dette?
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-05-06:
Jeg festet meg ved representanten Jacobsens spørsmål om Norge trives i rollen som både krigsherre og bistandsgiver i Afghanistan. Jeg synes nå det er på tide at SV kan forklare hva egentlig SVs strategi skulle være for Afghanistan. Vi hørte jo Kristin Halvorsen si ganske mange ganger at for hver dag det bombes i Afghanistan, styrkes Taliban. Så ifølge SV er antakelig nå Taliban sterkere enn noensinne. Vi la merke til at SV på et tidspunkt sluttet å fremme forslag om å stanse bombingen. Jeg har lyst til å spørre representanten Bjørn Jacobsen: Hva er egentlig SVs strategi? Vi så i helgen at regjeringssjefen Karzai ble hyllet av tusener i sin hjemby Kandahar. Jeg må spørre SV om Taliban, ifølge SV, fortsatt burde ha sittet ved makten i Afghanistan. Det må jo være konklusjonen på den politikken SV har hevdet i denne salen. Burde terroristnettverket al-Qaida fått være i fred til å fremme sin planlegging av terroristaksjoner? Vi vet at Taliban sikkert drev en ganske god jordbrukspolitikk, for de produserte jo voldsomt med opium – 10 tonn opium pr. år på 1970-tallet, og det vokste til 1 200 tonn i 1989 og 4 600 tonn i 1999. Men de var nok avhengig av en ganske globalisert handel for å få til dette, og var temmelig sikkert ikke tilhenger av den proteksjonismen som SV står for. Jeg vil gjerne at Bjørn Jacobsen nå forklarer om SV mener at Taliban fortsatt burde sittet ved makten, og hvis ikke: Hva er SVs strategi for å få et endret styre i Afghanistan?
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-05-06:
Når det gjelder statsledere som først og fremst er ute etter å sikre sin egen posisjon, har vi fått en veldig god gjennomgang av utviklingsministeren med hensyn til hvordan Norge vil følge en lang rekke land som har vært viktige samarbeidsland for Norge. Hun nevnte i sin redegjørelse, som jeg håper representanten Stensaker fulgte godt med i, flere land, bl.a. Zimbabwe, Mali, Madagaskar og Rwanda. Det er klart at denne vektleggingen på et godt styresett vil være veldig viktig når det gjelder kanalisering av midler og til hvilke land. Representanten Stensaker burde tenke nøye gjennom hva som er grunnen til at USA på den konferansen han var til stede på i Mexico, varslet en opptrapping av bistanden med 5 milliarder dollar årlig. Det må jo bety at USA har oppdaget at bistand faktisk virker, og at det er nødvendig å øke nivået på bistanden. Jeg hadde håpet at det kanskje var den viktigste lærdommen vi kunne ta med oss fra konferansen i Mexico. Når det gjelder den sittende regjerings vilje til å åpne opp for større import fra u-land, er det både i Sem-erklæringen og i Regjeringens handlingsplan for fattigdomsbekjempelse varslet at den sittende regjering ønsker å redusere handelsrestriksjoner og åpne opp for større import fra u-land.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-05-06:
Jeg tror det er nokså bred enighet i denne sal om at vi alle ønsker en fredelig utvikling i Midtøsten. Når representanten Jacobsen inviterer til å legge hovedansvaret på én av partene, vet jeg ikke om jeg vil være helt med på det, i hvert fall ikke når han sier at Israel må bære hovedansvaret. Vi vet at de voldshandlinger som vi har sett de siste 18–19 måneder, har vært utløst av en sterk vilje til bruk av selvmordsterrorister, og det har vært en forferdelig situasjon i Israel, hvor man må gå i utrygghet og usikkerhet med hensyn til når neste bombe vil sprenges. Så det er altfor enkelt å si at Israel må bære hovedansvaret. Vi har ikke tro på at vold er løsningen på problemene, og jeg tror kanskje litt for mange har bare militære løsninger i hodet. Men det Norge nå bør gjøre, er å bidra til å få partene sammen i en dialog, og da må vi være mer opptatt av det enn av å fordele skyld mellom partene. Når det gjelder spørsmålet om oljefondet og barnearbeid, hadde sentrumsregjeringen en ganske bred gjennomgang av mulighetene for å styre hvor disse plasseringene skal foregå, og vi fikk en leksjon i hvor vanskelig det kan være. Men nå er det også besluttet at uttrekkingsmekanismen også skal gjøres gjeldende på menneskerettsområdet. Det er klart at det er komplisert å få dette til. Det har vært oppe i salen her flere ganger. SV har vært veldig engasjert i dette, og vi har vært engasjerte. Det står ikke på vilje når det gjelder å få til en styring av hvor oljefondets midler plasseres, og det kommer til å få økt fokus i tiden framover.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2002-05-06:
Det er svært sjelden å høre et sterkt forsvar for proteksjonisme som et positivt virkemiddel i utviklingspolitikken, slik bl.a. representanten Bjørn Jacobsen hadde i dag. Jeg setter for øvrig stor pris på Jacobsens sosiale engasjement, men her må jeg si at jeg tror vi gjør lurt i å lytte til hva representanter fra utviklingslandene selv sier. Der er jeg helt enig med statsråden i at det fremste kravet i dag – og har vært det siden 1986, så lenge jeg har vært med i politikken – er økt markedsadgang. Jeg vil gjenta at jeg synes det er positivt at statsråden varsler satsing på landbrukssektoren, som jeg mener er svært viktig både for å sikre mat til folk i utviklingslandene og fordi utviklingen av landbruket er en nødvendig forutsetning for å utvikle andre sektorer i samfunnet. Det var også en svært gledelig nyhet at Norge åpnet for tollfrihet for varer fra MUL-land, en bestemmelse som skal tre i kraft ganske snart, fra 1. juli i år. Dette er en beslutning som har vakt positiv internasjonal anerkjennelse, og er nok et område hvor Norge blir sett på som et foregangsland. Det utviklingslandene dessverre altfor ofte opplever, er ulike former for tekniske handelshindringer eller at deres varer ikke blir ansett som kvalitetsmessig gode nok for oss. Mine spørsmål til statsråden er som følger: Har Regjeringen en strategi som kan sikre at de minst utviklede lands varer kan nå inn på våre markeder i realiteten og ikke bare i teorien? Og har Regjeringen planlagt mekanismer som kan sikre norske produsenter mot uforutsette, store markedsforstyrrelser?
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-05-06:
Til representanten Øyangens første spørsmål om vår bistand til utviklingsland slik at de kan produsere varer som er salgbare både på det internasjonale markedet og på det norske markedet, og ikke minst holder de kvalitetsstandarder som er nødvendige, la vi i Strategi for næringsutvikling i sør ned et betydelig arbeid hvor vi signaliserte vilje til å bygge opp eksportlinjer fra utviklingslandene til Norge. Det har vært innsats på dette området tidligere, men ikke systematisk og ikke i så omfattende grad som ønskelig. Det gjelder bl.a. eksport fra Uganda av billige roser, som er ett typisk eksempel på at man har bidratt til å bygge opp produksjon i et land, og samtidig bidratt med eksportlinjer og import til det norske markedet og utnyttet tollfrihetsordningen i den sammenheng. Dette er ting vi vil gjøre mer av, og som vi nå jobber med i forbindelse med den landgjennomgangen som er knyttet til strategien for næringsutvikling i sør. Det er det vi nå snakker om når det gjelder «trade for aid» eller «trade and aid». Det andre området som er viktig, er faglig bistand: å bidra til å bygge opp skikkelige institusjonelle strukturer i utviklingslandene som gjør at de også kan levere i større omfang til det internasjonale markedet. Når det gjelder det andre spørsmålet som representanten Øyangen tok opp, som er knyttet til markedsforstyrrelser på det norske markedet, så ligger det i MUL-vedtaket, altså null for MUL, eller «everything but arms», som det internasjonalt heter, og som for øvrig EU har på samme måte som Norge. Selv om vi kunne ønske å være fremst i rekken, er vi mer på lik linje med de fleste europeiske land. I realiseringen av dette vedtaket skal det også settes opp en sikkerhetsmekanisme som er knyttet til markedsforstyrrelser på det norske markedet. Det vil bli avklart hvordan den skal realiseres, utarbeides og utformes i praksis i forbindelse med realiseringen den 1. juli. Pr. 1. juli skal altså ordningen være trådt i kraft.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-05-06:
La meg understreke at det var ingen full gjennomgang av alle samarbeidsland vi gjorde. Det Samarbeidsregjeringen gjorde, var å se på de vurderinger som den foregående regjering hadde lagt til rette for i budsjettproposisjonen. Vi sluttet oss i hovedtrekk til det, og varslet bare en justering og en vurdering av enkeltland, og det er det jeg rapporterer tilbake til Stortinget om nå. Det betyr at vi ikke har gått fullt igjennom alle samarbeidslandene, men har bygd på den foregående regjerings vurdering. Dette bare for ordens skyld. Når det gjelder vurderingen av Mosambik spesielt, er det ikke slik at dette er et land hvor det er betydelige brudd på menneskerettighetene av den karakter som gjør at det er sammenliknbart med Zimbabwe. Menneskerettighetsproblemene i Mosambik er særlig knyttet til situasjonen innenfor politi og rettsvesen og til det jeg vil kalle for barnesykdommer innenfor demokratiet, ikke minst fordi det er et relativt ferskt og ungt demokrati etter en langvarig borgerkrig. Men det foregår ikke den typen systematiske menneskerettighetsovergrep som man ser i land som f.eks. Zimbabwe. Det andre som er veldig viktig å ha i bakhodet, er at Verdensbanken/IMF karakteriserer Mosambik som et land med et relativt godt styresett, gir dem kjempegode karakterer når det gjelder makroøkonomi, og vurderer Mosambik til å være i den klassen av samarbeidsland som fortjener mest giverstøtte. Det er vurderingen av de internasjonale finansieringsinstitusjonene. Fra norsk side har vi vært bekymret i forhold til styresett, ikke minst når det gjelder bekjempelse av korrupsjon. Det gjør at vi har gått tungt inn i et samarbeid med andre givere for å bedre forvaltningen i Mosambik med en offentlig sektorreform, og for det andre å jobbe med uavhengige revisjonsordninger, slik at man kan ha bedre kontroll med midlene. Det betyr ikke at vi har noen som helst mistanke om at norske midler ikke har kommet frem til de formål vi har prioritert dem til. Vi har ingen grunn til å tro det, men det betyr at vi mener at Mosambik må gjøre en bedre jobb når det gjelder korrupsjonsbekjempelse. Jeg vil ikke karakterisere Mosambik som et slikt regime. President Chissano gjør en hederlig innsats, og det er absolutt grunn til å tro at de er villig til å forbedre sitt styresett, villig til å gjøre jobben bedre, og da fortjener de også norsk støtte.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-05-06:
Først til ulike versjoner av Kristelig Folkepartis Midtøsten-politikk. Vel, den Midtøsten-politikken jeg omtaler, er Regjeringens Midtøsten-politikk. Det er den vi står for, og det jeg sa i mitt innlegg, reflekterer Regjeringens syn. Det er heller ingen tvil om at Norge har kritisert de israelske aksjonene og krevd at de må avsluttes omgående. At israelske styrker trekkes ut av reokkuperte områder, og det er reokkuperte områder, skulle dermed være svaret på representantens spørsmål. Samtidig påpeker vi også tungt palestinernes eget ansvar for situasjonen, og det skal heller ikke unnlates. Så til Johannesburg. Når det gjelder spørsmålet om grønn kvoteplikt osv., overlater jeg det til miljøvernministeren, og konsentrerer meg om det som er mitt ansvar, nemlig forberedelsen til Johannesburg sammen med miljøvernministeren og utenriksministeren. Vi er enig i den bekymring som er kommet til uttrykk fra mange hold i forhold til forberedelsene. Vi gjør nå hva vi kan aktivt sammen med likesinnede land for å bidra til en mest mulig handlingsrettet og resultatorientert handlingsplan, som også representanten Haga var inne på. Vi jobber ganske aktivt også med de internasjonale organisasjonene og institusjonene for å bidra til at vi kan få arbeidet mer og bedre i fokus, og vi arbeider med egne initiativer. Det er snakk om til en viss grad å redde prosessen, etter min vurdering. Slik situasjonen er, er det vanskelig å bringe inn fred og sikkerhet som egne temaer i Johannesburg. Det er en svært omfattende og komplisert agenda fra før, med miljø og utvikling, og FN forhandler som regel sikkerhet, forsvar og nedrustning i egne fora og ikke i dette forum. Jeg tror det vil bli enda vanskeligere å få til enighet og en mer forpliktende handlingsplan og oppfølging hvis vi også bringer inn tungt denne type temaer. Nå må vi prøve å fokusere hva vi kan for å sikre at vi får en mest mulig offensiv handlingsplan. Det er altså vanskelig slik situasjonen er i øyeblikket, og vi gjør nå hva vi kan gjennom våre internasjonale kontakter for å bidra til dette. Til representanten Jacobsen: Nasjonal Agenda 21 jobber Regjeringen med. Det vil vi først igangsette etter Johannesburg, og knytte det til det.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-05-06:
Representanten Haga og jeg er enige om å prøve å få til en handlingsplan der det er etterprøvbare målsettinger, der det er finansielle ressurser og der det også er overvåkingsordninger for oppfølging. Situasjonen er den at det foreløpige utkast som kom ved de siste forberedende forhandlingene, er altfor omfattende og altfor vagt til at det kan representere det både representanten Haga og jeg ønsker. Det er nå i gang en prosess både i FN-sekretariatet og med formannen, Salim, for å utarbeide et dokument som på en bedre måte kan ivareta det vi ønsker: en handlingsrettet handlingsplan. Det arbeidet er det satt fart på nå, men vi har ennå ikke fått det formannsutkastet. Det kommer sannsynligvis denne uken, og da vil vi se hvor langt man er kommet i prosessen. Det er fra Sør-Afrikas side, som er vertskapsland, invitert til et møte i mai – som jeg også er blitt invitert til, og som jeg etter alt å dømme skal delta i – hvor man også skal se på hvordan man nå kan få fortgang i prosessen og bidra til at det blir mest mulig handlingsorientert. Her er altså Norge aktivt med. Når det gjelder initiativer, sa jeg i mitt svar at vi arbeider med initiativer. Det betyr at jeg ikke nå kan redegjøre for Stortinget om hvilke initiativer, men at vi sammen med andre likesinnede land nå ser på ulike initiativer som kan være viktige i forhold til målene i Johannesburg. Det kan dreie seg om sektorer som energi, vann og sanitær, helse, landbruk og matvaresikkerhet. Når jeg nevner disse fire sektorene, er det fordi det er disse fire som er viktige og vil stå sterkt i fokus. Men vi jobber nå med hva vi vil arbeide med sammen med andre likesinnede land. Ikke minst vil dette være litt avhengig av hvor handlingsrettet vi klarer å få til handlingsplanen på disse områdene, om vi må ta egne initiativer utover dette. Jeg vil selvfølgelig videreformidle anmodningen om at statsministeren kommer og redegjør for Stortinget.