trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-04:
Grunnen til at jeg tar ordet, er at representanten Marit Nybakk velger å gå opp og gjenta en påstand som jeg avkreftet i replikkordskiftet i stad, nemlig at SV har foreslått å øremerke noen av husbankmidlene spesielt til Oslo. Det jeg har sagt, er at det er sannsynlig at svært mye av økte husbankmidler vil havne i Oslo. Det er realiteten, det har jeg sagt en gang før, og det er tydelig at det må gjentas flere ganger. En ting som har vært lite nevnt i denne saken, men som kommer opp seinere i dag, er at det vi her gjør, skjer parallelt med en deregulering når det gjelder de boligene spesielt i Oslo og Trondheim som nå har regulerte husleier, altså de ganske mange leiligheter – 12 000 – som har lav leie. Det er klart at de har en viktig funksjon i boligmarkedet. Og når vi deregulerer det markedet, samtidig som vi nå skal se på byggingen av allmennyttige utleieboliger, kan det bli ganske mye verre hvis man deregulerer og ikke klarer å få satt i gang en skikkelig utbyggingsoffensiv på de andre områdene. Når det gjelder studentboliger, har mange vært oppe og snakket om dem, og jeg oppfatter det slik at det må bli et løft på det området hvis det skal bety noen vesentlig forskjell. Da kan det ikke bli noe pusleri på hundre eller to hundre boliger i økning, det må bli en satsing på flere tusen. Så til slutt: Jeg spurte statsråden i en replikk i stad om det var slik at man kunne tenke seg at kommunene skulle få andre muligheter til å se utgiftene i helhet. Men jeg skjønte at statsråden hadde misforstått spørsmålet mitt litt; hun sa at hun ønsket at kommunene sjøl skulle gjøre dette valget. Spørsmålet mitt gikk faktisk på om det ikke her er behov for noen regelendringer som vil gjøre at kommunene kan ta de valgene, f.eks. velge å dekke noen av de utgifter folk kan ha, over sosialbudsjettet. De utgiftene kan være langt mindre enn de utgiftene kommunen får ved hospitsplassering f.eks. Her er det ikke bare snakk om at kommunen skal ivareta dette ansvaret, men det er behov for å se på et regelverk som er til hinder for at kommunen kan ta fornuftige beslutninger som både er til beste for dem som er bostedsløse eller i en vanskelig situasjon, og som vil spare penger for fellesskapet. Så det er en noe bredere innfallsvinkel til det spørsmålet enn det statsråden så ut til å ha oppfattet.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-04:
I utgangspunktet er jeg enig med Venstres taler i at det å eie og forvalte jord faktisk er noe annet enn å eie en annen form for eiendom. Det må være utgangspunktet. Spesielt hvis en vil endre reglene, må en ha klart for seg hvilken begrunnelse man har for å ville endre dem – og jeg antar at Høyre har en noe annen begrunnelse og litt andre mål enn det SV har. Hvis høyere priser og flere fritidseiendommer er den måten man ønsker å skaffe kapital inn i landbruket på, er ikke SV enig i at det bør være hovedmålsettingen for endring av reglene. Men det er viktig å se på reglene, slik at en ikke hindrer bosetting. Det finnes faktisk en viss bosettingslyst blant en del ungdom som nå kan bli hindret av bl.a. odelslovens, kanskje mer enn av konsesjonslovens, bestemmelser. Det er et vanskelig tema, fordi odelsloven bl.a. inneholder bestemmelser som går på at også jenter har odelsrett. Og det er de som frykter at hvis man gjør noe med dette, så kan man rokke ved den. Det er jo et viktig hensyn å ta. Når det gjelder statens forkjøpsrett, mener jeg at hvis noen vil kjøpe, bosette seg og drive, syns jeg staten skal holde fingrene av fatet. Men målsettingen må altså være å beholde sjølstendige enheter, og at man faktisk skal bo og drive. Hvis man har en konsesjonsgrense ved f.eks. 5 dekar, så vil det bli liggende brakk svært mye matjord som gjennom andre bestemmelser kunne vært forpaktet bort eller brukt som tilleggsjord hos andre brukere som trenger det, så det er en svært dårlig løsning. Det er også viktig at det er rom for lokalt skjønn når det gjelder disse spørsmålene, men det er viktig at man knytter boplikt til det godet det er å eie eller å kjøpe en landbrukseiendom. Kommunal forkjøpsrett eller i hvert fall en mulighet for kommunene til å bruke forkjøpsretten, som skal diskuteres seinere i dag, er vi veldig positive til. Vi ønsker imidlertid at også en slik forkjøpsrett må ha som hovedmål at man sikrer sjølstendige enheter. Vi vil i likhet med de andre partiene komme tilbake til dette når stortingsmeldingen skal behandles. Jeg ser at det er noen som er utålmodige i forhold til dette, men vi mener at dette spørsmålet er altfor omfattende til at man med et enkelt forslag i en interpellasjonsdebatt kan gjøre en dramatisk endring.
Morten Lund (Senterpartiet), 1999-03-04:
Fremskrittspartiet er et parti som tror at markedskreftene skal greie å regulere det meste, og ønsker at det offentlige skal gripe inn i svært liten grad på de fleste områder. Det som skjer på boligmarkedet i Oslo nå, er et resultat av at det bygges for lite. Til tross for at prisene har gått opp, virker ikke markedskreftene slik at det blir bygd nok. Det er vel fordi det finnes muligheter til å tjene bedre på andre områder. Det flytter veldig mye folk til Oslo. Det kunne flyttet mindre folk til Oslo hvis det hadde vært satt inn mer offentlige midler for å motvirke sentraliseringen. Flyttingen til Oslo i dag er så sterk at det burde vært bygd tre-fire ganger mer pr. år enn det som blir bygd. Det er vanskelig å tro at byggingen kommer til å ta seg opp så mye, og det kan også se ut som det er vanskelig å bremse sentraliseringen. Fremskrittspartiets representanter har sagt fra Stortingets talerstol at sentraliseringen bl.a. skal bremses ved at boligprisene skal bli høye. Det går ut over en del førstegangsetablerere – ungdom – i Oslo som er nødt til å betale en pris de ikke har råd til, og det går ut over andre som er i en vanskelig situasjon. Fremskrittspartiet har bidratt til å ta bort de mulighetene vi hadde til å regulere bygging av næringsbygg i spesielt pressede situasjoner, da det kunne blitt bygd flere boliger i stedet for næringsbygg. Akkurat nå er det slik at økning i bygging av næringsbygg gjør at det går ned med boligbyggingen i Oslo. Synes ikke Fremskrittspartiet det kan være grunn til å revurdere sin oppfatning når det gjelder mulighetene for at markedet skal løse de problemene vi nå snakker om?
Morten Lund (Senterpartiet), 1999-03-04:
Representanten Ryssdal er opptatt av uklarhet i andres merknader. Jeg vil prøve å få klarhet i hva Høyre mener når det gjelder spørsmål om statlig subsidiering skal knyttes til personer, eller om den skal kunne følge prosjekter som letter problemer for personer. I innstillingen sier Høyre at «hovedprinsippet for boligpolitikk overfor unge og vanskeligstilte bør være at tiltakene er personrettet». Høyre sier videre at erfaringene har vist at offentlige reguleringer «har en tendens til å gi et sterkt subsidiert tilbud til noen få, mens mange i tilsvarende livssituasjon og ofte vanskeligere situasjon blir stående uten tilbud». Det flertallet i komiteen mener, er at hvis en knytter et offentlig tilskudd til prosjekt, vil prosjektet kunne brukes av den ene etter den andre. Subsidieringen kommer da samtlige til gode. Men knytter en det til person, blir det den første personen som får hjelpen. Flertallet ønsker altså en klausulering som gjør at støtten følger prosjektet. Jeg skal nevne et eksempel fra Trondheim på hva slags utslag det får når det ikke skjer. Et frittstående borettslag fikk tilskudd til eldreboliger – 180 000 kr. Etter ett år døde den personen som bodde i den ene leiligheten, og salgstaksten gav de pårørende en gevinst på 400 000 kr – det var en sentral leilighet. Der var det ingen slik klausulering, og det var bare den første som fikk hjelpen. De pårørende hadde antakelig ikke behov for pengene i samme grad som den neste som flyttet inn i leiligheten, ville ha hatt. På grunn av at man manglet klausulering, kom altså ikke hjelpen flere til gode. Er det den linjen Høyre synes er mest effektiv når det gjelder å bruke offentlige penger for å løse boligproblemer?
Morten Lund (Senterpartiet), 1999-03-04:
Arbeiderpartiet er skuffet over det som Regjeringen kom med i sin melding. Jeg må si jeg er overrasket over Arbeiderpartiets merknader i innstillingen i forhold til de kommentarene som kom da meldingen kom. En skulle tro at Arbeiderpartiet hadde ganske store forslag, tilsvarende det som skjer når det legges fram budsjett, og Arbeiderpartiet går ut og sier at Arbeiderpartiet skal redde distriktene, Arbeiderpartiet skal redde kommuneøkonomien. Men når det kommer til stykket, blir det ikke noe ut av det. Senterpartiet mener det som Senterpartiet har sagt, og vi er ikke uten ambisjoner. Jeg har nevnt det som har skjedd det siste året – som har vært så pass vanskelig på grunn av behovet for innstramminger – økningen innenfor Husbankens rammer, innenfor botilskuddet, innenfor bostøtteordningene, og vi kommer til å fortsette på boligsektoren. Vi tok initiativet til i opposisjon i 1996 gjennom en interpellasjonsdebatt å sette problemene for de unge og de vanskeligstilte på dagsorden. Vi hadde forslag til avstemning i salen om å kreve et program for utbygging av slike boliger. Vi gjorde det om til et oversendelsesforslag, fordi Arbeiderpartiet og statsråden sa at dette er vi enige om, og vi ønsker ikke at det skal bli nedstemt. På det følgende landsmøte i Arbeiderpartiet ble det slått stort opp at nå skulle det satses på nettopp boliger for unge og vanskeligstilte. Det kom ikke i revidert nasjonalbudsjett i 1997, før valget, og så ble det regjeringsskifte. Da langtidsplanen fra regjeringen Jagland ble lagt fram, stod det i en overskrift at det er ingen hus i Jaglands husplan. Det som tidligere var en hoveddel i Arbeiderpartiets politikk, har blitt til et lite underkapittel. Jeg tror det er det som har skjedd: Også innenfor Arbeiderpartiets politikk har mer og mer blitt overlatt til markedet. Og det er ikke noe som denne regjeringen ønsker å følge opp.
Morten Lund (Senterpartiet), 1999-03-04:
Senterpartiet greier ikke i opposisjon og ikke i posisjon å konkurrere med SV når det gjelder å ha penger til alt mulig. Vi har ingen sareptakrukke, som SV har. Vi har ikke de milliardene som SV tar f.eks. fra forsvarsbudsjettet til å bruke til alle mulige formål. Vi har også en helt annen ambisjon når det gjelder å skattlegge folk for å få mulighet til å sette fram slike forslag. Ellers er vi relativt enige. Jeg synes det som nå er lagt fram i innstillingen, er et boligpolitisk forlik i Stortinget. Det vi sier i denne innstillingen, mener vi selvfølgelig. Det står bl.a. i innstillingen en særmerknad fra Senterpartiet som handler om husbankrenten. Vi mener det var feil å gjøre husbankrenten markedsstyrt. Vi var imot det. Det tror jeg også SV var. Vi sier at hvis vi på nytt får en situasjon med høy rente, må vi på nytt vurdere å politisk fastsette renten i Husbanken. Det tror vi er viktig. Om vi får lov til det på grunn av EØS-avtalen, er en annen sak. Så til spørsmålet om de allmennyttige utleieboligene. Det er et begrep som vi har brukt. Men når det i arbeidet med innstillingen fra SVs side blir gjort til et stort poeng, bl.a. ved spørsmål til departementet, på hvilken måte vi skal innføre husleieregulering for den typen allmennyttige utleieboliger, forlater vi det prinsippet, for å unngå å skape forvirring. Vi ønsker ikke en husleieregulering innført på nytt. Vi ønsker i stedet å klausulere på en slik måte at husleien likevel blir regulert, ved å skape små boligmarkeder innenfor de store boligmarkedene, ved å bestemme hvem som kan få lov til å bo i de boligene som det offentlige er med på å finansiere.
Lars Arne Ryssdal (Høyre), 1999-03-04:
Jeg beklager til en viss grad at regjeringspartienes merknader i denne innstillingen vedrørende utleieboliger skaper en del forvirring. Når Kristelig Folkeparti og Senterpartiet i en merknad kvantifiserer et behov for 4 000-5 000 utleieboliger i årene fremover, er det da ment som et bindende pålegg fra regjeringspartiene til sin regjering, eller skal det oppfattes som et fromt ønske? Vil representanten Gjedrem slutte seg til den oppfatning som ble gjengitt i gårsdagens Aftenposten Aften, at Stortinget i dag nærmest vedtar et slikt utbyggingsnivå for årene fremover?
Lars Arne Ryssdal (Høyre), 1999-03-04:
Høyre har, slik representanten Gaundal påpeker, ikke støttet det forslaget. På den siden som går på Husbankens rolle i boligmarkedet overfor disse gruppene, har Høyre sammen med Fremskrittspartiet en helt separat merknad, hvor vi ber om en omlegging av Husbankens låneordning og etableringslån til førstegangsetablerere etter det prinsippet at lånene først og fremst skal gå gjennom det ordinære bankmarkedet. Vi har sagt at vi subsidiært støtter en gjennomgang av Husbankens ordninger i pressområdene. Vi har ikke signalisert en tilsvarende subsidiær støtte til forslaget om å gjennomgå ordningen med etableringslån. Det går på at vi tror ikke problemene der først og fremst ligger i det som Arbeiderpartiet her påpeker, men at ordningen burde vært revidert mer fullstendig. Det er imidlertid ikke noen stor sak for oss, men vårt hovedanliggende er at ordningen bør reformeres mer grunnleggende enn det Aud Gaundal er ute etter. Det går på at også førstegangsetablerere kan få lån i vanlige banker. Det førstegangsetablerere mangler, er sikkerhet for egenkapital utover de 60 pst. eller 80 pst. som bankene tilbyr. Det bør staten kunne ordne, tilby garantier, på samme måte som man gjør det i dag med hensyn til å skaffe sikkerhet for studiefinansieringslån.
Lars Arne Ryssdal (Høyre), 1999-03-04:
Representanten Lund påpekte at deler av innstillingen er vanskelig tilgjengelig, Jeg må nok si at når jeg ikke har fulgt arbeidet med innstillingen – bare vært med på å lese den nå i tre dager – er både boligpolitikken og en del av det som står her, litt vanskelig å trenge inn i. Men det er ingen tvil om at Høyre har et noe mer nyansert syn på hva som skal være personrettede tiltak, enn det du nevnte. Det er et par andre forhold hvor vi også går inn for bl.a. lokale tiltak i kommunene. Men til det eksemplet du nevnte med prosjektrettede tiltak versus personrettede: Erfaringene med prosjektrettede tiltak er bl.a. en av grunnene til at en nå opphever husleiereguleringen i Oslo. Det er nettopp den type tankegang som du viser til, som har ført til at en har hatt lave husleier i deler av byen, som dermed har ført til lite mobilitet med hensyn til leilighetene, stor grad av fremleie, og at det ofte er andre personer som bor der, enn de som det er tiltenkt. Det ville vel nettopp være effekten for en slik leilighet som du her nevner. I dette tilfellet døde personen, men i andre tilfeller ville en person latt være å flytte ut, og beholdt leiligheten i sitt eie i stedet for at den kom andre til gode. Benytter en bostøtteordning, og benytter en andre personrettede tiltak, går midlene nettopp til vedkommende person.
Lars Arne Ryssdal (Høyre), 1999-03-04:
Jeg skal prøve å få presidenten til å føle at jeg snakker til ham. Det skal jeg satse på i denne svarreplikken. Representanten Andersen forfulgte litt av problemstillingen som foregående replikant var inne på. Det er kort og godt slik at Høyre går inn på flere ordninger for prosjektrettede tiltak. Det vi er skeptiske til i denne innstillingen, er nye, generelle, allmenne utleieboligprosjekter, som flertallet nevner. Det vi har sagt er positivt, er at det i kommunene settes i gang prosjekter rettet mot grupper som har vanskelig for å komme inn i boligmarkedet, eller som er vanskeligstilte på andre måter. Det gjelder eksempelvis ungdom, som først og fremst har det problemet at de har liten egenkapital, at de midlertidig har dårlig råd – noe som gjelder for de fleste. Da må målet være å sørge for at det blir flere mindre leiligheter tilgjengelig. Målet må være å sørge for at når det bygges studentboliger, blir flere av de øvrige mindre leilighetene tilgjengelige for andre – i det hele tatt sørge for at markedet fungerer bedre. Høyre har også i de generelle merknader sagt at vi er med på at det trengs en opptrapping av nivået på antall boliger i pressede strøk. Det vi mener er valgkamp, er at en sørger for store oppslag i avisene om at en ønsker konkret tall på hvor mange boliger som skal bygges med det formål i tiden fremover, men ikke tør å driste seg til å fremme noe så konkret som et forslag i innstillingen. Det mener vi tyder på at dette først og fremst er forslag som har angrefrist til etter valget, og som er utløpt før budsjettet kommer.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Heller ikke jeg vil legge skjul på at stortingsmeldingen om ungdom og vanskeligstilte var skuffende lesning. Særlig at den mest utsatte gruppen av vanskeligstilte, dvs. de bostedsløse, er utelatt, gir grunn til bekymring. Nå unnskylder riktignok regjeringspartiene seg med at de bostedsløses situasjon på boligmarkedet vil bli behandlet senere i forbindelse med at Regjeringen legger fram en levekårsmelding. Men ærlig talt – spørsmålet blir om representanten Lund kan forklare oss hvorfor de bostedsløses situasjon på boligmarkedet hører mer inn under en melding om levekårsutjevning. Ville det ikke vært mer naturlig og dermed mer riktig at denne gruppens boligsituasjon inngår som en integrert del av en tiltaksplan for boligetablering for vanskeligstilte? Så til et annet spørsmål, som dreier seg om allmennyttige utleieboliger. Regjeringspartiene står sammen med Arbeiderpartiet og SV om en merknad på side 6 i innstillingen der man tar høyde for at det må bygges minst 1 000 flere nye, nøkterne og rimelige utleieboliger i år 2000, og så bør man sannsynligvis opp på et nivå på 4 000-5 000 flere pr. år de kommende år. Samtidig er de samme partiene med SV om en merknad der man tar høyde for mellom 2 000 og 5 000 ekstra boliger pr. år i en kommende femårsperiode, men man unnlater å være med på et forslag fra Sosialistisk Venstreparti der man tar høyde for 3 000 boliger. Da er mitt spørsmål til representanten Lund: Det at man liksom ikke selv vet hva man mener, er det et akutt anfall av god, gammel senterpartiopposisjonspolitikk, eller er det et utslag av at man egentlig ikke vet hva man mener om denne situasjonen?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
La meg først få slå fast at Arbeiderpartiet og SV står sammen om veldig mye i de innstillingene som Stortinget behandler i dag, og vel også er enige om at boligpolitikk – det å sikre alle en anstendig bolig – er en viktig del av fordelingspolitikken. Men jeg har noen helt konkrete spørsmål til Karin Andersen. Karin Andersen har de siste dagene uttalt seg til Oslopressen, først og fremst til Aftenpostens aftennummer, og understreket at det er viktig at Husbanken også skal få innvirkning på Oslo, og kan brukes i Oslo. Det er Karin Andersen og jeg helt enige om. Det jeg tviler på, er om det å gi 1 milliard til Husbanken, øremerket Oslo – som hun faktisk har sagt til Oslopressen – har noen hensikt. Er det ikke strukturelle problemer vi står overfor? Er det ikke slik at kostnadsnivået og boligstrukturen i Oslo er helt annerledes enn i de fleste andre deler av landet, og at det dermed er reglene i Husbanken det må gjøres noe med? Jeg har nok et spørsmål, fordi jeg oppfattet at det var litt andre detaljer og nyanser i det Karin Andersen nå sa. Nå var det slik at det skulle brukes 1 milliard kr i revidert nasjonalbudsjett, og det var ikke spesifikt nevnt Oslo, tror jeg. Mener da Karin Andersen at hun skal kunne bygge – var det 3 000 boligenheter siste halvår i 1999 – for 1 milliard? Skal disse pengene gå til Husbanken, skal de øremerkes Oslo, eller hvordan er dette tenkt?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Jeg har lyttet med interesse til interpellanten og statsråden, og vil først understreke at jeg synes det er aller viktigst å forebygge uønskede svangerskap og sikre at vi har informasjon både i skoleverket og i helsevesenet som er objektiv og riktig, eller «sannferdig», som jeg tror representanten Karita Bekkemellem Orheim har sagt i sin interpellasjon. Siden denne filmen ble nevnt, vil jeg gjerne fortelle om noe som skjedde for ti år siden. Da ble jeg sendt fra Arbeiderpartiets stortingsgruppe for å representere partiet i en paneldebatt etter visningen av en amerikansk antiabortfilm i Misjonsaulaen i Oslo. Det var en tidligere leder av en privat, kommersiell abortklinikk i USA som nå var blitt abortmotstander, som presenterte filmen. Filmen pretenderte å vise abort av et 19 uker gammelt foster. Vi fikk se både redskapene som ble brukt, tegninger av hvordan dette skulle foregå, og de blodige restene på bordet etterpå. Vi fikk et intervju med to jenter som hadde fått henholdsvis psykiske og fysiske skader etter abort, og vi fikk innimellom disse scenene se bilder fra Holocaust, sultkatastrofer, Vietnamkrigen osv. Ti år senere vises nøyaktig de samme scenene i en film som Pro Vita nå reiser rundt i dette landet med. Jeg nevner dette fordi det er altså scener som er gamle. Nå skal visstnok fosteret være 23 uker gammelt. Denne filmen brukes som propaganda mot vår abortlov, som er en lov om selvbestemt abort innenfor en ramme på tolv uker, og som er en viktig del av vårt helselovverk og vårt helsevesen og har sikret kvinners rett til å bestemme over egen kropp og sikret oss at barn er ønsket, bl.a. Ifølge helsepersonell er også denne filmen faglig ukorrekt. Jeg nevner dette fordi vi skal vite hva det er skoleungdom blir utsatt for. Jeg har også fått brosjyremateriell opp igjennom årene fra skoleelever som har mottatt materiell i ulike sammenhenger, også i den norske skolen, fra antiabortorganisasjoner. Og i en brosjyre som jeg har foran meg står det bl.a.: «Har du tatt abort, skal du vite at det er tilgivelse for deg. Det er galt å ta abort. Du skal ikke slå i hjel … Det hjelper ikke å fortrenge eller glemme.» Jeg mistror ikke statsråden på noen som helst slags måte i det statsråden sier, men jeg vil gjerne at det skal være et felles ansvar, både for oss som er her, og for den utøvende del av våre myndigheter, å sikre at det materialet som finnes, både er sannferdig og korrekt.
Thorbjørn Merkesdal (Venstre), 1999-03-04:
Unge som i dag etablerer seg for første gang, kommer ofte direkte fra skole. Ofte er det par eller enslige som har lite eller ingen egenkapital. De er også nyansatte og har dermed ikke fått opparbeidet seg høy lønn ennå. Samtidig sliter veldig mange av disse med store gjeldsbyrder fra studielån. Dette er mennesker som etablerer seg på det samme markedet som voksengenerasjonen ofte bruker for å investere sine sparepenger. Det er ikke så lett å finne et hjem til sin lille familie når de andre kjøperne som en konkurrerer med, har stor egenkapital, høy lønn og ofte barn som har flyttet ut. Dette er dagens situasjon for veldig mange unge, og for meg selv og min kone i fjor. Det er etter Venstres mening statens plikt å legge til rette for å lette inngangen til boligmarkedet. Innstillingen fra komiteen peker på veldig mange viktige tiltak som vil bedre boligsituasjonen. Jeg vil spesielt legge vekt på den mulighet også kommunene har for å lage egne planer for boligbygging. Ved en aktiv lokalpolitikk kan mye gjøres for å skaffe nye arealer til boligbygging. Spesielt er det viktig at en satser på fortetting av eksisterende boligområder for å slippe å ta i bruk nye arealer. Det er også viktig at det nye arealet brukes til boliger og ikke til næringsvirksomhet. Dette er en konflikt som er aktuell i flere områder. Samtidig bør det, som komiteen sier, satses på bygging av studentboliger. Dette må gjøres på en slik måte at det etableres et reelt tilbud av rimelige boliger for studentene. Boligene må derfor også legges i nærheten av studiestedene. En slik satsing på studentboliger vil også lette presset i boligmarkedet og derfor komme andre grupper til gode. For Venstre har det lenge vært en prioritert sak å gjøre Husbanken til en førstehjemsbank. Unge uten egenkapital har problemer med å finansiere sin første bolig – spesielt om høye studielån, som sagt, fører til at det totale beløpet for gjeld og avdrag blir for høyt. Finansiering til unge i etableringsfasen bør derfor prioriteres foran å gi nye lån til dem som allerede er inne på boligmarkedet. Husbanken bør også kunne gi lån til førstegangsetablerere som kjøper brukt bolig. Det offentliges oppgave må være å sikre mulighetene på boligmarkedet for de svakest stilte. Dette gjøres best gjennom det etablerte systemet som Husbanken er. Dette vil også gjenopprette Husbankens sosiale profil.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Jeg har lyst til å ta utgangspunkt i en valgkamp som vi hadde for ikke så lenge siden, der jeg husker at bl.a. Senterpartiet var veldig opptatt av det de kalte Forskjells-Norge, at det var behov for å gjøre mye med det, og at det derfor var viktig å få Senterpartiet inn i Regjeringa, ifølge dem. Nå er Senterpartiet der, og vi har fått en melding om boliger for unge og vanskeligstilte. Jeg gjentar at vi etterlyser og hadde forventet å få med noe der av konkrete ting i forhold til dem som har det aller dårligst på boligmarkedet. Vi er overrasket over at så ikke skjedde. Vi er enig med statsråden i at vi må prioritere de svakeste, men da blir spørsmålet desto mer betimelig å stille: Hvorfor er ikke de aller svakeste med i denne meldinga og i forhold til konkrete forslag? Jeg syns også regjeringspartiene gir litt forskjellige signaler når det gjelder utleieboliger. Det står bl.a. i St.meld. nr. 49 for 1997-98 på side 12: «Regjeringen ønsker imidlertid ikke spesielt å fremme noen bred utbygging av utleieboliger i egne enheter i offentlig eie.» I innstillinga er regjeringspartiene sammen med Arbeiderpartiet og SV med på en merknad, som er sitert her tidligere, om at en i første omgang skal bygge 1 000 flere nøkterne rimelige utleieboliger i år 2000, og at en i hvert fall må opp mot 4 000 – 5 000 flere boliger. Så har Arbeiderpartiet og SV et konkret forslag der vi tar til orde for et nasjonalt program for allmennyttige utleieboliger, en dugnad der både staten, kommunene og boligsamvirket skal delta. Vi har selvfølgelig til hensikt å følge opp dette konkret, og mitt spørsmål til statsråden blir: Hva mener egentlig Regjeringa, og hva mener egentlig regjeringspartiene? Hvilke av disse signalene er det vi bør stole på, og hvorfor er ikke regjeringspartiene – og i særdeleshet Senterpartiet – med på at vi skal ha en nasjonal dugnad for å hjelpe noen av dem som har det vanskeligst på boligmarkedet?
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1999-03-04:
Jeg er enig med representanten Gaundal i at den renteøkningen vi har hatt siden vi la fram meldingen, er noe av det som har vært hovedutfordringen. Det var også det som var hovedårsaken til at det var nødvendig for Regjeringen å legge fram et så stramt statsbudsjett for inneværende år som det vi gjorde. Jobb nr. 1 har vært å få ned renten, og det fordi ingenting slår så sosialt galt ut og rammer så sosialt urettferdig som den renteøkningen vi har sett. Nå ser det heldigvis ut til at vi klarer å få senket renten. Den går nå ned i tur og orden, og vi håper at dette er en utvikling som skal fortsette. Det er riktig at husbankrenten har gått opp – det er blitt påpekt av flere som har hatt ordet her i dag – og det er selvfølgelig ikke noe som er ønskelig. Men det er også slik at da Husbanken kom med tilbudet om fastrente, valgte faktisk veldig mange av Husbankens kunder den ordningen, og de har, som representanten Gaundal pekte på, kommet noe bedre ut. Vi har ikke fra Regjeringens side planer om å foreta andre endringer i forhold til Husbankens rente enn det vi allerede har gjort, så på det direkte spørsmålet fra representanten Gaundal om jeg skulle være en slags oppmann mellom finansministeren og Senterpartiets representant i komiteen, kan jeg bare svare at det er ikke min rolle.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1999-03-04:
Det er min oppriktige mening at den ordningen vi har i Norge i dag, hvor vi kanaliserer den statlige støtten gjennom en statlig husbank, er den beste og mest treffsikre måten vi kan kanalisere statlig støtte på. Med det har jeg vel svart på spørsmålet. Det som skjedde i går i forbindelse med denne dommen, var at saken ble sendt tilbake fordi ESA ikke hadde gjort leksen sin godt nok – for å si det slik. Denne saken har pågått lenge, og det er blitt brukt mye penger på å føre disse prosessene. Mye penger har Bankforeningen brukt, men mye av skattebetalernes penger har vi også måttet bruke for å føre disse sakene – for å bruke et uttrykk som Fremskrittspartiet ofte bruker når vi bruker statlige midler. Det har forundret meg at Bankforeningen bruker så mye penger og legger så mye prestisje i denne saken, når de vet at det er bred politisk enighet i Norge om at Husbanken skal ha den rollen og de oppgaver den har i dag. At de velger å kjøre slike saker for ESA når de ikke når fram i det politiske systemet i Norge, tar jeg til etterretning. Men jeg må si at jeg er ganske forundret over den oppgaven de har tatt på seg der.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1999-03-04:
Jeg prøvde i mitt innlegg det samme som jeg prøvde da vi skrev meldingen, å få fram at de aller fleste i Norge har en bra boligsituasjon. Vi har boligmangel i noen få kommuner i Norge. Det er særlig i de fire største byene det er boligmangel. Det er noen som ikke selv klarer å skaffe seg den boligen de trenger, og det er disse det er nødvendig for samfunnet å prioritere. Jeg mener altså at jeg prøvde å gjøre det klart i innlegget mitt at vi må foreta prioriteringer og vi må forholde oss til realistiske budsjetter, uten at jeg skal foregripe noen budsjettbehandling nå. Alt må ses i sammenheng. Og da vil jeg henvise til den første replikken jeg fikk, nemlig påpekingen av renteutviklingen. Det viser igjen at vi må ha en helhetlig politikk for å sikre at vi får en utvikling som vi kan forsvare. Da er det riktig at det ikke bare er de direkte statlige bevilgningene og subsidiene som teller i dette, men det er også mange andre faktorer som avgjør hvem som får problemer på boligmarkedet, og hvem som ikke får det. La meg bare få lov å minne om at noen av de problemene som de største byene har med mangel på boliger, er et resultat av at vi har hatt en veldig sterk sentralisering i løpet av 1990-årene, slik at her er det omkostninger i begge ender av den sentraliseringsutviklingen vi har hatt de siste årene. Det gjør også at Regjeringen har satset aktivt på en distriktspolitikk for å prøve å demme opp mot denne sentraliseringen.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1999-03-04:
Først til det som representanten Karin Andersen sier, at beskrivelsen i stortingsmeldingen om den boligpolitiske situasjonen ikke er riktig. Det er jeg litt overrasket over, for alt vi har av undersøkelser og forskning rundt dette, viser faktisk at beskrivelsen i meldingen er korrekt. Det at de fleste i Norge har en akseptabel boligstandard, forhindrer jo ikke at vi må sette inn tiltak overfor de grupper som har det vanskeligst. Det er det som er bakgrunnen for at vi har lagt fram denne meldingen. Årsaken til at vi har kommet i en slik situasjon, er først og fremst at bygging av studentboliger ikke har holdt tritt med opprettelsen av nye studieplasser i løpet av særlig de siste ti årene. Hadde det vært en bedre balanse mellom opprettelse av studieplasser og bygging av studentboliger i denne perioden, så ville antakelig mye av det problemet vi har nå, ikke vært der. Men vi må prøve å få gjort noe med den forsømmelsen som har vært, så i tillegg til å satse på studentboliger, er det også andre grupper som trenger vår oppmerksomhet. Jeg er enig med representanten Karin Andersen i at hospits er en dårlig og dyr løsning. Mange kommuner har tydd til den løsningen, og jeg regner med at når kommunene – dette gjelder særlig i de store byene, vi får konsentrere oss om der det faktisk er aktuelt – nå har fått på plass sosiale boligprogrammer, innser de selv at det er mer fornuftig å bruke midlene på en bedre måte.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1999-03-04:
Jeg har lyst til innledningsvis å si at jeg er faktisk veldig glad for at Arbeiderpartiet nå engasjerer seg så mye i disse spørsmålene. Jeg skulle selvfølgelig ha ønsket at de hadde engasjert seg litt også da de selv satt i regjeringskontorene, for hadde de det gjort, ville i alle fall de problemene vi har, vært noe mindre, for å si det forsiktig. Men det er fint at Arbeiderpartiet kommer nå. Jeg har lest innstillingen fra komiteen slik at det er et bredt boligpolitisk kompromiss som ligger til grunn, og jeg kommer til å følge det opp i tur og orden. Når det gjelder Forskjells-Norge og de aller svakeste, mente jeg at jeg i innlegget mitt klargjorde at det ikke er bygging av den typen boliger som er problemet. Det er ikke blitt gitt avslag på noen søknad om den type lån eller tilskudd, men det er den oppfølgingen som er nødvendig for å få slike bokollektiv til å fungere, som er flaskehalsen og som er nødt til å ses i en sammenheng. Og det er det vi arbeider med nå i forbindelse med at vi skal legge fram forskjellsmeldingen, som vi kaller den, eller meldingen om levekårsforskjeller, for å være helt korrekt. Det er en oppfølging av det vi sa i valgkampen. Det er en oppfølging av det som ligger i regjeringserklæringen, at vi vil se på hva vi kan gjøre for å få redusert forskjellene i Norge. Det kommer i den meldingen, men vi må altså se ting i sammenheng, og her er det ikke bare snakk om å bygge flere boliger, her er det snakk om hvordan vi kan klare å følge opp med det sosiale tjenestetilbudet.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Det er en viktig melding Regjeringen har framlagt, og jeg er glad for komiteens fokusering på at hovedmålet må være å prioritere de vanskeligst stilte på boligmarkedet. Jeg synes komiteen har fremmet en god innstilling. Det er ikke akseptabelt at det i Norge er flere tusen bostedsløse – 6 200 i henhold til tall fra Byggforskningsinstituttet. Sosialkomiteen skal i nær framtid diskutere hva som bør gjøres for å ta hånd om f.eks. tunge rusmisbrukere. Ved siden av å vektlegge det forebyggende arbeidet må vi kunne ta hånd om de mest vanskeligstilte gruppene. De trenger et helsetilbud, men også et husvære. Hospitsalternativet er ikke tilfredsstillende. Behovet er særlig stort i Oslo og andre større byer. Derfor må det være riktig, slik kommunalkomiteen foreslår, å gi Husbanken anledning til i en periode å prioritere Oslo og andre byer sterkere. Det er viktig med varierte botilbud også for denne gruppen. Husbanken har en viktig oppgave med å finansiere utleieboliger til bl.a. unge i etableringsfasen. Dette tilbudet er det også behov for i mindre kommuner. Via Husbanken er det lagt opp til en rekke ordninger som bl.a. skal gi unge i etableringsfasen mulighet til å bygge sin egen bolig. For 20-25 år siden ble ordningen med fullfinansieringslån innført. Ordningen med etableringslån har vel erstattet den tidligere ordningen. Dette er et meget godt tilbud til en meget gunstig rente og nedbetalingsordning. Men mange kommuner er svært forsiktige med å ta opp lån i Husbanken for så å videreformidle dem til søkere som fyller kriteriene for slike lån. Mange kommuner med knappe økonomiske ressurser er betenkte over at utlånene kan ende opp som tapsengasjement. Jeg synes dette er beklagelig, da det er viktige og gode ordninger som for mange er helt nødvendige for å kunne realisere sitt boprosjekt. Jeg hadde gjerne sett at man vurderte om ikke en større del av tapene burde belastes staten. Husbanken har i sin vel 50-årige historie spilt en helt avgjørende rolle i boligreisingen i dette landet. For mange var Husbankens eksistens helt avgjørende for at den vanlige mann og kvinne kunne føre opp sin enkle leilighet, som de hadde drømt om, men ikke helt trodde lot seg realisere. I ettertid kunne boligene utvides og utbedres. Det vil også i fremtiden være riktig å slå ring om Husbanken. Ved mange andre statlige låneordninger, f. eks. i tidligere Distriktenes Utbyggingsfond, ble de statlige lånene gitt som 2. prioritets pantelån. Personlig hadde jeg gjerne sett at f.eks. en spare- eller forretningsbank hadde innvilget 1. prioritets pantelån til husbyggeren, og at Husbanken hadde ytt 2. prioritets pantelån til de gruppene i vårt samfunn som var avhengige av en slik finansieringsordning, og som fylte Husbankens nåværende krav for å bli innvilget husbanklån. Staten kunne gjerne stilt krav om et rentetak på 1. prioritetslånene og selv gitt 2. prioritetslån til en rimelig rente og med en gunstig nedbetalingsplan.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Det er et viktig signal når en enstemmig komite mener det bør bygges flere studentboliger og at komiteen står samlet om et forslag der man ber Regjeringa lage en opptrappingsplan for bygging av flere studentboliger. Det samme bad et flertall i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen om i forbindelse med behandlingen av statsbudsjettet, men da bare som en merknad. Nå burde signalet være klart nok. På samme måte som i dagens innstilling pekte også kirke-, utdannings- og forskningskomiteen og flertallet der på at en opptrapping ikke bare skal skje ved hjelp av økte bevilgninger, men at vi også må se på andre forhold som begrenser samskipnadenes muligheter til å bygge gode og rimelige studentboliger. Tomte- og garasjeregler er nevnt i dagens innstilling, kirke-, utdannings- og forskningskomiteen har nevnt noen flere i tillegg. Som det har vært nevnt tidligere i debatten, så foreslo Regjeringa å overføre ansvaret for bevilgninger til studentboliger til Kommunal- og regionaldepartementets budsjetter. Etter Arbeiderpartiets syn ville det vært uheldig, ikke fordi at vi har større tiltro til utdanningsminister Jon Lilletun enn til kommunalministeren på dette området, men fordi vi ikke på noen måte kan se at det vil lette situasjonen for studentsamskipnadene, som står for byggingen av studentboliger. For oss i Arbeiderpartiet virker det tvert i mot som om ordninga Regjeringa har lagt opp til, ville bli mer byråkratisk og tungvint. Forslaget om å legge ned Rådgivende organ for studentboligbygging – ROS – var en naturlig konsekvens av forslaget om å overføre ansvaret til Kommunal- og regionaldepartementet. En like naturlig konsekvens ville det vært dersom flertallet, som sa nei til overflytting, også ville opprettholde ROS. Derfor fremstår det unektelig litt underlig at regjeringspartiene i Stortinget fremdeles står på å overføre ansvaret fra Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet til Kommunal- og regionaldepartementet, men vil likevel opprettholde ROS. Det man har gått inn for her, er ikke helt logisk. Det er likevel en parentes. Det viktige nå er at det er gitt klare signaler om økt satsing på studentboliger, og jeg ser med spenning fram til at Stortinget får opptrappingsplanen til behandling.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Det er et viktig tema interpellanten tar opp i dag. Statsråden svarte bl.a. med å peke på betydninga av samarbeidet mellom skole og helsevesen. I den sammenheng er det faktisk et poeng å peke på det urimelige i at Regjeringa først stoppa og deretter innførte en aldersgrense på 16 år på en informasjonsfilm om samliv og seksualitet og en CD-rom som hadde som målsetting å gi økt kunnskap om samliv og seksualitet for ungdom. Dette var informasjonsmateriell utarbeidet med tanke på ungdom i 12-13-14-årsalderen, og så setter man altså en 16-års aldersgrense. Som alle her sikkert er godt kjent med, så viser forskinga at informasjon må gis på et tidlig tidspunkt, og når en gjør det, virker det forebyggende. Mange debuterer før de er 16 år. Det kan ikke noen politikere forhindre, enten vi vil det eller ikke. Da er det altså for seint å gi informasjon til 16-åringer. Så snakker en om skolens betydning og betydninga av forebygging. Det er vel og bra. Men man må i tillegg til det faktisk erkjenne hvordan det er der ute, utenfor veggene til både Helsedepartementet og Stortinget. Flere har i debatten i dag satt spørsmålstegn ved at interpellanten har tatt seg den store frihet å fremme denne interpellasjonen. For enkelte kan det kanskje være ubehagelig å stå for sine meninger, men for Arbeiderpartiet er det ikke det. Med ei regjering der det største partiet er motstander av dagens abortlov, må det være lov for det største opposisjonspartiet å øve et visst forsiktig press. Det hjelper jo også – nå som statsråden faktisk har satt i gang et prosjekt med gratis prevensjon i Trondheim. Nå jobber Helsedepartementet med en ny handlingsplan mot uønskede svangerskap og abort. I den sammenheng vil jeg utfordre statsråden på ett område: I dag kan man få kjøpt den såkalte angrepillen dersom man frykter for at man har blitt uønsket gravid. Angrepillen må imidlertid tas innen det har gått 48 timer etter samleie, og i dag må man til lege for å få pillen. Det er ikke alltid så enkelt å få gjort. Jeg mener at det burde vært lettere å få tilgang til denne angrepillen, og lurer på om statsråden vil ta initiativ til å utvikle forsøksordninger slik at man skal kunne få ta i bruk angrepillen uten nødvendigvis å gå til lege innen det er gått 48 timer.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Jeg syns det er gledelig at det er såpass bred enighet i forhold til den dagsordenen som er til behandling. Med tanke på hvor raskt ting skjer, og at det kanskje også må handles raskere fra både storting og ikke minst kommunen, vil jeg vise til det Aftenposten skrev i går i aftennummeret sitt: «Boligprisene eksploderer i byens fattigste områder.» Og videre: «Fordobling av boligprisene på tre år. Slik er nå situasjonen i Gamle Oslo.» Det er ganske betydelige ting som skjer i bydelen – 15 pst. av befolkningen over 16 år lever av sosialhjelp, og arbeidsledigheten er 9 pst. Samtidig ser man at mye av det som har skjedd på Grünerløkka, er at pengesterke folk presser de fattigste ut. Jeg har registrert at statsråden sterkt la vekt på kommunenes ansvar, kommunenes rolle, i et samarbeid med staten. Og det er jeg helt enig i, det er ikke mulig for verken kommunen eller staten å finne løsninger hvis man ikke har konstruktive samarbeidsformer. Jeg tillater meg å spørre statsråden om hvordan det politiske samarbeidet er mellom politisk ledelse i Oslo, som har så store utfordringer, og departementet. Jeg har en følelse av at den politiske ledelse i Oslo fortsatt står ved at det er markedet som skal regulere de problemene byen har. Og jeg har en utfordring i forhold til dette, for jeg har registrert at statsråden absolutt har vist vilje til samarbeid. Spørsmålet er kort og greit hvordan statsråden opplever Oslo kommunes politiske ledelse nettopp når det gjelder de tingene som har vært oppe i debatten her i dag.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Først vil jeg takke statsråden for hans grundige svar. Som statsråden også sier, er vi enige om sentrale deler av dagens abortlov. Men jeg syns også det er viktig at informasjonen som gis om dette følsomme temaet, er objektiv og sannferdig, og da kunne jeg ikke dy meg for å komme inn på den runden vi hadde her for noen få uker siden nettopp om støtten til organisasjonen Pro Vita, for det er en kjensgjerning at statsråden selv grep inn og gav støtte til en organisasjon som blant de fleste politiske partier blir oppfattet som ekstrem. Det er ikke tvil om at denne organisasjonen benyttet seg av virkemidler som representerer klare overgrep mot norske kvinner. Propagandafilmen – jeg vil kalle den det – «Eclipse of Reason» er et eksempel på et slikt overtramp. Da TV2 avslørte hva slags ekstreme metoder som benyttes av antiabortorganisasjoner i vårt eget land, svarte de med å anke TV2 inn for Pressens Faglige Utvalg. Jeg syns det er viktig som politiker å slå ned på den form for informasjon som disse organisasjonene står for. Derfor syns jeg også det er riktig i en debatt om dagens abortlov å fokusere på disse problemstillingene. Så må vi kunne tåle at vi er politisk uenige om hvorvidt det skal gis en sånn støtte eller ikke. Vi vet at på verdensbasis gjennomføres det 100-120 millioner illegale aborter årlig, hvorav av 150 000 har dødelig utgang. Til tross for dette dramatiske helseproblemet var det slik at den nevnte organisasjonen i januar 1998 skrev et brev til hovedstyret i WHO og advarte mot å velge nettopp aborttilhengeren Gro Harlem Brundtland som leder av Verdens Helseorganisasjon. Til Aftenposten den 23. august 1998 uttalte helseministeren: «Å tilby ungdommer gratis prevensjon er et av virkemidlene vi må bruke for å få bukt med de altfor høye aborttallene blant unge mennesker. I denne saken er faktisk de helsemessige hensyn viktigere enn de moralske.» Jeg slutter meg helt og holdent til helseministerens vurdering. Men jeg tillater meg å spørre om hvordan helseministeren har fulgt opp uttalelsene fra august 1998 i praksis. Jeg vil avslutningsvis minne om hva forsker Finn Egil Skjeldestad ved SINTEF i Trondheim har sagt om utviklingen av antall aborter i Norge. Aborttallene har fra 1979 og fram til i dag ligget stabilt på mellom 14 000 og 15 000 årlig. Skjeldestad har påpekt at nedgangen likevel er dramatisk når vi tar hensyn til at antall kvinner i fruktbar alder i samme periode har økt med rundt 100 000. Og fordi det er 20 pst. flere ugifte kvinner i dag enn for 20 år siden, mener Skjeldestad at den reelle nedgangen i aborttallene er på hele 33 pst. Jeg tror dette er et perspektiv som er viktig å ha med seg i debatten.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Abort er fortsatt et følsomt tema i vårt samfunn. At det er politisk uenighet i denne saken, er det vel heller ingen tvil om. Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet liker ikke at man får en diskusjon som går på noe langt mer enn en abortfilm. Jeg må si til representanten Alvheim at hadde han hørt skikkelig etter da jeg holdt mitt innlegg, ville han hørt at jeg vektla sterkt nettopp det forebyggende og de gode tiltakene rettet inn mot ungdommen. Det å få en slik debatt også i denne salen burde det ikke være noen frykt for. «Å sprenge åpne dører,» sier representanten Høegh. Kjensgjerningen er jo at aborttallene i dag er høye – altfor høye. Det å få en debatt i stortingssalen om konkrete tiltak, og det at vi får fokusert på en bred handlingsplan mot abort, ja det trodde jeg ærlig talt at også Høyre kunne støtte opp om på en konstruktiv måte. Det var ingenting i mitt innlegg som tydet på at jeg mener at det nå er en veldig stor og ny politisk uenighet om abortloven i Norge. Men det er en kjensgjerning og et faktum at det jobbes inn mot skolen og ungdomsmiljøene, mot abortloven. Jeg har sett en del av det informasjonsmateriellet som blir presentert, og det tar jeg sterk avstand fra. Jeg hadde håpet at samtlige partier her i huset kunne våge å ta en debatt om konkrete tiltak rettet mot ungdomsgrupper. Jeg kan ikke dy meg for å si til representanten Ballo at det var ingenting i mitt innlegg som sa at jeg mistenkeliggjorde eller anklaget helseministeren for å ikke gjøre jobben sin ved at loven om svangerskapsavbrudd ikke ble forvaltet etter intensjonen. Et viktig anliggende for meg har vært hvordan skole- og helsesektoren samarbeider i disse viktige spørsmålene. Jeg må si at jeg er veldig overrasket over tonen i enkelte av de innleggene vi har hørt her i dag. Dette initiativet fra Arbeiderpartiets side var noe langt mer enn om en er for eller imot dagens abortlov, eller om en ekstrem abortfilm. Men det kan jo mange ganger kanskje være det mest behagelige å la være å ta en del debatter som er følsomme og vanskelige, og heller mistenkeliggjøre de motiver som ligger til grunn. Når det gjelder forslaget mitt, har jeg hørt på det helseministeren har sagt i sitt innlegg. Jeg føler at det er godt nok at dette forslaget sendes over til Regjeringen.