trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-16:
Det er en ganske typisk debattform. Her har vi en del grupper som Høyre nå prøver å sette opp mot hverandre. Vi har grupper med lærevansker, vi har barn fra språklige minoriteter som trenger ekstraundervisning, osv. Jeg ser ikke noen grunn til å sette disse gruppene opp mot hverandre. De er i en situasjon hvor de har behov for ekstraundervisning, tilrettelagte tilbud, slik at jeg ser ikke noen grunn til her å prioritere mellom de ulike gruppene. I forbindelse med opplæringsloven foreslo vi en individuell rett til morsmålsopplæring. Vi tapte den kampen. Vi nådde ikke fram – fikk ikke flertall for dette forslaget. Vi har akseptert at det ikke er flertall her i Stortinget for å gi en slik individuell rett, som jeg også prøvde å presisere i mitt innlegg. Det vi har gjort, er å akseptere dette, og vi har gått inn for det som er Regjeringens opplegg, nemlig en kommunal plikt. Vi mener at plikten må strekke seg utover det som flertallet, og også Regjeringen, legger seg på, at det skal være de fire første årene, og så skal en da vurdere om det er behov videre. Vi mener, basert på den kunnskap som forskningsrapporter har bidratt med, at denne plikten bør strekke seg over en lengre periode. Det er ikke et mål for SV, det er ikke et mål for noen, at barn gjennom eksempelvis en individuell rett skal velge morsmålsopplæring. Det er ikke noe mål i seg selv, men ved en individuell rett ville det ha vært lettere for dem å kunne gjøre krav på en opplæring. Vi aksepterer at det får vi ikke til, men vi er opptatt av å forplikte kommunene på en lengre periode enn de fire første årene. Det er vel først og fremst der skilnaden går mellom oss og regjeringspartiene og Arbeiderpartiet.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-16:
Først litt om den individuelle retten. Jeg prøvde å svare på det i forhold til Petter Løvik. Vi fremmer ikke et forslag om individuell rett nå, som representanten Ursula Evje nok sikkert har oppdaget. Vi har erkjent at der har vi tapt. Vi hadde et forslag i forbindelse med opplæringsloven, og der hadde vi en modell for når den individuelle retten skulle kunne tas ut og brukes. Vi har nå gått på en kommunal plikt, og det er vår skisse og vårt opplegg. Vi går noe lenger enn det regjeringspartiene og Arbeiderpartiet gjør i forhold til det å pålegge kommunene å ha et tilbud. Vi går også lenger i forhold til det som har med læreplaner å gjøre, hvor vi sier at det skal utvikles læreplaner, og det skal være læreplaner for hele grunnskolen. Der skiller vi oss fra de øvrige partiene. Det burde bekymre også Fremskrittspartiet at det er så store forskjeller mellom kommunene når det gjelder barns bruk av morsmålsopplæring. Det finnes bare én forklaring på denne forskjellen, og den forklaringen er måten å organisere tilbudet på, måten å tilrettelegge det på. Det finnes ingen andre måter å forklare dette på, og det burde bekymre oss alle sammen. Det er viktig at vi har en skole, en opplæring, som tar barn på alvor, som tar barns bakgrunn på alvor – at de barna som kommer inn i skolen, føler at det de har med seg, blir tatt på alvor, og at det er verdifullt det de har med seg inn i skolen. Ved å ha morsmålsopplæring, ved å ha en godt utbygd opplæring i morsmål, viser vi at vi har respekt for deres bakgrunn, deres kultur, og det er også med på å gjøre at de blir stolt av sin bakgrunn. Vi er et flerkulturelt samfunn. Det betyr ikke at de skal tilnærme seg vår kultur, men at vi i fellesskap skal utvikle måter å fungere sammen på.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-16:
Det fantastiske i denne saken er jo at Carl I. Hagen åpenbart ikke har lest stortingsmeldingen, for i stortingsmeldingen er sammenhengen mellom morsmålsopplæring, det å lære seg norsk og det å lære seg andre fag dokumentert. Det er dokumentert gjennom ulike forskningsrapporter fra irske, amerikanske og norske miljøer, og dessuten også gjennom den konsensuskonferansen som Forskningsrådet arrangerte. Det er dokumentert, og det er påvist gjennom systematisk forskning, i motsetning til det som Fremskrittspartiets representanter her kommer med, hvor de sier at dette har de merket seg, men så går de ut på gater og streder og observerer, og så trekker de noen konklusjoner. Det er jo sagt tidligere av representanter fra Fremskrittspartiet. Og det er ikke forskning, det er ikke dokumentasjon. Dokumentasjon er imidlertid systematisk innarbeiding og systematisk bearbeiding av data. Og det er dokumentert ganske ettertrykkelig i denne stortingsmeldingen. Det er klart at det er ønskelig at barna som starter i skolen, kan mest mulig norsk. Men vi vet jo også at norske barn som starter i skolen, har ulik modning. De har ulike kunnskaper. Det er også tilfellet med barn fra innvandrermiljø, og det må vi ta konsekvensene av. Å ta konsekvensene av det er å ta innover seg det vi vet, den kunnskap vi har, og så legge opp et opplæringsløp hvor også morsmålsopplæring inngår som en viktig del, med sikte på at disse barna skal lære norsk, og med sikte på at disse barna skal lære matematikk og andre fag. Det er det som ligger i innstillingen fra flertallet, og det er også det SV har sluttet seg til. Vi går noe lenger når det gjelder hvor lenge de skal ha morsmålsopplæring, fordi morsmålsopplæringen i tillegg til å være et redskapsfag også skal være med på å utvikle barnas identitet og være med på å løfte fram deres kulturelle bakgrunn.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-16:
Fremskrittspartiets politikk henger ikke på greip. Den kan aldri henge på greip når en viser en sånn forakt for kunnskap – forakt for systematisk kunnskap og systematisk forskning. Jeg aksepterer at Carl I. Hagen ikke har hatt anledning til å lese stortingsmeldingen, men representanten Ursula Evje kan heller ikke ha lest den skikkelig. Jeg har overhodet ikke snakket om noen konsensusrapport – jeg har vist til en konferanse som Forskningsrådet holdt, en konsensuskonferanse hvor målet var å finne fram til et felles syn på bl.a. morsmålsopplæring. De har da konkludert som de gjorde. Denne debatten dreier seg egentlig om menneskesyn. Det er ønskelig at elever fra språklige minoriteter kan norsk når de starter på skolen. Det er sikkert også ønskelig at norske barn kan fag, kan norsk – men vi vet at når de kommer til skolen, er modenhetsgraden ulik. Det skyldes bl.a. ulik stimulering hjemmefra, og vi kan ikke begynne å straffe foreldrene hvis de gir barna for lite stimulans!
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-16:
Vi er også enig i at vi skal være med i dette femte rammeprogrammet. Likevel burde vi kanskje brukt litt mer tid på å problematisere en del forhold, for vår deltakelse er ikke ubetinget uproblematisk etter vår oppfatning. Forskningsrådet har anbefalt videre deltakelse. De har foretatt en evaluering av tidligere deltakelse og konkludert med at dette er til fordel for norsk forskning. Vi bruker en del milliarder på det. Det er vel slik at det er forutsatt at Norge skal delta med ca. 2 milliarder kr i denne femårsperioden. Forskningsrådet har påvist at tidligere har vi fått igjen tilnærmet samme beløp. Dette rammeprogrammet er noe bredere enn de tidligere. Det er fire temaer, og det er i tillegg tre tverrgående prosjekter som går inn på de samme temaene. Det i seg selv er bra, og det vil jeg tro er en fordel for bl.a. norske forskningsmiljøer. Det blir lettere å søke, det blir større muligheter for deltakelse, antar jeg. Men det å søke og det å få tak i disse pengene er en komplisert sak i mange tilfeller. Det er en byråkratisk prosess, som mange vegrer seg for i en del sammenhenger. Vi skal også være opptatt av den biten. Selv om vi får delta i et omfattende program, kan en del forskningsmiljøer, en del virksomheter, bli utelukket på grunn av at prosessene er kompliserte, det er byråkratiske ting som skal foregå før en når fram til denne pengesekken. Jeg syns også det er viktig å understreke at dette ikke skal være bare en pengesekk. Når vi først bestemmer oss for å bli med i dette rammeprogrammet, bør det også være et mål at norske forskningsmiljøer etablerer tettere kontakter med forskningsmiljøer fra andre land. I stortingsmeldingen blir det kommentert at det vil kunne bli lettere for norske bedrifter å ta del, og at vi bør stimulere norske bedrifter til å gå inn og prøve å delta i disse programmene. Jeg er nok litt mindre optimistisk enn Regjeringen er i stortingsmeldingen. Jeg er nok rimelig bekymret for at det ikke er så enkelt for norske bedrifter å få tak i midler, bli med på prosjekter. Et av hovedproblemene med vår næringsstruktur er jo at vi har veldig mange små bedrifter. Vi vet at forskningsbiten i disse bedriftene er liten, og det er et mål å stimulere den. Men jeg er nok ikke så optimistisk som Regjeringen når det gjelder å få dette til, så jeg antar at det blir de litt tyngre, de etablerte forskningsmiljøene som fortsatt vil nyte godt av dette og får være med på ulike prosjekter. Det er et mål, et ønske, at også norske bedrifter tar del i dette på en sterkere måte enn det som ble gjort tidligere, men det er grunn til i noe sterkere grad å problematisere vår deltakelse. Jeg føler at en tar noe lett på det, og det skyldes delvis at vi vet at vi kaster inn et visst antall milliarder kroner, så får vi stort sett det samme igjen, og så er en stort sett fornøyd. Så enkelt bør det ikke være.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-16:
Jeg beklager hvis jeg tegnet et dystert bilde av vår skole, og ungdomstrinnet spesielt. Det var ikke hensikten min, for det er nok av folk i dette land som ønsker å tegne et bilde av norsk skole jeg ikke er enig i, som jeg synes er uheldig, og som også kan være med på å virke selvforsterkende negativt. Så det var ikke min hensikt å tegne et dystert bilde. Det jeg ønsket å trekke opp, var et bakteppe, slik jeg ser på en del av de problemene som spesielt er knyttet opp til ungdomstrinnet. Og jeg brukte jo ganske mye av min tid til å rose læreplanene, som jeg synes er veldig bra, og der grunnlaget er lagt for at vi kan få en spennende, kreativ og god skole gjennom hele grunnskolen. Men det som er problemet, er at vi har noen tradisjoner å slite med, og de er vi nødt til å ta på alvor. Det var noen av de tradisjonene jeg prøvde å trekke opp, den akademiske tradisjonen som står der, hardt, som er sterk. Den trenger ikke å være ubetinget negativ, men i forhold til de læreplanene vi har som introduserer andre måter å undervise på, kan den være en bøyg. Derfor er det, slik jeg ser det, og slik vi ser det i vårt parti, at vi på en eller annen måte må sette i gang noen stimuleringstiltak. Det er hensikten med forslagene, og jeg kan alt nå si at jeg tar opp mine forslag – bare så det er sagt. Det var mye bra i statsrådens svar til meg, for all del, men jeg føler likevel at jeg vil ha en votering over noen av disse forslagene. Det som er hensikten med forslag nr. 4, er ikke å få noe stort beløp, men at vi på en måte greier å introdusere i budsjettet penger til skoler som ønsker å sette i gang tiltak, ulike utviklingstiltak, prøve ut nye pedagogiske måter, nye måter å organisere undervisningen på, nye måter å organisere skoledagen på, og så kan de søke om å få støtte fra en statlig øremerket bevilgning til den type tiltak. Det var poenget. Jeg ser ikke for meg massevis av hundre millioner kroner her, det gjør jeg overhodet ikke. Det beløpet jeg ser for meg, burde verken skremme statsråden eller andre i denne sal når vi eventuelt kommer så langt at vi skal foreslå et konkret beløp i forbindelse med revidert budsjett. Jeg merket meg at statsråden vil sette i verk tiltak med å prøve ut en ordning med karakterfrihet. Det synes jeg er bra. Men det som var poenget mitt, som jeg prøvde å få fram i mitt forslag, og som det er viktig å få fram, er at vi også må drive forsøk slik at vi får anledning til å se hvordan karakterene styrer undervisningen. Det står i vårt forslag, og det er en viktig del av forslaget. Det er grunn til å være bekymret over at karakterene – som jeg sa i mitt første innlegg – i altfor stor grad styrer det som foregår i klasserommet.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-16:
Jeg er litt usikker på om jeg er «vonbroten» etter denne debatten. Jeg er iallfall skuffet – det er ganske klart, for jeg hadde nok håpet at det skulle vært litt mer offensive holdninger, litt mer interesse for å gå inn i noen av de forslagene som vi har lansert. Vi valgte denne gangen å ta fatt i innholdet i skolen. Vi valgte læreplanene som utgangspunkt. Vi ønsker å snakke om læreplanene og diskutere dem. De legger til rette for det aller meste. Det er store friheter for den enkelte skole, den enkelte kommune, den enkelte lærer til å bruke dette læreplanverket. Jeg hadde på mange måter håpet at vi skulle få en diskusjon rundt hvorledes vi som har vært med på å vedta disse læreplanene, skulle stimulere og gi impulser til skolene for å iverksette og bruke de planene som ligger der. Derfor er jeg litt skuffet når gulrøttene blir for små. Jeg kunne godt dra fram noen svære gulrøtter, men jeg ville vel tro at sjansene for å få Kristelig Folkeparti med på de store gulrøttene var mindre enn for å få dem med på små gulrøtter. Derfor drog jeg fram noen små gulrøtter og hadde håpet at Kristelig Folkeparti kunne tenke seg i hvert fall å vurdere dem. Men jeg forstår det slik at de kjenner ikke lukta engang, og da blir det ikke noe særlig fart på det. Det er litt skuffende, det må jeg få lov å si. Jeg er enig i at forsøkene må komme nedenfra. Det er ikke mitt eller SVs mål å prøve å styre forsøkene ovenfra. Jeg er enig med statsråden i at vi på mange måter har en for sentralistisk skole. Jeg er enig med Høyre også – det er jo interessant at jeg kan si at jeg er enig med Høyre i akkurat det at det kan være en del begrensninger på grunn av en del sentralisme i vår skole. Det skal vi være med og diskutere, for poenget er å stimulere det nedenfra. Men uansett hvor omstilling skal skje – enten det er i det private næringsliv eller hvor det er – kan en være 100 pst. sikker på at det blir lagt inn ganske mange omstillingsmidler. En får ikke omstilling i en bank, eller hvor det måtte være, uten at en er sikker på at det finnes omstillingsmidler. Det er noe av det jeg har prøvd å si. Hvis vi skal få til omstilling, hvis vi skal greie å stimulere skolene til å ta i bruk læreplanene, virkelig prøve ut nye ting, må det være noen gulrøtter – selv om de er små – på samme måte som tilfellet er i næringslivet og andre steder. Det var tanken, å prøve i hvert fall å få en aksept for den måten å tenke på. Derfor er jeg noe skuffet over at det ikke var mulig. I vårt forslag nr. 2 bruker vi en formulering som sannsynligvis ikke er så veldig heldig: «Stortinget ber Regjeringen iverksette ulike forsøk …» Nettopp for å få fram at disse skal komme nedenfra, ønsker jeg å endre «iverksette» til «stimulere til». Jeg håper at det da kan bli noe lettere for dem som frykter SVs sentralistiske utdanningspolitikk. Den er ikke så sentralistisk som mange tror.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-16:
Jeg vil bare imøtekomme et sterkt ønske fra forsamlingen om å gjøre en del av forslagene om til oversendelsesforslag. Vi skal delvis imøtekomme det. Vi ønsker å gjøre forslagene nr. 5 og 6 om til oversendelsesforslag. De øvrige forslagene vil vi gjerne at det blir votert over. For øvrig kommer vi til å stemme for forslaget fra Arbeiderpartiet.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-03-16:
Jeg er for så vidt veldig takknemlig når representanten Tingelstad i sitt innlegg påpekte at vi aldri har kuttet i morsmålsopplæringen, at det, som står i flere aviser, er feil. Jeg ønsker da også å presisere et annet faktum. Representanten Jagland kom i en debatt på TV også med denne underligheten at Fremskrittspartiet faktisk kuttet i norskopplæringen – det er tilsvarende feil. Det jeg imidlertid ønsker å stille Marit Tingelstad et spørsmål om, er denne noe underlige koplingen hun hadde mellom vår merknad i denne saken om morsmålsopplæring og merknadene vi hadde i innstillingen til St.meld. nr. 14 for 1997-98. Jeg ser ikke helt de koplingene der. Noe av det går nettopp på at når norske foreldre av en eller annen grunn ikke er i stand til å lære sine barn nødvendig språkforståelse før de begynner på skolen, går gjerne kommunen inn med forebyggende tiltak, i form av barnevern, barnehager, helsestasjon osv. – og at dette blir gjort mot norske foreldre, ser vi på som en helt ordinær og logisk ting når de av en eller annen grunn ikke makter å lære sine egne barn den nødvendige språkforståelse. Jeg skulle like å spørre representanten Tingelstad om det er så stor forskjell på norske barn og innvandrerbarn at ikke barnevernet kan ha som en forebyggende oppgave, der det klart er en manglende språkforståelse, å komme inn og hjelpe til med dette.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-03-16:
Jeg vil gripe litt fatt i dette som representanten Reikvam brukte mye tid på, nemlig innvandrerbarns individuelle rett, som faktisk kan tolkes som å være en så individuell rett at den langt på vei overgår de rettighetene norske barn har i norsk skole. For relativt kort tid siden så man i avisen at man ønsket å legge øremerkede ressurser til spesialundervisning inn i rammetilskuddet til skolene, for dermed å øke tilskuddet av penger i kommunene uten at de var bestemt til noe spesielt. Det stemmer rimelig dårlig overens med dette med individuell rett for innvandrerbarn dersom ikke en gang barn med spesielle problemer skal få lov til å få hjelp til å overkomme dem. Når det gjelder forskjellene mellom Oslo og Bergen, får de være som de er. Det jeg kommer i hu, er rabalderet som var i Akershus for noen få år siden, da Rælingen kommune reduserte morsmålsopplæringen til det minimum som staten i realiteten gav tilskudd til, og der kommunen kun skulle betale 10 pst. av de aktuelle kostnadene. Da var SV sterkt på banen, men var nødt til å gi seg. Så tok Reikvam opp noe som er av stor interesse, og det er kulturelle og identitetsskapende holdninger. Jeg trodde at innvandrere var med på å gjøre Norge om til en smeltedigel av forskjellige kulturer under stadig utvikling – ikke at hver enkelt kultur skulle bevare seg selv rent statisk sett, men at vi kanskje skulle ta det gode fra innvandrerkulturer, og innvandrerkulturer skulle tilnærme seg oss. Jeg ønsker å stille ham spørsmålet om det er det som ligger i hans tankegang her, eller om det er at man skal sitte på hver sin tue med ulike kulturer.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-03-16:
Jeg har merket meg – og det har også representanten Ulf Erik Knudsen gjort på vegne av Fremskrittspartiet – at det har blitt en betydelig innstramming, at det ikke lenger er et faktum at dersom en norsk kvinne eller mann er gift med en utlending, skal deres barn ha morsmålsopplæring i skolen. Det er en ting som har irritert, og som vi har følt har vært rimelig unødvendig. Vi er glad for at dette nå opphører. Men når statsråden sier at morsmål gir et godt grunnlag for norskopplæring, føler jeg at han biter seg litt i halen. Vi har mange innvandrere i dette landet med utmerkede morsmålskunnskaper som har bodd her i mange, mange år og som faktisk ikke kan så mye norsk at de kan lære opp sine egne barn slik at de er tospråklig når de begynner på skolen. Jeg kan ikke forstå at kunnskaper i morsmål er det som borger for at de kan tale flytende norsk etter en tid. I tillegg vil jeg påpeke en sak og stille et spørsmål i den forbindelse som er helt berettiget. Når vi har snakket om nedleggelse av små skoler i Norge og øremerking av midler for å klare å opprettholde disse skolene, så har statsråden ved gjentatte anledninger påpekt at disse midlene ikke kan øremerkes på grunn av det kommunale selvstyre. Men når det gjelder morsmålsopplæring og midler til dette, så er ikke lenger det kommunale selvstyre spesielt viktig. Jeg ville ønske at statsråden avklarte dette forholdet noe mer.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-03-16:
Jeg vil gripe fatt i denne dokumentasjonen som flere her sier står i meldingen. Det er ingen fullgod dokumentasjon for forskningssyn i denne meldingen. Jeg vil få vise til en annen melding som komiteen hadde til behandling, som også henviste til en forskningsrapport fra OECD, og man bare trakk en konklusjon av rapporten. Jeg tok på meg jobben med å lese denne rapporten på engelsk – som eneste medlem i vår komite, tror jeg – og min konklusjon var ikke overensstemmende med departementets. Derfor er ikke dette godt nok. Representanten Tingelstad snakker om hovedtyngden av all forskning – hva i all verden er hovedtyngden av all forskning på dette området? Det kan da umulig være, som representanten Reikvam sa, dokumentert via ulike forskningsrapporter som er omtalt i meldingen, og i tillegg henviste han til en konsensusrapport. Men det ligger jo i ordet hva en konsensusrapport er. Da er man jo enig. Det er det som er en del av handlingslammelsen, man får en total enighet fordi ingen tar belastningen med å bryte ut og ha et annet syn og bli kalt rasist, bli kastet på og spyttet på, som vi i Fremskrittspartiet har blitt i en årrekke. Når det gjelder det statsråden sa om at Fremskrittspartiet ikke hadde gått imot finansieringen i skoleverket, er ikke det riktig. Fremskrittspartiet fremmer minst en gang om året sitt eget forslag til finansieringssystem som går ut på en stykkpris pr. elev, og som ikke har noe med rammefinansieringsutgangspunktet vårt å gjøre. Arbeiderpartiet har sågar til en viss grad adoptert det innenfor helsepolitikken, hvor de kaller det innsatsbasert finansiering. Men det som er ganske klart, er at rammetilskuddet i hvert fall ikke er basert på en revidert Agder-modell, som kommunene meget skjønnsmessig får utregnet sitt tilskudd etter. Det er ikke engang øremerket, så de kan stort sett bruke det til hva de vil. Når det gjelder en rett for foreldrene, er det helt klart at alle rettigheter som vi mennesker har, i andre enden medfører en plikt. Og jeg kan ikke skjønne at dette skal være så forferdelig vanskelig.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-03-16:
Det eneste vi ser ut til å være enige om når det gjelder dette, er at innvandrerne må lære seg norsk, og de må kunne beherske det norske språket på en slik måte at de ikke skiller seg åpenbart ut verken i skole, barnehage, arbeidsliv eller i butikken når de kjøper mat. Det finnes faktisk fortsatt andre butikker i dette landet enn innvandrerbutikker. Representanten Rune E. Kristiansen sa i sitt første innlegg at dette var lærerorganisasjonenes syn på morsmålsundervisning, og at det må være riktig fordi lærerne er pedagoger og vet hva de snakker om. Det er mye mulig de er pedagoger, men at det betyr at de vet hva de snakker om, er jeg ikke så sikker på. Så sa representanten Konglevoll at Fremskrittspartiet har glemt å sette enkeltindividet i fokus, og at vi driver en misforstått integreringspolitikk. Det gjenstår å se. Jeg synes det tyder på at vår politikk kanskje er mer riktig enn de andres. Når det så gjelder måten vår å beskrive nordmenn på, er det nettopp et forsøk på å skille hvem som etter en tid har fått norsk statsborgerskap, som kommer utenfra, og hvem som på bakgrunn av generasjoner har fått det fordi de går under benevnelsen nordmenn. Det gjelder også samer og kvener, vil jeg tro, selv om disse ønsker å bli snakket om på en noe annen måte. Når det gjelder dette med bøter og barnevernsaker, vil jeg som et tidligere medlem av en barnevernsnemnd i en kommune si at barnevernsnemnder ikke nødvendigvis behøver å være entydig negative. De kan også være svært positive når de fungerer som hjelpemiddel, som en medarbeider til foreldrene i forhold til problemer, og ikke bare noen som motarbeider. Bøtene vi snakker om, er faktisk allerede innført i Trøndelag i forbindelse med Mosvik-saken. Der er man nå i ferd med å gå inn i en lagmannsrettsdom fordi kommunen uten noen form for lovanvendelse blir nektet å gå inn og kontrollere i hjemmene til to familier. Og kan man påføre to familier som ønsker å undervise barna sine hjemme, 5 000 kr hver i bot for å stenge en kommunal tjenestemann ute, må man også kunne gjøre det når det gjelder å kontrollere at barn av innvandrere lærer norsk.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-03-16:
Her kan man nesten få inntrykk av at private høyskoler er tilnærmet vernede bedrifter, men slik er det ikke. Det som imidlertid er interessant å merke seg etter hvert i debatten, er hvor opptatt Arbeiderpartiet er av å fremheve konkurransemomentet. Og det er viktig! Det er faktisk så viktig at Fremskrittspartiet har hatt det som sitt grunnleggende syn i svært mange år. Det som gjør det litt spesielt når Arbeiderpartiet nå særlig vektlegger konkurransemomentet, er at det later til at prinsippet hovedsakelig, etter deres mening, bør benyttes ved ansettelser av biskoper og nå ved ansettelser ved Menighetsfakultetet. Men det er langt flere områder å benytte dette prinsippet på. Det som imidlertid er viktig i denne saken, må være kvaliteten på den utdanningen som utføres. Dersom man må tilfredsstille helt spesielle kvalitetsbehov hos de ansatte for å få opplæringen vinklet slik Menighetsfakultet mener den skal vinkles med tanke på sin måte å fortolke teologiske spørsmål på osv., må de selv sette dette kvalitetsstemplet fast i forbindelse med ansettelser. Om kall er riktig eller galt i en slik sammenheng, føler jeg meg ikke kallet til å svare på nå, men det er helt klart at Menighetsfakultetet er en privat høyskole med en noe annen prioritering og vektlegging enn den Universitetet har. Det at vi har to forskjellige utdanningsinstitusjoner, gjør at både studenter og ansatte har et reelt valg i forhold til hvor de ønsker å ta sin utdanning, og det synes Fremskrittspartiet er spesielt positivt. Hvis Menighetsfakultetet, som en privat høyskole, skulle bli identisk med Universitetet, hadde den etter vår mening kanskje vært overflødig. Når det gjelder dette med søkere og kvalitetsstempel og hvilket prosjekt som er best, ja, da føler vi at det må Menighetsfakultetet selv få lov til å definere. Gode prosjekter som ikke blir definert som ønskelige for Menighetsfakultetet, kan man faktisk gå til Universitetet med, og så vil man få dem undersøkt og forsket på der.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-03-16:
Jeg vil også slutte meg til dem som er glade for at representanten Reikvam reiser denne interpellasjonen, fordi spørsmålet er viktig. Men om vi kan omgå en del av de problemene vi har, ved en ytterligere regulering av skoledagen, er jeg litt mer usikker på. Jeg vil for øvrig få lov til å henvise til noe som skjedde i forrige uke. Og hvis jeg har oppfattet rett, har jeg all grunn til å være forskrekket: En del av medlemmene i komiteen var på besøk i Moskva for å studere et felles skoleprosjekt mellom norsk og russisk skole. Litt får dere gi meg for språkproblemer, men der ble det faktisk sagt at det var større valgfrihet ved barne- og ungdomsskoler og videregående skoler i Moskva enn det er her i Norge. Det var ikke kretsgrenser der, var det noen som sa. Jeg er fortsatt noe i sjokk over at russerne har en større valgfrihet i sine skoler enn vi har i Norge. Men la gå med det. Jeg tror at istedenfor nå å legge inn en lang rekke forslag for å binde det som allerede er i gang med Reform 97, vil det være en fordel å få innfaset hele læreplanen for alle alderstrinnene, og så vurdere om man med de nye læreplanene oppnår en del av det som interpellasjonen omhandler, for deretter eventuelt å gå inn i en totalvurdering med tanke på et bedre utbytte for ungdomstrinnet. For det er riktig at eleven må settes i fokus. Nyere forskning viser med all mulig tydelighet at de problemene vi har på lavere trinn i grunnskolen, har en tendens til å forsterke seg vesentlig når man kommer opp på ungdomsskoletrinnet. Det bør vi finne en løsning på. Men om løsningen her bør være å premiere den enkelte institusjon, ikke å gi et bedre tilbud til den enkelte elev, det vet jeg ikke – dvs. det vet jeg, for det er jeg helt uenig i. Når det gjelder forslag nr. 6, fra representanten Reikvam, tyder dette på at de som er så svake at de får penger etter enkeltvedtak, nå ikke skal få det. Det er uhyre betenkelig, for da tar man fra de svakeste. Når det gjelder forslag nr. 2, tror jeg jeg må lese feil, for her åpner faktisk representanten Reikvam for en kunnskapskontroll istedenfor den vante systemkontrollen. Det kunne i tilfelle Fremskrittspartiet ha sluttet seg til, men jeg tror ikke helt han mener det.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-03-16:
Jeg vil begynne med å fortelle om et hyggelig møte jeg hadde for ikke så lenge siden. Det var et ungt ektepar med en liten toåring. Hun var italiensk, han var norsk, og i hjemmet snakket de hovedsakelig italiensk. Når det lille barnet snakket med faren sin, snakket det norsk, når det snakket med moren sin, snakket det italiensk. Norsk lærte barnet hovedsakelig i barnehagen, og det behersket begge språk like godt. Tospråklighet og flerspråklighet er jo en stor ressurs både for den som kan det, og for samfunnet. Jeg tror den beste måten å lære norsk på er å være i kontakt med nordmenn. Små barn lærer seg språk veldig raskt. Jeg ser at Høyre har et forslag om språkopplæring i barnehagen, og jeg tror det aller beste man kunne gjøre for barn fra språklige minoriteter, var å la dem få opphold i en barnehage hvor det var nok norske barn til at de kunne lære norsk etter naturmetoden. Da kunne de både lære sitt eget språk hjemme og lære norsk i barnehagen. Så hvis man virkelig ville gå inn for å lære barn fra språklige minoritetsgrupper norsk, burde staten sette inn ressurser slik at man kunne tilby disse gruppene barnehageplasser – og gjerne gratis barnehageplasser, for mange benytter seg ikke av barnehager fordi de ikke har midler til det. Men de må også ha undervisning i morsmålet sitt når de kommer på skolen, for hvis de skal kunne utvikle seg og bli en virkelig ressurs både for seg selv og det norske samfunnet, må de også kunne sitt eget morsmål. Derfor er jeg glad for at et bredt flertall går inn for at det skal gis morsmålsopplæring for dem som trenger det, i minst fire år, men også lenger hvis det er behov for det. Jeg er også glad for at flertallet i komiteen, alle unntatt Fremskrittspartiet, viser til hvor viktig det er å bruke morsmålet ikke bare som et redskap til å lære norsk, utvikle begreper og kunne fungere i norsk skole, men også for at de skal kunne bli stolte av og trygge på sin egen kultur og kunne lære sitt eget språk. Det er viktig å poengtere dette. Vi har også sett at flere forskningsrapporter støtter viktigheten av å mestre sitt eget morsmål for å kunne lære norsk og andre skolefag. Det er ikke nok å overlate dette til foreldrene, de kan kanskje ikke norsk selv. Det å bøtelegge foreldre for at de ikke lærer sine barn norsk, tar jeg sterkt avstand fra. Vi har understreket at morsmålsopplæringen i regelen skal gis i 1. – 4. klasse, men man kan også få fire års opplæring senere i skolegangen dersom elevene kommer inn i skolen når de blir eldre. Det er positivt for det norske samfunnet at vi nå har flere språklige minoritetsgrupper. Vårt samfunn blir rikere ved at flere behersker mange språk som samfunnet kan gjøre seg nytte av. Når det gjelder læreplaner, er vi enig i at det skal utvikles læreplaner både for første lese- og skriveopplæring og for morsmål som tilvalgsfag. Man kan altså bruke og utvikle morsmålet sitt også senere i grunnskolen, og det er positivt. Ellers er det nok langt igjen til vi når målet om at alle skal kunne få like muligheter til å utvikle seg i skolen. Det må vi legge økt vekt på, slik at vi når målet om en skole som er tilpasset alle barn.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-03-16:
Det er flere forhold som gjør at en del barn fra språklige minoriteter ikke fungerer godt nok i det norske skoleverket. Her er det mange ting å gripe fatt i. Det er også mange norske barn som ikke fungerer godt nok i det norske skoleverket. Vi skal ha en debatt senere i dag som går på ungdomsskolen, hvor vi vil ta for oss noen av problemene i grunnskolen. Men det er klart at det er mange ting som vi kan gjøre bedre også når det gjelder morsmålsopplæringen. Jeg mener andre- og tredjegenerasjons barn og barn som er født i Norge, må lære norsk tidlig. Norskopplæringen må faktisk begynne i lek med andre norske barn. Da vil de møte skolen atskillig bedre rustet enn hvis de kommer uten forkunnskaper i norsk. Dette er også den morsomste og enkleste måten å lære norsk på. Jeg vil fortelle om barnebarnet mitt som gikk i barnehage i Trondheim, der de hadde et barn som var døvt. En dag kom barnebarnet mitt hjem og kunne mange tegn i døvespråket. Barn lærer så fort, og barnehagen kan spille en viktig rolle. Når det gjelder hvor lenge vi vil at de skal få morsmålsopplæring i grunnskolen, er jo det hele perioden ut dersom behovet er til stede. Og tilvalgsfag – man kan jo velge fag også i grunnskolen, i ungdomsskolen, og da hadde det vært lurt om de som var språklige minoritetsgrupper, valgte morsmålet sitt som tilvalgsfag. Dermed går det ikke på bekostning av de andre fagene i grunnskolen. Men ellers er det opp til den enkelte skole hvordan de vil organisere dette, og jeg har den tiltro til lærerne at det vil de kunne klare utmerket godt.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-03-16:
Slik jeg oppfattet statsrådens svar, sa han at vanlig prosedyre ved ansettelser ved Menighetsfakultetet var utlysing. Meg bekjent forekommer det vanligvis ikke utlysning, men det hadde man nå med disse fem stipendiatstillingene. De stillingene måtte for skams skyld lyses ut, for det er jo stillinger som staten betaler i sin helhet. Det gjorde de også grundig oppmerksom på i søknadsbrevet til departementet. Det er mulig jeg er blitt feilinformert her, men i hvert fall meg bekjent er utlysing ikke praksis, det har kun forekommet når det gjelder disse stipendiatstillingene. Så sier statsråden at «når særlege grunnar talar for det», må man ikke utlyse – man kan kalle folk til stillinger. Da vil jeg spørre: Hvilke særlige grunner har Menighetsfakultetet som gjør at de kan kalle folk til stillinger, ikke utlyse dem og ha en normal ansettelsesprosedyre? Er det det at man ikke ønsker folk som har vært skilt eller gjengiftet? Er det det at man ikke ønsker kvinner? Er det slike særlige grunner som taler for at Menighetsfakultetet kan ha ansettelsesprosedyrer som er helt annerledes enn det som er vanlig ved våre universiteter og høyskoler? Jeg går ut fra at Menighetsfakultetet ansetter kvalifiserte folk, men det er altså ingen reell konkurranse når man kaller folk til en stilling. Når en stilling blir ledig, må alle kvalifiserte søkere kunne søke på en stilling, og så må det være åpenhet omkring ansettelsesprosedyren, slik at de som har søkt, får vite hvorfor de ikke har blitt ansatt, og hvorfor nettopp den og den ble foretrukket. Man må kunne klage på et vedtak. Dette er vanlig praksis i det norske samfunnet. Hvordan tror statsråden man ville ha reagert ved andre universiteter og høyskoler dersom man skulle innføre en slik praksis som den man har ved Menighetsfakultetet? Der er det et ansettelsesråd som plukker ut og vurderer de som skal ansettes, og så er det Lærerrådet som gir innstilling videre. Poenget er at de som kommer på denne listen, allerede er plukket ut på forhånd, slik at man ikke har den hele og fulle oversikt over hvem som kunne ha vært interessert i en slik stilling.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-03-16:
Det er jo et absolutt framskritt hvis det er riktig at Menighetsfakultetet i fjor vedtok at stillinger skal lyses ut. Men så er spørsmålet om de skal lyses ut internt, eller om de skal lyses ut slik at alle kan få anledning til å søke. Det som også er klart etter statsrådens svar, er at det er styret som skal vedta om man skal kalle noen til en stilling eller om stillingen skal lyses ut. Så vidt jeg vet, er det bare stipendiatstillinger som til nå er blitt lyst ut. La oss anta at de nå vil være flinkere til å lyse ut stillinger, men uansett er det styret som bestemmer hvorvidt stillinger skal lyses ut eller ikke. Så det lukkede systemet kan fortsette der. Det er helt utrolig at stortingsflertallet, ut fra debatten i hvert fall, synes at det er all right at man ikke følger vanlige ansettelsesprosedyrer for en institusjon som utdanner flesteparten av de prestene som skal inn i den norske statskirke, og som hovedsakelig finansieres gjennom statsstøtte. Her er det noe som skurrer kraftig etter mitt skjønn. Hvis vi hadde innført dette systemet ved våre andre læreanstalter, ville det ha skapt en storm av protester. Jeg vil anmode statsråden om å ta opp dette med Menighetsfakultet, og sørge for at det blir ordnede forhold der, slik at det ikke kommer i en særstilling når det gjelder udemokratisk ansettelsespraksis.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-03-16:
Alle mennesker er født med lærelyst og vitebegjær. Det å mestre og forstå er nær knyttet til selvoppholdelsesdriften. En kan så spørre seg hvorfor mye av lærelysten dør når ungene begynner på skolen, i nettopp den institusjon som er ment å ta vare på den og gi den næring. Mange av dem som faller ut av skolesystemet, har i hvert fall lært at de ikke kan lære. De har lært at det å lære er kjedelig og vanskelig, og at de er dumme og kommer til kort. I en artikkel i Dagbladet av Mosse Jørgensen og Hans Christian Nes vises det til sosiologen Ola Stafseng, som i en avhandling har trukket opp bakgrunnen for våre læringsinstitusjoner for barn, slik vi kjenner dem: store bygninger med like klasserom, skolegård, frikvarter, barn delt inn etter alder, fastlagt kunnskapsstoff som leveres i små brokker, kontroll og karakterer. Dette systemet ble skapt av Johann F. Herbarth omkring 1800 i det militaristiske og byråkratiske kongeriket Preussen. Det er dette systemet som er grunnlaget for våre skoler i dag, og som skaper de fleste av de store problemene vi står overfor ifølge artikkelen – og jeg tror det er riktig. Systemet som på Herbarths tid bare omfattet en liten del av barnas liv, har vi flikket videre på til nå, da skolen tar det meste av barnas liv i 13 år. Det er etter mitt skjønn på tide å fornye skolen ut fra den kunnskapen vi har om oppvekst og opplæring. Hvordan skape en skole som oppmuntrer og utvikler den medfødte lærelysten og vitebegjæret, og ikke dreper den? Hvordan skape en skole som gir lærerne mulighet til å bruke seg selv som hele mennesker, ikke bare pensumformidlere? Arbeiderpartiet har allerede varslet at vi vil ha en tiårsplan for utviklingen av skolen, hvor vi særlig vil se på læremiljøet, også de fysiske forholdene. Ungdomsskolen er det skoleslaget hvor elevene er i den mest vanskelige og sårbare alderen, midt mellom barn og voksen, og den må vi vie spesiell oppmerksomhet. Jeg tror bl.a. at det ville være svært nyttig om elevene – alle elevene i ungdomsskolen – kunne få mye mer opplæring i arbeidslivet enn tilfellet er i dag. Jeg vil ta opp det forslaget som jeg har fremmet på vegne av Arbeiderpartiet: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en egen sak om tilstanden på grunnskolens ungdomstrinn». For øvrig vil jeg varsle at vi ikke har noen problemer med å støtte SVs forslag.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-03-16:
Jeg vil anbefale Arbeiderpartiets gruppe å stemme for SVs forslag nr. 2, 3 og 4. Det er helt i tråd med det forslag vi selv fremmer, og det vil kunne inngå i en tilstandsrapport. Når det gjelder forslag nr. 7, fra Tverrpolitisk Folkevalgte, er også Arbeiderpartiet interessert i at det skal komme andre yrkesgrupper inn i skolen, flere voksne inn i skolen. Men slik forslaget er formulert, må vi stemme mot det, og jeg vil anbefale Benn Mikalsen å gjøre det om til et oversendelsesforslag.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-03-16:
Jeg kan gi representanten det råd – hvis det er mulig å råde ham, det er jeg kanskje ikke helt overbevist om selv – at istedenfor å stille spørsmålet om vi har lyktes eller ei i forhold til morsmålsundervisning, burde kanskje Fremskrittspartiet ført en debatt internt om hvordan situasjonen i skolen hadde vært om vi ikke hadde hatt morsmålsundervisning, for det berører ikke representanten Ulf Erik Knudsen noe særlig i sitt innlegg og heller ikke i merknadene. Fremskrittspartiet drar inn en bred innvandringsdebatt med ganske mange merkelige forslag i forhold til meldingens karakter. Jeg våger den påstand at når Fremskrittspartiet ser begrepet «morsmålsundervisning», når de ser muligheten for å dra i gang en innvandringsdebatt, da går de mer eller mindre helt «bananas», hvis jeg kan bruke det uttrykket. Fremskrittspartiet har gjennom alle de år i hvert fall jeg har vært deltaker i politikken, vært svært reservert til og hatt mange anklager mot barnevernets rolle, ikke minst i forhold til når barnevernet skal bruke hjemmelen på grunnlag av omsorgssvikt overfor familier, mens når det gjelder innvandrerbarna, da kommer forslaget om bruk av barnevernet. Det kunne være interessant å spørre, men jeg tror neppe jeg får svar der heller: Hva i all verden er det som tilsier at barnevernet nå er det redskapet Fremskrittspartiet vil bruke i forhold til omsorgssvikt og manglende norskopplæring fra foreldrenes side? Hva er det egentlig Fremskrittspartiet ønsker med det forslaget? Er det å ta barna fra foreldrene?
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-03-16:
Jeg tror jeg skal starte med å si at jeg på vegne av Arbeiderpartiet i hvert fall ikke vil plassere Høyre i den boksen Fremskrittspartiet hører hjemme i når det gjelder morsmålsundervisning. Det har jeg erfaringer med helt fra 1995,1996 og 1997, da vi behandlet ganske omfattende meldinger knyttet både til innvandring og til norskopplæring i grunnskolen. Men jeg føler at det forslaget som Høyre i dag fremmer, på mange måter er identisk med hva som ble fremmet ved behandlingen av innvandringsmeldingen i juni 1997. Jeg har lyst til å understreke at i Oslo, som er den kommunen som har hovedtyngden av innvandrerbarn eller barn med innvandrerbakgrunn, føler jeg at Høyre egentlig ikke tar situasjonen alvorlig nok. I Oslo kommune er det en tverrpolitisk blokk bak dette. Der står både Høyre og Fremskrittspartiet, vil jeg opplyse, sammen med Arbeiderpartiet om grunnlaget for hvordan morsmålsundervisningen skal foretas. Men det er en side som Oslo kommune har påpekt gjentatte ganger, og det er at det er enormt kostbart. Og jeg må spørre representanten Løvik: Er det oppriktig tenkt igjennom det forslaget som ble fremmet i 1997, og som gjentas her i dag, om at man vil fjerne de spesielle statlige tilskudd til morsmålopplæring? Forventer representanten Løvik at Oslo kommune vil føre dette undervisningsopplegget videre – som det er tverrpolitisk enighet om i Oslo i dag – dersom man fjerner den statlige tilskuddsordningen?
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-03-16:
Når utdanningskomiteen har en høring og representanter fra byrådet og bystyret understreker overfor komiteen en tverrpolitisk enighet – med få unntak, RV og SV – om et undervisningsopplegg i Oslo for fremmedspråklige, eller også direkte hvordan morsmålsundervisningen skal foregå, har de henstilt til komiteen å ikke foreta grep som endrer den enigheten og den modellen Oslo bygger på. Det er nettopp det jeg uttalte meg i forhold til. Når det gjelder barnevernet og omsorgssvikt, kunne vi hatt en lang debatt knyttet til det, og det vil vi nok også helt sikkert få senere, for jeg regner med at Fremskrittspartiet vil kjøre atskillige debatter knyttet til den delen. Med hensyn til hva representanten Hagen tidligere har uttalt om barnevernet, må jeg si at jeg står fast ved det jeg har sagt om at barnevernet neppe er det organet som Fremskrittspartiet tidligere har brukt som et godt redskap i forhold til de holdninger man har nå når det gjelder innvandrere. Når innvandrerdebatten kommer, kommer også barnevernet positivt fram i Fremskrittspartiets politiske vurderinger. Til slutt: Jeg oppfattet det slik at Hagen nylig stod her og sa at komiteen legger opp til at man skal lære morsmålsspråket før man lærer norsk. Det er en fremstilling som ikke er riktig, for komiteens flertall legger opp til at morsmålsundervisning skal tilrettelegges dersom behovet for å lære norsk er til stede. Det er altså et hjelpemiddel i norskundervisningen, det er det flertallet har lagt opp til. Samtidig har Regjeringen i meldingen, som Stortinget slutter opp om, lagt inn en plikt for kommunene til å gi slik undervisning når behovet er til stede. Så det Hagen sier, slik jeg oppfattet det, er at nå skal morsmålsundervisning være det primære for innvandrerbarn eller barn med innvandrerbakgrunn. Det primære er å lære norsk, har komiteens flertall uttrykt, og morsmålsundervisning skal brukes som et nødvendig hjelpemiddel når behovet er til stede.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-03-16:
Jeg vil henstille til representanten Ulf Erik Knudsen og Fremskrittspartiet, som har slik omsorg for barn av innvandrere eller med innvandrerbakgrunn, å slutte å bruke begrepet «etniske nordmenn», selv om det står i anførselstegn. Det kan de glemme hvis de samtidig skal prøve å dekke over med en unnskyldning om at det er til det beste for barna. Det har jeg ikke noen tro på når de uttrykker seg på den måten som de gjør. Omsorgssvikt, sa Carl I. Hagen. Jeg tror også vi skal innrømme en viss ydmykhet i forhold til hva slags tilbud voksne innvandrere har fått av norskopplæring her i Norge. Det er først nå i de senere årene vi har tatt det problemet alvorlig. Vi har derfor et felles ansvar også overfor den gruppen, noe som igjen har en effekt overfor barn som ikke behersker norsk når de begynner på skolen. Det er flere ledd vi her snakker om. Når man nå lager et nummer av og trekker opp en debatt om bøtelegging og bruk av barnevernet, ser jeg det som et ledd i en valgkampstrategi, og jeg vil dessuten uttrykke at jeg er svært glad for at Arbeiderpartiet ikke er delaktig i kontantstøtteavtalen.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-03-16:
Hovedskillet i debatten går mellom regjeringspartiene, Arbeiderpartiet og SV på den ene side og Høyre og Fremskrittspartiet på den andre. Men det er klart at det er Fremskrittspartiet som skiller seg klarest ut, på to måter: For det første hevder de at det ikke er dokumentert at morsmålsopplæring er bra i forhold til norskopplæring, og for det andre bruker de anledningen til å gi innvandringsdebatten økt temperatur. Kristelig Folkeparti mener meldingen dokumenterer godt ved å vise til forskningsrapporter at det er en sammenheng mellom morsmålsferdigheter og norskkunnskaper. Hele kapittel 2.5 i meldingen viser det. Men Fremskrittspartiet vil ikke tro på den forskningen. Derimot prøver de seg med sin egen logikk om at morsmålsopplæring tar krefter bort fra norskopplæringen, selv om forskningen viser noe annet. Jeg har nesten inntrykk av at Fremskrittspartiet ikke vil vite. Og så hevdes det at morsmålsopplæringen gir dårlige resultater, spesielt i realfag, sa representanten Knudsen. Men er det morsmålet som her er problemet? Det kan jo selvfølgelig være at norsk fagterminologi er vanskelig å bruke, og da må jo svaret være bedre opplæring, ikke ingenting. Dessuten, merknaden til Fremskrittspartiet kan tyde på at siktemålet er noe mer. Gjennom argumentasjon og begrepsapparat skapes det en uheldig motsetning mellom de språklige minoritetene og norskspråklige. Begrep som «fremmedkulturell» og «etniske nordmenn» er eksempler på det. Man kan nesten ledes til å tro at det er et ønske om å øke temperaturen. Representanten Hagen har sagt at han ikke vil angripe innvandrerne, men systemet. Så kommer det forslag om å bøtelegge foreldre som ikke har nok norskkunnskaper å lære barna sine. Men er ikke det nettopp et angrep på gruppen? Og hva med samisk når all annen morsmålsopplæring enn norsk skal avskaffes? Jeg tror at vi nå trenger en klargjøring. Er det norskopplæringen eller er det innvandringsdebatten som er i fokus? Og når vil Fremskrittspartiet ta hensyn til den forskning som allerede finnes?