Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-05-06:
Jeg tror det er alminnelig tilfredshet med at vi etter hvert får gjennomført det prinsipielle, nemlig finansiering av internasjonale militære operasjoner utenfor rammen. Og begge innstillingene vitner jo om at her er vi på rett vei. Jeg vil også si at når vi snakker om inndekning, hender det av og til – føler jeg – at noen representanter tror at det å ta det på oljefondet, betyr at man ikke dekker inn. Sånn er det jo ikke. Hvis man bestemmer seg for å ta det på oljefondet, som det heter, betyr det bare at man tar penger fra oljefondet i forhold til det framtidige generasjoner skal ha av det fondet. Så alt har sin inndekning, men teknikken og måten å gjøre det på, kan selvfølgelig alltid diskuteres, og det kommer vi tilbake til. Men la det bare være sagt, fordi det er ikke slik at det er en Sareptas krukke som vi forsyner oss av hvis det er viktig nok. Det skal altså dekkes inn før eller siden i en eller annen fasong. Det tror jeg det er veldig viktig at vi er klar over, og ikke forsøker å skjule verken for salen, eller for den saks skyld, for velgerne. Når det så gjelder Kosovo, bærer innstillingen preg av bred politisk enighet. Det sier seg selv at vi kjører etter et dobbeltspor, som alle andre NATO-land. Det er et bredt flertall i samtlige NATO-land som støtter den strategi som er blitt valgt, men den strategien går selvfølgelig sammen med en omfattende offensiv for en politisk løsning. Alle, tror jeg, er klar over at en ikke kan bombe seg fram til fred. Bombingens hensikt er å redusere og helst ødelegge den serbiske militære kapasiteten så den ikke noen gang i framtiden støtter opp under den form for etnisk rensing som det serbiske maktapparatet har vært en forutsetning for å gjennomføre så langt. Og nå ser det ut til at bombingen etter hvert begynner å gi mer håndfaste resultater. Men jeg gjentar: Det skaper i seg selv ingen fred. Fred kan bare skapes gjennom en bred diplomatisk offensiv, og NATO-landene, Russland, EU-landene og mange andre land arbeider på den fronten. Dette bringer meg til en nødvendig kommentar til SVs forslag. Jeg ser dem som forslag som i innhold i og for seg er greie nok, det er bare det at det er en selvfølge. Jeg kjenner ikke noe parti som er på en annen linje enn dette. Og det er heller ikke slik at det er nødvendig for Norge å fremme disse forslagene overfor NATO, som det står. Vi er NATO, like mye som alle andre er NATO. Og når utenriksministeren kontinuerlig er på reise, er det selvsagt for å følge opp mulighetene for å fremme konstruktive fredsinitiativ gitt situasjonen til enhver tid. Slik sett ser vi forslagene som indremedisin, og jeg er noe i tvil om hvor langt Stortinget skal drive det når det gjelder å doktorere internt i SV. De blir i og for seg ikke så veldig mye sterkere som forslag når det står «henstilles til», som betyr en ren oversendelse til Regjeringen. Slik sett er det kanskje vanskelig å gå imot dem, men forslagene er altså komplett unødvendige. Hadde det vært realitetsforslag, hadde det vært enda verre, for å si det slik. Jeg er helt enig i det som er sagt: Det kan ikke være slik at Stortinget opphøyer seg selv til å bestyre Norges diplomatiske innsats gjennom vedtak i Stortinget. Slik har det aldri vært, og slik bør det aldri bli. Det forutsetter egentlig en grunnlovsendring når det gjelder oppgave- og arbeidsfordelingen mellom storting og regjering. Her har vi et organ som enhver regjering betjener seg av – særlig en mindretallsregjering – nemlig Stortingets utvidede utenrikskomite, og den fungerer faktisk på en god måte.