Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-08:
Dette blir en forlengelse av forrige interpellasjon. Utgangspunktet her er at Regjeringen og Stortinget har sagt at reduksjon av fattigdom er en hovedoppgave. Det er vel kanskje ikke hele sannheten at arbeid er den eneste nøkkelen til dette. Trygder må også være til å leve av, for noen må ha det. I tillegg til dette har alle sagt at det skal være lettere å kombinere arbeid og trygd. Det er inngått en avtale om et inkluderende arbeidsliv, og alle ønsker å gjøre det lettere for flere å skulle kunne forsørge seg med eget arbeid. Og hva gjør en da? Jo, ved første korsvei går man løs på det apparatet som skal hjelpe folk som skal ut i arbeid. Jeg må dessverre si at statsråden strøk til første «eksamen» når det gjaldt modernisering og fattigdomsbekjempelse. Han strøk i det å følge egne premisser når det gjelder å ha arbeidstakerne i fokus i prosessen, som var det første innlegget jeg hørte statsråden holde her i Stortinget, og i det å ha brukerperspektiv. Jeg må dessverre si at jeg synes en står igjen med ren retorikk og lite handling. Jeg oppfatter at statsråden ikke har lyttet til brukerne, som i flere år har påpekt at de ikke får hjelp og individuell tilpasning, og at han ikke har lyttet til de ansatte, som i flere år har påpekt akkurat det samme. Det var en litt pinlig, men nødvendig retrett som kom med en etterbevilgning. Men skaden er altså usedvanlig stor for dem som rammes, ikke bare fordi de kommer i en økonomisk knipe, men fordi de mister motet i en fase der de skulle fatte mot. Mange avbryter. Dette er bom på alle punkter i måloppnåelsen. Jeg går ut fra at statsråden visste hva han gjorde da han kuttet 30 mill. kr, for selv i statsbudsjettet står det at ledigheten kommer til å øke. At attføringsreglene ble endret, vedtok Stortinget i mai 2000, så det var forholdsvis god tid. Selv om statsråden ikke hadde ansvaret i hele denne perioden, var det mulig å dra på bremsene. At det er mange store og nye oppgaver, visste man om, og at man hadde et nytt datasystem som ikke var helt uten problemer, visste man også om. Man visste at sjukefravær og «turnover» var foruroligende stort fra før. Og på tross av at statsråden – går jeg ut fra – visste dette, så kuttet man. Det er slik at noe av det som skal effektiviseres i denne etaten, er det vanlige formidlingsarbeidet. Jeg er glad når statsråden sier at Aetat fortsatt skal drive med det. Men det vi vet om slik formidling, er jo at det på en måte er de som er mest krevende, som krever mest av tiden. Og når man effektiviserer på den biten som skal være enklere formidling, hjelper ikke det stort når man tror at man skal få veldig mye mer ressurser ut av det. Det er en slags 20–80 pst.- regel på dette, som i hvert fall gjelder i økonomisk teori. Og man har i tillegg til dette utstyrt seg med et datasystem nettopp på det biten som skal effektiviseres, på den vanlige formidlingen, som virker mye mer komplisert. Alle de meldingene jeg får fra dem som sitter og utfører denne tjenesten, er at det er mye mer tungvint nå enn det var før, og at de i tillegg ikke får svar på en god del av de spørsmålene de har. Når dette ikke har gått aldeles galt nå, er det vel fordi de ansatte i sosialtjenesten også har ryddet opp for Aetat. SV har vært en sterk forkjemper for sammenslåing av Aetat, trygdeetat og sosialkontor, men jeg må si at jeg blir bekymret etter denne saken. Hvis sosialkontoret, som nå har berget dette, skal dras inn i den samme krisen som Aetat nå er i, da blir jeg bekymret. Mye av dagens arbeidsmarked er steintøft, og folk støtes ut. Men det er enda verre å stå utenfor. De opplever et massivt krav om å komme seg inn i arbeidslivet og i arbeid, de opplever dårlig råd, mange har og får helsemessige, sosiale og økonomiske problemer, og de møter et hjelpeapparat som ikke kan hjelpe dem. Nå har vi hørt fra rundt om i landet, og jeg kan ta noen andre fylker som jeg har fått meldinger fra. Fra Florø meldes det at arbeidspresset nå går på helsa løs. De har vært i en konstant nedbemanning og omstilling i mange år, gått fra 14 til 8 tilsatte, og sjukefraværet er dobbelt så høyt som i staten ellers. De har midler til tiltak, men de har ingen til å sette dem i verk. I Fredrikstad Aetat har de 28 pst. sjukefravær! De melder at verneombudet har sagt fra oppover i systemet, men blir ikke hørt. Kosmo innførte en telefon for ansatte i staten, slik at de kunne ringe inn gode tips og få en Danmarks-tur i premie. Jeg vil anbefale at man lytter seriøst til sine ansatte; de har nemlig mye vettugt å komme med. I tillegg har altså økonomiavdelingen i Fredrikstad holdt stengt for henvendelser to ganger i uka fordi de ikke greier dette presset. Her møter altså folk stengte dører og korte åpningstider – ikke særlig moderne og effektivt, spør du meg. Hvis man ringer og må høre halve «Skjebnesymfonien» på øret før en får svar, ringekortet er oppbrukt og en ikke har fått penger på trygden, så blir en rimelig fortvilet. Mange brukere forteller også at de må ta imot ansattes frustrasjon over denne situasjonen når de kommer og har nok med sine egne problemer. Så til datasystemet. Arena-systemet som er innført, skulle altså gjøre ting bedre. Statsråden forsikrer i svar til meg at det har det blitt. Men jeg blir litt i stuss, for meldingene fra de ansatte og fra de ulike kontorene er veldig annerledes. Jeg var i en radiodebatt med statsråden denne uken. Der sa statsråden at de ansatte ikke kan vite om dette systemet er godt nok fordi de ennå ikke har tatt det i bruk. Det er vel en sannhet med modifikasjoner. Deler av dette systemet er tatt i bruk. Det som heter hovedleveranse 1, så vidt jeg vet, er tatt i bruk fra april 2001. Hovedleveranse 2 tas i bruk i dag, og hovedleveranse 3 skal tas i bruk senere. Jeg sitter f.eks. med et brev fra hovedtillitsvalgt i Trondheim til de overordnede der det sies at erfaringene så langt i grove trekk kan oppsummeres som følger: Det er et ekstremt arbeidskrevende og tidkrevende system. Kravene til detaljering og mangfold av opplysninger er enormt, og systemet forutsetter en registreringsnøyaktighet som det i praksis ikke er mulig å oppnå under det arbeidspresset som er vanlig på jobbsentrene, og i tillegg en rekke andre klager på dette systemet. Så har det vært tatt opp dette med meldekortene, og det er riktig at Riksrevisjonen har pålagt en type meldekort på dette. Men må det være så vanskelig? Må det være sånn at statsråden ikke greier det? Sjøl er jeg dyslektiker, og Aetat vet at veldig mange av de som står i køene hos dem, er dyslektikere og har problemer med dette. Likevel lager man en slags dobbel ekstra tippekupong som er nesten umulig å forstå. Og når folk sender kortene inn, får det enorme konsekvenser – for man får ikke pengene sine! Hadde det enda vært sånn at man hadde fått pengene og så kunne få ryddet opp i dette etterpå. Nei, dette systemet er ikke moderne og effektivt, og det er slett ikke brukervennlig. Så litt til Aetats rolle. SV mener at Aetat skal ha en bred rolle i arbeidsmarkedspolitikken, og det dreier seg om at dette ikke bare bør være en etat for folk med spesielle problemer. Fem år på rad har Statistisk sentralbyrå vist at tiltak for arbeidsledige virker. 42 pst. får jobb med tiltak, 28 pst. uten, og dobbelt så mange starter i ordinær utdanning. Det kan ikke være noen mening i å ikke øke innsatsen på dette området. Og det vi vet vi må gjøre, er å øke det på kvalifisering, og at det er forholdsvis langsiktige tiltak. Dagens arbeidsmarked står ikke med åpne armer og roper etter folk som ikke har nok kompetanse, og slett ikke etter folk med ulike helseproblemer, og som har vært utenfor arbeidsmarkedet en tid. Arbeidsmarkedspolitikken er viktig for den helhetlige politikken, og Aetats brede kontaktflate i praksis gir gode og nødvendige kunnskaper for de som skal drive politikk, også i storting og regjering. Det er ikke nok med Finansdepartementets makroøkonomiske systemer for å kunne vite hvordan dette er. Dette skal vi vite hvordan er i praksis. Dette er viktig for næringslivet, det er viktig for velferds- og utjamningspolitikken, det er viktig for kompetanseheving, som er nøkkelen til framtidssamfunnet, og det er viktig for regional- og distriktspolitikken. Dette er et område som trenger langt mer oppmerksomhet enn det det har i dag, og som trenger noe helt annet enn et nærsynt fokus på å spare mest mulig penger på de virkemidlene som både skal sette nasjonen i stand til å utnytte alle de ressursene vi har, og også å sette det enkelte menneske i stand til å stå mest mulig på egne bein, og der håper jeg at statsråden og SV kan være enige.