trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2009-05-13:
La meg først minne om at spørsmål knyttet til generelle rammebetingelser og reguleringer for energisektoren hører inn under olje- og energiministerens ansvarsområde, og at Statkraft som selskap forholder seg til disse som øvrige selskaper i energimarkedet. Som det framgår av stortingsrepresentant Ivar Kristiansens spørsmål, dreide opprettelsen av selskapene Statnett SF og Statkraft SF seg om å skille rollene som distributør av kraft i sentralnettet og kraftprodusent. Et slikt skille er viktig bl.a. fordi investeringer i og drift av sentralnettet kan påvirke de priser kraftprodusentene kan oppnå i ulike geografiske områder. Et slikt skille er også blitt normgivende i EU. De strategiske rammene for Statkrafts virksomhet er gitt i eierskapsmeldinga, som Stortinget behandlet våren 2007. Der framgår det at Statkraft skal drives på kommersielt grunnlag, og at selskapets hovedoppgave er å være en effektiv produsent av kraft i Norge, slik representanten kjenner godt til. Statkraft har imidlertid i løpet av den siste tiårsperioden blitt en betydelig eier i regionale kraftselskaper. Flere kraftprodusenter i Norge er i dag som kjent del av foretak som også eier nettvirksomhet. Det gjør også Statkraft, der disse eierskapene forvaltes av regionale selskaper som Trondheim Energi og Skagerak Energi, som eier og drifter regionale og lokale distribusjonsnett. Regjeringen har ikke gjennom foretaksmøte gitt signaler om hvordan Statkraft skal forholde seg i konkrete forretningsmessige forhold, heller ikke når det gjelder de regionale selskapenes rolle i utviklinga av nettvirksomheten. Det framgår helt klart av dagens regulering at kryssubsidiering mellom produksjons- og nettvirksomhet, som representanten Kristiansen peker på i sitt spørsmål, ikke er tillatt. Vertikalt integrerte selskap som kan ha incentiver til å legge kostnader fra annen aktivitet inn i nettselskapene, slik at nettkundene belastes for disse utgiftene, har således ikke anlednig til dette. Kostnadene som nettvirksomheten kan få dekket gjennom nettleia, er strengt regulert av Norges vassdrags- og energidirektorat. Dette skal sikre at nettselskapene opptrer nøytralt overfor sine kunder, og at monopolvirksomheten ikke subsidierer annen virksomhet. I tillegg er det krav til uavhengighet i ledelsen av nettselskapene. I tråd med Elmarkedsdirektiv II vedtok Stortinget som kjent våren 2006 krav om selskapsmessig og funksjonelt skille mellom nettvirksomhet og konkurranseutsatt virksomhet i vertikalt integrerte selskaper som er tillagt systemansvar, eller med flere enn 100 000 kunder. Skagerak Energi og Trondheim Energi faller begge inn under denne kategorien. Ansvaret for kontrollen med at disse kravene overholdes, ligger hos NVE.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2009-05-13:
Jeg mener at regelverket er helt klart og slik som Stortinget har vedtatt det. Det blir sjølsagt fulgt opp, og ansvaret for kontrollen med det skal også passes på. Når det gjelder Statkrafts rolle generelt og ikke minst i forhold til regionale kraftselskaper, er vi opptatt av at de skal spille en viktig rolle også der, fordi det er viktig også i næringsmessig sammenheng. Men det å gå inn fra politisk side gjennom foretaksmøte og instruere når det gjelder forretningsmessige forhold, mener jeg blir galt. Vi må styre på den måten som jeg mener Stortinget også har gitt sin tilslutning til gjennom eierskapsmeldinga og andre lover, regler og dokumenter, men sjølsagt passe på de lover og regler som gjelder med hensyn til det som representanten her tar opp.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2009-05-13:
Vi gjør sjølsagt det vi kan for å følge opp de vedtak som er gjort, ikke minst her i Stortinget, på en skikkelig måte. Når det gjelder Trøndelag spesielt, er det det å si at ansvaret for de regionale distribusjonsnettene – og ikke det sentrale overføringsnettet i Norge – ligger, som representanten kjenner til, fortsatt hos Statnett. Det er ikke mitt ansvarsområde – bare for å si det. Men jeg er sjølsagt kjent med at det har vært en omfattende dialog i Trøndelag mellom Statkraft og de lokale aktørene, og så vidt jeg vet, er det en konstruktiv prosess knyttet til det, men sjølsagt innafor de rammer som gjelder i forhold til det spørsmålet som representanten Kristiansen her tar opp.
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2009-05-13:
«I vinter er den alvorlige dyresykdommen blåtunge påvist for første gang i Norge. Viruset er påvist i fire storfebesetninger i Agder uten at dyr er blitt syke. Sykdommen er ikke farlig for mennesker, men gir store plager for dyrene. Agderbøndene ser med stor uro på faren for videre utbredelse, og forventer at myndighetene, med Mattilsynet i spissen, gjør det de kan for å bekjempe sykdommen. God dialog med bøndene, prøvetakingsprogram, økonomi og behov for vaksinering vurderes. Hvordan følger statsråden opp denne situasjonen?»
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2009-05-13:
Jeg takker foreløpig for svaret. La meg følge opp et tema som mange av bøndene i dette distriktet er svært opptatt av, nemlig de økonomiske konsekvensene. De produsentene som direkte ble rammet av sykdommen blåtunge, vil få erstatning. Men det er mange andre produsenter som vil merke effekten av blåtunge fordi de befinner seg inne i denne sperresonen som er opprettet. Vil det være mulig for de produsentene som indirekte blir rammet av restriksjonene på grunn av blåtunge, å få erstatning for de tapene og ulempene de blir påført på grunn av funn av sykdommen i Agder?
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2009-05-13:
Jeg takker igjen for svaret. Funnene av blåtunge i Agder i vinter kom på et gunstig tidspunkt med tanke på å kunne gjennomføre en grundig undersøkelse og analyse av situasjonen – altså på vinteren. På tross av dette var det mye som var uklart med hensyn til informasjonsansvaret og metoder for å kartlegge omfanget av sykdommen. Har Mattilsynet i dag tilstrekkelig med ressurser til å håndtere en sammenliknbar situasjon dersom den oppstår om sommeren – som er et mindre gunstig tidspunkt – i et område med større dyretetthet enn i Agder? En forutsetning da er at det ikke skal gå ut over annet forebyggende arbeid som Mattilsynet gjør for å sikre god matkvalitet og dyrehelse.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2009-05-13:
Innledningsvis vil jeg gjøre oppmerksom på at det er Mattilsynet som er utøvende myndighet på dyrehelseområdet, og som håndterer bekjempelsen av dyresykdommen blåtunge. Veterinærinstituttet bidrar med faglige råd og vurderinger i denne situasjonen. Vi samarbeider også tett med de andre nordiske landene i dette arbeidet. Det er utviklet et felles EØS-regelverk for håndtering av blåtunge, men landene organiserer dette arbeidet noe forskjellig innenfor disse rammene. Dette gjelder f.eks. spørsmålet om vaksinering. Her legger jeg vekt på at spesielle norske forhold som klima og struktur tas med i vurderingene. Situasjonen tas alvorlig, og det har vært lagt ned et meget stort arbeid for å kartlegge utbredelsen av sykdommen. Det har vært analysert mer enn 30 000 prøver fra storfe og småfe i vinter. Dette arbeidet har vært nødvendig for å kunne ta de riktige grepene til enhver tid. Kartleggingen følges nå opp med regelmessig overvåking med månedlige uttak av prøver. Hvis overvåkingen avslører nye smittede besetninger, vil det bli gjennomført nye risikovurderinger som vil danne grunnlaget for bekjempelsen av blåtunge. Departementet orienteres regelmessig, både skriftlig og muntlig, om status i overvåkningen. Mattilsynet sikrer også at regelverket og beredskapsplanene er på plass. Jeg har innkalt Mattilsynet og Veterinærinstituttet til et nytt orienteringsmøte på forsommeren. På Nordisk Ministerråd i juli vil jeg også drøfte dette og andre dyrehelsespørsmål med mine nordiske kolleger. Jeg legger vekt på god dialog med alle berørte parter og internasjonalt samarbeid tilpasset en norsk virkelighet.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2009-05-13:
Blåtunge er en spesiell sykdom. Den må håndteres annerledes enn andre husdyrsykdommer vi er vant med. Det er riktig at det opprettes store soner, og restriksjonene berører mange dyreeiere. Jeg har lagt vekt på mer dialog med dem som er berørt av denne sykdommen, derfor har jeg også hatt møter med næringens representanter jevnlig. Også Mattilsynet har hatt det. Når det gjelder erstatning, følger vi det regelverket vi har. Når sykdommen fører til at en er nødt til å ta ut smittede dyr, erstattes det i henhold til regelverket. Utover det er det en diskusjon som må føres med næringens organisasjoner, og det må en komme tilbake til hvis denne sykdommen skulle gi seg slike utslag at denne diskusjonen blir nødvendig. Så langt er vi heldigvis ikke kommet ennå.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2009-05-13:
Sykdommen blåtunge er en klimarelatert sykdom som vi nå for første gang har sett i Norge. Men vi har vært forberedt på sykdommen i lang tid, gjennom at en har sett utbrudd i Danmark og i Sør-Sverige. Derfor har vi også hatt et veldig omfattende prøvetakingssystem, for på det viset å være sikker på at vi vil oppdage eventuell smitte tidlig. Vi har vært heldige på grunn av at vi har et kaldt klima, og dermed har hatt tid til å forberede oss godt. Jeg opplever at Mattilsynet er godt forberedt. Jeg opplever at det gjøres en grundig jobb sammen med næringens organisasjoner mot de husdyreierne som er rammet, for å sikre at både informasjon og bekjempelsestiltak gjøres godt kjent og blir fulgt opp. Vi har også økt omfanget av kontroll nå, for vi vet at sviknotten er i aktivitet, og da kan smitten bæres til andre besetninger. Det er vi fullt ut oppmerksom på og følger tett.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2009-02-19:
Vi behandler i dag et forslag til endringer i lov om barnevernstjenester som innebærer opprettelse av en barnesakkyndig kommisjon. Komiteens innstilling er enstemmig, og vi gir full tilslutning til departementets forslag og vurderinger slik de kommer til uttrykk i proposisjonen. Innstillingen og proposisjonen skulle således være tilstrekkelig i seg selv, men når jeg som saksordfører likevel velger å ta ordet, er det for å påpeke viktigheten av den lovendringen som nå gjøres. Som utgangspunkt viser komiteen til at det foretas mye godt barnevernsarbeid i kommunene, preget av høy faglig kompetanse og godt skjønn. Flere saker krever imidlertid spesiell kompetanse utover den barnevernstjenesten selv besitter. Det er ikke til å stikke under stol at det har vært diskusjoner om kvalitet i tilknytning til en del barnevernssaker. Komiteen er enig med departementet i at dagens kvalitetssikringstiltak ikke er tilstrekkelige, og støtter derfor forslaget om at det bør opprettes en barnesakkyndig kommisjon som skal kvalitetssikre alle rapporter fra sakkyndige i barnevernssaker. De beslutningene som tas i en barnevernssak, kan få avgjørende betydning for barns utvikling og livskvalitet, og beslutningene vil også kunne berøre foreldre på dyptgripende måter. I mange vanskelige saker benytter barnevernstjenesten, fylkesnemnda og domstolen sakkyndige for bl.a. å utrede foreldrenes omsorgsevne og barns omsorgsbehov. Gjennom sin særskilte kompetanse vil de sakkyndiges vurderinger kunne få store innvirkninger på de endelige beslutningene som tas, og det er derfor viktig at rapporten følger kontrollerbare kvalitetskrav. Komiteen har lagt vekt på at en barnesakkyndig kommisjon må sikre lik behandling over hele landet, slik at det ikke får utvikle seg ulike kulturer i forskjellige kommisjoner. Komiteen støtter ut fra dette at det blir en sentral kommisjon, og at den lokaliseres til Justissekretariatet. Flere av høringsinstansene har uttrykt bekymring for at innføringen av en barnesakkyndig kommisjon kan medføre forsinkelser og forlengelse av saksbehandlingstiden. Komiteen deler imidlertid departementets syn, at kvalitetssikring og partenes rettssikkerhet må veie tyngre enn risiko for uheldig forlengelse av saksbehandlingstiden. Forslaget innbærer således opprettelse av en egen barnesakkyndig kommisjon som skal kvalitetssikre alle rapporter som avgis av sakkyndige i barnevernssaker. Dette gjelder rapporter innhentet av barnevernstjenesten, fylkesnemnda, domstolen og de private parter. Også de rapportene som ligger til grunn for barnevernets beslutning om ikke å iverksette noe tiltak, skal kvalitetssikres av kommisjonen. Som sagt: Komiteen gir sin fulle tilslutning til forslaget slik det foreligger fra departementet.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2009-04-28:
På vegne av Ine Marie Eriksen Søreide og meg selv vil jeg framsette forslag om at lærerne skal ha rett til å bortvise elever i klasserommet.
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2009-04-28:
Jeg har den glede å framsette et representantforslag fra stortingsrepresentantene Line Henriette Holten Hjemdal, Dagfinn Høybråten, Dagrun Eriksen og undertegnede om innføring av miljøbilpremie for bilkjøpere som kjøper miljøvennlig bil i Norge.
Trine Skei Grande (Venstre), 2009-04-28:
Det var interessante bemerkninger om redaksjonell frihet, som jeg i og for seg deler. Jeg har lyst til å spørre om språkbanken. Språkbanken er ikke bare en veldig viktig bank for forskning og utvikling, men også en viktig bank for innovasjon, tekniske løsninger og utvikling av gode forretningsideer knyttet til språk, som er knyttet til mye av framtida. Å legge dette til Språkrådet betyr at en legger oppbyggingen av en bank knyttet til mye innovasjon, til det offentlige. Er ikke statsråden redd for at vi nå kaster bort en masse offentlige penger som egentlig kunne vært brukt til innovasjon, og som kunne vært drivkraft i bedrifter som hadde funnet på gode forretningsideer knyttet til en slik språkbank? Er det ikke slik nå at vi kaster bort masse penger på noe som egentlig kunne vært drevet fram av næringslivet selv?
Trine Skei Grande (Venstre), 2009-04-28:
Det er fristende å bruke litt tid på statsrådens historieskriving når det gjelder tegnspråket. Jeg tror at et lite søk i Stortingets dokumenter viser at dette ikke var noe Regjeringen fant på eller gjorde lett, men jeg er veldig glad for at vi i dag har fått tegnspråket inn i den posisjonen det har fått, så jeg skal ikke hive meg inn i noen polemikk med statsråden om det. Det jeg hadde lyst til å snakke litt mer om, er norskens posisjon og de ulike utfordringer språket står overfor. Noen har varslet at norsk er et truet språk. Jeg deler nok ikke den oppfatningen. Grunnen til det er sammensatt. Hvis vi ser 30 eller 40 år tilbake i tid, omtrent da jeg ble født, var det så å si ingen som lærte norsk ellers i verden. I dag er det titusenvis av mennesker som lærer norsk for å kunne bruke det som språk. Dagens ungdom skriver utrolig mye mer enn hva jeg gjorde i min ungdomstid. I min ungdomstid skrev vi stiler, men vi skrev stort sett ikke noe mer. Dagens ungdom befinner seg i en digital verden, og de befinner seg i kommunikasjonsverden der skriftspråket er mye viktigere. Det betyr også at ungdom kommuniserer på mange ulike måter. De kommuniserer ulikt ut fra ulike fora de er i. Noen er engstelige for at man skal se SMS-språk i stiler, eller at man skal bruke Facebook-former i skolen, mens dagens ungdom vet at de ulike fora har ulike språk. Det fører til en større språkbevissthet og en større bevissthet knyttet til språkets sammensatthet. En annen ting er at flerspråkligheten kommer til å bli normaliteten, og i en mer flerspråklig verden vil også norsk som språk kunne styrke seg, fordi flerspråklighet er mye mer vanlig. Og den som går rundt og tror at trusselen mot norsk heter engelsk, er, for å si det pent, ganske gammeldags, for kanskje kommer trusselen mot norsk til å hete mandarin eller arabisk eller noe annet. Det å tro at det er ett språk som har vunnet, er en ganske europeisk sentrert holdning i en globalisert verden. Derfor tror jeg at flerspråklighet, ulike språk, kommer til å ha mye større mulighet i en framtidig globalisert verden, fordi folk kommer til å kommunisere på mange ulike språk, og den intoleransen som Fremskrittspartiet presenterer med at det bare er eget skriftspråk som gjelder, tror jeg kommer til å være gammeldags ganske fort. Og i dette ligger også at politikken vår er knyttet til urfolks språk som en annen representant fra Venstre kommer til å snakke om.
Trine Skei Grande (Venstre), 2009-04-28:
Som saksordfører er det mange ting jeg syns vi skulle ha tatt opp. Derfor benytter jeg sjansen til treminuttersinnlegg. Det ene er makten som ligger i språk, og et aspekt som er trukket fram i komiteinnstillingen, er det offentliges kommunikasjon med sine borgere gjennom det offentlige språket. Jeg må innrømme at jeg har sjøl sittet sammen med godt utdannede jurister og lest brev fra det offentlige, der det faktisk var umulig å skjønne poenget med å motta dette brevet. Jeg syns det er flott når f.eks. Oslo kommune har en kampanje for å bruke et bedre språk, men også et forståelig språk, og ikke et fagspråk, i kommunikasjon med sine borgere gjennom skriv fra det offentlige. Det handler om makt og språk, men det handler også om god folkeskikk. Det er god folkeskikk at man snakker til folk på en måte som gjør det mulig for dem å forholde seg til den informasjonen de faktisk får. Dette henger sammen med den helhetlige tankegangen som jeg syns ligger her fra komiteen når det gjelder både muligheten til teksting og muligheten for å høre igjen sitt eget språk. Dette henger også sammen med satsingen på bruk av barnehager når det gjelder språkutvikling hos unger. Jeg syns det er rart at det er uenighet på noen av de områdene. Å bruke barnehagen til å teste unger i språkutvikling og også til å hjelpe dem på vei til en bedre språkutvikling er veldig viktig og utrolig lett investerte penger for den virkningen det får senere. Å gi ungene den hjelpen så tidlig som overhodet mulig, gir dem en bedre skolegang. Da er vi tilbake til språket som grunnleggende base, som jeg snakket om i mitt forrige innlegg. Det er en grunnleggende base for identitet og flerspråklighet som normalitet som hjelper oss i samfunnet til å tolerere at vi kommuniserer på ulike språk. I min drømmeverden har unger en mulighet til å kunne velge sitt eget morsmål som annet fremmedspråk, kunne få undervisning i det med skikkelig god kvalitet og få vitnemål. Men det er også en drøm at tegnspråk kan være et fremmedspråk i klassen, slik at ikke bare hun med implantat på øret kan få behandlet tegnspråket sitt likestilt med det talespråket hun har, men at også bestevenninnen kan velge det som et språk på skolen som alle andre språk. For meg er dette en tankegang om en grunnleggende holdning til språk og flerspråklighet som jeg tror det norske språket hadde hatt godt av, men først og fremst hadde norske elever hatt en stor fordel i livet hvis de hadde hatt denne muligheten.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2009-04-28:
Fremskrittspartiet er, i likhet med statsråden, svært fornøyd med at man nå anerkjenner tegnspråk som fullverdig språk ved å forankre et ansvar for dette i lovverket. Samtidig har vi en bekymring når det gjelder det siste statsråden var inne på i sitt innlegg, nemlig økonomien og innfasingen av de tiltak som ligger i meldingen. Meldingen vi i dag behandler, har mer enn hundre prioriterte tiltakspunkter, men ingen forpliktende økonomiske rammer for disse. Dette kan jo gi betydelige utfordringer med hensyn til når de skal inn i budsjettene, og statsråden henviser til Kulturløftet bare den rød-grønne regjeringen får sitte videre. Vil det si at disse hundre prioriterte tiltakspunktene vil bli faset inn over fire år, eller kommer de i budsjettet nå i høst, eller kanskje kommer de allerede i revidert om noen få dager? Og spesielt i forhold til et løft for tegnspråk: Når kommer dette?
Olemic Thommessen (Høyre), 2009-04-28:
Jeg er særdeles enig med statsråden i viktigheten av at vi nå ved denne korsvei fokuserer på forholdet norsk–engelsk, eller iallfall hvordan det norske språket best skal ha rom i fremtiden. Jeg har etterlyst det skandinaviske perspektivet på det. Det er jo slik at det i Norden er et sted mellom 20 og 25 millioner mennesker som faktisk snakker et skandinavisk språk. I det ligger en stor ressurs, for dette dreier seg om volum. Det å ha liv i et språk dreier seg veldig mye om å ha et stort volum i skrift, tale, film – i alle sammenhenger der språk brukes. I Norge har vi hatt en tøff språkdebatt i godt over hundre år. Kanskje har vi noe å lære bort? Kanskje kunne Norge ta en del initiativer i det nordiske fellesskapet for å styrke det skandinaviske språkfellesskapet? Jeg vil gjerne spørre statsråden om han har noen tanker om det.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2009-04-28:
Eg har to spørsmål til statsråden. Det eine spørsmålet gjeld noko som står i meldinga, nemleg følgjande: «Departementet ventar at riksdekkjande aviser i større grav gjev høve til å nytta nynorsk på redaksjonell plass.» Eg lurer på kor lenge statsråden skal vente. Og viss han ventar og ventar og ingenting meir skjer, og dei som ønskjer å skrive nynorsk, framleis ikkje får lov til det, kva vil då statsråden gjere? Det er det eine spørsmålet. Det andre spørsmålet er: Når det gjeld teksting og teiknspråktolking for alle som ikkje kan høyre, kva konkrete tiltak vil statsråden setje i verk for at dei skal få dei rettane dei eigentleg burde ha til å få med seg nyheitene, til å få med seg det som skjer, eller til å gå og sjå ein god norsk film, ved at det blir teksta? Kva konkrete tiltak vil statsråden setje i verk for å sikre at fleire får del i det som skjer i informasjonssamfunnet?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2009-04-28:
Det kommer enda tidligere faktisk, fordi noen av tiltakene i språkmeldingen kom allerede i årets budsjett – 10 mill. kr er innfaset allerede. Noen av prosjektene kan gjennomføres veldig raskt, andre vil ta lengre tid. Det største enkeltprosjektet er vel oppbyggingen av en nasjonal språkbank. Det er et langt lerret å bleke og kan kreve en del år og i hvert fall store investeringer. Vi tar det i hvert enkelt budsjett. Men hvis opposisjonspartiene er med oss i et stort kulturløft fram til 2014, vil jo det kunne gi et tilsvarende løft på budsjettet som de fire årene vi har bak oss, med 2 milliarder i økning. Så vi tenker på å følge opp meldingen på alle punkter så raskt det lar seg gjøre rent praktisk og innenfor Kulturløftets rammer. Så bare én ting som gjelder uklarhet hos Fremskrittspartiet: Det står at nynorsken har blitt forfordelt. Det betyr vel egentlig det motsatte av hva Fremskrittspartiet mener å si. Men det kan jo være at man mener at man gjør nynorsken en veldig stor tjeneste, en såkalt bjørnetjeneste.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2009-04-28:
Jeg er helt enig med representanten Olemic Thommessen i dette perspektivet, og jeg tror også at det språklige, og egentlig kultursamarbeid generelt, er mye av basisen i det nordiske samarbeidet som vi har. Det å ha en kulturproduksjon på eget språk som utveksles med andre land, særlig f.eks. innenfor film og tv-serier som originalspråket jo formidles på, riktignok med teksting, er en veldig effektiv måte å holde ved like den nordiske språkkompetansen på. Så dette er absolutt noe vi bør fortsette med. Dansk og svensk er jo i en tilsvarende situasjon som norsk – mediumstore språk som ikke i seg selv er truet, men hvor domenetapet er overhengende. Så her kan vi både lære av de tiltakene svensker og dansker gjør, kanskje også lære dem noe, og ha nytte av en bred utveksling.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2009-04-28:
For det første: Når det gjelder bruken av nynorsk og bokmål i pressen, er dette noe som tilligger redaktøransvaret. Vi har sågar i denne sal lovfestet redaktørfriheten, og det inkluderer ikke bare hva som skal på trykk, men hvordan det skal på trykk, hvilket skriftspråk som skal brukes. Når det er sagt, tror jeg at den endrede språkdebatten vi nå har fått, hvor skismaet, konflikten mellom nynorsk og bokmål, er mye svakere og kanskje ikke lenger heller så nær integrert med andre samfunnskamper – ulike grupper som kultur/motkultur, sentrum/periferi osv. – gjør at muligheten for å få bruke alternativt skriftspråk til det som er hovedspråket i et medium, er større. Der ser vi en positiv utvikling. Men jeg er mot å bruke økonomiske tvangsmidler til å presse redaktører til å endre den linjen de vil ha. Det er brudd med redaktørplakaten. Her må vi bruke positive virkemidler, f.eks. stipend til god nynorskjournalistikk, for det er ofte nynorsken som ikke slipper til.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2009-04-28:
Nei, jeg tenker egentlig motsatt. Jeg tenker at dette er en infrastruktur, en base, som det kan bli veldig mye god næringsutvikling ut av. Problemet er bare at det er ikke én enkeltaktør som har råd til å lage den databasen av språk som trengs. Det må vi gjøre i fellesskap. Det er et slags kollektivt gode. Så kan da ulike tjenester, næringslivsprodukter, gode arbeidsplasser utvikles på basis av den. Om det da skal være slik at vi som det offentlige sørger for at dette er gratis, fritt tilgjengelig for alle, eller om de som bruker dette i stort omfang og lager arbeidsplasser av det, skal være med å drifte og vedlikeholde i hvert fall de tjenestene som er nødvendige for at de kan bruke denne databasen, det får vi komme tilbake til. Jeg tror vi må ta et felles løft her. Det er dette som må ligge som en basis, et fundament, for at alle de arbeidsplassene som jeg er helt sikker på kommer på dette området, skal utvikles. Det er tankegangen. Vi sørger for det kollektive godet som en språkbase er, og så kan bedriftene lage gode norske arbeidsplasser ut fra det, basert på norsk språk.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2009-04-28:
Først for å oppklare: Jeg tror kanskje vi snakker forbi hverandre når det gjelder norsk som et truet språk. Jeg tror ikke at noen språkforskere mener at norsk som sådan er truet, eller at ungdommene i Norge kommer til å gå over til engelsk i sin kommunikasjon på SMS eller Facebook. Det som ligger i at norsk er truet, er at det er truet som et fullverdig språk, at det finnes områder i samfunnet der det ikke lenger finnes fullgode norske uttrykk. Vi ser f.eks. innenfor akademia at veldig mye publiseres på engelsk. Det er viktig fordi man skal være en del av internasjonalt forsknings- og utdanningssamarbeid. Men samtidig er det viktig at vi opprettholder et norsk fagspråk. Man forstår bedre sitt eget språk. Man tenker klarere på sitt eget språk. Derfor sier vi bl.a. at målet må være at når man publiserer noe på engelsk, f.eks. en doktorgradsavhandling, må det også være et godt sammendrag på norsk, slik at man hele tiden må bruke norsk språk. Det som ligger i å være truet, er at det ikke er fullverdig. Det skal vi være bevisst på, og vi skal sørge for at vi har disse faguttrykkene. Næringslivet kan være en annen slik arena. I replikkordvekslingen fikk jeg spørsmål fra Molvær Grimstad om hvordan vi skal følge opp tegnspråket. Det rakk jeg ikke å svare på. Det må vi gjøre i nært samarbeid med brukerne. Men Språkrådet kan få styrket sin kompetanse her. Vi må jobbe internasjonalt og sørge for at tegnspråkets stilling også der blir sterkere. Vi må vurdere situasjonen for tegnspråkbrukerne med hensyn til praktisk tilrettelegging for bruk av tegnspråk på ulike samfunnsområder og de formelle rettighetene og pliktene som er knyttet til dette. Vi vet jo også at ny teknologi, nye måter å kommunisere på, kan legge til rette for at også tegnspråket kan komme til anvendelse i mange flere sammenhenger. En viktig konsekvens av meldingen er å følge opp dette på en god måte. Jeg synes at denne debatten viser at norsk språkdebatt er kommet inn i et annet farvann. Tiden for de tilspissede debattene og sterke konfliktene tror jeg er forbi. Vi ser at både nynorsk- og bokmålbrukere har en felles sak, nemlig å sikre begge skriftspråkene et godt norsk. Jeg synes derimot det er litt rart at enkelte partier her i salen bruker ordet «tvang» om å lære sidemål. Vi bruker jo vanligvis ikke ordet «tvang» om andre ting i fagplan og lærerplan og om det man skal lære på skolen. Det er helt det samme her. Skal vi ha en kunnskapsskole, må jo det å lære de to skriftspråkene norsk og nynorsk være et av fundamentene for en god kunnskapsskole. Så uttrykket «tvang» synes jeg er en merkelig terminologi.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2009-04-28:
Representanten Lånke har et brennende engasjement for mediepolitikken, og det tjener ham til ære, for det er en viktig sak som enda flere burde være engasjert i. Samtidig var jo interpellasjonen i sin skriftform langt videre og bredere enn hans innlegg fra talerstolen, som mer spesifikt kanskje gikk mer på debattkulturen og muligheten i dagspressen til å slippe til orde f.eks. ulike minoriteter. Jeg kan jo gjenta alle disse virkemidlene – representanten Lånke kjenner dem jo godt – som momsfritak, produksjonsstøtte osv. Samtidig ser vi at medieutviklingen har to forskjellige trekk. Det ene er at man får kommersielle aktører som blir mer og mer like hverandre, hvor underholdningspresset for å selge reklame blir sterkere. Det er ikke nødvendigvis slik at et mangfold av kanaler gir et mangfold i innhold, tvert imot kan det gi mer ensretting. Desto viktigere er det da at vi slår ring om den allmennkringkasteren vi har, at vi beholder én uavhengig, sterk aktør som har et bredt tilbud innenfor radio og tv, og også Internett, og som ikke er styrt av reklameinntekter. Og i så måte er det jo særdeles viktig at ikke bare de tre rød-grønne partiene, men også store deler av opposisjonen – ikke minst representanten Lånkes parti, vil jeg håpe – står fast på kringkastingslisensen og en solid finansiering av NRK. Et NRK som ble mer avhengig av andre inntekter eller sågar ble solgt og stykket opp, slik det største opposisjonspartiet vil, ville ført til et fattigere Medie-Norge og dårligere muligheter for å sikre den mangfoldige bredden som interpellanten er opptatt av. Så spør interpellanten om vi trenger et dagspresseutvalg. Jeg tror ikke vi trenger et nytt dagspresseutvalg, men det vi sannsynligvis trenger i årene som kommer, er en fullstendig gjennomgang av hele mediepolitikken vår, fordi rammebetingelsene innenfor mediene endrer seg så dramatisk. Vi vet ikke engang om papiravisene overlever i framtiden. Kanskje er en 250 år gammel kobling mellom redaksjonelt stoff og annonser og kunngjøringer på papir over. Kanskje fører teknologiskiftet til at det er andre kommunikasjonsplattformer som vil bli dominerende. Vi vet at vi nå er veldig nær at det norske folk i gjennomsnitt bruker mer tid på Internett enn på tv. Det betyr at en ny plattform blir den mest brukte mediekanalen. Alt dette fører til endrede bruksområder og endrede forretningsområder. Jeg tror de lokale avisene, regionsavisene, på papir kommer til å bestå i lang tid. Den identitets-, kultur- og lokaltilhørigheten som bygges opp rundt det, kommer til å bestå lenge. Men vi ser jo nå hvordan f.eks. løssalgsavisene sliter dramatisk, og hvordan også store, tunge avisorgan ute i verden går over fra papir til nett. Dette er ting vi må følge med på og gjennomgå etter hvert som utviklingen tegner dette bildet av framtidens Medie-Norge.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2009-04-28:
Debatten – både innlegget fra interpellanten og innleggene fra de ulike partiene – viser at dette er et svært bredt felt som berører veldig mange viktig samfunnsområder. Ytringsfrihet er fundamentalt for et demokratisk samfunn, men ytringsfriheten kan ikke bare være til stede ved at man ikke har lovskranker og hindringer for ytring, man må ha en reell mulighet til å ytre seg. Det var det jeg oppfattet er interpellantens hjertesak. Vi vet at medielandskapet er i en enorm endring. Vi bruker mediene på en helt annen måte enn før. Det gir noen fantastiske muligheter. De sosiale mediene gjør jo at alle i prinsippet kan bli både medieprodusenter og mediekonsumenter. Muligheten til å ytre seg – fortelle sine historier og legge ut sine meninger – er helt annerledes i dag enn tidligere. Det er en demokratisering, det er en mulighet som vi skal utnytte. Samtidig gir det en enorm informasjonsflyt som gjør at det blir vanskeligere å finne fram til hva som er relevant informasjon, og hva som er irrelevant informasjon. Man kan også risikere å få digitale klasseskiller, slik at noen er med i dette fellesskapet, og andre står utenfor. Så vet vi at den vanlige dagspressen står overfor noen fundamentale utfordringer. Det skjæres ned i så å si alle papiraviser. Man har frivillige sluttpakker, men det blir kanskje oppsigelser framover. Dette gjør også at infrastrukturen for mediene ser helt annerledes ut enn tidligere. Vi får følge med i utviklingen. Vi må hele tiden se kritisk på de virkemidlene og alle de pengene vi bruker på å legge til rette for en god mediesituasjon i Norge, for vi må legge til rette ut fra den virkeligheten som er, ut fra den teknologien som oppfinnes. Jeg er litt usikker på om Skei Grandes tilnærming, at vi bare skal la teknologien flyte og så skal vi holde oss lengst mulig unna, er en riktig strategi. Jeg tror vi må være aktive, slik at alle får ta del i teknologien og alle får være med i framtidssamfunnet. Mulighetene for kommunikasjon – mulighetene for å meddele seg og tilegne seg informasjon – er større enn noen gang. Men rettferdigheten og likeverdigheten kan være utsatt. Vi får en sak ganske snart om politisk tv-reklame, som er en av disse problemstillingene. Jeg håper at også interpellantens parti står sammen med de rød-grønne partiene om å sikre en likeverdighet i muligheten til å ytre seg. Helt til slutt om konsesjonsinstituttet: Med det digitale bakkenettet er det ikke lenger knapphet på frekvensressurser, som gjør at vi har noe å tilby en konsesjonshaver når det gjelder bruk av frekvenser. På radio har vi det en stund til. Men det er klart at den dagen teknologiskiftet kommer også der, og vi går over i en digital situasjon, tror jeg konsesjonsinstituttet vil være en saga blott. Det kan ha noen ulemper. Men når vi ser problemet med å håndheve konsesjonene, kan det også ha noen fordeler. Så det får vi komme tilbake til i spørsmålet om DAB i morgen.
Ingrid I. Opedal (Sosialistisk Venstreparti), 2009-04-28:
I den nye boka til Morten Søberg, Senatet som aldri vart, fortel han om den første stortingsrepresentanten som kravde å bli referert på nynorsk. Det er litt stas å stå her i dag, som oldebarnet til Lasse Trædal, og behandle ei stortingsmelding som slår fast retten til å bruke sitt eige mål når som helst og kor som helst. Mål og meining er eit viktig dokument som gjev ei god og samla framstilling av språksituasjonen her i landet. Viktige stikkord er språkleg identitet og språkleg mangfald i eit moderne fleirkulturelt samfunn. Gjennom konkrete tiltak vert grunnlaget lagt for ein heilskapleg norsk språkpolitikk. Ein viktig premiss er at me har to jamstelte målformer. Meldinga slår fast at nynorsken er under press, og at det må gjerast viktige grep for å rette opp den skeive maktbalansen. Mellom anna må ein leggje «spesielt til rette for at nynorsk blir meir reelt likestilt med bokmål». Eller for å sitere fleirtalet, som understrekar «behovet for ei viss utjamning av konkurransevilkåra mellom bokmål og nynorsk». Det er interessant å merke seg at Framstegspartiet, som skriv at dei er «varme tilhengere av nynorsk», også på dette området vil la marknadskreftene rå. Dei vil «avvikle forfordelingen av en målform på bekostning av en annen». Styrking av nynorsken treng eit mangfald av tiltak på mange ulike område av samfunnslivet. Eg vil kort peike på nokre som ligg i denne meldinga. Andre viktige tiltak, t.d. i barnehage og skule, ligg i St.meld. nr. 23 for 2007–2008 Språk bygger broer. Omsynet til nynorsk skal alltid vurderast spesielt når det handlar om norsk språk. Dette krev arbeid over sektorgrenser, internt i og mellom departement. Kvar er t.d. nynorskperspektivet i den nye digitaliseringsmeldinga? Nynorskinstitusjonane må få gode rammevilkår i dei årlege statsbudsjetta. Dei fleste har lite pengar og er avhengige av offentleg støtte. Det økonomiske grunnlaget for produksjon og publisering av nynorsk kvalitetsinnhald på Internett må sikrast. I 2013 er det 200 år sidan Ivar Aasen vart fødd. I meldinga vert det vist til budsjettinnstillinga i 2007, der fleirtalet seier at ein fram mot 200-årsjubileet har eit særleg ansvar for å styrkje arbeidet med nynorsk språk og litteratur. Det skulle borge for at Språkåret 2013 er godt forankra både administrativt og politisk. Dette prosjektet vil kunne gje mange av dei verknadene meldinga framhevar som naudsynte. Me har mykje å gjere. Utfordringa blir å følgje opp meldinga i handling og i form av økonomiske løyvingar. Me i SV lovar å gjere vårt med utgangspunkt i eit godt arbeidsprogram som vart vedteke på landsmøtet vårt nyleg.
Vera Lysklætt (Venstre), 2009-04-28:
Jeg slutter meg til det som representanten Trine Skei Grande har sagt i denne saken, men jeg vil gjerne si noe om det som har med samisk og kvensk språk å gjøre. Meldingen som vi debatterer i dag, har som målsetting å være utgangspunkt for en helhetlig og sektorovergripende språkpolitikk, og da er det nødvendig at denne sal er oppmerksom på de forpliktelsene vi har i forhold til urfolks- og minoritetsspråk. Statlige myndigheter har et selvstendig ansvar for å bevare og videreutvikle samisk og kvensk kultur, som også er en del av den felles kulturelle arven i Norge. Det er viktig at nasjonale minoriteter og urfolk sikres retten til eget språk, kultur og samfunnsliv, slik det er forankret i internasjonale konvensjoner. Jeg er derfor svært glad for at et flertall i komiteen i merknads form har understreket at levende samiske språk er en sentral forutsetning for samisk kultur, og at det samme flertallet understreker at det er svært viktig at handlingsplanen for samiske språk blir fulgt opp med tilfredsstillende ressurser. Den forpliktelsen håper jeg at vi får se igjen i budsjettbehandlingene i årene framover. Når det gjelder situasjonen for kvensk språk, er jeg noe mer bekymret. For tre generasjoner siden snakket en betydelig andel av innbyggerne i Troms og Finnmark kvensk eller finsk. Denne ressursen ble borte som en følge av statens fornorskningspolitikk, og i dag er det tydelig manglende eller passive kvenske språkkunnskaper blant den kvenske befolkningen. Europarådets ekspertkomité uttrykte i 2007 en sterk bekymring for den mangelfulle politikken som norske myndigheter har ført for å berge det kvenske språket. Til tross for dette har Regjeringen ikke tatt tilstrekkelige grep. Anbefalinger fra Europarådet er helt klare når det gjelder kvensk språk. Det må prioriteres en strukturert politikk for beskyttelse og fremme av kvensk språk i samarbeid med språkbrukerne, spesielt vedrørende standardisering av kvensk, bedring av undervisning i og om kvensk på alle nivå, og økning i bruken av kvensk i det offentlige rom. I tillegg vektlegges styrking av læremiddelutvikling og lærerutdanning. Etter Venstres mening gir behandlingen av språkmeldingen et svært godt utgangspunkt for å sette i gang konkrete tiltak for å styrke kvensk språk. I innstillingen skriver flertallet, alle unntatt Fremskrittspartiet, at kvensk er et svært utsatt språk, og legger til grunn at departementet vil fortsette med en systematisk styrking av språket. Samtidig understrekes det tydelig at det er departementet som har det overordnede ansvaret for kvensk språk og kultur. Det som imidlertid skuffer meg, er at det bare er Venstre, sammen med Kristelig Folkeparti og Høyre, som mener det er nødvendig med en egen handlingsplan for vitalisering av kvensk språk på alle nivå, og som fremmer forpliktende forslag om dette i innstillingen. Jeg synes det er svært underlig at regjeringspartiene ikke støtter dette forslaget, og kan ikke si annet enn at det er svært beklagelig. Det haster med å få på plass en slik handlingsplan.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2009-04-28:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg kanskje ikke føler traff helt nerven i det som var mitt engasjement i mitt innlegg. Men statsråden pekte på en rekke tiltak som er gjennomført i løpet av siste stortingsperiode med sikte på å oppfylle infrastrukturkravet i Grunnloven § 100, og avsluttet vel sitt innlegg med å si at vi for hver dag kommer nærmere målet om en «aaben og oplyst offentlig Samtale». Jeg er ikke sikker på om det er hele sannheten, og mitt spørsmål går likevel på dette: Er det så sikkert at alle disse enkelttiltakene, disse små regulatoriske grepene, alt fra det med å endre på portotakster og bedre rammevilkårene for samiske aviser til lovfesting av Redaktørplakaten – alt dette er veldig bra, han nevnte flere ting – alene bidrar til å svare på det spørsmålet som jeg stilte? Situasjonen er den i dag at utviklingen går med hurtigtogsfart. Utviklingen, ikke minst den teknologiske, innenfor mediene går med rasende fart, og vi politikere har store problemer med å henge med i svingene, rett og slett for å følge med. Jeg synes det gjenspeiler nettopp den situasjonen at veldig få politikere tar seg tid til og bryr seg om å diskutere disse mediepolitiske overordnede prinsipielle spørsmålene som jeg prøvde å dra opp i mitt innlegg. Det er mulig at man kan løse en god del av disse tingene med enkelte såkalte adhockratiske grep fra regjering og storting, men i det store og hele tror jeg en debatt bør etterlyses nettopp fordi den er oppdragende. Statsråden var selv inne på det, at vi har et stort ansvar selv som politikere for hvordan vi opptrer i mediene. Det er jeg helt enig med statsråden i. Men jeg tror debatten som burde vært ført her i salen om disse store linjene, ville bidratt til å oppdra oss, og den ville bidra til en dialog med mediene, en dynamisk utvikling, som i det store og hele kanskje ville vært et enda bedre skritt i retning av å oppfylle infrastrukturkravet. Jeg registrerer da at statsråden ikke tok seg tid til å svare på de utfordringene jeg kom med. Jeg går ut fra at det delvis var fordi han hadde et ferdigskrevet innlegg og ikke hadde hørt hva jeg hadde tenkt å si, men han får en sjanse til, og den vil jeg gi ham nå: Hva med minoritetene? Hvordan skal vi legge til rette for at deres mediebruk og medievaner kan penses mer i retning av norsk kultur, norsk politikk og norsk samfunnsliv enn det som tilsynelatende er tilfellet? Hva med et nytt dagspresseutvalg? Det er snart ti år siden det siste kom, og med den raske utviklingen vi har hatt, må det snart være på tide med et nytt. Og hva med å få mediepolitiske redegjørelser tilbake til denne salen, slik vi hadde på slutten av 1990-tallet, og som jeg tror – selv om heller ikke de påkalte den store oppmerksomhet – bidrog til at man satte viktige prinsipielle spørsmål på kartet. Jeg utfordrer statsråden til å ta opp igjen disse tingene.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2009-04-28:
Jeg er glad for å høre fra samtlige som har deltatt i debatten, at dette er en viktig problemstilling. Jeg føler at jeg på en måte har satt ord på noe av det som mange kanskje egentlig ønsket å være med og debattere, nemlig hvordan vi kan sikre ytringsfrihetens kår i Norge. Jeg takker også meddebattantene for gode innspill. Jeg merket meg særlig representanten Olemic Thommessens viktige spørsmål om hvordan vi i framtiden kan ivareta de gode publisistiske tradisjonene vi har i Norge. Jeg synes det på en måte er et kjernespørsmål som går helt inn til sentrum av nettopp det som er mitt engasjement også: Hvordan skal vi gjøre det? Vi er veldig opptatt av systemet, av forbedringer her og der i de ulike rammevilkårene for ulike medier. Men det det til syvende og siste dreier seg om, er hvordan vi skal sikre at denne ytringsfriheten blir mest mulig reell – ikke bare for noen få, men for alle i dette landet, også minoritetene. Det var noe av det jeg også ønsket å understreke i mitt innlegg. Jeg registrerte med tilfredshet at statsråden tok opp igjen spørsmålet mitt om et dagspresseutvalg. Nå kan det godt hende – og jeg tror han har et poeng i det – at vi kanskje burde gjøre det videre enn det som ble gjort sist. Men la meg si at det har vært veldig viktig for meg å presisere verdien av avisene og det trykte ord. Det vi ser, ikke minst denne våren, er at de utsettes for et enormt press ikke minst fra nettmediene, men også fra ulike hold når det gjelder økonomi, avkastningskrav osv., som igjen fører til et enormt trykk innad i redaksjonene, med oppsigelser av journalister. Resultatet blir dårligere kvalitet. Jeg hadde håpet at statsråden kunne ta tak også i disse aspektene. Statsråden nevnte at det er viktig å slå ring om vår største allmennkanal, NRK. Det er jeg helt enig med statsråden i. Og vi skal kjempe for å bevare lisensen, i hvert fall så lenge vi ser at den er den eneste realistiske måten å finansiere denne institusjonen på. Men samtidig har jeg lyst til å utfordre statsråden på en siste runde om dette med konsesjonsinstituttet, for nå har vi snart ikke noe igjen av det, i hvert fall ikke når det gjelder fjernsyn. På radio – og lokalradio – har vi dette konsesjonsinstituttet, men så vidt jeg har registrert, er det ikke utlyst noen ny konsesjon på tv – kommersielt, privat, reklamefinansiert tv. Hva skal vi gjøre med det? Jeg kunne også ha reist andre spørsmål, men nå ser jeg lampen lyser. I morgen fortsetter debatten, da kommer jeg til å stille statsråden et spørsmål om utviklingen av DAB. Jeg imøteser et positivt og imøtekommende svar også på det spørsmålet når den tid kommer. Som vi ser: Det er mange åpninger i dette temaet som er reist her. Det er mulig å finne flere innfallsvinkler, ulike har vært pekt på. Jeg valgte mediepolitikken fordi vi har en mediestatsråd, og jeg synes det er viktig å sette ord på det som nå er sagt.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2009-04-28:
Eg fekk ikkje tid til å seia noko om aldersgruppa 15–18 år i innlegget mitt i stad, og det vil eg ta tak i no. Utgangspunktet er at barn ikkje skal setjast i fengsel. Fengselsstraff utan vilkår må vera unntaket for barn mellom 15 og 18 år, og bør berre nyttast der barnevernet har prøvd alle dei tiltaka som dei rår over. Vi kan ikkje vera kjende av at barn sit i norske fengsel på same vilkår som vaksne. Dei får eit kontaktnett blant dei kriminelle, og dei går den såkalla forbrytarskulen. Eg vil likevel føya til her at dei tilsette i norske fengsel har gjort ein fantastisk innsats også for denne aldersgruppa, og har kome med særtiltak. Dette ungdomstiltaket vi snakkar om i meldinga, er ein ny type overgangsbustader som ikkje har nokon likhetstrekk med ungdomsfengsla for 40 år sidan, eller arbeidsskulane for 80 år sidan, bortsett frå at dei er underlagde kriminalomsorga og vert idømde som ein særreaksjon. Det sit i gjennomsnitt mellom fem og ti ungdommar under 18 år i fengsel til ei kvar tid – omkring 80 pst. av det er varetekt. Berre unntaksvis er fengslinga langvarig. Barnekonvensjonen seier at barn ikkje bør sona saman med vaksne domfelte, og derfor lagar vi no desse to landsdekkjande ungdomstiltaka. Verkelegheita viser at ungdom gjer seg skuldig i grov kriminalitet som kidnapping, tortur, grove ran og overfallsvaldtekter. Dette er ei verkelegheit vi ikkje kan snu oss bort frå. Dette er ungdommar som samfunnet treng beskyttelse mot, og denne beskyttelsen må samfunnet få. Denne gruppa unge er særleg utfordrande, og vi veit at situasjonen deira er svært vanskeleg å endra. Vi veit òg veldig mykje om kva som ikkje fungerer. Det er ei trist oppleving å sjå barn i fengsel. Fengselsstraff, eller kva som helst slags straff, verkar ikkje rehabiliterande i seg sjølv, slik som det verkar som om enkelte her i salen trur. Desse ungdomstiltaka har som mål å få ungdommane samfunnstrygge. Tiltaka skal fortløpande verta evaluerte, og det er eit prøveprosjekt på to år. Eg trur på at ungdomstiltaket etter straffegjennomføringslova kan føra til endring hos den unge, gjennom å gje struktur og støtte i ein positiv mognings- og læringsprosess. Fleirtalet, Arbeidarpartiet og SV, satsar på at straff som verkar, òg skal verta eit tilbod til dei under 18 år.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2009-04-28:
Eg vil ta tak igjen i det spørsmålet som justisministeren hadde til Framstegspartiet – og no har du eit glimrande høve sidan du skal ha ordet etterpå! Eg meiner at vi, og ikkje minst dei tilsette, må ha krav på å vita kva Framstegspartiet vil gjera med dei opne soningsplassane vi har oppretta. Skal vi redusera talet på plassar? Skal vi leggja dei ned, eller skal vi behalda dei? Det synest eg vi har krav på å få svar på i løpet av denne debatten.