Terje Johansen (Venstre), 1998-11-30:
Vi i Venstre er fornøyd med budsjettforliket. Jeg unner Fremskrittspartiet og Høyre de seirene de har fått, fordi budsjettet som helhet fortsatt er et godt sentrumsbudsjett. Det kan vi se av avstanden mellom det budsjett som nå får flertall, og de andre partienes primære forslag. Sentrums hjertesaker er i behold, uansett hva SV påstår: fortsatt opptrapping innen helse og omsorg og i familiepolitikken. Målet om at det skal være attraktivt å bo i hele Norge, står fast, derfor en halv milliard ekstra til distriktstiltak, og vi fortsetter den lange veien frem mot at småbedrifter og familiebedrifter skal ha like gode kår og samme oppmuntringer som konsernene. Handlingsplanen for småbedrifter er innledningen på en fremtid hvor den som skaper egen arbeidsplass – for ikke å snakke om arbeidsplasser for andre – også skal høste ære. Vi i Venstre har som mål å gjøre det ærefullt å være synlig skaper av arbeidsplasser. Vi beklager at forslaget om en skatteøkning på 1 prosentpoeng på alle typer inntekter, men hvor alle med lønn under ca. 300 000 kr i året ville fått skattelette, er blitt borte under forhandlingene. Det ville vært et godt tiltak for bedre fordeling. Vi må bare konstatere at i fordelingspolitikken skiller Venstre og høyrepartiene seg fra hverandre. Like ens er det betydelig avstand i miljøpolitikken. Venstre mener at elavgiften burde vært trappet opp fordi samfunnet må redusere den svære veksten i energiforbruket. Veksten i energiforbruk er den største miljøtrusselen i vår tid. En ettøring i økt elavgift er naturligvis altfor liten til å redusere etterspørselen, men den er et signal om at prisene på energiforbruket vårt må opp. Hvis ikke, vil vi bli tvunget til å bygge ned resten av våre vassdrag og til å bygge stadig flere gasskraftverk. Dette burde alle som har begrep om norsk økonomi og om sammenhengen med energi- og miljøpolitikk, innse. Derfor er Venstre særlig skuffet over Arbeiderpartiets manglende vilje til å være med på økt energiprising. Siden Bondevik-regjeringens tiltredelse har opposisjonen gjort sitt beste for å skape inntrykk av en regjering uten styringsevne. De toneangivende i dette jammerkoret må bære sin del av skylden for at vi har fått et unødig høyt rentenivå i Norge. Særlig gjør Arbeiderpartiet sitt ytterste for å skape inntrykk av at Norge er uten styring. Dette er et vrengebilde, men det blomstrer i god jord fordi sentrumsregjeringen har utfordret etablerte maktstrukturer i Norge. Det norske samfunn påvirkes i økende grad av korporasjoner og usynlige makthavere utenfor demokratiske og åpne, offentlige rom. For Arbeiderpartiet er det åpenbart enklere å forhandle med noen få storkapitalister enn med de mange små. Vi i Venstre samarbeider gjerne med Arbeiderpartiet om en bedre fordeling av samfunnsgodene, men kampen for bedre kår for de svakeste og de minste i samfunnet, for ikke å snakke om kampen for miljøet, blir ikke vunnet ved at storkapitalen får alle fordelene. Arbeiderpartiet vet bedre enn noen at en mindretallsregjerings styringsevne er avhengig av en opposisjon som virkelig er opptatt av samarbeid på et saklig grunnlag, og som i mindre grad streber Regjeringen etter livet. Den største forskjellen på en mindretallsregjering fra Arbeiderpartiet og en mindretallsregjering fra sentrumspartiene er at den første ikke møter et Arbeiderpartiet i opposisjon. Men maktarrogansen er åpenbart usvekket etter ett år i opposisjon. Derfor er det fortsatt viktig at Arbeiderpartiet får fortsette sitt voksenopplæringsprosjekt som opposisjonsparti. Først må Arbeiderpartiet lære litt mer respekt for politiske motstandere. Deretter kan partiet snakke om samarbeid med andre partier, for at vi kan tro på dem. Ut fra de reelle styrkeforhold i Stortinget er dette budsjettet et godt og balansert kompromiss. Uroen omkring budsjettet har etter min mening blitt skapt fordi etablerte maktstrukturer i Norge føler sine posisjoner truet.