Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-10-26:
Arbeiderpartiet er fornøyd med at Odelstinget i dag oppdaterer og utvider politiets etterforskningsmetoder i kampen mot alvorlig kriminalitet. Det er liten tvil om at kriminalitetsutviklingen har fått større innslag av organisering og profesjonalitet og økt grad av internasjonalisering. Vi ser det på områder som narkotikaomsetning, spritsmugling, prostitusjon, hvitvasking av penger og nyere former for datakriminalitet, bare for å nevne noen områder. Den tekniske utviklingen har gjort at politiets tradisjonelle etterforskning har kommet til kort i mange sammenhenger. Når vi i lovsammenheng hittil i hovedsak har brukt begrepet telefonkontroll, understreker det i seg selv behovet for oppdatering. Samtidig bør politiet sikres bedre etterforskningsmetoder som effektive virkemidler for å avdekke og oppklare den alvorlige og profesjonelt organiserte kriminaliteten. Jeg vil vektlegge to viktige poenger ved gjennomgangen av justiskomiteens innstilling: for det første at justiskomiteens innstilling er enstemmig på de aller fleste punktene og er basert på departementets anbefalinger, og for det andre at departementet fastslår at alle forslagene er innenfor rammene av Den europeiske menneskerettskonvensjonen som ble inkorporert i norsk lovgivning i år. Det er særlig to hovedhensyn som skal veies mot hverandre i spørsmålet om utvidede fullmakter når det gjelder nye og ekstraordinære etterforskningsmetoder: på den ene siden effektive tiltak for å bekjempe alvorlig organisert kriminalitet og på den andre siden rettssikkerhetsgarantier og personvernhensyn. Dette er en viktig balansegang, hvor jeg mener at departementets anbefalinger og komiteens tilråding ivaretar disse to hovedhensyn på en god måte, hvor det vurderes ut fra handlingens alvorlighet, hvor effektiv metoden er, mistankens styrke og om det er en mulig lovbryter eller også tredjeperson som kan bli berørt. Personvernet må ikke bli en kategorisk hindring for å avsløre og etterforske alvorlige kriminelle handlinger. Kriminaliteten er både en trussel mot samfunnet og en tragedie for enkeltindivider. Vi skal ta med oss at effektiv bekjempelse av kriminalitet styrker rettssikkerheten og personvernet for ofrene. Jeg føler ikke behov for en detaljert gjennomgang av lovendringene som forhåpentligvis vil bli en følge av dagens odelstingsbehandling, men viser først og fremst til komiteens innstilling og også til saksordførers gjennomgang. Jeg vil imidlertid gi begrunnelsen fra flertallet på de punktene justiskomiteen deler seg. Det ene gjelder spørsmålet om hvor lenge en tillatelse for kommunikasjonskontroll kan vare. Her mener Arbeiderpartiet og flertallet at hovedregelen skal være tillatelse for fire uker av gangen, men at fristen kan være inntil åtte uker av gangen i saker om rikets sikkerhet. Høyre og Fremskrittspartiet mener det ikke bør være en lengstefrist i sistnevnte type saker. Flertallet finner imidlertid at en tillatelse på åtte uker av gangen før retten foretar en fornyet prøving, også bør være tilfredsstillende i saker om rikets sikkerhet. Med Lund-kommisjonens undersøkelser og behandling i tankene mener flertallet at det er behov for klare regler på dette området. Det andre punktet gjelder om overskuddsinformasjon fra kommunikasjonskontroll kan benyttes til forvaltningsgjøremål. Her mener Arbeiderpartiet og flertallet at det ikke bør tillates, mens mindretallet vil gjøre et unntak i saker om sikkerhetsklarering. Flertallet legger til grunn at overskuddsinformasjon til dette formål ikke skal kunne lagres, og det er også mindretallet enig i. Men da forsvinner også mye av hensikten, og man vil få preg av tilfeldighet. Slik informasjon er dessuten ofte usikker. Jeg viser her til opplysninger i proposisjonen i sammenheng med St.meld. nr. 39 for 1992-93, der det uttales at bare vel dokumenterte faktiske opplysninger skal bringes videre i forbindelse med personkontroll. Overskuddsinformasjon fra f.eks. telefonkontroll vil sjelden ha en slik karakter. Så noen kommentarer hvor det er enstemmighet. Arbeiderpartiet er enig i at en ikke går inn for romavlytting i denne omgang ut over dagens nødrettsmulighet i særlige tilfeller. Romavlytting er en særlig inngripende etterforskningsmetode som i større grad enn andre vil berøre tredjeperson. Vi mener imidlertid at et nei til romavlytting nå ikke må avskjære muligheten for en senere vurdering dersom kriminalitetsutviklingen, erfaringene fra andre land, f.eks. Danmark, og erfaringene med de nye metodene skulle tilsi dette. I proposisjonen drøftes ulike spørsmål om vitner. La meg her vektlegge to forhold. I forbindelse med en nylig omtalt sak i media vedrørende en personlig kilde for politiet vil jeg understreke det som fremgår av Riksadvokatens retningslinjer, at henleggelse av straffbare forhold som vederlag for informasjon ikke skal finne sted. For øvrig imøteser vi departementets utredning og forslag når det gjelder bruk av anonyme vitner. Det er en kjensgjerning at trusler mot potensielle vitner er et økende problem i en del saker og hindrer vitnemål som er en sentral del av et fungerende rettssystem. Jeg nevnte innledningsvis at det har skjedd en større grad av organisering og internasjonalisering av kriminaliteten. Kriminelle, og særlig den organiserte virksomheten, samarbeider og er aktive over landegrensene. Dette kan ikke politiet hver for seg nasjonalt hanskes med. Svaret vårt må være økt internasjonalt politisamarbeid. Og jeg er glad for at en enstemmig justiskomite bekrefter den politiske viljen til et slikt samarbeid knyttet til Europol. Det er positivt at Regjeringen ønsker en tredjelandsavtale med EU på dette området. Men et slikt standpunkt fra Regjeringen satt langt inne. Arbeiderpartiet og flertallet her i salen måtte drive denne saken fram på dagsordenen i vårhalvåret – og heldigvis med en riktig konklusjon fra Regjeringen. Jeg minnes at medlemmer fra særlig ett sentrumsparti uttalte at det å søke tilknytning til Europol både var bortkastet tid og ressurser og medførte fare for personvern og rettssikkerhet. Det var faktisk for under ett år siden. Men nå skal jeg la det ligge og si meg glad for den enigheten som er fremkommet i justiskomiteens innstilling. Det viktige nå er at vi er enige om betydningen av å forsterke og bygge ut det internasjonale politisamarbeidet ut fra nasjonale interesser. Norge bør ha et godt utgangspunkt for å bekjempe kriminalitet. Vi har et lavere nivå enn de aller fleste land. Men vi møter nye utfordringer når det gjelder kriminalitetsutviklingen – kriminaliteten er mer organisert, mer profesjonell og mer internasjonal. Forhåpentligvis vil Odelstinget i dag kunne gi noen av svarene på hvordan vi kan møte denne utviklingen.