Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2016-01-19:
Jeg vil også takke interpellanten for å ta opp en viktig sak. Det er åpenbart at hvis du har funksjonsnedsettelser og opplever at landet ditt kommer i krig, så er du selvfølgelig i en mer sårbar situasjon enn andre, men det er også på det rene at svært mange blir skadet og får funksjonsnedsettelser av krig. Derfor er det med en smule forferdelse SV har sett på de signalene som regjeringen og samarbeidspartiene kom med helt i starten, nemlig at man skulle endre kriterier bl.a. for uttak av kvoteflyktninger, slik at det var de mest integrerbare som skulle komme til Norge – ergo de som kunne forsørge seg selv og ikke hadde problemer. Det er jo helt i motstrid til det som krig handler om, dessverre. Det handler om at noen blir skadet og ødelagt, og da burde vel den som skal hjelpe, være opptatt av å hjelpe dem som trenger det mest, og ikke være mest opptatt av sine egne behov. Her setter man jo på en måte hjelperen i sentrum. Vi hadde en sak i fjor der regjeringen påsto at man ikke kunne ta imot 123 syriske syke, skadde krigsflyktninger fordi kommunene i Norge ikke kunne ta imot dem. Da fremmet vi et forslag etter at vi hadde undersøkt med kommunene. Det var bare åtte kommuner som var spurt – kommunene var altså ikke spurt. Vi gjorde en undersøkelse i de store kommunene, og det var kapasitet i de store kommunene til å ta imot disse flyktningene, men regjeringen ville ikke høre. De skyldte på kommunene. Nettverket for kommunene som jobber med dette, var åpne om at dette kunne de faktisk klare, men det var regjeringen som hadde hindret det. Man ønsket altså ikke å hjelpe dem som hadde det aller vanskeligst. Jeg hører at statsråden har etiske betenkeligheter med å registrere mennesker med ulike typer skader. Det er bra, men jeg får en lei følelse av at denne betenkeligheten blir brukt som en unnskyldning for ikke å hjelpe dem som faktisk trenger det. For å si det sånn – det må være noen etiske betenkeligheter ved å ha regler som prioriterer dem som kan klare seg best. Det er det ene. Det andre er at det faktisk er muligheter til å komme rundt dette hvis man ønsker det. FNs høykommissær ber oss jo nettopp om det, som de gjorde den gangen om å ta imot de 123. Nå har vi en medisinsk kvote, og jeg går ut fra at den skal tas ut på et eller annet vis. Da må man registrere dette på et eller annet vis. Hvilke betenkeligheter som ikke eksisterer for den gruppa som skal tas ut etter medisinske kriterier, men som plutselig eksisterer for andre som ikke blir tatt ut, er litt vanskelig å forstå. Man klarte jo å avvise disse 123 som FN faktisk hadde fortalt oss trengte mest hjelp, uten etiske betenkeligheter den gangen. Jeg føler at man her bruker regelverket til å obstruere at man faktisk går inn og hjelper flere av dem som enten opplever en krigssituasjon og har en funksjonsnedsettelse fra før, eller får det i krigen. En av de første sakene jeg jobbet med som stortingsrepresentant, handlet om en etiopisk barnesoldat som hadde tråkket på en landmine og blitt blind. Han hadde kommet seg til Norge. Vi holdt på i ti år med den saken før vedkommende fikk opphold i Norge. Da var også argumentasjonen slik som jeg hører i dag: Hvis vi ga opphold til dette mennesket, ville jo alle blinde barnesoldater i hele verden komme til Norge og søke asyl, og det måtte vi hindre. Er det noen som trenger vår beskyttelse, så må det vel være eksempelvis barn som har blitt tvunget til å bli barnesoldater, og som skader seg i krigen og blir blinde. Det hører med til historien at dette mennesket etter god hjelp fra Blindeforbundet i dag er i full jobb i Norge. Det er sånn at dette faktisk også kan ende opp med det regjeringen er opptatt av, som heter god integrering – det er SV opptatt av også – men en litt mer åpen holdning til å kunne prioritere dem som faktisk er aller mest utsatt for krig og forferdelse, hadde jeg håpet at regjeringen hadde. Jeg registrerer at Kristelig Folkeparti deltar i debatten og er innstilt på det. Det gir i hvert fall et lite håp.