Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Først merker jeg meg at det er tilslutning til hovedlinjene i redegjørelsen. Som representanten Høybråten sa: Det er det tradisjon for. Det merker jeg meg også i dag, og det er jeg glad for. Så er det en god debatt om en del temaer som fortjener debatt, og hvor det ikke nødvendigvis finnes fasitsvar. La meg kommentere noen av de spørsmålene som er kommet opp. Komiteens leder ber regjeringen – jeg tror jeg oppfattet dette poenget nå – løpende vurdere nærværet i Syria. Det er en slags oppfordring til at vi har beredskap til å vurdere det nærværet. Det kan jeg bare veldig enkelt si at vi har. Jeg tror den viktigste faktoren der er sikkerheten til dem som er der. Det er alltid et ansvar som hviler på regjeringen og utenriksministeren, at det skal være sikkerhet for vårt utsendte personell. Lederen stiller spørsmål ved verdien av det diplomatiske arbeidet, om det ikke er begrenset, og at verdien av nærvær sånn sett ikke står mot verdien av å trekke ambassaden ut. Jeg vil bare si at jeg er generelt skeptisk til å bruke nærvær av en ambassade som det viktigste uttrykksmidlet for hva vi mener om det regimet, eller det som skjer i det landet. Generelt opplever vi at det er i vanskelige tider vi trenger diplomatisk nærvær. Jeg kan bare bekrefte for denne sal at de rapportene jeg får fra ambassaden i Damaskus, er av stor betydning når vi danner oss et bilde av det som skjer på den politiske fronten, på den humanitære fronten og på den diplomatiske fronten. Faktisk er det fortsatt slik at det å være nærværende i Damaskus, med de nettverkene som er der, har betydning i så måte. Så er Russland omtalt her, slik jeg også gjorde i min redegjørelse – jeg var ganske tydelig på det. Det er jo flere av disse sakene som ble etterlyst i redegjørelsen, som vi har hatt grundige debatter om i Stortinget, både gjennom interpellasjoner og på annen måte. Redegjørelsen var egentlig lang nok som den var, om jeg må få si det sånn. Det kan ikke bli en katalog over alt. Jeg mener det er betimelig med et kritisk blikk på utviklingen i Russland. Det har vi, og det har vært gjenstand for debatt i Stortinget. Særlig nå, når vi har et så nært kontaktfellesskap med Russland på så mange områder, med utgangspunkt i det som skjer i nord, er det et viktig forhold. Så til noe representanten Eriksen Søreide omtalte, og jeg tror det er riktig å oppfatte det slik at det var fra et seminar hun hadde vært på, der noen skal ha gitt uttrykk for om det russiske systemet, at om de avholdt valg egentlig ikke spilte så stor rolle, fordi valget ville være illegitimt fordi systemet er illegitimt. Og hun lot det henge litt i luften om det også var hennes mening, men det var med referanse til et seminar. Jeg vil distansere meg fra den typen uttalelse. Jeg mener det er en ladet måte å beskrive kritikk av det som skjer i Russland på, å si at det politiske systemet der er illegitimt. Vi møter Russland i en lang rekke sammenhenger, i OECC, i Europarådet og i FN, hvor vi holder hverandre ansvarlige for de verdiene og prinsippene man har sluttet seg til gjennom medlemskap. Hvis man skal begynne å trekke legitimiteten til politiske styresett i tvil, ut fra om de følger alle disse reglene, får vi en veldig broket liste i det internasjonale samarbeidet. Etter min mening er det viktig å ta utgangspunkt i det som ble sagt ellers i debatten, om at én ting er politisk struktur, en annen hovedutfordring ligger innenfor området politisk kultur. I den sammenheng mener jeg at Norge gjennom et nært samarbeid med Russland, et tett nærvær, har mange måter å komme i inngrep med det sivile samfunn i Russland på, støtte den utviklingen, påpeke det som er av mangler, og understreke de rettighetene som det russiske folk faktisk har. Når det gjelder Hviterussland, har vi hatt en omfattende debatt om dette i salen. Norges holdning her er helt klar. Vi har sluttet oss til de tiltak som EU-landene har truffet, og står sammen med dem. Og nå, som leder av det nordiske samarbeidet i Nordisk Ministerråd, arbeider vi tett særlig i forhold til en hovedkanal for støtte til opposisjonen i Hviterussland, nemlig universitetet i Vilnius, det frie europeiske universitetet, som står i en vanskelig finansiell situasjon, og hvor de nordiske landene, på norsk initiativ, har en diskusjon om hvordan vi kan bistå det viktige universitetet. Når det gjelder spørsmålet om frihandelsavtale, har det vært vektlagt tidligere at vi ikke har søkt en frihandelsavtale med Hviterussland. Vi har begynt forhandlinger med Russland. Det er viktig for Norge. Komiteens leder var også inne på om det var verdt å bryte av det, fordi en frihandelsavtale kunne legitimere det politiske regimet. Det synes jeg er et ærlig standpunkt å ta, og det er en interessant debatt, men jeg vil mene at det å ha en frihandelsavtale som gjør handel mulig og forutsigbar, ikke kan tas i den sammenheng. Hvis vi skulle trekke tilbake alt arbeid for frihandel med land der vi har ulikt syn på styresettet, ville også det bli en veldig broket liste. Hviterussland er ikke et land vi trenger frihandelsavtale med. Men det er Russlands grep, når de altså har valgt å inngå denne avtalen sammen med Kasakhstan og Hviterussland, som har satt oss i denne situasjonen, og som Norge ikke bare er i alene, men også sammen med Sveits og våre andre EFTA-partnere. Det vil være min mening at vi er tjent med å gjennomføre forhandlingene og også bruke det som en kanal for å fremføre den kritikken vi måtte ha. Det har vi gjort, egentlig i forhold til alle de tre landene vi forhandler med. Jeg tror vi kanskje kan få flere kanaler i den sammenheng. Venstres leder var opptatt av at vi burde ha solid MR-kompetanse på hver ambassade. Det kan jeg berolige henne med at vi har. Det er en prioritert del av opplæringen i utenrikstjenesten og i alt det som går på retningslinjer for hvordan ambassaden skal opptre, både bilateralt og i multilaterale sammenhenger. Jeg kan også minne om stortingsmeldingen om bedriftenes samfunnsansvar, som vi la fram for et par år siden, som jeg mener lå – og fortsatt ligger – veldig i front i den internasjonale debatten om bedriftenes samfunnsansvar og i den løpende debatten vi har med arbeidslivets organisasjoner i Norge for å innskjerpe det ansvaret bedriftene har for å respektere internasjonale menneskerettigheter og konvensjoner. Representanten Høglund var opptatt av Iran, og det er det god grunn til. Han formulerte seg vel slik at det hørtes ut som om utenriksministeren nærmest beklaget EU-sanksjonene, selv om Norge slutter seg til dem. Det er ikke riktig. Men jeg er ikke entusiastisk overfor en utvikling som går i retning av at nærmest all kontakt og dialog er brutt ned, for da blir det nærmest en forutsigbarhet at dette stunder mot konflikt og farlig militær konfrontasjon. Norge har sluttet seg til internasjonale sanksjoner fordi vi under de rådende omstendigheter mener det er det politiske signalet det internasjonale samfunnet kan gi. Men jeg vil fortsatt mene at det er viktig å se etter muligheter for at dette regimet kan engasjeres i en politisk prosess – ut av den konfrontasjonen som kommer. Hva Norge kan gjøre fra eller til i den sammenhengen, er egentlig sekundært. Men jeg støtter derfor Catherine Ashton og EU-landenes vedtak om hele tiden å vektlegge at forhandlingsbordet er åpent. Representanten Høybråten mente det var manglende balanse i min orientering om Midtøsten. Det er jeg uenig i. Vi kan gjerne utdype det. Vi har hatt debatter om det tidligere. Jeg vil bare lese en kort setning fra min redegjørelse, hvor jeg sier: «Vi forventer av enhver palestinsk regjering at den respekterer allerede inngåtte avtaler, herunder Oslo-avtalen, som forpliktet partene til å finne en fredelig løsning på konflikten og anerkjenne Israel.» Det er en ladet setning, for i Oslo-avtalen ligger gjensidig anerkjennelse allerede inkludert. Der ligger forpliktelsen om å forhandle utestående sluttstatusspørsmål. Der ligger også forpliktelsen til å bruke politikk, ikke vold. Jeg mener fortsatt at kjernen i konflikten er okkupasjonen. Men en løsning av kjernen i dette krever betydelig medvirkning fra begge parter. Så jeg står inne for den redegjørelsen som er gitt på dette området. Når det gjelder stormuftiens uttalelser, har jeg sagt i en annen sammenheng – og jeg kan gjenta det her – at Norge tok klart avstand fra dem. Det gjorde vi direkte – ut fra uttalelsene. Han mener selv at han er blitt tolket ut av den sammenhengen han ga sin uttalelse i. Det får vi ta til etterretning. Men vi har overfor president Abbas, palestinernes president, gitt uttrykk for vårt syn. Han har tatt det videre, også direkte til muftien, og vi har bedt om at det skjer en oppretting av de utsagnene. Det kommer mange kraftige utsagn fra forskjellig hold i denne konflikten, og jeg er helt enig med representanten Høybråten i at dette gjør konflikten – mistenksomheten – dypere, og gjør det vanskeligere å finne løsninger. Til sist vil jeg bare understreke – som det ble gjort av flere talere – betydningen av EØS-avtalen for Norge i den tiden vi nå er inne i. Den krisen som har rammet Europa, har sitt utgangspunkt i statsfinansielle forhold, med for høy gjeld og for store lån. I en sånn sammenheng er det egentlig oppsiktsvekkende at Europa fortsatt holder et marked ganske funksjonelt. Det har ikke blitt påtagende proteksjonisme i EU-markedet. Det har WTO slått fast når de har observert det. Det skyldes jo at regelverket langt på vei er felles, og at det er overvåkningsmekanismer til å følge det. Europautredningen «Utenfor & Innenfor», NOU-en som kom nylig, viser at få land har hatt en større fordel av denne forutsigbarheten, langsiktigheten og regelverkslikeverdigheten som EØS-avtalen gir. Derfor mener jeg at Norge har vært tjent med denne avtalen. 265 av 287 vedtak i denne sal om EØS-avtalens regler har vært enstemmige. Jeg mener at i den tiden vi nå har, er det desto viktigere å understreke at vi slår ring om avtalen og de åpenbare fordelene den gir for Norge, selv om denne avtalen – som alle andre avtaler – har sider vi kunne ønsket annerledes.