Henning Warloe (Høyre), 2010-04-15:
La meg først si til sistnevnte taler at jeg tror at det å bruke begrepet «akademisk frihet» om den frihet som arbeidsgiver – i dette tilfellet arbeidsgiver innenfor universitets- og høyskolesektoren – har når det gjelder ansettelsespolitikk, er en noe merkelig sammenlikning. Men det får stå for forrige talers regning. Situasjonen når det gjelder midlertidige ansettelser innefor akademia, er i bunn og grunn rett og slett oppsiktsvekkende. Universitets- og høyskolesektoren er en viktig del av offentlig sektor i Norge. I forhold til arbeidslivet for øvrig har vi her å gjøre med en absolutt versting. Det er en versting som statsråden, attpåtil fra partiet SV, har et direkte ansvar for. Når vi kjenner SVs trang til å stemple private arbeidsgivere som brutale når det gjelder ansettelsesvilkår av denne typen, blir forholdet ganske spesielt. Midlertidige ansettelser gir en arbeidsgiver fleksibilitet. Det kan vi nok slå fast. I en usikker verden, ikke minst for private bedrifter, kan det være nødvendig. Men at usikkerheten skulle være så mye større innenfor universtitets- og høyskolesektoren – som altså er en del av offentlig sektor – enn i et konkurranseutsatt privat næringsliv, virker direkte uforklarlig og usannsynlig. Det vitner i alle fall ikke om at sektoren har tiltro til Regjeringens langsiktige økonomiske politikk overfor sektoren. Etter min oppfatning er det ikke slik at det først og fremst er Høyre som møter seg selv i døren, slik som kanskje både statsråden og Tor Bremer var inne på i sine innlegg. Det må jo først og fremst være regjeringspartiene som får døren midt i fleisen når de forklarer og forsvarer – slik de har gjort i dag – en utstrakt bruk av midlertidige ansettelser i universitets- og høyskolesektoren. Det er viktig for samfunnet at noen av de beste hodene og talentene kan rekrutteres til vitenskapelige stillinger og til forskningsfeltet. Hvordan man skal klare det når usikkerheten er så stor at den som blir rekruttert, uansett sitt talent sannsynligvis ikke kan regne med fast jobb før en har passert 40 år, er en ganske stor utfordring. I dag er det også slik at universitets- og høyskolesektoren ikke kan konkurrere verken på lønn eller på viktige arbeidsvilkår av den typen vi diskuterer her i dag. Etter mitt skjønn er en viktig del av det å jobbe innenfor denne sektoren, som likevel gjør at sektoren er attraktiv, den frihetsgraden man har til å følge sine egne ideer i arbeidet, f.eks. som forsker. Da er vi inne på noe som har vært tema her i salen tidligere, nemlig i hvor stor grad forskningsfeltet er fritt, i hvor stor grad vi slipper talentene fri. Eller er forskningsfeltet, slik som vi oppfatter det fra Høyres side, i økende grad et styrt felt hvor oppgavene er gitt på forhånd og hvor frihetsgraden er innsnevret? Da nærmere vi oss kanskje noe av det som representanten Tord Lien var inne på i sitt innlegg, da han nevnte akademisk frihet. Det er på mange måter en annen debatt, men jeg føler i alle fall at hvis vi ikke nå gjør mer for å sikre konkurransedyktigheten, attraktiviteten for denne sektoren, vil det ikke lenger være mulig å rekruttere de beste hodene og de beste talentene til vitenskapelige stillinger og forskningsstillinger innenfor universitets- og høyskolesektoren.