trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
Jo Arne Ødegård søkte i februar 1998 om ekspropriasjon av husmannsplassen Hakkloa Vestre under gnr. 67 bnr. 1 i Oslo, der Carl Otto Løvenskiold er eier. Etter en grundig saksforberedelse med flere befaringer og møter hvor partene og Landbruksdepartementet var til stede, vedtok Landbruksdepartementet ved daværende landbruksminister Bjarne Håkon Hanssen 18. juli 2001 ikke å ekspropriere eiendommen til fordel for Ødegård. Søkeren klaget til Kongen, men klagen ble ved kgl. resolusjon av 5. februar 2002 ikke tatt til følge. I alle ekspropriasjonssaker skal en forsøke å finne fram til en minnelig ordning som ivaretar partenes interesser og formålet med ekspropriasjonsbestemmelsen. Det ble derfor av avgjørende betydning for utfallet av ekspropriasjonssaken at Carl Otto Løvenskiold under sakens gang hadde tilbudt seg å selge eiendommen til Ødegård. Landbruksdepartementet fant at dette var et tilfredsstillende tilbud sett i lys av lovens formål, og at merfordelen ved å ekspropriere ikke oppfylte lovens ufravikelige krav om at ekspropriasjonsinngrepet utvilsomt måtte være mer til gagn enn skade. Merfordelen var, slik departementet så det, at Ødegård eventuelt ville stå fritt til å selge plassen også til andre enn egne livsarvinger, adoptivbarn, ektefelle eller registrert partner. Vedtaket om ikke å ekspropriere var betinget av at Løvenskiold stod ved sitt tilbud, og Ødegård ble derfor gitt en nærmere angitt frist for å melde fra til Landbruksdepartementet om han ønsket å overta plassen, slik Løvenskiold tilbød. Landbruksdepartementet mottok ingen slik melding innen fristen. Ødegård har etter at fristen løp ut, kommet tilbake og bedt om at den måtte forlenges. Departementet kunne ikke forlenge fristen uten Løvenskiolds samtykke. En slik fristforlengelse ville i så fall være i strid med de regler som gjelder for omgjøring av vedtak til skade for én part. Løvenskiold aksepterte ikke noen fristforlengelse, og departementet gav derfor beskjed om at saken var å anse som ferdigbehandlet. Jo Arne Ødegård har etter dette gått til sak mot staten med påstand om at klagevedtaket er ugyldig. Oslo tingrett har ennå ikke tatt stilling til spørsmålet. Jo Arne Ødegård har videre søkt om ekspropriasjon på nytt. Søknaden er forelagt Løvenskiold, som mener det ikke er grunnlag for å behandle noen ny søknad. Det er pr. i dag ikke tatt standpunkt til om den nye søknaden til Ødegård skal realitetsbehandles nå, eller om en skal avvente behandlingen og avgjørelsen av den til Oslo tingrett har tatt stilling til om foreliggende vedtak er gyldig. Landbruksdepartementet tar sikte på å avklare dette spørsmålet med det første.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
Jeg har gjort rede for en saksbehandling på et område som ikke er mitt, men spørreren valgte meg, som ikke er fagstatsråd, for å få et svar. Da må svaret selvfølgelig bli knapt og ikke så velvillig som spørreren antakelig hadde ønsket seg. Det forelå en saksbehandling under den tidligere regjeringen i 2001. Den saksbehandlingen falt ikke ut til fordel for ekspropriasjon. Deretter har det vært en runde som har ført til et resultat som er vel kjent. Det Landbruksdepartementet nå gjør, er å vurdere om de skal gå inn på det nye initiativet om ekspropriasjon, eller om de skal avvente Oslo tingretts behandling. Jeg kan ikke si mer om det, fordi det er den status saken nå har. Jeg er overbevist om at landbruksministeren, når han er tilbake fra sin reise, vil gå inn i dette spørsmålet.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
Enhver som har vært litt i nærheten av problemstillingen i Nordmarka, har ulike følelser rundt det og vet også at det er ulike juridiske forhold som skal avveies. Jeg er helt overbevist om at landbruksministeren vil gå inn i det, og at han vil avveie alle fakta som foreligger – også nye fakta i saken. Jeg ser det selvfølgelig som min plikt å bringe de argumenter som er framført overfor meg, videre. Det vil følgelig skje.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
La meg på bakgrunn av avisartikkelen det vises til, først få understreke at den som ber utilregnelige personer om å begå lovbrudd, som regel vil kunne straffes for medvirkning. Man kan altså ikke slippe unna straff ved å oppfordre utilregnelige personer til å begå handlingen. Medvirkningsansvaret er selvstendig og ikke betinget av at hovedmannen kan straffes. Straffeprosessloven åpner også for at medvirkeren kan pågripes og eventuelt varetektsfengsles, dersom det antas å være påkrevd for å hindre at personen på ny medvirker til en straffbar handling som kan medføre høyere straff enn fengsel i seks måneder. Så til reaksjoner mot utilregnelige lovbrytere. Stortinget vedtok den 11. juni 2001 følgende: «Stortinget ber Regjeringen vurdere en endring i straffeloven, slik at utilregnelige lovbrytere som begår klart samfunnsskadelig kriminalitet i større grad enn i dag skal kunne idømmes tvungent psykisk helsevern eller tvungen omsorg.» I Stortingets spørretime den 13. mars 2002 stilte representanten Gjul spørsmål til meg som justisminister om hvordan jeg ville følge opp vedtaket. Jeg svarte bl.a. dette: «Vilkårene er strengere enn før, men jeg vil understreke at samfunnet fortsatt kan beskytte seg mot dem som er farlige. Utilregnelige lovbrytere som ikke er farlige, men plagsomme, kan imidlertid ikke ilegges en særreaksjon. Slik sikringsreglene ble praktisert, er ikke forskjellen fra tidligere rett særlig stor.Jeg vil følge opp Stortingets vedtak på flere måter. For det første vil jeg ta et initiativ overfor helseministeren i løpet av kort tid. Videre vil jeg drøfte saken med riksadvokaten på neste kontaktmøte. Jeg vil parallelt følge utviklingen nøye for å se hvordan bestemmelsene om særreaksjoner for utilregnelige fungerer i praksis. Jeg tror det kan være grunn til å vurdere dette spørsmålet før den generelle etterkontrollen etter om lag tre år.» Den 16. april 2002 bad Justisdepartementet Helsedepartementet om å vurdere om det kan gjøres endringer i psykisk helsevernloven som kan sikre at psykotiske lovbrytere som begår klart samfunnsskadelig kriminalitet, kan tas hånd om av det psykiske helsevernet. Helsedepartementet svarte da at det ikke kan gjøres noe innen dette departementets lovgivning. Den aktuelle gruppen kriminelle representerer et problemområde som angår både helsevesenet og strafferettspleien. Dialogen med helsesiden bør derfor fortsette, og for politiet er det en prioritert oppgave å gjennomføre forebyggende arbeid rettet mot denne målgruppen. Erfaringene så langt tilsier imidlertid at det vil være aktuelt – slik jeg ser det – å gå gjennom særreaksjonsreglene før den ordinære etterkontrollen for å vurdere på nytt om anvendelsesreglene for forvaring og tvungen omsorg bør utvides. Med andre ord: Jeg synes det er aktuelt å gjennomføre det jeg ved svar i fjor sa at jeg ville vurdere å gjøre.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
For det første har jeg inntrykk av at lov og orden gjelder i Tromsø. For den gruppen som vi snakker om her, som er såkalt ufarlige og som faller mellom forskjellige lovverk, er det et system som ikke er tilfredsstillende. Det har representanten helt rett i. Det er også slik at det Stortinget i sin tid bad om, var at man skulle se på hva man kunne gjøre i henhold til helselovgivningen. Der er det avklart at det er lite man kan gjøre. Da akter jeg å gjennomføre det jeg sa, nemlig en etterkontroll i forbindelse med strafferettslige særreaksjoner før etterkontrolltiden, for nettopp å kunne reagere. Så sa jeg videre i mitt første svar, som jeg synes må være viktig, at den som bidrar til at noen som er utilregnelige, på denne måten begår en kriminell handling, kan rammes ved hjelp av medvirkningsbestemmelsen. Og medvirkningsbestemmelsen i norsk lovgivning er streng. Den bør man da også kunne benytte aktivt fra politiets side. Men jeg ser ingen grunn til å vente med etterkontrollen, bl.a. av de grunner som representanten tar opp i sitt spørsmål, og fordi jeg følger opp det svaret jeg gav i fjor, på den måten som jeg har gjort i det første svaret til representanten.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
Det som blir lagt fram i revidert nasjonalbudsjett, vil komme der. Det vil i alle fall komme noe som er i slekt med dette, som Stortinget tidligere er gjort kjent med, nemlig det å kunne overføre noen som er dømt til forvaring, og det er ikke denne gruppen, som deretter da skal kunne behandles og hjelpes lokalt. Det skal, som det er omtalt tidligere i forbindelse med budsjettet til Stortinget, overføres fra Sosialdepartementet til Justisdepartementet. Det betyr at vi kommer sterkere inn i dette feltet. Det synes jeg er riktig. Når det gjelder dette feltet, har jeg hatt en dialog med helsemyndighetene. Vi har konstatert at de mener at lovgivningen ikke rekker lenger. Da er det min plikt nettopp å bore i denne grenseflaten, slik at jeg skal være sikker på at denne grenseflaten ikke blir en gråsone. Det var derfor jeg svarte det allerede i mitt første svar. Når det gjelder medvirkning, er medvirkning til kriminalitet alvorlig. Det er allerede straffbelagt. Det er all mulig grunn til å ta dem som bidrar til medvirkning, enten det gjelder i forhold til strafferettslig utilregnelige eller barn. Det har Stortinget markert ved en rekke sammenhenger, og det har også jeg gjort som justisminister. Men representanten og jeg har en felles oppfatning: Vi bør ikke ha gråsoner, og derfor bør vi gå inn i det. Det akter jeg å gjøre ved å iverksette etterkontroller.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
Som justisminister ser jeg meget alvorlig på de forhold representanten Ellingsen tar opp. Jeg har derfor tatt initiativet til flere tiltak som skal bedre varetektssituasjonen. Dette er tiltak som kommer i tillegg til utvidelsen av soningskapasiteten som ble iverksatt fra høsten 2002 og fram til i dag. I løpet av første halvår i år er flere tiltak allerede gjennomført eller planlagt gjennomført: 15 lukkede varetektsplasser ved Ullersmo fengsel ble tatt i bruk fra 1. mars dette år.Minimum seks nye dubleringer vil bli tatt i bruk ved Bergen fengsel fra 1. april dette år.40 celler i Oslo fengsel, som Oslo-politiet har utlånt, frigis i månedsskiftet mars/april.Seks ekstra lukkede plasser er tatt i bruk i Skien fengsel.Elleve lukkede plasser er frigjort i Trondheim fengsel fra årsskiftet. Dette utgjør til sammen 78 fengselsplasser innen første halvår. I januar og februar i år ble det i tillegg hver måned gjennomført totalt 26 dubleringer ved ulike fengsler for å avhjelpe situasjonen, og da snakker vi om dubleringer utover de flermannsrom som vi har i åpne institusjoner, og de flerceller vi bl.a. har i Åna fengsel i Rogaland. Kriminalomsorgens sentrale forvaltning samarbeider tett med Politidirektoratet, slik at kommunikasjon og rutiner mellom politiet og kriminalomsorgen skal fungere best mulig, og situasjoner med løslatelse av seriekriminelle unngås. Det kan synes som de nå iverksatte tiltak allerede har begynt å virke. Fengselsdirektørene rapporterte den 9. mars kl. 24.00 at det ikke var noe brudd på den såkalte selvpålagte 24-timersregelen. Den vanskelige varetektssituasjonen har medført at flere personer har sittet for lenge i politiarrest i forhold til denne regelen. Den positive tilbakemeldingen på dette feltet er en god indikasjon på at varetektssituasjonen har bedret seg. Eventuelle ytterligere tiltak for å øke antall fengselsplasser vil bli vurdert i tilknytning til den løpende budsjettprosessen.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
En kan vel aldri være fornøyd så lenge en har soningskø og manglende soningskapasitet. Men det som er kjent, er jo at prioriteringen ved soning er: 1. varetekt, 2. alvorlig kriminalitet, bl.a. gjengkriminalitet, og 3. voldskriminalitet. Men når vi kjører fengslene med 95 pst. kapasitet, som vi har gjort i 2001 og 2002, så kan det oppstå situasjoner i forhold til å forebygge dette, og det kan selvfølgelig også føre til at fanger blir transportert langt i dette landet. Jeg har da tatt initiativet til at politiet og kriminalomsorgen har en så tett kontakt at de vet om hverandre, slik at man ikke skal komme i den situasjonen at prioriteringsgruppe 1, varetekt, kommer ut med den situasjonen som representanten nevner. Det blir uakseptabelt at man ikke kan sette noen inn som skal settes inn. Derfor har vi jo også i en rekke situasjoner brudd på 24-timersregelen som vi har selvpålagt. Og jeg ser det at vi har færre brudd, som en indikasjon på at vi da også har kapasitet. Men jeg kommer til å følge det nøye. Det vil alltid være et press på dette så lenge vi har for liten soningskapasitet. Men jeg kommer til å følge det tett, for det er uakseptabelt at vi ikke kan sette dem inn i varetekt som skal dit.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
Representanten har helt rett i at det kan bli dyre transporter. Dette gjør vi jo selvfølgelig for å unngå å komme i den situasjonen at noen blir satt løs som ikke skal settes løs. Det er ikke noen tvil om at det kan virke belastende til tider i politidistriktene. Det vet jeg, så mye som jeg har reist og besøkt dem. Jeg er vel kjent med at det har vært forslag om å gjøre dette til en post på den måten representanten Ellingsen har sagt. Det kan ikke jeg ta opp nå. Men det er i så fall et budsjettspørsmål. Det jeg i hvert fall vil bidra til, er å sørge for å følge opp det initiativet som representanten Ellingsen i sin tid fikk flertall for, nemlig at vi skal se om vi kan effektivisere kostnadene, bl.a. ved å sette ut transporten til andre enn politiet, men under politiets ledelse og kontroll. Vi skal ha et prøveprosjekt for nettopp å få mer innsikt. Det skal jeg selvfølgelig aktivt bidra til.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
Regjeringen legger til grunn at forbudet mot motorferdsel i utmark skal opprettholdes, og at brudd på loven håndheves. Den restriktive holdning til ulovlig snøscooterkjøring i utmark synes også å ha bred støtte i befolkningen. Ulovlig motorferdsel representerer mange steder i landet et stort og økende problem. Våre naturområder belastes stadig hardere gjennom økt snøscooterbruk. Snøscooterkjøring bryter stillheten i naturen og forstyrrer vilt og fugler. Naturen er viktig for menneskene, og fravær av motorstøy er for mange en forutsetning for å få de gode naturopplevelser. Etterlevelse av de lover Stortinget har vedtatt, forutsetter dessverre ofte kontroll og sanksjoner fra politiets side. Dette gjelder også lov om motorisert ferdsel i utmark og vassdrag. Stortinget er ved vedtagelsen klar over at en straffesanksjonering forutsetter ressursbruk i politiet. Politiet samarbeider godt med Statens naturoppsyn, lokale og regionale miljøvernmyndigheter og andre oppsynsordninger. I den forbindelse nevnes at Det sentrale samarbeidsutvalg for naturoppsyn i år samstemt har vedtatt å prioritere bekjempelse av ulovlig snøscooterkjøring ved oppsyn. Oppsynet vil skje i et samarbeid mellom flere aktører, med politiet i spissen. Informasjon fra publikum er viktig for politiet på mange områder. For de alvorligste straffbare forhold er det opprettet tipstelefoner, for å gjøre det enklest mulig for befolkningen å komme i kontakt med rette vedkommende når de har opplysninger av verdi. Jeg ser ikke på dette som å være i nærheten av «angiveri», men som at det lokale politi i sin normale informasjonsinnhenting også på miljøvernområdet henvender seg til publikum for å få bistand til å avdekke straffbare forhold. Jeg vil likevel legge til at mange av de opplysningene politiet får fra publikum om ulovlig snøscooterkjøring, er i form av klager på støy og uvettig kjøring. Dette skal politiet ta på alvor. Min bekymring knyttes desto mer til det økende antall meldinger om ulike former for trakassering og trusler som forekommer overfor oppsynspersonell og andre som er kritiske til ulovlig kjøring med snøscooter. Trusler og skadeverk kan selvsagt ikke aksepteres, og jeg er tilfreds med at oppsynets ledere gir uttrykk for at oppsynsvirksomheten vil bli intensivert i de områder man vet er utsatt for villmannskjøring. Politiets innsats for å forebygge og avdekke snøscooterkjøring vil av og til være slik at man må konsentrere seg om ett problemområde i en periode for å vise at overtredelser ikke tolereres. Det kan være at dette i en periode nødvendiggjør økt ressursbruk, kanskje på bakgrunn av henvendelser fra publikum. Dette er og skal være den enkelte politimesters vurdering, på bakgrunn av de vurderinger som er foretatt. For øvrig forutsettes politiet å drive naturoppsyn i den ordinære, forhåndsplanlagte tjeneste, hvilket på denne tid av året regelmessig vil medføre snøscooterkontroller.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
Det ville bli veldig spesielt hvis en justisminister fra Stortingets talerstol begynte å gradere alvorligheten av lovbrudd. Da ville justisministeren i praksis begynne å sette seg utover Stortingets lovbehandling. Og der kan det som kjent eksistere politisk uenighet. Noen mener at noe skal sanksjoneres mildere enn det andre representanter mener, noen mener at det skal sanksjoneres strengere. Men en justisminister har en plikt til å følge de lover som gjelder. Hvis man ikke vil det, bør man vel kanskje finne på noe annet. Det er slik at vi har en lovgivning, og den lovgivningen skal selvfølgelig håndheves ut fra lokale forhold. Det er ingen tvil om at dette er et konfliktområde, på grensen mellom det folk opplever som rett og rimelig lokalt, og det som andre opplever som rett og rimelig – også lokalt. Det tilhører de vanskelige områder som politiet har. Så vidt jeg vet, prøver politiet å utøve dette etter beste skjønn. Skal man reise kritikk på dette området, må man gå til lovgivningen og se om den skal være annerledes. Men så lenge vi har loven, er det min plikt å sørge for at den blir opprettholdt og utøvd av politiet, uansett på hvilke områder det gjelder.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
Representanten og jeg er enige om én ting, at uansett hvem som kjører snøscooter, så skal de kjøre som folk. Jeg vil presisere at en del av de klagene som politiet får, går på støy og uvettig kjøring. På noen steder i landet – jeg vil ikke gå inn på hvor – er det da også lagt opp til nettopp en slik avveining som representanten tar opp, i form av løyper. Det underliggende stridsspørsmålet er avveiningen mellom miljøhensyn og den aktive fritidsinteresse som snøscooterkjøring er. Det ligger i lovreguleringen. På generelt grunnlag vil jeg si at når politiet ber om tips fra publikum, kalles ikke det på norsk «angiveri», det kalles «å bære vitnemål». Så får vi heller diskutere hvor vi skal ha lov. Representanten og jeg er sikkert noe uenige om hvor vi lovgir, og hvor vi ikke gjør det. Men så lenge vi har lovgivning, må loven følges. Jeg er i hvert fall glad for at vi i fellesskap kan være enige om at den som har kjøretøyet, skal vise vett og kjøre på en skikkelig måte. Det er i alle fall et godt bidrag til lov og orden, uansett hvor man kjører.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
Politidirektoratet har opplyst at den kvinnelige drosjesjåføren i 1998 ble ilagt et forelegg etter en fartsovertredelse. Forelegget ble vedtatt. Det er forsøkt inndrevet, men er ikke betalt. Så langt om dette forholdet. Samme drosjesjåfør ble i mars 2000 utsatt for en voldsepisode der hun ble slått ned av en passasjer. Saken har vært under etterforskning ved Søndre Buskerud politidistrikt. En person er mistenkt for forholdet. Politiet har imidlertid ikke lyktes med å avhøre han, da han siden 1998 har oppholdt seg i utlandet og meldt utvandring fra Norge. Hans oppholdssted har fram til årsskiftet vært ukjent for politiet. Han har i perioden vært etterlyst i politiets interne registre, uten at dette har gitt resultat. Mistenkte meldte flytting tilbake til Norge i november 2002, og politimesteren opplyser at vedkommende vil bli avhørt i nær framtid. For ordens skyld: Drosjesjåførens brudd på vegtrafikklovens bestemmelser og den voldsepisoden hun ble utsatt for, er to saker uten noen sammenheng. Det forhold at en straffeforfulgt person på et senere tidspunkt selv blir utsatt for en kriminell handling, kan med andre ord i utgangspunktet ikke tillegges vekt i forhold til iretteføringen av den straffbare handlingen vedkommende selv har forøvet. Men det er selvsagt slik at jeg ser meget alvorlig på den handling drosjesjåføren ble utsatt for, og voldssaker skal prioriteres høyt i alle politidistrikter. Det er derfor uheldig og beklagelig at etterforskningen i denne konkrete saken har pågått i så lang tid uten at gjerningsmannens identitet er blitt klarlagt. Politimesteren opplyser at saken har hatt høy prioritet, og at etterforskningen av saken ikke på noe tidspunkt har vært lagt bort. Dette legger jeg grunn, og jeg understreker også det allmenne: Vi skal ikke ta lett på voldskriminalitet. Det som drosjesjåføren ble utsatt for, er selvfølgelig totalt uakseptabelt fra samfunnets side, og det er uakseptabelt uansett hvem som gjennomfører det.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
Jeg skal knytte noen kommentarer til spørsmålet. Men jeg vil ikke gå inn i saken, for den har jeg vært nødt til å innhente informasjon om på den måten som jeg skal. Men selvfølgelig kan jeg se at et enkeltmenneske som får en fartsbot, og som deretter opplever en voldshandling, kan oppleve det som krenkende. Det er slik at voldshandlinger er det ingen tvil om at vi skal reagere strengt på, uten at vi dermed skal se de to forholdene sammen. Det er en spilleregel for alle som kjører, ikke minst for den som kjører drosje, at man følger vegtrafikkreglene. Men det skal selvfølgelig ikke være noe som helst argument for at man ikke med engasjement og iver gjør det man kan for å oppklare voldskriminalitet. Det har jeg sagt i et tidligere svar, og jeg gjentar det gjerne. Jeg har fått de fakta i saken at personen har vært utvandret fra Norge, men at han nå er her. Da legger jeg til grunn at han blir avhørt, og at man gjør det man kan for å komme til bunns i denne saken.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
For det første er det slik at når det gjelder etterforskning av kriminalitet og påtalemyndighet, er en justisminister ikke ansvarlig for det. Det er det Riksadvokaten som er. Men det er selvfølgelig en dialog mellom Riksadvokaten, Justisdepartementet og Politidirektoratet. Og det er ingen tvil om at Riksadvokatens føringer går på at man skal bekjempe både vinningskriminalitet og voldskriminalitet. Det er det ingen tvil om. Det er heller ingen tvil om at det – bl.a. i departementets bevillingsbrev til Politidirektoratet – er lagt vekt på at man f.eks. i Oslo, men også ellers, nettopp skal ta fatt på den hverdagskriminaliteten som jeg oppfatter at representanten spør om. Det prøver politiet å gjøre gjennom det man kaller for problemorientert politiarbeid. Man gjør det også ved Sentrum politistasjon i Oslo, som jeg skjønner at representanten har vært i berøring med, nettopp ved å jobbe på den måten. Ved den sist tilgjengelige statistikk hadde det begynt å gi resultater. Det krever et tett samarbeid, og vi skal ha en nulltoleranselinje mot vold. Det er ikke noen tvil om at vi skal ha det. Jeg tar med meg representantens eksempler, for jeg oppfatter at de er alvorlig erfart og alvorlig ment. Og jeg kommenterer det på den måten jeg gjør her fra Stortingets talerstol.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
Gjeldende lovgivning gir anledning til for pålitelige og skikkede personer å oppbevare skytevåpen i private hjem dersom de har et klart og anerkjent behov for dette, og under forutsetning av at våpnene oppbevares trygt og forsvarlig. Alle tillatelser til private erverv og oppbevaring av skytevåpen gis som kjent av politiet i henhold til våpenloven etter en individuell vurdering av søkeren og hans eller hennes behov og egnethet. De mest anerkjente grunner til å gi tillatelser til erverv og oppbevaring er jakt, konkurranseskyting og våpensamling. Våpenloven forutsetter at behovene skal være til stede hele den tid innehaveren har tillatelse til å oppbevare våpnene. Dersom behovet faller bort, kan politiet kalle tillatelsen tilbake. Det samme gjelder dersom vedkommende ikke lenger er skikket til å ta hånd om våpen. Våpenlovgivningen og kontrollen med at den overholdes har vært gjenstand for betydelig og langvarig oppmerksomhet. I 1998 ble loven endret slik at reglene for kontroll med oppbevaring av skytevåpen i private hjem ble skjerpet. Det ble innført bestemmelser om fysisk sikring av våpnene, og politiet ble gitt hjemmel for å kunne kontrollere oppbevaringen. Det er fastsatt retningslinjer for dette kontrollarbeidet fra departementets side, hvor politiet er pålagt særlig å kontrollere dem som sitter med et større antall våpen hjemme. Dette er særlig aktuelt overfor personer med våpensamlinger. Siden er også våpenforskriftene endret i tråd med disse retningslinjene. Når det gjelder våpensamlere, som ofte har et stort antall våpen i private hjem, er det ellers gjennom en forskriftsbestemmelse innført krav om at man må være medlem av Norsk Våpenhistorisk Selskap for å få samlertillatelse. I praksis fører dette til at det stilles større krav til våpensamlere, og politiet har merket at det nå er vesentlig mer seriøsitet over våpensamlere enn tilfellet var tidligere. Politiet har nylig i samarbeid med skytterorganisasjonene utarbeidet regler for å kontrollere at søkere som ønsker tillatelse til erverv og oppbevaring av konkurransevåpen, er reelle og aktive utøvere av sin idrett. Disse reglene skal de lokale politimestrene nå praktisere i forbindelse med søknader og i forbindelse med oppfølgende kontroller. Departementet har ingen samlet oversikt over antall kontroller. Oslo politidistrikt har imidlertid opplyst til Politidirektoratet at det har gjennomført ti kontroller, og flere planlegges i år. Jeg kommer til å følge nøye med på politiets oppfølging av de kontrollhjemler politiet nå har fått i medhold av våpenloven.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
Nå er det slik at det totalt er 1,5–1,6 millioner skytevåpen i Norge. De fleste er altså jaktvåpen. Vi har i Norge en sterk organisasjonskultur, som i seg selv vil være sterkere enn noen som helst kontrollmulighet fra politiets side. Den holder disiplin og kustus. Jeg kjenner selv til noen av disse organisasjonskulturene. Det var under motstand fra ansvarlige, seriøse og skikkelige organisasjoner at man gjennomførte visitasjonshjemlene som kom i forbindelse med våpenlovgivningen i 1998. Vi har hjemlene, og politiet skal praktisere dem. Men vi er selvfølgelig helt avhengig av at man følger godt med der man lokalt hører til. Jeg er ikke forundret over at politiet i Oslo nettopp gjør dette, fordi man i hovedstaden i noen sammenhenger kan ha en uoversiktlig situasjon. Derfor er det viktig å følge opp og følge med. Alle er vi tjent med å ha respekt for den sivile tradisjonen i Norge som har gjort at vi kan ha et betydelig antall jaktvåpen som folk håndterer på en forsvarlig måte. Men dessverre er det blitt slik i noen sammenhenger at politiet er nødt til å ha ekstra fullmakter for å bekjempe miljøer som har utglidning, og som ikke viser sosialt ansvar. De hjemlene vil bli brukt.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-19:
På det tidspunkt som representanten viser til, er det riktig at en av våpenorganisasjonene, Våpenforbundet, har det standpunkt som det her er vist til. De fleste norske organisasjoner som har med våpen å gjøre, har akseptert lovgivningen, men på det grunnlag at vi viser tillit til dem som er villige til å ta ansvar. Det gjør skytterlag, det gjør disse organisasjonene. Vi har fått disse tilleggsbestemmelsene nettopp for å kunne gripe inn i tilfeller hvor folk mener at de har en selvbestaltet rett til ikke å respektere «lovens ånd», for å si det på den måten. Det er derfor politiet har fått hjemlene. De var omstridte, men jeg er overbevist om at de var nødvendige, og at det er viktig at de blir håndhevet og brukt. Men det grunnleggende er faktisk at vi klarer å holde ved like den enorme styrke som ligger i det sivile samfunn i Norge, hvor seriøse organisasjoner og folk flest som har kunnskap og innsikt, følger med og om nødvendig også tar opp spørsmålet med politiet.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2003-03-19:
«I avisen Nordlys 25. februar 2003 fremkommer det at blant de strafferettslig utilregnelige i Tromsø er det fem–seks personer som daglig begår lovbrudd på oppdrag fra andre kriminelle. Blir de tatt, slipper de ut igjen etter et kort avhør og kan i neste øyeblikk begå nye lovbrudd uten strafferettslig reaksjon. Hva vil statsråden gjøre for å sette en stopper for denne type kriminalitet, utført av utilregnelige personer?»
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2003-03-19:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg må ærlig talt si at jeg er litt skuffet over svaret. Her blir fra justisministerens side fremdeles mye prat, men veldig lite handling. Det har altså gått et år siden sist dette spørsmålet ble reist i Stortinget, og det har fremdeles ikke skjedd noe som helst. Det er et problem som øker i styrke. Også andre kriminelle ser muligheten til å benytte de strafferettslig utilregnelige til å begå kriminalitet. Det synes jeg er beklagelig. Politimester Truls Fyhn i Tromsø har også tatt opp dette en rekke ganger og advarer mot det økende problemet. Når vil statsråden komme med konkrete tiltak for å få disse kriminelle ut av samfunnet, for å si det sånn, slik at man kan få lov og orden igjen i Tromsø?
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2003-03-19:
Jeg takker statsråden for svaret. Det viktigste her er jo å få bort de strafferettslig utilregnelige, for da har man også eliminert at andre kriminelle kan bruke dem som et verktøy for å begå kriminalitet. Oppfattet jeg statsråden rett, at det er et mangelfullt ansvarsforhold mellom det som har med justis og det som har med helse å gjøre, ber jeg i alle fall statsråden om å gripe fatt i det øyeblikkelig. Jeg vil også gjerne vite om Regjeringen kommer til å ta høyde for dette i revidert statsbudsjett, for det har jo også en økonomisk side som må følges opp. Det hjelper jo ikke å vedta lover hvis man ikke følger dette opp i praksis ved hjelp av økonomiske midler. Jeg vil gjerne ha et svar på det.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2003-03-19:
Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til justisministeren: «I flere medieoppslag den siste tiden er det vist til at det er betydelig mangel på varetektsplasser rundt om i landet. Det hevdes at fortvilte politijurister må løslate gjengangerkriminelle fordi det ikke finnes ledige varetektsceller. Et annet viktig moment i så måte er det negative signal dette gir folk flest, samt at den kriminelle ikke får en umiddelbar reaksjon. Hva vil statsråden foreta seg for å bedre det som ser ut til å være et landsdekkende problem?»
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2003-03-19:
Jeg takker for svaret så langt. Det høres jo veldig positivt ut. Det betyr, hvis jeg skal trekke dette videre, at vi ikke trenger å forvente noen flere negative oppslag i media om mangel på varetektsplasser, med det håndgrepet som ministeren her viser til. Hvis det er korrekt, er vi veldig glad for det. For noe av det viktigste ved ikke å ha nok kapasitet, er at de kriminelle ikke umiddelbart får en reaksjon som er påkrevd, og –kanskje aller viktigst – at man ikke gir et signal til ofrene for kriminalitet om at deres situasjon ivaretas på en god og forsvarlig måte. Det er min hovedbekymring i forhold til denne saken. Det neste jeg skal spørre ministeren om i forlengelsen av dette, er om ministeren er fornøyd med dagens situasjon i forhold til varetektsproblematikken.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2003-03-19:
Igjen: lyse utsikter, ja, for justisministeren, men dog med et par små betenkeligheter. Det ene som han var inne på selv, var forholdene rundt kostnadene. En ting som bekymrer politidistriktene ute, er at de tidvis har store kostnader ved å transportere fanger – jeg holdt på å si land og strand rundt. Og det betyr at store deler av driftsbudsjettene deres går med til å dekke reisekostnader og transportkostnader i denne sammenhengen. Det er slik at også justissektoren har sin budsjettregulering hver høst, hvor det viser seg at det har vært store summer som har gått gjennom systemet. Og min utfordring, som mitt siste spørsmål her, blir: Kan justisministeren tenke seg å vurdere endringer i forhold til dagens ordning, hvor man f.eks. får en sentral budsjettpost som dekker all fangetransport i landet? Og kunne justisministeren tenke seg en ordning hvor det ble gjort til en overslagsbevilgning, så man slapp disse store avvikene i forhold til det som var budsjettert? Jeg forutsetter at det er behovet som ligger til grunn for fangetransporten, som bør være avgjørende her, ikke budsjettposten – for den sprekker etterpå uansett.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-03-19:
Jeg ønsker å stille justisministeren følgende spørsmål: «I Engerdal kommune i Hedmark har lensmannen mer eller mindre oppfordret folk til angiveri i forbindelse med ulovlig snøscooterkjøring. I tillegg bruker man store ressurser på å bekjempe denne kjøringen. Samtidig er det mange som spør seg om dette er riktig bruk av tid og ressurser. På generelt grunnlag, kan statsråden si hvor alvorlig ulovlig kjøring med snøscooter, sammenlignet med andre lovbrudd, er?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-03-19:
Jeg takker statsråden for svaret, som var blant de lengste svarene jeg noensinne har fått på spørsmål, så det tolker jeg positivt. Men det gav ikke noe svar på det jeg egentlig spurte om, hvor alvorlig ulovlig snøscooterkjøring er i forhold til andre lovbrudd. Det var det jeg tenkte på. Når det gjelder den kommunen vi snakker om, Engerdal i Hedmark, så er det en forholdsvis liten kommune sett i folketall. Den er stor i omfang, men liten i folketall. Desto viktigere er det å se hvor mange registrerte snøscootere det er i kommunen. Det er 246, og i forhold til folketallet er det mye. Da skulle man kanskje undres om store deler av befolkningen mener at snøscooterkjøring er en alvorlig forseelse. Det jeg lurte på i spørsmålet, var hvor alvorlig ulovlig snøscooterkjøring er sammenlignet med andre lovbrudd. Jeg vil også presisere at det ikke er tvil om at ulovlig snøscooterkjøring er ulovlig, selvfølgelig.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-03-19:
Grunnen til at dette spørsmålet har kommet opp, er selvfølgelig de knappe ressurser som politiet og lensmannsetaten har, og hvordan de bruker de ressursene. Og det er en del, som sagt, som reagerer på at det brukes ganske mye ressurser på akkurat dette. Ordet «angiveri» kan selvfølgelig tolkes. Men når en lensmann oppfordrer folk til å melde fra, så er vel det kanskje noe i nærheten av angiveri, for det er ikke så ofte lensmannen eller politiet oppfordrer folk til å melde fra om liksom alle saker. Men i denne konkrete saken gjør man altså det. For øvrig tror jeg at mye ligger i det å legge ting til rette. Snøscooterkjøring skaper næring og kan også skape arbeidsplasser i et distrikt hvor det er knapt med arbeidsplasser. Både miljøhensyn og næringshensyn må her gå mer hånd i hånd, slik at man finner traseer hvor det er lovlig å kjøre. Villmannskjøring ønsker ingen å ha, men sunn, fornuftig bruk av snøscooter tror jeg er til gagn for de aller, aller fleste.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2003-03-19:
Jeg tillater meg å stille justisministeren følgende spørsmål: «Det vises til artikkel i VG 6. mars d.å. på side 9. I artikkelen omtales en kvinnelig drosjesjåfør som i mars 2000 ble utsatt for grov vold. Den antatte gjerningsmannen er ikke innbrakt av politiet, og det er mye som tyder på at politiet ikke har anstrengt seg vesentlig for å finne ham. Politiet har imidlertid vært svært effektive i arbeidet med å straffeforfølge sjåføren for en fartsbot. Hva synes statsråden om politiets prioriteringer i denne saken?»
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2003-03-19:
Jeg takker for svaret. Det er meget hyggelig å høre at justisministeren garanterer oss at det vil bli foretatt et avhør i nær fremtid. Jeg har fulgt denne saken et års tid. I går var det faktisk tre år siden den kvinnelige taxisjåføren ble utsatt for denne voldsepisoden. Det er tre år som har vært preget av mye korrespondanse, mange møter, flere bytter av etterforsker og flere tips om hvor gjerningsmannen har vært å påtreffe – også lokale observasjoner – men minimalt med handling fra politiet. Man har, som det fremgikk av svaret, ikke fått brakt ham inn. Når det gjelder fartsboten, har man imidlertid vist betydelig grad av handling, med et krav om fengsling. Mitt spørsmål til statsråden er om han ser at det for et vanlig enkeltmenneske som utsettes for en så grov voldsepisode, kan være vanskelig å skille mellom politiets handlemåte i disse to sakene.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2003-03-19:
Jeg oppfatter at det kan være vanskelig for enkeltmennesker å se forskjellen på slike saker. For øvrig kan jeg opplyse statsråden om at taxisjåføren, Kirsten Schei, er til stede som tilhører på galleriet her i dag. Hennes sak er ikke enestående. Den er tvert imot regelen, og ikke unntaket. Grov voldskriminalitet og vinningskriminalitet prioriteres ikke. Men kjører man litt for fort, kommer politiet veldig raskt i Norge. Jeg har selv opplevd førstehånds grov, uprovosert vold på Karl Johans gate – kjent gjerningsmann, saken henlagt av Oslo politikammer. Det påhviler justisministeren et ansvar for de prioriteringer som gjøres av politiet. Hva vil ministeren konkret gjøre for å skjerpe politiets prioriteringer overfor grov vold?
Carsten Dybevig (Høyre), 2003-03-19:
Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til statsråd Dørum: «Norsk våpenlov er streng. Store våpensamlinger er ikke uvanlig i norske hjem. Ved en pågripelse i et hjem i Østfold fant politiet 40 skytevåpen, over 20 000 skudd, én håndgranat og diverse politieffekter. Dette utgjør en sikkerhetsrisiko for omgivelsene og en stor fare om våpnene kommer i hendene på kriminelle miljøer. I private hjem i Østfold er det lagret over 73 000 skytevåpen, mens i hele Norge ca. 1,7 millioner våpen. Hva gjør statsråden for at kontrollen og mulighetene for våpenlagre i hjemmene blir skjerpet?»
Carsten Dybevig (Høyre), 2003-03-19:
Jeg takker for svaret. Det stilles allerede i dag strenge krav i loven til hvordan våpen skal oppbevares. Nedlåsing, våpenskap og oppkobling mot alarmsentral er noen av tiltakene. Den rystende saken fra Østfold viste at her ble våpnene ikke oppbevart slik de skulle. Vi vet at lett tilgjengelighet til våpen generelt øker muligheten for at våpen lettere vil bli brukt i kriminelt øyemed. At et menneske nærmest skal kunne skaffe seg tilgang til så mange våpen at han nærmest kan føre en krig alene, er rystende. Fra NRK hørte vi at politiet beskrev beslaget av det private våpenarsenalet som at personen var væpnet til tennene. Det store beslaget ble også karakterisert av en våpenhandler i Moss til pressen som «ikke et overraskende antall. Nei, hvis du først begynner å samle kan det fort bli mange våpen.» I dag er kravene til medlemmer av skyteklubber strenge. Hvordan kan tilsvarende rutiner innarbeides for andre typer våpen? Hvordan kan politiets og Forsvarets rutiner skjerpes, slik at våpenloven får nødvendig effekt?
Carsten Dybevig (Høyre), 2003-03-19:
Jeg takker nok en gang statsråden for svaret. Jeg registrerer at statsråden ønsker å følge nøye med på politiets oppfølging av de kontrollhjemler som vi har i henhold til våpenloven. I anslagsvis 40 pst. av norske private hjem forefinnes skytevåpen. Våpenlovens § 27 a gir politiet anledning til å kontrollere at våpen oppbevares på en forskriftsmessig måte i private hjem. Slik kontroll kan bare utøves etter et forhåndsvarsel. Det hevdes fra Våpenforbundet at § 27 a i våpenloven bryter med det alminnelige rettsvernet en person har. Dette gjelder i forhold til eksisterende lovgivning i politiloven § 2, straffeloven § 95, Grunnloven § 102 og Den europeiske menneskerettighetskommisjonens artikkel 8, hvor det essensielt kreves at det foreligger en ransakingsordre fra domstolen før politiet – og i Norge dermed påtalemyndigheten – trenger seg inn i private hjem. Hvordan kan statsråden bidra til en streng kontroll uten at verken Grunnloven § 102 eller EMK brytes?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-03-19:
Jeg har følgende spørsmål til den ærede helseminister: «Statens helsetilsyn har kartlagt mulighetene for å få legehjelp på dagtid i norske kommuner, som gav som resultat at under halvparten av kommunene har tilbud om legetjeneste på dagtid. Dette skaper store problemer for pasientene. Finner statsråden dette tilfredsstillende, og hva vil i tilfelle statsråden gjøre med dette?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-03-19:
Jeg takker statsråden for svaret og for at han har tatt fatt i denne rapporten og de konsekvensene den synes å peke på. Fastlegeordningen ble innført i 2001 og skulle sikre oss alle en fast lege, kontinuitet i lege/pasient-forholdet og bedre legehjelp når vi trengte det. Slik har det dessverre ikke blitt, i alle fall ikke i de fleste av landets kommuner. Dette har skapt problemer for mange pasienter, og det er dokumentert at enkeltpasienter i akutte faser har avgått ved døden fordi de ble kasteballer i et system som ikke tar ansvar. Kartleggingen fra Helsetilsynets side viser at det i hele 31 pst. av kommunene ikke var mulig for pasienten å få kontakt med lege. Mitt oppfølgingsspørsmål til helseministeren blir da: Hvorfor ble ikke kommunene pålagt en legevaktordning på dagtid da fastlegeordningen ble iverksatt?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-03-19:
Jeg takker igjen statsråden for svaret. Jeg forstår at det kan være vanskelig og nær sagt umulig for en fastlege å reise på sykebesøk fra et fullsatt pasientkontor på dagtid. Men jeg har ingen forståelse for at kommunene og KS har utnyttet denne situasjonen når det gjelder fastlegeordningen, og dermed har unnlatt å etablere akuttilbud på dagtid i kommunens regi. Vi kan ikke ha en ordning der det kan være livsfarlig å bli syk i fastlegens kontortid. Jeg er kjent med at det nå skal utarbeides nye forskrifter i forbindelse med akuttmedisinske tjenester utenfor sykehus. Vil helseministeren da sørge for at kommunene blir pålagt å etablere legevaktordning på dagtid, slik at pasienter for fremtiden kan være trygge på at akutthjelp vil være å få i kommunene når behovet melder seg? Det er en dårlig løsning at AMK-sentralene skal belastes med ordinær legevakttjeneste.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-03-19:
Norsk Gallup har på vegne av Statens helsetilsyn gjennomført en kartlegging av tilgjengelighet til kommunal legetjeneste på dagtid. Undersøkelsen tok utgangspunkt i telefonnummeret på side to i telefonkatalogen under rubrikken «Dersom hjelpen kan vente litt», dvs. i situasjoner der det ikke er nødvendig å kontakte medisinsk nødnummer, 113. Undersøkelsen var en test på hvor enkelt det var å få kontakt med lege i kommunen med vakt den aktuelle dagen. Tilgang til legevakt på dagtid kan bl.a. være aktuelt for tilreisende og innbyggere som ikke har tilgang til fastlege i kommunen, og i tilfeller hvor fastlegen av ulike grunner ikke er tilgjengelig. Det oppgitte telefonnummer for hver kommune ble forsøkt ringt opp inntil tre ganger med inntil ett minutts varighet. Undersøkelsen ble gjennomført i ukene 47–49 og skjedde i tidsrommet kl. 0900–1100 og kl. 1200–1500. Kartleggingen har dermed et begrenset omfang, og resultatene må tolkes deretter. Representanten Alvheim trekker den konklusjon at under halvparten av kommunene har tilbud om legetjenester på dagtid. Jeg mener det ikke er grunnlag for å trekke en slik konklusjon. Innbyggere som har behov for legehjelp på dagtid, vil normalt ta kontakt med sin fastlege. Fastlegen skal ivareta sitt ansvar i denne sammenheng i samsvar med det som er regulert i avtaleverket mellom Den norske lægeforening og Kommunenes Sentralforbund. Jeg er imidlertid ikke tilfreds med at resultatet fra kartleggingen viste problemer med å komme i kontakt med lege på vakt i over halvparten av landets kommuner. Derfor har jeg skrevet brev til landets kommuner. I brevet har jeg bedt kommunene om å gjennomgå sitt system og sørge for nødvendige forbedringer slik at innbyggerne kan komme gjennom på telefon til legekontor som har vakt. Videre har Statens helsetilsyn oversendt rapporten om kartleggingen til fylkeslegene og bedt om at de iverksetter nødvendig oppfølging av kommunene i sitt fylke. Jeg vil understreke kommunenes ansvar for å sørge for at innbyggere som bor eller midlertidig oppholder seg i kommunen, har tilgang til nødvendige helsetjenester. Kommunen plikter å organisere øyeblikkelige hjelpetilbud både i og utenom legekontorets kontortid. Det er igangsatt et arbeid med å utarbeide felles forskrift om den akuttmedisinske kjede. I den sammenheng vil jeg vurdere å tydeliggjøre krav om tilgjengelighet til kommunal legevakttjeneste på dagtid. Men i første rekke er dette et spørsmål om å sikre gode rutiner når det gjelder informasjon og tilgjengelighet. Det er i hovedsak ikke et ressursspørsmål eller et regelspørsmål.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-03-19:
Kommunene har hatt og har et ansvar for legevakttjeneste på dagtid. Det vi her taler om, er måten kommunene følger opp dette ansvaret på. Jeg er uten videre enig med representanten Alvheim i at det denne undersøkelsen indikerer, er at tilgjengeligheten til slik hjelp på dagtid er for dårlig. Jeg mener at det er noe kommunene med utgangspunkt i de avtaler og de forpliktelser de har, må bringe på plass. Jeg ser da bort fra de kommunene der man har problemer med legedekningen. Men heldigvis er det etter at fastlegeordningen ble innført, langt færre kommuner som har slike problemer. Det er i seg selv et uttrykk for at man har fått en bedre tilgjengelighet. De konklusjoner representanten Alvheim trekker om utviklingen etter at fastlegeordningen ble gjennomført, er det i hvert fall ikke i denne rapporten noe grunnlag for.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-03-19:
La meg gjenta at det er kommunenes ansvar at det er en tilgjengelig legevakttjeneste på dagtid. Jeg vil i forbindelse med den felles forskriften om akuttmedisinsk tjeneste som representanten Alvheim nå refererer til, vurdere om det er behov for å tydeliggjøre kravene til dette. Denne undersøkelsen dreier seg altså om tilgjengeligheten av dette tilbudet på telefonen, og ikke om kommunene har unnlatt å oppfylle sin plikt til å ha en slik legevakttjeneste. Det er ikke dokumentert i denne undersøkelsen, og det er det heller ikke grunnlag for her. Jeg mener at kommunene med enkle midler kan sørge for god informasjon og god tilgjengelighet til de legene som faktisk har dette ansvaret på dagtid. Det er også mitt hovedbudskap i det brevet jeg har sendt til samtlige ordførere.