trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
May Britt Vihovde (Venstre), 2003-06-19:
Venstre står sjølvsagt bak det som står i proposisjonen, om at tilskot som går til nokre få kommunar til oppgåver som dei utfører på vegner av staten, skal halda fram med å vera øyremerkte. Men når representanten Meltveit Kleppa snakkar om musikkskular og assistentar, så er jo dei lovfesta. Kvifor kan ikkje kommunane bruka desse pengane fritt til å organisera dette på den måten dei meiner er best? Eg har lyst til å utfordra Senterpartiet sine representantar her i dag. Det er eit veldig godt samarbeid mellom Senterpartiet og Venstre lokalt. Kvifor kan vi ikkje heller slåst for dei sakene vi synest er viktige – slåst for kultur, slåst for ein betre skule, slåst for musikkskule – slik vi har gjort det lokalt, og få fridom til å bruka pengane på den måten vi synest er best, utan at vi skal ha eit regelverk, tilsyn, søknader og rapporteringar som hindrar oss i å gjera det?
Erna Solberg (Høyre), 2003-06-19:
Jeg kaller ikke Stortinget generelt for en lekekasse. Jeg synes heller Arbeiderpartiet skal forklare hvorfor de skulle påføre oss ekstra penger i revidert nasjonalbudsjett i et eget vedtak i april/mai måned, som de selv ikke følger opp i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Jeg synes det egentlig krever en forklaring fra Arbeiderpartiet. Hva er det som er forskjellig nå i forhold til hva det var på det tidspunktet? Det blir for meg litt betenkelig hvis Arbeiderpartiet så tett opp til leveringen av revidert nasjonalbudsjett som den debatten i dette stortinget faktisk var, ikke fortsatt står på sitt forslag, siden de økonomiske konturene og alt som nå brukes som forklaring på hvorfor man ikke gjør det, faktisk var relativt godt kjent på det tidspunktet. Når det gjelder spørsmålet om jeg er fornøyd, må jeg vel si at nei, jeg ville selvfølgelig vært mest fornøyd hvis alt vi hadde foreslått, var blitt vedtatt. Men vi aksepterer at vi er en mindretallsregjering. Våren 2001 hadde Regjeringen ikke forslag for kommunerammene sine(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Erna Solberg (Høyre), 2003-06-19:
Ett minutt er kort tid. Det er veldig vanskelig å ta en full gjennomgang av alle kriteriene i inntektssystemet og se om de burde vært annerledes, og så levere en sak til høsten i Stortinget. Jeg er glad for at Fremskrittspartiet nå klart bekrefter at de er for at det skal være et urbanitetskriterium i inntektssystemet, og at vi derfor vet at hoveddelen av det som har vært omdiskutert, knyttet til rus og psykiatri, faktisk har flertallets støtte i denne salen. Å få en gjennomgang av alle de andre kriteriene tror jeg er umulig på så kort sikt, men det er altså noe av det viktigste for at vi skal få det mandatet vi ønsker å ha, for å nedsette et nytt utvalg som skal gå igjennom inntektssystemet, gå igjennom både vektingen og alle kriteriene. Men å utsette gjennomføringen av rus- og psykiatrikriteriet – som er den saken som et flertall på Stortinget tross alt i forbindelse med Rattsø-utvalgets gjennomgang for nå sju år siden påpekte var gjort for dårlig – det synes jeg ville være svært beklagelig.
Erna Solberg (Høyre), 2003-06-19:
Jeg er uenig i premissene, at det nødvendigvis er en motsetning mellom å gjøre ting billigere og å gjøre dem bedre, i offentlig sektor. Jeg synes vi har fått dokumentert så tydelig at det innenfor den summen av penger vi bruker innenfor kommunesektoren, i svært mange kommuner faktisk er rom for å gi bedre kvalitet på de tjenestene man allerede leverer. Det er et hovedfunn i forhold til den gjennomgangen som 153 kommuner og bydeler har gjort i effektivitetsnettverkene. Innenfor samme ressursbruk er det så stor forskjell både i skolen og i eldreomsorgen, at hvis vi blir flinkere til å lære av hverandre, klarer vi faktisk å gjøre tjenestene bedre innenfor den samme ressursrammen. Det er også slik at det er realøkning i kommuneøkonomien til neste år – en realøkning som går utover de demografiske endringene – som dermed innebærer at det ikke er et grunnlag for at man ikke skal kunne opprettholde tjenestene på om lag samme nivå som i år, og at det er et effektivitetspotensial.
Erna Solberg (Høyre), 2003-06-19:
Vi er helt enige om at interkommunalt samarbeid er viktig for å få bedre tjenester. Vi må gjøre noe, ikke minst med sårbare områder i kommunesektoren. For eksempel der hvor det sitter en alene med ansvaret i en kommune, blir administrasjonen skjør. Det vil være en kjempeutfordring for de små kommunene i årene fremover. Vi jobber derfor mye med å stimulere til interkommunalt samarbeid. Det er en deling når det gjelder det å stimulere økonomisk, slik at fylkesmennene innenfor den større friheten de har til å holde tilbake noen av de øremerkede midlene, har en mulighet til å gi penger for å stimulere til dette. Det er på mer generell basis. Departementet gir også støtte til en del interkommunale prosjekter som er pilotprosjekter som andre skal lære av. Vi jobber med å etablere erfaring, vi kaller det nasjonal erfaringsbase, men dette har vi gjort nå en god stund. Vi har jobbet med å samle erfaringene fra dette, i samarbeid med fylkesmennene. Jeg vil få lov til å understreke at den viktigste utfordringen for interkommunalt samarbeid i dag er mangelen på momsrefusjon, og da er ikke Senterpartiets logikk helt klar i det som står i innstillingen.
Erna Solberg (Høyre), 2003-06-19:
Jeg tror vi er litt uenige om hva som burde være hovedspørsmålet i denne saken. Jeg synes handlefriheten hadde vært et vel så viktig hovedspørsmål. Når det gjelder kommuneøkonomien og opplegget fremover, er det slik at Regjeringen kommer til å bestrebe seg på å følge opp alle vedtak som gjøres, både vedtakene i denne sak og de vedtakene som gjøres med virkning for neste års budsjett, i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Samtidig har vi en plikt til å sikre oss et budsjett til høsten som gir en balanse mellom økte utgifter og vilje til å finansiere disse økte utgiftene. Det kommer det til å være en utfordring å få til. Det betyr at vi kommer til å bestrebe oss på å følge opp de vedtak som fattes av et flertall på Stortinget. Men jeg tror vi alle må innse at når vi fatter mange vedtak, når ulike partier står bak dem og vedtakene skal finansieres til høsten, er det ikke sikkert at hvordan vi finansierer dem, kommer til å være det man setter mest pris på, for her vil opposisjonen sprike betydelig.
Erna Solberg (Høyre), 2003-06-19:
President! Kan jeg få ordet til en åpenbar misforståelse?
Erna Solberg (Høyre), 2003-06-19:
Det er en åpenbar misforståelse at vi har tenkt å innføre nasjonal utfordringsrett. Det er tvert imot det motsatte vi har skrevet i den proposisjonen vi behandler nå. Vi har sagt at utfordringsrett er en god idé, men dette må skje i de enkelte kommunestyrene innenfor rammen av det kommunale selvstyret. Vi vil ikke pålegge noen å innføre utfordringsrett.
Erna Solberg (Høyre), 2003-06-19:
La meg bare få svare på et par spørsmål som er kommet opp, først og fremst spørsmålet knyttet til differensiert arbeidsgivergift. Nei, det er ikke slik at vi har bedt om at kommunesektoren skal holdes utenfor ordningen med differensiert arbeidsgiveravgift. Det kunne vi selvfølgelig ha gjort. Det ville vært mange grenseoppganger på en del områder, i forhold til en del kommunale bedrifter og en del andre områder. Men det er det altså klart gitt uttrykk for. Brevet til ESA av 25. mars er offentlig. Og i det brevet vises også våre posisjoner og hva som er unntak. Vi er bedt unntatt på landbruk og fisk, som ikke er innenfor EØS-biten, og vi har stadfestet det. Vi har ment at vi må ha en bedre overgangsordning, og vi ønsker ikke at man skal ha tiltakssonen innenfor fortsatt differensiert arbeidsgiveravgift. Vi har ikke bedt om en unntaksordning – som vi egentlig ikke trenger å gjøre, for offentlig sektor er ikke en del av EØS-avtalen, så vi kunne gjøre det ut fra egen fri vilje, vi trenger ikke å spørre om det i det hele tatt. Vi synes det hadde blitt feil når vi ser hele utfordringen som norsk konkurranseutsatt næringsliv har, hvis vi skulle velge å bruke en skatteordning som differensiert arbeidsgiveravgift, som egentlig skulle skape flere og nye typer jobber i Distrikts-Norge, til å sørge for at Distrikts-Norge ble en skjermet sektor og offentlig sektor kom ut med mye, mye lavere kostnader på lønnssiden. Derimot har vi sagt at vi skal kompensere krone for krone for de endringene som skjer, for innenfor kommunesektoren har vi full mulighet til å gjøre det gjennom et inntektssystem som på dette området vil være mindre byråkratisk og mindre detaljorientert enn hvis vi skulle begynne å ha differensiert arbeidsgiveravgift bare for offentlig sektor, og vi måtte bruke detaljstyring på de grenseområdene hvor det faktisk kunne komme konkurranseflater, som det skjer på en rekke områder. Da ville jo plutselig spørsmålet være, og det vet vi av ulike grunner: Vil f.eks. de som er ansatt i kommunene og driver med asfaltarbeid, bli oppfattet som konkurransebasert eller ikke? Den delen av offentlig sektor kunne vi få til en diskusjon om. Det er mer ubyråkratisk å gjøre det på denne måten, å velge å si at vi skal stimulere distriktene like godt overfor offentlig sektor som tidligere, men vi gjør det gjennom andre og mer direkte tilskudd. Men å argumentere for, i en situasjon hvor vi vet at vi kommer til å ha fremtidig knapphet på arbeidskraft, og hvor vi vet at vi står i fare for å miste større og større deler av vårt konkurranseutsatte næringsliv, at skjermet sektor skulle få ekstra lave lønnskostnader, det er å gå inn for det Jens Stoltenberg har argumentert mot: mer cappuccino-økonomi i Norge.
Erna Solberg (Høyre), 2003-06-19:
Vi har lagt frem en modell for å kompensere kommunene ved å gi dem, i overgangsperioden, krone for krone-beløp, i takt med den eventuelle opptrappingen som vil skje i løpet av de tre årene vi har bedt om å få en overgangsordning. Det er fortsatt veldig mye knyttet til differensiert arbeidsgiveravgift som vi pr. i dag ikke har helt klarhet i, fordi vi fortsatt er i en brevveksling og har en diskusjon på enkeltområder knyttet til ESA. Men det er ingen tvil om at kommunesektoren i utgangspunktet ikke rammes av en EØS-regulering, fordi hovedtyngden av det man driver med, ikke har konkurranseflater med andre. Men vi kan ikke se bort fra at deler av det vil ha det. Og det ville altså blitt et relativt komplisert system hvis man her skulle begynne å si at vi skal ha en lavere arbeidsgiveravgift i kommunesektoren – og så kunne vi fått grenseflatediskusjoner. Det er heller ingen tvil om at enkelte sektorer i det private næringsliv også kunne vært i den situasjonen at man – ikke for øyeblikket, men kanskje i fremtiden, eller kanskje aldri – har en slik konkurranseflate. Men det blir et meget byråkratisk system å legge opp til å tro at vi da på en måte skulle forholde oss til alle disse enkeltsakene etter hvert som de utviklet seg, og økonomien og markedet utvikler seg faktisk. Hovedtyngden av gjennomgangen av differensiert arbeidsgiveravgift kommer til høsten. Jeg vil understreke at fordi det er mye uavklart i dette, har vi sagt at det er egentlig i budsjettet til høsten at vi kommer til gå igjennom overgangsordninger, hvordan situasjonen er, og hvilke kompensasjonsmetoder det er. Da vil vi selvfølgelig også gå nærmere igjennom hvordan dette vil skje på kommunesektoren, og eventuelt om det er alternative metoder. Vi valgte å legge det inn på Nord-Norge-tilskuddet og i skjønnspotten, fordi vi hørte fra kommunesektoren selv at de hadde et ønske om ha noe som var varig i kriteriesystemet, og at det ikke skulle ligge som en del av skjønnspotten. Vi aksepterer helt greit at man i Stortinget ikke er moden for å tenke på den måten nå, at man først bør starte opp krone for krone i forhold til skjønn, og da eventuelt vurdere over tid om vi kan finne noen kriterier, slik som bl.a. Kommunenes Sentralforbund har gitt uttrykk for, de ønsker seg et distriktskriterium som fanger opp det samme, som en fremtidig del av en varig type kompensasjon. Ellers tror jeg vi kommer til å få rikelig anledning til å diskutere dette. Vi har ikke gjort noen beslutninger om det. Utgangspunktet vårt er det vi har lagt inn nå, nemlig en krone for krone-kompensasjon, som da helt reelt blir krone for krone. Men vi legger dette skjønnet i hele Norge, ikke som man la opp til i Nord-Norge, at man skulle legge en del av det inn på Nord-Norge-tilskuddet. Samtidig tror jeg vi må klare å ha det perspektivet at den kanskje viktigste utfordringen for Distrikts-Norge nå er å sørge for at konkurranseutsatt næringsliv ikke taper kampen om arbeidskraften og ikke taper kampen om utflyttingen av jobbene. Det er der vi bør ha hovedfokuset når det gjelder konsekvensene av fjerningen av differensiert arbeidsgiveravgift, og kanskje ikke offentlig sektor.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2003-06-19:
Arbeiderpartiets mål er likeverdige velferdstilbud over hele landet. Det er derfor helt nødvendig å overføre mer penger til kommunene, slik at kommunene får en økonomi som står i forhold til de oppgavene de skal løse til beste for sine innbyggere. Norge har nå en regjering som får fortvilede rop fra ordførere rundt om i hele landet, og som representerer alle politiske partier. Men hva svarer regjeringen Bondevik? Mantraordene er rasjonalisering, effektivisering og privatisering. Men det er ikke mer å hente hos dem som jobber i omsorgssektoren. De gjør allerede en fantastisk jobb og må løfte tyngre og løpe fortere. Omsorg er å gi av seg selv og gi av sin tid. Det bør vi merke oss når vi hele tiden stiller krav til de ansatte. Mange ordførere i Hedmark sier til meg at de skulle ønske at økonomien gav rom for å kunne ansette flere i omsorgssektoren. Arbeiderpartiet legger nå inn mer penger i kommuneopplegget for 2004. Så litt om ressurskrevende brukere. Omsorg for tunge brukere er svært kostnadskrevende og legger beslag på store ressurser både økonomisk og menneskelig. Når kommunene sliter økonomisk allerede, og har brukere som eksempelvis koster 2–3 mill. kr pr. person i året, blir konsekvensen at kommunene ikke kan gi tilfredsstillende kvalitet på tilbudet, eller at tilbudet til de funksjonshemmede blir så kostbart at det går på bekostning av velferdstilbudet til den øvrige befolkningen i kommunen. Selv i et godt utbygd velferdssamfunn vil det alltid være noen som trenger mer av fellesskapet enn andre. Dette gir utslag på sosialbudsjettet. Derfor frykter Arbeiderpartiet at kuttene vil ramme innbyggerne, både unge i barnehage og skole, de eldre og de med spesielle pleiebehov. Arbeiderpartiet sier et klart nei til å sette eldre og sterkt pleietrengende ut på anbud. Vi ønsker en sterk offentlig sektor som er der for oss alle, når vi trenger det, uavhengig av lommeboken. Ordførerne i Hedmark er sindige og ansvarlige, og de løper ikke til Stortinget og klager hele tiden. Men nå er tålmodigheten satt på en stor prøve. Det er fortvilelse nå. Derfor er jeg glad for at Arbeiderpartiet foreslår en solid økning til kommunesektoren i 2004. Det er som kjent i budsjettene at pengene bevilges, og dette er altså kommunebudsjettet for 2004. Dette løftet fra Arbeiderpartiets side hadde altså gitt Hedmark fylkeskommune 33 mill. kr mer, og Hedmark-kommunene hadde fått ca. 92 mill. kr mer. Det blir det mye velferd av.
Heidi Larssen (Høyre), 2003-06-19:
Jeg ønsker et mangfoldig samfunn, der innbyggere, familier, bedrifter og kommuner har stor grad av frihet og mulighet til å velge sin livsform og sin kurs innenfor vide rammer. Som tidligere kommunepolitiker ble jeg derfor både stolt over og kjempefornøyd med at Samarbeidsregjeringen har gjort det alle andre har snakket om, tatt kommunene på alvor og styrket lokaldemokratiet, ved å gi dem større frihet til å prioritere penger i samsvar med lokale behov. En omfattende plan er lagt frem. Dette er strålende. Det som ikke er så strålende, er at det dessverre ser ut til at frykten for at noen skal velge annerledes, av flertallet blir brukt for å snevre inn rammen for selvstendige valg. Flertallet uthuler Regjeringens plan for innlemming av øremerkede tilskudd og gir etter for særinteresser og redselen for at velgerne i noen kommuner vil velge annerledes. For fem år siden kom de første ønskene fra Stortinget om revisjon av inntektssystemets kriterier for bl.a. å skulle fange opp ulikhetene innenfor rus og psykiatri. Regjeringen har gjort sitt og kommet med et godt forslag om nytt kriteriesett, mens flertallet rygger og tør ikke. Mens man tidligere uten problemer har klart å enes om kriterier for rutenett til sjøs, spredt bosetting, landbruks- og miljøkriterier, som alle kommer distriktene til gode, klarer man det altså ikke når det gjelder rus og psykiatri. Hvorfor ikke? Det skulle vel ikke være fordi dette er det storbyene som vil tjene på, bl.a. Oslo, som har et høyt utgiftsnivå på disse områdene? Oslo finansierer halvparten av rusomsorgen i Norge, og Oslo ville selvfølgelig fått en stor del av pengene. Noen har oppdaget at hvis man skal omprioritere og noen skal ha mer, vil nødvendigvis noen andre få mindre. Det er jo ikke mulig å omprioritere slik at alle får mer, selv om jeg nok registrerer at noen ser ut til å ha en kasse uten bunn. Jeg synes det er meget trist at disse nye kriteriene ikke blir innført nå. Storbyene lever i uvisshet. Hva vil egentlig Stortinget? Erfaringene er ikke så overveldende gode. Det er trist at det er de ressurssvake som vil tape på at de ikke innføres nå, og det kommer fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, som ellers påstår at Regjeringen ikke gjør nok for de svake. Jeg registrerer jo fra avisene at Arbeiderpartiets og Sosialistisk Venstrepartis Oslo-politikere tapte også denne interne kampen. Ambisjonene deres om å erobre byrådsmakten i Oslo er ikke så veldig godt forankret og understøttet, antakelig, i resten av partiene. Det er mest trist for hele Oslo og storbyenes befolkning, som får mindre penger å rutte med enn de burde få, og særlig svaktstilte.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2003-06-19:
Kommunesektoren står overfor en rekke utfordringer i løpet av de kommende årene. Et av de temaene som virkelig kan bli en utfordring, er spørsmålet om et mulig bortfall av den differensierte arbeidsgiveravgiften. Det utgjør i sum en utfordring som for en god del av distriktskommunene i Norge til sammen kan beløpe seg til over 2 milliarder kr. Hvordan man skal håndtere en slik problemstilling, er et tema som hadde fortjent en debatt alene her i salen. Senterpartiets holdning i forhold til den problemstillingen er klar: De kommunene det gjelder, bør kunne videreføre dagens avgiftsfritak som et effektivt, målrettet og meget godt fungerende distriktspolitisk virkemiddel. Men vi opplever i dag, også gjennom denne innstillingen, at det er en god del tvil om hvordan en skal forholde seg til den differensierte arbeidsgiveravgiften framover. Det er høyst uklart hvilke strategier og hvilke muligheter Regjeringen egentlig har utnyttet i denne sammenheng, og hvilke muligheter de vil utnytte i tiden framover. En del av dem som er berørt, har bedt om en juridisk gjennomgang av mulighetene for å beholde differensiert arbeidsgiveravgift. En av de rapportene som nettopp er framlagt og oversendt Regjeringen, er en utredning fra advokatfirmaet Thommessen Krefting Greve Lund AS, der det pekes på tre muligheter for å opprettholde den differensierte arbeidsgiveravgiften, som iallfall burde interessere de partier i denne salen som er opptatt av et så treffsikkert distriktspolitisk virkemiddel. Det ene er spørsmålet om det er mulig å opprettholde differensiert arbeidsgiveravgift for bedrifter som ikke har aktuell eller potensiell konkurranse med EØS-land. Støtte til slike bedrifter vil nemlig strengt tatt falle utenfor EØS-avtalens nedslagsfelt. Kommunene kan kanskje, iallfall i den grad de ikke konkurranseutsetter virksomhet, komme inn under en slik bestemmelse. Det andre er spørsmålet om det er mulig å utforme norsk statsstøtte på en slik måte at det ikke i EØS-rettslig forstand utgjør statsstøtte. Det tredje – og aller viktigste – er spørsmålet om det er mulig å bruke den unntaksprotokollen som Regjeringen legger opp til å bruke overfor Nord-Troms og Finnmark, også overfor andre og større deler av det distriktspolitiske virkemiddelområdet. Det er et spørsmål som Regjeringen må ta alvorlig, og som den også er nødt til å vurdere i tiden framover. Det er nemlig slik at hvis den gjør det, bør det i forhold til de parallelle bestemmelsene som er i EU-retten, og de avgjørelsene som er skjedd i EU, være en god mulighet for at Norge skal kunne få bekreftet et unntak. Senterpartiet forutsetter at Regjeringen tar tak i dette og inntar en offensiv holdning til det i tiden framover. Ellers må jeg si at kommunalministeren og Regjeringen har lagt opp til en strategi der lokal handlefrihet skal settes opp mot ressurser til kommunesektoren. Det er en meningsløs strategi. Det er sjølsagt ikke noe enten–eller. Det blir ingen handlefrihet uten ressurser. Det er et av de hovedpunktene Senterpartiet har prøvd å presentere i dagens debatt.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2003-06-19:
Arbeiderpartiet legger opp til en betydelig satsing på skole og eldreomsorg. Arbeiderpartiet kjemper for å bevare og utvikle den moderne skolen, men vi er i den situasjon at over halvparten av landets kommuner sier at de vil kutte i skolebudsjettet. 55 pst. av kommunene sier at de vil kutte i skoletilbudet til ungene. Dette er faretruende tall, som i stor grad påvirker kvaliteten i skolen. Derfor er det underlig å høre at Høyre-representanten Hogsnes i dagens debatt hevder at Regjeringas opplegg styrker kommunene som skoleeiere. Samtidig åpner Regjeringa for et frislepp for private skoler, som vil medføre betydelig økte utgifter for det offentlige. Dette er penger som kunne ha vært brukt på fellesskolen, der flesteparten av våre elever går. Det er en realitet at det offentlige blir tappet for ressurser, ressurser som vi mener burde ha vært brukt i fellesskolen. Hvis det er slik at Norge er på verdenstoppen i bruk av penger på skole, men at vi får for lite igjen for pengene – det er iallfall det skolestatsråden hevder – hvorfor åpner man da for et frislepp for private skoler? Det virker nærmest som en strategi for å redusere fellesskolens muligheter. Vår utfordring er hvordan vi til enhver tid skal sikre god kvalitet i skolen. Evalueringen av reformen generelt viser at både elever, foreldre og lærere er fornøyd. Det som vi setter fingeren på, er evalueringen, som viser at det er forskjeller mellom klasser og mellom skoler med hensyn til læreplaner, hvordan de praktiseres, hvordan skolemiljøet fungerer, og innsatsen som gjøres i forhold til ressursbruken innenfor kommuneøkonomiens rammer. Det er ingen tvil om at den offentlige skolen står overfor store utfordringer. Vi fra Arbeiderpartiet vil være med på å løse skolens problemer og videreutvikle den. Men da må vi satse på kommunene. Vi må gi kommunene handlingsrom og mulighet til å gjøre en jobb innenfor fellesskolen. Hittil har Regjeringa prioritert å øke ressursene til den private skolen. Vi mener at kommunenes økonomi må forbedres på en slik måte at vi sikrer skolen mulighet til å drive godt utviklingsarbeid. Det er viktig at skolen har mulighet og fleksibilitet til å prøve ut ulike forsøk for å gi ungene best mulig opplæring. Problemet er ikke at skolen ikke har frihet, men at den ikke har ressurser. Skolepolitikk handler derfor så inderlig mye om kommuneøkonomi. Vi konstaterer at landets kommuner med Regjeringas forslag vil få for lite penger til å drive en god skole og en verdig eldreomsorg. Det må bli større samsvar mellom de oppgavene kommunene skal løse, og ressursene som står til kommunenes rådighet.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 2003-06-19:
Kommunesektoren er på veg inn i en langsom, men høgst påkrevd omstillingsprosess. Flere og flere innser at kvalitet i skole og omsorg ikke utelukkende er et bevilgningsspørsmål. Effektiv organisering av den samlede kommunale aktiviteten krever ny tenking og grenseriving mellom kommunene. Da dagens innstilling var klar, og flertallet hadde solgt ut sitt budskap, takket ordføreren i Gaular for millionen han skulle få, men forutsatte at dette bare var en bleik start på en helt ny, fargerik tid med pengesedler til Kommune-Norge. Etter å ha hørt replikkordskiftet etter hovedinnlegget til Arbeiderpartiet vil jeg rå ordføreren i Gaular og andre likesinnede til å fortsette prosessen med å få mer igjen for pengene. Jakob Sande, også fra Sunnfjord, skrev siterbare strofer: «I morgon vil eg byrja på eit nytt og betre liv…Men i dag lyt det få vera.» Dette kan være treffende, siden flere har uttrykt vansker med å se konturene av neste års lysende økonomiske framtid i revidert budsjett for inneværende år. Stortingsdokumenter om økonomi uten inndekning, og attpåtil behandlet i valgår, stiller i egen klasse. Her finner vi gjeldende Nasjonal transportplan behandlet før valg, uten inndekning. Den ble liggende i etasjen uten heis og trapp. Dagens innstilling er også i denne spesielle klassa. På gårsdagens møtekart til behandling kl. 01 sist natt var det flere fremskrittspartiforslag om fantastiske vegprosjekt uten finansiering. Og ved møtestart i dag kom det et nytt i samme klasse. Etter oss, etter morgendagen – eller kanskje vi skal si etter valget – kommer virkeligheten.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-19:
I budsjettdebatten før jul i fjor tok Karin Andersen opp med statsråden følgjande: Gulen kommune fekk ei ekstraordinær løyving, noko som var heilt nødvendig, men svært mange kommunar fekk det ikkje, sjølv om dei var i same situasjonen. Då var spørsmålet: Kor mange enkeltkommunar må trenge ei slik ekstraordinær løyving før statsråden vil auke løyvingane for alle kommunane? Då må ein auke så det monar. Det gjer dessverre ikkje Regjeringa, verken i revidert – der er det ikkje ei krone – eller i kommuneproposisjonen i dag. Kommunane i mitt fylke har auka det akkumulerte underskotet i 2002 til ca. 150 mill. kr. 20 av 26 kommunar gjekk med underskot i fjor, og det er ti fleire enn i 2001. Det gjev altså lite kraft til å levere dei tenestene som innbyggjarane har krav på. Det er ikkje berre dei minste kommunane som slit. Vi ser òg at dei større kommunane har store utfordringar. Ser ein på KOSTRA-tala, eksemplifiserer fylkesmannen tre kommunar som alle har netto driftsutgifter pr. innbyggjar som ligg godt under landsgjennomsnittet, både på administrasjon, styring og fellesutgifter og pleie- og omsorgstenester. Berre på skule ligg ein på landsgjennomsnittet. Dei ligg altså ikkje over på noko område. Busetjingsmønsteret gjer at nokre kommunar i fylket nødvendigvis må ha eit høgre kostnadsnivå enn gjennomsnittet. Mange av kommunane har lange avstandar, og fleire av dei har busetjing på øyar. Fylkesmannen peikar òg på at konkurranseutsetjing i desse små kommunane ikkje er eit godt verkemiddel, fordi det er vanskeleg å oppnå reell kompetanse. Lange avstandar inneber òg at ein må ha mange tenesteeiningar, og det er få tilbydarar som ser på det som interessant nok til å levere noko anbodspapir. Kommunesamanslåing er eit anna verkemiddel for å rette opp økonomien, men her òg viser fylkesmannen til at sjølv med omfattande samanslåingar må ein kutte i velferdstilbod. Naustdal kommune er ein kommune som er i ein svært vanskeleg situasjon og har vore det i mange år, på mange måtar lik Gulen kommune, som altså fekk ekstraordinære midlar i fjor. Dei kuttforslaga som ligg på bordet i Naustdal, får alvorlege følgjer for folk som bur i den kommunen. Det er få som opplever det som handlefridom. Nokre av dei forslaga vil faktisk gi større utgifter etter ei tid. Nokre av dei er i strid med lover og reglar, og heilt opplagt i strid med sentrale politiske mål – dette i ei tid med veksande arbeidsløyse, når dei store industribedriftene våre slit tungt. Då er det lite tilfredsstillande å sjå at kommunane har ein økonomi som gjer det vanskeleg å levere tenestene som innbyggjarane har krav på. Kommunane burde jo nettopp i ei tid med stigande arbeidsløyse vere dei fremste til å kunne leggje til rette for utvikling i næringsliv og yte tenester til innbyggjarane. SV gir med sitt opplegg kommunane høve til det, og vi er lei oss for at Regjeringa ikkje kunne støtte SV sitt opplegg i dag.
Einar Holstad (Kristelig Folkeparti), 2003-06-19:
Det økonomiske oppgjøret for rusvernet og barne- og familievernet innebærer omfordelinger mellom fylkeskommuner. En del av omfordelingen er knyttet til at Kommunal- og regionaldepartementet har oppjustert det økonomiske uttrekket med en landsgjennomsnittlig aktivitetsvekst fra 2002 til 2003 på henholdsvis 3 pst. for rusvern og 6 pst. for barnevernet. Dette er en aktivitetsvekst som langt fra alle fylkeskommuner har hatt. De fylkeskommuner som faktisk har hatt en slik aktivitetsvekst, har imidlertid ikke fått denne finansiert av staten, men har brukt sine øvrige frie midler til å finansiere denne. Dette er bl.a. midler som fylkeskommunene har fått tildelt gjennom andre kriterier i kostnadsnøkkelen. Når staten nå trekker disse midlene inn i forbindelse med det økonomiske oppgjøret, blir fylkeskommunene ekstra straffet og får permanent trukket inn midler som er tildelt til bl.a. samferdsel og videregående opplæring. En kan bli fristet til å sitere fra Matteus kap. 25 for å beskrive Kommunaldepartementets behandling av en del bynære kommuner og fylkeskommuner her i landet: «Herre, jeg visste at du er en hard mann, som høster hvor du ikke har sådd, og sanker hvor du ikke har strødd.» Det er urovekkende at man på den ene siden har bestemt at bruk av skjønnsmidler skal reduseres, mens man på den andre siden legger inn midler til spesielle formål i skjønnsmidlene som forsterker en skjevfordeling kommuner og fylkeskommuner imellom. Over lang tid har kommuner og fylkeskommuner som representerer 40 pst. av befolkningen, fått 60 pst. av skjønnspotten. Nå øker denne skjevfordelingen. Skjønnsmidler skal kompensere for forhold som inntektssystemet ikke fanger opp. Dersom inntektssystemet fungerer så dårlig for en gruppe kommuner og fylkeskommuner at de snart må ha tre fjerdedeler av hele skjønnspotten, er det på høy tid at hele inntektssystemet pensjoneres. For oss andre er det en mager trøst å finne hos den samme Matteus: «For den som har, han skal få, og det i overflod. Men den som ikke har, skal bli fratatt selv det han har.» Målet for den framtidige gjennomgangen av inntektssystemet må være å finne en mer rettferdig fordeling av den overfloden som tross alt er mange steder i Kommune-Norge.
Ingmar Ljones (Kristelig Folkeparti), 2003-06-19:
I løpet av mange år som kommunepolitikar har eg lese ein god del kommuneproposisjonar. Med dette som bakgrunn vågar eg å påstå at kommuneproposisjonen for 2004 er den beste kommuneproposisjonen som nokon gong er blitt lagd fram. Verdien av lokaldemokratiet er synleggjord. Det skal få større handlingsrom. Det blir mindre statleg styring, og rammene til kommunane blir auka med om lag 4 milliardar kr. Det er difor med undring eg har følgt debatten om kommuneøkonomien både i media og her i salen i dag. Det er forstemmande at både Arbeidarpartiet, Sosialistisk Venstreparti og ikkje minst Senterpartiet gir eit vrengebilete av det som faktisk står i kommuneproposisjonen og dei positive tillegga som er komne inn ved behandlinga i komiteen. Eg veit godt at det er mange kommune- og fylkespolitikarar som har store problem. Det er mange utfordringar for kommunane, fordi det ikkje er samsvar mellom kommunale oppgåver og tilgjengeleg økonomi. Dette må det gjerast noko med. Kva treng lokalpolitikarane i dag? Jau, dei treng større lokal fridom og råderett, betre økonomi, anerkjenning for det arbeidet dei gjer, og oppmuntring til å stå på vidare. Difor har det vore deprimerande å høyra ein del av innlegga i dag. Tidlegare i år drøfta Kristeleg Folkeparti kva område vi måtte satsa på. I debatten kom det klårt fram at no er det kommunane sin tur til å få eit lyft. Dette lyftet finn vi straks vi startar lesinga av innstillinga frå komiteen. Flott! Men då må vi tverrpolitisk kunna lyfta fram at vi har tillit til dei mange dugande lokalpolitikarane, som har aller best kunnskap om oppgåvene som må løysast på lågast mogleg nivå, gjennom lokalpolitiske vedtak. Det er også ei anerkjenning av det verdfulle arbeidet dei mange tilsette i kommunane gjer. Eg er ikkje ottefull for konkurranseutsetjing så lenge det blir stilt krav til kvalitet på dei kommunale tenestene, fordi eg er overtydd om at godt kvalifiserte kommunalt tilsette vil vinna i konkurransen om dei ulike tenestene. Gjennom vedtaket i dag blir den statlege øyremerkinga redusert. Det blir meir pengar til kommunane, og den lokale handlefridomen blir større. Regjeringa har lagt fram ein modell for finansiering som sikrar menneske med store omsorgsbehov påreknelege og likeverdige tenester, uavhengig av kvar i landet dei bur. Grunnlaget for velferdsstaten blir lagt gjennom økonomisk vekst og utvikling. Vi må difor gi næringslivet konkurransedyktige rammevilkår. Det blir det stabile arbeidsplassar av. Kristeleg Folkeparti vil arbeidsløysa til livs, og difor må vi føra vidare politikken vi no har starta på.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2003-06-19:
Som prest og teolog kunne det være fristende for meg også å vise til et bibelord, slik som Holstad gjorde. Men jeg skal være litt mer jordnær og vise til en merknad i innstillingen fra komiteens leder, Magnhild Meltveit Kleppa, der hun uttrykker uro over antallet grendeskoler som forsvinner, en utvikling som vil bli forsterket som følge av at de ekstraordinære skjønnsmidlene sterkt blir redusert. For noen uker siden hadde jeg en interpellasjon her i Stortinget hvor jeg tok opp denne problematikken. Nordlandsforskning har gjennomført en studie, «Det trengs ei hel bygd for å oppdra et barn», som viser at det jevnt over er mer ressurskrevende å drive fådelte skoler, som jo veldig mange av grendeskolene er, enn fulldelte skoler. Grunnskolen finansieres i dag hovedsakelig gjennom kommunenes frie inntekter, det vil si kommunenes skatteinntekter og rammetilskuddet i inntektssystemet. Kompensasjonskriteriene har fått mindre vekt, og sammen med den generelle nedjusteringen av rammetilskuddets relative betydning i den totale kommuneøkonomien, noe som særlig rammer små kommuner, hvor rammetilskuddet utgjør en forholdsvis høyere andel av de totale kommunale inntektene, har de siste års utvikling gått i de små kommuners og dermed også små skolers disfavør. Kommunene trenger større økonomisk handlingsrom, slik at også små kommuner med grisgrendt bosetting sjøl kan organisere skolen slik de ser er best. Det må videre være et tankekors for Regjeringen, som uttrykker at de vil satse på skolen, å registrere at 52 pst. av kommunene faktisk kutter i skolebudsjettene. Færre delingstimer, 9 pst. i skoleåret 2001/2002 og 10 pst. i skoleåret 2002/2003, betyr mindre tilpasset opplæring for hver enkelt elev. Dette er en utvikling som svært mange ser med uro på. Lærerne ser at de med bedre ressurser kunne gjort langt mer for elevene, og foreldre ser at innsatsen for deres barn ikke er optimal. Senterpartiet ønsker en god skole, en kvalitativt god skole, og det innebærer at en må få økte ressurser til skolen. Kommunene i dag har ikke handlingsrom nok til å gi skolen det løftet som ungene våre fortjener. Ut fra det Regjeringen sier i kommuneproposisjonen, er det ikke så mye håp om at Regjeringen vil satse mer på skole heller.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2003-06-19:
Eg hadde ikkje tenkt å ta ordet i denne debatten, men etter å ha høyrt på representanten Schjøtt-Pedersen klarte eg ikkje å dy meg. Det var eit innlegg på eit nivå som det er heilt utruleg at vi skal høyre frå talarstolen i nasjonalforsamlinga, der han kritiserer og hengjer ut igjen for n-te gong det tragiske som skjedde ved Risenga i Asker. Schjøtt-Pedersen burde vite at mange kontrollar har vist at det ikkje står så mykje betre til i det offentlege, bl.a. at i eitt fylke var 40 pst. av tilbodet ikkje godt nok. Eg meiner at det faktisk er flott at vi ved kontroll og tilsyn kan oppdage at dei eldre ikkje får det tilbodet som vi alle ønskjer. Mest skuffande er det at ein tidlegare finansminister kan ha eit innlegg på dette nivået i denne salen. Han burde kanskje ha teke seg ein periode fri frå Stortinget og kome seg ut i arbeidslivet og sett kva som foregår der ute, og ikkje berre vere inne i denne salen. Eg kunne, dersom eg ville, seie at takk vere det helsetilbodet som Arbeidarpartiet har skapt i dette landet, mista eg far min, systera mi og bror min altfor tidleg. Men eg aktar ikkje å gå ned på eit slikt nivå. Eg vil berre, etter å ha høyrt representanten Schjøtt-Pedersen sitt innlegg, sitere Ivar Aasen: «Visdomen kan ein dølje, men dårskapen ikkje.»
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2003-06-19:
Nei.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-06-19:
Jeg synes at man i denne debatten og i diskusjonen om kommuneøkonomien prøver å bedra kommunene. I hvert fall prøver Regjeringen og Høyre å gjøre det. De snakker om at de vil øke den kommunale friheten og ressursene til kommunene. Men det som skjer, er at man fjerner en del øremerkede tilskudd og ordninger og ikke legger inn noe mer. Kommunenes handlefrihet er avhengig av de økonomiske rammevilkårene totalt, og da er det på den generelle rammen at man i tilfelle kan øke den kommunale handlefriheten, og også øke velferdstilbudet til innbyggerne, som kommunene har ansvar for. Kommunesektoren er offentlig sektors ytre etat. De som er ansatt i kommunen, er de som utfører tjenestene for folk – for folk flest, som et parti bruker å snakke om her i Stortinget. Og de tjenestene som folk trenger, er det vi skal prøve å garantere at de får nå, gjennom å legge til rette for en god og sunn kommuneøkonomi. Det skjer ikke ved Regjeringens opplegg, etter min mening. Et annet bidrag i denne debatten kom fram nå da kommunalministeren slapp katta ut av sekken i forhold til differensiert arbeidsgiveravgift. Man har prøvd å si at dette har sin årsak i EØS-avtalen og ESAs bestemmelser osv., men egentlig skyldes det mangel på politisk vilje hos Regjeringen, som ikke har tatt denne kampen. For hvis man ville, kunne altså differensiert arbeidsgiveravgift ha vært der fortsatt for offentlig sektor. Men det vil man ikke, sier kommunalministeren nå. Det er greit – da får vi det klarlagt. Ønsker Regjeringen å gjøre kommunesektoren like sårbar som konkurranseutsatt sektor? Det er jo det som er en del av slutningen her. Vi kan alle være bekymret for konkurranseutsatt sektor, men vi er også bekymret for kommunesektoren ut fra at de har et så stort ansvar for folks tjenestetilbud og velferd. Det som nå skjer, er at Regjeringen sier at man skal kompensere krone for krone. Men i det siste innlegget sa kommunalministeren virkelig at det skulle skje i en overgangsperiode, og det skulle skje via skjønnsmidler. Og da vet vi at en del av disse skjønnsmidlene som blir overført til kommunene, vurderes totalt, og da tror ikke jeg at dette blir kompensert krone for krone. Så har vi altså kommunalministerens ord for at dette vil være i en overgangsperiode. De 14 kommunene som har erfart kompensasjon for endringer i arbeidsgiveravgiften, har ikke bare gode erfaringer med det, og derfor må det være en helt annen garanti fra Regjeringen og flertallet her, hvis man ikke skal ta kampen om differensiert arbeidsgiveravgift på ny med systemet i Brussel. Det er Senterpartiets primære holdning.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-27:
Jeg skal ikke fremme noen forslag, men i den offentlige debatten om Mehamn-loven etter at Odelstinget gjorde sitt vedtak, har det vært påpekt at det kan synes å være to mulige tolkninger av lovens § 2, som angår forklaring for lukkede dører i de tilfeller der kommisjonen bruker sin mulighet til å pålegge vitner å forklare seg. For å være sikker på at det i ettertid ikke skal herske noen tvil om hva som har vært lovgivers intensjon, vil jeg tillate meg å sitere fra kommisjonens leders brev til Stortingets presidentskap den 19. februar i år, der han klargjør sin tolkning som følgende: «Jeg oppfatter det slik at loven tar sikte på unntakstilfeller, til bruk der et vitne nekter å møte for kommisjonen og avgi frivillig forklaring, og at kommisjonen ellers har anledning til å la høringene gå for åpne dører i samsvar med domstolloven § 124, jfr. § 125.» Stortingets presidentskap besvarte denne henvendelsen i sitt møte 21. februar, og jeg siterer fra Presidentskapets svar: «Presidentskapet slutter seg til den tolkning av loven som kommisjonens leder har lagt til grunn når det gjelder avgivelse av forklaringer for kommisjonen, og mener dette følger av lovens § 1.» Jeg vil med dette benytte anledningen til i Lagtingets møte, og dermed under Stortingets formelle behandling av denne lov, å understreke at tolkningen et samlet presidentskap har lagt til grunn, selvfølgelig også er den tolkningen som er i tråd med lovgivers – altså Stortingets – intensjon.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2003-03-20:
Jeg foreslår Elisabeth Røbekk Nørve.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-03-20:
På vegne av representantene Odd Roger Enoksen, Jorunn Ringstad, Åslaug Haga og meg selv vil jeg framsette forslag om at større endringer i struktur, lokalisering og kapasitetsforhold innen spesialisthelsetjenesten forelegges Stortinget til behandling.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2003-03-20:
Dette er en sak som kanskje ikke er av de aller største, tatt i betraktning dagens situasjon for øvrig i verden – det er altså en innstilling fra kontroll- og konstitusjonskomiteen om statlige utvalg, styrer og råd. Fra komiteens side forutsetter vi at Regjeringen nå aktivt følger opp og sikrer målet om minst 40 pst. representasjon av hvert kjønn ved oppnevnelser til statlige utvalg, styrer og råd. I dag er det betydelige forskjeller mellom de ulike departementsområdene, og jeg mener at slik kan vi ikke ha det. Jeg viser til tall, også fra Regjeringen, som viser at bare en femtedel av medlemmene i utvalg for Forsvarsdepartementet og Olje- og energidepartementet er kvinner. Kvinneandelen er også for lav for utvalg som er opprettet av Statsministerens kontor, Samferdselsdepartementet, Næringsdepartementet og Fiskeridepartementet. Komiteen har også bemerket – og det vil jeg understreke – den aldersmessige og geografiske skjevhet i fordelingen av styrerepresentanter. I 2000 var 3 pst. av medlemmene i statlige råd, utvalg og styrer under 30 år, mens 6 pst. var over 65 år. Til sammenligning er 21 pst. av befolkningen mellom 16 og 29 år, mens gruppen over 65 år utgjør 16 pst. av befolkningen. Også geografisk er det skjevheter i representasjonen. Fremdeles er det slik at de sentrale områdene på Østlandet er overrepresentert, mens Sørlandet og Vestlandet har lavere deltakelse enn det befolkningstallene tilsier. For Arbeiderpartiet er det et viktig mål å sikre en representasjon som er i samsvar med tverrsnittet av befolkningen, både når det gjelder kjønn, alder og geografi. Det er slik, som også innstillingen viser, at Arbeiderpartiet og SV ikke støtter Regjeringens forslag om å redusere tallet på medlemmer i permanente og midlertidig oppnevnte statlige utvalg med 10 pst. Vår holdning her, vår mening, er at antall medlemmer må bestemmes ut fra de oppgaver som skal løses, og ikke ut fra tilfeldige måltall, slik Regjeringen går inn for. For øvrig har vi også merket oss det Regjeringen selv sier om opplæringen av dem som skal sitte i ulike styrer, råd og utvalg. Vi er fornøyd med at Regjeringen sier at de vil ta et initiativ til opplæring av medlemmer i kollegiale organer, dette fordi det er viktig å sikre seg at alle, kanskje særlig nye styremedlemmer, har god nok kunnskap om hva slags ansvar de tar på seg, før de går inn i rollen som deltaker i ulike styrer, råd og utvalg. Jeg håper at statsråden kan bekrefte at det initiativet vil bli tatt raskt, slik at vi kan få gode nok styrerepresentanter rundt omkring.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2003-03-20:
Det er all grunn til å være bekymret for utviklingen når det gjelder tilbudet til mennesker med psykiske lidelser. Spesielt alarmerende er det at stadig flere barn og unge havner i psykiatrien og blir der i lange perioder, eller hele livet ut. Med dette som utgangspunkt er jeg glad for at Riksrevisjonen har satt søkelyset på gjennomføringen av den opptrappingsplanen Stortinget vedtok i 1998. Rapporten slår fast at Sosial- og helsedepartementet ikke var tydelig nok overfor fylkeskommunene da kravene til planene ble utformet. Heller ikke har departementet lagt stor nok vekt på kvalitet og utforming ved godkjenning av planene, hevder Riksrevisjonen. Det kan ikke være slik at alle planer skal være like, og Stortinget har åpnet for lokalt spillerom. Jeg må innrømme at jeg har forståelse for departementets noe tilbakeholdenhet med å legge for sterke bindinger på hvorledes fylkeskommunene skal løse sine oppgaver. Det betyr naturligvis ikke at man på noen som helst måte skal fire på kravet til kvalitet. Derfor er det viktig at de svakheter Riksrevisjonen har påpekt, og som departementet har sagt seg enig i, rettes opp. Endringer i samfunnet stiller oss overfor nye utfordringer. Det er viktig å tilpasse de psykiatriske helsetilbudene til det samfunnet vi lever i. Vi må derfor hele tiden holde trykket oppe i arbeidet med forebygging og behandling av psykiske lidelser. I disse spørsmålene har Arbeiderpartiet i mange sammenhenger stått sammen med regjeringspartiene, men under behandlingen av budsjettet for inneværende år gjorde vi det klart at vi ikke kan si oss fornøyde med at ventetiden fortsatt er så lang for barn, ungdom og voksne. Arbeiderpartiet går i denne innstillingen sammen med SV og Fremskrittspartiet om å kreve en sterkere oppfølging av helseforetakenes satsing på tilbud til psykiatriske pasienter. Nettopp overføringen til helseforetakene gir økt mulighet til å øve innflytelse og styre satsingen på dette viktige området. Det er nødvendig at byggingen av distriktspsykiatriske sentre forseres. En evaluering av hvor langt arbeidet er kommet, i forbindelse med statsbudsjettet for 2004, som komiteflertallet ber om, vil være et viktig virkemiddel for å kunne nå målet om et tilfredsstillende tilbud til pasientene. Jeg vil likevel utfordre statsråden til å gi sin vurdering av hvordan det faktisk står til med psykiatriplanene nå.