Steinar Reiten (Kristelig Folkeparti), 2017-11-30:
Som nyvalgt stortingsrepresentant har jeg hatt en bratt læringskurve de siste ukene. Budsjettarbeidet krever sitt når det gjelder å sette seg inn i både proposisjonene og rutinene for framdrift. Når en i tillegg får en initiativdebatt om Svalbard som første sak i salen fra næringskomiteen, blir læringskurven tilnærmet vertikal. Likevel har det vært svært interessant å sette seg inn i særegenheter, muligheter og utfordringer ved svalbardsamfunnet. Inntrykket som sitter igjen etter en helg med lesing av svalbardmeldingen, er at mulighetsrommet faktisk er stort når det gjelder å videreutvikle næringsaktivitet, forskning og utdanning på Svalbard i årene som kommer. Det forutsetter likevel at en del helt grunnleggende forutsetninger er på plass når perioden med utvinning av kull nå går mot slutten. All næringsutvikling og bruk av teknologi krever tilførsel av energi som en grunnleggende forutsetning. Det er, slik vi ser det, den utfordringen som i størst grad krever nye løsninger. Det eksisterende kullkraftverket fra 1983 har høye utslipp av CO 2 i forhold til energiproduksjon, og til tross for omfattende oppgraderinger har kraftverket en forventet restlevetid på bare litt over 20 år. Det har vist seg vanskelig å få lønnsom drift i Gruve 7, som forsyner kraftverket med kull, og gjenværende kullreserver vil med dagens driftsform og hvis en også tar ut kull av dårlig kvalitet, være uttømt i løpet av en 20-årsperiode. Det stiller oss overfor det uunngåelige spørsmålet: Hva slags energiløsninger er aktuelle for Svalbard når kullet tar slutt? Her er tidshorisontene ubehagelig korte, og det haster med å utrede og implementere ny teknologi basert på nye og helst fornybare energibærere. Vind- og bølgeenergi kan være aktuelt, men neppe nok til å forsyne svalbardsamfunnet med lys og varme i et arktisk klima. Da må vi også være villige til å innse at LNG kan være et alternativ som er langt mer miljøvennlig enn dagens kullfyrte kraftverk, kanskje i kombinasjon med et pilotprosjekt for CO 2 -deponering i Adventdalen. Det er i alle fall teknisk mulig, ifølge en studie fra Universitetssenteret på Svalbard. Da Stortinget behandlet svalbardmeldingen i 2016, uttalte en samlet utenriks- og forsvarskomité at en nå må vurdere muligheter for å knytte Svalbard til elnettet på fastlandet med en sjøkabel. Det er ingen som helst tvil om at det vil bli et svært kostbart prosjekt, men varig og stabil tilgang på energi er selve forutsetningen for fortsatt bosetning på Svalbard. Da må en også være villig til å vurdere løsninger, som f.eks. en sjøkabel. I forbindelse med behandlingen av svalbardmeldingen ba også en samlet komité om at regjeringen våren 2017 skulle sette i gang en bred utredning av mulighetene for framtidig energiforsyning på Svalbard basert på bærekraftige og fornybare løsninger. Vi i Kristelig Folkeparti mener at det er den viktigste utfordringen vi nå står overfor i arbeidet med å sikre fortsatt norsk bosetning på øygruppen. All videre utvikling avhenger av sikker tilførsel av energi. Tidshorisontene er korte, energibehovet vil måtte øke med ny og utvidet næringsaktivitet, og løsningene må være av en slik art at den sårbare svalbardnaturen ikke blir ytterligere belastet. Vi imøteser utredningen fra regjeringen om framtidig energiforsyning på Svalbard. I forlengelsen av det jeg har vært inne på når det gjelder energiforsyning, vil jeg spesielt trekke fram en ny mulighet som åpner seg innenfor segmentet reiseliv. For noen uker siden ble det klart at Ulsteingruppen i Møre og Romsdal har inngått en kontrakt om å bygge minst ett ekspedisjonscruiseskip som er spesialbygd for opplevelsescruise i polare strøk. Slike ekspedisjonscruiseskip ser ut til å kunne bli en ny trend innenfor reiseliv, der bl.a. mediegiganten National Geographic er med på investeringssiden. I svalbardmeldingen viser regjeringen til behovet for videre oppgradering og bygging av ny havneinfrastruktur i Longyearbyen. Dette blir fulgt opp i NTP for årene 2018–2029, hvor det er satt av 300 mill. kr i første del av planperioden for å fullføre arbeidet. Den cruisetrafikken som i dag foregår i farvannene ved Svalbard, bruker Longyearbyen som anløpshavn, og de nye ekspedisjonscruiseskipene vil frakte et segment av turister som i særlig grad ønsker naturopplevelser i barsk polarnatur. Det gir et potensial for videre utvikling av det landbaserte reiselivet på Svalbard, med ulike opplevelsestilbud som gir et lavt klimaavtrykk. Problemet med cruisetrafikken er likevel store utslipp av eksosgasser fra skip som ligger i havn. I svalbardmeldingen viser regjeringen til at den ikke ønsker store investeringer i infrastruktur, bl.a. fordi økt bosetning med tilhørende næringsaktivitet vil gi økt miljøbelastning. Større tilgang på ren energi vil likevel gjøre det mulig å etablere landstrømsanlegg for skip i Longyearbyen, noe som i vesentlig grad vil kunne redusere miljøulempene ved denne formen for turisme.