Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-05:
Regjeringens politikk for utvikling av universitets- og høyskolesektoren bygger på bred politisk enighet om at våre universiteter og høyskoler skal være autonome institusjoner med store frihetsgrader. Som kjent var de fleste enige i Stjernø-utvalgets diagnose om behovet for en bedre arbeidsdeling og mer robuste fagmiljøer, men knapt noen støttet forslaget om en politisk styrt strukturreform i universitets- og høyskolesektoren. Begrunnelsene var bl.a. at omkostningene ville bli for store, og at eventuelle omstillinger måtte være faglig forankret og bygge på frivillighet. I forbindelse med behandlingen og oppfølgingen av Stjernø-utvalgets innstilling slo Regjeringen fast at akkrediteringssystemet for institusjonsgodkjenning – altså reglene for om et lærested er høyskole, vitenskapelig høyskole eller universitet – ligger fast. Lærestedene må oppfylle et sett med kvalitetskrav hos Nasjonalt organ for kvalitet i utdanningen, NOKUT, før regjering og storting fastsetter eventuell endring av institusjonskategori. To år etter at Stjernø-utvalget la fram sin innstilling, ser vi at institusjonene selv har tatt tak i utfordringene. I alle deler av landet er det etablert samarbeidskonstellasjoner basert på institusjonenes og fagmiljøenes egne vurderinger av faglige behov og gevinster. Jeg er imponert over omstillingsevnen og har stor tro på at dette vil innebære en styrking av norsk høyere utdanning og forskning. I flere tilfeller inngår også sammenslåing i planene – ikke som et mål i seg selv, men som et grep for faglig konsentrasjon og styrking. At noen også har som mål å bli universitet, oppfatter jeg som uttrykk for faglige ambisjoner. Det at en høyskole endrer status til å bli universitet, medfører ingen endring i de finansielle betingelsene og har dermed ingen konsekvenser for finansiering av sektoren som helhet. Strukturendringer i universitets- og høyskolesektoren opptar mange, og temaet får mye oppmerksomhet. Det er positivt at så mange engasjerer seg i landets viktigste kunnskapsinstitusjoner. Regjeringen har fulgt dette opp gjennom å stimulere til mer samarbeid, bedre arbeidsdeling og større grad av faglig konsentrasjon i sektoren. Dette går under betegnelsen SAK. Målet med SAK er mer robuste fagmiljøer som kan drive forskning og utdanning av høy kvalitet, og mer profilerte institusjoner. Endringer i institusjonsstrukturen eller i institusjonsbetegnelse er ikke et mål i seg selv. Kunnskapsdepartementet følger med på denne utviklingen og støtter opp under de gode prosessene. Blant annet har vi nylig fordelt de 50 mill. kr som var avsatt i statsbudsjettet for i år til slike ulike SAK-tiltak. Disse går til forskjellige typer prosesser, både prosesser som sannsynligvis vil medføre strukturelle endringer, og prosesser som ikke vil gjøre det. I tillegg gir vi for annet år på rad egne midler til samarbeid og arbeidsdeling innenfor lærerutdanningen. I år er det ca. 15 mill. kr. Disse blir fordelt etter de regionale møtene med lærerutdanningsinstitusjonene, som finner sted nå i løpet av våren. SAK-begrepet ble lansert i St.meld. nr. 30 for 2008–2009, Klima for forskning, og har vært omtalt i en rekke dokumenter til Stortinget, deriblant St.meld. nr. 44 for 2008–2009, Utdanningslinja, og i Kunnskapsdepartementets budsjettproposisjon for årets budsjett. Jeg vil også i Kunnskapsdepartementets fagproposisjon for 2011-budsjettet informere Stortinget om den videre utviklingen på feltet. I tillegg hadde nylig Stortinget en interpellasjonsdebatt om samme tema. Jeg ser på denne bakgrunn ikke noe behov i dag for en egen sak til Stortinget om struktur og oppgavefordeling mellom universitet og høyskoler.