Carsten Dybevig (Høyre), 2003-05-27:
Maken til engasjement hundeinteresserte har vist i denne saken, skal man lete lenge etter. Fra e-postkampanjer regissert fra utlandet om å la den tsjekkiske ulvehunden ikke bli omfattet av lovforbudet, eller bunkevis med personlige ytringer om hvor verdifull deres hund eller rase er, til foreninger og organisasjoner som har kommet med innspill om hundeloven. Felles for alle påvirkningsaktørene er at de har vist et ekte og glødende engasjement for «menneskets beste venn», hunden. Mange av innspillene har gitt meg verdifulle kunnskaper om hunden og hundehold. Skal jeg trekke frem noen særskilt gruppe i det hele tatt som har bidratt opplysende, må det være felleskommentaren fra Norsk Kennel Klub, Fuglehundklubbenes Forbund og Norges Jeger- og Fiskeforbund. Da Regjeringen offentliggjorde hundeloven, kom det hurtig kritikk fra flere hold. Mye av kritikken tok ikke utgangpunkt i lovens realiteter, men i åpenbare misforståelser. Dette gjaldt særlig i forhold til retten til å avlive hunder i bestemte situasjoner. Det har aldri vært noens hensikt å vedta en lov som legger opp til vesentlig selvjustis. Slagord som «hundeloven kan drepe din hund» fremmer ikke akkurat forståelse for et bedre hundehold, men er til for å skape et kunstig og konstruert bilde om at enten er man hundeelsker, eller så er man hundehater. Slike holdninger skaper ikke bedre forståelse for hundens kår. Jeg selv har aldri hatt gleden av å ha hatt en hund, men jeg ser helt klart at hundehold er en viktig del av mange menneskers liv. De 400 000 hunder som finnes i Norge, tjener en svært viktig funksjon for den psykiske og fysiske helse for mange. Hunden bidrar i sterk grad til økt livskvalitet i forbindelse med friluftsliv og jakt og som familiens kjæledyr. Grundige, dokumenterte undersøkelser i utlandet viser med all tydelighet hvor viktig hunden er for menneskene. Hunden gir folk økt evne til å takle stress, mer positivt syn på livet, faktisk redusert risiko for hjerte- og karsykdommer, og den brukes i psykiatrisk behandling av kronisk syke. Høyre stiller seg bak hundelovens intensjoner om å lage rammer som bidrar til et positivt og samfunnsgagnlig hundehold, og som sikrer økt trygghet rundt det norske hundeholdet. Flere hendelser mellom hund og mennesker den senere tiden, sammenholdt med uheldig utvikling i visse hundemiljøer, tyder dessverre på at innskjerping av regelverket er nødvendig. Det er gjort en del endringer basert på politiske, faglige og juridiske betraktninger og gode innspill fra mange høringsinstanser. Partiene har enstemmig blitt enige om definisjon av vesentlig skade, husdyr, kommunens fullmaktsområder, båndtvangbestemmelser, fjellstyrenes rolle, IPO-trening, utarbeidelse av forslag for tvungen ID-merking av hunder, umiddelbare polititiltak mot hunder, straffenivå for uaktsomt hundehold, osv. osv. Et område der det skiller lite i språkbruk, men mye i konsekvens, er § 25 vedrørende saksbehandling av ankeprosedyrer etter påleggstiltak fra politiet overfor hundeeieren. Uenigheten består ikke i at Politidirektoratet skal være første ankeinstans. Men Høyre mener at hundeeieren, av hensyn til økonomi og ønsket om en snar avgjørelse, skal ha rett til en effektiv domstolsbehandling. Ikke som flertallet, Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Fremskrittspartiet, foreslår, nemlig en kostbar og ikke minst byråkratiserende prosess som kun gagner de pengesterke og kranglevorne – en rettslig og abnorm mastodontsaksbehandling av saker som hadde fortjent en enklere oppfølging. Det er unektelig interessant at Fremskrittspartiet støtter et forslag som både blir dyrere for hundeeieren, og som legger opp til en ineffektiv domstolsbehandling. Det er tvilsomt om rettssikkerheten økes i takt med kostnadene for hundeeieren. Den største debatten i mediene har dreid seg om hvorvidt det skal innføres et raseforbud eller ei. Høyre ønsker et raseforbud i lovs form, slik Regjeringen foreslår i hundeloven § 19. Den foreslåtte § 19 er et av flere forebyggende tiltak for å motvirke uheldige konsekvenser av hundehold. Det var i høringsrunden bred enighet om å videreføre et forbud mot de hundetyper som er nevnt i kamphundloven av 4. juli 1991 nr. 48 – midlertidig lov om forbud mot innførsel, hold og avl av farlige hunder. Det interessante er at en av forkjemperne for kamphundloven, SVs leder, Kristin Halvorsen, nå ønsker å delegere myndigheten til å avgjøre hvilke kamphunder som ikke skal være tillatt. Det som en gang var et politisk mål for SV, å stoppe fremdyrkelsen av kamphunder, blir nå overlatt til byråkratiet å forvalte. Dette er en lettvint politisk løsning som er et resultat av lobbyens bjeffing. Det bør alltid være de folkevalgtes plikt å ta standpunkt i en slik viktig sak som berører veldig mange mennesker. Isteden «feiger» Arbeiderpartiet og SV ut uten å tørre ta standpunkt. Imidlertid vet Arbeiderpartiet og SV nøyaktig hva forvaltningen vil gjøre med sin fullmakt, nemlig forby de nevnte hunderaser. Resultatet av Arbeiderpartiets, SVs og Fremskrittspartiets forsøk på analytiske bortforklaringer i forhold til raseforbud er etter min mening uheldig, da de samme partier inngir seg på en diskusjon om raser og individ uten å gi et klart signal om hva man i realiteten ønsker. Arbeiderpartiet og SV tilslører sitt standpunkt ut fra makelighetshensyn overfor aktive hundeorganisasjoner fremfor å stå oppreist i et ubehagelig spørsmål om bevaringen av kamphundloven i sin nåværende form. Disse partier etterspør mer informasjon, dvs. indirekte overlater til forskningen å avgjøre eventuelt hvilke raser som bør forbys. Spørsmålet blir da: Hvem står bak denne forskningen? Høyre ønsker raseforbudet regulert i lovs form fordi det gir hundeeiere større forutsigbarhet og da sikkerhet for hva som er tillatt. Å la raseforbudet bli hjemlet i en forskrift gjør forbudet uforutsigbart, og det kan bli gjenstand for hyppige endringer som følge av endrede oppfatninger i forvaltningen og den politiske ledelsen. Et forbud i lovs form vil oppmuntre aktive pressgrupper til å skaffe tilstrekkelig objektive forskningsresultater gjennom genetisk og DNA grunnlagsmateriale som kan skille forbudte raser fra hverandre, som f.eks. amstaff og pitbullterrier. Vi har sett umenneskelige lidelser som følge av uakseptabelt hundehold – fra skambiting til regelrette drap. Hunden er et rovdyr og vil uansett i gitte situasjoner reagere irrasjonelt. Kamphundloven har hatt betydning. Nå trenger vi en tydeliggjøring av loven for også å forebygge og reagere overfor fremtidig uønsket hundehold. Fra et håndhevingssynspunkt er det viktig at de nye nevnte hunderaser forbys. Forbudet mot farlige hundetyper støttes også fordi skadeomfanget og konsekvensene blir større hos disse hundetypene enn hos andre når aggressiv adferd utløses. Regjeringspartiene vil støtte Arbeiderpartiets forslag subsidiært om å legge raseforbudet til forskrifter. Alternativet når regjeringspartienes forslag faller, er at en forskriftshjemmel er bedre enn ingenting. Ved utarbeidelsen av en slik forbudsliste i forskrifts form må det nyttes faglige, objektive kriterier, som politi- og veterinærfaglige vurderinger om raser eller blandinger som ut fra sine egenskaper og størrelse kan bli problematisk å holde og derfor er uønsket for innførsel, hold og avl. Jeg fremmer på grunn av usikkerheten for tidspunktet da en forskrift kan trå i kraft, et endringsforslag til § 32, om at kamphundloven skal gjelde inntil forskriften blir opphevet. Jeg har mottatt post som beskriver: «Hunden er barna mine.» En slik menneskeliggjøring av hunden gjør det vanskelig å utarbeide rasjonelle kriterier for godt hundehold. En hund kan dessverre i noen situasjoner utløse sin aggressive adferd, som vil ha vesentlig skade på mennesker. Et forsøk på å likestille hunden og mennesket skaper utydelige juridiske grensesnitt og er en hån mot særlig barn som i utgangspunktet er forsvarsløse overfor en aggressiv hund uansett foranledning. Å kreve en forholdsmessighetsvurdering i en situasjon med barn involvert viser etter mitt syn et forvrengt syn på samspillet mellom menneske og hund. Det er derfor nødvendig å støtte hundelovens bestemmelser til vern om menneskers trygghet overfor hunder i nødverge- og faresituasjoner. Eksistens av hundehold fordrer mulighet til å gripe inn med tiltak overfor hunder som vil gjøre eller har gjort skade. Den foreslåtte nødvergebestemmelsen i § 14 annet ledd er i samsvar med straffelovens nødvergeregel og utformet i tråd med Straffelovkommisjonens forslag i NOU 2002:4. Nødvergeretten i hundeloven må ikke være mindre omfattende enn det som følger av den alminnelige strafferett. Dersom «åpenbart utover det forsvarlige» endres til «utover det forsvarlige» i § 14 annet ledd, vil det bety en begrensning i adgangen til nødverge mot angrep fra hund, sammenlignet med den adgang man har til nødverge i andre situasjoner. Høyre er sterkt uenig i en slik begrensning i nødvergebestemmelsen som Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Fremskrittspartiet legger opp til. Bestemmelsen vil ikke tydeliggjøre i hvilke situasjoner nødverge skal gjelde, men kun begrense nødvergeretten. Høyre mener at å stimulere til at politiet kontaktes, og at andre sikkerhetstiltak iverksettes før avliving i en nødvergesituasjon, er lite realistisk og i beste fall kun en teoretisk øvelse. En nødvergesituasjon karakteriseres av at den er akutt, den er kritisk og den er hektisk. Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Fremskrittspartiets situasjonsbeskrivelse vil derfor passe situasjoner hvor nødverge sjelden er berettiget. Så vil jeg presisere at i nødvergesituasjoner skal ikke hunden avlives dersom faren kan avverges på annen måte. Til slutt vil jeg få lov til å gjenta at hundehold har svært mange positive sider. I sannhet er hunden menneskets beste venn. Lovverket skal tydeliggjøre en gjensidig forståelse mellom hundeeieren, hunden og samfunnets behov. Forhåpentlig vil den nye loven som vedtas her i dag, føre til at det sunne norske hundeholdet, som i stor grad er tuftet på kunnskap og forkjærlighet for hunden, videreutvikles.