Erna Solberg (Høyre), 2015-11-17:
Jeg vil takke stortingspresidenten for anledningen til å orientere Stortinget om de nylig vedtatte bærekraftsmålene. FN-toppmøtets enighet om de nye bærekraftsmålene og den nye globale utviklingsagendaen ved navn 2030-agendaen, vedtatt 25. september, var faktisk historisk, og det på flere måter. For første gang har medlemslandene i FN forhandlet frem felles mål som angår alle land og alle folk, og for første gang har vi fått en universell agenda, en felles visjon for verden i 2030. Dette innebærer at de nylig vedtatte bærekraftsmålene også gjelder for Norge, og vi ser nå på hvordan dette skal følges opp i vår egen nasjon. Jeg vil nå først og fremst omtale de internasjonale dimensjonene ved bærekraftsmålene. Bærekraftsmålene angir de viktigste felles utfordringene som verden står samlet overfor. Den overordnede målsettingen er å utrydde ekstrem fattigdom gjennom bærekraftig utvikling. Prinsippet «leave no one behind» er nytt og står sentralt. Det handler om å skape vekst, velstand og et verdig liv for alle, også for de mest sårbare menneskene. Det handler om å fremme fundamentale menneskerettigheter. Samtidig skal klodens bæreevne respekteres og miljø og klima beskyttes. Dette er meget ambisiøse mål, men verdens ledere var på FN-toppmøtet enige om at det var oppnåelige mål. Når vi har sett hvor mye vi allerede har oppnådd med tusenårsmålene de siste 15 årene, er det en inspirasjon, men nå skal altså kampen mot fattigdom fullføres de neste 15 årene. Vi er den første generasjonen som har mulighet til å utrydde ekstrem fattigdom, og vi er trolig den siste generasjonen som kan avverge katastrofale klimaendringer. Dette er derfor ikke bare en agenda for bistand. Det er en agenda for global, bærekraftig utvikling. Bærekraftsmålene stiller høyere krav til medlemslandene, og de stiller nye krav til samarbeid. For globalt utviklingssamarbeid innebærer målene viktige endringer i rammebetingelsene. Tusenårsmålene ble utformet, ikke av medlemslandene, men av FN, for å mobilisere bistand og for å bekjempe fattigdom i utviklingsland. Bærekraftsmålene er på sin side forhandlet av medlemslandene, med utgangspunkt i Rio-prosessen, og gjelder for alle land. Målene forener alle de tre dimensjonene i bærekraftig utvikling: miljøbevaring, økonomisk vekst og sosiale hensyn. Med dette har verden fått én samlet agenda. Den angir de felles globale utfordringer vi må håndtere for bærekraftig utvikling. Bærekraftsmålene er dermed også blitt mye mer omfattende enn tusenårsmålene. Jeg innrømmer at noen av oss kanskje synes det ble vel omfattende for å kunne følges opp helt konkret. Det er 17 mål og 169 delmål som dekker en veldig bred agenda. Hovedansvaret for fattigdomsutryddelse og bærekraftig utvikling er lagt på landene selv. Nasjonale myndigheter skal ta både eierskap og lederskap. Landene selv må sørge for gode politiske prioriteringer og stabile rammebetingelser for vekst og investering. Konferansen om Finansiering for utvikling i Etiopia i juli – hvor Norge spilte en viktig rolle – var klar på at det er behov for økt nasjonal ressursmobilisering og skatteinngang. Men bistand vil fremdeles være viktig for de minst utviklede landene og for sårbare stater, og det er dessverre et økende behov for humanitær nødhjelp. Bærekraftsmålene bringer i tillegg inn en helt ny dimensjon i forhold til Rio og tusenårsmålene. Det dreier seg om en veldig viktig nyvinning, nemlig mål 16, om effektive og ansvarlige institusjoner. Dette var en av Norges fremste prioriteringer i FN-forhandlingene. Mål 16 handler i realiteten om godt styresett, demokrati og menneskerettigheter. Selv om disse begrepene ikke er direkte nevnt, er innholdet godt dekket, både i målene og i den politiske erklæringen som danner rammen rundt dem. Mål 16 tar til orde for å redusere vold, fremme rettsstat og rettsvesen, redusere korrupsjon og kriminalitet, sikre deltagelse i beslutninger og beskytte fundamentale friheter. Jeg mener det er oppmuntrende at vi har fått alle FNs medlemsland til å enes om dette som har vært et av de mest sensitive spørsmålene i mange diskusjoner. Etter min mening er mål 16 et verktøy i hendene på nasjonalforsamlinger, organisasjoner, næringslivsaktører og politikere gjennom deres respektive arbeid med å følge opp bærekraftsmålene. Det er gjennom mål 16-formuleringene man faktisk har institusjonalisert muligheten til påvirkning for alle overfor landets myndigheter. Respekten for menneskerettighetene er, sammen med klima, miljø og likestilling, viktige tverrgående hensyn i den utviklingspolitikken som Norge fører. Vi vil bidra til at menneskerettigheter, styresett og stabilitet blir integrert i en bred og helhetlig oppfølging av bærekraftsmålene. Vi vil også bidra til at målene fremmer markedsøkonomi, vekst og jobbskaping, så vel som miljø og klima. Klimatoppmøtet i Paris må vise veien til en verden hvor temperaturstigningen holdes under to grader. Dette danner forutsetning for å lykkes med de øvrige målene. Regjeringen ser det selvsagt også som helt sentralt at bærekraftsmålene viderefører tusenårsmålene og fokuset på fattigdom, helse, utdanning og likestilling. Flyktningkrisen viser hvor viktig det er at vi lykkes med 2030-agendaen. Vi må møte de prekære humanitære utfordringene og samtidig bidra til forebygging og motstandskraft i fattige land. Dersom vi ikke tar fatt i de grunnleggende årsakene til konflikt, nød og naturødeleggelser, vil menneskene fortsette å forlate sine hjem på leting etter en bedre fremtid. Vi må bidra til å bekjempe fattigdom og sykdom, beskytte miljø og naturressurser, og begrense klimaendringene som undergraver matsikkerhet og livsgrunnlaget for mange sårbare samfunn. Bistanden vil ha en komplementær rolle, ikke minst som katalysator for investeringer og næringslivets engasjement. Partnerskap med privat sektor vil være avgjørende for å lykkes, ikke minst når det gjelder vekst og jobbskaping. Fra regjeringens side skal vi følge opp bærekraftsmålene gjennom politisk dialog og samarbeid, både bilateralt og multilateralt så vel som gjennom vår egen nasjonale oppfølging. Det internasjonale arbeidet vil foregå på ulike spor, men med en helhetlig tilnærming i tråd med FN-toppmøtets erklæring. Det finnes nemlig ingen plan B. Det finnes ingen planet B. Alle land er i samme båt og må bidra i fellesskap. Stortinget kan støtte opp under denne agendaen i sitt arbeid internasjonalt, innen alle temaer Stortinget jobber med. Gjennom kontakter med folkevalgte og myndigheter i andre land kan Stortinget dele erfaringer om norsk styresett, om demokratisk deltagelse, om partnerskap med privat sektor og sivilt samfunn, om hvordan man sørger for å få med seg og skape tillit i et samfunn. Engasjementet fra de folkevalgte vil være avgjørende for at 2030-agendaen skal kunne gjennomføres. Regjeringen ønsker å ha en dialog med Stortinget om oppfølgingen av 2030-agendaen. Det vil vi gjøre på flere måter, men bl.a. vil vi ta dette opp gjennom budsjettbehandlingene og budsjettdokumentene i årene som kommer. Jeg ønsker en debatt om bærekraftsmålene hjertelig velkommen. Jeg mener en sånn debatt bare kan styrke oss og gjøre oss mer skjerpet for å finne de gode løsningene. Vi vet at Norge ligger langt fremme på mange områder, og regjeringen arbeider allerede intensivt med fremtidsrettede reformer og omstilling som kan sørge for at vi klarer å ligge langt foran også fremover. Vi vet at vi har noe å bringe til bordet hvis vi klarer å gjøre det med en ydmyk og åpen holdning overfor andre land, om hvordan vi klarer å løfte i fellesskap i et samfunn. Vi vet at Stortinget gjennom samhandling med internasjonale organer og parlamentarikerforsamlinger kan bidra til å styrke ikke minst alt det som ligger under mål 16, nemlig å få fungerende styresett til å bli bedre i mange land. Til grunn for bærekraftsmålene ligger FNs mest omfattende konsultasjonsprosess noensinne. Millioner av stemmer fra sivilsamfunnet verden over har blitt hørt. Vi har hatt dialog med sivilsamfunnets organisasjoner, og jeg håper at vi skal klare i oppfølgingen å sørge for at millioner av menneskers stemmer fortsatt blir hørt.