Per-Kristian Foss (Høyre), 2010-03-09:
Jeg deler i all hovedsak saksordførerens konklusjoner i hans innlegg. Jeg har lyst til – med adresse til siste taler, fra Fremskrittspartiet – å minne om at det var dette parti som i Stortinget i forrige periode, under sin daværende leder for helsefraksjonen, sikret flertall for den styringsform vi nå har på sykehusene. Dette partiet er nå den sterkeste kritikeren av det systemet man selv var med på å innføre. Det er et tankekors – ikke for flertallet i Stortinget, men for Fremskrittspartiet. Det er positivt, det Regjeringen nå melder, at holdningen til å respektere budsjetter i de regionale helseforetakene og underliggende enheter er blitt bedre. Det er det all grunn til å gi honnør for. Men komiteen uttaler samtidig, under henvisning til at det nå er satt i gang arbeid for å forbedre oppdragsdokumentet, sikre gode rapporteringsrutiner mv., at dette er skritt i riktig retning. Men så sier komiteen: «Komiteen vil imidlertid understreke at det har tatt uakseptabelt lang tid å få økonomistyring og andre sentrale deler av styringssystemet på plass.» Det er med adresse til andre enn den nåværende statsråd, men det er like stor grunn til å merke seg dette for den sittende regjering, som har hatt ansvaret hele tiden. Så et par kommentarer til noe som kom frem under høringen etter ønske fra helseforetakene, om å få grunnlag for en mer langsiktig budsjettering. Det er et ønske jeg bare delvis kan forstå, for ingen sektor har så gjennomført fått økte budsjetter hvert år, under skiftende regjeringer, som helsesektoren. Ser man det i et 30-årsperspektiv – altså også da helseforetakene hadde en annen styringsmodell – er det ikke noen sektor i samfunnet som i etterkrigstiden har hatt så sterk økning som nettopp denne sektoren. Det er vel ingen som har mindre grunn til å klage på forutsigbarhet enn akkurat helsesektoren, fordi de hvert år har fått økte budsjetter – kraftig økte budsjetter. Men jeg skjønner dem på ett punkt, og det er også derfor et flertall i komiteen – altså partiene Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre – i en merknad sier det er grunn for Regjeringen til å legge frem en sak for Stortinget i vårsesjonen, altså før budsjettet om høsten, om eventuelle endringer i finansieringsordningene for helseforetakene, slik at man bedrer foretakenes muligheter for planlegging. Jeg vil gjerne høre statsråden svare på hvorfor dette er så vanskelig. Kommunesektoren er i den situasjonen at man om våren får beskjed om vesentlige rammer for sin økonomi, men også endringer i overføringssystemene, om det planlegges. Vi går ikke så langt i denne merknaden, men ber altså om at helseforetakene om våren – det kan gjøres i en egen melding, eller det kan gjøres i revidert budsjett – kan få varsel om eventuelle endringer. Det synes jeg er et minimumskrav for å kunne drive langsiktig budsjettering. Jeg må legge til at det er positivt at man har fått til at oppdragsbrevet går ut fra departementet til helseforetakene på et tidligere tidspunkt enn tidligere. Det skal Regjeringen ha honnør for, og det er en utvikling i riktig retning. Så har jeg et par spørsmål til slutt til statsråden. Under høringen kom det frem at helseforetakene sammen har henvendt seg til departementene og sagt at de gjerne ønsker en samordning av større innkjøp, og at de ser muligheter for å spare penger på denne måten. Da svarer departementet at det ser man positivt på, men man vil vente og se hvordan det går med samordningen i ett av de regionale helseforetakene – riktignok det største. Jeg vil spørre om statsråden – jeg hadde nær sagt – har fått litt mer fart på seg siden høringen, fordi dette forslaget er det ikke noen grunn til å vente med når helseforetakene selv spiller det inn. Når de selv spiller inn et bidrag til å redusere kostnader, hadde jeg ventet at departementet ville gripe det litt mer begjærlig enn bare å vente og se. Til slutt: Jeg har registrert som positivt at Fornyingsdepartementet nå har fått en analyse av ulike statssektorer basert på prinsippet «best practice». Hvorfor er det altså slik at enkelte helseforetak, enkelte politidistrikter, enkelte høyskoler og universiteter driver så veldig mye rimeligere enn andre? Kan vi lære av dem som driver rimeligst? Denne metoden er blitt brukt i mange andre land med stort hell for å få ned kostnader. Mitt spørsmål er: Hva vil Helsedepartementet gjøre for å kunne utfordre de helseforetakene som driver dyrest, til å kunne følge praksisen til dem som driver rimeligst, altså prinsippet «best practice»?