trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2013-12-05:
Jeg har lyst til å anerkjenne det at formuesskatten har en klar fordelingsprofil. Staten har vel tatt inn rundt 13 mrd. kr som har vært kunnet brukt til å nå f.eks. 1 pst.-målet om bruk av penger til kultur. Jeg har ikke noe problem med små ulikheter i samfunnet – det er en god verdi – men jeg er også en av dem som mener at utjevning ikke nødvendigvis er målet, men at det å redusere fattigdom er et mål. Når partiet som gikk til valg på å fjerne fattigdommen i Norge, etterlot seg 15 000 flere fattige barn, har jeg litt problemer med å ta den kritikken alvorlig. For dem som lever i fattigdom, er ikke avstanden til de rikeste det viktigste, men nærheten til hjelp for å løfte seg ut. Regjeringen reduserer det samlede skatte- og avgiftstrykket, og det kommer hele befolkningen til gode i form av trygge arbeidsplasser, økt konkurransekraft og styrking av norsk eierskap. Det sikrer finansieringen av en bærekraftig, robust velferdsstat, som ikke skal være alt for alle, men som skal være mye nettopp for dem som trenger det mest. Representanten Trond Giske er vel en av de mange som har tatt til orde for å fjerne formuesskatten, og fikk støtte av daværende LO-leder Roar Flåthen. Flåthen var redd skatten truet norsk industriutvikling og norske arbeidsplasser. Denne regjeringen har begynt en gradvis reduksjon. Samtidig lukker vi gapet mellom selskapsskatten og vanlige lønnstakere og setter begge ned til 27 pst. Regjeringen Stoltenberg II foreslo kun å redusere bedriftsbeskatningen, mens vi synes dette også skal komme vanlige lønnstakere til gode. Dessuten inviterer jo ulike satser til skattetilpasning og er ingen god løsning. Jeg gleder meg til valgkampen i 2017, hvor Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet skal gå til valg på å gjeninnføre formuesskatten og arveavgiften. En særnorsk skatt på norsk eierskap og norske arbeidsplasser er en sikker valgvinner, tror jeg, for Senterpartiet. Så vet vi jo at Scheel-utvalget skal legge fram sine anbefalinger for skattesystemet neste høst. Det er helt legitimt å spørre om vi ikke kunne ha ventet med skatteendringene til denne utredningen var klar, men jeg synes daværende statsminister Jens Stoltenberg sa noe klokt da Dagens Næringsliv spurte ham om akkurat dette da de rød-grønne plutselig kom med forslag om å redusere selskapsbeskatningen. Da sa han: «Nei, det er en feil man altfor ofte gjør i norsk politikk. Man viser til utredninger og så ikke handler. Jeg mener det er viktig at politikerne evner å gjøre ting som er åpenbart riktig selv om det er en utredning på gang.» Det er en utredning på gang, men denne regjeringen evner å gjøre noe som er åpenbart riktig, og har gitt tydelige signaler om at dette bare er første steg mot et bedre, mer moderne innrettet skattesystem som vil finansiere framtidens velferd, og bidra til å løfte de fattige.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-05-23:
Utenriksministeren må gjerne harselere over at Høyre finner det underlig at Norge ikke bruker alt handlingsrommet vi faktisk har i EØS-avtalen. Men jeg traff åpenbart et sårt punkt i mitt innlegg, for det er altså ikke bare Høyre som har «gravd fram» statistikk, dette er noe som Europautredningen og flere andre har pekt på i lang tid, og som oppfattes som noe pussig, så lenge UD bruker så mye ressurser som det faktisk gjør på å sikre Norge invitasjon til disse møtene. Men et hovedpoeng i min innledning var å understreke den alvorlige situasjonen mange opplever i Europa, særlig ungdom med tanke på arbeidsledighet. Det rammer særlig land i Sør-Europa, men det er noe som både rammer og kan ramme flere land. Det har i den senere tid vært reist krav fra norsk fagbevegelse om at man skal ha unntaksordninger for Kroatia når Kroatia nå blir EU-medlem, slik at man hindrer fri flyt av arbeidskraft og dermed også muligheten til å komme til Norge og andre land for å ta seg arbeid. Sett i sammenheng med arbeidsledigheten i Europa og i sammenheng med viktigheten av det, kan utenriksministeren avkrefte at dette vil bli norsk politikk?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-05-23:
Jeg er glad for utenriksministerens nyhet om at vi har satt rekord og fått ned etterslepet. Det er bra, og der må vi være – for å si det sånn. Men poenget er ikke som Tom Staahle antyder, å være den snilleste gutten i klassen. Poenget er ikke å skulle tilfredsstille Brussel. Poenget er å sikre at vi har et felles regelverk – et godt felles regelverk. Det er vi som tjener på det – vi som har de høyeste lønningene og i utgangspunktet det mest avanserte regelverket. Vi er tjent med at konkurrentene våre, f.eks. i Øst-Europa, må ha de samme rammer for arbeidstid og de samme rammer for helse, miljø og sikkerhet. Det er det som er fordelen for oss – at de andre ikke kan konkurrere med hensyn til sosial dumping hjemme. Så til Peter N. Myhre: Han sier at vi må slutte å gi bort skattepenger gjennom IMF. Vi gir ikke bort en eneste skattekrone gjennom IMF. Vi låner ut penger gjennom IMF og får tilbake med renter. Det er til og med god butikk. Så til ostetollen: Hvis EU skulle komme med mottiltak, har de ikke grunnlag for det. Da bryter de avtalen. Det tror jeg ikke EU gjør. Peter N. Myhre sa at det i grunnen er oljen og gassen vi kan takke for at vi har så høy velferd i Norge. Det er helt feil. Oljen og gassen er god å ha både på grunn av inntekter og som en industriell katalysator, men i et historisk perspektiv er fisken, skogen og vannkraften mye, mye viktigere. Det er gjennom måten vi har forvaltet disse naturressursene på i Norge, at vi har skapt den velferden vi har, nemlig en politikk for høy sysselsetting og lav ledighet, en familie- og likestillingspolitikk som har gjort det mulig for både menn og kvinner å være i arbeidslivet, en rettferdig fordeling, en aktiv statlig næringspolitikk og distriktspolitikk og en stor og effektiv offentlig sektor som tar ansvar for utdanning, helse og eldreomsorg. Det er grunnlaget for at vi har det høye velferdsnivået. Men jeg skjønner at representanten Myhre ser på oljen og gassen, for alt dette jeg nevnte, står Fremskrittspartiet atskillig fjernere. Det er bærebjelkene i en sosialdemokratisk samfunnsmodell som har brakt oss dit vi er i dag. Derfor er det viktig å ta vare på den, sånn at vi kan holde oss på den toppen. Torkil Åmland stilte spørsmål om det var riktig å ha en ytterligere økonomisk og politisk integrasjon i EU – om det var en riktig vei ut av den krisen vi er i. Det kan sikkert diskuteres, men poenget er at EU-landene selv sier ja. På alle møter vi har vært, og hvor dette har vært diskutert – også i parlamentarisk sammenheng – er svaret mer integrasjon. Det er det man tror er veien ut av problemene: et bedre finanstilsyn, som vi har fått på plass, og mot en bankunion. Den eneste mislyden på det er fra konservative politikere fra Storbritannia.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2013-05-23:
Representanten Lars Peder Brekk satte søkelyset på spørsmålet om å avgi nasjonal råderett – og i samme åndedrag også suverenitetsavståelse. Dette er jo opp imot de fordelene som ligger innenfor EØS-systemet når det gjelder dette enhetlige regelverket som vi allerede har snakket mye om, og som gir oss adgang til et marked på 500 millioner innbyggere. Dette er jo ikke enkelt. Det er et tema som er vanskelig å diskutere, og det møter mange ryggmargsrefleksmessige motforestillinger. Jeg har lyst til å spørre utenriksministeren om regjeringen har planer – og i hvilket omfang – når det gjelder ytterligere suverenitetsavståelse eller avgivelse av norsk råderett i fremtiden.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2013-05-23:
Jeg må bare nok en gang få understreke at Fremskrittspartiet står for en europapolitikk i samsvar med norske interesser. Den baserer seg på EØS-avtalen som sin viktigste ramme. Når jeg hører oppløpet fra enkelte arbeiderpartirepresentanter i denne debatten, må jeg si jeg blir litt forbauset. Det står i en grell kontrast til den gleden som utenriksministeren ga uttrykk for i sitt innlegg i Stortinget den 14. mai, hvor han sa, og som også foreligger skriftlig: «Jeg er glad for den enigheten.» Han viste til den brede enigheten om EØS-avtalen i Stortinget. Der har man den alliansebyggende parten av Arbeiderpartiet, mens representantene Gustavsen og Gullvåg står på stikk motsatt side. EØS-avtalen er nemlig basert på de fire friheter. Det er rammen for det indre marked, med fri flyt – som det står – av varer, tjenester, kapital og personer. Det er dette som er avgjørende for norsk økonomi. Og noen i Arbeiderpartiet hevder at Fremskrittspartiet viser for mye til at olje- og gassinntekter er viktig for Norge. Ja, det gjør alle andre eksportprodukter, også – går til Europa. Det er europeiske forbrukere som fyller den norske statskassen med inntekter uansett hva slags eksportartikler vi snakker om. Så er det jo slik at Arbeiderpartiet til slutt måtte bite i gresset og gå med på denne ostetollsaken, som jeg tror satt veldig langt inne. Det jeg gjorde i mitt innlegg innledningsvis i dag, var å advare mot å fortsette med en slik strategi. Så lenge vi begynner å motarbeide EØS-avtalens artikkel 19, og så lenge vi handler i strid med hele ideologien i EØS-avtalen, må vi jo regne med at også andre vil gjøre det. Da er ikke veien lang til ensidige tiltak fra enkeltland – eller fra EU som sådan – mot norske eksportartikler, f.eks. fisk, der vi har sterke konkurrenter blant EU-landene. I denne saken tror jeg det er mye viktigere enn i mange andre saker at vi forsøker å stå på det vi faktisk er enige om. Det vi er enige om – og det som utenriksministeren innledet med tirsdag i forrige uke – er altså det enhetlige regelverket for det indre marked. Vi skal ikke bare etterleve regelverket, men vi skal også fremme det for videreutvikling og forbedring. Da er ensidige, restriktive tiltak mot europeiske eksportartikler ikke veien å gå.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2013-05-23:
Det er ikke helt uventet at representanten Brekk fokuserer på Fremskrittspartiets motstand mot å uthule EØS-avtalens grunnprinsipper. Det er vi vant til fra en rekke debatter i denne salen. Så vil jeg bare føye til at når Brekk til stadighet sier at EU er for frihet når det gjelder eksport og mot frihet når det gjelder import, gjelder jo det da land utenfor EØS-området. Det samme kan man nok si om Norge. Norge har definitivt ikke noen frihandel i fullt monn når det gjelder land utenfor EØS. Det er jo derfor vi er med i EØS – for at vi skal bygge ned handelsbarrierene i Europa. Vi er ikke med i EØS for å bygge opp handelsbarrierene i Europa, og det tror jeg faktisk utenriksministeren er enig i. Det er altså derfor vi fra vår side advarer mot å eksperimentere med nye handelsbarrierer mot EU, for det kan føre til motreaksjoner, og det er definitivt ikke i samsvar med norske interesser.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2013-05-23:
Jeg synes det var nødvendig å legge inn en kommentar til Fremskrittspartiets representant Peter N. Myhre. Han sa i sitt første innlegg at han er for full frihandel, og han brukte på sett og vis EU som modell for hvordan en skulle løse det. La meg si det slik: I mine øyne er EU for full frihandel når de skal eksportere sine varer, men de er mot full frihandel når de skal importere varer – på samme vis som mange andre land, som også har ulike ordninger, og det er heller ikke så ulikt Norge, for å si det slik. Den beskrivelsen av EØS-avtalens artikkel 19 som Myhre gir, er etter min mening feil. Det står klart at intensjonen er liberalisering av handelen med jordbruksvarer, men det står også – som Myhre absolutt ikke nevner – at det skal være innenfor rammen av de respektive landenes eksisterende jordbrukspolitikk. Og et faktum er jo at norsk import av matvarer innenfor artikkel 19-avtalen har økt enormt, mens norsk eksport ikke har økt i det hele tatt – i tråd med denne avtalen. Så vi har i fullt monn og kanskje mer enn nok ivaretatt behovet for liberalisering, som Fremskrittspartiets Peter N. Myhre påpeker – la det være sagt. La meg også si at det er interessant at denne ostetollsaken lever så vel i denne sal. Jeg synes jo det er kjempebra, for da har vi satt fokus på et særdeles viktig poeng, nemlig at det å bruke et internasjonalt regelverk på det viset som vi har gjort her, ivaretar norsk næringslivs interesser, og det ivaretar norske distrikters interesser. Jeg gleder meg til å se den dagen Fremskrittspartiet og Høyre reverserer denne politikken. Da vil det bli mange som reagerer. Helt til slutt må jeg si at jeg er veldig overrasket over representanten Ivar Kristiansens Kina-frykt. Ivar Kristiansen ramser opp alle «trusler» ved Kinas deltakelse i felles forskning i Ny-Ålesund, Kinas aktivitet på Grønland, Kinas aktivitet i nord som sådan, men jeg mener faktisk det er særdeles positivt at også stater fra Østen kan ha interesse av å være med på å utvikle nye måter å samarbeide på i nord, slik en nå gir åpning for gjennom at de er observatører i Arktisk råd. Og la meg si det sånn: I selsaken er jo Norge helt enig med Canada. Vi har sagt det klinkende klart at vi støtter Canada i selsaken.
Kjell Arvid Svendsen (Kristelig Folkeparti), 2013-05-23:
Jeg er glad for at regjeringen og utenriksministeren så klart gir uttrykk for at en ønsker å bruke mer midler på romfolket i inneværende periode. Dette er noe som Kristelig Folkeparti slutter opp om, og som vi ser veldig positivt på. Da jeg tegnet meg for replikk, var det faktisk mye på grunn av det samme spørsmålet som nettopp kom her, om hvordan en ser på det i neste periode, om en vil bruke mer midler: Men jeg kan trykke litt mer: Hvordan ser utenriksministeren at vi kan få brukt disse midlene? Han var inne på det i svaret, men hvordan ser en for seg at vi kan få brukt dem på en effektiv måte? Kan han utdype det litt?
Trine Skei Grande (Venstre), 2013-05-23:
Jeg hadde egentlig tenkt å spørre hvorfor ikke Norge er med i romstrategien til Cecilia Malmström. Så kikket jeg ut og begynte å tenke på folk i USA som har mistet alt de eide, og på folk i Norge i dag som ser at husene deres kanskje kan forsvinne – på grunn av det været vi har. Derfor har jeg lyst til å bruke min replikk til å spørre om ikke statsråden er utrolig bekymret over at et helt kvotemarked, som er en så viktig del av klimapolitikken i Europa, er i ferd med å bryte sammen, og er i ferd med ikke å ha noen virkning i klimapolitikken, fordi prisene har gått så mye ned som de har. Er det ikke på tide at Norge tar et initiativ for å få dette markedet opp og gå igjen?
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-05-23:
Det er riktig at dette er en viktig og krevende problemstilling, fordi regjeringens syn er at vi skal bidra til å videreutvikle et enhetlig regelverk. Det tjener vi på, kanskje enda mer enn noen andre i Europa, nettopp av de grunner som representanten Myhre selv påpekte. Vi er kanskje et av de mest integrerte landene i Europa, mer enn mange medlemsland når det gjelder økonomi. Så forsøker vi å gjøre det på en slik måte at det er kompatibelt med grunnstrukturen i EØS. Igjen til det tidligere omtalte EØS-rådsmøtet – der trakk vi fra både Norges og Liechtensteins side fram hvordan vi ønsker å slutte oss til det arbeidet som gjøres i EUs nye finanstilsyn, men at vi ønsker å gjøre det gjennom å ha en parallell struktur der vi får den samme måloppnåelsen i to ulike kanaler – en EØS-kanal à la ESA og en EU-kanal. Jeg forstår på responsen at det er EU rede til å diskutere videre, og det er den veien vi prøver å løse den konkrete utfordringen.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-05-23:
Mitt poeng var ikke at romspørsmålet alene er det største problemet i Europa, men at den dype sosiale krisen med konsekvenser som utestengelse, fremmedfrykt, nye konflikter, nytt press mot minoriteter og andre på utsiden er et av Europas aller viktigste problemer. Så romproblematikken er en del av en større sosial krise i Europa. Den har blitt forsterket, aksentuert, av det som har skjedd i senere tid i Europa. Derfor mener jeg at den virkelig store debatten om Europa nå må dreie seg om hvordan man kan bidra til at Europa økonomisk kommer på rett kjøl, hvordan man treffer de riktige tiltakene for å hindre en nedadgående spiral, som til slutt kommer til å ramme alle, og også få konsekvenser for normer, menneskerettigheter, demokrati osv. Når det gjelder spørsmålet om forhold med hensyn til romfolk her og romfolk der, mener jeg at Norge skal ha en tolerant og åpen holdning til alle mennesker som er i Norge. Men det er også viktig å hjelpe folk der de er opprinnelig, og derfor rettes mye av romfolktiltakene nettopp inn i de landene hvor de fleste romfolk opprinnelig har bodd.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-05-23:
Til det siste spørsmålet så er vi nå i en forhandlingsprosess med Kroatia om både økonomiske bidrag, om kompensasjon for bortfall av fri markedsadgang for fisk, og om spørsmålet om adgang for arbeidstakere fra Kroatia. La meg si det slik, jeg deler absolutt representanten Eriksen Søreides intensjon. Vi kommer til å konkludere i meget nær framtid når det gjelder helheten i den avtalen med Kroatia, slik at vi får Kroatia på plass også i EØS, samtidig som de blir med i EU. Da vil vi også kunngjøre helheten i forhandlingsløsningen med Kroatia. For øvrig er jeg glad for at også Eriksen Søreide er enig i at arbeidsledigheten i Europa er et enda større problem enn norsk deltakelse på uformelle møter, men jeg har lyst til igjen å understreke at det må ikke være noen tvil om at vi ønsker å bruke handlingsrommet fullt ut. Jeg mener at vi har fått fram ganske mange eksempler på at vi faktisk gjør det. For det er ikke bare å dukke opp på møter, det er jo også å ha noe å si og noe å mene og ha standpunkter inn i debatten. Det er også å bruke handlingsrommet.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-05-23:
300 mill. kr er altså i denne perioden det samlede beløpet for tiltak relatert til romspørsmål i Europa – det er mye Romania, men også Bulgaria og andre land. Ja, for det første har vi nå noen tidligere allokerte midler som må reallokeres, knyttet til manglende oppfyllelse av CCS-ønsker og tidligere avtaler, midler som vi ønsker å allokere til romtiltak. Men det henger selvfølgelig også sammen med hva mottakerlandene synes om det, så det er en diskusjon vi har innledet for inneværende periode, og, som jeg sa sist, for neste periode, som begynner våren 2014, vil vi definitivt bevege oss mer både mot fattigdomsrelaterte tiltak generelt og mot romrelaterte tiltak.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-05-23:
For det første er jeg glad for representanten Svendsens og Kristelig Folkepartis engasjement på dette feltet, som jeg fullt ut deler, og det står i en solid norsk tradisjon. Jeg vil også oppfordre representanten til å ta en samtale med Fremskrittspartiet, Kristelig Folkepartis mulig kommende regjeringspartner, om dette, siden de sier at vi er for generøse og burde bruke mindre penger gjennom EØS-tiltak. Men det er nå en annen sak. Vi forsøker hele tiden å optimalisere bruken av midlene, og når det er en del midler som foreløpig ikke er brukt, er det nettopp fordi vi vil ha kontroll på at de går til de ønskede formålene. Men det kan være støtte til organisasjoner som jobber for rettighetsfremme, det kan være infrastrukturtiltak, skole- og utdanningstiltak, og det kan være andre typer tiltak som skal forbedre situasjonen, også omdømme og anseelse, evne til å hevde rettigheter for f.eks. romfolk og, vil jeg nevne, andre minoriteter, ikke minst da i tidligere Øst-Europa, de nye medlemslandene i Europa. Det er et veldig viktig formål. Vi arbeider meget tett sammen med Europarådet, og det er veldig gledelig at vi har kunnet bruke en del av EØS-midlene i nær partnerskap med Europarådet, som har et stort og godt fokus på dette.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-05-23:
Jo, jeg er meget bekymret over det. Jeg er meget bekymret over manglende framgang i klimapolitikken generelt, og også over at kvotemarkedet ikke fungerer etter hensikten, når det er en rekke forhold i dagens europeiske energimarked som gjør at det vi trodde skulle virke, ikke har den effekt som vi hadde håpet. Dette er en veldig viktig diskusjon. Den diskusjonen fører vi med EU-kommisjonen og med relevante og interesserte parter i EU. Slik sett har vi tatt initiativ til å føre den debatten, og jeg tror i og for seg at omstillingen av denne kvotepolitikken må initieres ut av EU. Men vi kommer til å støtte aktivt opp om det, og det har vi signalisert i en rekke relevante møter med våre motparter der.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-05-23:
La meg bare si at hovedbudskapet her fra regjeringens side er – punkt én: Vi har et handlingsrom, og det skal vi bruke. Som Gullvåg illustrerte, det er det mange eksempler på at vi gjør mer enn før. Det andre budskapet er: Vi skal stå opp for felles regelverk. Vi skal innlemme og vi skal vedta. Vi har også, som jeg sa i dag, ny rekord når det gjelder beste innlemmelse av nye rettsakter siden 1999, og det største antallet nye beslutninger noensinne. Vi gjør altså nøyaktig det representanten Fardal Kristoffersen nettopp nevnte – vi må ikke vente, vi må implementere. Men vi skal også stå opp der det er viktig. Punkt to – til Ivar Kristiansen: Jeg fikk nesten inntrykk av at representanten Kristiansen snakket om et annet møte enn det jeg var med på. Første del av innlegget var spørsmål om jeg var «hands on». Den andre delen av innlegget var at det var min skyld alt sammen. Begge deler kan ikke være riktig samtidig. Men det er altså slik at dette er et konsensusorgan. Vi får ikke andre vedtak enn det alle slutter opp om. Det var en intens og lang debatt. Det vedtaket som ble fattet, ble fattet med tre EU-medlemsland – herunder formannskapet Sverige, to EØS-land, Island og Norge – og USA, Russland og Canada som et konsensusvedtak. Det inkluderte altså at EU ble tatt opp. Det er bare det at implementeringen av den beslutningen utstår med hensyn til visse helt spesifikke spørsmål knyttet til sel – ikke til oljesand. Det var ingen som sa oljesand på det møtet. Jeg tror heller ingen tenkte oljesand. Det var spesifikke spørsmål om sel, og Catherine Ashton og EU-kommissær Damanaki har kommet med en felles uttalelse hvor de ønsker den beslutningen velkommen. Det er jeg glad for, for jeg var veldig redd for at det møtet skulle konkludere med ingen utvidelse. Nå blir alle, herunder EU, tatt opp – dog med en liten forsinkelse på kanskje noen måneder for EU. Til slutt, etter å ha hørt både Torkil Åmland og Tom Staahle, vil jeg trekke fram at det åpenbart er en utvikling i Fremskrittspartiet når det gjelder synet på EU – kanskje inspirert av høyresiden i Storbritannia. Det viser, hver gang vi heretter hører om at det skulle være ulike syn på EU i denne regjeringen, at en alternativ regjering sannsynligvis vil ha vel så mye sprik. Nå var kritikken at vi diltet etter EU, vi logret for EU, og vi stilte ikke norske interesser først. Da vil jeg kort si til det at vi stiller norske interesser først, men den viktigste norske interessen i EU-samarbeidet er å sikre et solid felles regelverk. Deretter er det enkelte områder hvor vi har synspunkter som vi vil fremme i tillegg. Men det er en interessant utvikling jeg ville tatt med meg, og som sikkert også gir Høyre mange interessante ting å tenke på i de interessante diskusjonene vi kan følge med på i media. Med tanke på en borgerlig eller blå-blå regjering får de også mye å snakke om når det gjelder EU. Vi ser at også i Norge ser vi nå en nei-side med et høyreutgangspunkt.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-05-23:
Jeg er nødt til å si et par ord til om Arktisk råd, for det var ikke bare Kina som ble tatt opp som observatør, det ble også Italia, Japan, Sør-Korea, India og Singapore. Alle disse er land som vi politisk står ganske nær, og vi mener at de asiatiske landenes interesse for å slutte opp om prinsippene bak Arktisk råd – som inkluderer respekten for havretten, urfolksrettigheter og miljø – er bra. Jeg sa i mitt innlegg at det finnes ingenting som heter gratis lunsj. Det å bli med som observatør innebærer også forpliktelser, og vi er glad for at også Kina må forholde seg til de forpliktelsene. Jeg vet ikke om jeg skal tolke det slik at Høyre mener at vi burde holdt Kina og de andre asiatiske landene utenfor. Det var litt uklart i Kristiansens innlegg. Jeg er, var, og forblir en varm tilhenger av at EU skal bli observatør. Jeg mente at det var helt på sin plass. De oppfylte kriteriene. Jeg var uenig med Canadas inngangssyn i at selsakspørsmålet måtte løses, og det er offentlig kjent. Jeg lobbet mot alle de partene som ikke hadde bestemt seg, for at EU, uten forbehold, skulle bli tatt med i denne omgang. Men det er altså i en konsensusorganisasjon, slik at man av og til må arbeide seg fram til en løsning som alle kan leve med. Den ble etter min mening betydelig bedre da klokken nærmet seg halv to om natten enn den så ut til å bli ved midnattstider på denne meget berømmelige lunsjen bare for statsråder, og jeg tror det var viktig for Arktisk råd at vi fikk en framgang. Det er altså fattet en prinsippbeslutning om at EU blir tatt med. Det blir de, og det har de selv ønsket velkommen. Det er sikkert mange meninger i Brussel som Kristiansen har plukket opp. Jeg forholder meg til at Ashton og Damanaki faktisk har kommet med en uttalelse som ønsker beslutningen velkommen, og jeg tror det er bra. Så til spørsmålet som Åmland reiser. Ja, jeg mener veldig klart at EU trenger mer integrasjon, fordi man har vært i et slags mellomfelt hvor man har prøvd å integrere deler av politikken som man ikke har kompensert med andre deler. For eksempel har det bidratt til krisen at man ikke har levd opp til sine egne krav til konvergenskriterier, og det har bidratt til krisen at man ikke hadde et felles finanstilsyn. Hvis Europa og europrosjektet skal lykkes, må man faktisk integrere mer. Men jeg er enig i at det krever folkelig legitimitet, og derfor er jeg også tilhenger i EU av at man styrker Europaparlamentets plass, at man styrker samarbeidet med nasjonale parlamenter, og at man videreutvikler en europeisk politisk kultur, slik at man ikke bare har enkeltland som debatterer EU hver for seg, og så møtes på elitenivå i Brussel. Der har EU en viktig utfordring, og der deltar – som sterkt engasjert europeer – faktisk jeg i den debatten om hvordan EU bør utvikle seg, og jeg mener at mer integrasjon er svaret på mange av problemene, men det må forankres demokratisk.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-05-23:
Interpellanten Hareide var enig i mitt innlegg, og jeg er enig i hans kommentarer til mitt innlegg. Så det er godt å vite at det er bred enighet om at dette er en stor og viktig problemstilling. Den har sterke regionale dimensjoner. Den berører dem som bor i Kashmir. Den berører India og Pakistan, og den berører regionen. Det er selvfølgelig helt riktig at nå som regionen er i bevegelse, er det et rimelig tidspunkt å stille spørsmål om hva slags konsekvenser det vil ha for den langvarige Kashmir-konflikten, ikke minst når det gjelder risikoen for at grupper som har slåss i Pakistan og Afghanistan, kan velge å dra til Kashmir. Men svaret er jo nettopp – som vi nå begge, både interpellanten og jeg, har understreket – at de to landene må begge ta ansvar. De må videreføre den konstruktive dialogen som er satt i gang. Begge parter må være villige til å gi noe, og begge parter må vise evne til å holde ytterliggående krefter i eget land i sjakk. Spørsmålet blir da i mindre grad om vilje, og veldig mye om evne, til det. Er det noe vi kan gjøre for eventuelt å styrke den evnen? Vi har et ikke ubetydelig samarbeid med Pakistan som går nettopp på støtte til bl.a. statsbyggingstiltak. Jeg tror at et av de viktige rådene vi kan gi særlig Pakistan, er å gjøre en del ting for å styrke statens inntektsgrunnlag, slik at man får en mer effektiv stat til å gjennomføre sikkerhetstiltak og også forbedringer i levekår for befolkningen, og på den måten kanskje kan trekke en del grupper vekk fra mer ekstremistiske posisjoner. Men jeg tror også at vi skal være veldig oppmerksomme på risikoen for at et tilbakeslag fort kan aksentuere eksisterende nasjonalistiske strømninger. Derfor er det veldig viktig å følge nøye med og bidra til at et samlet verdenssamfunn søker å hjelpe begge land i denne spente situasjonen.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-05-23:
Jeg vil også takke for gode og konstruktive innspill og nok en bekreftelse på at i mange viktige utenrikspolitiske spørsmål er det bred politisk enighet i Norge, og at det er viktig å holde fokus også på det vi kan kalle frosne konflikter. Jeg vil bare legge til et par observasjoner. Den ene er at det er veldig viktig å huske på at denne konflikten er mellomstatlig, det er en konflikt som i bunn og grunn er mellom to suverene stater vi naturligvis anerkjenner, og at de selv sier at de ønsker å løse konflikten. Derfor er det internasjonale samfunnets bidrag annerledes enn i mer typiske interne konflikter – bare for å rydde opp intellektuelt i hva man kan gjøre og ikke kan gjøre. Det må støtte opp om prosesser som har utgangspunkt i ikke bare Kashmir selv, men også i New Delhi og Islamabad. Det andre er – og det var representanten Eriksen Søreide meget riktig inne på – at historisk har nok Kashmir-konflikten vært nærmest av eksistensiell karakter for Pakistan, enda mer enn for India, i den forstand at det pakistanske sikkerhetsapparatet nesten har hatt sin «raison d’être», sin hele begrunnelse for å eksistere, i Kashmir-konflikten, på en måte som nok overstiger den relative betydningen til andre spørsmål i India. Nå ser vi at India er et land som er i ferd med å bevege seg opp i kategorien global aktør. Det er en formidabel økonomisk vekst i India, og veldig mye av veksten i verden skjer i Asia. Det gir meg et visst håp, fordi det også kan bety at andre tema, andre fokusområder, kan få større oppmerksomhet enn denne tradisjonelle konflikten om et landområde. Selv om jeg fortsatt tror at det er lenge til konflikten er løst, er det første man bør gjøre med en konflikt å sørge for at man slutter å skyte på hverandre og heller la den være frosset i absolutt forstand inntil man har funnet mer konstruktive løsninger. Jeg tror det ligger noe positivt i det at Asia, dynamikken i Asia, er i ferd med å bli grunnleggende forandret. Mens mange av disse områdene – i hvert fall sett fra et europeisk perspektiv – var en slags Europas periferi, er det mer sånn at det i det tjueførste århundret blir omvendt, at gravitasjonssentrumet for internasjonal politikk i større og større grad vil bli Asia. Vi snakker her om en konflikt som ligger mellom Sør-Asia og mer det man kan kalle det sentral-asiatiske området. Det er veldig viktig at både Sør-Asia, Sentral-Asia og det østlige Asia finner sammen i mange av de nye mulighetene som her dukker opp. Hvis de gjør det, er det håp. Hvis de ikke gjør det, kan denne type uløste konflikter trekke ned der samarbeid egentlig burde trekke opp. Derfor er det så viktig å jobbe med begge parter, Pakistan og India, for å inspirere til en mer konstruktiv utvikling i Kashmir. Jeg er glad vi fikk anledning til å drøfte det igjen. Selv om det ikke er et uttrykk for stor uenighet, er det viktig at vi beholder fokus.
Tom Staahle (Fremskrittspartiet), 2013-05-23:
Jeg bet meg merke i at representanten Serigstad Valen i sitt innlegg fokuserte på romfolkets situasjon, og så la jeg merke til at statsråden i siste del av innlegget også tok opp dette temaet, og sa at det var det største problemet i Europa. Mener virkelig statsråden det, eller ser han at utfordringene relatert til den store arbeidsledigheten og ungdomsarbeidsledigheten i Europa kanskje er et større problem, og kan gi mer ustabilitet i Europa totalt sett? – Det er det ene. Det andre: Når Norge nå bruker rundt 300 mill. kr til romtiltak, hvordan ser statsråden at disse midlene kan benyttes på en bedre måte for å redusere tiggerbølgen til Norge?
Tom Staahle (Fremskrittspartiet), 2013-05-23:
Dette er et tilbakevendende tema i denne sal, og det har vært reist både spørsmål og interpellasjoner rundt dette temaet flere ganger. Vi kan registrere at dette er en gammel konflikt, 64 år gammel, og det ser ikke ut til at man har kommet til noen bedret situasjon i løpet av de 64 årene, på tross av at partene faktisk har inngått avtaler med sikte på å gjøre situasjonen bedre. Det er alvorlig. Det er en grense for hvor mye man kan debattere en sak og tro at bare ren debatt vil løse det. Jeg synes denne saken – og det finnes også andre eksempler rundt omkring i verden – er et godt eksempel på at det blir mye prat og lite handling. Her må det settes strengere krav til partene om at de faktisk etterlever det de ble enige om allerede i 1972, og også det de ble enige om i februar 1999, da de to daværende statsministrene undertegnet en felles erklæring om intensivering av forsøkene på å løse de utestående spørsmålene, herunder Kashmir-konflikten. Vi er ikke kommet så fryktelig mye lenger. Samtidig ser vi at antallet personer som blir skadd og drept som følge av hendelser der nede, øker. Det er dramatisk. Det er viktig at partene selv setter seg ned og forhandler og blir enige, men det er også viktig at verdenssamfunnet går inn, gjennom FN, og blir enda mer aktiv i denne konflikten, at en tar grep og får partene til faktisk å forholde seg til det de har blitt gjensidig enige om på et tidligere tidspunkt. Risikoen er at i dette området vil denne uroen kunne gi bedre vilkår for terrororganisasjoner, og det er noe vi ønsker å unngå for alt i verden. Denne regionen kan være et arnested for terrorvirksomhet dersom vi lar det få lov til å utvikle seg, og det vil bidra til å skape enda mer frykt og usikkerhet, langt utover dette området. Min oppfordring – og det er fint å registrere at det er enighet i salen her – er at utenriksministeren intensiverer dette trykket inn gjennom FN-systemet også, og sørger for å få denne saken høyt opp på dagsordenen, og at man stiller strengere krav til de to involverte landene, slik at de faktisk lever opp til de forpliktelsene som de har overfor hverandre og overfor innbyggerne i denne regionen.
Nikolai Astrup (Høyre), 2013-05-23:
La meg først si at jeg er svært enig med representanten Serigstad Valens i hans beskrivelse av de utfordringer romfolket står overfor. Det behøves helhetlige strukturelle grep for å hjelpe romfolket og bedre situasjonen kraftig. En tidligere spørrer var inne på at vi bruker 300 mill. kr på romfolk – det er vel ikke helt riktig, det er vel slik at det var 10 pst. av 30 mill. euro, som er 25 mill. kr. Spørsmålet nå som vi går inn i en reforhandlingsfase av EØS-kontingenten, er om vi kan forvente at andelen av EØS-kontingenten som går til tiltak for romfolk, vil øke i neste periode.
Nikolai Astrup (Høyre), 2013-05-23:
Jeg hadde i grunnen tenkt å holde et vidløftig innlegg om behovet for samarbeid i Europa, særlig i krisetid, og særlig i en situasjon der vi ser at mer ekstreme krefter vokser frem i kjølvannet av den gjeldskrisen som mange europeiske land lider under. Men slik debatten har utviklet seg, blir det nødvendig for meg å ta tak i noen av de punktene som er reist. La meg begynne med Trine Skei Grandes innlegg. Hun holdt et engasjert innlegg om kvotemarked i EU. Vi er enige om viktigheten av kvotemarkedet, og vi er enige om at det er bekymringsfullt at prisene er så lave som de er. Men la meg også si i denne sammenheng at det at prisene er så lave som de er i den økonomisk krevende situasjonen som Europa er i, kanskje er det som bidrar til at nettopp kvotemarkedet vil overleve. Taket for utslippsrettigheter og hvor mye som kan slippes ut hvert år, senkes hvert eneste år. Trekker vi den linjen frem til 2050, vil utslippene i Europa gå ned med 70 pst., uavhengig av hva kvoteprisene er. Problemet med lav kvotepris er at det ikke bidrar til å utløse ny teknologi, og det er det som skal til dersom vi skal klare nettopp de utslippsmålene vi har. Så jeg er ikke så bekymret for kvotemarkedet som Trine Skei Grande er. Men det er viktig at regjeringen kjenner sin besøkelsestid og nå først og fremst jobber for å påvirke rammevilkårene etter 2020, når EU skal utforme nye rammevilkår. Derfor er det helt avgjørende at Norge må bruke de seks–syv årene vi har foran oss, til å være en aktiv bidragsyter til å utforme de rammevilkårene. Så til Laila Gustavsen, som har en rekke – la meg si – karikerte versjoner av hva Høyre måtte mene om både det ene og det andre. Når det gjelder hjemfallssituasjonen, tror jeg vi må konstatere at hun trekker inn ikke arbeidet overfor Brussel, men altså det at man sto overfor et brudd med EØS-avtalen. ESA påpekte det. Da har man to muligheter, enten å liberalisere eller å nasjonalisere. Så valgte regjeringen det siste, og Høyre og Fremskrittspartiet har nå sluttet seg til det standpunktet – slik at hun trenger ikke å bekymre seg for det. Men det var altså en reell uenighet om hvilket veivalg man skulle gjøre. EUs beslutning står jo fast uansett i denne sammenheng. Så forholdt man seg til det. Når det gjelder spørsmålet om hvorvidt Høyre ønsker at EU skal innføre sanksjoner mot Norge, vil jeg si at svaret på det selvfølgelig er nei. Hvordan hun kan stille det spørsmålet, overrasker meg veldig. Så til Steinar Gullvåg, som jo fremstiller Høyre som markedsfundamentalister. Det er vi selvfølgelig ikke, og det blir useriøst å komme med den type retorikk som det representanten Gullvåg her gjør. Det er mye jeg gjerne skulle sagt, men jeg har en høring om kulturminner, så jeg må dessverre forlate dere.
Torkil Åmland (Fremskrittspartiet), 2013-05-23:
Bare en liten kommentar til utenriksministeren og til Svein Roald Hansen som i hvert fall underforstått mente at vi representerte synspunktene til den britiske høyresiden. Da kan jeg si med en gang at en del av de synspunktene i den retning som jeg fremmet her, har vel også vært fremmet fra representanter for Senterpartiet – i noe av den samme retningen. I tilfelle man frykter den britiske høyresiden, så har ikke jeg den frykten, den er ubegrunnet - den sitter i tilfelle langt inn også i den sittende regjeringen. Mitt poeng er for det første at det å avstå suverenitet, er en alvorlig ting som skal ha dyp forankring i folket. Det trodde jeg egentlig det stort sett var enighet om. Det er det Grunnloven vår sier, det er det konstitusjonen vår sier – paragraf 93. Det er derfor vi har en høy terskel for å gjøre det, og jeg tenkte for så vidt at det ikke var så kontroversielt å hevde det. Så til dette med politisk integrasjon i EU. Jeg sa at jeg var skeptisk når utenriksministeren sier det er opplagt at dypere politisk integrasjon er løsningen. Det som er mitt poeng, er at hvis man i EU-landene blant befolkningen har en kombinasjon av manglende eller svekket legitimitet til EU-organene – hvilket målinger viser at man har – og sterkere politisk integrasjon, altså mer sentralstyring og mer byråkratistyring fra Brussel, kan du få en situasjon som virker stikk mot sin hensikt. Det kan godt hende at de man snakker med i Brussel, mener man skal ha mer integrasjon, men faren er jo at EU utvikler seg til et eliteprosjekt med et demokratisk underskudd, og med manglende, lavere legitimitet overfor den befolkningen man skal styre over. Det mener jeg er en betinget bekymring. Derfor mener jeg at det ikke er opplagt at man skal gå den veien. Jeg mener man skal tenke seg grundig om. Jeg er ikke uenig i at det kan være ting man bør stramme inn felles regler på, f.eks. innenfor finans og økonomi, men jeg mener også at man skal tenke seg grundig om før man går inn i et prosjekt der man mener at dypere politisk integrasjon er en opplagt løsning. Det var mitt poeng, og det har flere – også fra regjeringspartiene – sagt i denne sal, slik at britisk høyreside, den står i tilfelle relativt sterkt i norske regjeringskretser.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2013-05-23:
Jeg tror Kinas politiske og ikke minst økonomiske fremrykning nordover hadde fortjent nokså bred debatt også i dette forum. I forhold til Europa er det vel ingen som er uenig i at det vil være i norsk interesse å ha EU med seg på laget i utviklingen av en arktisk politikk og arbeidet med å få på plass de nødvendige trafikkregler, herunder de politiske, for utviklingen av fremtidig aktivitet i våre nordområder. Det har ikke vært min intensjon, og jeg tror heller ikke at jeg på noen måte har gitt utenriksministeren direkte skyld for at EU ikke ble formelt tatt opp som observatør i Arktisk råd denne gangen, men jeg tillot meg å stille spørsmål ved hvor Norge var hen i dette spørsmålet. Jeg spurte, ikke om ting jeg ikke eventuelt hadde fått med meg, men om utenriksministeren hadde reflektert over kommentarene til og reaksjonene på at Kina kom inn i varmen, mens – som utenriksministeren sier – EU vil bli tatt opp, men de må vente, og de må vente på grunn av selsaken. Ja, det er mulig det er selsaken som er den direkte foranledningen til dette, men for egen del hadde jeg selvfølgelig helst sett – og det er jeg ganske sikker på at også Utenriksdepartementet og utenriksministeren gjør – at Europa, samtidig med Kina, kom inn i Arktisk råd-varmen. Derfor tror jeg reaksjonene som dette har avstedkommet innerst inne også må bekymre det norske Utenriksdepartement. Kinas fremrykning nordover får vi sikkert rikelig anledning til å komme tilbake til, men jeg ser at vi også i dette forum unngår å ta denne debatten, om dette på noen måte har en snev av bekymring rundt seg. Vi ser deres interesser i vårt nærområde, deres interesser på Grønland, deres oppbygging av en gigantisk ambassade i Reykjavik, deres tilstedeværelse i Ny- Ålesund, og deres engasjement på Svalbard. Jeg sier ikke at dette er galt, men når jeg legger merke til at dette får omtale, kommentarer og reaksjoner i Brussel, stiller jeg spørsmål ved om dette bekymrer utenriksministeren eller ikke. Jeg konstaterer at svaret er at jeg ikke har fått med meg hele historien, og at dette skyldes selsaken. Det er i så fall en selsom begrunnelse.
Gorm Kjernli (Arbeiderpartiet), 2013-05-23:
Utenriksministeren hadde en grundig redegjørelse sist uke. Jeg vil gripe tak i en sak som også foregående taler var inne på, nemlig jernbanepakke IV. Pakken, som ble lagt fram av kommisjonen i vinter, skal nå gå runden i EUs organer. Derfor er det viktig å understreke at vi ennå ikke har noen endelig jernbanepakke å forholde oss til. Det er ikke ventet at EU vil vedta dette før tidligst etter parlamentsvalget neste år, kanskje mer sannsynlig først i 2015. Det betyr at vi har tid, og, som utenriksministeren sa i sin redegjørelse, det er tid vi må bruke til å påvirke beslutningen i EU og skaffe oss det handlingsrommet vi trenger. Pakken, som den nå ligger, inneholder endringer i flere direktiver. Blant annet foreslås det obligatorisk konkurranse for offentlige kjøpskontrakter og åpning for full konkurranse på sporet. Dette er en politikk Arbeiderpartiet ikke ønsker, for vi mener det er en feilslått jernbanepolitikk. Hovedutfordringen i Norge er å bygge ut infrastrukturen. Den jobben er regjeringen godt i gang med, og vil intensivere ytterligere, i årene som kommer. Dessuten er jernbanen et integrert system med store, faste kostnader. Vi må innse at Norge er et lite land. Det er vanskelig å se at konkurranse skal ha noe for seg i et så vidt lite marked som det norske. Fleksibiliteten i dagens jernbane, med en operatør som kan disponere materiell og personellressurser på en effektiv måte, er et annet argument. Dette synet deler flere av EUs medlemsland. Vi må utnytte de mulighetene vi nå har til å samordne oss med de landene som er enige med oss, og jobbe for de endringer vi mener er riktige. Samme dag som utenriksministeren sto i denne sal og ga sin redegjørelse, var samferdselsministeren i Brussel for å treffe samferdselskommissær Kallas og Europaparlamentets saksordfører. I disse møtene gjorde hun det klart at det norske synet er at vi ønsker fleksibilitet og nasjonalt handlingsrom. Når vi ser hvilke reaksjoner de ulike forslagene i pakken har fått i flere av EUs medlemsland, er det ikke sikkert resultatet blir det samme som det forslaget som nå foreligger. Vi må uansett bruke tiden godt med dem som er enige med oss, og forsøke å påvirke i rett retning. Men – som også representanten Gullvåg var inne på – vi kan gjerne diskutere direktivers innflytelse og påvirkning på norsk politikk, for det er dette det handler om – politikk. Høyre har vært tydelig på at de ønsker å konkurranseutsette persontog, uansett. Fremskrittspartiet går enda lenger. Derfor er dette i høyeste grad et nasjonalt politisk spørsmål, og debatten om hva som er best for norsk jernbane, må tas, uavhengig av hva som vil komme av direktiver en gang i framtiden. Tidligere partileder i Moderaterna i Sverige, Ulf Adelsohn, har sagt om svensk jernbanepolitikk de siste 25 årene at det er et eksperiment utført av «lekfulla» politikere som ikke har innsett konsekvensene av sin egen politikk de siste 25 år. Sverige har det mest liberaliserte togmarkedet i Europa.
Janne Fardal Kristoffersen (Høyre), 2013-05-23:
Tilgangen til EUs indre marked er en forutsetning for å sikre velferden i det norske samfunnet. Det er derfor viktig at vi får på plass en mer aktiv europapolitikk i Norge. Det har i den senere tiden vært mye snakk om handlingsrommet i norsk europapolitikk. Det er på tide at vi fyller det med handling – et internasjonalt handlingsrom for å fremme norske interesser og verdier. Vi må evne å trekke EU-prosesser og direktiver som er av betydning for norske interesser, raskere inn i norsk lovgivning. De fire friheter – varer, tjenester, personer og kapital – skal flyte fritt over landegrensene i de 30 EØS-landene. Vi må ikke stå på bremsene. For Høyre er det viktig å bygge ned alle de usynlige grensehindringene mellom land, sånn at det faktisk skal være like enkelt og naturlig å etablere seg eller samarbeide på tvers av landegrensene, som innenfor dem. Det bør være like enkelt å operere på tvers av grensene i Europa som f.eks. mellom delstatene i USA. Spesielt viktig er dette for små og mellomstore bedrifter. I et Europa som opplever økt krise og tiltakende konkurranse, er det viktig at vi har en politikk som gir forutsigbarhet for norske arbeidstakere og forbrukere. For å kunne tiltrekke seg kompetanse og arbeidskraft i et felles europeisk arbeidsmarked må vi også innrette oss etter et felles regelsett. EUs beslutninger betyr enormt mye for Norge, selv om det dessverre er sånn at vi har svært begrensede muligheter for å påvirke dem. Et EU-medlemskap hadde gitt oss mye mer innflytelse og bedre folkestyre. Norge har nytt godt av en åpen verden og en relativt fri handel, og vi har hatt både muligheter og evner til å gjøre en forskjell. EØS-avtalen har trass i sine feil og mangler gitt oss den muligheten. Til nå har vi innført mer enn 8 000 EU-regler. All den tid vi står utenfor fellesskapet, må vi benytte de mulighetene for uformell deltagelse. Dette skjer gjennom EUs programmer og byråer, der vi investerer mye og får enda mer igjen. Derfor synes jeg også det er positivt at utenriksministeren gjorde det klart i dag at vi fortsatt skal arbeide med Horisont 2020. Vi vet at 80 pst. av vår eksport går til EU, og 70 pst. av vår import kommer fra EU. EU-landene er Norges desidert viktigste handelspartnere, og vi har i aller høyeste grad egeninteresse i at Europa kommer styrket ut av krisen. Det er i vanskelige økonomiske tider vi ser behovet for fellesskap og politisk handlekraft på tvers av landegrensene. Jeg registrerer at representanten Gullvåg(presidenten klubber) var redd for ny regjering. Jeg er mer redd for at SV og Senterpartiet …(presidenten klubber igjen) (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)