Michael Tetzschner (Høyre), 2021-05-18:
Jeg vil begynne med å takke statsministeren for en grundig og reflektert redegjørelse. Jeg synes ikke minst det var interessant med de prinsippene hun la til grunn for det videre engasjementet, for om det militære nærværet trappes sterkt ned, til nesten ingenting, for noe blir det tilbake, vil det internasjonale samfunn ha stor interesse i utviklingen videre. Vi må også passe på å ansvarliggjøre de kreftene som det helt riktig er sagt her må bygge det landet videre. Det må være de interne ressursene som også er skapt i løpet av disse 20 årene. Det er en tendens til å glemme hvilket Afghanistan man i sin tid, på bredt internasjonalt mandat, gikk inn i. Det var et Taliban-styre som brukte Kabuls sentrale fotballstadion til offentlige henrettelser. I dag og i lengre tid har det vært et sted hvor det drives idrett. På tross av en vanskelig sikkerhetssituasjon brukes i hvert fall stadionet til det det skal, og man finner også kvinner på tilskuerbenken, for ikke å snakke om på banen. Mye av Afghanistans fremtid avhenger også av at Taliban selv har gjennomgått en endring. Da noen av oss fra utenrikskomiteen var i Kabul i 2019, var det store uavklarte spørsmålet, som dessverre heller ikke er entydig avklart med Doha-forhandlingene, hvorvidt Taliban, når de nå er blitt anerkjent som en part i fredsforhandlingene, vil respektere de forfatningsmessige rammene som er bygget opp, riktignok i en skjør stat, men som legger til rette for fredelig maktveksling. De har vært uklare. Man kan håpe at de selv ser seg tjent med at man legitimerer et internt styre ikke gjennom vold, men ved å respektere prinsippene for fredelig maktovertakelse i samsvar med folkets vilje. Jeg er glad for at statsministeren var så tydelig på sikkerhetssituasjonen for de norske styrkene som skal gjennom en demobilisering, og hvilke tanker man har for det norske ambassadepersonalet og de som fortsatt skal representere Norge og vestlige interesser der borte. Jeg synes også det var meget på sin plass å dvele så mye ved de moralske forpliktelsene vår veteranpolitikk må inneholde, i takknemlighet til de menneskene som har båret de største personlige tapene – de ti livene fra de uniformerte styrkene våre og også ytterligere representanter for media og frivillige organisasjoner som har mistet livet, som kun har vært der for å drive humanitær håndsrekning. Det er en stor moralsk forpliktelse for Norge både å ta vare på de pårørende og utvikle en veteranpolitikk som tar hensyn til dette moralske imperativet. Videre er jeg glad for at man legger så stor vekt på at det videre engasjementet i Afghanistan må baseres på en kondisjonalitet, altså betingelser for fremtidig engasjement. Det internasjonale samfunnet har stilt opp, først ved å befri dette landet fra et middelaldersk prestestyre, deretter ved å hindre at det ble et oppmarsjområde for Al Qaida. Det har ikke vært mulig å beregne i noen vektskål virkningen av uteblitt terror i verdenssamfunnet, selv om vi så hva et vellykket terrorangrep kunne anrette i september 2001. Denne kondisjonaliteten betyr at man fortsatt engasjerer seg, mer på det humanistiske, men også i det samfunnsbyggende, gjennom Verdensbanken og gjennom de internasjonale institusjonene som man kan håpe man klarer å koble til en fremtidig regjering som i beste fall kan respektere den grunnlovsmessige rammen som allerede er lagt, og at man på den måten siviliserer de forskjellige partene i det som dypest sett har vært en lang borgerkrig. Norges internasjonale solidaritet har vi vist. Det ble nevnt at det har vært 130 000 styrker, det har vært FN-mandat, og det har vært 50 land involvert hvorav 21 ikke er med i NATO. Det er altså ikke Vestens operasjon. Det har vært verdenssamfunnets operasjon i et vanskelig område.