Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2001-11-22:
I interpellasjonen tas det opp to spørsmål. Det første gjelder ansvarsforholdene i fastlegeordningen når det gjelder øyeblikkelig hjelp på dagtid, og det andre gjelder utformingen av henvisningsordningen mellom allmennlege og spesialist. Jeg velger å konsentrere meg om å besvare disse to spørsmålene i dette svaret, og ikke gå inn i den mer prinsipielle motstand mot fastlegeordningen som representanten Alvheim benytter anledningen til å gjenta. Under behandlingen av Ot.prp. nr. 99 for 1998-99 om lov om endringer i kommunehelsetjenesteloven la et flertall i Stortinget til grunn at innenfor fastlegeordningen skal fastlegen ha ansvar for å ivareta øyeblikkelig hjelp for sine listepasienter på dagtid. Flertallet så det som meget viktig at fastlegen normalt skal ha nødvendig kapasitet til å yte øyeblikkelig hjelp til personer på sin liste, og at det gjennom kollegiale ordninger alltid er en lege som ivaretar henvendelser om øyeblikkelig hjelp. Flertallet understreket videre at det er kommunene som har ansvaret for at det etableres samarbeid legene imellom når det gjelder øyeblikkelig hjelp på dagtid, og at det er viktig at dette kommer fram i de individuelle fastlegeavtalene. Flertallet viste bl.a. til at legene gjennom legeloven, nå helsepersonelloven, har en generell plikt til å yte øyeblikkelig hjelp. Fastlegens plikter overfor personer på legens liste framgår av fastlegeforskriften og av sentralt avtaleverk som er inngått mellom Lægeforeningen på den ene siden og Kommunenes Sentralforbund og Oslo kommune på den annen. I henhold til fastlegeforskriftens § 7 skal fastlegen ha ansvaret for allmennlegetilbudet på dagtid til personer på sin liste innen de rammer som gjelder for fastlegeordningen i lov, forskrift og sentral avtale. Utfyllende bestemmelser, bl.a. om fastlegens plikt til å yte øyeblikkelig hjelp til innbyggere på sin liste, og om samarbeid fastlegene imellom for å dekke behovet for øyeblikkelig hjelp, er gitt i sentralt avtaleverk. Videre følger det av fastlegeforskriftens § 12 bokstav c at kommunen kan stille som vilkår for å inngå fastlegeavtale at fastlegen deltar i organisert legevaktordning utenfor kontortid og i kommunenes organiserte øyeblikkelig hjelp-tjeneste i kontortiden, herunder tilgjengelighet i helseradionettet og ivaretakelse av utrykningsplikten. Sosial- og helsedepartementet har bedt tilsynsmyndighetene om å overvåke innføringen av reformen. Statens helsetilsyn har i brev av 16. oktober 2001 til departementet oversendt en vurdering av situasjonen. Av oppsummeringen går det fram at legevaktordningen på dagtid har vært et problem i Oslo. Det meldes også om enkelte problemer i andre fylker. Departement har inntrykk av at fastlegene og enkelte kommuner ikke i tilstrekkelig grad har fått avklart en felles forståelse av avtaleverket og rekkevidden av den enkelte fastleges ansvar. Departementet vil derfor om kort tid ta opp disse forhold med partene i avtaleverket, slik at en sammen kan bidra til at eventuelle uoverensstemmelser blir løst snarest råd. Jeg forutsetter i tillegg at fylkeslegene følger opp de konkrete forhold de har avdekket som anses kritikkverdige. Når det gjelder de konkrete tilfellene i Oslo som har vakt stor oppmerksomhet, vil jeg opplyse om at Fylkeslegen i Oslo har gjort en samlet gjennomgang av sakene for å skaffe seg en oversikt over eventuelle fellestrekk, i tillegg til at hver av enkeltsakene følges opp separat. På denne bakgrunn skriver Fylkeslegen i brev 9. november 2001 til Oslo kommune: «Fylkeslegen i Oslo vil understreke at de foreliggende observasjoner neppe uten videre gir en representativ og fyllestgjørende karakteristikk av akuttberedskapen i Oslo som helhet. Fylkeslegen finner allikevel at de forhold som er avdekket og redegjort for, ikke er betryggende og representerer svikt i tjenestetilbudet overfor akutte syke mennesker i byen.»Videre finner jeg grunn til å nevne at Fylkeslegen i sin vurdering skriver følgende: «… utfra det fylkeslegen har kjennskap til, er ikke problemene rundt akuttberedskapen i Oslo knyttet til fastlegeordningen som ordning. Fokus bør derfor etter fylkeslegens oppfatning først og fremst rettes mot tilrettelegging og organisering av den akuttmedisinske beredskapen, slik at den fungerer optimalt, ikke minst knyttet til kommunikasjon, telefontilgjengelighet og smidige samarbeidsordninger mellom aktørene.» På denne bakgrunn ber Fylkeslegen om en redegjørelse fra Oslo kommune innen 1. desember om hvordan det akuttmedisinske tjenestetilbudet vil bli bedret. Jeg vil selvsagt følge opp dette nøye. Så til henvisningsordningen. Med en landsomfattende fastlegeordning er grunnlaget lagt for et godt samarbeid mellom første- og andrelinjetjenesten basert på at fastlegen har et helhetlig ansvar for pasienten, herunder vurderer pasientens behov for mer spesialiserte tjenester, og at spesialisten gir tilbakemeldinger om resultatet av undersøkelser og behandling til fastlegen. Spørsmålet om å styrke henvisningsordningen til privatpraktiserende legespesialist ble tatt opp i St. meld. nr 23 for 1996-97 og i Ot. prp. nr. 99 for 1998-99 om fastlegeordningen. I proposisjonen ble det uttalt at departement tok sikte på å utforme en fleksibel henvisningsordning. Ved årets takstforhandlinger mellom Lægeforeningen, Kommunenes Sentralforbund og staten kom partene fram til justeringer i takstsystemet som innebærer at det for pasientene blir dyrere å oppsøke spesialist uten henvisning, og at det for spesialisten fortsatt blir økonomisk attraktivt å motta henviste framfor ikke henviste pasienter. Ordningen er altså basert på takstsystemet, ikke på et lovbestemt vilkår om henvisning som grunnlag for refusjon, slik som for fysioterapeuter og psykologer. I den nye henvisningsordningen gjelder henvisningen inntil behandlingen av den aktuelle tilstanden er avsluttet, men maksimalt i ett år regnet fra første konsultasjon. For kronisk syke som har behov for jevnlig kontroll hos spesialist, innebærer det at henvisningen må fornyes årlig. Det ble imidlertid etablert en overgangsordning som innebærer at pasienter som var under behandling av spesialist pr. 1. juni 2001, ikke trenger ny henvisning for den aktuelle tilstanden før 1. juli 2002. Dette omfatter også kronisk syke som går til jevnlig kontroll hos spesialist, og kvinner som regelmessig går til undersøkelse hos gynekolog. Bakgrunnen for at det ble avtalt en tidsbegrensning for henvisningen, var at partene mente dette ville gi en ordning som var enkel å praktisere og kontrollere for pasienter, leger, trygdeetat osv., uten de tvilstilfeller og det behovet for mer detaljerte regler som kunne foreligge uten en slik tidsbegrensning. Siktemålet med den avtalte overgangsordningen har dessuten vært at kronikere og pasienter som er under langvarig behandling fram til 1. juli neste år, skal kunne fortsette sin behandling eller få foretatt sine kontrollundersøkelser uten ny henvisning, på samme økonomiske vilkår både for pasient og lege som om det forelå henvisning. Man har lagt til grunn at i god tid før 1. juli neste år ville de fleste av disse pasientene relativt enkelt kunne skaffe seg en henvisning, siden det normalt ikke ville være behov for at fastlegen foretar noen ny undersøkelse i den forbindelse. Henvisningen vil kunne fås når man likevel har time hos fastlegen, gjennom telefonisk kontakt med fastlegen, eller ved at spesialisten kontakter fastlegen og ber om å få tilsendt henvisningen. Slik skulle den årlige fornyelsen av henvisningen kunne skje relativt rutinemessig, og i tillegg bidra til å sikre god kommunikasjon mellom fastlege og spesialist, til beste for pasienten. Så langt avtalepartenes intensjoner. Til tross for overgangsordningen er mange kronikere dessverre blitt stilt overfor krav om henvisning allerede i høst, når de har kontaktet sin spesialist for ny kontroll. I noen tilfeller krever også fastlegen at pasienten kommer til konsultasjon i denne forbindelse. Det innebærer at den nye henvisningsordningen har blitt praktisert langt mer stivbeint enn det var lagt opp til fra partenes side. Dette er lite pasientvennlig og bidrar til det jeg vil kalle misbruk av legenes tid. Dette er ikke holdbart og det må endres på. Det tok jeg initiativ til straks etter regjeringsskiftet i høst. Jeg har derfor tatt opp praktiseringen av henvisningsordningen med Lægeforeningen. Foreningen vil før jul legge fram sine vurderinger og forslag for departementet, herunder eventuelt også foreslå nærmere retningslinjer for å sikre at vi får en mer fleksibel og ubyråkratisk praksis, slik intensjonen har vært. Jeg vil avvente denne tilbakemeldingen. Om nødvendig vil jeg ta opp spørsmålet om endringer i ordningen ved takstforhandlingene med Lægeforeningen til våren.