Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2010-10-04:
Senterpartiet feirer i år 90 år. Det er både riktig og feil. Det er riktig fordi det er 90 år siden vårt første landsmøte i Kristiansand, feil fordi vårt parti sprang ut av og representerer fortsettelsen av en bevegelse som har preget det norske samfunn i langt mer enn 90 år. Gjennom hele 1800-tallet sto den selveiende norske bonden sentralt i demokratiseringen av Norge. Fra 1814 med Grunnloven og til 1913 med allmenn stemmerett går det en rød tråd i nasjonens historie som handler om folkestyre, nasjonsbygging og likeverd. Denne arven er også vår arv. Illustrerende nok for den debatten som går her i dag, er det bare Høyre og Fremskrittspartiet som ikke har sitt utgangspunkt i Venstre. 1935 og kriseforliket mellom Bondepartiet og Arbeiderpartiet representerte en ny start i norsk politikk. Mye av det som fulgte i årene etter, er fremdeles bunnplanker i den norske modellen. Omsetningslovene i primærnæringene, hovedavtalesystemet og en forsiktig start på utbyggingen av den norske folketrygden vitner om de praktiske resultatene. Ønsket om aktiv fordeling av samfunnsressursene, bedre muligheter for utdanning og utvikling uavhengig av klasse og geografi og et pragmatisk forhold til marked og stat representerer den ideologiske overbygningen. Dette er ideologi og verdier våre to partier fremdeles deler. Hvorfor er dette viktig i en trontaledebatt, vil noen spørre. Vel – uten å vite hvor man kommer fra, er det umulig å vite hvor man skal. Det stilles av og til spørsmål ved vår deltakelse i det rød-grønne prosjektet. Historien gir svaret. Etter at Fremskrittspartiet ble et stort parti og har trukket både politikken og Høyre langt til høyre, er det viktig, riktig og naturlig for oss å følge opp våre historiske tradisjoner og verdier. Vår deltakelse i en sentrum–venstreallianse burde derfor ikke overraske noen. For i motsetning til hva mange prøver å fortelle, er det mye som står på spill. En regjering utgått av Høyre og Fremskrittspartiet vil med sikkerhet føre en politikk som bryter med norske tradisjoner og de verdiene ikke minst Senterpartiet er opptatt av. Muligheten til å utvikle lokalsamfunn og leve gode liv over hele landet har alltid stått helt sentralt for oss. Det kreves aktiv politikk og vilje i denne salen for å lykkes. Det har vært til stede fram til nå og representerer et sentralt element i den suksessen som vårt samfunn opplever. Vår samlede verdiskaping er utvilsomt høyere som et resultat av at det bor folk over hele landet og bruker det hver eneste dag. Men verken Høyre eller Fremskrittspartiet har spisskompetanse på sentrum–periferidimensjonen i norsk politikk. Utradering av norsk matproduksjon i distriktene, fjerning av jordbruksavtalen, storstilt sammenslåing av kommunene, sentralisering av offentlige inntekter og investeringer, privatisering av fellesskapsressurser som fisk og vannkraft og liten vilje til aktiv næringsutvikling over hele landet bærer galt av sted for hele Norge. Et trygt samfunn for alle krever en aktiv stat, en aktiv fordelingspolitikk og et regulert arbeidsliv for å sikre individet trygghet og frihet. Det er skapt mye rikdom over hele verden den siste generasjonen. Men der rikdom ikke fordeles og mennesker ikke sikres et verdig liv, ser vi også hvordan rikdom blir kilden til splid og konflikt. Senterpartiet har ingenting imot at folk gjør det godt, det er tvert imot viktig for oss alle. Alle må imidlertid finne seg i å være med på å bidra til det fellesskapet som har gjort suksess mulig. Store skattelettelser til dem som har mest, er feil svar på viktige spørsmål i vår tid. Tvert om er et egalitært samfunn viktig fordi det opprettholder sosial kapital og tillit mellom borgerne. Både demokratiet og politikken er tjent med at vi søker brede kompromiss og stabile løsninger i viktige saker. Pensjon, klima, eldre og utenriks; det er mange slike saker, og det er vårt ønske å legge til rette for løsninger i denne salen som også de andre sentrumspartiene, og tidvis Høyre, både bidrar til og setter sitt stempel på. Men hvor passer Fremskrittspartiet inn i dette bildet – partiet som Høyre vil regjere i lag med, og som de ifølge meningsmålingene kan komme til å få flertall sammen med? De står utenfor alle forlik og har størst økning av de statlige utgiftene kombinert med de største reduksjonene av inntektene. De sier nei til utviklingshjelp, landbruk og lokalt selvstyre. De har de sterkeste angrepene på staten som aktør i samfunnsutviklingen og er det partiet som sterkest peker på det som skiller, og ikke det som samler, i debatten om hvordan det norske fellesskapet skal formes for framtiden. I en tid da vi mer enn noen gang trenger forutsigbarhet og trygghet, peker de to største opposisjonspartiene på kaos og uforutsigbarhet som løsninger. Enten må Fremskrittspartiet gi avkall på sentrale deler av sin politikk, eller så må Høyre si opp de brede forlikene og kaste landet inn i et ukontrollert politisk eksperiment vi knapt har sett tidligere. For det å styre et land handler ikke om å være imot det andre representerer, det handler om å presentere egne løsninger. Det er på tide at de viser fram kortene sine. Det er på tide at både det norske folk og vi får vite hvordan de har tenkt å styre Norge i fellesskap. Også vi må utvikle ny politikk, reformere og forandre det norske samfunnet i tråd med tiden og tilhøva. Like muligheter, ny virksomhet og verdiskaping, sterke fellesskap og gode liv krever andre løsninger i framtiden enn i dag. Men politikken må komme fra felles verdier og utgangspunkt. Er man tro mot verdiene og målene, kan man være utro mot virkemidlene. Samhandlingsreformen er noe av det viktigste vi skal gjennomføre i denne perioden. Bedre løsninger for dem som trenger hjelp, flere tilbud over større deler av landet og en mer effektiv utnyttelse av ressursene er god politikk. Men også annen reform av samfunnet, offentlig sektor og statlig byråkrati er riktig og nødvendig. Også i en del som har stått mitt eget parti nært, landbruksbyråkratiet, er det rom for dette. Jeg er trygg på at regjeringen utnytter dette rommet. De store sakene i framtiden er derimot det rike Norge og det flerkulturelle Norge. Rikdommen vår, spesielt forvaltningen av petroleumsformuen, krever ansvar, alvor og klokskap, men gir oss også enorme muligheter. Det flerkulturelle fordrer tydelighet hva gjelder hvilke verdier og prinsipp samfunnsutviklingen skal styres etter. Svaret er enkelt: Grunnloven og norsk lov for øvrig. Men det må kommuniseres klokt og inkluderende. Den britiske statsministeren Harold Macmillan sa en gang at «a week is a long time i politics». Den sannheten fikk vi bekreftet i helgen, i og med den siste utviklingen i Kristelig Folkeparti. Det politiske testamentet til partigrunnleggeren Nils Lavik ble en gang oppsummert som «kristendom, norskdom og rettferd for alle». Han åndet også for distriktspolitikk og landbruk, bureiser i Eksingedalen som han i sin tid var. Alt dette har gått som røde tråder gjennom Kristelig Folkepartis utvikling siden: sosial rettferdighet og en samfunnsutvikling tuftet på dype norske verdier. Én ting er imidlertid sikkert: Det er lysår mellom prinsippene, programmet og personligheten til partistifteren Lavik og eksentrikeren Anders Lange. La oss se litt på det sagnomsuste møtet på Saga kino den 8. april 1973. Der stilte Lange ultimatum om navnet på partiet. Ellers måtte de finne en annen. «… ikke meg ellers. Fordi at jeg skal ha makten i det partiet!» Arvtakerne Hagen og Jensen er heldigvis mindre selvsentrerte og mer samfunnsinteresserte. Men de er likevel en helt annen plass enn i sentrum av norsk politikk. Høyre har på sett og vis bundet seg til masten og sagt at de er villige til å samarbeide tett og forpliktende med Fremskrittspartiet, selv uten Kristelig Folkeparti og Venstre. Med et sånt lag bør de legge seg Per Bortens ord om å bære staur på minne: Det kan bli vanskelig «hvis stauren begynner å sprike». Jeg kan legge til: ikke minst når stauren spriker i utgangspunktet. Da er det håpløst. Det har også denne debatten vist så langt, og det finnes per dato ikke noe alternativ i tradisjonell forstand i denne salen.