Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2008-11-25:
I mai 2003 behandlet Stortinget St.meld. nr. 14 for 2002–2003 om samordning av Aetat, trygdeetaten og sosialtjenesten. Komiteens flertall, som bestod av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, viste til at «sosialkomiteen ved behandlingen av en rekke velferdsreformer har uttrykt bekymring for at mennesker med hjelpebehov ikke får adekvat hjelp». De pekte på at dette var utgangspunktet for at Stortinget i forbindelse med budsjettbehandlingen høsten 2001 enstemmig vedtok følgende: «Stortinget ber Regjeringen utrede spørsmålet om én felles etat for sosial-, arbeidsmarkeds- og trygdeetaten og legge saken fram for Stortinget på egnet måte i løpet av 2002.» Regjeringen Bondevik hadde i St.meld. nr. 14 ikke fulgt opp Stortingets vedtak om en samlet etat som også skulle omfatte sosialtjenesten, og det ovennevnte flertallet vedtok å sende saken tilbake og be om en ny sak om ulike modeller for en felles etat. I St.prp. nr. 46 for 2004–2005 kom saken tilbake til Stortinget, og en samlet komité vedtok å innføre Ny arbeids- og velferdsforvaltning – populært kalt Nav. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet hadde da gått bort fra ønsket om en samlet etat, og bare Fremskrittspartiet står fremdeles på dette kravet. Loven om arbeids- og velferdsforvaltningen kom i Ot.prp. nr. 47 for 2005–2006 og ble behandlet i Odelstinget i juni 2006. Bakgrunnen for ønsket om en velferdsreform var bedre organisering av virkemiddelapparatet for å oppnå en mer helhetlig og effektiv arbeids- og velferdsforvaltning og å få bukt med «kasteball»-problematikken som rammet mange av brukerne. Komiteen understreket i Innst. S. nr. 198 for 2004–2005 at forslaget om en velferdsreform først og fremst var en organisatorisk reform for å møte brukernes behov. Komiteen var også opptatt av at den nye etaten skulle være i stand til «å ta raske grep i arbeidsmarkedspolitikken», og at de «forventer en organisering som ikke er til hinder for rask omstillingsevne». Et hovedmål for organisasjonsreformen måtte etter komiteens mening være å ta sikte på en mer brukervennlig, samordnet og effektiv velferdsforvaltning. Et annet mål var å sikre mer tilpassede tjenester for dem som ikke, eller som i svært begrenset grad, kan ta del i aktivt arbeid. Komiteen var opptatt av at personer som av ulike årsaker hadde falt ut av arbeidsmarkedet, eller ikke hadde kommet inn, skulle møte et offentlig tjenestetilbud som raskt og individuelt tilpasset kunne yte bistand, og at personer som av en eller annen grunn for kortere eller lengre tid ikke hadde inntekt av eget arbeid, skulle sikres et trygt økonomisk fundament. Det er naturlig at en sammenslåing av to statlige etater med ulik kultur, målsetting og styringsverktøy stiller store krav til både planlegging og gjennomføring. Det var derfor Stortingets forutsetning at det måtte satses tungt på felles kompetanseheving og kulturbygging og tilstrekkelige midler til gjennomføringen. Det siste har langt på vei blitt fulgt opp, og Stortinget har bare i løpet av de siste månedene bevilget 100 mill. kr ekstra til gjennomføring av reformen. En av Stortingets forutsetninger for reformen var at det skulle ytes gode og godt tilpassede individuelle tjenester, få rask avklaring og rask igangsetting av tiltak og sikre trygge økonomiske ordninger. En annen viktig forutsetning var at brukerne skulle sikres ett sted å henvende seg ved behov for velferdstjenester, og at brukerne skulle få tilbud om en helhetlig avklaring og en fast kontaktperson som skulle bistå med veiledning og oppfølging. Kort sagt var målet å skape en mer brukervennlig arbeids- og velferdsforvaltning enn den som Aetat og trygdekontorene hver for seg kunne skape. Det er altfor mange tegn som i dag tyder på at de viktigste målsettingene med velferdsreformen ikke vil bli nådd. I § 1 i lov om arbeids- og velferdsforvaltningen står det: «Arbeids- og velferdsforvaltningen skal møte det enkelte menneske med respekt, bidra til sosial og økonomisk trygghet og fremme overgang til arbeid og aktiv virksomhet.» Det står også at Nav skal tilpasses den enkeltes behov. Vi mottar stadig henvendelser og leser i avisen om at folk føler seg dårlig behandlet av Nav. De blir ikke behandlet med respekt. De må fremdeles gå fra det ene kontoret til det andre, ventetiden er lang, ytelser blir avsluttet før nye vedtak er fattet, folk blir henvist til sosialkontoret, og ingen ser ut til å ha fått en fast kontaktperson, slik Stortingets intensjon var. Så vidt jeg har oppfattet, har Nav nå en generell saksbehandlingstid på åtte måneder. Jeg mottar mange henvendelser fra brukere som har fått beskjed om at f.eks. rehabiliteringspengeperioden er utløpt, og at det vil ta mange måneder å behandle søknad om uføretrygd eller foreløpig uføretrygd. At brukeren ikke har midler til å klare seg uten inntekt i åtte måneder, fører bare til at han eller hun blir henvist til sosialkontoret hvor man på toppen av det hele møter en ny saksbehandler som ikke kjenner saken. Dette er en uverdig behandling av mennesker som har behov for hjelp og krav på ytelser og tjenester fra Nav. For en tid tilbake kunne man lese om en ung mann, mekaniker, på 23 år som var skadd i en arbeidsulykke. Han ble lam i den ene armen, men ønsket fortsatt å være 100 pst. yrkesaktiv. Derfor ba han Nav om omskolering. Nav tilbød ham et snekkerkurs! Nav skulle være én dør inn til tjenester og ytelser ved behov. Nav er i dag splittet opp i mange kontorer for forskjellige fagområder, og sosialtjenesten er fremdeles en kommunal etat som ikke yter sine tjenester gjennom samme kontaktperson som Nav for øvrig. Løftet om én kontaktperson overfor brukeren og én dør inn til velferdsetaten er ettertrykkelig brutt. Nav skulle bidra til å hjelpe flere brukere til å få utnyttet sin restarbeidsevne, til å få flere som mottar uføreytelser, tilbake i arbeid, og hindre at stadig flere havner med å motta permanente, passive ytelser. Dessverre ser vi at et stadig stigende antall personer uføretrygdes, at brukere på uføreytelser som ønsker seg tilbake i jobb – helt eller delvis – ikke får hjelp, og at svært få personer med nedsatt funksjonsevne er kommet i arbeid etter at Nav ble innført. Nav administrerer en svært stor del av statsbudsjettet. Budsjettforslaget for 2009 er på nærmere 280 milliarder kr til velferdsformål. Det er en stor og ansvarsfull oppgave å sørge for at pengene når dem som trenger det mest og som har rett til ytelser. Det krever kompetanse og kvalifikasjoner på en rekke områder å sørge for at midlene – og ikke minst omsorgen for brukerne – kanaliseres dit de skal til rett tid. Dessverre får jeg inntrykk av at det ofte skorter på både kompetanse og evne i ulike sammenhenger innenfor Nav i større grad nå enn før reformen trådte i kraft. Det er meget bekymringsfullt. Det kan ikke aksepteres at det f.eks. i september var 19 000 brudd på ventefristen, og at målet om antall sosialklienter på kvalifiseringsprogrammet ikke nås. Det kan heller ikke aksepteres når vi stadig hører om trygdemisbruk og brukere som urettmessig har mottatt trygdepenger over lang tid. Det inngir liten tillit når vi leser i avisene at Nav-kontorene i en slik situasjon skal stenges i to dager fordi de ansatte skal på kurs. Ny arbeids- og velferdsforvaltning var ment å skulle bli en forbedring for brukerne. De skulle ha én kontaktperson å forholde seg til, det skulle utarbeides individuelle planer, mottakere av økonomisk sosialhjelp skulle på kvalifiseringsprogrammet, flere på uføreytelser skulle få hjelp til å komme tilbake til en aktiv arbeidssituasjon, og alle skulle få én dør inn til Nav. Slik er det ikke blitt. Fremskrittspartiet har støttet reformen fordi den i utgangspunktet var helt på linje med vår programfestede politikk. Vi kan ikke akseptere at gjennomføringen ikke lykkes etter de intensjonene et samlet storting stod bak, og jeg er spent på å høre hvordan statsråden planlegger å sørge for at Stortingets vilje skjer, og hvordan han vil bidra til å rette opp de skjevhetene som i dag synes åpenbare. Jeg er klar over at det er en stor oppgave å etablere mange Nav-kontorer, og at vi er midt i prosessen. Men det er bevilget betydelige midler til å gjennomføre dette. I tillegg har regjeringspartiene, med støtte fra andre partier, etter mitt syn skutt seg selv litt i foten ved at man har holdt sosialkontoret kommunalt og dermed unngått å bake den kulturen som ligger i kommunene, inn i de to statlige etatene, noe som på sikt ville vært langt bedre for gjennomføringen.