Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2012-05-30:
Jeg vil si, slik som også saksordføreren understreket, at hele kontroll- og konstitusjonskomiteen, og jeg vil tro hele Stortinget, vil understreke denne sakens betydning og alvorlighet. Det handler nemlig om et stort prosjekt. Det handler om pasientsikkerhet. Det handler om pasientbehandling, og det handler om Oslo universitetssykehus' videre framtid. Jeg slutter meg til de betraktningene som saksordføreren hadde innledningsvis om bakgrunnen for at dette ble en sak i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Jeg sier også, slik at det skal være sagt, at hele komiteen har hele tiden vært helt enig i at det var nødvendig å gjennomgå prosessene knyttet til utviklingen av Oslo universitetssykehus. Jeg vil begynne innlegget mitt med å si fire ting. For det første mener jeg at den høringen vi hadde, har bidratt til å belyse situasjonen ved sykehuset på en veldig god måte. Den har gitt oss innblikk i kompleksiteten ved sammenslåingen, og gitt et bedre og tydeligere og mer korrekt bilde av sykehuset enn det vi kunne lese ut av diverse medieoppslag og utspill fra opposisjonen og enkelte ansatte i forkant av høringen. For det andre mener jeg at høringen også har slått fast, gjennom bl.a. tilsynsmyndighetenes uttalelser, at pasientsikkerheten ikke er i fare ved Oslo universitetssykehus, selv om det sies, som også saksordføreren sa, at sykehusene i Norge drives med for høy risiko. Det kom også fram at risikovurderinger er noe som bør skje kontinuerlig, både i omstillingsprosesser og i daglig drift. For det tredje: Høringen har tydeliggjort at sammenslåingen av sykehusene i Oslo og opprettelsen av OUS har vært riktig. Det er et faktum. Jeg merket meg også nå at saksordføreren sa at det nå er ingen som mener noe annet om det. Det er fint at han sier det på vegne av en samlet opposisjon, ettersom det ikke alltid har vært det som har vært uttalt eller indikert fra representanter fra opposisjonen – også i denne salen. Senest i en hektisk uke før nyttår var det mange som tok til orde for at det var nødvendig å bremse prosessen, og som satte spørsmålstegn ved riktigheten av hele strukturforandringen. For det fjerde har høringen også vist at det er stor enighet blant organisasjonene, ledelsen, tidligere ledelse, tilsynsmyndigheter og statsråden om at det ikke er behov for å stoppe, bremse eller trykke på pauseknappen, slik – som jeg allerede har sagt – mange tok til orde for en stund tilbake. Alt dette er viktig, og alt dette er jeg glad for. Samtidig er det andre ting som har kommet fram i denne prosessen som jeg ikke er så glad for. Før sammenslåingen hadde de ulike sykehusene, som det ble sagt, forskjellige IKT-systemer for håndtering av pasientinformasjon. Det nå mye omtalte IKT-prosjektet Klinisk arbeidsflate var jo ment – som det er blitt sagt – å sørge for at de ulike IKT-systemene ved sykehuset hadde en felles plattform for enhetlig pasientoppfølging. Flere av dem som deltok i den åpne kontrollhøringen, understreket, som alle har gjort, betydningen av å få på plass det som altså kalles for klinisk arbeidsflate, både for å koordinere pasientbehandlingen og for å sikre et godt grunnlag for en god samhandling. I et moderne samfunn er det ikke vanskelig å tenke seg at det selvsagt blir svært utfordrende å ha en effektiv drift hvis ikke IKT-systemene fungerer som de skal. Derfor er det klart at bedre teknologiske løsninger vil kunne lette omstillingsarbeidet og organisasjonsutviklingen. Selv om en såkalt klinisk arbeidsflate ikke var forutsetningen for sammenslåingen til OUS, stiller jeg meg spørsmålet: Hvordan er det mulig at det har tatt så lang tid å få på plass det som så mange i våre dager vil mene er en selvfølge for at en organisasjon av denne typen skal kunne fungere? Det er et helt sentralt spørsmål som veldig mange har grunn til å stille seg. Det er ingen som aksepterer at det er sånn. Jeg hører ingen som sier det, ikke av dem som er representert i losjen her, eller av dem som sitter med ansvaret i salen. Da snakker jeg både om oss representanter og om regjeringens representanter. Det er ingen som aksepterer det egentlig. Men allikevel skjer det, og det er det grunn til å stille seg et veldig åpent og ærlig spørsmål om. Det er helt nødvendig, som også saksordføreren sa – og jeg slutter meg til det – at man virkelig tar dette inn over seg og gjør noe veldig aktivt med det. Nødvendigheten av å få på plass et IKT-system som fungerer, kom veldig tydelig fram i høringen, og jeg regner med at den nye direktøren, Bjørn Erikstein, hører dette tydelig der han sitter, og at han tar det ansvaret på en konkret måte. Det betyr selvsagt ikke – og det er jeg enig med saksordføreren i – at ikke statsråden har et eget ansvar for dette. Jeg er også klar over at Helse Sør-Øst har et ansvar for dette. Men det er den operative ledelsen ved Oslo universitetssykehus som selvfølgelig først og fremst – etter mitt beste skjønn – må sette trykk på denne saken, håndtere den og få den på plass, slik at vi ikke opplever nye skandaler knyttet til etableringen av disse tingene. Så til dette med ventelistene. Det var TV 2s reportasjer som fortalte oss om det. Det er jo i seg selv en bekymring at det var mediene som skulle komme med denne opplysningen. Jeg kritiserer ikke statsråden og regjeringen for det, men jeg sier bare her – med mitt engasjement og alvorligheten i det: Hvordan er det mulig at ledelsen ikke visste om disse tingene? Vi spurte om det i høringen. Jeg spurte direktøren for pasientsikkerheten om det, etter at Legeforeningens representanter hadde bekreftet at de visste det, etter at de ansattes representanter sa at de hadde informert oppover i årevis – akkurat det sa de. Og så sier ledelsen at de ikke visste det! Det uroer meg ganske mye. Jeg tar til etterretning det som sies i konsernrapporten, at direktørene ikke hadde kunnskap om det, altså de daværende. Jeg tar det til etterretning, men jeg undres. Det er helt åpenbart for meg at når det er sant at de ikke visste, må det være et problem i strukturen at de ikke vet. I en organisasjon som representerer 20 000 mennesker, går det ikke an at ledelsen ikke vet om en praksis som er av den kategori som er beskrevet i innstillingen. Det er åpenbart at her har det foregått ting som ikke skal foregå. Jeg viser til innstillingen. Jeg viser for så vidt her også til det som saksordføreren sa, nemlig at dette selvfølgelig ikke er akseptabelt. Det som er viktig nå, er det som statsråden har skrevet i et brev til komiteen, at statsråden nå skal gå inn i lovverket, gå inn i det som måtte være av forskrifter og praksis, og sørge for at vi har et lovverk, et regelverk og en praksis som sørger for at det er lik rettighet i behandlingen av alle pasienter i Norge. Vi kan ikke akseptere noe annet, og jeg tror ikke det er noen uenighet på tvers av alle partiskiller i denne salen på dette punktet. Det må vi rett og slett få på plass. Er det trøbbel med praksisen, må det håndteres. Er det vanskeligheter ved Oslo universitetssykehus’ ledelse når det gjelder dette, må det håndteres. Er det vanskeligheter med loven, som det også framstilles i konsernrevisjonen, må det håndteres. Det er Stortingets budskap på dette punktet. Det er jeg glad for, fordi det bygger opp under det som i hvert fall er mitt partis tenkning ved all pasientbehandling i Norge: Den skal være rettferdig, og den skal være lik. Vi kan ikke ha noen rundkjøring rundt det, for å si det rett ut. At man bruker loven på en kreativ måte for å få det til, sier jeg her – i alle fall fra mitt ståsted – at jeg ikke aksepterer. Hvis det også er tilfellet ved andre sykehus, som det sies at det kan være, vil jeg si at det selvfølgelig er like uakseptabelt som det må ha vært ved Oslo universitetssykehus, og at jeg regner med at det også håndteres på den måten som jeg nå har sagt. Det er selvfølgelig veldig viktig at vi generelt håndterer det som knytter seg til fristbrudd, selv om ikke det har vært direkte inne i denne saken helt spesielt, nemlig fristbrudd i sin alminnelighet. Det er veldig viktig at vi gjør hva vi kan for at sykehusene i Norge håndterer den saken generelt. For at det ikke skal bli for langt, bare understreker jeg det herfra. Vi må håndtere fristbruddene, slik at vi i Norge klarer å behandle pasientene slik som det er bestemt, og slik som vi her fra Stortinget har bygd opp norsk helsevesen for at vi skal ha en effektiv og god håndtering – fristbruddene må reduseres, og folk må få behandling i tide. Som nevnt, og som alle har forstått, og det sa også representanten Anundsen: Pasienten skal være i sentrum. Pasientsikkerheten er, og bør alltid være, det aller viktigste. Jeg vil presisere at det er helt nødvendig for pasientene, og for tilliten til helsetjenesten, at ledelsen og ansatte i helsetjenesten har full oppmerksomhet rettet mot pasientens behov og sikkerhet – både i vanlig drift og selvfølgelig i enda sterkere grad i alt som knytter seg til omstillingsprosesser. Et sentralt punkt, som saksordføreren også var inne på i høringen, var nettopp spørsmålet om pasientsikkerheten var tilstrekkelig ivaretatt ved Oslo universitetssykehus. Derfor ble både fylkeslegen i Oslo og Akershus og direktøren for Helsetilsynet spurt veldig inngående om dette. Der hørte vi både Statens helsetilsyn og fylkeslegen i Oslo og Akershus fortelle at de har vært involvert i flere saker knyttet til Oslo universitetssykehus og omstillingen ved sykehuset, men de sier – og det sier jeg i motsetning til hva saksordføreren sa – at de ikke har, i alle de sakene de inntil da hadde avsluttet, «endt med at det er uforsvarlig drift». Jeg var nemlig veldig nøye med å ta den saken opp i høringen. For det er helt åpenbart at hvis tilsynsmyndigheten hadde sagt i Stortinget – enten fylkeslegen, eller endog direktøren for Helsetilsynet – at det er uforsvarlig drift som setter pasientsikkerheten ved sykehuset i fare, hadde vi hatt et stort problem. Men det sa de ikke, de sa det motsatte. De sa: Nei, vi kan ikke si det. Dette er et viktig poeng å få fram – de sa det motsatte. Det kan hende jeg er litt urettferdig mot saksordføreren nå, og hvis jeg er det, legger jeg det til side. Hvis vi er enige om det, er det bra, men jeg syntes jeg hørte at han sa det motsatte. Hvis vi er enige om det, slik jeg ser at han nå nikker eller rister på hodet, alt ettersom hva jeg sier, er det greit. Da er det enighet om dette i denne sal, og det er av stor betydning for saken. Jeg tror også det er av stor betydning for dem som sitter med det operative ansvaret for driften ved sykehuset. Altså: Det er selvfølgelig bekymringsfullt, det som ble sagt av Helsetilsynets direktør, at vi generelt har for stort risikonivå. Da den øverste ansvarlige for tilsynsmyndigheten sa det, skvatt jeg litt. Det kan jo hende at det er tilfellet, men jeg greier ikke å bedømme om det er sant eller ikke sant, og hva som egentlig ligger i det. Men det er i alle fall slik at det ikke er et større problem knyttet til dette ved Oslo universitetssykehus enn det er generelt. Dette sier jeg også politisk, selv om jeg prøver ikke å være så partipolitisk her. Jeg har sittet i denne salen og hørt representanter fra opposisjonen bruke pasientsikkerheten mot omstillingsprosessen og bedt om en pause. Nå er det stillere i stua, jeg hører ikke noe særlig om det nå. Jeg tar det alvorlig, men det er altså ikke grunnlag for å si at dette kvalifiserer til pause, eller kritisere omstillingens strukturelle endringer som sådan. Det er et viktig politisk poeng. Hvis vi gjennom denne behandlingen kan få ryddet vekk det, har i alle fall denne saken hatt stor politisk betydning, for det støtter opp om regjeringens og flertallets syn på hva strukturen egentlig har betydd. Dette er det viktig å få sagt, etter mitt skjønn. Helt til slutt noe som også saksordføreren var inne på, nemlig det som knytter seg til det som man kan kalle for arbeidslivets mentalitet, ved Oslo universitetssykehus. Det er foruroligende, selvfølgelig, at man sitter – litt høytidelig sagt, men dog – i en parlamentarisk høring og representerer Den norske legeforening, representerer de norske sykepleierne og representerer de øvrige ansatte og sier at deler av kulturen er en fryktkultur, hvor man ikke tør å si hva man mener, for da kan man risikere å få sparken. Det ble sagt akkurat det. Det er selvfølgelig en stor utfordring for Stortinget å få slik informasjon – en stor utfordring – fra en av Norges største arbeidsplasser. Jeg sier ikke at det fullt ut er sant, det som sies, men jeg kan ikke si at det ikke er sant. Det jeg kan si fra mitt ståsted, som et medlem av Stortinget, er at dette regner jeg med blir håndtert. Jeg regner med at vår statsråd kan gi de nødvendige direktiver til dem som sitter med den operative ledelsen knyttet til dette, slik at vi kan få slutt på det. For er det noe som ikke er effektivt, er det hvis det ikke er forankring blant de ansatte ved omstillingen i en sånn struktur som dette. Da kommer det aldri til å gå. Det er et entydig ledelsesansvar, selvfølgelig. Det må ledelsen håndtere. Det er mitt siste budskap: Det er nødvendig at man tar tak i dette. Jeg sier som man skal si etter at man har holdt sånne innlegg som dette, men som er veldig alvorlig ment: Det kan slås fast at alt i alt går jo Oslo universitetssykehus veldig bra. Pasientsikkerheten er på plass, og strukturen går sin gang. Det gjenstår mye, og det er en formidabel oppgave. Men hvis ledelsen håndterer det skikkelig, får vi dette til. Vi kommer til, med litt tid, å få et fantastisk godt sykehus. Det er det som må være denne kontrollhøringens målsetting. Men da må vi på en effektiv måte rydde vekk de tingene som bremser en slik utvikling, og som kan hindre at sykehuset blir et vellykket prosjekt på sikt.