Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2016-05-24:
Grunnloven § 116, tidligere § 106, første punktum lyder: «Så vel kjøpesummer som inntekter av det gods som er benefisert geistligheten, skal bare anvendes til geistlighetens beste og til opplysningens fremme.» Forslagsstillerne foreslår å endre dette slik: «Kongen påser at kjøpesummer og inntekter av geistlighetens benefiserte gods anvendes til geistlighetens beste og til opplysningens fremme, og at det forvaltes slik Stortinget har bestemt.» Dette er ingen liten endring – dette er en vesentlig endring – og jeg vil gjerne begrunne hvorfor vi ser det slik. Bestemmelsen slik den lyder i dag, innebærer at kjøpesummer og inntekter fra midler og eiendommer eid av Opplysningsvesenets fond bare kan brukes til geistlighetens beste og til opplysningens fremme. Sånn er det i dag. Forslagsstillerne hevder at de ikke har som intensjon å endre på dette, men samtidig viser de til at på grunn av begrensningene i bruken av fondets midler, kan de neppe betraktes som en integrert del av statskassen. Fondet er likevel underlagt statens overordnede forvaltning og styring. I praksis har også statens forvaltning av fondet blitt underlagt sterke begrensninger. Den begrensningen i bruken av fondets midler som er nedfelt i Grunnloven § 106, nå § 116, har blitt tolket slik at den også legger bånd på forvaltningen av fondets midler og eiendommer. Etter forslagsstillernes syn er ikke dette klart forankret i grunnlovsbestemmelsen. Det er ifølge forslagsstillerne grunn til å spørre om det er riktig at det ikke kan tas hensyn til andre forhold, f.eks. samfunnshensyn i et videre perspektiv enn det som er til geistlighetens beste og til opplysningens fremme, også ved forvaltningen av disse midlene. Her er det en uenighet, og som det også er omtalt i merknadene til saken, var spørsmålet om forvaltningen av Opplysningsvesenets fond oppe i Høyesterett i plenum i mai 2010. Saken gjaldt om en instruks gitt ved kongelig resolusjon om innløsning og regulering av festeavgift i festeforhold i statlige eller statsstyrte virksomheter kunne gjøres gjeldende for Opplysningsvesenets fond. Instruksen innebar gunstigere vilkår for festerne enn det som fulgte av tomtefesteloven. Det vil si at regjeringen ved forvaltningen av fondets eiendommer ikke bare hadde tatt hensyn til hva som ville maksimere fondets profitt, men også hva som var samfunnsmessig gunstig og gunstig for festerne av fondets eiendommer. Spørsmålet var om dette var i strid med Grunnloven § 106, nå § 116. Høyesterett delte seg, som det allerede har blitt sagt, i et flertall på ni dommere og et mindretall på fire. Forslagsstillerne begrunner sitt syn bl.a. med henvisning til mindretallet. Kristelig Folkeparti er enig med flertallet. Forslagsstillerne mener staten bør kunne stå friere i forvaltningen av Opplysningsvesenets fond enn det flertallet i Høyesterett ga uttrykk for. Det synet deler ikke vi. Forslagsstillerne mener bl.a. at det i større grad må kunne tas hensyn til hva som vil være til beste for samfunnet som helhet. I Kristelig Folkeparti mener vi at denne saken avdekker en faktisk reell uenighet i synet på selve fondets bruksområde, og ikke minst avdekker saken en uenighet hva gjelder selve eierskapet til fondet. Forslagsstillerne hevder de ikke har som intensjon å endre på at midler fra fondet skal gå til geistlighetens beste og til opplysningens fremme, men det kan vel ikke være tvil om at forslaget helt klart går i favør av de kreftene som mener at fondet skal tilhøre staten, og at regjeringen skal disponere midlene. Her er vi uenige. Kristelig Folkeparti mener fondet fortsatt skal være Kirkens eiendom. Her står vi fortsatt på det som har vært vår linje hele veien, også tidligere når denne saken har vært diskutert, og det følger da av dette at vi ikke støtter forslaget.