Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2018-06-01:
Ordningen med brukerstyrt personlig assistanse, altså BPA, er en ordning som engasjerer mange. Det er bra. Det store engasjementet gjør at vi får diskutert vanskelige problemstillinger på en god måte. Er det en ordning som har vært mye diskutert den siste tiden, er det BPA-ordningen. Jeg vet at BPA betyr mye for dem som har en ordning som fungerer bra, og det er enda flere som ønsker seg en BPA-ordning ute i kommunene. En bruker som fikk BPA samtidig som vedkommende gikk av med pensjon, sier ifølge evalueringen at «ordningen er av uvurderlig betydning for at jeg kan fortsette å leve et aktivt liv med frihet til engasjement i samfunns? og organisasjonsliv. Jeg kan gjøre egne valg i dagliglivet, og slipper i langt mindre grad å be om hjelp, – noe som styrker selvfølelse og selvbilde, samt gir en viss frihet og handlingsrom i eget liv.» For en som har nedsatt funksjonsevne og stort behov for bistand, betyr BPA mye for muligheten til å jobbe, ta utdanning og leve et aktivt og selvstendig liv. I kommunene der de virkelig evner å ta i bruk BPA-ordningen i samarbeid med brukerne, gir dette mestring og muligheter. Det var nettopp det som var begrunnelsen for å rettighetsfeste denne ordningen – ønsket om å sikre mennesker med stort behov for praktisk bistand bedre muligheter til å ta ansvar for eget liv og velferd. Jeg forstår veldig godt at personer med nedsatt funksjonsevne ønsker de samme mulighetene som alle andre til å leve et aktivt liv. Jeg mener vi skal strekke oss langt for å oppnå dette. Samtidig møter man en vanskelig problemstilling, som blir stadig viktigere når det blir stor knapphet på ressurser, nemlig hvor langt den offentlige hjelpeplikten skal strekke seg. Her er vi ved det som er kjernen i debatten rundt BPA-ordningen: Hva er BPA-ordningen i dag? Men ikke minst: Hva bør den være? Jeg har fulgt debatten over tid. Vi har vært på ulike arrangementer for å lytte til brukerne og organisasjoner. Vi får brev og e-poster fra brukere, pårørende og andre interessenter, som forteller om gode og også dårlige erfaringer med BPA. Vi har også fått rapporter om rettighetsfestingen fra ULOBA, Norges Handikapforbund og KS. Vi får godt innsyn i hvordan virkeligheten ser ut gjennom følgeevalueringene, rapportene og innspillene. Oppfatningene er mange og sprikende. ULOBA forteller om store forventninger til rettighetsfestingen som ikke er innfridd, og om en ordning som ikke fungerer som det likestillingsverktøyet som Independent Living-bevegelsen har kjempet for. Norges Handikapforbund viser til at det er stor avstand mellom ordningens intensjoner om likestilling og samfunnsdeltakelse og den virkeligheten som funksjonshemmede møter. De mener at utviklingen går i gal retning etter rettighetsfestingen, og at assistansebehovene på mange viktige områder ikke blir dekket. KS mener at norske kommuner strekker seg langt for å innfri rettighetene i BPA-ordningen og viser til at de aller fleste søknadene om BPA innvilges. Departementets følgeevaluering viser at de fleste brukerne er fornøyd med BPA-ordningen. De mener at ordningen bidrar til samfunnsdeltakelse og selvstendighet, men flere opplever det som krevende å være arbeidsleder. Den viser også at flere brukere ønsker seg flere timer, og at for lavt timetall medfører mindre mulighet til å innfri mål om mer samfunnsdeltakelse og -aktivitet. Jeg pleier å si at desto mer kunnskap vi har om BPA-ordningen, desto bedre grunnlag har vi for å ta de riktige grepene for å sikre personer med nedsatt funksjonsevne aktive og selvstendige liv. Samtidig må jeg erkjenne at det er utfordrende at rapportene og tilbakemeldingene tegner et så vidt uklart bilde av dagens situasjon. Samtidig viser virkelighetsbeskrivelsen at det et sted på veien har oppstått et forventningsgap mellom nasjonale forventninger og de lokale forpliktelsene. BPA-ordningen er en måte å organisere allerede tildelt tjeneste på. Det er et viktig moment. Ordningen er ikke en tjeneste i seg selv, og den utløser ingen rett til andre tjenester enn dem brukeren for øvrig ville hatt krav på. Norges Handikapforbund skriver dette om at tildeling av timer til BPA-ordningen skal tilsvare de tjenestene man hadde forut for en BPA-ordning: «Det hadde vært uproblematisk dersom det var slik at de tradisjonelle tjenestene eller de tjenestene personen fikk før BPA oppfylte behovene til å delta i samfunnet. Men alle vet at de tradisjonelle tjenestene gjør det i veldig liten grad.» Når man bygger opp noe rundt eksisterende tjenester, vil rammene rundt disse tjenestene fremdeles bestå, f.eks. de rettslige rammene rundt sosiale tjenester eller helse- og omsorgstjenester. Dette innebærer bl.a. at kommunene ikke har plikt til å tilby tjenester utenfor kommunen. Dermed kan det bli vanskelig for brukerne å ta med seg BPA-assistenten på hytta, til et studiested i en annen kommune eller på andre aktiviteter som ligger utenfor kommunegrensen. Det betyr også at forsvarlighetskravet vil kunne påvirke hvem som kan få en BPA-ordning, og hvilke tjenester og behov som kan legges inn i en slik ordning. Dermed er det viktig at vi ser på hvilke rammer vi ønsker skal omgi ordningen. Dette vil igjen gi noen svar på spørsmålene jeg nevnte innledningsvis, nemlig hva BPA-ordningen er i dag, og hva den bør være. Så ønsker jeg også å nevne dette med klager til Fylkesmannen, som representanten her tar opp. Jeg vil først og fremst understreke at det er bra at brukerne har adgang til å klage, og at de bruker denne muligheten dersom de mener at de ikke har fått de tjenestene de har krav på, eller at det er noe feil med tjenestetilbudet. Dette er viktig fordi man gjennom klagesaksbehandlingen får trukket opp rammene for og innholdet i rettigheten. Når representanten viser til at disse tallene muligens ligger noe høyt, er det viktig å huske at dette er en relativt ny ordning. Vi må derfor ha forståelse for at det vil være behov for å avklare innholdet i rettighetsbestemmelsen, og at noen kommuner kanskje tråkker litt feil til å begynne med. På sikt vil klagebehandlingen hos Fylkesmannen trolig føre til en mer lik praksis blant kommunene, slik at klagetallene ikke nødvendigvis behøver å være et faretegn. Det at vi har ulik behandling ute i kommunene, er jeg ekstra opptatt av. Det er også den meldingen jeg får når jeg reiser rundt og snakker med brukere. Når man snakker på tvers, ut ifra hvilke kommuner man er i, opplever man at man får forskjellige svar på forskjellige tilbud. Slik skal vi ikke ha det. Jeg har mottatt flere forslag fra brukere, enkeltpersoner og organisasjoner om måter man kan endre ordningen på, til det beste for brukerne. Norges Handikapforbund mener rettigheten må utvides og styrkes. Likestillings- og diskrimineringsombudet og ULOBA mener at BPA-ordningen må ut av helselovgivningen, og dette er en av flere muligheter regjeringen og departementet nå vurderer. Vi skal tegne opp en vei videre for BPA-ordningen, men det er viktig at vi ikke forhaster oss. Vi må ta de riktige grepene for å sikre at ordningen med brukerstyrt personlig assistanse fungerer slik som vi ønsker at den skal gjøre.