Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2007-11-22:
Jeg tror at statsråden med fordel kunne ha fullført jusstudiet sitt, etter å ha hørt hans innlegg i salen i dag. Først og fremst vil jeg takke interpellanten for at vi får dette som tema. Vi trenger å ta en grundig diskusjon om Opplysningsvesenets fond, i lys av alt det som Regjeringen nå er i ferd med å gjøre. Samtidig skulle jeg ønske at vi ikke trengte å ta denne debatten nå – at den kunne ha vært et av temaene i den store stat–kirke-debatten som kommer til våren, og ikke et tema som kommer på grunnlag av en ubegrunnet setning i et budsjett. Det kommer jeg litt tilbake til. Opplysningsvesenets fond skal tilgodese kirkelige formål i samsvar med lov om Opplysningsvesenets fond og Grunnloven § 106, hvor det står: «Saavel Kjøbesummer som Indtægter af det Geistligheden beneficerede Gods skal blot anvendes til Geistlighedens Bedste og Oplysningens Fremme. Milde Stiftelsers Eiendomme skulle blot anvendes til disses Gavn.» Spørsmålet om hvem som eier Opplysningsvesenets fond, er omstridt. Det er også grunnen til at skiftende regjeringer har latt være å konkludere på dette temaet. Dette har også vist seg gjennom Stortingets behandling av spørsmålet. Selv i denne stortingsperioden har det vært enighet om at dette er et tema som vil besvares i drøftingene av forholdet mellom stat og kirke. Da Stortinget for ett og et halvt år siden behandlet en melding om økonomien i Den norske kirke, uttalte en samlet komite: «Komiteen viser til Justisdepartementets konklusjon i forhold til eiendomsretten til Opplysningsvesenets fond. Komiteen er enig med Gjønnes-utvalget i at uansett hvordan eierforholdene til fondet vurderes, vil dette være et politisk spørsmål som Stortinget står rettslig fritt til å ta stilling til i forbindelse med behandlingen av utvalgets innstilling.» Denne merknaden er interessant på mange måter. Statsråden har til sitt forsvar, bl.a. i spørretimen og i dag, henvist til lovavdelingen i Justisdepartementet og deres konklusjon om at det er staten som eier fondet. I merknaden som jeg siterte, viser et samlet storting til den samme konklusjonen, men fastslår likevel at de er enige i at dette spørsmålet vil en stå rettslig fritt til å vurdere i forbindelse med behandlingen av utvalgets innstilling. Det står ikke i forbindelse med de årlige budsjettdokumenter eller i forbindelse med en liten setning i budsjettproposisjonen – nei, det står «i forbindelse med behandlingen av utvalgets innstilling». Det er ingen ting som er endret siden Stortinget sa dette i mars i fjor. Det er den samme regjering, den samme statsråd og det samme stortingsflertall. Den eneste endringen er vel at jeg har kommet inn i komiteen, uten at jeg tror at det skulle forrykke balansen på dette punktet. Det er derfor det blir så underlig når Regjeringen legger fram St.prp. nr. 1 ett og et halvt år senere og plutselig har endret ordlyden. Der dukker det opp en liten setning fra intet som slår fast at staten er eier av fondet. Dette er nytt, og det er ikke gitt noen begrunnelse. Jeg må si at jeg skjønner ikke hvorfor Regjeringen har sånt hastverk. Ut fra måten det gjøres på, virker det nesten som om man håpte at ingen skulle legge merke til det. Det er grunn til å spørre om statsråden har tenkt å komme med flere avgjørelser knyttet til stat–kirke-spørsmålet på denne måten i tiden framover. Regjeringen bør skjønne at dette ikke er måten å behandle en politisk betent sak på. Man har kanskje begynt å ane at man er på tynn is i forholdet til Grunnloven, når en vil pålegge Opplysningsvesenets fond en generell plikt til å innløse tomter eller forlenge festeforhold etter regler som er vesentlig gunstigere enn tomtefesteloven, som vi har hørt fra flere i dag. Når statsråden i dag sier at dette er et politisk uenighetsspørsmål mellom opposisjonen og Regjeringen, vil jeg minne statsråden om at dette også er en uenighet mellom Kirken og Regjeringen. Dette er ikke noe som er en politisk uenighet her i salen. I realiteten vil man dele ut flere hundre millioner kroner av fellesskapets midler – fra folkekirken vår – til enkelte privatpersoner. Det betyr at fondets økonomi svekkes, og det blir mindre penger til å ivareta bl.a. prestegårder og mindre midler til barne- og ungdomsarbeid. Jeg tror enkelte prestefamilier spør seg selv: Hvorfor er tomtefesternes familier viktigere enn hva slags hus vi kan ha, og hvilken stand presteboligene er i? Jeg vil be Regjeringen om å roe seg ned, tenke seg om en gang til. Det blir rikelig anledning til å avgjøre fondets framtidige skjebne på en ordentlig og seriøs måte dersom en i stedet for å ta forhastede konklusjoner og forskuttere behandlingen av stat–kirke-saken, holder fast ved det som regjeringspartiene sa for bare ett og et halvt år siden, at dette er «et politisk spørsmål som Stortinget står rettslig fritt til å ta stilling til i forbindelse med behandlingen av utvalgets innstilling».