Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2006-03-07:
Etableringen av NOKUT inngikk som et sentralt element i kvalitetsreformen av høyere utdanning. NOKUT skal bl.a. evaluere kvalitetssikringssystem, akkreditere studietilbud og institusjoner og revidere tidligere gitt akkreditering, slik det nå er gjort for sykepleierutdanningen. NOKUT er et selvstendig organ, som departementet ikke kan gi pålegg utover det som går fram av lov eller forskrift. Virksomheten til NOKUT er dels regulert av forskrifter som departementet har utformet, dels av forskrifter NOKUT selv fastsetter. Departementets forskrifter legger standarder for kvalitetssikringssystem og akkreditering av institusjoner i institusjonskategori. NOKUTs forskrifter omhandler bl.a. hvilke standarder som skal gjelde ved akkreditering av studietilbud. Det er altså NOKUT som har fastsatt kriteriene som sykepleierutdanningen nå er vurdert etter. Det er særlig ett av kriteriene for å oppnå akkreditering som har kommet i fokus. I NOKUTs forskrift fra 2005 heter det at minst 20 pst. av fagmiljøet normalt bør ha førstestillingskompetanse, dvs. doktorgrad eller kompetanse som førstelektor. Bestemmelsen gjelder for alle typer utdanning og må ses på bakgrunn av ønsket om at all undervisning i høyere utdanning skal være basert på det fremste av forsknings- og utviklingsarbeid. Ordlyden i bestemmelsen er nå justert noe, men det vil fortsatt være en stor utfordring for flere av de treårige profesjonsutdanningene å innfri dette kravet. Om NOKUT finner at studietilbudet ikke er i tråd med de krav som stilles, får institusjonen en frist, som i dette tilfellet er på to år, til å iverksette tiltak. Hvis vilkårene for akkreditering etter to år fortsatt ikke er til stede, skal NOKUT trekke akkrediteringen tilbake, og institusjonen må avvikle studietilbudet. Institusjonen er i så fall pålagt å finne en løsning gjennom en avtale med en annen institusjon, slik at studenter som allerede er inne i et studieløp, kan fullføre studiet. Jeg er enig i at resultatet fra grunnutdanningen i sykepleien er skuffende. Svært få institusjoner fyller kompetansekravet til de faglig ansatte. Videre viser det seg at selve utdanningstilbudet i for liten grad baserer seg på forsknings- og utviklingsarbeid. Det rapporteres også om mangelfull kontakt med praksisfeltet, og at kravene som blir stilt til studentene, ofte er for utydelige. Men rapportene fra de sakkyndige komiteene gir innenfor et bredt spekter mange konstruktive forslag til hvordan institusjonene kan forbedre seg. Det gir driv og retning til et arbeid som allerede er i gang, og jeg er sikker på at vi vil få en merkbar kvalitetsheving av sykepleierutdanningen. Gjennomgangen viser at NOKUT har sin berettigelse, og den gir nyttige signaler til hele sektoren. Jeg vil understreke betydningen av at institusjonene under oppfølging anlegger et bredt perspektiv, og at de vurderer de enkelte tiltak opp mot hele spekteret av utfordringer, for det ligger en fare i at kravet knyttet til de ansattes kompetansenivå trekker oppmerksomheten bort fra minst like viktige utfordringer – også fordi vedtaket i NOKUT i stor grad var knyttet til dette kravet. Fagpersonalet i profesjonsutdanningene må både ha forskningskompetanse, kunnskap om og erfaring fra yrkesfeltet. Kompetanseutvikling må kombineres praksisnært med teoretisk kompetanseheving. Men jeg vil også først kommentere de ansattes manglende formelle kompetanse. NOKUT konkluderte med at bare to av studiestedene hadde nok førstestillingskompetente. Flere høyskoler var imidlertid nær ved å oppfylle kravet, og de fleste institusjonene mener selv at de vil tilfredsstille kravet om halvannet år. Situasjonen er derfor neppe fullt så dramatisk som interpellanten antyder, når hun frykter at de fleste sykepleierutdanningene kunne stoppe opp. Likevel hadde mer enn halvparten av studietilbudene mindre enn 5 pst. med førstestillingskompetanse, og det var fem institusjoner som i 2005 ikke hadde noen ansatte med førstestillingskompetanse. Det er neppe realistisk å tro at alle vil tilfredsstille kravet allerede neste høst, og det er alvorlig nok. Ved vurdering av tiltak som kan hjelpe institusjonen til å oppfylle kravet, er det flere forhold å ta hensyn til. Med etableringen av NOKUT er det utviklet et system som bygger på at det er institusjonen selv som har ansvar for å opprettholde høy kvalitet på utdanningstilbudet. Det er viktig å understreke at det er institusjonene selv som nå raskt må treffe nødvendige tiltak for sykepleierutdanningene og på sikt også for andre utdanninger som antas å komme dårlig ut. Institusjonene er tildelt betydelige midler og et stort antall stipendiatstillinger for å realisere Kvalitetsreformen. De har selv ansvar for å prioritere disse ressursene for å bidra til å sikre nødvendig kvalitet i grunnutdanningene. Selv om tilførselen av ekstra midler fra departementet for å oppnå akkreditering kan forkludre gitt ansvarsfordeling, kan en vurdere å sette inn midler på områder der den enkelte institusjon ikke har klart budsjettansvar. Sykepleierutdanningene er dessuten på flere måter i en særstilling. NOKUTs gjennomgang i 2005 av sykepleierutdanningene var den første i sitt slag, og institusjonene kunne ikke sikkert vite hvordan bestemmelsene ville bli praktisert. For utdanningstilbudet som heretter vil bli vurdert, vet vi nå bedre hvor listen ligger. Videre var kompetansenivået i sykepleierutdanningene i utgangspunktet lavt, slik at sykepleiere har måttet bruke lang tid på å heve kompetansen. Det vil derfor være mulig i noen grad å tilføre ekstra ressurser nå, uten at dette skaper uheldig presedens. Departementet har i tillegg et klart ansvar for å opprettholde tilstrekkelig nasjonal opptakskapasitet til sykepleierutdanningene. Regjeringens målsetting om 10 000 nye stillinger innenfor pleie- og omsorgssektoren kan ikke nås med en betydelig reduksjon i opptaket. Ut fra slike betraktninger vil jeg vurdere ulike tiltak – noen er allerede iverksatt. Vi har neste uke innkalt lederne ved høyskolene til en særskilt konferanse om utfordringene for profesjonsutdanningene. Utgangspunktet er evalueringen av sykepleierutdanningene og den foretatte midtveisevalueringen av allmennlærerutdanningene. Departementet vil benytte de årlige etatsstyringsmøtene, som starter nå i mars, til å skaffe seg oversikt over situasjonen for sykepleierutdanningene på den enkelte institusjon og diskutere, planlegge og iverksette tiltak. Det er et dilemma at mens det er mange som nå vil søke om opprykk til førstestilling, er det få med slik kompetanse til å sitte i bedømmelseskomiteer for opprykk. Universitets- og høyskolerådet er her innstilt på å ta et koordinerende ansvar. Det vil arrangere et nasjonalt seminar om problemstillingene knyttet til opprykk til førstelektor og gjennomføre tiltak som kan lette tilgangen på personer i bedømmelseskomiteene. Flere er inne i kvalifiseringsløp til førstelektor. Dette er krevende, særlig når det nå må kombineres med andre gjøremål, og mange bruker lengre tid enn planlagt. For å stimulere til at flest mulig fullfører på normert tid, vil jeg vurdere å sette av midler til et avslutningsstipend for frikjøp av personer som er i førstelektorprogram. Strategiske høyskoleprosjekt er en satsing for å styrke forskningen ved de statlige høyskolene. En evaluering viser at programmet så langt i liten grad har kommet yrkesutdanningene til gode. Departementet vil derfor vurdere om det er mulig å gi det en innretning som i sterkere grad kan bidra til å heve kompetansen ved utdanninger med lavt kompetansenivå og samtidig stimulere til mer praktisk FoU. Vi vil ellers videreføre en dialog med Norges forskningsråd for å få fram programmidler med større relevans for høyskolene, og med Helse- og omsorgsdepartementet om bruken av forskningsmidlene til regionale helseforetak. Praksisutdanningen utgjør 50 pst. av sykepleierutdanningen. Det er knyttet mange utfordringer til gjennomføringen av praksis, ikke minst når det gjelder veiledning av studenter på praksisstedet. Det er viktig at også kvaliteten på praksis blir evaluert. Vi vil derfor overfor NOKUT peke på behovet for å utvikle kriterier som kan legges til grunn for en kvalitetsvurdering av praksisundervisningen i profesjonsutdanningene. Dette siste tiltaket vil ikke ha umiddelbar effekt i forhold til fristen på to år. Jeg nevner det likevel, fordi det kan bidra når det gjelder flere av de utfordringene NOKUT har pekt på. Med dette håper jeg at den prosessen som alt er i gang ved institusjonene, vil skyte fart. Jeg føler meg nokså trygg på at sykepleierutdanningene til syvende og sist vil komme styrket ut, og jeg lover at departementet vil følge utviklingen med argusøyne.