Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2005-02-17:
I en lang og grundig redegjørelse avsluttet utenriksministeren med noen betraktninger om situasjonen i nordområdene. Stortinget har lenge, altfor lenge, faktisk, ventet på en bebudet melding om situasjonen i nord, og det kan være veldig sent å få denne ved påsketider, men vi får se hvordan det går. Når denne stortingsmeldingen kommer, kan den faktisk være et gjennombrudd for norsk nordområdepolitikk gjennom en behandling i Stortinget. Det som blir interessant, blir å se om Utenriksdepartementet, og også vi her, greier å få til noe på et felt som har vært preget av sektorinteresser, innenrikspolitisk ressurskamp og fragmentering. Det viktigste vi kan gjøre når vi skal utforme en ny politikk for nordområdene, er å koordinere innsatsen – dette i tillegg til å få større påvirkningskraft i nordområdene både gjennom aktiv deltakelse i internasjonale fora og selvfølgelig gjennom bilaterale initiativ. Det bør utvikles en overordnet strategi som basis for sentrale og regionale myndigheters behandling av nordområdespørsmål. Dramatiske endringer i våre nærområder og på det europeiske kontinent etter Murens fall og Sovjetunionens sammenbrudd har på mange måter marginalisert oss sikkerhetspolitisk og satt nordområdene i skyggen. For oss er det viktig at vi sikrer forståelse i NATO og i EU for de utfordringer som nordområdene og vår langstrakte kyst stiller oss overfor. Det gjør vi ikke ved den alenegangen som SV har tatt til orde for tidligere i dag når det gjelder disse områdene. Vi har jurisdiksjon over et havområde som er sju ganger større enn vårt landterritorium. Både Norskehavet og Barentshavet er blant de mest produktive sjøområder i verden. I Nordvest-Russland finnes store lagre med atomavfall og utrangerte atomubåter, og vi vet at miljøproblemene er enorme. Klimaendringene i de arktiske områdene stiller krav til et aktivt samarbeid mellom statene i nord og at vi også trekker inn både USA, Russland, EU og NATO. 1. mai 2004 markerte den definitive slutten på den kalde krigen. Europa ble på nytt samlet til ett kontinent da EU ble utvidet med ti land. En måned tidligere fikk NATO sju nye land inn i alliansen. Flere av disse landene var ikke engang selvstendige stater for 15 år siden. Integrasjonsprosessen i EU går raskere enn det vi greier å forestille oss. Med stor selvbevissthet utvikler unionen en egen forsvars- og sikkerhetspolitikk. Utviklingen av forholdet mellom EU og NATO blir spennende å følge, ikke minst på bakgrunn av det vi har sett og hørt de siste dager og uker. Jeg tror faktisk Inge Lønning har helt rett når han tidligere i dag sa at i stadig mindre grad tas realitetsbeslutninger om sikkerhetspolitikk i NATOs egne organer. De er allerede fastlagt av EU før NATO-møtene – i fora som vi står utenfor. Vi kan altså oppleve at Sverige og Finland har større innflytelse i NATO enn NATO-landet Norge har. Dette vil etter min oppfatning måtte prege vår sikkerhetspolitiske debatt framover. Utenriksministeren sa i sin redegjørelse at Norge har fått en ny anmodning om å stille spesialstyrker til Operation Enduring Freedom i Afghanistan, dette i tillegg til de styrker vi i dag har i NATOs stabiliseringsstyrke, ISAF. Operation Enduring Freedom er forankret i FN-mandat. Vi har tidligere hatt både spesialstyrker og F-16-fly i denne operasjonen. Selv har jeg også besøkt Kirgisistan i forbindelse med våre F-16-fly og bakkemannskap i inneværende stortingsperiode. Både stabiliseringsstyrker og bistandsorganisasjoner er avhengige av den sikkerhet som Operation Enduring Freedom representerer. Jeg tror det er vanskelig å se den ene operasjonen uavhengig av den andre, og det har for så vidt også de fleste talere her vært enige om, riktignok med litt ulike konklusjoner. Jeg har også merket meg det utenriksministeren sa, at det på sikt trolig vil være aktuelt å slå de to operasjonene sammen. Dette skal vi følge nøye med på. Norge har gitt prioritet til Afghanistan. I tillegg til det militære engasjementet vi har, har vi gjort Afghanistan til et samarbeidsland også for norsk utviklingshjelp. Her er det enorme behov. Slik ser vi også vår Afghanistan-politikk i en helhet. Dette har Arbeiderpartiet støttet hele tiden.