Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-02-12:
Saksordføreren har gjort rede for de endringene som her foreslås som en konsekvens av ESAs påpekninger. Jeg skal derfor bruke tida til å snakke litt mer overordnet. SV arbeider for at Norge skal omstille seg til å bli et land med lave utslipp, et land som ikke ødelegger andre menneskers livsgrunnlag gjennom høye klimagassutslipp og overforbruk av naturressursene. Men vi er også opptatt av å understreke at i klimaproblemet ligger det store muligheter både for nasjonen og for industrien. Vi kan skape nye arbeidsplasser, vi kan gjøre eksisterende arbeidsplasser mer robuste, og vi kan utvikle nye næringer som kan bidra til løsningen på det globale klimaproblemet. Ofte møter vi politikere sterk motstand når vi ønsker å gå foran, som det heter, ved f.eks. å stille strenge miljøkrav. CO2-avgiften på norsk sokkel og svovelavgiften er gode eksempler. Begge avgiftene var det sterk motstand mot. Men svovelavgiften har ført til nye, innovative løsninger knyttet til videreforedling og salg av det som tidligere var et problem og en utgiftspost, nemlig industrielt avfall. CO2-avgiften, som skapte ramaskrik i Norge da den kom, brukes nå av oljeindustrien selv – inkludert Helge Lund i Sandefjord nå nylig – for å vise at norsk oljeindustri er verdens mest miljøvennlige. Det ble til og med sagt at det er en fordel med miljøkrav fra myndighetene. Jeg kunne nevne mange andre eksempler også både når det gjelder miljø, sikkerhet og rettigheter, som det har vært sterk motstand mot i forkant av hensyn til norske konkurranseevne. I ettertid har det mang en gang vist seg at dette har bidratt til at vi i Norge har et rimelig robust, kompetent og omstillingsvillig næringsliv. Det er derfor gledelig at industrien i større grad enn før er positiv til miljøkrav fra myndighetshold. Norske Yara ønsker seg f.eks. inn i kvotesystemet og har utviklet rensesystemer som de ser et stort framtidig marked for. Et stikkord er selvsagt forutsigbarhet. Kvotesystemet vil bli svært viktig i norsk klimapolitikk. Men systemet har sine svakheter, som svingende og uforutsigbare kvotepriser og manglende drivere for den teknologiske utviklingen som krever store investeringer uten å være lønnsomt på kort sikt. Derfor må fellesskapet bidra, noe CO2-håndteringsprosjektene våre er eksempler på. Kampen om gasskraftverkene er for øvrig også en historie om hvordan strenge miljøkrav gav nye muligheter: Et nei til sterkt forurensende gasskraftverk ble et ja til rensing og deponering av CO2 – og satte dermed Norge og norske teknologiske miljøer i førersetet internasjonalt. Poenget er at omstilling er lurt. Det er også solidarisk, det er konkurransemessig fornuftig, og det er viktig for å sikre robuste arbeidsplasser. Sentralt er det også at omstilling til et klimavennlig samfunn vil bli dyrere jo lenger vi venter. SV og Regjeringa er selvsagt opptatt av å beholde miljø- og energieffektiv industri i Europa parallelt med utviklinga av kvotesystemet. Dette innebærer å finne løsninger for å forhindre eventuell karbonlekkasje, samtidig som en ikke svekker effekten av kvotesystemet. Men det å beholde miljø- og energieffektiv industri i Europa innebærer ikke nødvendigvis at kvotene må tildeles gratis. Det fins også andre virkemidler som kan tas i bruk. Forurenser betaler-prinsippet er bakgrunnen for at Regjeringa ikke ønsker at det skal tildeles kvoter vederlagsfritt i Europa etter 2012, og at man ikke har ønsket å tildele gratiskvoter fra en generell kvotereserve. Gratiskvotene i perioden 2008–2012 har vært ment som et såkalt introduksjonstilbud. Nye og utvidede virksomheter må ta hensyn til klimakostnadene når beslutninger om investeringer fattes. Gratiskvoter til slike virksomheter vil bidra til å stimulere til investeringer i virksomheter med betydelige klimagassutslipp. Det er i og for seg riktig at noen gratiskvoter fra eller til ikke nødvendigvis vil føre til en økning i de globale utslippene. Men det vil kunne føre til økte utslipp nasjonalt, og subsidiering av investeringer som fører til økte nasjonale utslipp, bidrar ikke til den omstillinga av samfunnet som er nødvendig for å løse klimaproblemet. I tillegg koster det jo samfunnet noe å tildele gratiskvoter. Fellesskapet må betale for andres forurensing. Til slutt litt om Celsa, som vi var inne på i stad. SV har en forhistorie når det gjelder denne bedriften, eller Fundia, som den het før. I 2005 forhandlet vi oss fram til en avtale med den daværende, borgerlige regjeringa. SV krevde, og fikk gjennom, en bevilgning på 30 mill. kr som statlig bidrag til å rense kvikksølv fra stålverket, fra 2005. SV hadde foreslått støtte til Fundia Armeringsstål – eller Celsa – i alle budsjetter siden 2003. Målet var å fjerne et enormt kvikksølvutslipp og bidra til at Norge utvikler ny best tilgjengelig miljøteknologi for stålbransjen. Det var også en innrømmelse av at myndighetene måtte ta et visst ansvar for alt som følger med 350 000 tonn innsamlet norsk skrapjern. SV var også sterkt medvirkende til at det ble laget en spesialregel i kvotesystemet for bedrifter som Celsa, som utnytter overskuddsgass. Jeg er glad for at Miljøverndepartementet nå har gitt Celsa delvis medhold i sin klage, fordi standardfaktoren for å beregne utslippene fra behandling av skrapstål ikke reflekterer forholdene ved stålverket i Mo. Totalt sett mener jeg at SV har vist at vi ønsker å bidra til miljøvennlig omstilling.