Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2012-03-29:
Jeg tror det var Odvar Nordli som på slutten av 1970-tallet kunne meddele det norske folk at det ikke lenger fantes fattigdom i Norge. Nå kan det være ulike definisjoner som gjør at man ser det på litt ulike måter, men jeg våger faktisk den påstand at det var sentrumsregjeringen som tok opp spørsmålet om fattigdom reelt sett i Norge på ny, da den styrte fra 1997. Det var også Bondevik II, Høyre- og sentrumsregjeringen, som la fram en ordentlig plan for å redusere fattigdommen. Det er klart at man stiller seg lagelig til for hugg når man velger å fokusere på noe som ikke lar seg fjerne med et pennestrøk. Det er ikke alltid bare snakk om politisk vilje – for å fortsette der representanten Sanner begynte, i forhold til et av regjeringspartienes ganske lettvinte omgang med dette ganske vanskelige temaet. Jeg vil benytte anledningen til å peke på det som vi som politikere kanskje bør fokusere på – som peker litt framover – å bekjempe barnefattigdommen. Flertallet sier mye pent om hvordan man bør bekjempe den, men det er ingen konkrete tiltak. Det er vel heller ingen overraskelse for noen, tror jeg, at Kristelig Folkeparti har prøvd å få regjeringspartiene med på noen konkrete tiltak for å bekjempe barnefattigdommen. Det går på direkte målrettede tiltak, som vil medføre en bedre levestandard for dem som er mest utsatt: økt engangsstønad, billigere barnehager for fattige familier, holde kontantstøtte og barnetrygd utenfor utmålingen av sosialhjelp – meget målrettede tiltak som kunne betydd en forskjell. Det har regjeringspartiene ikke ønsket å være med på. Da blir det selvfølgelig mer ord og lite handling, men det tar vi til etterretning. Jeg er selvfølgelig opptatt av det som regjeringen og hele Stortinget har sagt, at arbeidslinjen er uhyre viktig for å bekjempe fattigdom. Men den er ikke tilstrekkelig. Det er også grupper som ikke kommer inn under denne arbeidslinjen, som trenger et sikkerhetsnett som gjør at man får en anstendig levestandard. For å nevne noen tiltak som jeg og Kristelig Folkeparti mener er nødvendige for at vi skal nå de faglige målsettinger som vi egentlig tverrpolitisk stiller oss bak, vil jeg peke på følgende, som vi fra Kristelig Folkepartis side prøver å følge opp i våre budsjetter: Det går på å etablere flere tiltaksplasser for personer med nedsatt arbeidsevne: Det går på å gi fritak for egenandeler for helsetjenester og medisiner for minstepensjonister, uføretrygdede og kronisk syke. Det går på fritaksordning for betaling for tannbehandling for langtidssosialmottakere og deltakere i kvalifiseringsprogrammer. Det går på å normere økte sosialhjelpssatser, og det går på å sørge for bedre rusforebygging og rusbehandling. Vi ønsker å styrke tiltaksordninger for barn og unge i bysamfunn, og vi ønsker å øke lånerammene i Husbanken, slik at Husbankens sosiale boligbygging kan intensiveres. Jeg er sikker på at de rød-grønne også har lagt merke til at vi i vår skatteprofil ønsker å gi skattelette for dem som tjener minst, mens vi i budsjettet for inneværende år la inn skjerpelse for dem som tjener aller mest. Det tåler de godt, og det er et utmerket signal for å vise at vi ønsker et samfunn hvor forskjellene ikke skal være for store. Det er viktig for meg å si i denne sammenhengen: Det er ikke et poeng å bekjempe rikdom, først og fremst, og tro at man gjennom det bekjemper fattigdom. Det viktige er å bekjempe fattigdommen. Da må vi tillate at noen tjener bra, men også bidrar i fellesskapet. Av og til får jeg den følelsen fra den rød-grønne regjeringen og deres representanter at det er litt omvendt, at det viktigste er å bekjempe rikdommen, og så har man ikke det samme engasjementet som man hadde – vil jeg si – for å sørge for at det blir færre fattige. Men de rød-grønne kan vite at hvis de skulle ønske å komme med konkrete forslag, kanskje i revidert, er vi mer enn villige til å gå inn i nye samtaler for å få til noe også på dette området.