Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2007-11-29:
Skattepolitikken er kanskje det politikkområdet hvor forskjellene mellom partiene kommer tydeligst fram. Skattenivå, omfang og fordeling er viktig, både for den enkelte og for samfunnet. Skattenivået har betydning for hva slags velferdsnivå et samfunn kan ha. Hvilke typer skatter man har, og hvordan de er utformet, har mye å si for hvordan fordelingspolitikken blir. Regjeringspartiene har flere mål i skattepolitikken. Skattesystemet skal gi stabile inntekter og sikre rettferdig fordeling. Det skal stimulere til arbeid og sikre sysselsetting. Og skattene bør utformes slik at næringslivet har stabile og forutsigbare rammebetingelser. Derfor er det en fordel for Norge at vi ved jevne mellomrom har brede skatteforlik når vi gjør systemendringer. Nivået på skattene er det derimot mer uenighet omkring. Regjeringspartiene gikk til valg på å reversere skatte- og avgiftsnivået til 2004-nivå. Skatteløftet er oppfylt gjennom budsjettene for 2006 og 2007. Økningen i skattenivået innebærer at Regjeringen bare i 2008-budsjettet har 13 milliarder kr mer til rådighet til velferdsordninger og fellesgoder, sammenlignet med skattenivået som Bondevik II-regjeringen foreslo for 2006. Innenfor skatteløftet har Regjeringen lagt vekt på at skattesystemet skal være rettferdig og virke omfordelende, og at man skal bruke avgiftene til å stimulere til miljøvennlig adferd. Vi fjerner aksjerabatten i formuesskatten og skjerper formuesskatten for dem med høy skattepliktig formue og lav alminnelig inntekt. Ligningsverdien på bolig oppjusteres med 10 pst., mens bunnfradraget i formuesskatten økes kraftig, slik at flere personer med små formuer slipper denne skatten. Bunnfradraget øker fra 151 000 kr i 2005 til 350 000 kr i 2008. For ektepar, som fra 2006 har fått hvert sitt bunnfradrag, blir det samlede bunnfradraget på 700 000 kr. Det antar jeg blir godt mottatt av de borgerlige partiene, til tross for at de uttrykker motstand mot formuesskatten – men ikke nok motstand til at Bondevik-regjeringen fjernet den. Nesten 400 000 færre betaler formuesskatt nå sammenlignet med da den borgerlige regjering styrte. Halvparten av disse er pensjonister. På skattesiden er det tre områder der finanskomiteens flertall har merknader til Regjeringens forslag. Det ene er forslag til ny kraftverksbeskatning. NVE har anslått potensialet for utbygging av småkraftverk og opprustning av eksisterende verk til nærmere 40 TWh. Det er om lag en tredel av den kapasiteten som allerede er utbygd. Både dagens kraftbalanse og hensynet til miljøet tilsier at det er viktig at dette potensialet blir hentet ut. Etter gjeldende regler skal kraftverk på 5 500 kVA og over betale grunnrenteskatt. Denne grensen ble hevet fra 1 500 kVA fra og med inntektsåret 2004. Det har i ettertid vist seg at hevingen av grensen har ført til tilpasninger ved at det bygges kraftverk med lavere kapasitet enn det som er samfunnsøkonomisk ønskelig. Dette problemet forsvinner ikke når grensen senkes til 1 500 kVA, men konsekvensene i form av lavere kraftproduksjon enn det som er optimalt, vil trolig bli mindre enn med dagens grense. Vi mener at grunnrenteskatt i utgangspunktet er en klok skatt. Et vannkraftverk skal bare betale grunnrenteskatt på den delen av overskuddet som er særlig høyt. Det vil si at dersom kraftverket går med underskudd eller har en normal avkastning, skal det ikke betales grunnrenteskatt. I teorien kunne man tenke seg at satsen i grunnrenteskatten ble satt til 100 pst. Likevel ville ikke denne skatten rokke ved at et prosjekt som er lønnsomt før skatt, også ville være lønnsomt etter skatt. Investeringen ville altså lønne seg også i et slikt ekstremtilfelle. Petroleumssektoren har en grunnrenteskatt på 50 pst. Vi går inn for å øke satsen i grunnrenteskatten for kraftverk fra 27 pst. til 30 pst. Det betyr at en noe større andel av grunnrenteinntekten vil tilfalle staten, uten at det påvirker investeringene. Også de øvrige partiene, med unntak av Fremskrittspartiet, støtter forslaget om å øke satsen. Høyre mener sågar at satsen bør heves til 33,5 pst. I tillegg gjør vi noen justeringer for å få et bedre skattesystem for kraftverkene. Regjeringspartiene mener som sagt at det er svært viktig å stimulere til økt utbygging og produksjon av miljøvennlig energi. Vi ber derfor Regjeringen om å legge fram en bred vurdering av incentivene for økt miljøvennlig vannkraft og annen fornybar energi i revidert nasjonalbudsjett for 2008. Jeg ser med glede at denne politikken får helhjertet støtte fra Høyre og Venstre. Stortinget vedtar nå et nytt rederiskatteregime, som går ut på å gi et endelig fritak for skatt på overskudd av skipsfartsvirksomhet. Dette har næringen bedt om i årevis for å sikre samme rammebetingelser i Norge som i resten av Europa. Samtidig skal en tredel av de opparbeidede skatteforpliktelsene i den gjeldende rederiskatteordningen oppløses og betales tilbake over en tiårsperiode. Den resterende tredjedelen av skatteforpliktelsen skal kunne avsettes på fond til miljøtiltak. Den politiske begrunnelsen for dette er todelt. Det handler om hensynet til en aktiv næringspolitikk på den ene siden og hensynet til rettferdig fordeling på den andre siden. Den maritime næringen har lange tradisjoner, og er en av våre store og viktige næringer i Kyst-Norge. Skal denne næringen kunne bevare sin sterke posisjon internasjonalt, må den ha gode og forutsigbare rammebetingelser. Siden 1996 har, under ulike mindretallskonstellasjoner, næringens rammebetingelser stadig vært gjenstand for debatt. Det er verdt å merke seg at et enstemmig storting slutter seg til forslaget til ny rederiskatteordning. En klar forutsetning for den helhetsløsningen som fremlegges, er at Regjeringen vil arbeide mot EUs lavskattpolitikk på området. For at skattesystemet skal ha legitimitet, er det viktig at det oppleves som rettferdig, i den forstand at det er klar sammenheng mellom skatt og skatteevne. Samtidig bør utformingen være mest mulig næringsnøytral. Hensynet til sysselsetting og konkurransedyktige rammebetingelser er også viktige elementer. Disse hensynene må veies opp mot hverandre. Den nye rederiskatteordningen, med skattefritak for en bestemt næring i landet, kan ikke sies å ivareta fordelingsmessige hensyn på en god måte. Rederinæringen har høy fortjeneste, og mange av landets store private formuer kommer fra denne næringen. Men de næringspolitiske hensynene har veid tungt med tanke på et framtidig system. Det ville være en fare for at en løsning om å fryse eller ettergi hele beløpet som lå i de innlåste skattekredittene, ville svekke legitimiteten til skattesystemet – dette på grunn av at man samtidig får skattefritak for framtidige inntekter. Ved behandlingen av denne saken i Stortinget har spørsmålet om forholdet til Grunnloven § 97 stått sentralt. Det er omgjøringen av latente skatteforpliktelser til forfalte skatteforpliktelser som reiser tilbakevirkningsspørsmålet. Vurderingen er i stor grad et spørsmål om å veie mot hverandre skattyters behov for forutberegnelighet og Stortingets handlefrihet etter Grunnloven § 75a. Det sentrale vurderingstemaet er følgende: Innebærer forslaget en klart urimelig eller urettferdig tilbakevirkning? I finanskomiteens innstilling drøftes dette spørsmålet grundig. I vurderingen har stortingsflertallet tatt utgangspunkt i at grunnlovsvernet er svakere når det gjelder avvikling av skatteutsettende ordninger, som er tilfellet i denne saken, enn om forholdet gjaldt gamle, endelige skattefritak. Tidsaspektet i saken har vært et sentralt moment. Dette kan imidlertid ikke vurderes isolert, men må ses i sammenheng med de øvrige trekkene ved inngrepet. Det er et viktig moment i denne sammenheng at skatteplikten er knyttet til verdier som i dag finnes i selskapene. Spørsmålet om hvorvidt endringen kom plutselig og overraskende på skattyterne, er også av betydning. Stortingsflertallet viser til at dagens rederiskatteordning ble vedtatt i 1996. Siden den gang har det vært kontinuerlig uro rundt ordningen – ikke minst har næringen selv presset på for å få en endring. Av særlig interesse i denne sammenhengen er endringen som ble gjennomført i 2005, og som innebar at såkalte riggselskaper ikke lenger kunne lignes innenfor rederiskatteordningen. Det ble foreslått overgangsregler som i praksis innebar en årlig inntektsføring av 14 pst. av gevinsten ved uttreden. Forslaget fikk tilslutning fra alle partier på Stortinget bortsett fra Fremskrittspartiet. Ingen, heller ikke Rederiforbundet, reiste den gang spørsmål om denne overgangsordningen var grunnlovsstridig. Stortingsflertallet har også sett nøye på konsekvenser for de berørte skattyterne. En stor del av den samlede latente skatteforpliktelsen er konsentrert om et mindre antall store selskaper. De aller fleste av disse selskapene er solide og har hatt høy inntjening. Men selvfølgelig vil konsekvensene av endringen for ulike selskaper kunne bli noe ulike. Vi er klar over at det ikke utelukkes at enkelte selskaper kan komme særlig dårlig ut, herunder få betalingsproblemer eller i ytterste fall risikere konkurs. Dette vil likevel ikke kunne skyldes overgangsordningen alene, men vil ha sammenheng med andre disposisjoner eller hendelser som er knyttet til det aktuelle selskapet. På bakgrunn av en grundig gjennomgang mener stortingsflertallet at forslaget gir en balansert løsning. Forslaget ivaretar i tilstrekkelig grad både borgernes krav på beskyttelse etter Grunnloven § 97 og Stortingets handlefrihet til å kunne gi nye skattelover. Stortingsflertallet konkluderer med at forslaget til overgangsordning ikke kan anses som klart urimelig eller urettferdig. Innstillingen viser at opposisjonspartiene går imot flertallets konklusjon. Jeg har et par kommentarer til deres standpunkt. For det første er jeg forundret over at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre i så liten grad går inn i en drøfting av grunnlovsspørsmålet, men velger bare å avvise konklusjonen, for så å be Regjeringen om å finne en ny løsning. For meg er det å fraskrive seg det ansvaret man har, nemlig seriøst å vurdere på selvstendig grunnlag om dette er i strid med Grunnloven. For det andre er det interessant at de samme partiene velger å bruke pengene i sine alternative budsjetter. Det underbygger flertallets syn, nemlig at forslaget fra Regjeringen ikke er i strid med Grunnloven. Så til skatt på tjenestebolig i utlandet. Etter langvarig praksis har offentlig ansatte ikke skattet av fordelen med fri bolig på tjenestested i utlandet. Høyesterett har imidlertid i dom den 27. februar i år sagt at ansatte i private firmaer må likebehandles med offentlig ansatte når det gjelder dette. Siden både offentlige og private ansatte i dag må skatte av fordelen av fri tjenestebolig i Norge, foreslår Regjeringen full likebehandling av alle som har fri tjenestebolig, uansett om de flytter innenlands eller utenlands. Regjeringen foreslår derfor at det ulovfestede skattefritaket for offentlig ansattes fordel ved fri bolig i utlandet oppheves, med virkning fra og med inntektsåret 2008. Regjeringspartiene på Stortinget slutter seg til dette forslaget. Vi mener det er et sentralt skattepolitisk prinsipp at all arbeidsinntekt blir beskattet likt, uavhengig av om fordelen er i form av penger eller som naturalytelse. Vi legger til grunn, slik det er signalisert i proposisjonen, at Finansdepartementet i forskriftene vil fastsette skjermingsordninger for arbeidstakere som må bo i områder med særlig høyt leienivå, og at det ikke vil bli fastsatt fordelingsbeskatning ved overnatting i felt eller annen enkel innkvartering som ikke har preg av egen bolig. Bakgrunnen for dette forslaget har ikke vært et ønske om å beskatte en bestemt gruppe hardere, men følger som en konsekvens av dommen i Høyesterett. For å hindre at den utilsiktede virkningen av at en gruppe skattytere kommer dårligere ut enn i dag, ber vi Regjeringen om å komme tilbake til Stortinget, senest i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for 2008, med forslag om budsjettmessig kompensasjon for dem som blir vesentlig påvirket av endringen i offentlig sektor. Den nye ordningen skal fases inn fram mot 2010. Skatteendringene skal bare gjelde for dem som flytter ut eller skifter tjenestested i utlandet, ikke dem som blir boende der de allerede er. Spørsmålet om hvordan skattesystemet skal utformes, får fram viktige skillelinjer i politikken. Felles for de aller fleste i dette landet, både oss politikere og andre, er vel en dyp erkjennelse av at skatt er nødvendig for at vi skal kunne fungere som samfunn. Mange vil derfor kunne underskrive på Sissel Benneche Osvolds ord: Jeg betaler min skatt med en slags påtatt glede. Så vil jeg til sist gjøre oppmerksom på at det er en feil i innstillingen under M § 11-1 nr. 1 annet punktum. I fjerde linje skal det stå «§§ 10-40 til 10-48», og ikke «§§ 40 til 10-48». Et titall er altså uteglemt, og det må inn i innstillingen.