Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-06-15:
Jeg føler at sjelden har det vært en mer dyster stemning i denne salen. Nå har jo ikke jeg vært her i så mange år, men jeg kan ikke huske det har vært et så dystert bilde knyttet til en næring – og det før Senterpartiet har hatt ordet! Men jeg må jo si at det denne våren har vært nærmest et landbrukspolitisk vårslipp. Yrheten var meget stor hele vinteren. Bondelaget hadde prisverdige initiativ i de fleste fylkene, der vi hadde meget interessante og givende debatter med mange bønder til stede. Vi hadde innstillingen til landbruksmeldingen, St.meld. nr. 19, med saksordfører Breimo. Vi har nå innstillingen om jordbruksoppgjøret med den samme saksordføreren. Verdien av den innstillingen vi hadde da vi behandlet St.meld. nr. 19, er med den innstillingen som nå foreligger, lik null. Jeg sa i mitt innlegg den 9. mai at de klamme omfavnelsene som sentrum og Arbeiderpartiet der stod for, var noe av det mest naive skuespill jeg noensinne hadde sett. Hvis man virkelig trodde at det ut fra det skulle være mulig å få til et landbruksoppgjør som disse to partene kunne slutte seg til, så må jeg si at da levde man totalt i naivitetens verden. Det var applaudering fra organisasjonene i vår for dette fantastiske forliket. Organisasjonene kunne ikke få hyllet det nok. Verdien av det ser vi nå – det er verdt null. Aldri i mine sju år på Stortinget har jeg sett at to parter som så ut som turtelduer halvannen måned tidligere, har hatt en innstilling hvor de bare slår hverandre i hodet med sitater fra den forrige innstillingen, hvor de ikke var uenige om én setning. Det er trist at ikke arbeiderpartiregjeringen lyttet til forhenværende saksordfører Hanssen og trakk den meldingen slik at vi kunne hatt en reell behandling av norsk landbrukspolitikk for de neste år. Men hvem er det som er blitt lurt av Arbeiderpartiet og sentrum? Det er det ikke min jobb å gå inn og prøve å skille på engang, det ser ut til at de greier å klore ut øynene på hverandre på en aldeles utmerket måte – og da blir det få klarsynte til stede etter at de er ferdig med det. De som er blitt lurt, er selvfølgelig først og fremst bøndene, som representerer en næring som har behov for langsiktighet i forhold til det de skal til med. Nå har man altså ikke en landbrukspolitikk, etter mitt skjønn, som er nedfelt i en stortingsinnstilling som er noe å støtte seg på når en ser de tolkningalternativene som foreligger, og som en kan lese i dagens innstilling. Det er svart-hvitt. Og dette såkalte ekteskapet tror jeg vi herved skal anse som ikke inngått. Det er selvfølgelig også fristende i dag å ta fram en del sitater, ikke minst fra saksordføreren, men jeg skal la det ligge; jeg har bare ti minutter – hadde jeg hatt en time eller to, kunne jeg jo tatt fatt på det. Men en ting vil jeg allikevel ta med. I dagens lederartikkel i Nationen kan man lese at Arbeiderpartiets Breimo den 20. mai mente at tilbudet i forhandlingene brøt med Stortingets vedtak – og det sier en representant for regjeringspartiet – og i dag forsvarer han det heltemodig, men sier likevel i en replikkordveksling at Arbeiderpartiet var villig til, gjennom forhandlinger med sentrum, å dempe de største utslagene av strukturvirkningene av Regjeringens eget forslag. Det syns jeg kanskje er litt spesielt å si i en debatt der saksordføreren, fra regjeringspartiet, i hvert fall skal prøve å forsvare det som måtte komme. Men det skilsmissebrevet som vi i dag behandler, er det etter mitt skjønn ingen grunn til å lage en dyster stemning rundt. Den eneste muligheten norsk landbruk har, er at vi tar vekk det bindet vi har for øynene, tar skylappene til side og lager en politikk beregnet på virkelighetens verden og ikke luller oss inn i forestillinger som ikke forefinnes. Etter mitt skjønn bør vi avvikle forhandlingsinstituttet. Når Høyre i kveld likevel kommer til å stemme imot det, er det ikke fordi næringspolitisk talsmann er imot det, men vi har ikke debattert temaet. Jeg vil undres om vi etter dette til neste år vil gå inn for å beholde det. Jeg registrerer også at kombinerte bønder og stortingsrepresentanter i Arbeiderpartiet nå begynner å komme på tanker som er interessante. Men hva mener så Høyre om landbrukspolitikken, om det som er materialisert i den proposisjonen som vi i dag har til behandling? Ja, da har vi altså valgt ikke å kaste blår i øynene på de næringsutøverne som står i den næringen. Det er en 70 000 – 75 000 årsverk som er knyttet til dette. Spørsmålsstillingen vi etter mitt skjønn må ha, er: Hvordan skal vi innrette denne næringen for å møte de utfordringene vi har i framtiden? De utfordringene vi står overfor, er vel kjent for alle i denne salen. De er nedfelt i St.meld. nr. 19, beskrevet av Gjønnes på en aldeles grei og objektiv og fornuftig måte, der det står at vi må møte forbrukernes krav om lavere priser. Hvorfor må vi det? Er det fordi det er veldig viktig for oss å få ned matvareprisene? Selvfølgelig er det hele den virkeligheten som omgir oss i våre naboland; der faller prisene på disse produktene. Den grensehandelen vi nå opplever, er først og fremst et problem ikke for handelsstanden i Østfold, men for den norske bondestanden. Derfor må vi legge det til grunn. Konkurransesituasjonen for norsk næringsmiddelindustri er helt avgjørende for titusener av arbeidsplasser i de samme distriktene. Det må vi også ta hensyn til. Vi må få et jordbruk som produserer i balanse, og vi har WTO-forhandlinger å ta hensyn til. Vi kan ikke fristille oss fra den virkeligheten som det er. For å lage en politikk for å nå de målene må man selvfølgelig, som når man lager en omelett, knuse noen egg. Det er jo kul umulig å få gjort kursendringer uten at man for å komme på den nye kursen må bort fra den gamle, og da betyr det selvfølgelig en omfordeling mellom dem som er i landbruket pr. i dag. Og da må man foreta prioriteringer mellom dem som etter mitt skjønn driver mer hobbypreget enn andre. Så får man velge hva man vil. Så er jeg klar over at det er andre hensyn å ta i landbrukspolitikken enn bare til den enkelte bonde. Man snakker om sysselsetting, bosetting, miljø, beredskap, kulturlandskap osv. Det andre spørsmålet vi må stille, er: Er det slik at det for all framtid er gjennom liter og kilo til norske bønder at vi kan oppnå disse målene? Svaret er selvfølgelig nei. I år 1900 var det altså 500 000 bønder, i 1950 var det 300 000, i år 2000 er det 75 000, og om femten år – hvis vi følger St.meld. nr. 19 fra sentrumsregjeringen, er det 35 000 bønder. Da sier det seg selv at det er ikke disse 35 000 bøndene som kan opprettholde bosettingen i Distrikts-Norge. Da må vi være villig til å se på alternative anvendelser av noen av disse kronene for at vi i de samme distriktene kan få arbeidsplasser som står seg mot framtidens utfordringer, som også distriktene i Norge vil stå overfor. For Høyre er det derfor gledelig at vi har fått inn flertallsmerknader som sier at departementet fram mot jordbruksoppgjøret i 2001 skal se på om vi kan ha en måloppnåelse med alternativ anvendelse av dette. Man må jo spørre seg: Har landbrukspolitikken i dette landet vært vellykket, når man ser på de parametrene man har vært enige om skal oppnås? Da er det veldig vanskelig å si at det har vært meget vellykket. Når man ser på det antall milliarder man har brukt, er det ganske åpenbart at det er mange av de målsettingene man har hatt, som man ikke oppnår. Man luller seg etter mitt skjønn for lenge inn i en forestilling om at landbruket skal løse alle disse oppgavene. Det vi må gjøre, er å sørge for at vi har en strukturutvikling som minst har det tempoet som det legges opp til her, og da betyr det kort og godt at folk som driver hobbypreget virksomhet, får finansiere det med andre ting enn over statsbudsjettet. Vi kan ikke holde på med å bruke offentlige midler for å finansiere folk som synes det er festlig å ha 15 sauer gående rundt huset. Hvorvidt folk har 15 sauer eller samler på frimerker, er skattebetalerne totalt uvedkommende. Når det er slik at de som i dag og i kveld ringer inn, folk som driver med to årsverk innenfor kjøttproduksjon og melk, og irriterer seg grønne over naboer rundt som driver hobbypreget virksomhet og har økonomisk utbytte langt mer enn det de selv har, og når det er slik at nesten halvdelen av norske bønder har næringsinntekt på 36 000 kr og mindre, så må en jo forstå at det er jo ikke dette som bærer distriktene. Og hvis vi ikke tar i bruk de strukturgrep, de teknologiske utviklingsmulighetene som ligger i bygdene, kommer vi til å dø en stille død, de av oss som bor på bygdene. Til sentrum vil jeg bare si helt til slutt: Jeg kan ikke begripe, etter den retorikken og sigarføringen, at man ikke har evnet å fremme et forslag til endring av de fire kapitlene i statsbudsjettet som har med landbruksmeldingen å gjøre.