Henrik Asheim (Høyre), 2021-02-25:
Det er kanskje litt selvmotsigende å legge frem en stortingsmelding om at flere studenter skal reise ut, når anbefalingene det siste året stort sett har vært at alle skal bevege seg minst mulig. Men vi skal tilbake til normalen, og når vi kommer dit, skal vi bli enda flinkere på internasjonal studentmobilitet enn det vi har vært. Jeg vil takke komiteen for en grundig behandling av stortingsmeldingen. Jeg er glad for at vi deler tanken om at kunnskap er global, og at utdanning og forskning må utvikles i samspill med gode fagmiljø i utlandet. Internasjonalisering er viktig, ikke bare for kvaliteten på utdanning og forskning, men også for Norges evne til nødvendig omstilling, innovasjon, verdiskaping og samfunnsutvikling. Norge er en liten og åpen økonomi som er avhengig av handel med resten av verden. Åpenbart er EU den viktigste handelspartneren vår, men også Kina og USA er viktige. Norge importerer også varer for over 700 mrd. kr. For eksempel er Tyskland det landet vi importerte flest personbiler fra i fjor. Med det som bakteppe er det et paradoks at norske studenter i liten grad ser utover verden når de skal utdanne seg. Andelen som reiser ut, har vært stabil på 16 pst. de siste årene, og det er store variasjoner mellom universitetene og høyskolene. Målet med denne stortingsmeldingen er at vi skal bli mer internasjonale. Flere studenter skal ta hele eller deler av graden sin i utlandet. Vi skal tenke mer strategisk rundt hvor studentene reiser, og hvilke land vi tiltrekker oss studenter fra. Og vi skal sørge for at de som av ulike årsaker ikke kan reise ut, skal få et internasjonalt preg på utdanningen sin her hjemme. Regjeringen er glad i helheten, og det er nettopp helheten av tiltak som skal bidra til at vi når disse målene. Jeg skal likevel stykke det litt opp. For det første skal vi ha tydelige forventninger til universitetene og høyskolene. De må jobbe strategisk med å etablere et gjensidig og langsiktig samarbeid med utenlandske institusjoner. De må integrere internasjonalisering i alt de gjør, og de bør inngå felles avtaler om utveksling seg imellom. For det andre skal vi gjøre det enklere for flere å reise ut. Mange studenter trekker frem at det er usikkert om de får godkjent emnene de har tatt i utlandet, i graden sin her hjemme. Derfor må institusjonene organisere utdanningene på en slik måte at det er tydelig for studentene når det passer å dra på utveksling. De bør også tilby forhåndsgodkjente emnepakker, slik at studentene på forhånd vet at de får godkjent utdanningen sin når de kommer hjem. Vi vil også gjøre utveksling til hovedregelen på sikt. Det betyr at man istedenfor å melde seg på utveksling, må melde seg av. Det skal fortsatt være frivillig, men vi tror det å snu systemet på hodet vil få flere til å vurdere utenlandsmulighetene. For det tredje vil vi vri studiestøtten, slik at flere reiser til nettopp prioriterte land. I dag er det for tilfeldig hvilke land norske studenter reiser til, og det reflekterer i liten grad Norges prioriteringer og viktigste samarbeidsland innenfor verken kunnskap eller næringsliv. Og for få drar til ikke-engelskspråklige land. For det fjerde vil vi gi uttelling i finansieringssystemet også for kortere utvekslingsopphold. Det er et mål at de fleste studentene drar på studieopphold på over tre måneder, men kortere utveksling er bedre enn ingen utveksling, og slike opphold kan inspirere til lengre opphold senere. Denne endringen er spesielt viktig for profesjonsutdanningene. Og for det femte vil vi være mer strategiske med tanke på hvilke studenter vi rekrutterer til norske institusjoner. I dag er det for tilfeldig hvilke land de utenlandske studentene i Norge kommer fra. Andre land har i lengre tid ført en bevisst politikk på hvem de tiltrekker seg, og det særlig av to grunner: Det styrker kvaliteten på deres egen utdanning, og man tiltrekker seg nødvendig kompetanse. Vi vil derfor etablere en arbeidsgruppe som skal foreslå hvordan vi skal profilere Norge som kunnskapsnasjon i utlandet, og hva slags internasjonale studenter vi ønsker å tiltrekke oss. Gjennom Bologna-prosessen har vi forpliktet oss til at 20 pst. av studentene skal ha hatt et studie- eller praksisopphold i utandet. I regjeringens kvalitetsmelding satte vi oss et enda høyere mål. Vi vil at 50 pst. av norske studenter skal reise ut, og det er ambisiøst når vi – som sagt – ligger på 16 pst. Med andre ord har vi et stykke igjen før vi når de felles målene våre. Men norsk arbeids- og næringsliv trenger flere flinke folk som har internasjonal erfaring i et globalisert arbeidsmarked. Og ikke minst trenger både koronapandemien og klimakrisen at vi samarbeider mer om forskning og utdanning på tvers av landegrensene.