Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2014-06-05:
I hvilken som helst debatt om fattigdom jeg deltar i, er den underliggende løsningen arbeid. Dersom fattige mennesker skal komme seg varig ut av fattigdom, trenger de et arbeid å gå til. Og dersom fattige land skal stabiliseres og lykkes med videre utvikling, må de klare å utnytte de enorme mulighetene som ligger i å få flere mennesker i arbeid. Jo flere som er i arbeid, jo større verdiskaping og bedre samfunnsutvikling blir det. Når jeg i dag stiller spørsmålet om utenriksministeren vil løfte jobbskaping som en ny prioritering i samarbeidet med fattige land, og hvilke strategier regjeringa vil følge i dette arbeidet, og stiller spørsmålet så bredt, er det fordi det er flere politikkområder enn bistand som har betydning i vår kontakt med utviklingsland. Kristelig Folkeparti ønsker en mer samstemt politikk overfor utviklingslandene. Fra Kristelig Folkepartis side vil vi i dagens interpellasjon særlig framheve hvordan vi kan bidra til jobbskaping i utviklingsland gjennom tre politikkområder: Det er norsk bistand, norsk næringspolitikk og statens investeringspolitikk for oljefondet. Mål om næringsutvikling, økonomisk vekst og jobbskaping er ikke noe nytt verken i norsk eller internasjonal utviklingspolitikk. Men det har også vist seg som et av de mer krevende innsatsområder innen bistanden. Evalueringer har vist at resultatene ofte uteblir, eller at effekten rett og slett er negativ. Forskere i Det internasjonale valutafondet gjorde for noen år siden en langtidsstudie. Den viste at innsatsen for utdanning og helse jevnt over ga bedre resultater enn mer næringsrettede prosjekter. Mange utviklingsland har høstet dårlige erfaringer med industrilands forsøk på å binde bistand til bruk av giverlandets egne bedrifter, såkalt bundet bistand. Det førte til en vesentlig fordyring både av prosjektene og av vedlikeholdsoppfølgingen etterpå. Fremme av giverlands eksportinteresser har også ført til at framvoksende næringsvirksomheter lokalt i u-land blir kvalt i fødselen av subsidierte produkter fra industriland eller av dumping av f.eks. matvareoverskudd fra rike land. OECDs utviklingskomité har derfor i sine retningslinjer for god bistand lagt stor vekt på prinsippet om ubundet bistand. Dessuten har vi lært fra nasjonal politikk at virkemidler bør være generelle og ikke knyttes til enkeltbedrifter. Konkurransen i markedet må få fungere. Lite er vunnet ved å flytte kontrakter mellom bedrifter ved hjelp av subsidier. Det er viktig å lære av denne historien, og Kristelig Folkeparti forutsetter at disse lærdommene gjør at vi ikke gjentar gamle feil når vi utvikler nye tiltak for å fremme jobbskaping. I bistandspolitikken kan vi fremme jobbskaping på flere måter. Skal en fremme vekst, er noe av det viktigste å skape et tryggere og bedre investeringsklima i det enkelte land. Det handler bl.a. om institusjonsutvikling, om rettssikkerhet rundt private investeringer og om infrastruktur i form av energi, veier og kommunikasjon. Norge bidrar allerede i noen grad på disse områdene, men vi kan gjøre mer. Jeg hører gjerne utenriksministerens syn på hvordan vi kan øke slik innsats i Afrika sør for Sahara. I Norge kryr det av små og mellomstore bedrifter. Afrika sør for Sahara særpreges bl.a. av at svært få småbedrifter vokser til mellomstore bedrifter. Klarer vi å tilrettelegge for denne «missing middle», vil vi få vi et nytt momentum i den veksten vi nå ser i denne fattige verdensdelen. I det norske bistandsbudsjettet har Norfund fått en sentral plass når det gjelder næringslivssamarbeid. Det er viktig at Norfund og andre bistandsfinansierte tiltak for å fremme næringsutvikling må kunne dokumentere en tydelig utviklingseffekt. Bistandsfinansierte tiltak må vise en merverdi og addisjonalitet sammenlignet med private investeringer. Norfund er etter mitt syn en stor suksess og ressurs; de har erfaring og kompetanse. Det er bra at fokus nå flyttes mer over til investeringer i de fattige landene, ikke minst i Afrika. Når Norfund etter hvert selger seg ut av bl.a. vannkraftinvesteringer i middelinntektsland, vil det frigjøres milliardbeløp som kan settes inn i fattigere land. Dette kan bli et viktig bidrag til vekst og jobbskaping. Jeg forventer at regjeringa vil orientere Stortinget mer om det i tida framover. I desember besøkte jeg Norfunds hovedkvarter i Nairobi. Det var et lærerikt besøk, og jeg møtte en engasjert stab. Gjennom investeringene de gjør, forandrer de livene til tusenvis av mennesker. Et av prosjektene jeg syntes var ekstra spennende, var et investeringsfond inn mot Sør-Sudan. Der ga de lån som ikke var mikrokreditt, men som heller ikke var de enorme beløpene. Det ga små bedrifter mulighet til å kunne utvikle seg. Slike prosjekter er selvsagt dyrere og mer krevende å følge opp, men de er veldig viktige. Jeg håper vi kan se flere av disse. En annen hovedstrategi for å legge til rette for jobbskaping er utdanningspolitikken. Utdanning kvalifiserer for jobb, og jobb gir inntekt. Derfor er utdanning en viktig strategi for å komme seg varig ut av fattigdom. Etter åtte år med stagnasjon og nedgang i utdanningsbistanden har Kristelig Folkeparti nå fått gjennomslag for økt satsing på utdanning – ikke minst for jenter. Det er ikke nok å innrullere elever i grunnskoler, kvaliteten i undervisningen avgjør læringsutbyttet. Kristelig Folkeparti ønsker at en del av veksten i norsk skolebistand skal gå til tekniske fagskoler og til praktisk yrkesutdanning. Slik kan vi bidra til å fremme entreprenørskap og næringsutvikling. Og så igjen er det avgjørende at når de først har fått utdannelsen, må de ha en jobb å gå til. Ved siden av å bedre jobbtilbudet er det også viktig å sikre anstendig lønn og trygge arbeidsplasser. Deler av tekstilindustrien i asiatiske land er rene skrekkeksempler på utnytting og farlige arbeidsmiljøer. Vi har lenge importert billige klær, nå må vi ta større ansvar. Jeg ber derfor regjeringa ta en ledende rolle i å fremme ILOs Decent Work Agenda. I tillegg til bistandspolitikken – der hovedmålet er sosial og økonomisk utvikling i fattige land – kan Norge også bidra til næringsutvikling og jobbskaping gjennom rene forretningsmessige forbindelser. Nye muligheter åpner seg nå gjennom at Afrika sør for Sahara endelig opplever økonomisk vekst. De siste ti åra har vist en veldig positiv utvikling. Det gir økt kjøpekraft, ikke minst hos en voksende middelklasse. Statoil har sett mulighetene lenge og gjort store investeringer uten hjelp av bistand, rett og slett fordi de ser svært lønnsomme investeringsmuligheter. Telenor har gjort det samme, ikke minst i flere asiatiske land. Jeg utfordrer derfor regjeringa til å ta næringspolitisk initiativ for å introdusere flere norske bedrifter for de mulighetene som her åpner seg for lønnsomme investeringsprosjekter og handelssamkvem. Med tilstrekkelig langsiktighet i engasjementene og kunnskap til å håndtere risiko kan det finnes prosjekter som gir god avkastning og er til gjensidig nytte. Mange utviklingsland vil få større vekst enn våre tradisjonelle handelspartnere. I Afrika forventes større vekst enn i Europa. Derfor bør norske bedrifter se forretningsmulighetene. Regjeringa bør kunne legge forholdene til rette for det på flere måter: Det kan bl.a. gjøres gjennom flere handelsavtaler og bilaterale investeringsavtaler. Nye bilaterale investeringsavtaler må ivareta fattige lands mulighet til å føre en aktiv og selvstendig næringspolitikk. Innovasjon Norge bør være representert i flere utviklingsland. Det må kunne legges opp til flere politiske besøk, ikke minst i Afrika, der næringslivet inviteres med. Norge har gjennom oljefondet, SPU, enorme finansielle muskler. Krav om lønnsomhet og avkastning må selvsagt ligge i bunn, for hovedmålet er jo her god avkastning på midler til Statens pensjonsfond. Men nettopp ut fra denne målsettingen vil investeringer i framvoksende markeder kunne bli mer og mer interessante. De kan både gi oss avkastning og bidra til flere jobber og bedre inntekter i fattige land. Sony Kapoor, som er administrerende direktør i tenketanken Re-Define, skrev i Aftenposten på tirsdag: «I realiteten investeres mindre enn 8 prosent av Statens pensjonsfond utland(SPU) i de utviklingslandene som allerede står for halvparten av verdens bruttonasjonalprodukt(BNP) (SPU) (BNP) Det er god politikk for både Norge og verdens fattige at mer av oljepengene investeres i bærekraftige bedrifter og fornybar energi i utviklingsland. Vi var derfor mange som var skuffet på tirsdag da regjeringspartiene stemte ned sin egen forpliktelse fra Sundvolden-erklæringen om å opprette et mandat under Statens pensjonsfond utland for å investere i fattige land. Jeg vil derfor spørre utenriksministeren om hvordan han vil følge opp dette løftet. Norge gjør mye, men vi kan gjøre langt mer for å fremme jobbskaping gjennom bistandspolitikken, næringspolitikken og statens investeringspolitikk. Jeg ser derfor fram til å høre hva utenriksministeren vil svare på denne interpellasjonen.