Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2007-04-24:
Dagens debatt, initiert av Olav Akselsen, er viktig. Den er viktig fordi den handler om å lykkes med en av de viktigste utfordringene vi står overfor i verden, nemlig å bekjempe fattigdom, om å løfte 1 milliard mennesker inn i en virkelighet preget av håp, velstand og framtidstro, vekk fra undertrykking, armod, bristende håp og bristende drømmer. Med dette håper jeg at representanten Høglund forstår at Arbeiderpartiets mål er å bekjempe fattigdom, ikke å nå et høyst mulig beløp i budsjettet. Det er også viktig fordi det handler om mange penger – veldig mange penger. I absolutte tall bevilget Norge 20 750 mill. kr i 2007. Også i forhold til andre rike land – hva de gir – er dette et stort beløp. Vi er et lite land i verden, men i bistandspolitikken er vi en stormakt. Det blir lagt merke til hva vi gjør, og hva vi sier, og også det forplikter. Forpliktelsen går ut på at hjelpen og bistanden må være fri for korrupsjon, den må være målrettet og effektiv, og hjelpen må nå fram. Hjelpen må fram til den fattige jenta i Angola som ønsker og fortjener å gå på skole, til babyen i Senegal som får sin nødvendige vaksinedose, eller til katastrofeofre som får nødhjelp når naturen kanskje har lagt hus, veier og alt annet i grus. Hvis vi ikke lykkes med å sikre at hjelpen blir så effektiv som mulig, svikter vi de fattige først og fremst, men vi svikter også de velgerne som tror det er mulig å hjelpe folk ut av fattigdommen, og som ønsker å hjelpe dem som lider. Legitimiteten i det å bruke så store summer på bistandspolitikk forvitrer om vi ikke passer på at politikken er treffsikker, effektiv, målrettet og ikke heftet med korrupsjon. Flertallsregjeringens mål er klar. I Soria Moria-erklæringen slås det fast «at bevilgningene til utviklingssamarbeid når målet om 1 prosent av BNI og at innsatsen deretter trappes ytterligere opp». Det er bra, veldig bra. Men altfor ofte preges norsk bistandsdebatt av denne måloppnåelsen. For sjeldent diskuteres det åpent og fordomsfritt, med unntak av i dag, hva som er mest effektivt, og hva som fungerer eller ikke. Det er noe skummelt med en slik nærmest regelstyrt finansiering, dvs. at bevilgninger utløses automatisk av veksten i norsk økonomi. Det skumle ligger i at den kritiske sansen for bruk av hver krone, hver dollar, sløves. Alle andre sektorer vi bevilger penger til, må, i tillegg til å vise til konkrete behov, også argumentere sterkt for at omprioriteringer ikke er nok, friske penger må til. Bistandsbudsjettet er vel det eneste budsjettet der man vet det kommer påplusning, selv uten botsøvelsen om omprioriteringer. Det blir mindre press på nødvendige endringer og reformer når bevilgningene bare peker oppover uansett resultat. Det blir mindre rom for kritiske røster når økonomiske virkemidler i mindre grad tas i bruk som pressmiddel om det ikke fungerer. Nå kan man omprioritere mellom bistandsprosjekter når vi ser at pengene ikke kommer fram, eller at effektiviteten uteblir, og det skjer. Men det krever bevissthet hos beslutningstakere, og det krever at beslutningssystemene ikke blir for rigide. Mange har sikkert hørt om bistandsprosjekter som er initiert og passer inn i en målsetning i giverlandet, mens man i mottakerlandene ikke finner fornuftige prosjekter å støtte. Og da må ikke systemet insistere på at pengene skal brukes til miljøprosjekter i Zambia, om det ikke finnes gode og passende miljøprosjekter å støtte i Zambia. Jeg er glad for at bistandsministeren både nevnte innsatsen og viste til resultatene til vaksinealliansen, og det de kan legge på bordet. Også andre debattanter har pekt på det arbeidet som GAVI har gjort. Deres arbeid er imponerende, og det er ikke tilfeldig. For både måten vaksinearbeidet er organisert på, og fokuseringen det hele veien har hatt på effektivitet, viser resultater. Det betyr at flere barn er vaksinert enn om GAVI hadde arbeidet ineffektivt. Men vel så viktig er det faktum at de har klart å samle inn betydelige midler fra regjeringer i rike land, og fra private donorer, nettopp fordi de er så effektive. Når resultatene nå kommer, blir det enda enklere å samle inn nye penger til å vaksinere enda flere. I forrige uke brukte meglerfirmaet Goldman Sachs en liten slump penger – for dem vel å merke – på en helsides annonse i Dagens Næringsliv. Der skrøt de av hvordan deres beste folk har vært med på å utvikle nye finansieringsmetoder i GAVI. Å vaksinere barn er deres profil utad, ørlite grann oppsiktsvekkende, men i og for seg gledelig. Det private offentlige samarbeidet de viser til, blir det spennende å se resultatene av. Jeg er overbevist om at nyvinningen vil sikre at enda flere barn vil bli vaksinert. Dette er mulig nettopp fordi historien om GAVI handler om at flest mulig barn blir vaksinert fortest mulig og så effektivt som mulig. Vaksinearbeidet er en av de ikke altfor mange suksesshistoriene på dette feltet. Min påstand er at nettopp fokuseringen på økonomisk effektivitet er en nøkkelfaktor som vil forklare suksessen. Dette må dokumenteres. Dette må vi bruke videre på andre områder, slik at vi kan fortsette med å øke bistanden, slik som vi ønsker i Soria Moria-erklæringen.