Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2013-05-21:
Forrige helg ble det satt en ny og skremmende klimarekord på Hawaii. For første gang ble konsentrasjonen av CO2 i atmosfæren målt til over 400 p.p.m. Det er skremmende fordi vi nærmer oss grensen for 2-gradersmålet. FNs klimapanel har slått fast at konsentrasjonen av klimagasser må stabiliseres godt under 500 p.p.m. dersom oppvarmingen av klimaet skal begrenses til to grader. Da må utslippene av klimagasser snart begynne å gå ned og ikke øke som i dag. Verden preges stadig mer av at klimaet er i endring. Klimaendringene er globale, og det trengs derfor både nasjonal innsats og internasjonalt samarbeid for å stoppe dem. Lekkasjer som har kommet fra FNs klimapanels arbeid med neste klimarapport, tyder på at klimakrisen er mer alvorlig enn tidligere antatt: Konsekvensene blir større, vi har dårligere tid, samtidig som de store kuttene i klimagassutslipp uteblir. Det er stor politisk enighet om Norges internasjonale engasjement for en global klimaavtale. Temaet for denne interpellasjonen er hva Norge bør gjøre her hjemme. Energibruk er en sentral del av klimaproblemet – også i Norge. To tredjedeler av klimagassutslippene våre er knyttet til bruk av energi. Klimautfordringen kan bare løses via en omstilling av energisystemet. Vi må basere oss på utslippsfrie energibærere. Skal vi nå klimamålene, må framtidig energibruk være utslippsfri. Vi har en stor jobb å gjøre med å konvertere fra fossil til utslippsfri energibruk. De fleste vil være enig i at fornybar energi er nøkkelen til et utslippsfritt samfunn i 2050. Da Stortinget vedtok elsertifikatloven, var en av begrunnelsene at økt fornybarproduksjon skulle bidra til å redusere klimagassutslipp og innfri Norges forpliktelser i fornybardirektivet. Det er et sterkt virkemiddel å lovregulere et marked på den måten elsertifikatloven gjør, men et enstemmig storting mente at dette var nødvendig for å sikre investeringer i ny fornybar energi. Elsertifikatmarkedet virker slik at sluttbrukerne får plikt til å kjøpe sertifikater tilsvarende en andel av sitt elektrisitetsforbruk. Tilbudssiden sikres ved at produksjonen som oppfyller gitte krav, får rett til å motta sertifikater som kan selges i markedet. For at en gitt investering skal lønne seg, må den forventede sertifikatprisen minst være lik differansen mellom de totale kostnadene per MWh som bygges ut og den forventede kraftprisen. Det norsk-svenske elsertifikatmarkedet vil gi 26,4 TWh ny fornybar kraft i Norge og Sverige. Elsertifikatmarkedet ble etablert for å bedre forsyningssikkerheten og øke produksjonen av fornybar energi, slik at vi bl.a. kan få til den energiomlegging klimautfordringen krever. Det store spørsmålet blir da hvordan vi kan sikre at kraften tas i bruk til å erstatte fossil energi i Norge og Europa. Skal den nye kraften ha en klimaeffekt, må den erstatte fossil energibruk, ikke bare resultere i sløsing. For Kristelig Folkeparti har det aldri vært noe mål at elsertifikatordningen skal bidra til at flere får råd til oppvarming og varmekabler i oppkjørselen til hytta. Elsertifikatmarkedet er en suksess. Det er skapt et tilbud og en etterspørsel av sertifikater og disse omsettes i markedet. Siden det norsk-svenske markedet ble opprettet, har over 3,2 TWh sertifikatberettiget ny fornybar kraft blitt satt i produksjon – markedet leverer. Temaet for denne interpellasjonen er hvordan vi tar denne kraften i bruk. Suksesskriteriet som ordningen bør måles på, er om vi evner å utnytte de fornybare ressursene til å kutte utslipp og erstatte fossil energibruk. Elsertifikatmarkedet, sammen med utbygging av finsk kjernekraft, peker i retning av at det blir et stort nordisk kraftoverskudd fram mot 2020. Dette er ikke et problem, det er en gyllen mulighet. Det innebærer at vi har den kraften som trengs for å gjennomføre en rekke konverteringstiltak til en relativt sett billig penge. Vi kjenner de fossile utslippene og vi har kraften – da er det bare å begynne konverteringen, eller? Jeg har hele tiden trodd at dette var poenget med elsertifikatene, å bidra til mer bærekraftig energibruk og lavere klimagassutslipp. Paradokset vi nå står overfor, er at regjeringen ikke er tydelig på hva den nye kraften skal brukes til. Det er nærmest så jeg får inntrykk av at statsråden fornekter behovet for nye grep og fornekter at vi går mot et kraftoverskudd. Statsråden har så langt vært klar på at det ikke er hans oppgave å bestemme bruken av kraften, det skal overlates til markedet. Det er en lite visjonær holdning. Når politikere griper inn i markedet og pålegger forbrukerne å betale for økt produksjon av fornybar energi, bør det også følge en plan for hva kraften skal brukes til. Hvis ikke risikerer vi at forbrukerbetalte subsidier bare fører til fallende priser og økt sløsing. Det er et paradoks at Norge kanskje blir det eneste landet i verden som får for mye fornybar energi. Sverige har 50–70 TWh med kjernekraft som kan fases ut. De får ikke for mye fornybar energi, de får for mye kjernekraft. Norge bruker i dag 180 TWh med fossil energi og 140 TWh med fornybar. Det er den fossile energibruken vi må angripe. Det vi ikke greier å konvertere, må vi eksportere. Jeg kan komme på mange områder der den fornybare energien kan tas i bruk. Investeringene i olje- og gassvirksomheten overstiger 200 mrd. kr i 2013 og de ventes å øke i årene som kommer. Nye utbygginger kommer på løpende bånd i Nordsjøen – som de to PUD-ene vi behandlet i dag – i Norskehavet og i Barentshavet. På Utsirahøyden ser det ut til å gå mot elektrifisering av installasjonene, men statsråden vil ikke garantere at det blir noe av. I Norskehavet ser det dårlig ut etter at regjeringen har gitt grønt lys for utbygging av Aasta Hansteen med gassturbiner som kraftløsning. Når det gjelder Barentshavet, er det merkelig stille. Skrugard/Havis skal stå ferdig i 2018, samtidig med Sverdrup-feltet, men det sies lite eller ingenting fra regjeringen om hvorvidt det blir kraft fra land eller gassturbiner på Skrugard. Med mindre regjeringen nå stiller tydelige krav og sørger for nødvendig infrastruktur, brenner det et blått lys for elektrifisering i Barentshavet. Kristelig Folkeparti mener hovedregelen bør være at alle nye installasjoner på norsk sokkel skal baseres på utslippsfri kraft fra land. Gassturbiner må være unntaket. Men dette skjer ikke av seg selv – det krever politiske grep. Elektrifisering av sokkelen kan ta unna 8 TWh fornybar energi. På samme måte kan den fornybare kraften tas i bruk i transportsektoren. Mer elektrifisering av bilparken krever endringer i bilavgiftene og økt satsing på utbygging av ladeinfrastruktur. Flere jernbanestrekninger som i dag kjører dieseltog, kan elektrifiseres. Det gjelder Trønderbanen, Meråkerbanen, Nordlandsbanen og Rørosbanen. Det skjer ikke av seg selv – det krever politiske grep. Det er også mulig å se for seg at mer fornybar kraft kan brukes til økt industriproduksjon, f.eks. aluminium på Karmøy eller annen kraftkrevende produksjon andre steder i landet. Det krever i tilfelle politiske grep. Stortinget har i klimaforliket vedtatt å fase ut oljefyring til oppvarming innen 2020. Oljen må erstattes med fornybar energi, men regjeringen ønsker ikke at denne energien skal være elektrisitet – tvert imot. Regjeringen fortsetter å gi støtte gjennom Enova til å erstatte elektrisk oppvarming med annen fornybar oppvarming. Innenfor energimerkeordningen er det slik at direkte bruk av elektrisitet til oppvarming likestilles med fossilt brensel – begge gir rød karakter. Her må det endringer til – det krever politiske grep. Norge bør også støtte opp om fornybarsatsingen i Europa gjennom å bygge samfunnsøkonomisk lønnsomme strømkabler til kontinentet. Kristelig Folkeparti er glad for at Statnett i forrige uke sendte konsesjonssøknad for to nye kabler til Tyskland og Storbritannia. Stortinget forutsatte en styrking av mellomlandsforbindelser da elsertifikatloven ble vedtatt for to år siden. Disse kablene er viktige for å sikre forsyningssikkerheten, nå offensive klimamål og bidra til grønn verdiskaping. Det er derfor viktig at framdriftsplanen i disse prosjektene opprettholdes. I tillegg bør også andre aktører enn Statnett slippe til når det gjelder utvikling og eierskap av mellomlandsforbindelser. Nå har jeg sagt mye om hva Kristelig Folkeparti vil. Jeg er usikker på om statsråden vil det samme. Mitt spørsmål er derfor som følger: Hva vil statsråden foreta seg for å sikre at økt kraftproduksjon som følge av grønne sertifikater blir tatt i bruk til å erstatte fossil energi i Norge og Europa?