Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 1999-12-03:
6-åringsreformen ble vedtatt i Stortinget våren 1994, med virkning fra skoleåret 1997-98. Sammen med den andre store utdanningsreformen på 1990-tallet, Reform 94, har 6-åringsreformen, Reform 97, i praksis gitt grunnlag for et 13-årig opplæringsløp for det store flertallet av barn og unge i landet vårt. Med andre ord: Reformen har løftet vårt utdanningssystem framover, godt forankret i enhetsskoleprinsippet, som særlig i årene etter krigen har vært en bærebjelke i norsk skolepolitikk. Men reformer koster penger, slik også Reform 97. Da kirke-, utdannings- og forskningskomiteen la fram sin innstilling om endringer i grunnskoleloven, ble det gitt klare føringer når det gjelder betydningen av å få avklart de økonomiske konsekvensene ved innføringen av reformen, slik at kommunene i tide kunne iverksette nødvendige forberedelser og overgangsordninger. Som det går fram av komiteinnstillingen og Dokument nr. 3:10, som omhandler Riksrevisjonens undersøkelse av tilskuddene til skolelokaler og skolefritidsordningen i Reform 97, er det ulike oppfatninger mellom departementet og en del kommuner om hva som kan defineres som fornuftige og rimelige forutsetninger for å gi kommunene full kompensasjon for utgifter de har hatt ved gjennomføringen av reformen. Dette spørsmålet har vært gjenstand for behandling i Stortinget flere ganger. Viktig var vedtaket i forbindelse med behandlingen av statsbudsjettet for 1997. Da ble det vedtatt at et uavhengig utvalg, Kostnadsberegningsutvalget, også skulle etterberegne kommunenes investeringskostnader knyttet til reformen. Dette utvalget, som var uavhengig og bredt sammensatt, også med representanter fra kommunene, la fram sin innstilling om dette i NOU 1998: 5 Reform 97 – Investeringer i skolelokaler. Denne innstillingen mener departementet å ha fulgt opp. Som sagt ble det lagt vesentlig vekt på at kommunesektoren skulle ha full dekning av merutgiftene som reformen ville medføre. Dekningen skulle inkludere investeringer, drift, skyss og skolefritidsordningen. De økonomiske merkostnadene som reformen ville innebære for kommunene, ble av Stortinget vedtatt kompensert gjennom et øremerket investeringstilskudd. Investeringskompensasjonen utgjør et ikke uvesentlig stort beløp, totalt ca. 5,2 milliarder kr. De som har vært med på å tilrettelegge ordningen, kan gi forsikringer om at dette beløpet er ca. 1 milliard kr over det som opprinnelig ble forutsatt. Investeringskompensasjonen knyttet til Reform 97, er basert på en investeringsramme beregnet ut fra objektive kriterier og såkalte beregningstekniske forutsetninger. Som departementet anfører, har det aldri vært meningen at investeringskompensasjonen skulle være en refusjonsordning. Opplegget for kompensasjon har ifølge departementet gitt kommunene forutsigbare økonomiske rammer og et godt grunnlag for å planlegge gjennomføringen av tiltakene som kompensasjonen skulle dekke. Det er videre viktig å understreke, som departementet gjør oppmerksom på, at begrepet «full kompensasjon» for investeringer som er reformrelaterte, bare omfatter kommunenes utgifter knyttet til å gi plass til et ekstra elevkull i grunnskolen, og at kompensasjonen ikke omfatter utgifter knyttet til innføring av nytt læreplanverk for de øvrige klassetrinnene. Dette har for øvrig også Stortinget sluttet seg til. Det er også grunn til å understreke, slik det går fram av Riksrevisjonens rapport, at nær tre fjerdedeler av de 336 kommunene som har svart på Riksrevisjonens undersøkelse, har gitt uttrykk for at investeringsstøtten i forbindelse med Reform 97 har vært tilfredsstillende, ja sågar meget god. Det er imidlertid mye som tyder på at det gjennom Stortingets ulike behandlinger av Reform 97 er skapt forventninger i kommunesektoren som ikke synes innfridd for et betydelig antall av landets kommuner. Blant annet foreligger det en prosjektrapport utarbeidet av Agderforskning om finansieringen av Reform 97 i Oslo, Drammen, Kristiansand, Stavanger og Tromsø, hvor hovedbudskapet er at det ikke er gitt full kompensasjon ut fra forutsetningene som ble gitt. Daværende ordførere i Kristiansand, Oslo, Tromsø og Trondheim har for øvrig tatt opp disse spørsmålene med Finansdepartementet og Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet. Det er lite tilfredsstillende at vi skal leve med så ulike oppfatninger mellom kommuner og departementet i definisjonen av hva det skal gis økonomisk kompensasjon for. Kontroll- og konstitusjonskomiteen har ikke grunnlag for med bred penn å gi enten departementet eller kommunene rett. Det er etter min oppfatning også helt galt å utstede nærmest en blankofullmakt, slik Fremskrittspartiet gjør i innstillingen, til en kommune som kan påvise at tilskuddene til skolelokaler og gjennomføringen av skolefritidsordningen har resultert i ekstra utgifter utover de midler som er gitt, slik at staten bare har én ting å gjøre: å punge ut. Vi kan ikke anse oss ferdige med denne saken. Vi må derfor forholde oss til at Norges forskningsråd på oppdrag fra departementet nå skal evaluere arbeidet med Reform 97. Målet med denne evalueringen er å få pålitelig kunnskap om utviklingen av grunnskoletilbudet etter Reform 97. En rekke sentrale spørsmål vil naturlig nok stå i fokus. Men jeg vil på komiteens vegne gi uttrykk for at vi gjerne ser at de spørsmål som er tatt opp i Riksrevisjonens rapport om ulike oppfatninger mellom departementet og kommunene, blir viet spesiell oppmerksomhet. Kommunene som har gitt uttrykk for sterke innsigelser, har krav på å få en avklaring. Jeg forutsetter derfor at departementet vil medvirke til dette.