trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2002-11-28:
Sakene vi behandler i dag, fiskeriavtaler og samarbeid som Norge har inngått med andre land, blir møtt med økende interesse både i Stortinget og i offentligheten generelt. Det er i seg selv positivt. Kristelig Folkeparti er også tilfreds med den internasjonale oppmerksomhet forvaltningen av fiskeressurser og kontrollspørsmål får. For Kristelig Folkeparti er det klart at prinsippet om bærekraftig forvaltning er det viktigste målet å strebe etter når vi inngår avtaler med andre land om fiskerisamarbeid. Det er imidlertid ingen selvfølge at dette er lett å få til i praksis, når mange land er involvert og det er flere hensyn som presser seg på. For det første: Det er svært viktig at det satses på å få mest mulig presis kunnskap om de ulike bestandene og hvor mye som tas ut, og på hvilken måte. De avtalene vi har inngått med bl.a. EU og med Russland, om kontroll og om satellittsporing, er et viktig skritt i riktig retning. For det andre: Vi må satse mer på arbeidet for å utvikle internasjonale regler mot ressurskriminalitet. Det er behov for et internasjonalt regelverk for forvaltning, kontroll og rapportering, som mer effektivt kan motvirke kvotejukssåkalt uregulert fiskeillegalt kjøp og salg av fisk Som det allerede er nevnt, har Norge i fiskeriforhandlingene blitt enig med Russland om å videreføre avtalen om en totalkvote på 395 000 tonn norsk arktisk torsk. I den anledning understreker en samlet komite at forvaltningen av torskebestanden må gjennomføres på en måte som sørger for at fiskedødeligheten og gytebestanden bringes under føre var-grensen. Et godt tiltak her er arbeidsgruppen som Den norsk-russiske fiskerikommisjonen nedsatte for å utarbeide forvaltningsstrategier for norsk arktisk torsk. Vi vet at det oppnådde forhandlingsresultat for torsken i Barentshavet er lagt på et nivå over de anbefalinger som er gitt fra forskerhold. Samtidig er den holdt innenfor føre var-prinsippet i forhold til forskernes anbefalinger når det gjelder faren for kollaps i bestanden og nivået på fiskedødelighet. Gjenoppbygging av den norsk-russiske torskebestanden er etter komiteens oppfatning et av de viktigste fiskeripolitiske spørsmål. Samtidig må vi legge vekt på at dette er et spørsmål som må løses i samarbeid mellom Russland og Norge. Vi vet at situasjonen for torskebestanden i Nordsjøen er svært alvorlig, ja bestanden blir av forskerne karakterisert som kollapset. Her trengs det et langsiktig arbeid for å bygge opp igjen bestanden, i samarbeid med bl.a. EU. Det er også viktig å arbeide for å få på plass avtaler for forvaltning og rettferdig kvotefordeling for kolmule og for makrell. Til slutt: For Kristelig Folkeparti er det prinsippet om bærekraftig forvaltning som veier tyngst. Jeg er derfor glad for at en samlet komite understreker at for Norge skal hensynet til en bærekraftig forvaltning veie tyngst i ethvert fiskeripolitisk samarbeid om kvotefordeling og forvaltning av felles bestander.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-11-28:
Vi kan nok konstatere at både representanten Solholm og jeg er oppmerksomme på og bekymrer oss for sjøpattedyrutviklingen knyttet til dette med fiskeriforvaltningen. Selv om vi alle, slik jeg oppfatter debatten, er enige om at det er to overordnede målsetninger for fiskeriforvaltningen, nemlig økologisk bærekraft og en grad av stabilitet som sikrer at næringen føler seg noenlunde bekvem med rammebetingelsene fra år til år – og vi ser det i en lengre sammenheng at vi skaper trygghet for bosetningen, for dem som bor langs kysten – er det altså i tillegg til fiskeriforvaltningen som sådan iallfall to element som har vært berørt i debatten i dag, nemlig forvaltning av sjøpattedyrene og forvaltningen av kongekrabben, som vi må legge inn som en egen dimensjon i denne sammenhengen. Jeg har satt i gang et arbeid i departementet, hvor vi nå ser på økosystemforvaltningen. Da snakker vi om både kystselen og selen først og fremst i Østisen, og om hvordan vi skal skaffe lønnsomhet i den næringen – jeg viser til en debatt tidligere i år i denne sal om akkurat de problemstillingene – men først og fremst om hvordan vi skal vedlikeholde fangstkapasiteten. For et av hovedproblemene med sjøpattedyrforvaltningen er jo ikke antallet dyr vi har kvote for, men at vi skal klare å ta ut de kvotene som er. Så det å vedlikeholde fangstkompetansen, det å sikre at kvoter blir tatt ut, både for kystsel og for sel i Østisen, er en stor utfordring. Det arbeidet har jeg satt i gang, og vi vil, når vi har kommet et godt stykke lenger i det arbeidet, vurdere hvordan Stortinget skal involveres i en eventuell framtidig, ny sjøpattedyrstrategi. Så et par ord knyttet til kongekrabber. Der gjør vi store endringer i forvaltningen fra neste år. Vi dobler uttaket, fra 100 000 til 200 000 dyr. Vi etablerer en vestlig grense, og vi øker forskningen. Så også dette tar vi svært alvorlig, som en del av fiskeriforvaltningen.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-11-28:
Representanten Arnesen bringer inn markedsaspektet, det samme gjorde representanten Kristiansen i sitt innlegg tidligere i dag. Det er klart at det er særdeles relevant for en næring der 95 pst. eksporteres og bare en liten del inngår i det nasjonale forbruket. Da må man sette sjøpattedyrforvaltningen inn i en sammenheng som har et økologisk, men også et økonomisk og markedsmessig, perspektiv. Det er jo slik at det først og fremst er næringens ansvar å utvikle produkter, men vi har gjennom budsjettet for neste år, så vel som for foregående år, prioritert forskning og utvikling. I den sammenheng inngår selvfølgelig helheten i fiskerinæringen. Men det er en betydelig utfordring knyttet til å utnytte spesielt selen både som matressurs og ved å bruke skinnet, eventuelt å bruke sjøpattedyrene i en annen sammenheng, enten det er i medisinsk, kosmetisk eller annen industri, som de vitterlig blir en komponent i. Når det så gjelder salg av kjøtt – og da oppfattet jeg det slik at det først og fremst var hvalkjøtt spørsmålet dreide seg om – har vi åpnet for, og det har kommet i gang, eksport av kjøtt til Island. Vi har åpnet for og bidratt til å fremme, å få i gang, eksport til Japan. Det har det vært en rekke møter om med myndigheter og med interessenter. Der er det Japan som er hindringen. Vi har gjort det som er mulig, og vi holder det trykket som er mulig. Vi har også fått en henvendelse fra Færøyene om eventuell import av hvalkjøtt. Det er en problemstilling som vi har dialog med Færøyene om, så vel som med riksfellesskapet Danmark-Færøyene. For det er jo en del problemstillinger knyttet til dette som vi må ivareta.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-11-28:
Svaret er ja.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-11-28:
Noen korte merknader til det siste innlegget. La meg da samtidig gjøre en visitt til mitt særdeles korte svar til forrige replikant: I det lå det ikke noe annet enn at representanten ville ha et klart svar på et enkelt spørsmål. Og min respekt for Stortinget er stor. I det øyeblikket statsråden hadde svart noe annet enn ja på et spørsmål om han har forstått det komiteen sier, ville det ha fått dramatiske konsekvenser for statsråden. Derfor er det mitt beste svar: Jo, jeg har forstått hva komiteen ber om. Det går også på det som representanten Arnstad tar opp, nemlig at man ber meg vurdere om innholdet i fremtidige meldinger skal være annerledes enn de har vært. Den meldingen som er lagt fram nå, bygger på det arbeidsoppdrag som komiteen og Stortinget gjennom en årrekke har bedt om. Hvis komiteen ønsker, som det nå signaliseres, å få et annet innhold i meldingen, er jeg åpen for å vurdere det, slik komiteen ber om. Så prøvde jeg i mitt innlegg å gi svar på det ved også å peke på at det er mye informasjon i det moderne informasjonssamfunnet som er lett tilgjengelig. Og så er spørsmålet: I hvor stor grad skal vi gjenta det på bekostning av å få en meget omfangsrik melding? Det var en åpen invitt fra min side, og må også oppfattes som sådan. Når det så gjelder forvaltningen av de ulike ressursene, må jeg vise til at vi når det gjelder norsk arktisk torsk, gjennom forhandlinger med Russland har lagt et nytt forvaltningsregime til grunn som skal gjelde fra 2004, og som jeg føler er et meget godt instrument. Jeg oppfatter det også slik at næringen og forskerne imøteser dette med store forventninger, at det vil bli et nytt regime som i enda større grad enn nå sikrer at vi kommer ned på føre var-nivået for fiskedødelighet, som er 0,42, men som eventuelt skal endres av ICES etter hvert. Det vil man nå innenfor en tidsramme som er forsvarlig, ved å ivareta de to hensynene som jeg har prøvd å trekke opp, nemlig økologisk forsvarlig forvaltning og samtidig en stabilitet og en forutsigbarhet for næringen som sikrer bosetting og at yrkesutøverne i næringen føler stor grad av trygghet. Derfor understreker jeg sterkt at det har vært en forsvarlig forvaltning, men vi har oppnådd å gå et meget langt skritt ved at vi i 2000 startet med treårige avtaler, med nedsettelse av en faggruppe som nå er kommet med anbefalinger, og som resulterer i at vi fra 2004 kan nå føre var-verdier innenfor en oversiktlig periode.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-11-28:
Jeg vil bare kvittere ut, siden et sentralt punkt i en av sakene er sammensetningen av Den norsk-russiske fiskerikommisjon. Jeg er svært bekvem med den støtte som flertallet i Stortinget gir sammensetningen, samtidig som jeg lytter til de sentrale spørsmål om hvorvidt kommisjonen og måten den arbeider på – sammensetning, åpenhet – ivaretar demokratiske hensyn og representativitet. I dag er det slik at kommisjonen ledes av Fiskeridepartementets departementsråd. Vi har som det er sagt med det fremste innenfor forskning og forvaltning i verdenssammenheng – for det er det vi disponerer over på norsk side. I tillegg er næringen bredt representert gjennom FHL, som har en representant der, gjennom LO og Sjømannsforbundet, som har en representant der, og fiskersiden har med lederen i Norges Fiskarlag. De er også representert med en kystfisker og en havfisker, slik at vi har den faglige tilnærmingen i tillegg. Så er det slik at vi for første gang har åpnet for fylkesordførere. Det er på bakgrunn av at jeg lytter og er bekvem med den dialogen og den diskusjonen som har vært, både her og i samfunnet for øvrig, hvor en ønsker at det regionale forvaltningsnivået, som også av denne regjeringen har fått i oppgave å være regional næringsutøver, skal være med. Og det har fungert veldig bra. Da synes jeg at vi enda klarere har ivaretatt det demokratiske behovet og innsynet ved at de som representerer befolkningen i kystfylkene, har fått som oppdrag å være noen av de fremste folkevalgte. Så oppfatter jeg også at det er tilfredshet med at jeg i år har åpnet for en bred dialog med NGO-ene, og vi hadde møte hvor både WWF, Naturvernforbundet, Greenpeace, SABIMA og Bellona var representert. Vi følte at vi fikk en god dialog og en god diskusjon, og vi klarer å jobbe oss bedre frem mot dette begrepsapparatet – kompliserte sammenhenger. Der tror jeg vi har mye å vinne ved at vi har en god, åpen dialog om dette. Vi gjennomførte også slike høringer med alle fylkesordførerne. Men samtidig må vi ta innover oss at Grunnloven gir Regjeringen ansvar for å føre forhandlinger om internasjonale avtaler og traktater. Her har vi hensynet til Grunnloven å ivareta. Men slike internasjonale forhandlinger som vi bl.a. fører med Russland og andre land om fiskeriforvaltningen og ressursuttaket, egner seg ikke for allmannamøte og full åpenhet, og det oppfatter jeg at det er forståelse for i Stortinget.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-28:
Stortinget er i dag invitert til å gjøre vedtak om at ESA skal få fullmakt til å kontrollere og granske bedrifter som mottar statsstøtte. Er dette en stor sak for Stortinget? Nei, isolert sett er dette en ganske liten sak for Stortinget. Det er ingen dramatikk som ligger i denne saken. Men når jeg tar ordet, er det fordi jeg er opptatt av at vi får sak etter sak til Stortinget der vi avgir suverenitet til et overnasjonalt organ. Hvis Stortinget hadde fått framlagt alle disse sakene samlet, på én gang, tror jeg det ville vært langt flere folk i salen, langt større aktivitet og flere synspunkter på om vi nå er på rett vei, når vi på så mange områder avgir suverenitet til et annet organ som vi ikke styrer over sjøl. Derfor vil jeg advare mot at vi tar lettvint på denne type saker. Vi må se helheten i det, og om vi som nasjon er tjent med at vi på område etter område skal gi fra oss myndighet i viktige saker som betyr mye for oss. Vi fremmer ikke noe forslag, men jeg viser til den betenkning som vi har framført i merknads form sammen med Senterpartiet. Vi peker på at dette er en utvikling som bekymrer oss fordi vi bit for bit blir mer usjølstendige på en del viktige områder i samfunnet.
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2002-11-28:
Denne saka gjeld Dokument nr. 8:107 for 2001-2002, som er fremja av representantane Ola D. Gløtvold og Eli Sollied Øveraas frå Senterpartiet og Sigbjørn Molvik frå Sosialistisk Venstreparti. Saka gjeld openheit i dei regionale helseføretaka, det vil seie opne styremøte, med visse unntak. I dokumentet vert det fortenestefullt sitert frå Sem-erklæringa si gode målsetjing når det gjeld helse. Av komiteen sine merknader går det fram at eitt av fem helseføretak har opne styremøte. Ved handsaminga av sjukehusreforma for ikkje lenge sia la ikkje Stortinget spesielle føringar for openheit eller ikkje for styremøta. Fleirtalet i komiteen har merka seg innhaldet i brevet frå helseminister Dagfinn Høybråten datert 18. oktober 2002, der han peikar på at det er eit viktig prinsipp at helseføretaka vert drivne ope og med høve til innsyn og medverknad frå dei føretaka skal tene. Fleirtalet strekar under at det er særleg viktig at offentlegheita vert sikra høve til innsyn og medverknad i føretaka sine verksemder. Statsråden opplyser også i det same brevet at det er oppretta brukarutval i dei regionale helseføretaka. Kristeleg Folkeparti er generelt for openheit i samfunnet sine viktige organ. Vi trur at i dei aller fleste tilfella er det av det gode. Saman med fleirtalet i komiteen har vi merka oss at statsråden i brevet sitt varslar at han vil leggje fram røynsler og synspunkt når det gjeld ulik praksis i samband med styremøte. Vi har bede om at dette arbeidet vert gjort så raskt som mogleg, og at opne styremøte vert vurderte i den samanhengen. Fleirtalet meiner at når statsråden i samarbeid med helseføretaka har lagt eit slik løp, må vi kunne vente på statsråden sine vurderingar før vi tek endeleg stilling til saka. Dette må vi faktisk kunne gjere anten vi på det noverande tidspunktet tenkjer oss den eine eller andre løysinga. Det er faktisk særleg påfallande at Arbeidarpartiet, med tidlegare statsråd Tønne som hovuddrivkraft for gjennomføring av sjukehusreforma, alt no vil tvangspåleggje opne styremøte, før ein etter eitt års drift har gjeve føretaka sjanse til å vurdere dei ulike erfaringane. Det kan tyde på at partiet den gongen ikkje gjorde godt nok arbeid, for det kunne ha vore avklara då, om ein ynskte det. Eg er også kjend med at andre føretak enn det eine som har opne styremøte i dag, vil ta opp til drøfting spørsmålet om opne styremøte. Personleg vil eg leggje til at det eigentleg hadde vore det beste om helseføretaka sjølve tok opp og drøfta dette, og eventuelt gjorde vedtak. Eg synest det må vere greitt å følgje fleirtalet si tilråding her, at ein har respekt for helseføretaka sitt arbeid og statsråden si vurdering og avventar dette. Med dette vil eg anbefale komiteen si tilråding.
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2002-11-28:
Det er tydeleg at engasjementet strekkjer seg godt inn i Stortinget, og det tek vel ingen skade av. Min forgjengar Are Næss har vorte sitert her, og det har eg heller ikkje noko imot. Han var ein fargerik person, og eg skal verken gå god for eller ta avstand frå hans utsegner. Dei står for det dei var i si tid. Alt er ord i si tid. No er reforma vedteken, og vi må halde oss til det. Eg prøvde i innlegget mitt å gje veldig klare prinsipielle føringar på kva vi ynskte, og kva for haldningar vi har, men samstundes seier Kristeleg Folkeparti at vi er villige til når helseføretaka er bedne om å gje ei vurdering, å gje både dei og statsråden desse månadene til å gjere det. Og så registerer eg at vi i fleirtalet sannsynlegvis har nokså ulike premissar. Det må vi også kunne leve med. Eg registrerer at nokre av dei partia som vedtok reforma, her i dag også har veldig ulike premissar. Eg registrerer det. Eg er litt lei for at nokre synest at det ikkje er heilt samsvar mellom ord og handling, for det er faktisk det. Representanten Gløtvold gjekk fælt høgt opp på banen i å snakke negativt om Kristeleg Folkeparti. Det lyt han få gjere. Vi har ei positiv vinkling til dette, og vi skal ta stilling til det som parti når den tida kjem, og det trur eg ikkje det vert så mange månadene før vi får høve til.
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2002-11-28:
Dokument nr. 8:110 for 2001-2002 frå representantane Gunn Olsen og Britt Hildeng frå Arbeidarpartiet omhandlar endringar i folketrygda sine reglar om sjukepengar for langtidssjukmelde, folketrygdlova § 8-12, slik at talet på sjukepengedagar kan aukast på visse vilkår. Forlenginga skal kunne skje etter søknad når avslutningstidspunktet kan fastsetjast med stor grad av sikkerheit, og pasienten skal ikkje kunne påverke raskare gjennomføring av undersøking og behandling. Då skal det ifølgje framlegget kunne setjast ei ny øvre grense for sjukepengeperioden. Føremålet med framlegget er å gjere situasjonen lettare for den sjuke. Intensjonen med framlegget er god, men framlegget legg til grunn skjønnsmessige kriterium som det vil vere svært vanskeleg å handtere og praktisere. Særleg vil dette fort kunne føre til ulik handsaming ved samansette psykiske lidingar. Det er også knytt stor usikkerheit til kostnadene ved framlegget. Til dømes ville framlegget om forlenging berre for personar med kreftdiagnose føre til ein meirkostnad på mellom 24 og 97 millionar, ifølgje brev frå sosialministeren datert 24. oktober 2002. Dersom det vert lagt til grunn at alle med sjukepengerettar som vert sjukmelde i løpet av det fyrste året med rehabiliteringspengar, skulle kome under ordninga, ville meirkostnaden kunne verte 1,7 milliardar, ifølgje brevet frå sosialministeren. Mellom anna på denne bakgrunnen avviser fleirtalet i komiteen, alle utanom Arbeidarpartiet og Senterpartiet, framlegget. Fleirtalet er samd i at det må leggjast vekt på forenkla sakshandsaming når årsaka til sjukmelding er så alvorleg at vedkomande ikkje vil kunne vende tilbake til arbeidet. Når det gjeld pasientar som kan vere inne i sluttfasen av livet, har departementet opplyst at det er utvikla særlege sakshandsamingsrutinar for innvilging av uførepensjon. Fleirtalet i komiteen har full tillit til at trygdekontora handterer dette på ein god og medmenneskeleg måte. På denne bakgrunnen tek eg opp komiteen si tilråding.
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2002-11-28:
Det er to ting som eg gjerne vil presisere. Representanten Britt Hildeng kom i skade for å hevde at m.a. Kristeleg Folkeparti vil skjere ned på sjukepengane dersom avtala om eit inkluderande arbeidsliv ikkje fungerer. Eg ville setje pris på om ho siterte rett frå det vi har sagt. Vi vil vurdere tiltak. Vi held oss hundre prosent til den inngåtte avtala og følgjer ho aktivt opp gjennom Regjeringa. Punkt 2. Representanten Hildeng var inne på kva dei har fremja. Ho kom då i skade for å sitere feil. Det står nemleg: «Stortinget ber Regjeringa endre regelverket…»
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2002-11-28:
Er det retta? Beklagar. Då treng eg ikkje korrigere det.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-11-28:
Vi skal vel ikke drive denne debatten for langt. Men når det sies fra regjeringspartiene at helseforetakene skal drives med åpenhet, innsyn og medvirkning, er det et paradoks at det nå kritiseres at vi anbefaler åpenhet. Ja, det sies til og med at det er naivt å tro at åpne styremøter forandrer noe. Det var ord som falt fra denne talerstolen. Jeg er enig med helseministeren i at prosessen foran en beslutning kanskje er minst like viktig som selve beslutningsøyeblikket, men jeg tror samtidig at muligheten for deltakelse i både prosess og beslutning egentlig henger nøye sammen. Det er i alle fall min erfaring fra det politiske arbeidet og fra annet arbeid at demokratiet hviler på begge de to pilarene. Etter denne debatten lurer jeg faktisk på om alle partiene her ønsker mer åpenhet, slik det sies. Som saksordfører for helsereformen må jeg si at det er ikke slik, som det ble påstått her, at reformen hviler på at styremøtene skal være lukket. Saksordføreren i denne saken brukte mye av sin tid på å beskrive behovet for mer offentlighet – altså åpenbart mer offentlighet enn det som praktiseres i dag. Det er umulig for meg å se forskjellen på det som Arbeiderpartiet sammen med Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet i dag foreslår, og innholdet i saksordførerens innlegg her. Jeg må bare konstatere at ord og handling ikke samsvarer. Med den praksis vi ser, tror jeg vi står oss på at vi snarest mulig avmystifiserer det som måtte foregå i styrene. Reformen er én sak, men jeg tror åpenhet gagner selve det helsepolitiske arbeidet og kanskje også respekten for det vi gjør av politiske grep for den overordnede, nasjonale helsepolitikken som vi arbeider for i Stortinget, og som også helseministeren arbeider for i sitt departement.
Beate Heieren Hundhammer (Høyre), 2002-11-28:
Helseforetakene er ikke som hvilke som helst andre offentlige foretak. De skal sørge for noe så grunnleggende som at vi får de nødvendige helsetjenester når vi trenger dem. Det er derfor en selvfølge at helseforetakene skal drives med åpenhet, legge til rette for innsyn og medvirkning og sørge for god informasjon til publikum. Da sykehusreformen ble vedtatt, fikk foretakene selv bestemme hvorvidt styremøtene skulle holdes for åpne eller for lukkede dører. Reformen har virket under ett år. Da virker det noe underlig at man allerede nå skal gjøre endringer i reformen – uten at dette er en del av en større evaluering. Dessuten har helseministeren sagt klart fra om at han vil komme tilbake til Stortinget når man har innhentet erfaringer fra og synspunkter på foretakenes praksis for avvikling av styremøtene. Helseforetakene har vært aktive når det gjelder offentliggjøring av sakslister, referater og pressemeldinger i forbindelse med styremøtene. Uavhengig av hva som blir resultatet når helseministeren kommer til Stortinget med en vurdering av styremøtenes avvikling, er det naivt å tro at åpne styremøter er det eneste saliggjørende når det gjelder offentlighetens mulighet til å få innsyn i foretakenes ulike prioriteringer og disposisjoner. Antakeligvis er det som skjer mellom styremøtene, og prosessen fram til et styremøte, vel så interessant og informativt. Det er derfor viktig at det f.eks. fokuseres på brukergruppenes mulighet til innflytelse og medvirkning. Reformen har, som sagt, fått virke under ett år. Når en så omfattende reform skal settes ut i livet, må man være varsom med endringer før man har kommet skikkelig i gang. Det kan virke forstyrrende – og blir endringer som er gjort uten bakgrunn i erfaringer. Det er representanter fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet som står bak dette forslaget. Imidlertid støtter også Arbeiderpartiet forslaget. I likhet med saksordføreren stiller også jeg meg undrende til at nettopp Arbeiderpartiet er så ivrig etter å gjøre forandringer allerede nå, tatt i betraktning at sykehusreformen er Arbeiderpartiets egen reform, fremmet av daværende helseminister, Tore Tønne. Og det stopper ikke bare med dette forslaget. På Arbeiderpartiets nylig avholdte landsmøte ble det vedtatt at foruten å arbeide for at styrene i helseforetakene skal bli «mer åpne», skal de også ha «en sammensetning som sikrer politisk innflytelse». Det kan vel ikke tolkes på annen måte enn at det skal velges politiske representanter inn i styrene. Jeg tillater meg derfor å stille spørsmål om hvorvidt Arbeiderpartiet er i ferd med å fjerne seg fra deler av reformen som de selv har fremmet.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-11-28:
Det er ikke særlig overraskende at et forslag som det vi her behandler, kommer fra motkreftene til sykehusreformen. For disse samme motkreftene dukker det stadig opp et eller annet problem – som egentlig ikke er et problem. Langt mer skuffende er det at Arbeiderpartiets representanter i sosialkomiteen har latt seg påvirke av disse motkreftene for å åpne foretaksstyremøtene, altså overkjøre det som ligger i proposisjonen, at dette skal de regionale foretakene selv få lov til å bestemme. Her går representantene fra Arbeiderpartiet sterkt mot sin egen tidligere helseminister, Tore Tønne, som er arkitekten bak sykehusreformen, og som mente – og fortsatt mener – at åpne styremøter ville være å begrense styrenes selvstendige virksomhet, en selvstendighet og et ansvar de er tillagt i henhold til foretaksloven. De regionale helseforetakene er underlagt offentlighetsloven, og det burde være tilstrekkelig. Det er oppnevnt brukerutvalg, slik at foretakene har løpende kontakt med brukerorganisasjonene og med brukerne i full offentlighet. I tillegg åpner lovproposisjonen for at styrene i foretakene kan utvise skjønn når det gjelder åpne styremøter, og vi har et foretak som har gjort dette i praksis. Jeg kan ikke se at lukkede styremøter så langt har skapt noen problemer – med unntak for media, som stadig skriker om mer åpenhet. Det kan det lett bli, dersom styremøtene gjøres åpne. Man kan få unødig utrygghet, engstelse, debatt og misforståelse om det som foregår i styremøtene. Slik jeg ser det, er det iallfall for tidlig å diktere helseforetakene å ha åpne styremøter. En må i det minste vente noen år, la dette få gå seg til og se hvilke problemer ved lukkede møter som er reelle, og hvilke som ikke er det. Jeg synes det er rimelig at Stortinget tar konsekvensene av den foretaksloven som er etablert, og som i forhold til styrets ansvar og disposisjoner ligger tett opp til en AS-modell som ikke opererer med åpne styremøter. Helseforetakene står foran en formidabel oppgave når det gjelder strukturering, intern organisering og oppgavefordeling, og bør nå få ro til å jobbe ut fra foretaksmodellens intensjoner. Det blir iallfall rikelig anledning til å komme tilbake til saken på et senere tidspunkt. Dette er begrunnelsen for at Fremskrittspartiet fastholder sitt tidligere standpunkt om at avgjørelsen om åpne styremøter skal tillegges de regionale foretakene.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-11-28:
Det er tydelig at noen partier og representanter i denne salen fremdeles ikke har tatt innover seg at Stortinget har vedtatt foretaksmodellen, men fortsatt lever i den tro at man som fylkespolitiker og for så vidt også som lokalpolitiker fremdeles skal ha en hånd med i styringen av helsevesenet. Det har vi gått bort fra, og nå må alle og enhver etter hvert akseptere det. I Helse Sør har man i over et halvt år debattert ulike planer og forslag om omstrukturering – full debatt, ingen problemer. Jeg vil påstå at aldri har noen helsestyresmakt lokalt informert de enkelte ansatte i våre helseinstitusjoner så godt som nettopp nå, og som det fortsatt gjøres kontinuerlig. Derfor er de ansatte veldig godt tilfreds – så langt i hvert fall – med reformen og måten den drives frem på. Det må vi ta med oss. Det er klart at vi som sentrale politikere har én vei å gå, og det er gjennom statsråden. Den muligheten kan vi benytte oss av, og det er ikke noe dobbelt bokholderi, som representanten Ballo sa. Så til innspillet fra nestlederen i komiteen. Jeg går ut fra at han også har sittet i et formannskap. Det har jeg gjort i mange år, og det er utrolig hvordan en liten fjær kan bli til fem høns når det etterpå refereres fra en slik debatt i media.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-11-28:
Jeg skjønner at vi også får en hektisk etterjulssesong, for det er flere saker hvor ikke minst representanten Aarøen viser til at vi nok skal løse det, det tar bare noen måneder. Det gjelder både denne saken og andre saker som vi skal behandle i Stortinget i dag. Jeg må avvise en ting, og det er at det nærmest skulle være usaklig å sitere tidligere stortingsrepresentant Are Næss. Representanten Ballo har gjort det før, og jeg gjorde det i dag. Jeg både har og har hatt stor respekt for representanten Næss. Det som jeg syns grenser mot det merkverdige, er den kuvending som Kristelig Folkeparti har foretatt når det gjelder synet på demokrati og åpenhet. Det var derfor jeg siterte hva som var det offisielle synet til Kristelig Folkeparti for snaut ett og et halvt år siden. Så sier helseministeren at det er etablert skjønn i forbindelse med åpne styremøter, og at det forventes at offentlighetsloven praktiseres og at meroffentlighetsprinsippet også skal praktiseres. Det er greit nok. Men vi mener ut fra de signalene vi allerede har fått, ikke minst fra media som skal være med å bære denne debatten ut, at det er på tide allerede nå å få en endring på dette, at statsråden kan gjøre grep, og at vi på sikt bør få en lovfesting av at det skal være møteoffentlighet. Og så sier statsråden at jeg følger dårlig med når jeg ikke har sett at det er en samfunnsdebatt om helsepolitikk. Jo, jeg har sett det, jeg får nesten daglig innspill om det, men jeg har aldri opplevd at folk er så frustrerte som nå. Det er en frustrasjon fordi de føler at de ikke har tilstrekkelig informasjon og innsyn, og at de ikke vet noen ting før avgjørelsen er tatt. Frustrasjonen kommer også på grunn av at de ikke kan møte beslutningstakerne og høre deres argumenter i sluttfasen når beslutningene tas. Dette gjelder ikke minst media, som skal bære dette ut. Jeg tenker ikke på – for å avlegge også representanten Alvheim en visitt – frustrerte fylkespolitikere. Jeg tror de har mer enn nok med den dårlige økonomien de har på de områdene de skal ha ansvaret for i dag. Jeg tror kanskje de er glade for at de har fått dette sykehusansvaret utenfor sin agenda. Jeg tenker på det som Fremskrittspartiets leder bl.a. ynder å kalle folk flest. Folk flest har i dag en mye dårligere informasjon om helsepolitikk, og ikke minst sykehusvesenet, enn de hadde da dette lå til åpne politiske organer. Jeg syns det er merkverdig at Fremskrittspartiet sier at de er imot å åpne styremøtene, og at åpenhet kan skape utrygghet. Utrygghet for hvem? Som jeg sa i mitt første innlegg. Er det utrygghet for helseforetakenes styrerom og det som Fremskrittspartiet ønsker å forme det til, altså et AS-system, eller er det det at det kan skape utrygghet ute blant folk flest? Det er et stort spørsmål, og jeg synes det er merkverdig stille når det gjelder Fremskrittspartiet og deres argumentasjon for demokrati i denne saken. Jeg er litt redd for at representanten Asmund Kristoffersen har noe rett når han lurer på om reformen bygger på at det skal være lukkede styremøter. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet har snudd i denne saken.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-11-28:
Jeg synes helseministeren utviste en viss hårsårhet, spesielt i det siste innlegget sitt. Vi vil ikke reversere eller gjøre om vedtakene vedrørende helseforetakene. Dette er ingen omkamp på det. Vi vil tvert imot bidra til å forbedre praktiseringen når det gjelder helseforetaksvirksomheten og bedre det lovverket som gjelder på dette området. Det er derfor vi ber om at disse tingene skal komme på plass. Da synes jeg det er ille at man skal behandle konstruktive forslag på denne måten. Vi har for øvrig prøvd å følge opp helsereformen, kanskje i større monn enn mange andre, bl.a. helseministerens parti, når det gjelder å budsjettere og dermed tildele og prioritere ressurser til helseforetakene og sykehusdrift, for at de skal kunne ha arbeidsvilkår slik at de kan utføre den jobben de er pålagt. Den er vanskelig og tung, men den skal være synlig ute blant folk flest, et uttrykk som har vært gjentatt flere ganger her i dag, slik at en skal kunne debattere, kontrollere og påvirke.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-11-28:
Så har vi gjennomført nok en sykehuspolitisk debatt i denne salen, med en repetisjon av gamle fronter fra debatten om innføring av foretaksreformen. Jeg undres på hvor mange ganger til vi må ha denne type debatter hvor man drar opp de gamle frontene. Kristelig Folkeparti ble angrepet og har forsvart seg her. La meg bare si at den store forskjellen på Kristelig Folkeparti og de andre partiene som stemte imot reformen, er at Kristelig Folkeparti faktisk har tatt konsekvensene av at et flertall har vedtatt den, og at vi nå er inne i en meget viktig gjennomføringsfase hvor Kristelig Folkeparti er sterkt interessert i at reformen skal bli vellykket for folk flest i dette landet. Jeg må si som en som ikke var her da Are Næss kom med sine utsagn, og som aldri har uttalt seg negativt om denne reformen noe sted: Jo mer jeg arbeider med den, jo større tro får jeg på nødvendigheten av å gjøre et slikt grep. Så skal det gjøres i åpenhet. Ja, foretakene har så langt frihet til å velge om de vil ha åpne styremøter eller ikke. Noen har valgt åpne møter. Foretakene har ingen frihet til å velge seg bort fra offentlighetsloven eller meroffentlighetsprinsippet. Foretakene har ingen frihet til å velge seg bort fra en aktiv informasjonspolitikk. Foretakene kjenner pusten i nakken fra eier på disse punktene og vil komme til å gjøre det også framover. La meg bare understreke at det ikke har skjedd noen som helst kuvending verken fra min eller fra Kristelig Folkepartis side i synet på demokrati og åpenhet, slik representanten Gløtvold her feilaktig påstår. Det er også feilaktig etter min mening – det er i hvert fall helt udokumentert – at det skulle være mindre åpenhet om sykehusenes aktivitet i dag enn det var da fylkeskommunen hadde eieransvaret. Når det gjelder den helseregionen som representanten Gløtvold selv kommer fra, har de helt siden i sommer hatt omfattende strukturprosesser med arbeidsgruppe på arbeidsgruppe, og det har vært full åpenhet om disse utredningene, de har ligget ute på nettet, så mangel på informasjon kan i hvert fall ikke være problemet i forhold til disse prosessene. Men når det er sagt, skal vi nå evaluere erfaringene med åpne og lukkede møter. Det skal vi gjøre på en fordomsfri måte. Vi skal ha fram både positive og negative sider. Vi skal gjøre det i kontakt med dem som kritiserer lukkede møter, og vi skal komme tilbake til Stortinget, slik som komiteflertallet nå legger opp til.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-11-28:
Jeg syns vi har en spennende og interessant debatt, og jeg har lyst til å si at jeg har stor respekt for det standpunktet som her fremføres fra regjeringspartienes side. Jeg føler at det legges vekt på to hovedbegrunnelser. Den første er at reformen har virket i veldig kort tid, vi har veldig få erfaringer, og vi har behov for å høste erfaringer, tenke oss om og evaluere grundig før vi eventuelt velger å endre et standpunkt vi har hatt. Det andre argumentet som brukes, er at foretakenes styrer ikke er sammensatt av representanter for politiske partier eller interesseorganisasjoner, men av medlemmer som er der i kraft av personlig egnethet, og at foretakenes styrer i så måte må kunne betraktes på en annen måte enn et politisk organ. Som sagt: Jeg har respekt for den begrunnelsen. Det som imidlertid fikk meg til å sperre både øyne og ører opp, for å si det slik, var begrunnelsen som kom fra komiteens leder for det standpunkt Fremskrittspartiet har tatt, at problemet med åpenhet er at det skaper utrygghet, og at det skaper forvirring og dermed usikkerhet. Altså: Grunnen til at Fremskrittspartiet er for lukkede styremøter i foretakene, er at det der foregår ting som folk ikke har godt av å høre. Det er en oppsiktsvekkende begrunnelse fra komiteens leder! Det som har vært mitt og Arbeiderpartiets utgangspunkt i denne saken, er at vi selvfølgelig er klar over at både regjeringen Stoltenberg og vår stortingsgruppe var med på den lovteksten som danner grunnlaget for praksisen i dag. Men som et parti som dermed har stort eierskap til hele reformen, har vi også en veldig sterk interesse av at reformen lykkes. Og det jeg må si jeg opplever når jeg reiser rundt i landet i dag, er at veldig mange er opptatt av å diskutere helsepolitikk – der er jeg enig med helseministeren. Men i tillegg opplever jeg et stort engasjement fra folk som spør: Hvorfor er disse styremøtene lukket? Hva er det som skjer der som ikke vi kan få høre? Hva er det som sies i de debattene som det er grunnleggende viktig at befolkningen ikke får høre? Hvorfor må dere lukke disse styremøtene? Da må jeg svare: Ja, men det skjer ingenting der som folk ikke kan få høre. Men hvorfor ikke ha dem åpne? spør man da. Hva er begrunnelsen for at man må stenge seg inne for å debattere helse? Jeg må bare si at jeg har dårlige svar på de gode spørsmålene. Derfor tror jeg at hvis vi er glad i helsereformen, gjør vi klokt i å åpne styremøtene.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-28:
Jeg vil først understreke at jeg opplever helseministerens tilnærming som ryddig. Det er likevel slik at det slår en, hvis en har et lite skråblikk og tenker på hva Are Næss sa i denne salen da vi diskuterte selve lovgivningen, at her kunne man ha kjørt Are Næss-sitater de neste ti år som man kunne ha plaget Kristelig Folkeparti med. Men SV er opptatt av å være ryddig og målrettet når det gjelder den nye sykehusloven. Vi har fått en sykehuslov. Den er der, og den vil ikke forsvinne igjen. Da er spørsmålet: Hvordan lager vi en lovgivning som på best mulig måte sikrer at befolkningens tarv ivaretas, at man både sikres en behandling innenfor rimelige tidsfrister, og at man sikrer en fordeling av helsetjenester som kommer hele befolkningen til gode? Når mye av ansvaret for de tjenestene – i hvert fall på et mer detaljert plan – flyttes ut fra politisk beslutning og inn i styremøter, blir det viktig at man har det nødvendige innsyn i forhold til de prosessene. Derfor har vi hele tiden argumentert for at disse styremøtene skal være åpne. Jeg oppfatter at enkelte parti, og da spesielt Fremskrittspartiet, her driver et dobbelt bokholderi i sin argumentasjon – hvis man kan bruke et slikt uttrykk – for det vi gang på gang opplever når det gjelder ulike tjenestetilbud til befolkningen, er at sakene bringes inn i stortingssalen med det utgangspunkt at man sier at dette skal vi rydde opp i. Vi har nå en diskusjon knyttet til tilbudet til for tidlig fødte, der man på en måte sier at nå skal vi som stortingspolitikere bestemme hvordan dette tilbudet skal være, etter at de samme partier egentlig har sagt at dette skal vi overlate til andre. Da er man nødt til å ta stilling til om man går for at andre skal ta beslutningene, eller om man vil være med på å ta dem selv. Jeg vil minne forsamlingen om at SV gikk inn for at vi burde ha nasjonale helseplaner på et overordnet nivå som skulle bli vedtatt i denne salen, og så skulle styrene sette dem ut i livet. Så lenge man ikke går for den type modeller, så lenge man – slik som Fremskrittspartiet – går for at det ikke er vi som skal ta avgjørelsene, de skal tas i styrene, og styremøtene må gjerne være lukket, må man ikke parallelt med det argumentere overfor befolkningen som om det er vi som er satt til å ta disse beslutningene, for det er å føre befolkningen bak lyset. Da må Fremskrittspartiet være såpass ærlige at de sier at de ikke lenger ønsker at dette skal være opp til politikerne å beslutte, de ønsker at det skal besluttes i styremøtene, og de ønsker at styremøtene skal være lukket fordi de ikke ønsker at folk skal kunne påvirke beslutningene. Slik har vi argumentert hele tiden, og slik argumenterer vi fortsatt. Dessverre argumenterer ikke Fremskrittspartiet slik overfor befolkningen. De har én type retorikk knyttet til merknadene sine i saken, og de har en annen måte å argumentere på når de møter velgerne sine ute der de måtte være.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-28:
Jeg er litt overrasket over at helseministeren skjærer alle øvrige partier over én kam når han retter kritikken tilbake i forhold til Gløtvolds innlegg. Jeg har understreket at vi ønsker å være konstruktive i forhold til den lovgivningen som er, og se på formuleringer som gir seg uheldige utslag. Det jeg påpekte, er at vi ikke må frata Stortinget muligheten til endringer der vi ser at beslutningene går i en retning som et flertall her er uenig i. Da må man endre lovgivningen i takt med det. Det er i den forbindelse jeg vil rette kritikk i forhold til Fremskrittspartiet. Her får man altså en fremstilling fra komiteens leder, John I. Alvheim, om at Fremskrittspartiet forholder seg til statsråden og – jeg hadde nær sagt – bare statsråden. Det må det være fristende for Regjeringen å be om å få skriftlig. For parallelt med at Alvheim gir sin fremstilling av hvordan dette skal forstås, står altså Hedstrøm i Askim og lover at man skal ta vare på det sykehuset som er der – helt parallelt med at det kjøres prosesser som Fremskrittspartiet har støttet, og som man har lagt til rette for i lovgivningen, der beslutningene nettopp ikke tas her, de tas ute i regi av helseforetakenes styrer. Og da må man være såpass ærlig at man sier at sånn er det nå, vi har vært med på at det ikke er vi som skal bestemme. Derfor kan vi heller ikke gå inn og detaljstyre dette. Vi ønsker ikke å detaljstyre det. Men det er altså ikke sånn Fremskrittspartiet agerer når man er ute blant befolkningen og argumenterer i forhold til hva man skal ta vare på og ikke ta vare på. Det er dobbelt bokholderi, og det ble godt illustrert her gjennom innleggene fra Harald T. Nesvik og John I. Alvheim hvor grunnleggende forskjellig forståelse de to som sitter i samme komite, har av det. Jeg synes at Fremskrittspartiet skulle ha vært så redelig at de sa: Vi ønsker ikke å blande oss inn, beklager, men dette er ikke noe vi ønsker å legge oss opp i. Det får styrene bestemme, og de får gjøre det i lukkede styremøter, for vi ønsker ikke den støyen som oppstår når befolkningen blander seg inn i det.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-28:
Jeg vil understreke at vi fra SVs side er helt enige i intensjonen, nemlig at man må ivareta syke, selvfølgelig også alvorlig syke, på en ansvarsbevisst måte og på en slik måte at de ikke kommer ut i et økonomisk uføre. Måten det må gjøres på, er at vi skaper velferdsordninger i dette samfunnet, og de må være generelle. For hvis sykdommens alvorlighetsgrad skal være en inngangsport, har vi et stort problem, som jeg understreket i mitt første innlegg. Hva gjør vi da i takt med at slike sykdommer endrer karakter? Hva er logikken i at dersom man har en kreftsykdom, blir økonomien et stort problem, mens den ikke er noe stort problem for dem som ikke har en kreftsykdom? Når ytelsene reduseres, vil jo økonomien være et problem for enhver familie, uansett sykdommens art. Det som jeg poengterte i sted, var at det finnes ordninger som kan brukes nettopp for å kompensere for en del av bortfallet, men som det er viktig å styrke som generelle ordninger. Det gjelder grunnstønad. Det gjelder hjelpestønad. Det gjelder pleiepenger, som vi jo for øvrig skal diskutere litt senere i dag. Der går vi den motsatte veien og sier at man ikke må ha en type mål som gjelder alvorlighetsgrad, og bruke det som en slags begrunnelse. Man må tvert imot se på tilstanden til en større del av befolkningen og ikke begrense det til en mindre del. Jeg vet ikke om jeg uttrykker meg uklart, men vi er veldig opptatt av at de ytelsene man får også etter ett år, skal være gode ytelser som gjør at man unngår å komme i et uføre. SV er jo imot at man skal redusere sykepengeutbetalingene, og at man skal innføre karensdager. Vi har gang på gang satt søkelyset på konsekvensene, utviklingen av fattigdom i dette samfunnet, fordi velferdsgodene blir for dårlige. Men vi kan ikke være med på en tenkning der en vurdering av om det er kreft eller ikke kreft, om man skal dø eller ikke skal dø, skal være inngangen til om ytelsen skal være høy eller lav. Det er et uegnet kriterium for å skulle vurdere ytelsens størrelse.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-11-28:
Jeg må innrømme at jeg egentlig ikke hadde tenkt å ta ordet i denne saken, men etter innlegget til representanten Ballo, der han drog en del sammenlikninger, føler jeg at jeg er nødt til å ta ordet. Representanten Ballo har helt åpenbart ikke skjønt at Stortinget også har en ombudsrolle. Man har ikke bare saksframstillingsbiten, å skrive merknader og jobbe fram saker, man har også en ombudsrolle. Det er bl.a. den Fremskrittspartiet antar i denne saken. Vi har også en annen mulighet i denne salen, for statsråden er den som er den ansvarlige, og som vi forholder oss til når det gjelder foretakene. Det står ingenting i reformen om at det ikke er mulig å gjøre det ene eller det andre. Det står bare ikke spesifisert i loven. Stortinget skal forholde seg til statsråden. Statsråden har holdt et innlegg der han har kommet med sitt syn, og jeg tror det er veldig viktig at vi nå lar denne reformen få virke en stund. Vi ser ulik praksis fra foretak til foretak, men nå må vi la tiden jobbe litt og se hvordan dette fungerer. Når det gjelder representanten Gløtvolds innlegg fra denne talerstol, er det i hvert fall en ting som er sikkert, og det er at det har knapt vært mer debatt ute i befolkningen om helsepolitikk og om den prioriteringen som gjøres, enn etter at vi fikk reformen. Men de som har kommet i skvis her, de som har mistet en del av sin myndighet og makt i forbindelse med denne reformen, er nok de som roper høyest – det er fylkespolitikerne som har mistet litt av muligheten til å styre dette. Det er mulig det er derfor Senterpartiet roper så høyt.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-11-28:
Både sakens ordfører, Magne Aarøen, og representanten Høie fra Høyre har på en god måte redegjort for flertallets syn, så jeg skal ikke dra denne debatten så veldig mye lenger. Men det er klart det er et par ting som det er verdt å påpeke. Det ene er – slik at vi en gang for alle får slått det fast – at saken ikke er avvist. Når man hører på representanten Britt Hildeng, virker det som at Stortinget sier at dette skal ikke Stortinget gjøre noe som helst med, ferdig med det. Flertallet i komiteen foreslår at forslaget fra representantene Gunn Olsen og Britt Hildeng legges ved protokollen, fordi vi mener at ordlyden kan gjøre at vi får en del nye problemstillinger. Forslaget til representantene løser ikke alle problemer, men medfører en del andre problemstillinger, f.eks.: Hva skjer i overgangsfasen, mellom det at man går fra sykmelding og over til uførhet? Derfor sier også flertallet at vi må se på dette i sammenheng med den proposisjonen som vi skal behandle til våren, Ot.prp. nr. 102 for 2001-2002, om tidsbegrenset uførhet. Der vurderes en rekke av disse problemstillingene. Det som man ikke tar opp i den biten, er selvfølgelig det som går på terminalfasen, altså overgangen, der det ikke er noen mulighet for bedring. Men der, som representanten Høie var inne på, fins det allerede ordninger. Disse mener flertallet må bli enda enklere, slik at man slipper den belastningen i tillegg til sin sykdom. Men, som sagt, flertallet har ikke avvist innholdet i forslaget. Flertallet har henvist til at en sak som skal til behandling til våren, kan ta opp i seg en god del av de problemstillingene som forslagsstillerne reiser, og vi får komme tilbake til det da.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-11-28:
Bare slik at vi er klar over hva vi stemmer for eller eventuelt stemmer imot: I Dokument nr. 8-forslaget fra representantene Gunn Olsen og Britt Hildeng står det «vurdere å endre». I innstillingens forslag, som i komiteen altså har blitt endret underveis, står det: «Stortinget ber Regjeringen endre». Om det har skjedd ved en inkurie, eller om det er bevisst, må vi i hvert fall få ordet «vurdere» på plass, for det står i forslaget til vedtak: «Stortinget ber Regjeringen endre».