Bent Høie (Høyre), 2008-11-25:
Er det fritt fram for å snoke? Mye tyder på det. La oss tenke oss en alminnelig gate i en helt alminnelig kommune et sted i Norge. I denne gata er det ca. 30 hus. Her bor bl.a. to sykepleiere, en lærer, en Nav-ansatt og kommunens skoleinspektør. Selv er du kanskje en lovlydig saksbehandler i kommuneadministrasjonen – iallfall prøver du å være det. I tillegg bor det en del andre i gata, en bankfunksjonær, en ligningsfunksjonær, et par håndverkere, noen pensjonister, en drosjesjåfør osv. Som alle andre steder dukker det opp litt rykter og småprat om både naboer og andre sambygdinger nå og da. Stort sett er det ikke noe ondsinnet sladder, men egentlig bare litt godlynt, omsorgsfull prat. Det er et godt nabolag. En gang i året diskuteres naboenes inntekter, mens høstløvet rakes. Det blir også diskutert at noen av barna hadde blitt litt ertet i klassen fordi faren tjente litt lite i forhold til de andre i gata. Ungdommer får jo med seg så mangt. Du har også vært det store samtaleemnet for noen år siden, etter å ha blitt tatt i radarkontroll og måtte parkere bilen i noen måneder. Men det var stort sett bare litt godlynt erting på dugnaden. En av naboene pleide å høre litt på politiradio.no, så det var ingen grunn til å benekte forholdet. For noen måneder siden hadde den samme naboen hørt at politiet var på vei til en familie etter at en tenåring i huset hadde ringt nødtelefonen fordi foreldrene hadde røket uklar en lørdagskveld. Og alle uffet seg over det. Men så en dag oppdaget du litt tilfeldig at naboene vet langt mer enn du egentlig var klar over. Praten var blitt litt mer sensasjonspreget. Sykepleier Tove jobber på lokalsykehuset og har tilgang til sykehusjournalene til pasientene på lokalsykehuset. Hun har riktignok ikke noe med å lese dem, heller ikke lov til å lese alle, men hun oppdaget at en av naboene ble innskrevet som pasient, og litt titting kunne jo ikke skade. Dessuten syntes hun diagnosen var litt pussig, dette var ikke bare noe en får av seg selv når en er en helt vanlig familiefar. Etter hvert visste hun at han hadde vært på ferie i Sørøst-Asia – ergo måtte hun bare ta en titt. Det kunne dessuten Nav-funksjonæren Ståle bekrefte. I forbindelse med et trygdesvindelprosjekt hadde han nemlig fått tilgang til samtlige pasientjournaler til en bestemt lege i kommunen og kunne lese alt sammen selv der. Opplysningene hadde riktignok ingen relevans for prosjektet han jobbet med, men journalene var blitt oversendt usortert. I huset på hjørnet sitter det en annen sykepleier, Sissel. Hun jobber i kommunehelsetjenesten og har oppdaget at kommunen hun jobber for, har lagt attføringssaken hennes ut på kommunens nettsider – usladdet. Blant annet stod det der at kvinnen hadde gått til psykolog. Slik kan en fortsette nærmest i det uendelige. For følgende er fakta: Folk kan snoke i skattelistene uten noen annen grunn enn at en er nysgjerrig. Sykepleieren på sykehuset, legesekretæren og Nav-funksjonæren kan kikke i pasientjournalene uten å ha noen profesjonell grunn til det – bare ren nysgjerrighet. Bankfunksjonæren kan kikke i folks konti uten at vedkommende har noe der å gjøre. Skatteetaten leverte nylig ut personnumrene våre uten at en fikk beskjed, til tross for at personnummer på avveie er den letteste måten å stjele andres identitet på. Bodø og Trondheim kommuner har krevd fødselsnummer fra foresatte som bestiller skolemelk til ungene sine. Det kreves fødselsnummer for å tippe. Persondata kan være av stor interesse for fremmed etterretning, og sendes nå på usikker e-post. Barnevernet, PPT-tjenesten, fysioterapeut overvåket og screenet barna i barnehagen i Klepp kommune uten at foreldrene visste det. Mange vet faktisk mer enn hva mor vet. På Hauketo ungdomsskole lå bunkevis av konfidensielle elevrapporter i en container med vidåpne dører i skolegården. Minnepinne fra PPT-tjenesten med personsensitiv informasjon ble funnet på Askøy, og finneren var inne og snokte. Kunnskapsdepartementet kan i forskrift pålegge alle som mottar opplæring etter opplæringsloven og privatskoleloven, å gi opplysninger og delta i ulike undersøkelser, kartlegginger og evalueringer. Med andre ord: Det snokes langt inn i våre innerste private sfærer. Vi registreres, overvåkes og analyseres. Ofte får vi ikke vite om det, og stadig oftere får vi heller ikke lov til å motsette oss det. Jeg ønsker ikke å mistenkeliggjøre noen med mine eksempler, men alle de eksemplene som jeg bygde historien på innledningsvis, har skjedd, og er blitt rapportert. Det er altså virkelige hendelser som har skjedd i virkelige kommuner, selv om det ikke har skjedd i én og samme gate. Snoking får ingen konsekvenser for den som snoker, kun for den som blir snoket om, i stor grad. Jo mindre stedet vi bor på, er, jo større konsekvenser får det om opplysninger kommer på avveie. Den som blir snoket om, får ikke vite at det skjer, kanskje ikke før etter lang tid. Naboen kikker deg altså under dynen mens du er i den dypeste søvn. Internett, ulike elektroniske løsninger, SMS og MMS – ikke bare det at en bor på et lite sted er en forutsetning for at informasjonen spres raskt, informasjonen spres også raskt over hele landet. Det er informasjon som blir liggende tilgjengelig for all tid, og som det er umulig å bli kvitt. Jeg frykter at denne utviklingen kan bli et demokratisk problem. Når vi ikke lenger får bestemme intime detaljer om oss selv, hvem som skal kjenne til dem, hvordan de skal lagres, og hvordan de skal benyttes, står vi i fare for å utvikle en grunnleggende skepsis og mistillit til hele vårt felles system. Ingen kan bli overrasket dersom folk etter hvert begynner å melde seg ut, dersom vi lar det såkalte varme fellesskapet utvikle seg til å bli en klam hånd, eller, som en dansk forfatter har sagt, at det er ikke lenger storebror som overvåker deg, men «store mor». Det må være en grunnleggende rettighet enten å få lov til å reservere seg, eller som et minimum få beskjed når overvåking, kartlegging og analysering foretas langt inn i de private sfærer. Mens debatten har rast mer eller mindre kontinuerlig siden statsrådens tiltredelse, har det vært mer eller mindre taust fra Regjeringens side i forhold til en del av disse utfordringene. Det er en taushet som vi ikke lenger kan ha. Dette er et tema som må diskuteres. Statsråden avsluttet en kronikk i VG for noen uker siden med følgende: «Er det enklaste kamera? Er fleire personopplysningar løysinga på alle utfordringar? Eller er tida moden for å tenkje grundig gjennom kva vi skal med alle dei opptaka og personopplysningane som vert lagra?» Svaret på det er ja. Det er nå på tide å tenke grundig gjennom hvilken utvikling en ønsker, og hvor en skal sette grensen. Høyre mener at det nå ikke lenger bare er tid for å tenke, men faktisk også tid for å handle. Mener statsråden at dagens detaljerte informasjonsinnhenting på nær sagt alle samfunnsområder er nødvendig i et slikt omfang som vi nå ser, og forvaltes den sånn at vi kan være sikret mot misbruk av informasjon og mot snoking? Hvilke tiltak har Regjeringen iverksatt og vil iverksette på personvernfeltet for å redusere den negative konsekvensen av innhentingen og bruken av informasjon for innbyggerne? På hvilken måte vil Regjeringen bruke den teknologien som gir oss utfordringer på personvernområdet, til å få en bedre kontroll med registrene, til å kunne registrere snokerne, faktisk bruke den teknologien til å sikre personvernet, og ikke bare hele veien utfordre personvernet?