Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2014-01-16:
De siste åtte årene har nordområdene vært regjeringens viktigste strategiske satsingsområde i utenrikspolitikken. Vi har jobbet systematisk med å avklare spørsmål om hvordan nordområdene skal forvaltes, og av hvem, øke kunnskapen om nordområdene og avklare grensespørsmål, og vi har lyktes med mye. Det er bred internasjonal tilslutning til at det er havretten som ligger til grunn for forvaltningen av havområdene i Arktis. Arktisk råd har gjennom to bindende avtaler og opptak av flere land som faste observatører, vokst til å bli en tung aktør i utformingen av flernasjonale løsninger på utfordringene vi møter i nordområdene. Vi har etablert et sekretariat for Arktisk råd i Tromsø. Det befester Norge som en viktig aktør i det sirkumpolare arbeidet. Det er forsket utrolig mye på klima og konsekvenser av klimakrisen. Det hele kulminerte med det internasjonale polaråret i 2007–2009, som var en gigantisk internasjonalt samordnet forskningsinnsats. Vi lærer fortsatt nye ting som følge av den innsatsen. Kunnskapen og nettverkene fra polaråret er viktige i det videre arbeidet med å utforme nordområdene. Norge har fått avklart sitt viktigste grensespørsmål med avtalen med Russland om delelinjen i Barentshavet, og vi har fått avklart utstrekningen av vår kontinentalsokkel. Dette er resultater av politiske prioriteringer og hardt arbeid, og det vil være riktig å si at det ikke har vært politisk omstridt i det politiske ordskiftet i Norge, selv om jeg er usikker på om alle har fått med seg de vidtfavnende konsekvensene og de mulighetene som følger av det. Vi har nå skapt et solid fundament å bygge den videre satsingen i nordområdene på. Jeg håper den nåværende regjeringen følger opp det arbeidet som er gjort. Selv om det benyttes noen andre ord enn i regjeringserklæringen fra Stoltenberg II-regjeringen, er det positivt at nordområdene har fått sitt eget kapittel i regjeringens politiske plattform. Jeg har også med stor interesse fulgt de taler og innlegg som utenriksministeren har holdt om temaet. Jeg vil også benytte anledningen til å takke saksordføreren for hans understrekning av nordområdenes betydning for landet. Jeg vil likevel peke på at nordområdesatsingen må ha et internasjonalt perspektiv. Fra å være et ugjestmildt og fjernt sted er nordområdene nå plutselig blitt en geopolitisk viktig region. For Arbeiderpartiet er fortsatt nordområdene Norges viktigste strategiske satsingsområde i utenrikspolitikken. I disse områdene har vi grunnleggende nasjonale interesser og sikkerhetspolitiske utfordringer. Her står vi også overfor noen av de tydeligste ringvirkningene av klimaendringene. Nordområdene har store petroleumsressurser, noen av verdens rikeste fiskeriressurser og uutnyttede mineralressurser. Når nedsmeltingen av isen åpner for nye og kortere internasjonale seilingsleder, venter nye utfordringer og nye muligheter i området. Nordområdesatsingen er en nasjonal satsing som skal komme hele landet til gode. Den skal i samvirke med en aktiv næringspolitikk og en offensiv distriktspolitikk bidra til vekst i den nordnorske landsdelen. En politikk for å opprettholde hovedtrekkene i bosettingsmønsteret blir derfor viktig av strategiske grunner og for å kunne utnytte og utvikle naturressursene som finnes i området. Vi må likevel ikke redusere nordområdesatsingen til en innenriks, distriktspolitisk satsing på Nord-Norge. Fra tid til annen dukker spøkelser fra den kalde krigen opp i det offentlige ordskiftet, ofte med kortfattede medieoppslag som utgangspunkt. Det kanskje siste var fra NTB, som kom med en melding om at Russlands president skulle ha beordret ny satsing på militær opprustning i nord, og dermed bidratt til å øke spenningen i området. Det som preger situasjonen i nordområdene, er først og fremst stor stabilitet og vilje til samarbeid mellom aktørene. Alle de arktiske landene vil hevde sine rettigheter og sin suverenitet. Alle vil ta i bruk de fantastiske mulighetene som finnes i nord. Derfor bygger også alle land både sivil og militær kapasitet i regionen. Det har også Norge gjort, gjennom tunge investeringer bl.a. i nye fregatter og kystvaktskip og nødvendige omstillinger i Forsvaret. For oss er det et solid fundament i sikkerhetspolitikken som må følges opp av troverdige ressurser til å hevde den suvereniteten vi har. Aktiviteten i nord vil likevel skje i samarbeid og felles forståelse med nasjonene basert på internasjonal lov, og ikke i skarpe konfrontasjoner. Det vil også danne rammen for hvordan vi løser de spørsmålene som står igjen. Selv om det er vanskelig å forestille seg militære konflikter i regionen i nær framtid, er ikke alle utfordringer løst. Norge må derfor fortsette sitt systematiske arbeid med nordområdediplomati på høyt nivå. Jeg håper at også denne regjeringen vil følge opp målsettingene om å utnytte potensialet som ligger i et enda bedre samarbeid mellom regjeringen og de ulike parlamentariske delegasjonene vi har i Stortinget, for systematisk å arbeide med å sette nordområdene på dagsordenen og få tilslutning til norske posisjoner. Ved dannelsen av Arktisk råd og i Ottawa-erklæringen avskar Arktisk råd seg fra å behandle militære og sikkerhetspolitiske spørsmål. Det er allikevel slik at det, som jeg var inne på, bygges både militær og sivil kapasitet i nordområdene, og det kan være et spørsmål om vi ikke på en eller annen måte også bør finne arenaer å adressere disse utfordringene i nordområdene på, uten at jeg skal forskuttere hvordan det skal skje i dag. Samarbeidet i Arktisk råd utvikler seg svært positivt. Samarbeidet omfatter stadig nye områder, blir mer forpliktende og går dypere. Landene har inngått bindende juridiske avtaler om søk og redning i Arktis. I Kiruna i fjor ble avtalen om samarbeid om opprensing ved utslipp av olje undertegnet. Nye avtaler framforhandles, og sterkere samarbeid med næringslivet i Arktis er i ferd med å ta form. Det arktiske samarbeidet er nå i ferd med å gå inn i en ny fase. Da må fokuset være på mulighetene til verdiskaping i regionen og de konsekvensene det vil ha for de menneskene som bor der. Det betyr ikke at vi ikke fortsatt skal arbeide med klima- og miljøspørsmål, eller at vi ikke skal ha et forhold til sikkerhetspolitiske utfordringer, men det handler om å ha det som et fundament for det vi har oppnådd så langt, og bygge videre på de mulighetene det gir oss. De valgene vi skal gjøre i framtiden, må også bygge på solid kunnskap. Da må det komme en systematisk satsing på utvikling av kunnskap om miljø, ressurser og næringsutvikling i nordområdene. En vesentlig del av denne forskningen og kunnskapsutviklingen må skje ved universiteter og høyskoler i nord, med utgangspunkt i de styrker de ulike miljøene har. Norge skal fortsatt være ledende på kunnskap om, for og i nord. Utviklingen av kompetanse og kapasitet på beredskap kan være et eksempel på et sånt satsingsområde. Utveksling av studenter og forskere er et viktig verktøy for å knytte kontakter og dele kunnskap. Der har vi gode erfaringer fra nordisk samarbeid. Vi burde jobbe videre med å utvikle det også i en arktisk og sirkumpolar kontekst. Det å legge til rette for nye arbeidsplasser i nord gjennom utnyttelse av de naturgitte fortrinnene for fiskerivirksomhet, petroleum, vindkraft, bergverk og reiseliv, vil være sentralt. Vi kan ikke bygge vår nordområdepolitikk på en form for kolonialisering, hvor vi henter ut ressurser og lar folk i nord leve med konsekvensene, uten å etterlate betydelige ringvirkninger i regionen. Samarbeid med lokale og regionale myndigheter, som fylkeskommunene og Sametinget, i utformingen av politikken vil da være avgjørende. Norge er en arktisk stat med bred kompetanse om de forholdene vi lever under både i bedrifter og i miljøer over hele landet. Denne kompetansen skal vi bygge på og bruke når vi nå går videre med nordområdesatsingen. Den 22. oktober 2009 vedtok Stortinget å opprette en delegasjon til det arktiske parlamentarikersamarbeidet. I innstillingen om å opprette en arktisk delegasjon, Innst. 26 S for 2009–2010, framgår det at bakgrunnen for opprettelsen var den økte aktiviteten i Arktis og den økte politiske betydningen av området nasjonalt og internasjonalt. En av målsettingene som ble fastslått, var at en fast delegasjon ville skape større kontinuitet i arbeidet og øke mulighetene for å sette større norsk innflytelse på dagsordenen for å påvirke utviklingen i det arktiske samarbeidet. Det er vår vurdering at etableringen av delegasjonen utvilsomt har styrket Stortingets deltakelse i det internasjonale parlamentarikersamarbeidet og ført til større kontinuitet i det arktiske samarbeidet. Det at delegasjonens leder i forrige periode, representanten Høglund, også ledet den internasjonale komiteen for arktiske parlamentarikere, var et viktig bidrag til å være med på å sette premissene – sette dagsordenen – for hva som skal stå på agendaen. Det parlamentariske samarbeidet omfatter alle de åtte arktiske statene, men også Europaparlamentet, og med fast deltakelse fra urfolkene i området. I delegasjonen tar vi til oss komiteens merknader om at aktivitetsnivået har vært høyt, og at delegasjonen har bidratt til å løfte problemstillinger, og ikke minst komiteens understrekning av at det parlamentariske samarbeidet i Arktis styrkes. På vegne av medlemmene i den nye delegasjonen i denne perioden vil jeg forsikre Stortinget om at vi er klare til å ta fatt på oppgavene og ser fram til å løse det oppdraget som Stortinget har gitt oss.