Elin Rodum Agdestein (Høyre), 2019-05-28:
Norge er kåret til verdens beste land å bo i, både av FN og av andre, basert bl.a. på faktorer som levealder, utdanningsnivå og brutto nasjonalprodukt per innbygger. Norge beskrives som verdens beste mammaland, det mest likestilte landet osv. Når man hører retorikken og argumentasjonen fra opposisjonen i denne debatten, kan en jo spørre seg: Hva er egentlig målestokken, selve gullstandarden? Vi er blant landene i verden med lavest inntektsulikhet, høyest levestandard, høy tillit og god distribusjon av universelle velferdstjenester, noe som gir et samfunn med høy sosial bærekraft og stabilitet. Og det er bred politisk enighet i Norge om at små forskjeller er med på å gjøre Norge til et godt land å bo i. Det gir store merverdier, som det er et mål for regjeringen å videreføre. Velstandsveksten skal komme alle til gode. Alle, uavhengig av bakgrunn, skal ha muligheten til å delta, til å lykkes, være bidragsyter og realisere sine evner. Den største forskjellen er mellom dem som har en jobb, og dem som står utenfor. Det handler om inntekt, men også om et sosialt fellesskap. Derfor er det positivt når oppdaterte tall fra revidert nasjonalbudsjett viser en markert vekst i sysselsettingen. Bare de siste tre årene er det blitt om lag 95 000 flere i jobb. Den registrerte ledigheten er nå helt nede på 2,2 pst. og har ikke vært lavere på ti år. Det gjelder hele landet. Mange viser til utviklingen i Gini-koeffisienten, som i likhet med i de fleste andre OECD-land har økt noe i Norge, men overser samtidig – eller unnlater å nevne – at den ikke tar høyde for verdien av offentlige tjenester. Overføringer og skatter reduserer inntektsulikheten med om lag 40 pst. Anslagsvis reduseres Gini-koeffisienten med ytterligere 20 pst., om man regner med verdien av offentlige tjenester som helse og omsorg, barnehage og utdanning. Når man ser overføringer, skatter og verdien av offentlige tjenester under ett, har Norge Europas laveste ulikhet. Det er også verdt å nevne at utviklingen i den faktiske økonomiske situasjonen, altså utviklingen i realinntekter, viser en kraftig vekst i kjøpekraft, en økning i medianinntekten i Norge etter skatt på nærmere 80 pst. i 30-årsperioden 1986–2017. Å leve med vedvarende lav inntekt vet vi øker risikoen for levekårsproblemer. Derfor er det så gledelig at det er svært få i Norge som over tid har inntekt tilsvarende 60 pst. av median eller mindre, selv om det selvfølgelig er en krevende situasjon for dem det gjelder. Andelen familier som oppgir å ha problemer med å få endene til å møtes, er omtrent halvert fra 2004 til 2017, fra 9 pst. til 4,9 pst. Det er også et godt tegn. I Norge har vi altså høy grad av likhet, og det er på et høyt økonomisk nivå. Vår høye levestandard og samlede verdiskaping er betinget av høy arbeidsdeltakelse. Skal vi klare å opprettholde tilstrekkelig bærekraft for velferden framover, skal vi klare å opprettholde et samfunn med høy distribusjon av velferdsgoder, må flere av oss komme ut i jobb, og vi må stå i jobb lenger. Færre må komme over på ulike ytelser, og flere må ut av Nav-statistikken. Spesielt gjelder det den yngre delen av befolkningen og personer med innvandrerbakgrunn. Det har regjeringen tatt konsekvensen av og har styrket barnefamilienes økonomi samt lansert en inkluderingsdugnad for å få flere inn i arbeidslivet og et integreringsløft med et styrket introduksjonsprogram. Dette er en del av de langsiktige løsningene som motvirker forskjeller. Vi har også satset enda mer på utdanning, på økt kompetanse i befolkningen og på styrkede helsetjenester for å nå sårbare grupper. Det er samtidig viktig å ha tydelige forventninger og å stille krav. Det gjelder egenaktivitet og ikke minst å lære seg norsk. Det er et rimelig krav vi bør kunne stille til de fleste. Aktivitetsplikt for mottakere av sosialhjelp skal utvides til å omfatte dem over 30 år. Det er et målrettet tiltak for å hindre at folk går over på langvarige ytelser og for å motvirke utenforskap. Det må alltid lønne seg å jobbe, både gjennom skattesystemet og ved at vi sikrer at velferdsordningene forblir et sikkerhetsnett – og verken hindrer folk i å delta i arbeidslivet eller fjerner motivasjonen for å jobbe. Fortsatt økonomisk vekst og stabilitet, nyskaping, omstilling, økt produktivitet og effektiv bruk av fellesskapets ressurser er fundamentet for en god fordelingspolitikk. Vi må først skape mer, skal vi få mer å fordele. Det vil regjeringen bidra til gjennom å fortsette å føre en politikk for å bevare et samfunn med små forskjeller, som gir trygghet for velferden og muligheter for alle.