Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-05-18:
Statsrådens redegjørelse kommer mot slutten av et halvår med mange spennende bidrag til norsk utdanningsdebatt. Det ferskeste bidraget er Mjøs-utvalgets innstilling om framtiden for høyere utdanning i Norge. Selv om jeg er uenig i enkelte av forslagene, slik som at akademiske institusjoner skal styres som statsforetak, er Mjøs-utvalgets hovedanliggende det samme som i Venstres utdanningspolitikk, og like gyldig på alle nivåer i skolen – dvs. mindre vekt på statlig detaljstyring, mer vekt på selvstyre ved den enkelte skole, faglig stolthet og kreativitet, og økt samspill mellom skole og samfunn. Etter å ha hørt statsrådens redegjørelse er jeg ennå usikker på hvor dypt erkjennelsen av disse prinsippene stikker i den nye regjeringen. Kanskje er det når alt kommer til alt tradisjonell sosialdemokratisk systemtenkning og sentraldirigering som skal skape Giskes friske skole. Utdanningsministeren la vekt på å gi alle muligheten til å delta i kunnskapssamfunnet. Det er et helt sentralt poeng. Dersom vi bare legger vekt på å dyrke fram de beste hodene og glemmer bredden, vil vi ikke lykkes, verken med å skape et godt samfunn for enkeltmennesket eller med å vinne fram i kunnskapsøkonomien. Det gjelder også innenfor høyere utdanning og forskning. Disse akademiske miljøene er fundamentet for kunnskapssamfunnet. Dette fundamentet må være stødig og solid i form av forskningsmiljøer som gis mulighet til å utvikle kunnskap over et bredt register, både gjennom grunnforskning som ikke umiddelbart gir over streken-tall i en kost-nytteanalyse, og på områder som er av direkte betydning for framtidig næringsliv og verdiskaping. Kunnskapssamfunnet skal ikke bare ha forskere som gjør det myndighetene vil! Forskning har en demokratisk og kulturell begrunnelse som er minst like viktig i årene framover som den har vært i framveksten av vårt pluralistiske, liberale demokrati. Og i lys av dette vil jeg melde betydelig uro over de utsagn som er kommet i revidert nasjonalbudsjett i forbindelse med Teknologirådet og signaler om endret mandat og sammensetning. Det betyr at det må settes trykk på oppfølgingen av forskningsmeldingen, i form av rask og kraftig opptrapping av samfunnets samlede forskingsinnsats. Det betyr også at en vesentlig del av forskningsmidlene må være frie, i form av økte grunnbevilgninger. Jeg synes ikke Regjeringen til nå har vist tegn til å innfri de selvskapte forventningene på dette området, bl.a. slik det er uttrykt i revidert nasjonalbudsjett. Statsråden trekker fram betydningen av valgfrihet og mangfold i utdanningspolitikken. Jeg tror det henger nøye sammen med å gjøre det lokalt mulig å engasjere seg i skolens innhold. Et godt samspill mellom skole og lokalsamfunn, med motiverte lærere som pådrivere, gir trolig større utbytte enn de fleste departementale utredninger. En slik kurs staket den forrige regjeringen ut, og dette må ikke få stoppe opp. Den enkelte skole må gis frihet til å utvikle seg, og læreren må gis tillit som skapende pedagog, kunnskapsformidler og trygg voksenkontakt. Frustrasjonen over ikke å ha denne tilliten, men bare være en tilfeldig brikke i et velsmurt skolebyråkrati, vet jeg mange lærere føler på kroppen hver eneste dag. Klarer vi ikke å ruste opp lærerrollen og ta vare på dem som har skolen som virkested, er alle andre skolereformer lite verdt. Det handler selvsagt om lønn, men også om mye annet. Skal det igjen bli attraktivt å velge læreryrket, må skolen gi mulighet til å være personlig utviklende for den enkelte lærer og til å belønne den som tenker nytt og utradisjonelt. I den sammenheng melder jeg uro over det kuttet på 14 mill. kr som er gjort i forbindelse med styrkingstiltak på ungdomsskoletrinnet. Og jeg vil også melde uro over de signalene vi får fra ulike hold om en synkende respekt for realfagenes betydning i skolen, og som til slutt melder seg med en slik styrke at vi nesten må stille spørsmålet om det er forstått i praksis at også realfag representerer en del av allmennutdannelsen på alle trinn i vårt skoleverk. Lærerrollen var mildt sagt ikke det dominerende temaet i redegjørelsen. Jeg håper det ikke er et tegn på at Arbeiderpartiet nå er mer avmålt interessert i lærerne enn de var i opposisjon i mars da Stortinget behandlet lærerrekrutteringsmeldingen. Avslutningsvis vil jeg komme med et perspektiv som betyr spesielt mye her i landets hovedstad, hvor man i grunnskolen har opp til 30 pst. fremmedspråklige elever. Er skoleverket vårt godt nok rustet til å møte integreringsspørsmålene? Har vi f.eks. tatt tilstrekkelig hensyn til at Oslo-skolen må løse noen oppgaver som er ekstraordinære i nasjonal målestokk, og som gir ringvirkninger i hele landet dersom de ikke lykkes? Jeg har besøkt mange skoler i Oslo de siste ukene og fått se glimrende eksempler på at slik integrering kan lykkes, men vi har også smertelige erfaringer på det motsatte, og jeg kjenner også til dem. Dette perspektivet må vi også ha med oss dersom kunnskapssamfunnet skal tjene til sosial og demokratisk utvikling og ikke bli et samfunn som skaper nye klasseskiller. Det forundrer meg, gjennom ulike politiske roller, å se hvor kort man f.eks. er kommet med å rekruttere allmennlærere med språklig minoritetsbakgrunn inn i den vanlige normale skolen. Vi har vært flinke til å få fram morsmålslærere, men allmennlærerne har vi ikke klart. Jeg vil nesten spisse det til: Det har nesten vært gjort mer fra det norske politiets side med å rekruttere innvandrere med kompetanse og bakgrunn inn i politiyrket enn det jeg synes er gjort for å rekruttere allmennlærere som rollefigurer til den norske normale allmennskolen, som er så viktig for enhver samfunnsutvikling og for den fellesskolen som statsråden og jeg faktisk har som en grunnleggende verdi. Jeg vil på dette grunnlag ta opp det forslaget som er omdelt: «Det henstilles til Regjeringen å foreta en samlet vurdering av integreringsutfordringene i Oslo-skolen, og legge dette fram for Stortinget som egen sak.»