Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Noregs kanskje viktigaste næring, olje- og gassektoren, gjennomgår store endringar. I operatørselskapa er det omstrukturering med sikte på å redusera talet på tilsette. Leverandørindustrien slit med tomme ordrebøker, permitteringar og oppseiingar. Oversikt frå bransjen viser at offshoreverfta neste år vil måtta redusera aktiviteten med opp mot 60 pst. Den samla olje- og gassrelaterte verksemda står derfor føre ei mykje raskare nedbygging enn tidlegare prognosar skulle tilseia. I tillegg til permitteringar og oppseiingar av 3 000 – 4 000 tilsette så langt, kan denne utviklinga ramma 25 000 – 30 000 arbeidsplassar. Heilt sidan det blei klart at denne situasjonen ville oppstå, har Regjeringa lukka auga for utviklinga. Sjølv om Regjeringa no motvillig har fremma dei rammevilkårsforbetringane som eit fleirtal på Stortinget har pålagt ho, ser det ikkje ut til at alvoret i situasjonen har nådd inn i regjeringskontora. At berre ei halv setning i trontalen er vigd denne situasjonen, seier vel det meste om kor me har Regjeringa i denne saka. På den eine sida må ein ha lov til å vera skuffa over Regjeringa si haldning og handling – eller rettare mangel på slik. På den andre sida veit me jo at desse partia gjekk til val på lågare aktivitet på denne sektoren. Det er derfor kanskje ikkje så merkeleg at ikkje meir er gjort for å betra situasjonen. Om ikkje alvoret har gått opp for Regjeringa enno, er situasjonen i ferd med å bli alvor for mange tusen tilsette. Permitteringar og oppseiingar er i ferd med å bli ein del av kvardagen langs kysten. Eg håpar og trur at Stortinget greier å få på plass dei rammevilkåra som skal til for å snu utviklinga. Trass i dette vil det ta tid før nye prosjekt vil vera i produksjon. Me veit at det enno er store olje- og gassressursar på norsk sokkel, og at denne næringa vil spela ei viktig rolle òg i framtida. Ei rask nedbygging no og ein lang periode utan nye oppdrag vil innebera stor fare for tap av kompetanse og nedsett konkurransekraft. Det er derfor viktig å ta vare på kompetansen, slik at denne industrien er tevlefør når det igjen blir sett i gang nye prosjekt. Ein bør derfor løyva pengar til ein kompetanse- og opplæringspakke innanfor arbeidsmarknadsetaten. Bruken av dei midlane bør skje i samarbeid med industrien og lokale læreinstitusjonar. I ein slik tiltakspakke for å halda på og å utvikla kompetansen må ein øyremerkja dei regionane som blir ramma av oppdragstørken. Dersom det trengst regelendringar for å få dette til, må det sjølvsagt ikkje stå i vegen. Det er viktig at dei bedriftene som blir ramma, får høve til å halda på og ta inn nye lærlingar. Dei fleste av dei verfta som blir ramma, er hjørnesteinsbedrifter i sine lokalmiljø. Ofte er mesteparten av det lokale næringslivet tufta på det same grunnlaget. Ein reduksjon i aktiviteten ved desse verfta rammar derfor svært sterkt i enkelte kommunar og distrikt. Etter mitt syn har staten, eller storsamfunnet om ein vil, eit stort ansvar for å hjelpa dei aktuelle kommunane. Staten må medverka med lokale motkonjunkturtiltak. I dei fleste kommunane som blir ramma, er det lite kapital å henta til investeringar i ny industri eller næringsverksemd. Dei mest utsette distrikta bør få statleg omstillingsstatus. Det statlege verkemiddelapparatet, som SND og SIVA, må ein gjera tilgjengeleg for dei aktuelle kommunane. Statlege investeringar som ein likevel skal gjera i bygg og anlegg, bør ein framskunda. Prosjekt i desse distrikta bør prioriterast framfor prosjekt i delar av landet med pressproblem. Dei fleste av dei tiltaka eg her har nemnt, kan gjennomførast utan ekstraløyvingar. Det hastar likevel med å få aktuelle verkemiddel på plass. Det er derfor viktig at Stortinget no nyttar høvet i samband med handsaminga av statsbudsjettet, slik at ein får dei nødvendige tiltaka på plass. Eg vil avslutta dette innlegget med å gje ros til Regjeringa – ein velfortent ros for at dei fremmar forslag om sjølvstendig rett til fødselspermisjon for fedrar – og eg håpar det får oppslutning i Stortinget.