Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2008-05-22:
Jeg vil også takke utenriksministeren for en innholdsrik og interessant redegjørelse. Da dette er den gangen i året vi har mulighet i denne sal til å diskutere de overordnede linjene i utenrikspolitikken, vil jeg også nettopp gjøre det i mitt innlegg. Bakteppet som holdes opp, er globalisering. Utenriksministeren peker på at i en tid med økende globalisering ligger mange rammebetingelser fast, mens andre er i dyptgående endring. Jeg er ikke helt enig i en slik virkelighetsforståelse. I forbindelse med den forrige utenrikspolitiske redegjørelsen, i 2007, slo utenriksministeren fast at verden manglet «en definerende orden». Dette ble ikke utdypet i årets redegjørelse, men det indikerer at det er mer enn bare globalisering som er drivkraften bak endringene i vår tid. Jeg mener at vi også må ta med at vi går mot en multipolar verden. Vi ser at makthegemoniet til USA er i ferd med å svekkes på det militære og økonomiske området, og for EU på det økonomiske. Samtidig vokser nye stormakter fram, som Kina, India, Russland og Brasil. Dette påvirker de fleste av våre internasjonale relasjoner. Dette gjør det mer krevende for et lite, men åpent land som Norge å finne sin plass. Mens vi før hadde én eller to supermakter å forholde oss til, har vi i dag et helt knippe. Det er ikke lenger gitt hvordan vi skal forholde oss til dem. Nye maktforhold vil i tiltakende grad være med på å bestemme rammebetingelser som også Norge må forholde seg til. Dette gjelder ikke minst i viktige internasjonale fora for norsk utenrikspolitikk, som FN, WTO og Verdensbanken - for å nevne noen av de viktigste. Mye tyder på at de må reformeres for å kunne forbli relevante og fange opp viktige problemstillinger som verden står overfor i dag. Svaret som utenriksministeren gir på disse utfordringene, er å gå i bredden. Han kaller det «en moderne realpolitikk», og sier at vi må «favne spennvidden i det nye globale interessefellesskapet som vi er en del av». I redegjørelsen følger en imponerende katalog med konkrete utenrikspolitiske saker og prosesser som Regjeringen har engasjert seg i, både i våre nærområder og i områder langt unna Norge. Jeg er enig i at en slik bred engasjementspolitikk er viktig, da konflikt og ustabilitet langt unna Norge også kan påvirke vår sikkerhet. Videre kan dette gi oss en stemme som det lyttes til ute i verden, noe som kan gi oss adgang til viktige beslutningstakere. Det jeg derimot reagerer på, er at den brede engasjementspolitikken kan dyrkes så mye at man mister noen av de overordnede linjene av syne. I katalogen over viktige internasjonale saker og prosesser må det åpenbart være noen som er viktigere enn andre. Mer konkret savner jeg kanskje en prioritering og en angivelse av de viktigste strategiske utfordringene som Norge i dag står overfor. I redegjørelsen gir utenriksministeren f.eks. en veldig god framstilling av utfordringene i våre nærområder, hvor han på en god måte knytter sammen Arktis, nordområdene, herunder Svalbard, det bilaterale forholdet til Russland samt nordisk samarbeid. Samtidig framholder han betydningen av et bredt engasjement også utenfor disse områdene. Dermed gis det kanskje ikke klare prioriteringer. I en tid hvor verden mangler en definerende orden, for å låne utenriksministerens egne ord, mener Venstre det er viktig å peke ut en retning - å vise lederskap. Jeg skal være den første til å innrømme at det her ville være urimelig å forlange en ti punkts handlingsplan fra Regjeringen, men jeg hadde kanskje forventet noe mer enn en bredest mulig engasjementspolitikk. Jeg tror det er flere grunner til den rød-grønne regjeringens sterke vektlegging på bredde. For det første er det uhyre krevende å spisse utenrikspolitikken i en tid da mange av de grunnleggende parametrene faktisk er i endring. For det andre har den rød-grønne regjeringen gjennom sine snart tre år ved makten vist at den har en del interne styringsproblemer på det utenrikspolitiske området. Norsk innsats i Afghanistan, USAs rakettskjold, tjenestedirektivet og jagerflykjøp er her noen sentrale stikkord. Dette har nok også bidratt til å svekke Regjeringens utenrikspolitiske profil og medvirket til at den i stedet kanskje har satset på et bredt spekter av saker. I sin redegjørelse stiller utenriksministeren den brede engasjementspolitikken opp mot dem som vil legge mer vekt på norske interesser. Dette betegner han som «et falskt dilemma», og viser til at den beste måten å ivareta norske interesser på er gjennom en bred engasjementspolitikk. Jeg er langt på vei enig, men jeg mener samtidig at han her, i sin iver etter å forsvare sin engasjementspolitikk, har mistet viktige nyanser. På enkelte områder vil det for Norge være naturlig å satse på egeninteresser. Dette skjer da også i praksis, og vi bør ikke gi inntrykk av noe annet, verken overfor oss selv eller andre. Utenriksministeren er selv inne på dette i sin redegjørelse, hvor han omtaler våre «kjerneinteresser» knyttet til energi bl.a. i Sentral-Asia. Av dette kan man avlede at vi har vanlige egeninteresser som bør inngå og nærmest forsvinne i en bred engasjementspolitikk, og andre «kjerneinteresser» som er hevet over dette. Jeg håper og tror at utenriksministeren ikke mener dette. Jeg mener det er viktig å erkjenne at vi faktisk har ulike typer interesser. Dette er en forutsetning for å kunne kartlegge eventuelle interessemotsetninger og avveie disse på en redelig måte. Ikke minst gjelder dette når vi skal veie næringsinteresser opp mot å fremme menneskerettigheter og grunnleggende arbeidstakerrettigheter. Spesielt i utviklingsland, hvor norske oljeinteresser er engasjert, er dette av stor betydning. Den siste uken har vist at det er en avgrunn mellom honnørordene på Telenors hjemmesider og arbeidsvilkårene hos underleverandører i Bangladesh. Venstre ønsker derfor, som flere andre, å stramme opp samfunnsansvaret til norske bedrifter i utlandet. De er flaggbærere for Norge og bør på en mer forpliktende måte ta på seg et samfunnsansvar som strekker seg lenger enn til underleverandører. Et påfallende trekk ved den rød-grønne utenrikspolitikken, slik den er framført av utenriksministeren, er at den er ganske harmoniorientert. Tegn til at Russland ruster opp og har klare stormaktsambisjoner i nord, framholdes som noe helt naturlig. Kritikk av Kina anses som ubegrunnet, da den langsiktige utviklingen i landet med hensyn til å respektere menneskerettigheter anses om positiv. Jeg er enig i at vi bør se det positive i våre relasjoner og fokusere på de mulighetene vi har. Samtidig mener jeg det er viktig å treffe et godt balansepunkt, da en overdreven betoning av harmoni kan tilsløre viktige forhold og svekke vår aktsomhet. Venstre støtter Regjeringens dialoglinje, slik utenriksministeren framla den i sin redegjørelse. Konflikter og spenninger bør søkes løst gjennom dialog, aktivt diplomati og alle andre kanaler som gir innflytelse. I møte med autoritære regimer må vi føre en kritisk dialog hvor våre verdier kommer klart til uttrykk. Jeg er enig i at vi bare helt unntaksvis bør unnlate å møte andre lands ledere. Isolasjon og bruk av militære virkemidler har ved flere anledninger vist seg ikke å ha noen effekt, det har snarere tvert imot sementert eller forverret problemene. Sett i lys av dette var det meget interessant å høre fra utenriksministeren at statssekretær Raymond Johansen skulle til Burma - og faktisk nå er der - for å delta i diskusjoner med myndighetene om nødhjelpsarbeidet der. Jeg ønsker ham virkelig lykke til og håper at hjelp snart vil komme fram til alle nødstilte burmesere, og at spørsmålet om menneskerettigheter ikke blir lagt i en skuff. Men hvis det med dette legges opp til en endring av norsk Burma-politikk, forventer jeg at vi blir holdt løpende orientert om dette i Stortingets organer.