Geir Sigbjørn Toskedal (Kristelig Folkeparti), 2016-01-19:
Jeg vil takke representanten Lise Christoffersen, som på bakgrunn av FNs vedtak om internasjonal dag for funksjonshemmede kom på å ta opp et så viktig tema – nettopp sett i lys av dagens situasjon. Det er fort gjort at slike ting forsvinner i den store oppmerksomheten som asylsituasjonen ellers har fått. Dette kan være den gruppen som trenger oss aller mest. De går ikke i tog, og de har ingen til å løfte sin sak. Funksjonshemningen kan være både fysisk, psykisk og sosial, og spørsmålet som blir rettet til statsråden, er om det kan foretas en systematisk registrering. Når vi leser at 9 millioner av 60 millioner er i denne kategorien, er det klart at Norge vil få sin andel, og dette vil bli en aktuell sak for oss videre. Det er all grunn til å stoppe opp ved vilkårene disse menneskene må leve med og under, i tillegg til den urolige situasjonen samfunnet og landet til disse menneskene befinner seg i. Kristelig Folkeparti mener at Norge må se til at dette om mulig blir kartlagt og registrert, slik at de kan bli bosatt og integrert på best mulig måte. For å lykkes med det må myndighetene og kommunene ha slike opplysninger for å samarbeide om gode lokale løsninger, og det kan være flere etater som må komme på banen for å få det til. Denne gruppen kommer dessverre alltid sist og står i fare for å tape dobbelt i kampen for verdige livsvilkår, det gjelder i nødhjelpssituasjoner og når det gjelder mulighet for å søke beskyttelse. Det kan også gjelde mulighet for skolegang, rett helsehjelp og ikke minst i krevende sikkerhetssituasjoner. Flyktninger med beskyttelsesbehov som kommer til oss, kan ha opplevd fryktelige krigshandlinger, dødsfall og drap på nært hold, og de kan ha traumer og krisereaksjoner, herunder senreaksjoner. Dette må vi se nærmere på av flere grunner – i tillegg til fysiske funksjonshemninger som enkelte kan ha. Først og fremst må man se på det for å kartlegge om det kan ha betydning for oppholdsgrunnlaget. For flyktningen kan det å fortelle om sin situasjon være en betryggelse som betyr forutsigbarhet og sikkerhet for egen helse og framtid. For samfunnet kan det bety forebygging, sikkerhet og tilrettelegging ved bosetting og integrering. Skal kommunene kunne ta imot noen, forventer de å få relevante opplysninger for å gi tilbud og innfri forventninger. Kommunene ønsker å være godt forberedt og eventuelt ha avtale med sykehus eller andre for å få dette til. Hvis den funksjonshemmede med særlige behov er barn eller enslig mindreårig asylsøker, er det ekstra viktig å kvalitetssikre registreringen når det søkes om opphold i Norge. Statsråden sier at det kan være teknisk mulig å få dette til, men det har ikke vært vanlig. Det var greit å høre, men hun stiller videre spørsmål om dette har et formål, og om det er formålstjenlig. Da minner jeg om at i en asylintervjusituasjon blir det spørsmål om å skrive ned kompetanse, språkferdigheter og utdannelse – en spør jo etter en rekke opplysninger vedrørende personen. Jeg mener at det også må være relevant å trekke inn helsesituasjonen. For befolkningen for øvrig gjelder personopplysningsloven og personvern, men man oppbevarer også helseopplysninger i samtykke med personen det gjelder, det er en vanlig sak. Når jeg går til fastlegen, eller andre skal ha et sykehusopphold, finnes det relevante arkiv for dette. Jeg forstår at det er en ekstra krevende situasjon nå, men spørsmålet fra Christoffersen og svaret fra statsråden vil forhåpentligvis gi grunnlag for og sette søkelyset på hvordan vi i Norge kan ta denne delen av ansvaret for å ta imot asylsøkere og kvoteflyktninger med særskilte behov. Det er en sak der vi får prøvd om vårt system greier å ivareta tilstrekkelig omsorg og medmenneskelighet. En dag for funksjonshemmede i FN-systemet må ikke bli bare ord og festtaler, det må vises konkret. Jeg takker for svaret og ser fram til et videre samarbeid hvis vi kan greie å forbedre dette enda mer.