trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Annelise Høegh (Høyre), 1999-06-10:
Jeg må dessverre si at jeg blir ganske provosert av representantene for Kristelig Folkeparti her i dag. Åse Gunhild Woie Duesund sa i en replikk at Kristelig Folkeparti er realistisk og ærlig i denne saken, underforstått i motsetning til oss andre. Men er de standpunktene Kristelig Folkeparti tar i denne saken, realistiske eller ærlige? Det er ikke lenger siden enn valgkampen i 1997 at partileder – daværende og nåværende – Valgerd Svarstad Haugland med brask og bram til manges glede – også min – gikk ut i valgkampen og lovte at Kristelig Folkeparti skulle gå inn for lovfestet rett til behandling. Så gikk det jo ikke lang tid før den nye helseministeren fra Kristelig Folkeparti la frem sitt lovforslag, uten rett til behandling. Er det spesielt ærlig og ordentlig, og holder man da ord? Hvor lenge varte det valgløftet? Ja, det varte noen måneder. Og så får vi innstillingen, hvor Kristelig Folkeparti, etter å ha halt og dratt i Arbeiderpartiet i noen uker, da går med på en slags rett til behandling. Jeg synes man skal være litt forsiktig med å gi seg selv såpass flotte ord, når man vingler slik fra side til side. For hva mener egentlig Kristelig Folkeparti? Er de veldig fornøyd med det de har fått til, eller er de det ikke? Og hva mener de – jeg fikk ikke noe svar fra saksordføreren – er forskjellen på det forslaget som de selv står sammen med Arbeiderpartiet om, og det vi i mindretallet har fremmet? Og så til slutt: Are Næss sa at han mente at Kristelig Folkeparti var spesielt opptatt av å ivareta de svakeste pasientgruppene – de som er kronikere, de som har vanskelige lidelser å definere. Men disse pasientene selv ber om en rett til behandling som altså er mer eller mindre identisk med den mindretallet går inn for. Og de er skuffet, såret og vonbrotne over det forslaget Kristelig Folkeparti har lagt frem. Så man får være forsiktig med hvem man tar til inntekt for sine standpunkter når de selv vil ha seg det frabedt.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-06-10:
Nei, en Sareptas krukke har hverken vi eller de som tror de har den, for den finnes ikke. Men som jeg har sagt så mange ganger før: Høyre er tilhenger av å prioritere det viktigste først. Er ikke helsevesenet noe av det aller viktigste vi driver med? Vi ønsker – som jeg også sa i mitt innlegg – at helsevesenet, om nødvendig, skal bli tilført økte ressurser, både i form av penger, utstyr og personell. Det er vel i og for seg alle enige om, så det er et spørsmål om avveining. Jeg må minne representanten Asmund Kristoffersen om at det å ta med seg penger til utlandet, ikke er noe nytt som vi har funnet på nå. Det er en velprøvd ordning som ikke minst Arbeiderpartiet var svært opptatt av på 1980-tallet. Den gangen het det hjertebroen. Men jeg er enig med komitelederen i at jeg tror kapasiteten i form av personell og utstyr er langt større og langt bedre enn det vi ofte hører fra regjeringshold i dag, dersom man bare fikk lov til å utnytte sin kapasitet til beste for pasientene. Men i eventuell påvente av at kapasiteten her hjemme blir utbygd til det den bør være, er vi villige til å gi de pasientene som ønsker å reise til utlandet, muligheten til det, innenfor rammen av det som det ville ha kostet å behandle dem her hjemme. Men det skal selvsagt ikke være slik som en representant fra Kristelig Folkeparti sa her tidligere i debatten, at man skal tvinge f.eks. psykiatriske pasienter til utenlandsbehandling mot deres egen vilje. Da har man forstått dårlig hva pasientrettigheter betyr, hva brukerstyring betyr. Det betyr selvsagt ikke at myndighetene skal styre brukere til utlandet mot deres vilje. Det er jo en meningsløshet. Men vårt hovedønske er at en pasientrettighetslov med rett til behandling skal være den brekkstang komiteen i sine merknader sier at den skal være, og som vil tvinge oss her i denne sal til å prioritere helsevesenet høyere på den politiske dagsorden enn det vi har vært i stand til i dag.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-06-10:
Kan jeg få svare først?
Annelise Høegh (Høyre), 1999-06-10:
Først dette med Kristelig Folkepartis ønsker om juridisk bindende ventetidsgaranti og hvorvidt det er et løftebrudd eller ikke. Jeg har denne pressemeldingen her. Jeg må si til representanten Are Næss at hvis ikke det helseministeren la frem, nemlig et forslag med manglende juridisk rett til helsehjelp, er et løftebrudd i forhold til det Valgerd Svarstad Haugland lovte i valgkampen og scoret høyt på, så vet ikke jeg. Jeg fastholder at det er billig retorikk og unnaluring av den faktiske realitet å prøve å unndra seg dette ved å si at dette var et forslag om å gjøre tremånedersgarantien bindende, som jo ingen lenger fremmer, det er riktig, men man unndrar seg altså den realitet at man ønsket å gi pasienter rett til behandling, og det fremmet ikke helseministeren forslag om. Så må jeg si at resten av replikken bærer preg av å være skrevet før dagens debatt begynte, eller iallfall før representanten Næss hadde hørt mitt innlegg. Selvsagt trenger vi opptrappingsplaner, det var jeg selv som saksordfører for innstillingen til helsemeldingen fra Werner Christie som i sin tid fikk komiteen med på at vi skulle ha det både for kreftomsorgen og på andre områder, så vi står fast ved at vi trenger en oppbygging. Men som jeg sa i mitt forrige replikksvar, innebærer jo ikke det at man, mens man bygger ut både innen psykiatrien, innen kreften og på andre områder hvor vi dessverre har store mangler, ikke kan gi pasientene en rettighet til å dra utenlands og få hjelp der hvis de ønsker det. Nå ser jeg klart at det ikke er like lett for psykiatriske pasienter å dra utenlands som for andre. For mange vil det kanskje være vanskelig, men det får nå være opp til pasientene selv å finne ut av. Det har noe å gjøre med det som jeg sa om å vite hva man gjør når man kaller noe for pasientrettigheter. Man må bruke perspektiv, det må være ens egen – pasientens – vurdering av hva som er best for en her og nå, som er utgangspunktet, og ikke hva vi som politikere, administratorer og byråkrater tror tjener pasientene best. De er faktisk i stand til å ivareta sine rettigheter selv.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-06-10:
Den vridningen er der allerede i dag, dessverre, til alt overmål ikke bare for psykiatriske pasienter, men også for kronikere og andre med sammensatte lidelser. Allikevel – det må jeg minne flertallet om – ber de samme pasientgruppene om en slik rettighetsfesting som Fremskrittspartiet og Høyre gir dem, og de fraber seg, de er iallfall meget skuffet over, den rettighetsfestingen som flertallet går inn for. Og da kan man sitte her på sin høye hest og si at pasientene ikke skjønner sitt eget beste. Det får de gjøre som føler seg bekvemme med det. Når det så gjelder det at vi ønsker at pasientene havner i operasjonssalen og ikke i rettssalen, kan det hende at det er å velge det gode, men at vi får det dårlige, nemlig rettssaker. Men da må jeg minne representanten Hove om at en samlet komite, hvis jeg ikke husker feil, i dagens innstilling sier at ja vel, det kan nok kanskje hende at en rettighetsfesting – og da gjelder det begge de alternativene til rett til nødvendig helsehjelp som vi i dag diskuterer – kan føre til noen rettssaker. Men så vil de, forhåpentligvis, ha gjennomslagskraft, slik at man deretter ikke behøver å gjenta den prosessen. Det andre jeg vil si, er at Høyre og Fremskrittspartiet med sitt forslag har ønsket å legge opp til en modell hvor det vil være sykehuset som må reagere dersom det oversitter den fristen det selv har satt. Hvis en pasient, som etter vårt forslag vil få en individuelt fastsatt medisinsk begrunnet frist, opplever at sykehuset oversitter den fristen, da er det sykehuset som må bevise at det likevel ikke står rettslig ansvarlig for å gi pasienten den summen med på veien videre til et annet sykehus, som man altså ifølge loven, vår lovtekst, har krav på. Så jeg tror nok at den situasjonen Hove beskriver, hvor man kan havne i de dårlige rettssaker, heller vil bli realiteten med flertallets forslag enn med mindretallets.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-10:
SV tilhører her flertallet når det gjelder alle lovforslagene. Jeg vil også si at det har vært et både spennende og givende arbeid, og det opplever jeg vel at alle i komiteen har bidratt til, og at skillelinjene ikke nødvendigvis er så veldig sterke. Jeg vil imidlertid stille saksordføreren et spørsmål i forhold til § 2-1 Rett til nødvendig helsehjelp, fordi jeg i etterkant av at komiteen har avgitt sin innstilling, ser at det kommer opp spørsmål fra ulike pasientorganisasjoner om forståelsen av siste komma i fjerde avsnitt der, altså «og innen de grenser som kapasiteten setter». Jeg vil for SVs del redegjøre for den forståelsen vi har av det. Men det er klart det kan være organisasjoner som føler at man med den setningen fratar dem de rettigheter som man i forkant har beskrevet. Man vil da veldig fort kunne si at her er det dessverre ikke kapasitet, og på den måten faller rettigheten bort. Jeg håper derfor at saksordføreren kan si noe om de betraktningene som har ledet fram til den setningen, og hva slags begrensninger som eventuelt vil ligge i det.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-10:
Jeg håper at mitt spørsmål og mine problemstillinger vil være preget av langt større velvillighet overfor siste taler enn det de to foregående replikantene var. Det er én problemstilling som jeg syns er uhyre interessant, og det er når Fremskrittspartiet skal gjøre myndighetsalderen til 18 år, slik at en person på 17 år og 11 måneder, for å si det sånn, faktisk skal ha med sine foreldre til legen for å få forskrevet p-piller, eller man skal informere foreldrene fordi man da snakker om en mindreårig helt til vedkommende blir 18 år, mens altså flertallet – og Kristelig Folkeparti er med i det flertallet – mener at det allerede ved 12-årsalder skal være en avveining i forhold til vedkommendes biologiske alder og modenhet hvorvidt foreldrene skal trekkes inn og informeres. Jeg oppfatter det slik at det er en gradvis grense, ut fra det som står her, opp til 16 år, men at 16-årsgrensen, i hvert fall i all hovedsak, må oppfattes som absolutt, og at vedkommende, når man er blitt 16 år, er å anse som i stand til å fatte sine egne beslutninger. Foreldrene skal faktisk da ikke informeres. Det vil også gjelde i forhold til prevensjonsveiledning og forskriving av prevensjon. Har jeg oppfattet det riktig her at mens Fremskrittspartiet, i hvert fall ut fra det de har sagt i dag, og de lovforslag de fremmer, synes å ha en uhyre restriktiv holdning til hvem som er å oppfatte som voksen, er faktisk Kristelig Folkeparti med på at allerede ved 12-årsalder vil det være en skjønnsmessig vurdering hvorvidt foreldrene skal informeres eller ikke, også når det gjelder bruken av prevensjon og veiledning knyttet til det?
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-06-10:
Uansett partienes tilslutning til de alternative bestemmelsene om retten til nødvendig helsehjelp er samtlige partier, unntatt Fremskrittspartiet, i komiteinnstillingen med på en klargjøring og avgrensing av hva som skal ligge i begrepet «nødvendig helsehjelp». En slik klargjøring er helt nødvendig for å unngå sidestilling av alvorlige og lettere sykdomstilfeller, og for å gi helsepersonell og sykehus noen prinsipielle retningslinjer i det tøffe prioriteringsarbeidet de må utføre hver eneste dag. Alle partier, unntatt Fremskrittspartiet, drøfter f.eks. hvordan prioriteringene fra Lønning-utvalget kan være med og gi retten til nødvendig helsehjelp et praktisk gjennomførbart innhold i det norske helsevesen. Mener Fremskrittspartiet at en kan se bort fra prioriteringene slik disse framstår fra Lønning-utvalget?
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 1999-06-10:
For Kristelig Folkeparti har det vært et bevisst mål å løfte opp svake pasientgrupper som har vært forsømt over lengre tid. Jeg vil kort nevne funksjonshemmede, personer som er rammet av kreft, og ikke minst den økende gruppe av mennesker som sliter med psykiske problemer. Fremskrittspartiet har vært en god støttespiller. Stortinget har vedtatt en opptrappingsplan innen psykisk helse som varer fra i år til år 2006, der en erkjenner at det tar tid å bygge opp et tilfredsstillende behandlingstilbud til denne pasientgruppen, ikke minst tar det tid å få nok fagfolk – kvalifiserte fagfolk. Kristelig Folkeparti har i forbindelse med lov om pasientrettigheter vært så realistisk og ærlig å si at en rettighet begrenses av mangel på kapasitet. Denne må bygges opp over tid. Mitt spørsmål til representanten Alvheim blir da: Inntil kapasiteten er bygd opp i Norge, vil Fremskrittspartiet da sende psykiatriske pasienter til utlandet, og tror Fremskrittspartiet at pasientene vil føle seg trygge i en slik situasjon når en vet hvor mye et nært og tett nettverk betyr for disse pasientene?
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-10:
Jeg setter stor pris på at representanten Alvheim har fått en enstemmig komite med på å ta inn setningen om at alder ikke er et kriterium i seg selv. På det punktet har representanten Alvheim og jeg en genuin felles interesse. Men jeg går ut fra at Alvheim også er enig i at det må forstås slik at det ikke er den nominelle alder i seg selv som skal legges til grunn, men en helhetsvurdering av pasientens tilstand, hvor naturligvis den biologiske alder også er et moment som teller med når man skal vurdere hvorvidt bestemte typer behandling har noen mening, dvs. om de har en rimelig utsikt til å gi et vellykket resultat, veiet opp mot risikoen for skadevirkninger for pasienten. Men mitt spørsmål er i den andre enden av aldersskalaen. Fremskrittspartiet har en rekke særstandpunkter i innstillingen som egentlig er på kollisjonskurs med dette, fordi man legger de generelle lovbestemmelser om 18 år som myndighetsalder til grunn for vurdering av alle de saker som f.eks. gjelder beslutningskompetanse og retten til å gi samtykke. Fremskrittspartiet velger den mest firkantede av alle løsninger, nemlig å si at alle under 18 år er uten slik kompetanse. Det forekommer meg urimelig unyansert å anvende nominell alder på den måten. Og til sist: Det er et standpunkt som overrasker meg meget fra Fremskrittspartiets side. Man vil ikke innrømme voksne, beslutningskompetente pasienter rett til å nekte f.eks. å motta blodoverføringer. Jeg vil spørre representanten Alvheim om dette virkelig er gjennomtenkt, og om det ikke er en direkte inkurie når man foreslår en lovtekst på side 29 i innstillingen som lyder: «Pasienten har ikke pga. alvorlig overbevisning rett til å nekte å motta blod … » Det må jo bety at hvis det ikke foreligger en slik overbevisning, har man rett til å nekte. Og det kan vel formodentlig ikke være meningen.
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-10:
Senterpartiet tilhører det flertallet som går inn for å lovfeste rett til helsehjelp innenfor de grenser som kapasiteten setter. Jeg oppfattet representanten Kvalbukt dit hen at hun mente at det var overmåte tilfredsstillende. I lov om videregående opplæring har vi en lovfestet rett for alle mellom 16 og 19 år til skoletilbud. Hvorfor mener representanten Kvalbukt at det er både mulig og riktig å tilkjenne en slik kategorisk rettighet til hver enkelt mellom 16 og 19 år til en skoleplass, mens det ikke er nødvendig eller riktig å tilkjenne pasienter en tilsvarende rett? Ville ikke logikken tilsi at Senterpartiet også burde legge inn i rettighetsfestingen når det gjelder rett til skoleplass, forbeholdet «innenfor de grenser som kapasiteten setter»?
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-06-10:
Representanten Nesvik har rett i at dette er et vanskelig medisinsk-etisk problem. Når han problematiserer uttrykket «alvorlig overbevisning», vil jeg bare nevne at også Fremskrittspartiet bruker denne formulering i sin alternative § 4-9. Utgangspunktet for Kristelig Folkeparti er at helsehjelp bare kan gis med pasientens samtykke. Vi verdsetter respekten for individets integritet, respekten for ytringsfriheten, f.eks. ved en pågående sultestreik, respekten for religiøs integritet og overbevisning og respekten for rett til en naturlig og verdig død. Det er klart at det kan være grensetilfeller på dette området. Her har en jo spesielt begrenset mulighet til å nekte helsehjelp i disse spesielle situasjonene som representanten Nesvik nevnte. Når det gjelder kravene til at en skal godta en alvorlig overbevisning, må de etter mitt syn være at pasienten er myndig og har samtykkekompetanse, og har forstått informasjonen om følgene av nektelse. Ellers kan en jo nekte å imøtekomme dette i henhold til nødhjelpsprinsippet.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-06-10:
Kristelig Folkeparti vil være ærlige i forhold til den kapasitet og det innhold som helsevesenet har i dag. Og når det gjelder forskjellen på rettighetsparagrafen til flertallet og mindretallet her, er jo det at Høyre og Fremskrittspartiet, så langt jeg ser det, ensidig benytter kostnadsrammen for hver enkelt pasient som den innskrenkende faktor, mens vi tar hensyn til den begrensning som nødvendigvis ligger i tilgjengeligheten i kapasiteten i helsevesenet. Så refereres det til partilederens forslag fra 1997. Av hennes forslag av 25. august 1997 er de aller fleste fulgt opp i denne innstillingen eller i annen sammenheng. Det gjelder rett til vurdering, det gjelder rett til informasjon, det gjelder rett til medbestemmelse, til fastlege, til fritt sykehusvalg. Det er riktig at vi ikke har fulgt opp forslaget om å lovfeste tre måneders ventetidsgaranti. Men det gjør vel heller ingen andre, og som saksordfører gjorde rede for, er det vel ingen pr. i dag som ser det som en tjenlig rettighetsfesting for pasientene. Det er da slik at vi har oppfylt de løftene som ble gitt i valgkampen 1997. Så langt jeg kan se, har vi i den loven som vi i dag vedtar, gitt pasienten rett til helsehjelp innenfor de begrensninger som faktisk foreligger, og dermed oppfylt de løftene som er gitt.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-06-10:
Jeg tror, i likhet med representanten Ballo, at de fleste av oss blir gradvis voksnere. Noen ganger går det fort, og noen ganger går det ikke så fort som det burde. På den bakgrunn ser vi, som de fleste, at å operere med én absolutt myndighetsalder i helsespørsmål – eksempelvis på 18 år – er helt urimelig. En behøver ikke trekke egen modenhet eller mangel på modenhet inn i den diskusjonen, men de av oss som har barn i angjeldende alder, tror jeg har et levende inntrykk av nettopp dette. Det betyr ikke at Kristelig Folkeparti syns det er i orden å drive prevensjonsveiledning for 12-13-åringer uten foreldrenes viten og samtykke. Her må en bruke sunn sans og fornuft. Det er slik som det ble påpekt av representanter som er litt eldre enn meg, at biologisk alder i den andre enden av skalaen ikke skal være den eneste faktor i en vurdering. Men man må bruke sunn fornuft og også ta hensyn til den biologiske alder, og også naturligvis modenheten i hvert enkelt tilfelle.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-06-10:
Annelise Høegh innrømmer at jeg har sitert riktig fra partilederens uttalelser fra august 1997 om at Kristelig Folkeparti går inn for rett til vurdering, informasjon, medbestemmelse, fastlege, fritt sykehusvalg osv., men fortsetter å hevde at dette innebærer løftebrudd. Jeg har ikke annet å gjøre enn å henvise til pressemeldingen fra nevnte møte. En lov om pasientrettigheter må være realistisk og troverdig, og Kristelig Folkeparti har valgt å være realistiske. Vi vet og ser at dagens kapasitet setter grenser for den behandlingen vi kan tilby. Vi innrømmer det, og arbeider derfor for å bedre kapasiteten og kvaliteten i norsk helsevesen. Nå har vi vedtatt en opptrappingsplan for psykiatrien over åtte år, fordi kapasiteten ikke er god nok. Hvorfor vil Høyre da være med på å kaste bort milliarder av kroner på økte bevilgninger til psykiatri, kreftbehandling og sykehusutstyr? Disse opptrappingsplanene må jo være fullstendig unødvendige dersom forholdene allerede i dag er slik at vi kan innføre Fremskrittspartiet og Høyres rett til nødvendig helsehjelp uten reservasjoner. Våger virkelig Høyre å garantere psykiatriske pasienter helsehjelp etter deres paragraf i dag? Hvis vi kan det i dag, må det jo være unødvendig helsehjelp vi investerer i. Hvor skal disse pasientene få plass? De skal ikke tvangssendes til utlandet. Men hvis det psykiatriske helsevesenet i Norge i dag har kapasitet til å ta imot psykiatriske pasienter etter Høyres rettighetsparagraf, må det jo være unødvendig å satse på denne opptrappingen av psykiatrien.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-06-10:
Først bare en liten kommentar til representanten Næss. Jeg finner det ikke så veldig rart at regjeringspartiene kunne gå inn for forslaget til paragrafen om rett til nødvendig helsehjelp, som Arbeiderpartiet står bak. Det er jo ikke noe problem å skjønne det, for det er så mange begrensninger i dette at man egentlig knapt nok hadde trengt denne paragrafen på grunn av alle begrensningene. I § 4-9 står det skrevet følgende: «Pasienten har på grunn av alvorlig overbevisning rett til å nekte blod eller blodprodukter eller til å nekte å avbryte en pågående sultestreik.» Jeg vil at representanten Næss skal fortelle meg én ting, for her har jeg et problem. Hva er en «alvorlig overbevisning»? Mener representanten Næss at så lenge man er med i Jehovas vitner, har man en alvorlig overbevisning som er nok til at man skal kunne nekte å motta blod eller blodprodukter? Finner representanten Næss ingen betenkeligheter ved dette?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-06-10:
Jeg hørte at representanten Kvalbukt på slutten av sitt innlegg sammenlignet dette lovforslaget med en arbeidsinstruks. Det er vel noe av det som er problemet, nemlig at man ikke fullt ut er i stand til å ivareta pasientenes interesser slik denne loven er formet ut i dag. Jeg vil få lov til å kommentere følgende overfor representanten Kvalbukt: I § 2-4 Rett til valg av sykehus, lovfestes rett til valg av sykehus så lenge sykehuset er på samme behandlingsnivå. Men jeg får litt problemer når det gjelder den forskjellsbehandlingen som vil bli pasientene i Utkant-Norge til del som en følge av dette, siden det står i innledningen og i kommentarene fra komiteen, utenom Fremskrittspartiet og Høyre, at reiseutgiftene forutsettes delt mellom pasient og det offentlige. Dette vil bety at dersom en bor i sentrale strøk med flere alternativer, kommer en godt ut av det økonomisk med tanke på reiseutgifter. Men dersom en bor ute i distriktet og har lang veg til alternative tilbud, vil det kunne medføre skyhøye utgifter knyttet til bruk av denne retten. Mener representanten fra Senterpartiet at det er riktig å forskjellsbehandle pasienter fra distriktene kontra de som bor i sentrale strøk, økonomisk dersom de benytter de samme rettighetene? Er dette god senterpartipolitikk?
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-06-10:
Jeg takker for velviljen med hensyn til å sørge for at også Venstre får en replikk underveis i debatter om disse spørsmålene. Hvis jeg oppfattet Annelise Høegh riktig, sa hun at pasientrettighetsloven skulle føre pasientene til operasjonssalen, og ikke til rettssalen. Med det utsagnet plasserer vel Annelise Høegh seg litt i et område som også helseministeren i og for seg har vært inne på, at det er viktig at man ikke gjør sykehusvesen og helsevesen til en arena som i stor grad bruker sine ressurser på rettssaker og for så vidt også jurister. Jeg har et visst ønske om å problematisere dette litt, og det er ikke nødvendigvis gitt at jeg her vil være helt på linje med helseministeren i alle detaljer heller. Man gir inntrykk av å ville innføre rettigheter, og så vil man samtidig unngå rettssaker. Det blir for meg et visst motsetningsforhold, fordi det betyr at man ønsker det gode ved jusen og det som hører rettssystemet til, nemlig rettigheter, men så ønsker man ikke det som blir en naturlig konsekvens av det, nemlig at det nødvendigvis også vil måtte kunne bli rettssaker om rettighetenes innhold. Det blir en dobbelthet her som jeg syns det er litt vanskelig å forholde seg til. Det vil faktisk være min påstand at norske domstoler har gitt viktige bidrag til norsk helserett og sosialrett, bl.a. gjennom journaldommen fra 1977, og Fusa-dommen, om sosialtjenesten, fra 1990, som har vært med på nettopp å utvikle rettighetsbegrepet. Til slutt: Når det gjelder forskjellen på psykiatriske pasienters og somatiske pasienters mulighet til å benytte seg av behandling i utlandet, snakker vi egentlig om prioritetsvridinger.
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 1999-06-10:
Jeg takker representanten Nesvik for replikken. Det første han var inne på, var at han ikke synes at sammenligningen med en arbeidsinstruks var god. Jeg synes den er god. Den personen som får en arbeidsinstruks, vet på forhånd hvilken etat han eller hun har søkt arbeid i. Og i de lovene vi har vedtatt tidligere i år, f.eks. i lov om helsepersonell, er det også slått fast at hver utøver skal ha ansvar for egen tjeneste. Jeg trodde ikke Fremskrittspartiet tilhørte dem som ville gå bort fra det personlige ansvaret. Likedan er også det offentliges plikt til å hjelpe slått fast i de lovene vi har vedtatt tidligere. Så jeg tror at med det tillegget vi får i dag, får vi en god arbeidsinstruks. Når det gjelder urettferdigheten, vil jeg for det første si at jeg avviser framstillingen om at rettferdighet er lik likhet, og også at økt avstand nødvendigvis betyr økte reiseutgifter. Det kommer an på reisemåten. Men samtidig vil jeg si at jeg ikke ser noe i denne loven som sier hvor mye pasienten selv skal betale når han eller hun velger å reise til et annet sykehus enn det nærmeste. Så vidt jeg forstår, er det opp til departementet å lage en fordeling av dette.
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 1999-06-10:
Jeg vet at ifølge Stortingets reglement har en egentlig ikke lov til å flire her inne, men jeg måtte i hvert fall smile. Jeg syntes det var en litt artig replikk. Jeg så plutselig for meg at jeg hadde behov for å legges inn for å operere mitt venstre nyre. Dessverre var det ikke noe kapasitet ledig, men jeg kunne få operere mitt høyre kne isteden. Sammenligningen med rettigheten til videregående skoletilbud er egentlig slik. Det er veldig mye når det gjelder rettigheten til skole for alle mellom 16 og 19 år som jeg er uenig i, og som jeg kunne sagt mye om. Vi skulle ikke ha skoledebatt, men jeg må si at det er ikke tilfredsstillende for en som ønsker å komme inn på skole i mekaniske fag, å få et tilbud om en plass på allmennfaglig studieretning. Jeg kjenner personlig mange slike eksempler. Når det gjelder de begrensningene vi har satt, vil jeg si: Ja, begrensningene går på kapasitet, penger, tilgjengelighet, hvilken kunnskap vi har, og hvor langt forskningen er kommet. Og da vil jeg minne om følgende ord: «Hvor intet er, har selv keiseren tapt sin rett». En garanti kan aldri gå lenger enn til hva som er tilgjengelig. Så til spørsmålet om jeg synes dette er tilfredsstillende. Som politikere kan vi godt si underveis at dette er tilfredsstillende nå, men vi skal hele tiden jobbe mot enda bedre mål.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Arbeiderpartiet gir sin fulle støtte til Regjeringens politikk og håndtering når det gjelder Kosovo-konflikten. Det er nødvendig å holde fast ved at flyktningene må få rett til å vende tilbake under internasjonal beskyttelse. Hvis vi tillater at en million mennesker kan bli omplassert i dette området, vil det sannsynligvis destabilisere flere land og kanskje sette hele Balkan i brann. Det kan nå tyde på at denne dobbelte strategi med militært press og diplomatisk arbeid kan gi resultater. Møtet i Oslo i går var positivt. Jeg vil spørre statsministeren hvilke tanker han nå gjør seg om hva slags type internasjonal styrke som kan settes inn i tilfelle det skulle være mulig å få til en våpenstillstand.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg er glad for det statsministeren sa, og jeg deler helt den analysen han hadde av årsaken til konflikten og flyktningstrømmen. Når det gjelder denne internasjonale styrken, vil jeg bare spørre om Regjeringens vurdering er at det er en fordel at man nå får brakt inn andre enn NATO-land, f. eks. Russland – at man får satt opp en styrke som kan innebære at Russland også trekkes med i denne internasjonale beskyttelsen som må finne sted hvis flyktningene skal kunne vende tilbake. Et annet spørsmål er selvfølgelig når det gjelder FN-mandat: Ville det ikke nå vært en stor fordel å få etablert et FN-mandat for det som skal skje i et slikt tilfelle?
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Utviklingen i og rundt Kosovo er jo en dyp tragedie. Det som er viktig å understreke, er at flyktningstrømmen og krigshandlingene oppstod ikke da NATO satte inn sine bombeaksjoner. Allerede før det var det ca. 200 000 flyktninger, krigshandlinger var i gang og overgrep mot kosovoalbanerne var i gang, så den fremstillingen en har sett i en del medier om at dette startet da NATO startet sine aksjoner, er det viktig å drive tilbake. Jeg vil også benytte denne anledningen til å uttrykke glede over at Regjeringen kjenner solid ryggdekning fra partiene på Stortinget i denne sak, og jeg setter også pris på det som opposisjonsleder Thorbjørn Jagland nå sa i starten, nemlig at han gir Regjeringen full støtte. Det gir Regjeringen en trygghet i det videre arbeid. Denne saken kan grovt sett sies å ha tre elementer: det militære, det politiske og det humanitære. Jeg tror det er riktig som Jagland sa, at vi nå for det første må jobbe for å hjelpe flyktningene i en akutt nødsituasjon – det gjør vi primært i nærområdene – og vi har foreslått bevilgninger til det formålet. Så må vi parallelt med de militære aksjonene også jobbe politisk og diplomatisk. I så måte var møtet i Oslo i går et positivt steg fremover, selv om en så langt ikke har funnet en løsning. Og det vanskeligste punktet er nettopp det Jagland spurte om, nærværet i Kosovo etter en eventuell våpenstillstand. Mitt syn, og Regjeringens syn, er at dette må være et så robust nærvær at det gir beskyttelse til befolkningen i Kosovo – da tror vi det bør ha en militær komponent. Men dette er det foreløpig ikke tilstrekkelig enighet om. Og en må også ha en løsning som Serbia kan leve med.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Regjeringen er åpen for å drøfte ulike måter å organisere dette på. Jeg tror at FN bør komme sterkere inn. I dag møter FNs generalsekretær EUs regjeringssjefer og utenriksministre, også for å drøfte dette. Vi er også åpne for og ser det som en klar fordel om Russland kunne bli med. Det er positivt at Russland nå er kommet med i det politiske og diplomatiske arbeidet for å finne en løsning. Jeg drøftet dette med utenriksminister Ivanov her i Oslo i går, og han uttrykte at dersom det blir en internasjonal enighet som også det serbiske regimet kan leve med, for en internasjonal styrke i Kosovo etter en fredsslutning, så er Russland positivt til å delta i den. Jeg for min del ser helt klare fordeler om så kan skje.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
For å ta det siste først: Ja, Norge har tatt initiativ i forhold til FN, og vår utenriksminister skal – blant alle sine andre aktiviteter – i dag ha en telefonkonferanse med FNs generalsekretær om dette spørsmålet. Og som jeg nevnte i mitt forrige svar, møter også FNs generalsekretær i dag EUs stats- og utenriksministre. Vi ser en klar fordel om FN kan trekkes inn, og vi har også registrert det tyske initiativet i så måte. Vi ser helt klare fordeler hvis også FN som verdensorganisasjon kan trekkes inn. Men jeg må legge til her at en internasjonal styrke må være så robust og effektiv at den virkelig kan beskytte befolkningen i Kosovo, enten det er kosovoalbanere eller andre. Da tror jeg ikke man kommer utenom et militært element, hvor vi vet at NATO er det mest effektive. At dette kan få en paraply og en organisering som ivaretar verdenssamfunnets interesser, ser jeg som en fordel.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
For det første har det aldri vært aktuelt å ta halvparten av Kosovos befolkning inn i andre land, for det andre har jeg ikke registrert at FN sier at en bistår Milosevics etniske rensing ved å ta imot flyktninger i andre land. Jeg synes det er å snu saken på hodet. Situasjonen var at den etniske rensingen allerede var kommet uhyre langt, og det var i ferd med å oppstå en totalt uholdbar situasjon, spesielt i Makedonia, som var i ferd med å bli destabilisert. Makedonia stengte faktisk sin grense for flyktninger fra Kosovo, og det var i ferd med å oppstå en helt uholdbar situasjon. I den situasjonen meldte Norge inn at vi kunne ta imot inntil 6 000 flyktninger. Andre land fulgte opp med å melde inn tall, og dette var faktisk medvirkende til at Makedonia igjen åpnet sin grense, og at den uholdbare situasjonen ble bedret. Jeg står fast ved at det var riktig og klokt av Norge å gjøre dette. Vi har fått anerkjennelse for det vi gjorde, også fra FNs høykommissær, som ringte til Norge og takket for det vi gjorde. Situasjonen har nå utviklet seg videre. Vi har fått en henvendelse fra FNs høykommissær – som jeg ikke bare har lest om i VG, men som jeg faktisk har lest in extenso – og den vurderer vi nøye. Vi vurderer om vi skal foreta en midlertidig stans i mottaket, men vi vil, slik som FNs høykommissær også har anmodet om, holde en høy beredskap for ytterligere mottak hvis situasjonen igjen krever det. Vi vil ta endelig stilling til den praktiske håndtering av denne saken i løpet av dagen. Vi tillegger høykommissærens tilråding betydelig vekt, men konsulterer også norske frivillige organisasjoner, noe vi allerede har gjort på morgenkvisten i dag. Under alle omstendigheter vil vi ta imot de planlagte transportene av flyktninger nå de aller nærmeste dagene, for de har forventninger om å komme til Norge. Så vurderer vi en midlertidig stopp deretter.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Det er ikke så enkelt at en bare kan bringe forsyninger inn i Kosovo, for i Kosovo foretar det serbiske regimet en grotesk etnisk rensing, og derfor flykter de jo ut av Kosovo. Nabolandene Makedonia, Montenegro og Albania har fått en kolossal påkjenning på grunn av dette. Jeg fastholder at Norges beslutning ble positivt mottatt og var medvirkende til at en fikk løst opp en akutt og fastlåst situasjon, når Makedonia stengte sin grense. Men så er jeg enig med Carl I. Hagen i at hovedtyngden av hjelp må – og kan også mest kostnadseffektivt – foretas i nærområdene. Det er også Regjeringens oppfatning. Derfor har jeg altså presisert at vi nå tar denne henvendelsen under alvorlig overveielse – vi vil senere i dag treffe en beslutning – der vi vurderer en midlertidig stopp, men med en beredskap i fall situasjonen igjen måtte kreve mottak.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Jeg må ta avstand fra denne koblingen av min situasjon i forhold til flyktningmottak. Når det gjelder de spørsmålene som er omtalt i mediene omkring min egen situasjon, kommer jeg ikke til å kommentere det. Det henviser jeg til politiet. Så til kriminelle handlinger. Det foregår en gigantisk etnisk rensing i Kosovo. Er det noe som er kriminelt, så er det det kosovoalbanerne utsettes for. Derfor vil Regjeringen stille opp for å hjelpe – først og fremst der nede og i nærområdene, men jeg fastholder at vi om nødvendig også må være villige til å ta imot noen i Norge. Og Norges beslutning om dette var med og løste opp en fastlåst og prekær situasjon. Men vi er enig i at hovedtyngden av hjelpen skal foregå der nede, og derfor vurderer vi en midlertidig stopp i inntaket hit når de transportene har kommet med dem som har forventninger om å komme til Norge – og de familiemedlemmer som bør få følge etter.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Når det gjelder Norges beslutning, sa jeg vel – og det er det jeg mener – at den trolig bidrog til å løse opp en fastlåst situasjon. Det var selvsagt flere faktorer som til sammen virket inn, men vi har fått nokså klare tegn på at den var klart medvirkende. Og vi har i tillegg til takk fra FNs høykommissær bl.a. fått uttrykt en takk fra amerikansk side, fra USA, for at vi gjorde dette. Og vi er enig i at flest mulig må hjelpes der nede, men det ene utelukker ikke det andre. Når en nå vurderer situasjonen slik at vi kanskje fremover ikke trenger å ta inn flere fortløpende, så vurderer vi å foreta en midlertidig stopp. Men en må være klar over Makedonias situasjon. Makedonia var kommet i en desperat situasjon da de gav klart uttrykk for at andre land måtte avhjelpe og ta ut flyktninger fra landet. Det hadde ikke hjulpet om vi hadde sagt at vi garanterte for x antall tusen i Makedonia, når Makedonia sa at disse måtte videre, ut av Makedonia.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Jeg er enig med representanten Bjørnstad i at dette er et viktig anliggende, og det er av de ting vi nå tar med i vår vurdering før vi treffer en endelig beslutning. Vi vurderer altså nå henvendelsen fra FNs høykommissær, og vil komme fram til en konklusjon på det senere i dag. Men det er helt klart viktig at en norsk beslutning her ikke forverrer situasjonen der nede. Det vil vi så langt som mulig skaffe oss forsikringer om.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
La meg først igjen og også overfor Jan Petersen få uttrykke tilfredshet med den måte som partiene, også Høyre, har opptrådt på i denne situasjonen. Regjeringen er innstilt på å ta det ansvar og det lederskap som påhviler den, men det gir oss en ekstra trygghet og styrke i dette arbeidet at partiene på Stortinget stiller så godt bak som tilfellet er i denne situasjonen. Når det gjelder spørsmålet om bakkestyrker – da tenker jeg ikke på en eventuell styrke for å gå inn og sikre en fredsslutning etterpå, men bakkestyrker i en krigssituasjon – har Regjeringen vært skeptisk og tilbakeholden til det av flere grunner: Det vil ta tid å sette den opp, det vil kunne være en eskalering av krigshandlingene som det er vanskelig i dag å få oversikten over, og det kan vanskeliggjøre en fredsslutning. Men skulle dette spørsmålet for alvor melde seg, må Regjeringen håndtere det og forholde seg til det, og det vil vi i tilfelle gjøre i nær konsultasjon med partiene på Stortinget. Det som er linjen nå, er å fortsette de militære bombetokt kombinert med politisk diplomatisk arbeid, og nå med økende vekt på politisk dialog for å forsøke så raskt som mulig å finne fram til en fredelig løsning. For hver dag som går, utvikles denne tragedien, ja, hver eneste dag med krig er i seg selv en tragedie.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Ja, dessverre har nok Jan Petersen rett i at det kan skje. Men vi setter alle krefter inn – også med de bidrag vi fra norsk side kan gi – for å prøve å komme fram til en løsning så snart som mulig, for jeg tror alle selvsagt er enig i at dess før denne konflikten kan opphøre, dess bedre, av hensyn til befolkningen i regionen og også av hensyn til faren for en destabilisering av sikkerhetssituasjonen. Og det er helt riktig, som Jan Petersen sier, at enhver ansvarlig regjering må sammen med våre allierte fortløpende vurdere situasjonen og utviklingen i krigshandlingene, og må selvsagt også derfor være beredt til å vurdere et spørsmål om bakkestyrker hvis og når det måtte komme.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Jeg er enig med Carl I. Hagen i at det er en arbeidsdeling, og skal være det, mellom de fagmilitære og de politiske organer i NATO. Det er klart at spørsmålet om å sette inn en eventuell bakkestyrke i en krigssituasjon, er av et så stort format at det også vil måtte forelegges de politiske organer, inklusive den norske regjering, som da vil foreta de nødvendige konsultasjoner. Når det gjelder målsettingen for de NATO-aksjonene som nå pågår, er den å redusere slagkraften i den serbiske krigsmaskinen, slik at den ikke lenger på samme måten som nå kan foreta sine overgrep mot den kosovoalbanske befolkning, og for øvrig true stabiliteten i hele regionen. Det er målsettingen med aksjonene, og det målet er det de militære nå forfølger. Det er ulike faser for gjennomføringen av de militære aksjonene med dette som mål.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Etter mitt syn vil det være en dårlig løsning, for det vil vel i realiteten bety en deling langs etniske grenser, og det kan ha uante negative konsekvenser også i andre land hvor en har konflikter mellom etniske grupper. Jeg tror ikke at vi i dag verken kan forespeile eller utelukke bestemte løsninger. Nå er det viktig å prøve å få stans i krigshandlingene og få bygd opp igjen Kosovo og øvrige deler av Jugoslavia som er herjet av krigen. Derfor skal vi i dag være forsiktige med å være helt bastante på hvilken løsning – men etter mitt skjønn er løsninger som trekker grenser etter etniske grenser, dårlige løsninger. Målet bør være et multietnisk Kosovo.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Jeg er enig med Kristin Halvorsen i det. Derfor mener jeg også at en slik løsning vil være en dårlig løsning som vi bør unngå, og at vi av hensyn til befolkningen i både Kosovo og Jugoslavia, men også av hensyn til signalet til andre land må satse på et multietnisk Kosovo og et multietnisk Jugoslavia.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Jeg er enig med representanten Opseth i at Kværners beslutning som ble offentliggjort i går, i og for seg er dramatisk, fordi det er en så kraftig nedbygging av et stort norsk selskap. Men hvor dramatisk det blir for arbeidstakerne, er det for tidlig å si. Det kommer an på om det melder seg interessante kjøpere som er innstilt på å drive skipsverftene videre, og jeg har registrert at slike allerede er på banen. Så det er ikke med dette sagt at disse verftene blir nedlagt. Men det er åpenbart en betydelig omstrukturering på gang også i norsk verftsindustri, og det henger sammen med hele den internasjonale situasjonen med sviktende marked, stor overkapasitet og en økende konkurranse spesielt fra asiatiske verft. Dette tar Regjeringen alvorlig, og vi har jo allerede som et første virkemiddel økt verftsstøtten fra 7 pst. til 9 pst. Vi kommer til å følge dette videre. Ansvaret for hvordan aktivitetene organiseres, utvikles og drives, må ligge hos bedriftene selv. Når Kværner fant å ville gå ut av skipsbygging, var det en forretningsmessig beslutning som bare selskapet selv kunne treffe, og den kan selvsagt ikke Regjeringen legge seg opp i. Men vi er klar over situasjonen for verftsindustrien generelt og for oljeindustrien spesielt, og har derfor varslet at vi vil komme tilbake til en analyse og virkemidler for å avbøte situasjonen, i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Når det gjelder de forslag som Arbeiderpartiet har omtalt, vurderer vi dem nå i forbindelse med arbeidet med revidert nasjonalbudsjett. Vi er ikke ferdig med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett ennå, så jeg kan derfor ikke konkret si hva vi går inn for og ikke. Men vi følger denne situasjonen, vi har hatt møte med oljebransjen om situasjonen og vil ta dette på alvor. Når det gjelder skipsverft, skal vi selvsagt vurdere de virkemidlene som representanten Opseth nevnte. Det beste vil jo etter mitt skjønn være at vi får private interessenter som vil overta de skipsverft som Kværner ønsker å selge, og som vi registrerer i mediene i dag, er det allerede interessante interessenter som har meldt seg på banen. Jeg tror det er en bedre løsning enn at det offentlige skal begynne å engasjere seg direkte i skipsverft.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Det jeg kan si om det spørsmålet, er at det innhentes fortløpende opplysninger og materiale i forbindelse med krigsdomstolen for Jugoslavia med sikte på at ansvarlige kan bli stilt for retten når den tid kommer. Jeg vil ikke utover det gå inn på navngitte personer, men generelt innhentes det nå opplysninger og informasjon med sikte på slik mulig rettergang overfor dem som personlig er ansvarlig for ugjerninger som en slik domstol skal behandle.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Den hovedvurderingen er jeg enig i. Det er det som er tragedien både i dette og i andre tilsvarende tilfeller, at det er uskyldige, sivile, som i stor grad får lide for andres ugjerninger. Det er bl.a. derfor en har krigsdomstoler, for å trekke til ansvar de som har begått ugjerninger mot folkeretten.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Jeg har satt så stor pris på Erik Solheims klare holdninger og engasjement i denne saken at jeg mer enn gjerne svarer, også fordi jeg deler hans analyse av situasjonen. Jeg er veldig nervøs for utviklingen i Montenegro. Regimet står det respekt av, men det er under hardt press, og derfor er Regjeringen opptatt av hva vi kan gjøre for å støtte opp om det, slik at ikke det blir det neste offer for Milosevics ugjerninger. Dette vet jeg at vår utenriksminister, som er formann i OSSE for tiden, arbeider med og er opptatt av, og vi vil vurdere om det er noe vi derigjennom kan gjøre, eventuelt også i NATO, for å stabilisere situasjonen i Montenegro.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-14:
Vi er nå inne på kjernepunktet i forhold til hva som skal til for å få til en politisk løsning, og hva som skal til for faktisk å trygge kosovoalbanerne etter at man har fått til en politisk løsning. Det er kommet et interessant initiativ fra Tyskland på dette punktet, som jeg gjerne skulle hatt statsministerens synspunkter på. Det dreier seg om hvorvidt man kan klare å få inn en styrke med et FN-mandat, for nettopp å få i gang forhandlingene i det politiske sporet, men også om den konkrete sikkerheten på bakken etter endt tilbaketrekking. I tillegg lurer jeg på om Regjeringen har tatt noe initiativ overfor FN i den situasjonen vi har nå – både som norsk regjering og ikke minst fordi vi har formannskapet i OSSE kunne Norge bidra spesielt for å få FN inn i forhold til de framtidige løsningene.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-14:
Jeg vil gjerne stille dette spørsmålet til statsministeren: I forbindelse med forslag til løsninger når det gjelder situasjonen i Kosovo – på hvilken måte man skal kunne klare å sikre både at bombingen stopper og at overgrepene i forhold til kosovoalbanerne stoppes – er det noen som har begynt å lufte forslag om en framtidig deling av Kosovo. Jeg vil gjerne vite om Regjeringen anser at dette overhodet kunne være noen løsning, og hva slags vurderinger statsministeren gjør i forhold til hvilke signaler et slikt utfall vil gi både i forhold til regionen og i forhold til andre etniske konflikter verden over.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-14:
Jeg takker statsministeren for svaret. Jeg er glad for at han er enig i SVs vurderinger på dette spørsmålet, selv om jeg kanskje ville uttrykt meg enda sterkere enn det statsministeren gjør. Jeg tror at hvis man i det hele tatt kunne se for seg at utgangen av denne krigen skulle være et delt Kosovo hvor Milosevic belønnes ved å kunne beholde de delene av Kosovo som er mest attraktive for ham, vil man ikke bare sende et signal til Balkan, men også et signal til alle andre – og det er hundrevis av etniske konflikter rundt omkring i verden – i forhold til hvordan man da faktisk kan klare å sette i gang en helt ny tegning av verdenskartet ut fra etniske grenser, da aner vi ikke hva slags kriger som faktisk kan settes i gang som et resultat av en sånn type signal.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-04-14:
Jeg har også et spørsmål til statsministeren vedrørende Kosovo-konflikten. Fremskrittspartiet deler mange av Regjeringens synspunkter på denne konflikten, men på ett område skiller vi lag med Regjeringen, og det er når det gjelder spørsmålet om å ta flyktninger til Norge. Der er Fremskrittspartiet på linje med FNs høykommissær for flyktninger og de fleste andre land, som nettopp hevder at man ville bistå Milosevic ved å flytte flyktningene ut av området, man ville assistere i den etniske rensingen. Over hele forsiden på Verdens Gang i går – det har vel også statsministeren sett – var det en anmodning til Norge om å stoppe mottaket av flyktninger. Dersom alle NATO-land tok like mange flyktninger til sine land som Regjeringen har varslet, ville det bety omtrent en million flyktninger – cirka halvparten av den totale kosovoalbanske befolkning. Er det virkelig Regjeringens mening at det ikke ville hjelpe Milosevic, dersom NATO-landene tok halvparten av befolkningen til sine land?