Mudassar Kapur (Høyre), 2021-12-16:
I 2003 innførte daværende kommunalminister Erna Solberg introduksjonsloven, og 16 år senere la Jan Tore Sanner fram den nye integreringsloven. De siste 20 årene er det Høyre som har ledet an i alle de store integreringsløftene i Norge. Jeg ser at Arbeiderpartiet fortsetter å tviholde på en politisk kommentatorrolle, der man først og fremst kritiserer i stedet for å komme med konkrete forslag. Jeg synes også det er ganske spesielt å snakke om sysselsetting blant folk med kort botid i Norge uten engang å nevne at det var i løpet av de årene som Høyre styrte, at man tok imot rekordmange flyktninger og bosatte dem – de er i gang med et introduksjonsprogram. Det vil ta noe tid før alle er i løpet, men vi har fornyet programmet, vi har forsterket det, og vi fikk til mer bosetting enn det Arbeiderpartiet klarte. Vi fikk gjort noe med det feltet også, men la nå det ligge. Vi i denne sal er enige, tror jeg, om at målet må være at flest mulig skal inkluderes i arbeids- og samfunnslivet. Da er jo språk og kompetanse nøkkelen. Det å ha en jobb å gå til er verdifullt for den enkelte, i tillegg er høy yrkesdeltakelse en forutsetning for å få til et bærekraftig velferdssamfunn. Det er derfor viktig for innvandrerne selv at de har den norskkunnskapen og kompetansen de trenger for å fylle det behovet som arbeidslivet har og etterspør. Her gjorde Solberg-regjeringen mye for å reformere integreringsprogrammet, slik at det nå gis bedre norskopplæring og flere får fagbrev og utdanning i Norge. Den største forskjellen mellom folk i Norge er mellom dem som har jobb, og dem som står utenfor. Derfor mener vi i Høyre at det å inkludere flere i arbeidslivet er viktig for å bekjempe utenforskap og få til god integrering. Alle som kan og ønsker det, bør få sjansen. Det må være det viktigste for oss alle. Det er jo om man ikke kommer seg inn på arbeidsmarkedet, at utenforskap og fattigdom oppstår. Tall fra SSB viser at økning i ulikhet de siste årene er representert ved barn med innvandrerbakgrunn fordi de ofte har foreldre som ikke er i jobb, eller bare har én inntekt og kort botid. Barn som vokser opp i hjem hvor foreldrene har jobb og utdanning, har større sannsynlighet for å lykkes senere i livet enn barn som ikke har den samme oppveksten. Så det viktigste for oss nå må være å passe på at de sosiale forskjellene ikke går i arv. Da er jobb og skole det viktigste. Det er derfor vi under vår tid i regjering har sørget for at man får gratis kjernetid i barnehagen, har redusert prisen i barnehage og SFO for lavinntektsfamilier og har sørget for å øke barnetrygden og innført fritidskort. Alle barn fortjener en god oppvekst og en skole som gir muligheter for alle uavhengig av foreldrenes økonomi. I noen områder i våre største byer vet vi at utfordringene med tanke på levekår er ganske sammensatte: Det kan være sosial bakgrunn, det kan være bosituasjonen, og det kan være mange andre elementer, men vi vet at bomiljø, trangboddhet, høy arbeidsledighet, barnefattigdom – og ofte stor andel innvandrerbefolkning – er noe som går igjen i disse områdene. Derfor er det viktig at vi nå framover får en bedre samordnet innsats i disse områdesatsingene, at vi beveger oss mot en ny måte å tenke på, hvor man ikke bare ser på de klassiske strukturene i områdesatsingen, men også i mye større grad ser på å skape et lokalt næringsliv og arbeidsplasser og ikke minst enda mer satsing på tidlig innsats og forebyggende arbeid når det gjelder kriminalitet blant ungdom. Dette krever at flere instanser må jobbe bedre sammen. Et program som har fungert veldig bra i Oslo, er SaLTo-programmet, noe jeg tror flere representanter i salen er enig i. Med Høyre i regjering fornyet og forlenget vi områdesatsingen, men dessverre har vi hørt at det er ubrukte midler på satsingen i Oslo sør. Jeg håper at Arbeiderpartiet i regjering holder den lokale byrådslederen litt i ørene og ber om litt rapportering på hvorfor pengebruken ikke er som den bør være. Jeg håper også, uansett forskjeller i denne sal, at akkurat når det gjelder integreringspolitikken, kan vi være enige om at her må vi dra lasset sammen, der jobb og skole er og blir det viktigste.