Michael Tetzschner (Høyre), 2021-01-21:
I det refererte er tilhørerne allerede ført inn i problematikken. Vi må sette sted og navn på det som skjer. Lektor Clemens Saers på Oslo handelsgymnasium er den personen som er bakgrunnen for denne interpellasjonen, og som opplevde å bli utsatt for overfall og påført varig legemsskade mens han, i likhet med tusenvis av lærerkolleger over hele landet, utøver sitt yrke på en vanlig skoledag – underviser, utbrer kunnskap, bygger dannelse hos den enkelte elev, understøtter normdannelse og formidler samfunnets verdier videre til en ny generasjon. Det er både et samfunnsoppdrag og en betrodd oppgave på vegne av foreldre og foresatte, og det er ikke minst et privilegium for de elevene som får dette tilbudet, som på denne måten får nøkkelen til å forstå og beherske fagene, ja i stort til senere å mestre livet. Og det er også når læreren ser at hun eller han lykkes i dette, at det å undervise gir yrkesstolthet og mening. Et fysisk angrep på en lærer er samtidig et angrep på alt skolen står for. Det er også et angrep på uskyldige medelever som ser at tid og energi som skulle vært brukt på dem, i stedet går med til å håndtere asosial og i noen tilfeller kriminell adferd. Som stortingsrepresentant skal man vise varsomhet med å mene for mye offentlig om saker som verserer for retten. Men saken er avsluttet for domstolene. Og det bør igjen bli et tema for politikken om man i denne og lignende saker synes de resultatene som systemene har produsert, er både rimelige og rettferdige, om Saers og kolleger av ham i tilsvarende situasjon ikke skal bli informert om allerede voldsdømte elevers farlighet og den risikoen de representerer for skolens ansatte og også medelever. Det hører med til historien at Saers ble angrepet fordi han stilte seg i døråpningen da de voldsparate fra en annen klasse tiltvang seg adgang til klasserommet for å banke opp en elev i Saers klasse. Saers er altså slått helseløs, ikke fordi han selv hadde opptrådt løsmunnet eller uklokt eller provoserende, men fordi han var modig nok til å stille seg i veien for inntrengerne og for å beskytte egne elever. Det hører også med i bildet at etter at Saers var slått ned, var det like modige elever som tok opp forsvaret mot inntrengerne. For dette har en av dem mottatt Carnegiemedaljen, en påskjønnelse til folk som med fare for egen helse og liv gjør mer enn det som forventes. Så er det den kalde jussen: Da retten ikke fant at skoleledelsen hadde opptrådte uaktsomt i tilstrekkelig kvalifisert – det vil si grov – grad, ble Saers ikke tilkjent erstatning etter de reglene som nå gjelder, selv om retten bebreider arbeidsgiver for å ha sviktet. Så kan man si at gjerningsmannen ble dømt til ubetinget fengsel, og da skal alt være i orden. Det ser ut til å være tankegangen. Men i det videre arbeidet med saken mener jeg å ha avdekket et større kompleks av problemer som gjør at jeg har brakt denne saken frem i denne interpellasjonen, fordi jeg mener den krever vår alles oppmerksomhet og en vurdering fra kunnskapsministeren. Saken er ikke en enkelthendelse. Den er bare særdeles grotesk. Det begrenser seg ikke til en hendelse i et klasserom på Oslo handelsgymnasium. Det viser seg at det er mange og et sterkt stigende antall tilfeller av vold og trusler mot lærere i skolen, og ikke minst i Osloskolen. Fra 2015 til og med 2019, som er det siste hele året vi har statistikk for, er det snakk om 3,5 ganger så stort antall hendelser. I 2019 var det det 1 908 alvorlige og 592 svært alvorlige hendelser, til sammen 2 500. I Osloskolen har 15 pst. av lærerne opplevd uakseptable hendelser, hvis vi også tar med kategorien under de to alvorligste. Fra 871 registrerte episoder i 2015 kan man nå i statistikken lese 4 840 i 2019. Vi snakker her om over en femdobling. Nå vil sikkert noen si at bak en slik utvikling ligger forhold som skolen ikke påvirker selv. Det blir likevel et spørsmål om man har en ledelse av Osloskolen som interesserer seg for disse tallene, og om man i det hele tatt arbeider med effektive tiltak som kan snu utviklingen, og som skal være noe mer enn å tilby terapisamtaler i ettertid med voldsutsatte lærere, etter at skaden har skjedd. Jeg finner ingen tegn til en slik interesse for å bekjempe verken volden eller voldsutviklingen i Osloskolen, men jeg finner bortforklaringer, og jeg finner utenomsnakk. La oss stanse opp et øyeblikk ved denne voldshendelsens forhistorie. Den dømte voldsmannens fikk med seg flere for å angripe – ikke læreren som hovedmål, men en medelev. Hensikten var å inndrive narkotikagjeld ved bruk av vold. Vi ser at det er et kompleks av kriminalitet som man lar utspille seg innenfor en videregående skoles område – organisert vinningskriminalitet, skolen som markedsplass for narkotika, vold mot medelever og de som fortrinnsvis skal utøve skolens autoritet. For så et øyeblikk å vende tilbake til uretten mot Saers: Hva opplever han? Jo, at lederne over løper fra ansvaret, både det juridiske og ikke minst moralske. Kommunen mobiliserer de dyktige juristene på kommunens juridiske kontor – Kommuneadvokaten – i krigen mot den som plutselig er blitt problemet, nemlig den som ble offer, den som ble overfalt. Og når vedkommende da hårfint taper erstatningskravet, insisterer kommunen på at han skal dekke kommunens saksomkostninger i tillegg til sine egne. Etter flere rettsinstanser står Saers tilbake med ødelagt helse, som retten mente sannsynligvis kunne vært forebygget av arbeidsgiver, og med en regning på nesten 1,7 mill. kr. Et paradoksalt poeng er at staten håver inn 300 000 kr i merverdiavgift. Staten vinner, selv når den er moralsk taper. Jeg vil på denne bakgrunn og ut fra sakens alvorlige karakter og ikke minst hva tallene avdekker av et fenomen i vekst og den manglende interesse for å gjøre noe kraftfullt med det, imøtese statsrådens svar.