Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2008-03-04:
Med fare for nok en gang å bli beskyldt for å konkurrere med Lars Sponheim i pompøsitet vil jeg si at dette er en dag som Stortinget kan være stolt av, som det norske politiske systemet kan være stolt av, og hvor det ikke gir stor mening for de seks partiene som har vært med på dette forliket, å diskutere hvem som sa hva, gjorde hva, og hvem som har mest ære. Vi har sammen ære - Regjeringen har ære, Stortinget har ære, og det norske politiske systemet har ære. En av grunnene til at Norge er på topp i verden når det gjelder gode land å leve i, er nettopp vår evne til å finne samlende løsninger i vanskelige situasjoner. Uten å trekke dette for langt - et av de landene som har opptatt meg mest i det siste, er Kenya. Kjernen i den politiske konflikten i Kenya er at 51 pst. av landets innbyggere kan styre over 49 pst., enten det nå er den ene eller andre veien, og det er nødt til å føre til vanskeligheter. Men vår evne til nasjonale kompromisser i så store og krevende saker som dette er noe vi bare skal være stolte av i fellesskap. Så vil jeg også si at en av de tingene som har kommet ut av dette, og som nå vekker en del internasjonal interesse, er ideen om karbonnøytralitet. Det kan synes tilsynelatende lite. Foreløpig er det fem land som har erklært målsettinger om karbonnøytralitet, men det som gjør denne ideen mer anvendbar, er at det ikke bare er land som kan erklære målsetting om karbonnøytralitet. Det kan byer - Arendal har gjort det i Norge, og andre norske byer vil kunne komme etter - og det kan bedrifter. Mange amerikanske bedrifter som i utgangspunktet ikke var blant dem som var mest kjent for sin miljøvennlighet, har nå gått foran og erklært vesentlige målsettinger, går gjennom hele sin næringsportefølje for å se hvor de kan redusere utslippene, og dermed bidra til press på det politiske systemet. Så er det én fare med et slikt forlik, og det er tendensen til at debatten kan forstumme og dermed det politiske presset, for det er debatt og strid som på en måte er politikkens kjerne - uten det kommer vi aldri videre. Derfor er det helt avgjørende å slå fast, som flere talere her har gjort, at dette klimaforliket er ikke slutten på klimadebatten i Norge. Det er snarere starten på den vel informerte klimadebatten. Det vil komme masse ny kunnskap på basis av forskning i årene framover. Det vil bli utviklet mange nye teknologier, og ingen av oss kan med sikkerhet si hvor de vil komme, men de vil gi oss nye muligheter, og det vil komme nye og spennende politiske ideer fra andre land. Alt dette må vi ta inn, slik at vi videreutvikler det som ligger i dette klimaforliket. Det kan godt hende at mange av tingene vil virke utdaterte bare om noen få år. Det er umulig å vite på et område som er så - for å bruke et fint ord - dynamisk internasjonalt som dette nå er. Så starter vi umiddelbart med det harde arbeidet som er å sette ut i livet hvert eneste punkt i dette klimaforliket. Her er det hardt arbeid innen samferdsel, innen oljepolitikk, innen energipolitikk, på det internasjonale feltet - kort sagt: på de aller, aller fleste områder, og alt må gjennomføres så langt det er i vår makt. Så er det selvfølgelig riktig at Norge ikke kan løse problemene alene. Vi kan bare løse dem i et bredt, internasjonalt fellesskap. Vi skal være en viktig pådriver og partner for det internasjonale samfunn fram mot København-toppmøtet i 2009. Mye vil avhenge av det amerikanske presidentvalget. Kanskje kommer man ikke helt i mål i København i 2009, men vi skal i alle fall være en partner som bidrar til dette. Slik jeg oppfatter det, er det særlig tre områder hvor Norge har noe å bidra med globalt, internasjonalt. Så må vi bare fullt erkjenne at på mange andre områder vil vi ta lærdom av andre. Det er f.eks. ikke særlig realistisk at hele verden skal se til Norge når det gjelder utslipp fra flytrafikken. Det kan vanskelig reguleres i et lite land som Norge alene, hvor vi ikke har noen flyindustri å stille særlige krav til. Der vil vi måtte ta lærdom av hva som f.eks. gjøres i EU. Men på tre områder har vi et særlig norsk bidrag som vil være av internasjonal interesse. Det er når det gjelder karbon, fangst og lagring. Hvis vi lykkes på Mongstad og på Kårstø, vil dette være av vesentlig internasjonal interesse, og det er selvsagt av interesse sett i sammenheng med hva som gjøres i EU, USA, Kina og andre steder. Så er skipsfart et område hvor resten av verden ser til Norge. Vi har en relativt moderne flåte. Vi er blant verdens fire-fem største skipsfartsnasjoner, og det vil være vesentlig internasjonal interesse for hva vi gjør. Norge bør bidra til å få skipsfart inn i det globale kvotesystemet, selv om det er vanskelig. Det er mer teknisk problematisk enn på mange andre sektorer. Jeg vil starte dialogen med rederinæringen om dette allerede i morgen, på Rederiforbundets årsmøte, og jeg håper at dette kan bli et område hvor vi kan gjøre mye i Norge som vil kunne ha internasjonal betydning. Det tredje i tillegg til CO2-fangst og lagring og skipsfart er regnskog. Det løftet som Regjeringen og opposisjonspartiene i fellesskap har gitt, om å bidra med 3 milliarder kr på dette området, har vakt stor internasjonal interesse. Vi får masse partnere som nå er interessert i å diskutere med oss hvordan vi skal gjøre det. Men - la meg med en gang advare mot å rushe til prosjekter som er halvgode. Regnskogen skal vernes i noen av de mer korrupte landene på kloden. Den skal vernes i land med borgerkrig, en del land som er meget svake stater. Kort sagt: Dette er ingen enkel sak, det er ikke bare å sende en sjekk med penger. De to landene som pr. i dag utpeker seg som land med klarest nasjonale forvaltningsplaner som det er mest sannsynlig at man kan gå inn og støtte, vil være Brasil og Papua Ny-Guinea. Det kan også være noen andre latinamerikanske land, men mange av de landene som vi snakker om, har ikke selv noen nasjonal plan som det er mulig utenfra å gå inn og støtte. Vi skal gå så fort fram som overhodet mulig på dette området, la det ikke være noen tvil om det. Vi skal komme tilbake i revidert nasjonalbudsjett med egne forslag til Stortinget i budsjettet for neste år så snart det er mulig å bruke penger på dette området, men ingen vil være tjent med at vi kaster penger inn i ting som ikke blir vellykket. Den boomerangen kommer bare tilbake, og den kommer ikke bare tilbake til Regjeringen, den kommer tilbake til et samlet norsk politisk miljø. La oss så foreta en sammenlikning mellom Fremskrittspartiets syn på klimaområdet og på f.eks. eldreomsorgen. Når jeg nevner eldreomsorgen, er det fordi det er et område hvor Fremskrittspartiet i Norge åpenbart har bidratt positivt til en «trøkk». Det er jo ikke slik at Fremskrittspartiet når det gjelder eldreomsorgen siterer hver eneste ekspert i hele verden som sår tvil om at vi trenger en bedre eldreomsorg, eller at de hver gang det kommer noen forskningsrapporter, hopper opp eller løper rundt og sier at de skal vinne velgere ved å så tvil om behovet for en bedre eldreomsorg i Norge. Men det er jo det som skjer på dette området! Fremskrittspartiet sa opprinnelig at dette med klimatrusselen var noe SV - jeg personlig - hadde funnet på for å vinne stemmer. Det var i 1989. Så gikk man mot Kyoto-avtalen da den kom. Så, da nobelprisen kom, var man skeptisk til det også - både til klimapanelet og til Al Gore. Det er ikke det at Al Gore sier mye fornuftig som man må støtte, men det er det det kan sås tvil om, som er det interessante. Så løper Per Sandberg rundt og sier at han skal vinne stemmer på å så tvil om klimatrusselen, og på område etter område fremmer Fremskrittspartiet forslag som vil øke de norske utslippene, enten det gjelder samferdsel eller oljeboring, eller hva det måtte være. Kort sagt: Når man ikke vil delta i den nødvendige nasjonale mobilisering for å få befolkningen med på det klimaløftet som vi er nødt til å ta, blir det veldig, veldig vanskelig å ha Fremskrittspartiet som partner på dette området. Det betyr ikke at ikke Solvik-Olsen sa mye vettugt i sitt innlegg. Mange av synspunktene deler jeg, eller de er en viktig del av debatten, men så lenge Fremskrittspartiet ikke er en partner i å mobilisere for dette altoverskyggende målet for kloden vår, blir det veldig vanskelig å ta Fremskrittspartiet inn i noen reell dialog også på de områdene hvor partiet har enkelte poenger. La meg da nevne ett av dem, og det er biodrivstoff. Det er helt riktig at de tallene som Regjeringen i fjor la fram når det gjelder biodrivstoff, var i den optimistiske enden. Det var da de best tenkelige betingelser for hvordan biodrivstoff kan bidra. Det kan jo ikke bety at vi skal legge ideen om biodrivstoff til side, men vi trenger en nyansert debatt om biodrivstoff, hvor man vurderer de enkelte prosjekter. Noen av dem vil være fornuftige. Kan vi få til annen generasjons biodrivstoff, enten basert på avfall fra landbruket eller på skogsavfall, er det jo en fantastisk mulighet for kloden. Men man trenger en konkret vurdering. Jeg var i Ghana i forrige uke. Der er det tre norske finansmiljøer som nå vil investere i biodrivstoffproduksjon på basis av jatropha, en plante som kan vokse i tørre strøk i Ghana. Hvis dette lykkes, er det en svær mulighet. Men det er også mange farer knyttet til det. Dem må man vurdere sak for sak. Er det slik at man virvler opp mer CO2 ved å dyrke opp nye områder enn det man tjener på å dyrke, kan man ikke gjøre det. Er det slik at man bruker større innsatsfaktorer på irrigasjon, kunstgjødsel o.l. enn på det man får ut, kan man ikke gjøre det. Får man mange problemer med lokale bønder, kan man heller ikke gjøre det. Men la oss starte med et positivt utgangspunkt, for så å håndtere de vanskelighetene som måtte dukke opp. La meg så til slutt sitere Marianne Marthinsen - dvs. det er ikke hennes sitat, det er Blekkulfs, og det er det debatten handler om: «Bruk hodet, vi har bare en klode».