Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2012-06-08:
Jeg beklager at jeg var noe ivrig der, men dette er en viktig sak, som det haster med å få ment noe om. La meg først få komme med den bekjennelsen at interpellasjoner er den debattformen jeg kanskje liker aller best i Stortinget, fordi det gir mulighet for faktisk å få debatt. Jeg håper at vi kan få det i dag, at dette kan bli et slags politisk verksted som vi kan bruke inn mot forskningsmeldingen, som er forespeilet oss til høsten. Først må jeg tillate meg å komme med noe bakgrunnsinformasjon fra regjeringens forskningsbarometer: Instituttsektoren står for om lag 20 pst. av de samlede FoU-utgifter i Norge. 17 pst. av alle norske vitenskapelige artikler involverer minst én instituttforsker. Instituttsektoren får tre ganger så store FoU-inntekter fra norsk næringsliv som UH-sektoren gjør. Instituttsektoren står for den største andelen av midler Norge får fra EUs rammeprogrammer. Instituttsektoren får nesten alle FoU-midlene fra utenlandsk næringsliv til Norge. Instituttsektoren får nesten like høye inntekter fra andre offentlige internasjonale finansieringskilder som fra EU. Instituttene er veldig forskjellige. Man har teknisk-industrielle institutter, samfunnsvitenskapelige institutter, miljøinstitutter, primærnæringsinstitutter og regionale institutter, som har regional tilknytning, men også har noe til felles med alle de ovenfor nevnte. Felles for mange av disse, om ikke alle, er at de er etablert for å sikre kvalitet i forskningen og for å sikre at vi skal ha høykompetente miljøer som raskt kan orientere seg mot de til enhver tid eksisterende behov i arbeidsliv og forvaltning, som et supplement til UH-sektoren, som kanskje ikke på samme måte kan orientere seg like raskt i terrenget. Regjeringen skriver i Forskningsbarometeret: «Den norske instituttsektorens viktigste funksjon er å bidra med anvendt forskning og kunnskapsutvikling til næringslivet, offentlig sektor og samfunnet for øvrig.» Men målet har også vært at det skulle gi større frihet for forskningen, at en armlengdes avstand mellom bestiller og utfører skulle skape større tillit til kunnskapsgrunnlaget for forvaltning og politiske beslutninger. Det er klart at opposisjonen, og kanskje samfunnsdebattantene for øvrig, vil da ha større tillit til kunnskapsgrunnlaget enn dersom kunnskapen kommer direkte fra regjeringsapparatet. Jeg har lyst til å trekke fram et veldig godt eksempel, nemlig en kollega av statsråd Halvorsen, tidligere statsråd Helen Bjørnøy. Da vi behandlet stortingsmeldingen om Barentshavet og havområdene utenfor Lofoten og Vesterålen, var Helen Bjørnøy veldig tydelig på at den informasjonen som kom fra instituttene, skulle gjøres tilgjengelig for alle aktørene i samfunnet – også opposisjonen på Stortinget. Det gjorde at vi fikk en veldig god debatt, en debatt om politiske prioriteringer, ikke i så stor grad en debatt om kunnskapsgrunnlaget. Hvis jeg får slenge inn et politisk sleivspark, vil jeg si at da statsråd Solheim skulle behandle denne saken i runde nr. 2, var han mer opptatt av å snakke om måker og søl i strandsonen enn han var opptatt av å snakke om fisk. Forskning, som alle hadde tilgang på, hadde vist at fisken ikke ville ha problemer med oljeboring i Lofoten og Vesterålen. Det var i hvert fall et glimrende eksempel fra daværende statsråd Bjørnøys side på hvordan dette bør og skal håndteres. Spørsmålet er så: Hva er basisfinansiering? Vi kunne risikert at denne debatten bare handlet om det. Men basisfinansiering er mer enn strategiske instituttbevilgninger, og det er alle pengene som instituttene vet at de får 1. januar, når året starter, basert på vedtak i Stortinget. Dette legger vi til grunn for debatten. Etter regjeringens definisjon av basisbevilgninger er det noen av instituttene som får 4–5 pst. basisfinansiering, mens flere får over 50 pst. og noen over 70 pst. En bedre illustrasjon er at mange institutter per forskerårsverk får 200 000 kr i basisbevilgning, mens mange institutter får opp mot og godt over 400 000 kr, noen over 1 mill. kr, og rekorden er 1,8 mill. kr per forskerårsverk. Dette er det regjeringens forskningsbarometer som sier, ikke Tord Liens utredningsavdeling. Dette er en konkurransearena som ikke er rettferdig – den er tvert imot urettferdig. Hvis et institutt med 5 pst. basisfinansiering skal konkurrere med et institutt med 70 pst. basisfinansiering, hvor kostnaden for den enkelte forskers arbeidsinnsats allerede er 70 pst. finansiert, er det klart at den konkurransen er mildt sagt urettferdig. Det er ikke Davids kamp mot Goliat engang. Dette skaper også sektorisering av kunnskapsgrunnlaget. Dersom et institutt blir helt avhengig av basisbevilgning fra ett departement, vil man også spesialisere seg sterkt mot det departementets behov og vil kunne bli oppfattet som en del av departementets apparat. Dette fører igjen til en debatt om kunnskapens legitimitet. Dersom skillet mellom departementets fagavdelinger og instituttene blir utydelig, forsvinner også oppfatningen av det faglige innholdets nøytralitet og faglighet. Havforskningen er et eksempel. Havforskningsinstituttet er både et forvaltningsorgan og et forskningsinstitutt, med stor tillit både internasjonalt og nasjonalt, men instituttet utfordres, i henhold til evalueringen som har fått navnet Stø kurs, som er gjort av Havforskningsinstituttet. Her står det bl.a.: «Mens aktører i fiskeriforvaltningen oppfatter at HI er en uavhengig kunnskapsorganisasjon, er det utbredt mistenksomhet i andre miljøer om at relasjonene er for tette mellom FKD og HI, og at instituttet i for stor grad lar sin forskning og rådgivning påvirkes av FKDs politiske agenda.» Videre står det i evalueringen at: «Oxford Research» – utrederen– «anbefaler derfor at FKD og HI tar initiativ til en diskusjon omkring spørsmålet legitimitet/ eierskap. I diskusjonen er det viktig at andre departementer og direktorater involveres.» Det siste er det viktig at statsråden noterer seg. Denne skjevheten i finansieringen vanskeliggjør også strategisk samarbeid, fordi man vanskelig kan delta i felles forskningsprosjekter når noen har 70 pst. og andre har 50 pst. Da blir strategisk samarbeid vanskeligere. Selv om det internt i de forskjellige instituttkategoriene er noe større likhet i finansieringen, skaper den store skjevheten mellom kategoriene utfordringer. Miljøinstituttene og primærnæringsinstituttene har kompetanse på naturressurser. Miljøinstituttene og Havforskningsinstituttet har kompetanse på fisk, sjøfugl og det maritime miljø for øvrig. Det som prinsipielt er mest betenkelig, er den politiske styringen. Noen reagerer kanskje på at jeg kaller det for det, men det får vi ta etter hvert. Det som prinsipielt kanskje er mest betenkelig når det gjelder samfunnsforskningsinstituttene, er at noen av samfunnsforskningsinstituttene får en betydelig del av sine midler fra regjeringen. Når det gjelder de teknisk-industrielle instituttene, hvor man slår fast at 2+2=4, er det ikke noe man trenger å diskutere, og Kristin Halvorsen og Tord Lien er enige om det. Men når det gjelder forskning på hvordan samfunnet fungerer, er det vanskeligere å sette to streker under svaret. Derfor er finansieringen av samfunnsvitenskapelige institutter prinsipielt mest betenkelig. Et område hvor vi trenger mer kompetanse, gjelder teknologi og samfunn og hvordan disse forholdene påvirker hverandre – hvordan teknologi påvirker samfunnet. Med dagens finansieringsmodell er det vanskelig å få til synergier mellom de teknisk-industrielle instituttene og de samfunnsvitenskapelige instituttene. Jeg ønsker å komme kort inn på to andre forhold. Regjeringen skriver i Forskningsbarometeret: «Instituttene er altså det internasjonale brohodet i norsk forskning og den mest sentrale leverandøren av anvendt forskning til næringslivet og offentlig sektor.» Dette er ikke en budsjettdebatt, men et forhold som påvirker finansieringsbildet, er at dersom UH-sektoren deltar i et program i EU, får man både dekket egenandelen og en solid bonus på toppen, mens instituttene ikke får dekket mer enn en brøkdel av egenandelen. Det er ikke å stimulere til økt internasjonalisering av instituttsektorens virksomhet. Det håper jeg at vi kan ta en debatt om, både nå og ikke minst i forbindelse med forskningsmeldingen. Det andre vi må ta med i denne debatten, er grensedragningene mellom universitetssektoren og høyskolesektoren, instituttene og konsulentbransjen. Kravene til universitetene om mer kommersialisering og ekstern finansiering presser instituttene lenger ut mot konsulentbransjen. Framtidige fusjoner mellom institutter og UH-sektoren vil tvinge fram en debatt om disse grensedragningene. En av de store fordelene med interpellasjoner er at man ikke trenger å konkludere så bastant, selv om man er interpellant, men noen mål må vi være enige om. De er: større grad av finansiell likebehandling av instituttene, uavhengig av hvilken kategori de tilhører mer frihet til instituttene, som vi har diskutert flere ganger gode vilkår for oppbygging av kompetanse i instituttene styrking av norske institutters internasjonale relevans og gjennomslagskraft Og ikke minst er det viktig – og kanskje det aller viktigste – å sikre at instituttene oppleves som uavhengige av statsforvaltningen, og ikke sektorisere kunnskapen, men sikre at kunnskapen oppfattes som uavhengig, også i framtiden. Virkemidler for å oppnå dette skal jeg nevne kort: Alle instituttene må gis tilnærmet samme basisbevilgning, og den offentlig finansierte delen av instituttenes konkurransearena må styrkes. Det er statsministerens prerogativ å organisere regjeringen, men – et siste innspill – kanskje man kunne se på hvorvidt man skulle flytte instituttene til ett departement.