trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Tore Sanner (Høyre), 2002-01-31:
Trond Giske fortjener ros for at han klargjør de politiske skillelinjene. Han snakker som en god, gammel Ap-mann. Giske legger vekt på at folk skal få tjenester folk har bruk for. Ifølge Giske er det da Arbeiderpartiet som skal bestemme hva slags tjenester dette er, og hvem som skal produsere tjenestene. Ellers er det kanskje mer oppsiktsvekkende at den tidligere utdanningsministeren ikke kan lese. Han har åpenbart ikke lest den rapporten som Victor D. Norman har lagt frem, eller så er det kanskje slik at skolen er så dårlig som enkelte har hevdet, og at man derfor leser feil. Det som er sentralt for Samarbeidsregjeringen, er at man skal skape bedre tjenester for brukerne. Det skal man ikke gjøre ved å sentralisere, slik Arbeiderpartiets medisin altfor ofte er, men ved å desentralisere, ved å flytte makt og ansvar ut fra de departementale kontor til der hvor tjenestene produseres. Regjeringen Stoltenberg fikk mye fortjent ros da den tiltrådte, også fra Høyres leder Jan Petersen, for initiativ som ble tatt for å fornye offentlig sektor. Men det tok ikke lang tid før venstresiden i Arbeiderpartiet tok grep og stoppet de prosessene som var satt i gang. Ja, det gikk faktisk så langt at den tidligere administrasjonsministeren, Jørgen Kosmo, gav de ulike fagorganisasjonene vetorett i forhold til moderniseringsprosessen. Jeg er enig med Trond Giske når han sier at omstillingen skal skje i samarbeid med de ansatte. Mitt spørsmål er om Giske nå mener at det skal skje i samarbeid med de ansatte, eller om han står på den gamle linjen til Jørgen Kosmo, som innebar at man i realiteten skulle gi vetorett til alle fagorganisasjoner innenfor offentlig sektor.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2002-01-31:
Det er ingen hemmelighet at Fremskrittspartiet er svært glad for den redegjørelsen vi har fått fra statsråden, og at vi synes det er nødvendige håndgrep som må tas. For 30 år siden var det 30 pst. færre ansatte i statsforvaltningen enn det vi har nå. Det er blåst opp over tid. Tilsvarende tall finner man i Kommune-Norge – kanskje enda mer markant der. I en rapport fra Statskonsult om offentlig sektor som ble lagt fram i fjor, påpekte man at det i gjennomsnitt er 20 pst. innsparingspotensial i de statlige etater, og at det i forhold til årets budsjett kan spares ca. 45 milliarder kr. I Budsjett-innst. S. nr. 2 for 2001-2002 kan man lese at Arbeiderpartiet også støttet modernisering av statsforvaltningen og etterlyste konkrete tiltak. I budsjettinnstillingen på side 19 står det at et flertall, bestående av alle partier utenom SV og Senterpartiet, «ber Regjeringen igangsette konkrete prosjekter på effektivisering/konkurranseutsetting i første halvdel av 2002». Men så hører vi i dag at representanten Giske er sterkt kritisk til det som har kommet fra statsråden. Mitt spørsmål er: Når man i desember faktisk bad om disse konkrete tiltakene som man nå har fått, hvordan skal vi da tolke kritikken? Slik jeg forstår, er den marsjordren som Arbeiderpartiet gav, sammen med flertallet i komiteen, meget klar.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2002-01-31:
Hvis representanten hadde tatt seg bryet med å høre på første del av mitt innlegg, ville han ha hørt at jeg var inne på nettopp dette temaet. Det er nettopp innenfor helse og skole f.eks., som er viktige samfunnsområder, og hvor Arbeiderpartiet har styrt, at vi har enorme forskjeller. Med Fremskrittspartiets finansieringsordninger for disse områdene vil man få likhet. Man vil kunne få like mye penger enten man ønsker å gå til et privat sykehus eller til et offentlig sykehus, man vil kunne få like mye penger med seg fra statskassen enten man velger en privat skole eller en offentlig skole. Vi ønsker å bidra til at dette ikke skal føre til økte forskjeller, men til mer likhet uansett hvilket tilbud man velger – privat eller offentlig.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2002-01-31:
Som jeg uttrykte i mitt innlegg, har vi selvfølgelig forståelse for at en del av disse tiltakene, som innebærer så store omveltninger, vil ta en viss tid. Men enkelte av dem bør vi begynne å se konturene av klart og tydelig før sommerferien og også utover høsten. Vi forventer at de tingene som kan gjøres raskt og enkelt, ikke byråkratiseres og utredes unødvendig, men at man kommer i gang. Jeg må også her trekke inn Budsjett-innst. S. nr. 2 for 2001-2002, hvor et flertall i komiteen, som også omfatter Høyre, «ber Regjeringen igangsette konkrete prosjekter på effektivisering/konkurranseutsetting i første halvdel av 2002». Meg bekjent er første halvdel av 2002 de seks første månedene av 2002. Jeg må jo da anta at komiteens flertall med denne bemerkningen mener at man må få konkretiseringer i første halvår av 2002.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2002-01-31:
Det er helt åpenbart at vi har et rekrutteringsproblem i enkelte deler av offentlig sektor. Jeg tror det kan være mye å hente ved å få folk fra papirproduserende områder over til de praktiske, tjenesteproduserende områdene. For oss i Fremskrittspartiet er det ikke så viktig om det er et privat firma som driver med pleie og omsorg eller med hjelp til rusmisbrukere, eller om det er offentlig virksomhet som gjør det. Men jeg tror det er noe vi kan gjøre i den offentlige sektor også. Vi kan for det første styrke mulighetene for utdanning i disse retninger – få utdannet flere leger, få utdannet flere sykepleiere, få utdannet flere lærere. Men vi må også gjøre noe med det offentlige som arbeidsplass. Vi må f.eks. få en mer fleksibel lønnspolitikk. I forrige stortingsperiode satt jeg i utdanningskomiteen. Der så vi bl.a. på ungdommers holdning til fleksibel lønn og belønning for ekstrainnsats. Det viste seg at svært mange unge mennesker er meget skeptiske til å gå inn i yrker hvor man ikke får individuell avlønning. Og dette med individuell avlønning er nettopp noe som SV i mange tilfeller har kjempet mot i offentlig sektor.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2002-01-31:
Jeg oppfatter Senterpartiet – i likhet med SV – som rimelig fundamentalistisk motstander av all effektivisering, privatisering og konkurranseutsetting, og de siste årene mener jeg kanskje å ha sett en dreining hvor Senterpartiet har blitt et slags antiprivatiseringstaliban. I likhet med første replikant mener jeg at vi ved å gå tilbake til Budsjett-innst. S. nr. 2 for 2001-2002 kan komme litt inn på hva Senterpartiets holdninger er. Vi snakker altså her om effektivisering, privatisering og konkurranseutsetting, og jeg siterer fra side 19: «Over tid gir det ikke et kvalitetssikret velferdstilbud, det gir ikke billigere tjeneste, og det skaper heller ikke større trygghet i samfunnet.» Jeg kan legge fram rapporter, bl.a. fra FAFO, fra Hanne Bogen, som sier: «Svenske erfaringer med konkurranseutsetting av omsorgstjenester viser ingen generell nedgang i kvaliteten; tvert imot er det generelle bildet konstant kvalitet, ofte også kvalitetsforbedringer, tross kostnadsreduksjoner.» En annen FAFO-rapport, også fra Hanne Bogen, sier: «Av 219 kommuner med privat renovasjon/søppelhenting rapporterer 95 % om gode erfaringer. Av 276 kommuner med privat veivedlikehold/snøbrøyting, rapporterer 97 % om gode erfaringer.» Statskonsult har rapportert om 20 pst. effektiviseringspotensial i offentlig sektor. Jeg kunne stått her i en halv time og lest opp rapporter om effektiviseringsgevinster og konkurranseutsetting og de positive sidene. Mitt spørsmål er da: Hvor er dokumentasjonen for Senterpartiets syn om at disse tiltakene ikke gir billigere tjenester og mer kvalitative tjenester?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-31:
Representanten Giske har erfaring fra regjering, samtidig uttrykker han nå en ganske stor misnøye med kvaliteten på deler av offentlig sektor. SV deler den kritikken. Spesielt innenfor skole og helse er det oppgaver som må gjøres bedre. Da synes jeg det er betimelig å spørre en representant som også har vært skolestatsråd, om hvorfor han tror det har blitt slik. Hvorfor har det blitt slik at en del foreldre faktisk nå etterspør private skoleløsninger? Jeg tror det kommer av at kvaliteten er for dårlig, ikke av at foreldrene er spesielt sære eller har store ønsker om å velge. Da er utfordringen til Arbeiderpartiet fra SV: Hvordan skal vi rette på dette? Hvordan skal vi få fram de korrekte regnestykkene som viser hvor mye det koster å drive en kvalitetsmessig god skole? Jeg mener det er grunn til å trekke på erfaringene fra en som har vært statsråd i et slikt departementet. Hvorfor er det så stort sprik mellom det departementet og eventuelle regjeringer mener kvalitet koster, og det som kommunene ser seg i stand til å drive kvalitetmessig gode skoler på? Hvorfor er det ikke mulig for et parti som mener at vi må ha en bedre kvalitet, å få fram kvalitetsreformer, f.eks. på investeringer, på en slik måte at vi vet at vi får det til, før foreldrene har blitt så misfornøyde at de har bedt om mange private løsninger? På samme måte kan vi gå gjennom område etter område. Jeg har dette spørsmålet til Arbeiderpartiet: Er det slik at de nå i opposisjon ser at de sjøl har vært med på å bidra til en underfinansiering av offentlig sektor, som har ført til at kvaliteten har blitt så dårlig, og at de har bidratt til det presset på private løsninger som vi nå ser, og som denne regjeringen lever høyt på?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-31:
SV mener at det trengs fornyelse og en bedre offentlig sektor på nesten alle områder. Vi er ikke fornøyd med det som er, og det er utgangspunktet for hvorfor vi holder på med politikk. Men jeg kan ta et eksempel. Signe Øye nevner f.eks. sykehusreformen, som tydeligvis skal være en moderne reform. Den har rett og slett vært en eierskiftereform. Når det gjelder sykehusene, har jo Stortinget sittet med alle virkemidlene i forhold til å skaffe et bedre helsevesen. Man har sittet med hvilke pasienter som skal prioriteres, man har sittet med finansieringen av det – hele systemet har egentlig ligget her i Stortinget uten at det har hjulpet det grann. Så kan man se på statlige sykehus. Statlige sykehus har akkurat like store overskridelser som de fylkeskommunale. Hva er poenget med å flytte eierskap når problemene antakeligvis ligger i finansieringssystemet? Og sykehusene har jo en av de største utfordringene sine når det gjelder det å jobbe tett sammen med førstelinjetjenesten i kommunene. Blir det lettere når det er statlig enn da det var fylkeskommunalt? Jeg har problemer med å se det, og jeg oppfatter at her har Arbeiderpartiet sagt at det er modernisering bare fordi man flytter et eierskap. Men jeg tror jeg kan garantere at hvis man skal få disse nå statlige sykehus som før var fylkeskommunale, til å fungere slik man ønsker, må man inn med en tilsvarende finansiering som den vi var inne med f.eks. på Rikshospitalet rett før jul, da de hadde overskredet sine budsjetter. For dette dreier seg jo om å behandle pasientene. Her har man holdt på med en diskusjon der man skyver skylda mellom seg, hvem det nå er som eier det, for det høres ut som om fylkeskommunene ikke vil behandle pasienter. Det er tøys. Og slike kvasireformer har ikke SV hatt noe særlig stort behov for å være med på. Vi har vært med på og vi har hatt et ønske om reformer på helsesektoren som har gitt mer og bedre pasientbehandling, der Stortinget tar ansvar for den finansieringen som de faktisk har ansvaret for.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-31:
Representanten Afshan Rafiq har helt rett i at SV har vært opptatt av at offentlig sektor skal møte folk med større respekt enn det enkelte opplever i dag. Det gjelder spesielt de som er såkalt uverdig trengende som har trøbbel i livet sitt. Vi har vært spesielt opptatt av et tema som det har blitt politisk enighet om etter hvert, og det gjelder folk som har sammensatte behov, folk som f.eks. har behov for tjenester fra Aetat og for kommunale og sosiale tjenester. De har måttet gå en rebusløype som har vært nesten helt umulig, de har stanget i veggen på regelverk histen og pisten, møtt noen saksbehandlere som er velvillige, og som greier å finne smutthullene, møtt andre som har vært rigorøse, og som ikke har greid å gi dem hjelp, og noen av dem har også blitt møtt med mangel på respekt. Dette er et tema som SV har tatt opp i veldig mange år, og vi har i mange år hatt forslag om at her er vi nødt til å gjøre noe, slik at man får én etat å forholde seg til, og at man også sørger for å ha et regelverk der den ene paragrafen ikke slår den andre i hjel. Dette er det kjempeviktig å få til, og dette har SV ment hele tiden. På den andre siden uttrykker vi en sterk skepsis og motstand mot konkurranseutsetting, for vi tror rett og slett ikke at det er noen god løsning. En av beveggrunnene til det er nettopp at det tilbudet som brukerne skal ha, da blir enda mer oppdelt. Det blir et mellomledd mellom vedkommende som er politiker, og den brukeren som skal ha tilbudet, der man skal gjennom dem også for å få en kommunikasjon med vedkommende som har ansvaret. Man får en bit for bit-oppdeling, der disse enhetene skal ha sitt eget resultatansvar og sine egne mål som de skal forfølge, og der det ikke blir brukeren som blir i fokus, men det enkelte budsjett, altså regnskapstallene, som skal gå i hop. Og så er det jo også slik(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-31:
SV tror ikke at markedet kan skape mindre forskjeller i samfunnet. Det er helt riktig. Markedet er knallgodt når det gjelder å produsere brød og andre varer, men når det gjelder å fordele inntekt, redusere forskjeller og produsere tjenester som alle trenger, er vi helt overbevist om at det ikke fungerer. Man er nødt til å ha politisk styring for å få det til. Representanten Woldseth er opptatt av at det kuttes overalt i offentlig sektor, og at tjenestene blir dårlige. Ja, de gjør det, fordi det er krav i dette samfunnet. Folk etterspør flere og bedre tjenester. Man ønsker seg barnehageplasser som er rimeligere, man ønsker seg eldreomsorg, man ønsker seg en sykehjemsplass når man er syk. Det får man ikke i Norge i dag. Vi tror faktisk ikke at løsningen på dette er at bare vi konkurranseutsetter det, så blir det bra. I tillegg til at noen antakeligvis da skal løpe enda fortere, betyr det at noen også skal sitte og tjene penger på denne virksomheten. Jeg tror det er mye det offentlige kan lære av det private når det gjelder måter å drive ting på, men jeg kan ikke skjønne at noen av de offentlige pengene skal gå til privat fortjeneste. Hva er logikken i det? Hvorfor kan vi ikke da bruke de pengene til bedre tjenester? Og så har jeg lyst til å si at i de kommunene som jeg har vært i, som har drevet omstillingsarbeid, har det ikke blitt flere mellomledere – tvert imot. Min hjemkommune, Eidskog, som har hatt en omstiller som var leder i Hedmark SV før meg, er en kommune som har fått mange færre mellomledere og mange flere ut i tjenesteyting. Det er en kommune som har gjort et meget bra arbeid, og som skal ha vår helhjertede støtte. Jeg synes denne kommunen er et eksempel til etterfølgelse, en kommune som SV heier på. Vi ønsker at andre kommuner skal følge etter.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-31:
Jeg har lyst til å utfordre representanten Trine Skei Grande på et område som SV oppfatter som svært moderne og nytenkende, og det er området likelønn for kvinner og menn. Vi oppfatter at det er ganske gammeldags å ha systemer som sørger for at kvinner systematisk ender opp i lavtlønnsjobber, i dårlig betalte jobber. De må også utføre mange tunge jobber uten å ha muligheter til god lønnsutvikling, og også jobber som er så tunge at man får store belastningsskader. SV har fremmet et forslag i dag som vi oppfatter som ganske offensivt, der vi «ber Regjeringen sikre offentlig sektors evne til å rekruttere og beholde arbeidskraft gjennom likelønn og en offensiv lønns- og arbeidsgiverpolitikk». Vi mener likelønn er nødvendig, og for at et samfunn skal kunne kalle seg moderne, må vi ha systemer som sørger for at det er mulig. Eller tror Venstre at et rent markedssystem skal kunne sørge for likelønn til kvinnene som skal utføre disse jobbene enten jobbene er konkurranseutsatte eller ikke? Tror Venstre det? Kan representanten Skei Grande i så fall gjøre rede for hvordan hun mener at det skal kunne foregå? Eller er det sånn at likelønn for kvinner og menn ikke er noen målsetting for Venstre, og at det derfor heller ikke er gjenstand for noen politisk agering fra Venstres side for å få det til?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-31:
Jeg kan jo utfordre statsråden på et av de områdene der han faktisk kan vise litt action. Kan han filosofere litt over totalkostnadsprinsippet, som nå blir foreslått, og som for så vidt er en veldig spennende tankegang f.eks. i forhold til Aetat, og i forhold til det å gi arbeidsledige kompetanse og muligheter til arbeidstrening? Fem år på rad har Statistisk sentralbyrå vist at dette faktisk virker. Kan statsråden filosofere litt over det? Det blir spennende å se hvordan dette går, og hvordan man regner på det – hvordan er f.eks. timeprisen for en arbeidsledig i forhold til en statsråd? Det kunne det jo vært interessant å vite. Men poenget her er: Tror ikke statsråden det er slik at dette «in the end» dreier seg mer om politiske prioriteringer og vegvalg i forhold til hvordan vi ønsker å legge vekt på ulike samfunnsområder, enn om en eller annen type regnestykke der man skal regne seg fram til den politiske løsningen på dette? Vi har det jo på miljøsiden òg, og vi er ikke motstandere av det, men jeg tror faktisk at det «in the end» er viljen til å ta miljørisiko eller til å ville være føre var som er tungen på vektskålen når man tar de politiske valgene. Og så til slutt: Valgfrihet og det at pengene følger brukeren, er et prinsipp som statsråden står for. Jeg er nok ikke så lærd i sosialøkonomi som statsråden er, men jeg har nå lest litt. En av forutsetningene for at slike prinsipper skal kunne fungere, er at det ikke er markedssvikt – og at det er overkapasitet i systemet. Da er mitt spørsmål: Hvem er det som skal finansiere disse sykehjemsplassene som skal stå tomme i påvente av at jeg har et spesielt ønske? Eller hvis jeg vil ha mitt barn på den nærmeste skolen fordi det er den beste, og det der ikke er plass fordi alle de andre foreldrene også har valgt den, hvem er det som skal sitte med denne overkapasiteten og betale for den?
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Regjeringa har varsla ein ny politikk i den saka som vi no debatterer. Det blir større forskjellar i samfunnet, og fleire private tilbod skal vi få i helsevesenet og i skulen vår. Dei som har rikeleg med pengar, blir vinnarane i ein slik politikk. Auka konkurranse mellom kommunane fører til at distrikta blir svekte. Meir sentralisering kan bli resultatet. Arbeidarpartiet vil ha eit velferdstilbod som er like godt for alle, uavhengig av kva dei tener, og uavhengig av kvar i landet dei bur. Hovudoppgåva må vere å gjere tilbodet til folk i landet vårt endå betre enn det vi har no. Det er ei viktig omstillingsoppgåve, som krev utfordrande løysingar. Framstegspartiet yndar å kalle seg forsvarar av interessene til dei som har dårlegast råd i samfunnet vårt. Då er spørsmålet mitt til representanten Knudsen: Korleis kan Framstegspartiet gjere seg til talspersonar for dei som har dårlegast råd, og samtidig vere dei fremste forsvararane av ein politikk som i praksis vil føre til auka forskjellar i samfunnet vårt?
Olemic Thommessen (Høyre), 2002-01-31:
Jeg merket meg med stor glede at Fremskrittspartiet viser slik støtte og entusiasme i forhold til det vi har fått oss fremlagt når det gjelder moderniseringen innenfor offentlig sektor. Jeg merket meg også at man legger vekt på betydningen av å ha de ansatte med seg i den prosessen vi skal inn i. Men så må jeg nok innrømme at bekymringen grep meg lite grann. For så sier Fremskrittspartiet at man allerede utover våren forventer «en veritabel strøm» av konkrete forslag til hva som nå skal settes i gang. Dette føyer seg ganske godt inn i bildet i forhold til hva Fremskrittspartiets leder, Carl I. Hagen, har uttrykt ved flere anledninger i dagspressen og i radio og TV, nemlig at man forventer en større konkretisering, og at man forventer en rekke forslag om meget kort tid. Og der tror jeg vi er ved et dilemma. Mitt spørsmål gjelder det. Ser Fremskrittspartiet nødvendigheten av at vi får satt denne prosessen på et godt spor, og at det nødvendigvis kommer til å måtte ta lite grann tid? Ikke at vi skal la det gli ut i det uendelige, men noe tid må vi koste på oss for å få den store, tunge skuta med 700 000 ansatte på et godt spor. Og den kjemien som vi må ha for å få dette til, tar det nok litt mer tid å bygge opp enn en måned eller to utover våren. Er Fremskrittspartiet villig til å være med på det, og villig til å gi den tiden? Vil Fremskrittspartiet følge opp det i arbeidet fremover?
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Arbeiderpartiet er enig med SV i at redegjørelsen fra Regjeringen innebærer økt privatisering, spesielt på områdene helse og utdanning, noe som vil føre til større forskjeller for folk flest, større forskjeller kommunene imellom og større forskjeller mellom de som bor i tettsteder, og de som bor i mer grisgrendte strøk. Det er heller ingen tvil om at Regjeringen i stor grad har til hensikt å spare penger istedenfor å gi et bedre tjenestetilbud. Arbeiderpartiet mener at det overordnede målet må være å gi brukerne et bedre tilbud i hele landet. Det betyr ikke at Arbeiderpartiet er mot fornyelse av offentlig sektor. Det er nødvendig både med modernisering, effektivisering og forenkling på mange områder. Og det er faktisk Arbeiderpartiet som har fremmet og fått vedtatt de reformene som statsråd Norman viser til i sin redegjørelse – sykehusreformen, kvalitetsreformen for høyere utdanning, forsvarsreformen og justisreformene. SV har i svært mange tilfeller forsvart det bestående og stemt mot endringer, f.eks. i sykehusreformen, og ment at det heller er mer penger som trengs for at vi skal få et bedre tjenestetilbud i offentlig sektor. Mer penger inn i helsesektoren har vi jo prøvd mange ganger. Arbeiderpartiet mener at det er behov for begge deler. Det trengs fornyelse, og det trengs å få mer penger. Og da må jeg spørre om representanten Karin Andersen kan gi noen konkrete eksempler på hvor SV mener at det er behov for modernisering, og på hvilke områder SV mener at det også må fornyelse til.
Afshan Rafiq (Høyre), 2002-01-31:
I budsjettinnstillingen sa SV bl.a. at «offentlig sektor må møte folk med respekt slik at alle kan beholde verdigheten sin. Det skjer ikke alltid i dag». Både målsettingen om behovet og erkjennelsen av at den ikke alltid nås, er Høyre enig i. Det er bl.a. derfor Høyre mener at de grepene som Regjeringen nå har varslet, er helt nødvendige. Konkurranseutsetting, som for oss betyr samarbeid mellom offentlige og private krefter for å gi brukerne bedre og billigere tjenester, er ikke det samme som privatisering, slik SV prøver å fremstille det som. Sunn konkurranse også på tjenesteproduksjonsområdet vil kunne gi flere og bedre velferdstilbud for hver krone. Dette ser vi f.eks. i Oslo, der ett av kommunens egne sykehjem vant konkurransen om tjenesten, og det til en lavere pris enn tidligere. Det er også veldig bra at Samarbeidsregjeringen nå har satt i gang et omfattende arbeid for å utnytte hver enkelt arbeidstakers potensial bedre ved både å få flere hender i arbeid og ved å iverksette tiltak som gjør at enda flere står i arbeid lenger. Dette mener jeg er viktig både for den enkelte arbeidstaker og for samfunnet som helhet. SV har, så vidt jeg kan se, kommet med få forslag som kan forbedre det systemet som også SV ser ikke fungerer godt nok på mange områder. På meg virker det som om SVs resept er å pøse enda mer penger inn i dette systemet, uten å foreta de nødvendige grep. Etter min oppfatning fortjener både innbyggerne, som har krav på tjenestene, og de ansatte som utfører dem, bedre enn som så. Og siden SV er så skeptisk til det moderniseringsarbeidet som Samarbeidsregjeringen har satt i gang, hadde det vært veldig interessant å få vite hvilke løsninger de har på disse utfordringene.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2002-01-31:
Med respekt å melde er det vel regnskapstallene som styrer den offentlige sektoren også. Det reduseres, det kuttes, og det er lange ventelister. At det derfor blir noe bedre hvis man dropper konkurranseutsettingen, kan jeg vanskelig se. SV har visjoner om at det ikke skal være noe klasseskille. Men det må da ikke være slik at da skal alle ha det verst mulig! Vi må jo sørge for at alle får det best mulig! Og med konkurranseutsetting blir det altså konkurranse mellom det offentlige og det private. Representanten Andersen snakket om statlig kontroll. Jeg tror det må være en fundamental feil oppfatning i SV hvis de tror at vi skal slippe det private markedet helt løs, uten at man har kommunale, fylkeskommunale eller statlige avtaler. Man snakker om omstilling i offentlig sektor. Ja, det drives mye omstilling i offentlig sektor. Det finnes kommuner med prosjekter som stort sett resulterer i et nytt mellomledersjikt, og der det blir stadig færre kroner som når fram til brukerne. Da må jeg spørre: Mener SV virkelig at det kun er ansatte i det offentlige som kan redusere klasseskillet og bedre kvaliteten innenfor offentlig sektor?
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2002-01-31:
Selvsagt er Fremskrittspartiet glad for statsrådens redegjørelse. Dette er god fremskrittspartipolitikk(latterutbrudd fra salen) (latterutbrudd fra salen) Men det får være nok ros i denne sammenheng. Jeg kan innrømme at vi nok kunne tenkt oss litt mer action enn det som kommer fram i redegjørelsen. Hvis statsråden har tenkt å få alle fagforeninger med på laget før det skjer noe konkret, og å få alle kommuner til å få alle fagforeningene med på laget, er jeg redd vi må vente svært lenge før vi ser resultater. Og vi har ikke tid til å vente. Det står dårlig til i offentlig sektor, og derfor haster det, slik at vi kan få et bedre tilbud til eldre, syke, barn og unge. Vi trenger en bedre bruk av hver offentlig krone, slik at flere brukere får det tilbudet de lovmessig har krav på. Det må handles, og det må handles nå. Nå sa statsråden nettopp at han ikke kunne være konkret, men noen perspektiver i tid må vel statsråden også ha. Derfor vil jeg spørre statsråden: Når – og da mener jeg helt konkret i tid – kan vi vente oss at første grep blir tatt?
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2002-01-31:
Jeg tror det er nødvendig å gjenta det, for jeg har en sterk mistanke om at representanten Torny Pedersen ikke hørte hva jeg sa, og heller ikke skjønte helt hva jeg sa. Vi har i mange sammenhenger stått sammen med Arbeiderpartiet når det gjelder utformingen av virkemidler, både når det gjelder distriktspolitiske virkemidler og virkemidler på velferdsområdet. Men det vi ser nå, er at mange av disse virkemidlene har vært i bruk over svært lang tid, men vi har ikke kommet lenger. Fraflyttingen fortsetter, frustrasjonen overfor byråkrati og skjemavelde er større enn noen gang, folk føler avmakt og fremmedgjøring, og dette er vi nødt til å ta på alvor. Jeg tror det er dette som gjør at det ikke oppleves som noen trussel for Kristelig Folkeparti – fordi vi har samme mål. Vi ønsker bedre kvalitet på tjenestene, og vi ønsker også at det skal være likeverdige tjenester. Jeg tror man blander sammen likhet og likeverdighet. Man skal ikke ha de samme tilbudene til personer som har forskjellige behov. De skal ha ulikt tilpassede behov, men de skal være likeverdige og oppleves som likeverdige. Det er utgangspunktet, og nå tror jeg tiden er kommet. Jeg vil gi ros til statsråd Victor D. Norman for at han har våget å ta tak i så mye av dette stoffet, og at vi nå er villige og modige nok til å tørre å gå løs på det. Jeg er ikke redd for å ta disse ordene i min munn, men vi skal ikke dogmatisere noen av disse ordene. Konkurranseutsetting sier man – ja, det er et verktøy i en verktøykasse, som jeg sa. Man skal ikke privatisere det norske samfunnet. Det er fortsatt det offentlige som skal sitte med ansvaret; det skal fortsatt være styring, men styringen skal flyttes nedover og nærmere brukeren. Det betyr ikke nødvendigvis at det blir mindre penger til det offentlige – tvert imot. Men det heter i redegjørelsen at man skal få mest mulig ut av den siste kronen, med tanke på brukeren. Det var fritt sitert, men det er i hvert fall meningen. Jeg tror at det målet burde vi kunne enes om, og da er virkemidlene underordnet dette.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2002-01-31:
Representanten Heikki Holmås fortsetter på samme linje som representanten Pedersen i forrige replikk, og snakker om at Kristelig Folkeparti her har gått inn for et systemskifte som mange undrer seg over, men som ikke overrasker. Dette oppleves verken truende eller problematisk for Kristelig Folkeparti. Jeg har forsøkt både i innlegget mitt og i replikken å redegjøre for hvorfor. For det første skal offentlig sektor i Norge fortsatt være stor. Victor Norman har sagt at poenget er ikke å redusere offentlig sektor, men det er å bruke den bedre til beste for den enkelte. Da er det helt feil, som representanten Holmås sier, at brukerne ikke står i sentrum, men pengene. Det som er poenget, og det er det representanten Heikki Holmås ikke har oppdaget, er at det her nettopp er det enkelte mennesket som står i sentrum. Da er vi ved Kristelig Folkepartis hjertesakspolitikk, som er vårt viktigste utgangspunkt. Pengene er et middel. Hvorfor i all verden skal vi være redde for konkurranse? Det finnes overalt i samfunnet, og det er et positivt incitament til å virke fram gode gjerninger. Det betyr ikke det samme som at vi skal privatisere, men det skal være en ansvarliggjøring på hvert nivå til å velge de virkemidler, inklusiv bruk av penger, som man ser går dit de trengs, ut fra en resultatmåling basert på det enkelte menneskets, det enkelte individs, signaler om hvor behovene er.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2002-01-31:
På en måte undrer det meg litt at representanten Sollied Øveraas ikke retter denne replikken til statsråden som har laget redegjørelsen, men til undertegnede. Temaet er fylkeskommunen og hvorfor den ikke er nevnt i redegjørelsen. Det spørsmålet vil jeg sende videre til statsråden, og han får anledning til å svare på det senere. Men det som angår fylkeskommunen, og den utfordringen du gav meg, skal jeg prøve å si litt om. Det er riktig at Høyre og Kristelig Folkeparti i utgangspunktet hadde ulikt syn på fylkeskommunen. Nå foregår det en omfattende reform av fylkeskommunen fordi helsevesenet tas ut, og fylkeskommunen vil få nye oppgaver. Når statsminister Bondevik varslet økte bevilgninger til fylkeskommunen, var det nettopp for å kunne målrette fylkeskommunen inn i en ny tid, og for å kunne gjøre fylkeskommunen i stand til å være et overordnet planleggings- og utviklingsorgan i den enkelte region. Det vil sikkert også omfatte den videregående skolen, som replikanten etterlyste. Vi vet at mange fylkespolitikere i dag er urolige for framtiden og for hvilken situasjon fylkeskommunen skal komme i etter hvert. Jeg tror at mange ble beroliget av statsminister Bondeviks utspill i helgen. Jeg tror også vi vil se at Regjeringen vil komme med nye tiltak både når det gjelder den videregående skolen og andre områder av fylkeskommunens naturlige oppgavefelt. Når statsråd Norman ikke tok tak i dette, antar jeg det var fordi han valgte å holde redegjørelsen på et generelt, prinsipielt plan. Jeg tror slett ikke det var meningen å gå utenom fylkeskommunen. Tvert imot tror jeg at disse prinsippene gjelder i like stor grad der, selv om veldig mange av fylkeskommunens oppgaver nok ikke er førstelinjetjenester i den grad som primærkommunenes oppgaver.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Representanten Ola T. Lånke tok i sitt innlegg faktisk opp det jeg skulle spørre om, så da har representanten selv sagt at en del av innholdet i redegjørelsen egentlig er et problem for Kristelig Folkeparti. Med denne redegjørelsen varsler Bondevik II-regjeringen større forskjeller i det norske samfunn. Arbeiderpartiet kjemper for at barn og voksne skal ha like tilbud, uansett hvor i landet de bor. Kristelig Folkeparti i regjering løper nå Høyres ærend og åpner for flere private tilbud i helsevesenet og i skolen, noe som Kristelig Folkeparti har vært restriktiv til tidligere. Tidligere har Kristelig Folkeparti vært enig med Arbeiderpartiet i at velferdstilbudene skal være uavhengige av hva man tjener, og hvor man bor i landet. Dette har faktisk Kristelig Folkepartis distriktspolitikere også trodd på. Hvordan vil da Kristelig Folkeparti forklare sin nye politikk i forhold til privatisering og konkurranseutsetting? Og hvordan vil Kristelig Folkeparti forklare og forsvare den distriktspolitikk som deres egen regjering for tiden fører, og vil fortsette å føre ut fra det innholdet som foreligger i redegjørelsen?
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Omstilling i offentlig sektor skulle ha til hensikt å effektivisere og forenkle statlige og kommunale virksomheter. Dette hadde Stoltenberg-regjeringen tenkt gjennomført med rokeringer og endringer i kommuner, staten og statlige bedrifter uten at mennesker skulle sies opp eller miste sine rettigheter. Tvert imot så man for seg flere offentlig ansatte, spesielt i tjenesteytende arbeid. Nå sier Bondevik-regjeringen at de samme, eller – kanskje mer riktig – færre enn de 700 000 offentlig ansatte, skal yte enda mer og springe enda fortere. Alle spurte etater sier det er behov for flere ansatte, og vi vet at vi trenger flere ansatte i offentlig sektor i tjenesteytende arbeid. Men det skal altså nå løses med privatisering og konkurranseutsetting. Samtidig skal lønns- og pensjonsordninger endres og oppsigelsesvernet svekkes. Etter mitt syn er dette rett og slett kvinnediskriminerende. Vi vet at i dag er seks av ti oppsigelser i staten noe som rammer kvinner, og 90 pst. av de som mottar ventelønn, er kvinner over 50 år. Vi vet hvor i arbeidslivet vi har de fleste kvinner, og når statsråden snakker om å godta mindre trygge jobber i det offentlige, er det igjen kvinner som er taperne. Er det da riktig å frarøve dem opparbeidede rettigheter? Jeg skjønner godt at statsråden må si at dette ikke er en sosialdemokratisk reform; det vil nok mange offentlig ansatte oppdage etter hvert. Hvordan vil statsråden forklare at dette gir motivasjon og bedre tjenester? Jeg er veldig glad for at Bondevik II-regjeringen følger opp Stoltenberg-regjeringens arbeid med å flytte arbeidsplasser ut av Oslo. Men statsråden presiserer at dette ikke er av distriktsmessige hensyn. Mon tro hva Kristelig Folkeparti mener om slike utsagn? Stoltenberg-regjeringen hadde som store mål å flytte arbeidsplasser ut av Oslo, ja faktisk måtte unntakene for ikke å flytte ut arbeidsplasser begrunnes særskilt. Jeg håper at også Bondevik-regjeringen følger det prinsippet. Jeg er redd for at distriktene blir taperne i velferdskampen. Når vi så vet at statlige overføringer til kommunale næringsfond og frakttilskuddene på bensin og diesel er fjernet, samtidig med at vi har store reduksjoner i SND-midlene, ser jeg det slik gjennom denne redegjørelsen at Regjeringen vil arbeide for å få færre kommuner og enda større sentralisering.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-31:
Forrige taler sa at det kanskje var mange som undret seg over Kristelig Folkepartis politikk på dette området, og det er riktig. Det er mange av oss som undrer oss over det Kristelig Folkeparti nå driver med. Men vi kan ikke si at vi er overrasket, for vi visste jo at dette ville bli konsekvensen. Det måtte jo også Kristelig Folkeparti vite da de gikk inn i et samarbeid i en regjering som har konkurranseutsetting, privatisering og stykkprisfinansiering som overordnede virkemidler for å endre offentlig sektor. Det er altså ikke brukeren i sentrum – det vi kaller folk – som er den gjennomgående linjen i det dokumentet som Victor D. Norman har lagt fram. Det er systemskifte og fokus på endringer av systemene som etter min oppfatning er det som står i sentrum. Det som nå skjer, er altså at verdiene som Kristelig Folkeparti, partiet med det store hjertet, alltid har stått for, nemlig hjertet i sentrum, endres. Det man gjør ved å endre systemene, er å si at det ikke lenger er hjertet som skal styre hva slags behandling de menneskene som trenger hjelp, skal få. Nå er det pengene som skal være i fokus. Det er altså ikke slik at private selskaper styres etter hjertet, men private selskaper styres etter ønsket om å maksimere profitten. Da kan det komme til å gå på bekostning av de menneskene vi skal hjelpe. Det er dette som undret oss, men neppe kan overraske, da Kristelig Folkeparti gikk i regjering med Høyre. Spørsmålet mitt, som jeg sikkert stiller sammen med ordføreren på Skjervøy og veldig mange andre, er: Når det er et stadig systemskifte i retning av at pengene følger brukerne, hvordan skal man da greie å unngå at det blir større forskjeller mellom de tilbudene som skal gis de enkelte menneskene?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-31:
Hvis Victor D. Norman hadde levert inn denne redegjørelsen som elev ved Norges Handelshøyskole, ville han antakelig fått toppkarakteren 9 for visjon, men neppe for innhold – selvfølgelig med mindre han rettet oppgaven selv. Jeg skal si hvorfor. Et kjempebra prinsipp legges til grunn i denne redegjørelsen, nemlig totalkostnadsberegninger. Det er kjempebra. En skal ikke isolert se på utgiftene over de offentlige budsjettene, men også kostnadene, eventuelt inntektene, for enkeltpersoner eller samfunnet som helhet skal tas med. Det enkleste eksemplet er f.eks. kostnadene ved manglende vedlikehold i Oslo kommune. Hvis de hadde vært satt opp mot utgiftene ved vedlikehold, hadde det blitt brukt mye mer penger på offentlig vedlikehold. Hadde en sett på totalkostnadene ved at Oslo kommune setter opp husleien på kommunale boliger for å hente ut mer statlig bostøtte, men samtidig må kaste ut leietakere som deretter må ta inn på hospitser, som koster mye, mye mer, ville en brukt mer offentlige penger på offentlig boligbygging. Ta statsrådens eget eksempel, nemlig skolesentralisering. Kostnadene for barn, lærere og foreldre når det gjelder tid og transport, må tas med i vurderingen når beslutninger tas. Men med all respekt: Det er de færreste kommuner i dag som sentraliserer skolene fordi det er lurt etter en totalkostnadsvurdering. Tvert imot gjør de det fordi de har knapphet på driftsmidler, for i Norge prioriterer regjeringspartiene, sammen med Fremskrittspartiet, ikke å gi så mye penger til offentlig sektor. De har mindre tiltro til kommunenes bruk av penger, enn de har til den makten Regjeringen har lyst til å overføre gjennom denne meldingen. Som økonomen Norman vet, er overføring av penger overføring av makt. Derfor synes jeg, hvis dette kan være en brekkstang for å få overbevist Høyre-folk om at det er lurt å overføre mer penger til kommunene, at denne redegjørelsen har en misjon. En annen ting som jeg synes er særdeles viktig i forhold til dette med totalkostnadsprinsippet, er at det også må gjelde i de tilfeller der private konkurrerer med offentlige om anbud. I dag er det f.eks. slik at en privat tilbyder av asylmottak slipper å regne med alle de kostnadene som påløper kommunen, når han leverer inn sitt anbud til UDI, fordi kommunen har ansvaret for helsetjenestene. Statsråden skal ha én ting, og det er at han har ungdommens overmot når han tar Nordahl Griegs ord i sin munn. Grieg ville neppe – og aldri – gjort Normans ord til sine.
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2002-01-31:
Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti har vore samde om å oppretthalde fylkeskommunen og det regionale folkevalde nivået, i motsetnad til Høgre, som har som mål å leggje ned fylkeskommunen. Eg har merka meg statsminister Bondevik sin lovnad om 800 mill. kr ekstra til fylka, under ein Kristeleg Folkeparti-konferanse i Bergen. Så vil eg understreke tittelen på utgreiinga til statsråden: «Modernisering, effektivisering og forenkling i offentlig sektor». Det regionale nivået, fylkeskommunen, er ein omfattande del av offentleg sektor, og det angår svært mange brukarar. Då er det oppsiktsvekkjande at ein i utgreiinga ikkje omtalar fylkeskommunen med eit einaste ord. Innleiingsvis står det: «Stat og kommune har påtatt seg ansvaret for noen av de viktigste oppgavene i det norske samfunn …» Det har vore veldig mykje snakk om å setje brukaren i sentrum, og det har vore poengtert frå Kristeleg Folkeparti gong etter gong at det er viktig å setje brukaren i sentrum. Eg vil utfordre Kristeleg Folkeparti på deira synspunkt når det gjeld fylkeskommunen. Har ikkje den også eit stort ansvarsområde i den offentlege sektor og med omsyn til den enkelte brukar? Og hadde det ikkje også vore på sin plass at ein i denne utgreiinga kom inn på dei oppgåvene, som ligg under fylkeskommunen, f.eks. dei vidaregåande skulane, som eg ser som veldig viktige, og barnevernstenesta? Det er mi utfordring til Kristeleg Folkeparti.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-01-31:
Jeg maner aldeles ikke fram privatiseringsspøkelset – og jeg ser ingen grunn til å gjøre det. For en som har brukt hele sitt voksne liv for det første på å etablere næringsvirksomhet, deretter på å jobbe som bedriftsleder, og som ikke minst har brukt 20 år av sitt liv i privat ambulansetjeneste, er det ingen grunn til å ha en slik tilnærming til dette. Og jeg deler aldeles ikke representanten Heikki Holmås" påstand om at privat virksomhet ikke styres etter hjertet. Jeg har truffet mange bedriftsledere og mange private virksomheter som gjør nettopp det. Men det er ikke det som er utgangspunktet for Senterpartiets tilnærming til denne saken – det er like muligheter til tilbud, uavhengig av bosted og økonomi, som skal ligge i bunnen for det samfunnet som vi skal bygge opp. Det vil ikke komme til å være situasjonen dersom markedet og privatisering i større grad skal styre framover enn det det allerede har gjort. Så er jeg hjertens enig med representanten i at det er nødvendig med tiltak i offentlig sektor som skal sørge for at vi får bedre tilbud, mer ut av hver krone, at vi får mer individuelt tilpassede tjenester. Det tror jeg faktisk skjer best gjennom at vi er oss vårt ansvar bevisst og fristiller det lokale folkevalgte nivå, slik at man i større grad kan gjøre lokale tilpasninger og lokale vurderinger av hva som er hensiktsmessig rundt omkring i det enkelte lokalsamfunn, og at vi ikke i så stor grad detaljregulerer herfra hvordan tjenester skal utføres. Lokalt selvstyre er å ha innflytelse lokalt over hvordan samfunnet skal utformes, i motsetning til delegert embedsmannsstyring, som jeg oppfatter Regjeringens politikk i større og større grad å bli, når det lokale nivås funksjon først og fremst skal være å drive kontroll med hvordan tjenesten utføres, ikke å legge til rette for like tilbud til samtlige. Det er markedet som først og fremst skal styre tilgang på tjenester.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-01-31:
Alle de eksemplene Trond Giske nå nevnte når det gjelder utflytting av statlige arbeidsplasser, var tiltak hvor utredningene og forarbeidet var satt i gang av sentrumsregjeringen. Utflyttingen skjedde etter regjeringsskiftet, og i regjeringen Stoltenbergs tid, men det lå faktisk ferdig på statsrådens bord, alt klart til å gjøre den jobben. Utredningene var gjort på forhånd. Det er helt riktig at det var vanskelig å oppnå resultater for sentrumsregjeringen. Hvorfor var det det? Jo, for allerede i første sak som sentrumsregjeringen fremmet for Stortinget, gikk både Arbeiderpartiet og Høyre imot utflytting. Den gang gjaldt det Landbruksbanken. Og det var sterk motstand. Argumenter som at man skulle rive opp familier, tvangsflytting, ble brukt både fra Arbeiderpartiets og fra Høyres representanter. Og hva gjorde vi så? Jo, jeg så ganske raskt at det var nødvendig å velge en helt annen tilnærming til de problemstillingene hvis vi skulle ha mulighet til å få det til. Derfor ble det satt i gang et omfattende arbeid i samarbeid mellom Kommunaldepartementet og Arbeids- og administrasjonsdepartementet, hvor det i mars 2000, én uke etter regjeringsskiftet, ble framlagt en rapport som viste at det med fordel kunne flyttes ut et sted mellom 1 500 og 2 000 arbeidsplasser bare i departementene, hvor man flyttet ut oppgaver og ikke hele institusjoner. Jeg så at det ville være riktigere å få det til enn å flytte hele institusjoner, først og fremst fordi det ville være lettere å få tilslutning til det i Stortinget. Det arbeidet kan iverksettes, der er det ikke nødvendig verken med flere undersøkelser eller flere utredninger – det arbeidet er gjort, det er bare å sette i gang. Så vi skal være en pådriver. De første som begynte å snakke om dette, var Senterpartiet, og jeg tror at uten vårt engasjement på dette området ville ingenting ha skjedd. Så til påstanden om at Senterpartiet har lett for å forelske seg i systemer og strukturer. Ja, Senterpartiet er en forsvarer av de små enhetene, vi er en forsvarer av desentralisering og er i mange sammenhenger en forsvarer også av at vi skal ha like tilbud rundt omkring. Men jeg tar avstand fra representantens påstand om at vi ikke er villige til å tenke nytt. Bare for å ha nevnt to eksempler som jeg brukte mye tid på som statsråd: utvikling av næringshager som lokale miljøer nettopp for å få til et dynamisk, kompetanserettet næringsliv i de små samfunnene, og arbeidet for å få like bredbåndstilbud i hele landet, som også skulle gjøre det mulig å få til en dynamisk, nyskapende næringspolitikk rundt omkring i hele landet. Dessverre lyktes vi heller ikke med å få Arbeiderpartiet med på realisering av det prosjektet.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-01-31:
Som jeg sa i mitt hovedinnlegg, har jeg bl.a. brukt 20 år av mitt liv i privat ambulansetjeneste, en privat ambulansetjeneste som ble drevet med inntil en tredjedel av kostnaden til en sammenlignbar offentlig ambulansetjeneste. Om kvaliteten var like god eller bedre, skal ikke jeg gjøre meg til talsmann for. Jeg tror faktisk ikke det. Grunnen til at den kunne drives billigere, var at vi som drev den private ambulansetjenesten, faktisk var villige til å gjøre det til en livsstil mer enn til et yrke. Vi var villige til å gå vakt døgn etter døgn etter døgn nettopp for å redusere kostnadene. Det lå i bunnen for denne type ambulansetjeneste, og det vitnet mye mer om et rent frivillig engasjement enn om konkurranseutsetting på den måten Fremskrittspartiet liker å beskrive det som. Så har jeg faktisk også i en årrekke drevet snøbrøyting av kommunale veier for kommunen, og gjort det langt rimeligere enn kommunen selv kunne ha gjort det. Senterpartiet er selvfølgelig ikke imot den type konkurransesetting, verken av snøbrøyting, renovasjon, rørleggertjenester, snekkertjenester eller hva det måtte være. Og hvis representanten Knudsen er villig til å se seg omkring i mange av de senterpartistyrte kommunene, vil han se at nettopp det er tilfellet. Men det går faktisk et vesentlig skille mellom konkurranseutsetting av den type ting og konkurranseutsetting av helsetjenester og utdanning. Det går også et fundamentalt skille i måten å finansiere tjenestene på, om de finansieres over skatteseddelen og hvor det skal være like tilbud for alle, eller om man skal la pengene følge brukeren, som ensidig vil være til ulempe for de små enhetene. Tenk på en grendeskole med seks elever og med stykkprisfinansiering, hvor pengene skal følge brukeren: Den skolen vil være nedlagt på flekken. Det vil rett og slett ikke være mulig å stykkprisfinansiere den type skoler. Og det skal bli interessant å se hvorledes Regjeringen har tenkt å ivareta mangfold nettopp i forhold til å bevare de små enhetene som vi vet er dyrere å drive med den type finansiering, enn de store enhetene.