Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-05-08:
La oss først glede oss over at vi har en historisk lav arbeidsløshet i Norge – jeg synes vel kanskje representanten Flåtten var i nærheten av å beklage at det nå er en så gunstig situasjon på arbeidsmarkedet. Utgangspunktet for denne debatten tror jeg må være at lav arbeidsløshet er det viktigste man kan oppnå i den økonomiske politikken, fordi det betyr at vi bruker den ressursen som er av størst verdi for oss, nemlig arbeidskraft, best. Det betyr at mange av dem som tidligere var utenfor arbeidsmarkedet, får del i et sosialt fellesskap, men også økt inntekt etter å ha vært på lave trygder eller på sosialhjelp. Det er riktig at vi nå har hatt en veldig kraftig sysselsettingsvekst: 77 000 personer i Norge gjennom fjoråret. Det er den største veksten i sysselsettingen noensinne. Den er sterk for personer over 55 år, blant unge arbeidstakere og blant arbeidstakere med minoritetsbakgrunn. Det betyr altså at grupper som tidligere, kanskje bare for noen få år siden, nærmest var stemplet som litt uattraktiv arbeidskraft – f.eks. arbeidstakere over 55 år – nå blir sett på som en mye større ressurs enn før. Det er veldig viktig. Det er et veldig viktig mål for vår regjering at vi klarer å holde dette. Så er spørsmålet: Hva skyldes denne gunstige situasjonen på arbeidsmarkedet først og fremst? Er det skattelettelsen fra den forrige regjering som gjør at vi har kommet dit vi er, eller er det andre forhold? Det er ingenting i våre bakgrunnstall som skulle tilsi at det er skattepolitikken fra den forrige regjering som først og fremst er drahjelp til dette, dvs. vi finner ingen tegn på at det er det som er drivkraften. Vi er meget gunstig plassert midt i en internasjonal høykonjunktur, vi har gode priser på det vi eksporterer – enten det er olje og gass eller andre eksportverdier – og vi importerer stadig flere varer stadig billigere. Det gjør at vi som nasjon er midt i smørøyet og nyter godt av en internasjonal høykonjunktur. Alt det vi har av bakgrunnstall når det gjelder skatteinngang osv., er også i veldig stor grad først og fremst forklart ut fra konjunktursituasjonen. Men samtidig er vi jo der at vi fremdeles har en betydelig gruppe utenfor arbeidsmarkedet. Vi vet at mange av dem ønsker å være aktive og i jobb. Det gir oss nå en unik mulighet til å fortsette arbeidet for å få flere grupper inn. Det er f.eks. slik at arbeidsløsheten blant funksjonshemmede som har mulighet til å delta i arbeidslivet hvis forholdene legges til rette, fremdeles er altfor høy, og at vi ikke er flinke nok til å se hvilke ressurser som ligger her. For å få til den delen av jobben har vi nå et bredt spekter av virkemidler på gang. Det dreier seg først og fremst om å sørge for at vi har en aktiv velferdspolitikk. Det er det vi legger fram i forbindelse med NAV-reformen og andre typer endringer, men vi skal også se på om det er enkelte forbedringer vi kan gjøre i forbindelse med skattesystemet som vil bety at man vrir ressursbruken i riktig retning. Det er viktig å si at de incentivene vi har i skattesystemet i Norge i forhold til arbeid, samlet sett virker bra, mens det er redusert skatt på lave og midlere arbeidsinntekter som vi vet kan ha betydning for arbeidstilbudet og for at flere ønsker å delta mer i lønnsarbeid. Det er ikke blant høytlønte, heltidsarbeidende menn det er så mye mer å mobilisere ved å redusere skattene. Det er blant lavtlønte, deltidsarbeidende kvinner at skatt og marginalskatt kan ha en mobiliserende faktor i forhold til å delta mer i yrkeslivet. Det kan være en av grunnene til å ønske seg en høyere stillingsbrøk, og derfor må man se på innsatsen overfor den gruppen. Så er det ikke slik som representanten Flåtten gir inntrykk av, at dette er folk som ikke har fått skattelette av denne regjeringen. Det har de. Vi har satt ned minstefradraget, med en virkning på ca. 2 milliarder kr i 2006 og i 2007. Det er i tråd med våre fordelingspolitiske ønsker, men det har også en god virkning på arbeidstilbudet. Så må man være klar over at det som dreier seg om diskusjon om skattepolitikken, bare er en av mange mulige faktorer i forhold til arbeidsmarkedet. Men hvis det er arbeidsincentiver man først og fremst er opptatt av, er det altså viktig å tenke motsatt av det Høyre vanligvis har gjort i skattepolitikken, hvor de største skattelettene kommer på toppen og på de inntektene som er størst. Der er det antakelig minst mulighet til å få utløst mer innsats på arbeidsmarkedet. Så noen ord om sparing. Selv om det nå kan være faresignaler i forhold til en del låneopptak blant de yngste, når vi ser på hvor mange det er som låner f.eks. 100 pst. for å investere i sin første bolig, og hvor mange det er som inngår avtaler om avdragsfrihet over mange år, er det grunn til å gi veldig tydelige signaler overfor disse gruppene om at en må forvente at rentenivået framover vil ligge betydelig høyere enn det det historisk sett har gjort, fordi vi nå er i ferd med å nå et mer normalisert nivå, i tråd med den rentebanen som Norges Bank har forutsatt. Men vi har ikke holdepunkter for å si at det spares for lite generelt sett i Norge i dag. Den finansielle posisjonen til husholdningene samlet sett må sies å være rimelig god, og den gjeldsveksten vi har sett, har i stor grad hatt motvekt i tilsvarende økninger i fordringene. Selv om en skulle anta at det spares for lite, er det lite sannsynlig at bruk av skattefavoriserte ordninger er et egnet virkemiddel til å øke sparingen. Jeg forstod det slik på Flåtten at det var hans motiv for å foreslå dette. Det vi har av undersøkelser om skatteincentiver når det gjelder sparing, er at det bidrar til å flytte sparingen, at allerede eksisterende sparing flyttes til nye og skattefavoriserte ordninger. Resultatet av den type ordninger blir da i veldig stor grad økt avkastning for folk som allerede sparer. I tillegg vil det være slik at fordelingsprofilen i forhold til disse skatteincentivene er dårlig, fordi det i stor grad er folk som fra før av har høy formue eller høy inntekt som bruker slike ordninger. Alt vi har, f.eks. når det gjelder fordelingsvirkninger av den IPA-ordningen som var, peker i den retning. Det eneste argumentet en da kan ha for enkelte skattefavoriserte ordninger, er at en ønsker at folk skal spare akkurat i det produktet framfor i andre. Det er f.eks. diskusjonen rundt IPA-ordningen. Nå er det jo slik at vår regjering har flyttet skatteincentivene. Det var utgangspunktet før skatteforliket i Stortinget. Vi flyttet skatteincentivene fra den IPA-ordningen som var, og til en tjenestepensjonsordning som skulle nå alle. Vi åpnet også for at selvstendig næringsdrivende kunne spare i denne tjenestepensjonsordningen. Det som er spørsmålet, er jo ikke en generell diskusjon om å avvikle skatteincentivene, men et ønske fra opposisjonen i Stortinget om å gjenopprette IPA-ordningen eller en skattefavorisert pensjonsspareordning på nytt. Nå er det en del av pensjonsforliket i Stortinget, og jeg mener at vår regjerings utgangspunkt i denne saken var fullt ut både faglig og fordelingspolitisk begrunnet. Så skal jeg ikke gå inn i alle påstandene fra representanten Flåtten og henvisninger til ulike forskningsoppdrag eller rapporter uten å ha gått nærmere gjennom dem, men jeg ville vært veldig forsiktig med å holde fram USA og USAs velferdsordninger og skattesystem som det store idealet for skattepolitikken. For det første er det slik at produktivitetsvekst og utvikling i Norge, med den nordiske velferdsmodellen, er fullt på høyde med det amerikanske systemet, som gir et mye større forskjellssamfunn enn det vi har. For det andre er det slik at mange med lave inntekter i USA ikke klarer å forsørge seg selv og sin egen familie over det vi regner som fattigdomsgrensen. Samlet sett er det slik at vi oppnår både høyere produktivitetsvekst, bedre lønnsomhet og en bedre fordelingspolitikk med den norske og nordiske modellen enn med den amerikanske modellen.