Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2010-03-18:
Takk til interpellanten for initiativet til denne debatten, og takk til utenriksministeren for hans realistiske, men samtidig konstruktive svarinnlegg. Fra Kristelig Folkepartis side deler vi denne grunnholdningen – realisme om Norges rolle, men vilje til å bistå. Norge og Sri Lanka har gjennom mange år hatt en betydelig kontaktflate mellom sine folk. Disse båndene er blitt knyttet gjennom bistand, gjennom handel og turisme, men også ved at så mange tamiler fra Sri Lanka har kommet til Norge. Kontaktflaten fra bistandssamarbeidet bidro til at Norge fikk en rolle som tilrettelegger i fredsprosessen mellom regjeringen på Sri Lanka og LTTE. Den rollen hadde vi i perioden fra 2000 og fram til den militære logikken gradvis trengte fredsbestrebelsene til side rundt 2006. Det førte til at den våpenhvileavtalen som var framforhandlet med norsk hjelp i 2002, ble opphevet i 2008. Slutten på fredsprosessen ble dermed tydelig for alle. Ett år senere gikk borgerkrigen på Sri Lanka inn i sin blodige og tragiske avslutningsfase. Krigen kostet tusenvis av menneskeliv. Det var ikke bare noe som berørte den tamilske diasporaen på om lag 12 000 mennesker her i landet. Det rørte og berørte oss alle. Krigen mellom de tamilske tigrene og regjeringsstyrkene har fått sin militære avslutning. Men det gjenstår å finne en politisk løsning på den mangeårige konflikten på Sri Lanka. Fra Kristelig Folkepartis side har vi konsekvent understreket at slutten på krigen må bli starten på en forsoning og en inkluderende gjenoppbygging av samfunnet på Sri Lanka. Hva er så nøkkelen til en fredelig framtid for de etniske folkegruppene i dette prøvede landet? Jeg er overbevist om at det er å skape forsoning, gjensidig forståelse og respekt mellom de etniske folkegruppene. Men gjennom det året som har gått, har vi jevnt og trutt opplevd skuffelser med hensyn til våre forventninger og våre håp. Den humanitære situasjonen er problemfylt. Det er positivt at de fleste tamilene nå omsider har kommet ut av flyktningleirene, men fortsatt sitter altfor mange titusener igjen. Gjenbosetting og gjenoppbygging i nord er en utfordring. Situasjonen for menneskerettighetene er på noen områder blitt bedre etter krigens slutt, men mye gjenstår. Media er fortsatt under press, mens det i praksis er straffrihet for maktapparatets utøvere, og regjeringen viser ikke vilje til å finne sannheten om konfliktrelaterte brudd på menneskerettighetene, noe mange mener skyldes at de militære eller myndighetene ofte har vært involvert. Presidentvalget endte med gjenvalg av Rajapakse med klart flertall, men utfallet er bestridt, og motkandidaten, general Fonseka, sitter i arrest. Så langt er mulighetene etter krigens slutt ikke brukt slik de burde. Det er skuffende. Om få uker, den 8. april, skal Sri Lanka ha parlamentsvalg. Det vil trolig gi seier til regjeringspartiene. Når valget er over, inntrer en ny fase. Da må vi oppmuntre partene til å søke forsoning og finne en politisk løsning. Vi kan ikke gjøre jobben for dem – dette må de gjøre selv. Freden og framtiden må bygges av Sri Lankas egne innbyggere. Men når de selv tar det ansvaret, må vi og verdenssamfunnet gi dem all den støtte vi kan. Vi kan gi bistand. Vi kan styrke handelen og investeringene. Slik kan vi bidra til økonomisk og sosial framgang, økt framtidshåp og tro på at fredens vei er løsningen. Sri Lankas befolkning har lidd nok av krig og konflikt. Nå fortjener de noe bedre.