Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Næringskomiteens flertall har ved Innst. S. nr. 24 for 1998-99 bedt om at konsesjonsloven og andre berørte lover vurderes av Regjeringen i forbindelse med landbruksmeldingen. For erverv av landbrukseiendom vil det være naturlig å ta spørsmål om arealgrensen i konsesjonsloven og drøfting av bruk av statens forkjøpsrett opp i forbindelse med denne meldingen. Jeg har tidligere, bl.a. den 22. april 1998, i svar på interpellasjon fremmet av Ansgar Gabrielsen, lagt til grunn at forkjøpsrettsinstituttet vil bli vurdert nærmere i landbruksmeldingen. Spørsmål om å heve arealgrensene og spørsmålet om en ønsker å beholde statens forkjøpsrett vil Regjeringen derfor komme tilbake til, men da i en helhetlig og bredere sammenheng. Et av de forholdene en vil se nærmere på, er forkjøpsrettsinstituttets betydning når det gjelder å påvirke eiendomsstrukturen. Jeg for min del er åpen for å vurdere endringer i jord- og konsesjonslovgivningen. Det er imidlertid etter min vurdering ikke forsvarlig å foreta en isolert vurdering verken av konsesjonsgrenser eller av bruk av forkjøpsrettsinstituttet. Utfordringen er å vurdere endring i en helhetlig sammenheng for å bidra til en tjenlig utvikling av arealbruk og eiendomsforhold. Det er her viktig å vurdere jordleiespørsmålene og eventuell regulering av disse som en del av helheten. Videre bør vi vurdere samordning med bestemmelsene for utbetaling av produksjonstillegg. Muligheten ligger i å se på en samlet pakke av virkemidler på en ny måte. Det er en krevende gjennomgang som jeg tar sikte på å komme tilbake til i forbindelse med meldingen. Jeg vil likevel knytte noen ord til spørsmålet om heving av arealgrensene for konsesjonsplikten og spørsmålet om bruk av statens forkjøpsrett. Etter det jeg forstår, er det også den praksis landbruksmyndighetene vil føre fram til landbruksmeldingen fremlegges, som interpellanten mener det er grunn til å ha innvendinger mot. Det er lagt til grunn i konsesjonsloven at erverv av all fast eiendom utløser konsesjonsplikt. Gjeldende lov inneholder imidlertid regler om unntak fra plikten. Disse reglene medfører at langt de færreste eiendomsoverdragelser utløser konsesjonsplikt. Det omsettes i overkant av 130 000 faste eiendommer årlig. Statistikk fra de senere årene viser at ca. 3,5 pst. av disse overdragelsene konsesjonsbehandles. I grove trekk utløses konsesjonsplikten i dag for landbrukseiendom, for større bebygde eiendommer for øvrig, for uregulerte tomter og tomtearealer til bolig-, nærings- eller fritidsformål og for andre ubebygde arealer. Hvor erververen er i nær slekt med selger, utløses ikke konsesjonsplikten. Behovet for å styre arealbruk eller eierforhold stiller seg ulikt alt etter hvilke areal ervervet gjelder. Næringslovutvalget foreslo i 1995 bl.a. at arealgrensen burde økes for erverv av nærings- og boligeiendom hvor arealet var regulert til slikt formål i plan etter plan- og bygningsloven, og hvor erverver skulle bruke arealet i samsvar med reguleringsformålet. Utvalget foreslo imidlertid ingen endring av arealgrensen for landbrukseiendom. Årsaken var at en gjennom konsesjonsbehandlingen kunne hindre at arealer erverves av personer som ikke skal bruke arealene til landbruksproduksjon. Det vistes videre til at konsesjonslovens regler for landbrukseiendom for øvrig må ses i sammenheng med de øvrige deler av regelverket som regulerer bruken av arealer. Dette gjaldt særlig sammenhengen med reglene i jordloven. Jeg er enig med utvalget i at en økning av arealgrensen for jordbruksareal vil kunne få betydning for jordvernet. Betydningen vil være størst i tettstedsnære områder hvor det kan være store interessekonflikter knyttet til arealbruken. Hvilke andre følger en slik endring kan få – enten følgene er positive eller negative – kommer jeg, som Stortinget har forutsatt, tilbake til i landbruksmeldingen. Jeg mener det er lite ønskelig å foregripe disse helhetlige vurderingene ved å innføre midlertidige endringer når det gjelder konsesjonspliktens omfang. Regler av midlertidig karakter på dette området vil både kunne svekke jordvernet og forutberegneligheten for dem som omsetter landbrukseiendom, samtidig som de ville føre med seg betydelige omstillingskostnader. Rammene for bruk av statens forkjøpsrett ved omsetning av landbrukseiendom er i første rekke gitt gjennom de jordpolitiske mål nedfelt i jordlovens formål. Gjeldende jordlov ble vedtatt i Stortinget senest i 1995, og bygger bl.a. på de landbrukspolitiske mål som Stortinget vedtok ved behandlingen av St.prp. nr. 8 for 1992-93, Landbruk i utvikling. Det skal etter gjeldende lov fattes avgjørelser der en, basert på et langsiktig perspektiv, legger hovedvekt på bosetting, sysselsetting og driftsmessig gode løsninger. Landbruksdepartementets siste stortingsmelding om praktiseringen av jord- og konsesjonslovgivningen ble fremmet våren 1996. I kap. IV i meldingen gjorde en kort rede for viktige hensyn og prioriteringer som forvaltningen ville stå overfor i sine skjønnsmessige avveininger. Som uttrykt vedlegg til denne meldingen fulgte også et rundskriv om jordlovens formål, der det bl.a. ble redegjort for disse sentrale vurderingsmomentene. Ved behandlingen i Stortinget kom det ikke fram kritiske merknader til det som ble sagt i kap. IV, eller det som ble omtalt i vedlegget. Det foreligger foreløpig ikke statistikk for året 1998 som viser bruken av statens forkjøpsrett til rasjonaliseringsformål. Det foreligger derfor ikke noen tall for praksis i min tid som statsråd. Etter mitt syn byr avgjørelse av spørsmål om bruk av statens forkjøpsrett på vanskelige avveininger. Mange av sakene byr også på atskillig tvil. Jeg har imidlertid, som tidligere statsråder, lagt til grunn et skjønn basert på at forkjøp bare kan nyttes dersom det ikke er tvil om dette blir en bedre løsning ut fra jordlovens og konsesjonslovens regler. I Ot.prp. nr. 23 for 1998-99, som vil bli behandlet av Odelstinget senere i dag, har jeg for øvrig fremmet forslag til endringer i konsesjonsloven, slik at kommunen som et prøveprosjekt gis myndighet til å ta avgjørelse i saker som gjelder bruk av statens forkjøpsrett, med unntak av forkjøp for å tilgodese allmenne naturvern- og friluftsinteresser. Ordningen er i første omgang planlagt iverksatt som et prøveprosjekt i tre fylker – Nordland, Sogn og Fjordane og Oppland – for å høste erfaring med slik delegasjon. I disse sakene vil fylkeslandbruksstyrene fungere som klageinstans. Etter min vurdering er delegasjon av avgjørelsene i seg selv ingen garanti for bedre og sikrere beslutninger. Den vil imidlertid kunne føre til en ansvarliggjøring av kommunene, noe som igjen kan føre til at lokale myndigheters vurdering av hva som vil gi best løsning ut fra jordlovens og konsesjonslovens formål, får større betydning enn gjennom gjeldende oppgavefordeling. En slik delegasjon vil også føre til en raskere saksgang. Jeg finner det ikke riktig å praktisere en mer liberal tolkning av lovverket på bakgrunn av uttalelser som måtte være kommet fra enkeltpersoner fra forskjellige partier på Stortinget. Den typen endringer må skje ut fra behandling og vedtak i Stortinget. For meg som statsråd vil det måtte være utgangspunktet for den behandling og forvaltning jeg skal utøve som statsråd.