Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2010-12-02:
Finnmark fylke er stort, og er fra naturens side tilgodesett med mange ressurser, alt fra mineraler og malmforekomster til fjorder og hav som produserer store mengder fisk. Reiselivsnæringen har vokst og har et stort potensial. I tillegg har vi olje- og gassforekomster, og gjennomsnitts vindforhold i Finnmark er svært gunstig for etablering av vindkraft. 70 pst. av det norske vindkraftpotensialet onshore er i Finnmark. Fellesnevneren for all etablering, uavhengig av næring, er tilgang til arealer. Noen næringer vil kreve mindre arealer, mens andre trenger mer. Finnmarkingen har historisk hatt en stor og ikke minst fri tilgang til sin natur. Disse rettigheter har over lang tid blitt truet av Miljøverndepartementet og statens forlengede arm, miljøvernavdelingen ved fylkesmannen, som ikke ønsker å forholde seg til det faktum at kommunene og fylkestinget enstemmig går imot mer fredning og vern. Når jeg forholder meg til miljøvernministeren, departementet eller regjeringen, har det den enkle årsak at det til syvende og sist er der ansvaret for en uheldig utvikling over tid ligger. Stortingets mål om ca. 14 pst. vern og fredning av arealene er rimelig godt oppnådd, og tar vi med vern på Svalbard, er ca. 22 pst. av arealene i Norge fredet. Dertil kommer en mengde fjordsystemer. Når våre nasjonale målsettinger er oppnådd, hvorfor har det seg slik at det nær sagt hele tiden dukker opp nye forslag om mer vern, mer fredning? Og jeg undres: Er det slik at når nasjonale målsettinger som Stortinget har vedtatt, er oppnådd, så er det fritt fram å utrede videre etter eget forgodtbefinnende, samtidig som befolkningen ikke blir tatt med på råd? Går byråkratenes egne interesser og ambisjoner på bekostning av utvikling og vekst i vårt nordligste fylke? I naturmangfoldloven § 35 går følgende klart fram: «Som nasjonalpark kan vernes større naturområder som inneholder særegne eller representative økosystemer eller landskap og som er uten tyngre naturinngrep.» Ergo kan man verne der man har en unik fauna, et unikt landskap, og det er kvalitative vern som skal bli utført, ikke kvantitative. Dessuten skal/bør det være et landskap hvor ikke tyngre tekniske inngrep som veier, kraftlinjer osv. allerede er etablert. Altfor ofte er det i dag kvantitative behov som råder grunnen. Resultatet av dette er at store arealer blir vernet, og at vernet areal utvides. Kommunene mister råderetten over sin egen arealforvaltning, innbyggernes tilgang til naturen innsnevres, næringslivets muligheter for etablering forsvinner, og ikke minst pulveriseres alt som heter lokaldemokrati. Ingen folkevalgte nivå i Finnmark ønsker mer fredning og vern. Fylkestinget har enstemmig sagt nei til mer fredning og vern, men dette får ikke oppmerksomhet fra miljøvernministeren eller fra departementet. Hva folk i Finnmark mener, har ingen relevans. Departementet og statsråden overkjører lokale krav fullstendig. Men hva har miljøvernministeren og departementet tenkt at vi i Finnmark skal leve av? Er det frisk luft og natur, som vi ikke har tilgang til, som skal berge oss? Skal vi frede oss i hjel? I Båtsfjord kommune ble mer enn 60 pst. av arealene fredet ved opprettelsen av Varangerhalvøya nasjonalpark. Utover dette kommer store arealer som er båndlagt av reindriften gjennom trekkruter, kalvingsområder og luftingsområder for reinsdyr, en næring som får store statlige subsidier. Når det gjelder Porsanger kommune, sendte Miljøverndepartementet i mai 2010 ut en ny verneplan for myrer og våtmarksområder. Kommunen gikk allerede i 2007 imot dette. Nå skal nye områder vernes: Morssajeaggi, Cuosgaljeaggi og Madarjeaggi, Vieksa og Luostejok – til sammen 216,7 km2. I tillegg til dette foreslås vern av hele indre Porsangerfjorden. Problemet er at kommunen allerede har fått vernet Stabbursdalen nasjonalpark og Stabbursdalen landskapsvernområde. I tillegg er følgende naturvernreservater opprettet i Porsanger: Valdak, Reinøya, Roddines, Viekker, Børselvosen, Silfarvarri, Cag‘jegjåkka og Bihkkacohkka – enorme arealer, som ikke kan benyttes av lokalbefolkningen eller næringslivet. I tillegg til dette kommer trekkruter og kalvingsområder for reinsdyr og Porsangermoen og Halkavarre skytefelt, som det militære disponerer. Dette tilsier at av et areal på 4 873 km2 som tilhører Porsanger kommune, er 3 360 km2 fredet/vernet og båndlagt av miljøvernmyndighetene og Forsvaret. Tar man med båndlegging av trekkveier for reinsdyr, ligger 3 842 km2 innenfor verneplanen. Dertil kommer de maritime områdene, som vi ser er foreslått vernet. Porsanger kommune har over 70 pst. av sine arealer fredet, vernet eller båndlagt på annen måte. Like forbaska arbeider statsråden og departementet ufortrødent videre med mer fredning og vern. Her ønsker regjeringen å verne områder som i én og samme kommune er større enn Akershus og Østfold fylker til sammen. Man kan jo saktens spørre om de har forstått at folk i store kommuner faktisk må kunne ta sin egen natur i bruk hvis man skal etablere næringsliv og bruke av naturen. Igjen ser vi at reindriftsnæringen, som betyr lite for Porsanger kommune, får en årlig kompensasjon på 8 mill. kr fra staten. Porsanger kommune og alle andre får nær sagt som forventet av denne regjeringen, ingenting. Samtidig er reindrift ikke viktig for Porsanger, da flertallet av utøverne bor i andre kommuner, som f.eks. Karasjok. Man holder liv i en næring som får store subsidier, samtidig som man effektivt hindrer all annen planlegging og etablering. Dette er direkte diskriminerende overfor alle andre som ikke driver med reindrift. Tidligere i mitt innlegg var jeg så vidt innom kriteriene for vern og fredning. I dag arbeider Miljøverndepartementet med en utvidelse av Øvre Anárjohka nasjonalpark, som berører Karasjok og Kautokeino kommuner. Et av kriteriene som Stortinget har satt for en eventuell utvidelse av nasjonalparken, var at områder som allerede hadde tyngre tekniske inngrep som vei, kraftlinjer osv., skulle holdes utenom verneplaner. Dette har man ikke gjort så langt i den foreslåtte utvidelsen av nasjonalparken. Ikke bare tar man inn disse områdene, men man utvider også det mandatet som Stortinget ga for utredningen. I dag inneholder planene en utvidelse som er nærmere 300 pst. større enn det mandatet Stortinget en gang ga. Er det noen type fauna eller natur som her blir foreslått fredet, er svaret nei. Den faunaen som er foreslått fredet i utvidelsesområdet, er der allerede, og ikke bare der, men også andre steder som er fredet eller vernet, som i Stabbursdalen nasjonalpark eller i Øvre Pasvik nasjonalpark. Ergo er det ikke kvalitative behov for en utvidelse av nasjonalparken, men kvantitative ønsker, som helt klart bryter med naturmangfoldloven § 35. Reindriften skal bli gitt tilgang til området, mens befolkningen i Karasjok og ikke minst i Anárjohkadalen blir fratatt muligheten til ferdsel i området – en grov diskriminering. Ferdsel i slike områder foregår ikke til fots, men er motorisert. Dalens egne innbyggere, representert med Annjel Grunneierforening, vil få langt dårligere tilgang til naturressursene, mens reindriftsutøvere som bor langt borte, vil få beholde eller utvide sin tilgang. Samtidig som finnmarksloven er krystallklar på at alle i Finnmark skal ha like rettigheter, erfarer vi at departementet setter ulike grupper og interesser opp mot hverandre. Videre klarer man å påstå i meldingen at kulturminnevernets og naturminnevernets interesser går hånd i hånd. Dette faller på sin egen urimelighet. Kulturminner er skapt, de brukes og vedlikeholdes regelmessig av mennesker, for mennesker. Når det gjelder kulturminner, som i dette tilfellet ligger øverst oppe i Anárjohkadalen, er man avhengig av å kunne ferdes til disse på motorisert vis. Skogen i Anárjohkadalen nasjonalpark bærer i dag preg av et økosystem i ubalanse, mens i det utvidete området som Finnmarkseiendommen forvalter, har vi en god økologi. Avslutningsvis: Annjel Grunneierforening er imot utvidelse, Karasjok kommune likeså. Fylkeskommunen, Sametinget og FeFo er kritisk. Vi har et lokaldemokrati – hva skal vi bruke det til i Norge?