Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2015-11-10:
Siden Reform 94 ble innført for 21 år siden, har andelen drop-outs, eller de som ikke fullfører videregående skole innen fem år, hele tiden ligget rundt 30 pst. Bak dette gjennomsnittet skjuler det seg viktige forskjeller, som at frafallet på yrkesfag ligger over 40 pst., og at det i en by som Oslo er rundt tre ganger flere drop-outs i noen østlige bydeler enn i vestlige. Når frafallet her kan ligge på 40–50 pst., særlig blant gutta, står vi overfor et problem som kan få alvorlige konsekvenser både for den enkelte og for samfunnet. For å illustrere utfordringen sier f.eks. de som jobber med dette i Alna bydel, at de har 500–600 drop-outs fra de senere år som de prøver å følge opp på ulike måter. Riktignok gjenopptar heldigvis en god del av dem som dropper ut, skolegangen på et senere tidspunkt, og noen kommer seg inn i et stabilt yrkesliv på andre måter. Så det er heldigvis ikke 30 pst. som forblir uten jobb og utdanning. Men det er uansett et stort antall mennesker som får en vanskelig start på voksenlivet, og som havner i en situasjon hvor de kan være ekstra utsatt for problemer med rus, psykisk helse, spillavhengighet, kriminalitet, radikalisering m.m. Nesten alle regjeringer og kunnskapsministre har satt fokus på det høye frafallet fra videregående og lansert nye innsatser for å gjøre noe med det. Men ingen har kunnet slå seg på brystet og si at de har lyktes med å få ned tallene. De har alle fokusert på tidlig innsats, dvs. at frafall må forebygges fra barnehagen av og gjennom grunnskolen. Mye riktig og fornuftig er gjort her, og det er selvsagt all grunn til å fortsette med det gode arbeidet, slik det er tatt opp i debatten om et representantforslag tidligere i dag. Men det er også på høy tid å se nærmere på hva som gjøres når det kommer dit hen at en elev likevel er i ferd med å droppe ut. Har vi et system som fungerer godt nok, eller blir oppfølgingen ofte for svak, passiv og varierende? Jeg har gjennom en årrekke snakket med elever som har droppet ut, rådgivere og lærere på skolene og de som jobber med oppfølgingstjenesten i bydelene i Oslo, om dette. Så jeg bruker erfaringene herfra til å ta opp et problem som jeg mener vil gjelde mange kommuner og fylkeskommuner rundt i landet. Den beskrivelsen de berørte gir, er omtrent følgende: Hvis rådgiver og lærer merker at en elev er i fare for å droppe ut, kan de prøve å kontakte hjemmet, bydelen og andre samarbeidspartnere for å sette inn forebyggende tiltak. Men det vil være veldig forskjellig hva man faktisk får gjort – alt avhengig av ressurser, den enkeltes motivasjon, hvor stort antall mulige drop-outs man har å jobbe med på vedkommende skole, nettverk rundt eleven osv. Når så en elev ikke dukker opp på skolen i det hele tatt lenger, skal skolen avklare situasjonen og overføre ansvaret for å følge opp til oppfølgingstjenesten i bydelen eller kommunen og Nav. Slik systemet er i Oslo og i mange andre fylkeskommuner, mister da også skolen den såkalte stykkprisfinansieringen for eleven. Den kan ligge fra rundt 75 000 kr til opp mot 450 000 kr per år, alt avhengig av hvilken linje det er snakk om. Å skrive ut en drop-out-elev får dermed betydelige økonomisk konsekvenser for skolen. Det er satt to eller tre datoer per år for når skolene skal rapportere og avklare frafall. De samler da opp de som har droppet ut i mellomtiden. I Oslo er datoene 1. mai, 1. oktober og 1. februar. Det blir fort slik at hvis en elev egentlig er droppet ut i mars–april, så kan skolen velge å se det an lenger enn til 1. mai og vente med å rapportere om endelig frafall til 1. oktober. Deretter kan det ta noen uker å få rapportene gjennomgått og videresendt via ulike ledd i etater og administrasjon. De som skal jobbe med oppfølging, kan dermed oppleve å få dem først godt ut i november. I noen bydeler med høyt frafall kan de da få en lang liste med f.eks. 100 navn dumpende inn, som skal følges opp. Ofte har den som skal jobbe med dette, også andre viktige arbeidsoppgaver, slik at det kan ta sin tid å ta kontakt med drop-out-elevene. Den eleven som droppet ut i mars–april, kan da oppleve å høre noe først i desember, altså 7–8 måneder senere. I disse månedene vil mange kunne være i en vanskelig og utsatt situasjon. De kan føle at de lever i et tomrom hvor ingenting skjer. Det er uklart hvem som har ansvar for å følge dem opp i mellomtiden, og det kan også være at hjemmet ikke er så velfungerende at de får gjort noe. Noen av drop-out-elevene bor hos venner eller andre steder og holder ikke kontakt med familien, eller er i konflikt med dem. Noen kan havne i problemer og miljøer som gjør det vanskelig å komme tilbake til et godt samfunnsliv igjen. Det vil kanskje kunne svares at hvis det i noen tilfeller går flere måneder, er dette bare en glipp i et ellers godt system. Men da har i hvert fall drop-out-elever som har fortalt sine historier til meg, og de som jobber med dem i utsatte bydeler og kommuner, opplevd altfor mange slike glipper. Istedenfor å komme i forsvarsposisjon og benekte dette, tror jeg det er nødvendig å se kritisk på systemet og prøve ut andre måter å gjøre det på. Igjen vil jeg trekke fram noen erfaringer fra hovedstaden: På to videregående skoler i Oslo har Nav-kontakten flyttet inn på skolen, slik at det der kan utvikles et nært samarbeid med rådgivere og lærere når en elev er i fare for å droppe ut. De kan da sette inn tiltak i tide og får et større register å spille på når Nav er med på laget. Det kan skreddersys tilbud utenfor selve skolen, som tiltaksplasser eller ordningen med praksisbrev, som er en slags yrkesfaglig opplæring uten teori. Den ble innført i 2007 som et lovende alternativ for teoritrøtte, men i Oslo er det bare opprettet seks plasser på kokk- og service-linja, og i hele landet ligger tallet kun rundt 100. Denne gode erfaringen med Nav-kontakter på skolene burde settes mer i system og utvikles videre. Vi bør samle de ressursene som skal jobbe for å forebygge frafall, i et fellesskap på skolene. Hvis vi gjør det til regelen at elevene skal følges opp fra skolens side til de er 18 år, uansett om tiltakene foregår utenfor skolen, blir ansvaret klart plassert hele veien. Faren for at elever som dropper ut vil oppleve å bli gående i et slags tomrom, uten at noen tar kontakt, vil bli mye mindre. Selv om elever er i aktivitet andre steder enn i klasserommet og arbeider f.eks. i butikk, bør de følges opp kontinuerlig med tilbud om kurs og annet, slik at det ikke ender opp med bare noen ukers jobb og deretter ingenting i lange perioder. Arbeiderpartiets landsmøte har vedtatt at vi bør prøve ut en slik ordning. Det vil da også være naturlig at skolene ikke mister hele stykkprisfinansieringen for en frafallen elev. De bør få beholde en viss andel av den, slik at de får ressurser til å koordinere en langsiktig innsats rundt eleven i samarbeid med Nav, bydelens eller kommunens tjenester, frivillige organisasjoner, helsetjenester, psykisk helse og andre. Når skolen hele tiden holder i dette og har elevene i sine ruller, vil det være større håp og sjanse for at skolegangen en dag, om ikke så lenge, kan gjenopptas. Det er altfor tidlig i vårt utdanningssamfunn å skrive ut en 16–17-åring fra skolen for godt. Jeg mener at det, etter 21 år uten noen nedgang i frafallet, er på høy tid å ta skjeen i en annen hånd og tenke nytt. Det var oppmuntrende da kunnskapsminister Røe Isaksen i en debatt med meg i Dagsnytt 18 i sommer tok problemstillingen ordentlig på alvor og sa: Vi må prøve ut den typen tiltak Bøhler skisserer. Det var en lovende oppvarming før dagens debatt, og jeg ser fram til å høre statsrådens innlegg.