Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2010-03-02:
Jeg vil først gi honnør til Kristelig Folkeparti som har fremmet et forslag om en plan for livshjelp. Høyre støtter alle forslag unntatt forslag nr. 6, som gjelder finansiering. I tillegg vil jeg takke saksordføreren og gi ros for et grundig og godt arbeid med saken, og også for redegjørelsen her i salen. Omsorg ved livets slutt er kanskje en av de mest krevende oppgaver innen helsetjenesten som utfordrer oss både som fagfolk og politikere. Hver eneste dag opplever mennesker å bli rammet av alvorlig sykdom og nære tap som tvinger dem inn i en totalt endret livssituasjon. Vi møter slike utfordringer svært forskjellig, avhengig av hvor forberedte vi er, den livssituasjon vi er i, reaksjoner i omgivelsene, og ikke minst den hjelp som tilbys fra helse- og omsorgstjenesten. Respekten for menneskeverdet blir satt på en alvorlig prøve når vi møter mennesker i sluttfasen av livet. Det er i slike situasjoner det egentlige menneskesynet i helsetjenesten og hos helsepersonell kommer for en dag. Det er nettopp nær ytterpunktene vi finner de verdimessige prøvesteiner i vårt samfunn. Menneskeverdet er særlig utsatt for å bli krenket eller truet i livets sluttfase. Døden er institusjonalisert, avritualisert og i stor grad overlatt til spesialister. Selv om tilbudet har blitt atskillig bedre de siste årene, er det fortsatt altfor mange eksempler på at alvorlig syke og døende får for dårlig hjelp. For å motvirke kravene om at helsetjenesten skal medvirke til selvvalgt avslutning på livet, er det viktig å sikre at det tilbudet som blir gitt til mennesker mot slutten av livet, er så godt som mulig både menneskelig og faglig. Hovedutfordringen er å sikre den enkelte pasient et riktig tilbud av god kvalitet og på det riktige nivået i helsetjenesten. Så langt det er mulig, må det legges til rette for at helsetjenestene kan gis så nær hjemmet som mulig, eller i hjemmet dersom pasienten ønsker det. En alvorlig sykdom rammer ikke bare pasienten, men også den nærmeste familie, venner og nærmiljø. Mange alvorlig syke pasienter blir ofte isolert, de søker ikke selv kontakt, og de som står på utsiden, er redde for å bry seg. Spesialiseringen i helsevesenet gjør at en kan miste helheten i omsorgen. Her har hospicefilosofien vist vei. Verdigrunnlaget er optimal behandling, pleie og omsorg som retter seg mot pasientenes fysiske, psykiske, sosiale og åndelige og eksistensielle behov. Gode og gjennomtenkte tilbud skaper tillit og trygghet for pasientene, for pårørende og for fagfolk. Hovedpoenget er at mennesker blir møtt og sett. Det er nødvendig å gi alvorlig syke og døende et reelt valg i forhold til hvor de ønsker å tilbringe livets siste dager. Dette er særlig viktig i lys av at vi er et flerkulturelt samfunn, der mennesker har ulike syn på hvordan en verdig avslutning av livet skal være. For mange er det viktig å kunne være hjemme i livets siste fase, andre ønsker å være et annet sted der de kan få ro. Dette krever at vi legger godt til rette for god hjemmebasert omsorg og samtidig bygger flere hospicer som et tilbud til dem som ønsker det. Dersom flere skal få mulighet til å avslutte livet hjemme i tråd med egne ønsker, må vi gi dem og deres pårørende en trygghet for at de får kvalifisert hjelp. Ambulerende palliative team kan gi denne tryggheten, forutsatt at man har fleksible ordninger i kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten, og at de samarbeider og samhandler om et helhetlig tilbud. Private tilbud som er finansiert av det offentlige, kan være en viktig ressurs i tjenestetilbudene til alvorlig syke og døende. Slike tilbud må tilpasses det ordinære tjenesteapparatet og være en del av det totale tilbudet til den enkelte pasient. Ordene «det er dessverre ikke noe mer vi kan gjøre» høres ofte fra helsepersonell når noen får beskjed om at helbredende behandling ikke hjelper. Da vil jeg si: Jo, det er avgjort «mer» vi kan gjøre, men dette «mer» er noe annet enn et forsøk på å helbrede. Dette «mer» handler om å hjelpe et menneske til å leve helt til det dør.