Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-23:
La meg først korrigere hr. Leif Lund, saksordføreren. Jeg har heller ikke snakket om at det her er noen automatikk, som han nå tre-fire ganger har prøvd å tilbakevise – han tilbakeviser altså en påstand som ikke er framsatt. Men det som står i merknaden til Høyre og SV, er følgende: «Disse medlemmer har registrert at det hyppig forekommer overprøvinger av kommunenes vedtak om å nekte livsopphold i disse sakene.» Resultatet av den endringen som ble gjort i 1994 når det gjaldt tiltak for å begrense sekundærflytting, er en problemstilling som er velkjent, og som departementet også er klar over er velkjent. Det er mange kommuner som har protestert mot å få sekundærflyttinger – altså at de får flyktninger som bosetter seg i kommunen, i tillegg til det de selv har avtalt med UDI. Og det ble gjort en innstramming; man aksepterte at dette var et problem, og laget en ny forskrift. Og her er det da nettopp SV og Høyre som påpeker at denne ikke har virket så godt. For det er klart at hvis en flyktning som er bosatt i en kommune, gjerne vil flytte til Oslo, Drammen, Kristiansand, Bergen eller Trondheim for der å være sammen med landsmenn, er det en helt plausibel og naturlig grunn. Jeg forstår jo den godt! Men det var det man skulle hindre. Det er klart at når de søker og får avslag i tilflytningskommunen, må man jo påregne at de anker. Det er klart at det er de som får et avslag, som anker. De som får godkjennelse, anker jo ikke. Det er altså her SV og Høyre klargjør at dette hyppig blir overprøvd. Og det blir overprøvd av en byråkrat hos fylkesmannen i det virkelige liv, i det praktiske liv. Dette er en av de tingene som vi synes er et helt forkastelig system. Og det gjelder sosialhjelpen generelt. Hvis det skal være de folkevalgte i en kommune som skal fatte skjønnsmessige avgjørelser og gjøre rimelighetsbetraktninger, bør ikke det kunne ankes noe sted og overprøves av noen andre. Men det er jo slik at kommunen har det økonomiske ansvar. Og der forstår jeg SV godt. Kommunen mangler økonomiske ressurser, og så skal det altså være en byråkrat hos fylkesmannen som bestemmer og derved fratar den politiske styringen i kommunen ved at de blir pålagt utgifter, og da må kommunen stramme inn på andre områder der det ikke er noen slike lovpåleggingsregler. Men til hovedproblemet. For å gå tilbake til den foregående debatt: Kommunalministeren spurte hva Fremskrittspartiet hadde gjort, eller var interessert i å gjøre, for å fremme integrering. Ja, dette er en av tingene. Det er jo helt åpenbart at en flyktning – og særlig en flyktningfamilie – som er bosatt i en kommune hvor det er få flyktninger, og hvor det er laget et system og er et mottaksapparat og en flyktningkonsulent som kanskje organiserer deres liv, inkludert at barn får plass i barnehage med massevis av norske barn og er i et miljø med få flyktninger, lettere blir integrert i det norske samfunn, der lærer de lettere det norske språk enn om de raskt flytter inn til Oslo, Drammen eller andre storbyer og bosetter seg med landsmenn. Da kommer barna på skolen uten å kunne norsk. Med andre ord: Valg av bosted er vel nesten det viktigste når det gjelder integreringspolitikken. Bosetter man seg sammen med norske, går integreringsprosessen nesten av seg selv. Men hvis man bosetter seg der hvor det bare er landsmenn, hvor man bare bruker sitt opprinnelige språk og barna leker med andre barn med samme språk, opplever man det vi nå gjør i Oslo-skoler, hvor norske foreldre søker om å få flyttet barna sine til andre skoler, fordi det i en klasse på 27 er 2 norske barn og 25 innvandrerbarn, og språket i skolegården er ikke norsk, men andre språk. Når UDI inngår en avtale med en kommune på et femårsperspektiv, og kommunen har planlagt dette, synes jeg det egentlig er en hån mot den kommune som har påtatt seg denne forpliktelsen og tar imot flyktninger, når man tillater at flyktningene i realiteten raskt kan flytte til andre kommuner. For den første kommunen har jo fortsatt sine utgifter – de har kanskje flyktningkonsulenten, de har gjort en del forberedelser – og så flytter flyktningene til et annet sted hvor det i tillegg blir tilsvarende problemer. Det vi har sagt når det gjelder støtte til livsopphold, er bare at hvis de får seg jobb et annet sted, er alt i orden, da greier de seg selv, det er ingen problemer med at de flytter da. Men når det er for det offentliges regning, vil vi fastholde vårt forslag, som jeg tillater meg å ta opp, og som så vidt jeg vet – jeg er ikke 100 pst. sikker, men ikke langt unna – er gjennomført i Danmark, av en sosialdemokratisk regjering.