Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2014-05-13:
Alt begynner et sted – med noe. Ofte er begynnelsen det aller fineste. Utgangspunktet er og skal være forutsetningen for fortsettelsen, og det er noe vi alltid bør ha med oss på veien. Det første ordet som ble skrevet på det første utkastet til Grunnloven, var «frihet». Når vi nå skal gå gjennom den største revisjonen av Grunnloven, bør oppfølgingsspørsmålet vårt være: Til hvem da? Grunnloven § 110 c, som nå er foreslått å bli ny § 92, lyder: «Det påligger statens myndigheter å respektere og sikre menneskerettighetene. Nærmere bestemmelser om gjennomføringen av traktater herom fastsettes ved lov.» Hva er vel en bedre måte å sikre menneskerettighetene på enn å ta dem fram, opp og inn i Grunnloven vår? Hva er vel en bedre måte å respektere menneskerettighetene på enn å ta dem hjem? Menneskerettighetenes oppgave i Grunnloven er å sikre alle, uavhengig av bakgrunn, lik rett til den friheten som ikke kan nytes før man er fri fra undertrykking og nød, eller har ressurser til å delta på lik linje med andre. Ingen av forslagene er ment å endre dagens rettstilstand. De skal derimot verne om noe for i morgen. Framtidens politikere står akkurat like fritt som oss til å ta kloke eller dumme prioriteringer. Grunnlovsendringene setter ikke grenser for politikk, men de setter grenser for politikere – ikke de som vil bruke makt, men de som vil misbruke den. Den muligheten har vi blitt gitt av Menneskerettighetsutvalget og Inge Lønning. Jeg mener vi må bruke den muligheten – ikke fordi det snart er 17. mai, ikke fordi Grunnloven er 200 år, men fordi det er det eneste riktige å gjøre. Rettsstaten skal bl.a. sikre borgernes rettigheter til ytringsfrihet, rettferdig rettergang, deltakelse i frie og hemmelige valg og frihet fra slaveri og undertrykking. Den skal sikre frihet og demokrati. Det er en samlet komité som mener at Menneskerettighetsutvalget, ledet av Inge Lønning, har gitt Stortinget et godt grunnlag for å styrke menneskerettighetene i Norges grunnlov. Endringene som er foreslått, er nødvendige for å få Grunnloven til å bli det den er ment å være og har utviklet seg til å bli gjennom sine 200 år: et juridisk, politisk og symbolsk samlende dokument som verner borgerne mot overgrep, sikrer dem frihet og trygghet nå og i framtiden, og som inneholder hovedtrekkene i vår statsskikk. Det er en samlet komité som mener at Grunnloven skal sikre balanse mellom den stabiliteten som Grunnloven skal representere, og den fleksibiliteten som også må gi rom for i større utstrekning å sikre individets frihet, likhet og menneskeverd, og at det også blir ivaretatt i beslutningsprosesser i framtiden. Adgang til deltakelse i frie og hemmelige valg og en ubestridt rett til å delta i samfunnsdebatten er avgjørende for en demokratisk stat. Vern mot vilkårlig fengsling, straff og tortur og rett til å få sin sak prøvet for en uavhengig domstol er på samme måte avgjørende for om en stat kan kalles demokratisk, og om en demokratisk stat kan kalles en demokratisk rettsstat. For Arbeiderpartiets del er det umulig å definere demokratiet som reelt hvis ikke rettsstaten også har et sosialt ansvar. Det ansvaret mener jeg at vi bør ta. Derfor mener vi at de sivile og politiske rettighetene ikke er reelle uten sikring for at alle kan nyte dem. Derfor har vi også valgt – og det skal vi komme tilbake til senere i debatten – å gå inn for en rekke av de økonomiske, sosiale og kulturelle rettighetene for å sikre at det jeg nå skal redegjøre for, skal gjelde alle. Det er en samlet komité som mener at det er riktig å sikre de sivile og politiske menneskerettighetene for framtiden og synliggjøre dem i vår grunnlov. Det er jeg glad for. Særlig viktig er det å understreke at det er statens ansvar å sikre, verne og garantere menneskerettighetene. Komiteen mener at menneskerettighetenes synlighet forbedres ved å samles i et eget kapittel – kapittel E – og er enig i forslaget om å opprette det kapittelet i en såkalt menneskerettighetskatalog. I sitt arbeid veide Menneskerettighetsutvalget ulike hensyn opp mot hverandre – Grunnlovens ånd, dagens rettstilstand, forholdet mellom rett og politikk og utfordringer ved rettsliggjøring. Konklusjonen deres var klokkeklar: Hensynene og argumentene som taler mot de foreslåtte endringene, sier Menneskerettighetsutvalget ikke er gode nok til ikke å oppdatere Grunnloven, sånn at den reflekterer det som faktisk er rettstilstanden i Norge, og bringer den i pakt med resten av Europa og sikrer rettighetene våre for i morgen. Vi skal snakke litt nærmere om forslagene. Som jeg nevnte, er komiteen enig i Menneskerettighetsutvalgets forslag om å videreføre Grunnloven § 110 c i en ny § 92 som innledning til det nye menneskerettighetskapittelet. Når hovedmålsettingen med hele grunnlovsrevisjonen er å sikre menneskerettighetenes stilling igjen, er det viktig at enkeltbestemmelsene bidrar til akkurat det. Flertallet i komiteen, alle utenom Høyre og Miljøpartiet De Grønne, mener at det har en selvstendig betydning for domstolenes håndhevelse av menneskerettighetene at Grunnloven pålegger statsorganene å respektere disse rettighetene. Flertallet vil sikre at det ikke oppstår misforståelser om hvilke internasjonale menneskerettigheter som er Grunnlovens rang, og mener derfor at det er viktig å henvise til internasjonale konvensjoner. Dette vil selvsagt ikke endre dagens rettstilstand, og traktater som vi ratifiserer i framtiden, vil fortsatt måtte gå gjennom prosedyren i Grunnloven § 112. På denne bakgrunn bifaller flertallet alternativ 2 B, sånn at bestemmelsen lyder: «§ 92 Statens myndigheter skal respektere og sikre menneskrettighetene slik de er nedfelt i denne grunnlov og i for Norge bindende traktater om menneskerettigheter.» Frihet skal aldri kunne stjeles fra noen. Skal den frarøves noen, må det ha hjemmel i lov. Retten til å være fri og trygg på at den ikke blir tatt fra deg vilkårlig er en grunnleggende menneskerett. Frihetsberøvelsen kan ikke bare skje gjennom fengsling, men også gjennom andre inngrep mot enkeltmennesket. Psykisk helsevern er et sånt eksempel. I EMK artikkel 5 listes det opp grunnlag for at frihet kan berøves. Komiteen mener at borgerne bedre er beskyttet mot vilkårlig frihetsberøvelse ved å la bestemmelsen fortsette å være konsistent og generell. Det skal ikke forekomme maktmisbruk, og friheten kan kun fratas en borger dersom myndighetene har hjemmel i lov og det finnes forholdsmessighet mellom mål og middel – punktum – så enkelt og så vanskelig for mange stater å overholde. Det er en samlet komité som derfor mener at Grunnloven § 99 første punktum bør bygges ut til å omhandle andre former for frihetsberøvelse. Komiteen innstiller derfor på forslagsstillernes forslag B til ny § 94, slik at bestemmelsen skal lyde: «Ingen må fengsles eller berøves friheten på annen måte uten i lovbestemte tilfeller og på den måte som lovene foreskriver. Frihetsberøvelsen må være nødvendig og ikke utgjøre et uforholdsmessig inngrep. Den pågrepne skal snarest mulig fremstilles for en domstol. Andre som er berøvet sin frihet, kan få frihetsberøvelsen prøvet for domstolene uten ugrunnet opphold. De som uberettiget har arrestert noen eller ulovlig holdt noen fengslet, står til ansvar for vedkommende.» Av samme begrunnelse mener komiteen at legalitetsprinsippet bør grunnlovfestes i egen paragraf. Menneskerettighetsutvalget har foreslått en ny § 113 i Grunnloven om legalitetsprinsippet. Komiteen innstiller med dette på forslaget til § 113 alternativ 1 B, slik at paragrafen vil lyde: «Myndighetenes inngrep overfor den enkelte må ha grunnlag i lov.» Det er en samlet komité som mener Grunnloven skal bekrefte at alle mennesker har samme rett på frihet og like krav på rettigheter og muligheter. Det kan oppleves selvsagt, men den opplevelsen i dag kan være verdiens største fiende i morgen. Derfor må den vernes. I møte med domstolene er det vanskelig å se for seg rettferdighet uten forutsigbarhet. Rettergang fordrer rettferdighet. Finnes ikke den, finnes ikke rettsstaten. For at borgerne skal kunne ha tillit til staten, må forutsetningen være at den er forutsigbar. En demokratisk domstol finnes kun om den er uavhengig. Prinsippet om rett til rettferdig rettergang har kommet til uttrykk flere ganger i lovgivningen, men det er en samlet komité som mener at det er viktig å synliggjøre det prinsippet i Grunnloven. Det er ikke godt nok at det bare er slik fordi det alltid har vært slik. Rettferdig rettergang finnes fordi det er det eneste mulige for en rettsstat som ønsker å kalle seg demokratisk, og det bør vernes mot framtidige myndigheters eventuelle ønske om å bygge ned rettsstaten. Komiteen innstiller derfor på forslaget til ny § 95 alternativ 2 B, slik at paragrafen skal lyde: «Enhver har rett til å få sin sak avgjort av en uavhengig og upartisk domstol innen rimelig tid. Rettergangen skal være rettferdig og offentlig. Retten kan likevel lukke rettsmøtet dersom hensynet til partenes privatliv eller tungtveiende allmenne interesser gjør det nødvendig. Statens myndigheter skal sikre domstolenes og dommernes uavhengighet og upartiskhet.» Det er bare den som er skyldig, som skal bli dømt, og det er bare den som etter en rettergang er kjent skyldig, som ikke er uskyldig. Komiteen mener uskyldspresumsjonen bør grunnlovfestes. Straffeforfølgelse og domfellelse skal bare skje én gang for samme forbrytelse. En samlet komité mener borgerne skal være sikret dette gjennom Grunnloven – ikke bare for å unngå at det skal skje, men også for å etablere en forutsigbarhet og den tilliten til rettsstaten som vi er avhengig av at alle har. Borgerne skal vite hva som skjer hvis en lov brytes, ikke minst for å få vite konsekvensene av sine egne handlinger og få muligheten til å kunne gå videre med livet sitt. Lite eller ingenting oppleves så urettferdig som dobbeltstraff. Det oppleves som vilkårlig. Hvis vi ikke kan stole på dem som skal straffeforfølge lovbrytere, hvem skal vi stole på da? Straffebegrepet i Grunnloven § 96 første ledd er etter norsk rett tolket litt annerledes enn det tilsvarende begrepet i EMK artikkel 6 nr. 1. Menneskerettighetsutvalgets forslag til ny § 96 tredje ledd bygger på en forutsetning om at EMK og EMDs forståelse skal legges til grunn for det leddets vedkommende. To forskjellige straffebegreper i samme bestemmelse kan skape usikkerhet, ikke minst hos domstolene, og det er uryddig å legge opp til at det skal skje to ulike tolkninger av samme begrep. Komiteen har derfor, etter samtykke fra presidentskapet, besluttet å utsette behandlingen av forslaget til § 96 tredje ledd for å få tolkningsspørsmålet bedre belyst. Men når det gjelder forslaget til § 96 fjerde ledd, er komiteen enig med Menneskerettighetsutvalget og innstiller på at § 96 annet ledd skal lyde: «Enhver har rett til å bli ansett som uskyldig inntil skyld er bevist etter loven.» Komiteen innstiller videre på at § 96 fjerde ledd skal lyde: «Ingen kan dømmes til å avstå fast eiendom eller samlet formue, med mindre verdiene er benyttet til eller er utbytte fra en straffbar handling.» Komiteen har også behov for å få belyst flere sider av tolkningsspørsmålet knyttet til forslaget om bestemmelsene i § 114 og har av samme begrunnelse som over, også besluttet å innstille på å utsette behandlingen av XXIV i forslaget i henhold til forretningsordenen. Komiteen kommer tilbake med innstilling på bestemmelsen på et senere tidspunkt. Visste presidenten at ungdommer tror at Grunnloven er mer oppdatert og gjenspeiler dagens samfunn mer enn den faktisk gjør? Ifølge medieundersøkelsen i år, tror flesteparten av ungdommene at likhetsprinsippet og ikke-diskrimineringsprinsippet allerede er grunnlovfestet. Det er egentlig ikke så rart, siden det er en veldig etablert verdi i det norske samfunn. Det er ikke et selvstendig argument i seg selv for å ta inn forslaget til ny § 98, men det viser hvor etablert den forståelsen er i samfunnet vårt. Grunnloven bør jo gjenspeile sin samtid. Hva er konsekvensene av den paragrafen? Det er at lovgivere ikke har adgang til å gi privilegier til enkelte personer eller grupper i samfunnet. Privilegier er jo ikke det samme som kvotering eller positiv forskjellsbehandling. Hvis en gruppe har blitt kategorisk forskjellsbehandlet eller har hatt færre muligheter til å oppnå sine rettigheter enn en annen, er det tvert imot et statlig ansvar å justere den skjevheten ved å bruke positiv forskjellsbehandling. Komiteens flertall mener ikke at eksempler på diskrimineringsgrunnlag bør listes opp. Komiteen mener at bestemmelsen står seg og ikke er til å misforstå. Usaklig forskjellsbehandling skal ikke forekomme. Ved ikke å liste opp diskrimineringsgrunnlag unngår vi å utelate det som vi i dag ikke kjenner som diskrimineringsgrunnlag. Derfor innstiller flertallet på at Grunnloven § 95 og § 103 oppheves, og at ny § 98 første ledd alternativ B skal lyde: «Alle er like for loven.» Ny § 98 annet ledd skal lyde: «Intet menneske må utsettes for usaklig eller uforholdsmessig forskjellsbehandling.» Når det kommer til forslaget om Grunnloven § 99, mener komiteens flertall fra Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti at kirkeforliket og dagens § 116 første punktum godt verner tanke-, religions- og samvittighetsfrihet. Flertallet ønsker ikke at det skal oppstå tolkningstvil om den nye foreslåtte paragrafen, og ønsker derfor å opprettholde dagens bestemmelse. For at det skal være grunn til å stole på staten, myndighetene og politikerne, må de godta og våge å bli utfordret. Demokratiets evige og enkleste prøve bestås eller styrkes gjennom makthavernes evne til å tåle å legge til rette for opposisjon. Senest i går hadde Norge besøk av Pussy Riot, aktivistgruppen som viser hvor slett en stat kan forvalte det ansvaret. Politikere som ikke kan eller vil bli utfordret, er ikke politikere. De er bare makthavere. Opposisjonsvern må trygges av enhver makthaver som ønsker å kalle seg demokratisk. Forenings- og forsamlingsfrihet var ikke en selvsagt rettighet da Grunnloven ble skrevet i 1814. Det er det i dag, og det bør også være det for framtiden. Denne bestemmelsen vil gi potensielle totalitære tanker motstand. Komiteen mener at forenings- og forsamlingsfrihet er nært forbundet med utviklingen og ivaretakelsen av demokratiet og innstiller derfor på utvalgets forslag til at § 99 annet ledd og § 101 oppheves, og at ny § 101 skal lyde: «Enhver har rett til å danne, slutte seg til og melde seg ut av foreninger; herunder fagforeninger og politiske partier. Alle kan møtes i fredelige forsamlinger og demonstrasjoner. Regjeringen har ikke rett til å bruke militær makt mot innbyggere uten etter lov, med mindre en forsamling forstyrrer den offentlige ro og ikke øyeblikkelig oppløses etter at de lovbestemmelser som angår opprør, tre ganger høyt og tydelig er opplest for forsamlingen av den sivile øvrighet.» Ditt privatliv er ditt, ditt personvern er ditt – statens oppgave i så henseende er å ta vare på det, respektere det og la det være i fred. Personvernkommisjonen konkluderte i sin innstilling enstemmig med en anbefaling om grunnlovfesting av retten til personvern og privatlivets fred. Privatlivets fred er slått fast i internasjonale menneskerettighetskonvensjoner og i Verdenserklæringen, og komiteen mener at vi bør gi en selvstendig paragraf. Teknologiutvikling er et gode, men det krever veldig mye mer av oss å passe på at den ikke misbrukes. I en verden der GPS-sendere kan brukes til å overvåke noen ulovlig, krever det at politikerne gir privatlivet et særlig vern. I tillegg til å verne mot statlige inngrep tilsier sammenhengen med øvrige rettigheter at retten til personvern og privatliv nå grunnlovfestes. Med den begrunnelsen innstiller medlemmene fra Høyre, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet på ny § 102 alternativ 3 B, slik at paragrafen lyder: «Enhver har rett til respekt for sitt privatliv og familieliv, sitt hjem og sin kommunikasjon. Husransakelse må ikke finne sted, unntatt i kriminelle tilfeller. Statens myndigheter skal sikre et vern om den personlige integritet.» 17. mai har lenge blitt sett på som barnas dag. Nå får de sin egen dag til å feire grunnlovfesting av sine egne rettigheter. For første gang vil barnas selvstendige rettigheter bli formulert i Grunnloven – 200 år for sent. Felles for oss alle er at vi har vært barn en gang, vi har alle vært avhengig av andre for å være trygge og frie og få våre rettigheter respektert eller brutt. Alle særgrupper kan ikke få sin egen bestemmelse, men barns avhengighet av andre for å kunne leve frie og trygge liv gjør at de må vernes spesifikt, og en stat som ikke tar særlig ansvar for sine barn, tar ikke særlig ansvar for sin framtid. Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet og Senterpartiet innstiller på ny § 104 første ledd alternativ 1 B, som vil lyde: «Barn har krav på respekt for sitt menneskeverd. De har rett til å bli hørt i spørsmål som gjelder dem selv, og deres mening skal tillegges vekt i overensstemmelse med deres alder og utvikling.» Det er en samlet komité som mener prinsippet om at beslutninger som angår barn, skal ta hensyn til barnas beste, og at det strekker seg ut over foreldreansvar, bosted og samvær. Vekten barns beste skal gis, må ses ut fra hvor sterkt berørt barnet er, og hvor alvorlig beslutningen er. Komiteen innstiller på ny § 104 andre ledd alternativ 3 B: «Ved handlinger og avgjørelser som berører barn, skal barnets beste være et grunnleggende hensyn.» Barnets rett til vern om sin personlige integritet gjelder uavhengig av hvor barnet bor, og hvor barnet har sitt opphold. Statens myndigheter må også ha en plikt til å sørge for et regelverk og håndhevelse av et regelverk som på best mulig måte kan verne barnet mot utnyttelse, vold og mishandling. Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Venstre, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne innstiller på ny § 104 tredje ledd alternativ 2 B: «Barn har rett til vern om sin personlige integritet. Statens myndigheter skal legge forholdene til rette for barnets utvikling, herunder sikre at barnet får den nødvendige økonomiske, sosiale og helsemessige trygghet.» Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Venstre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Miljøpartiet De Grønne, viser også til forslaget til ny § 103 og innstiller på følgende: «Statens myndigheter skal iverksette tiltak for å beskytte barnets personlige integritet, herunder beskyttelse mot vold, mishandling, seksuell utnyttelse og andre liknende forhold som kan skade barnet.» Barn er særlig utsatt for slike overgrep. Det er en samlet komité som mener at bevegelsesfriheten bør gis grunnlovsvern. Det er stadfestet en rett for alle med lovlig opphold i et land til å bevege seg fritt innenfor landets grenser, reise derfra og komme tilbake igjen. Komiteen innstiller på § 106 første ledd alternativ 1 B og andre ledd alternativ 1 B, slik at paragrafen lyder: «Enhver som oppholder seg lovlig i riket, kan fritt bevege seg innenfor rikets grenser og velge sitt bosted der. Ingen kan nektes å forlate riket med mindre det er nødvendig av hensyn til en effektiv rettsforfølgelse eller for avtjening av verneplikt. Norske statsborgere kan ikke nektes adgang til riket.» Ingenting står over folket når de samles i valgting. Det er demokratiets mektigste planke. At prinsippet om frie og hemmelige valg ikke er nedfelt i Grunnloven, er underlig, og endelig skal det nedtegnes for framtiden, slik at det skal bli ekstra vanskelig å svekke vårt demokrati. Bestemmelsen som komiteen har samlet seg om til ny § 49, lyder: «Stortingets representanter velges gjennom frie og hemmelige valg.» Menneskerettighetsutvalget foreslår også at enkelte grunnlovsbestemmelser oppheves, dels fordi de ikke lenger er nødvendige, men også som følge av at Grunnloven får et eget kapittel om menneskerettigheter. Det er en samlet komité som tilrår alle forslag til opphevelse. Jeg viser også til en mer utførlig begrunnelse av dette i Dokument 16, Menneskerettighetsutvalgets rapport, og til Innst. 186 S for 2013–2014. Grunnloven skal ikke og kan ikke gi oss svaret på framtidens utfordringer. Det skal også i framtiden være politikernes oppgave å gjøre det – å løse politiske problemer. Men det er enkelte ting selv ikke framtidens politikere skal ha makt til å gjøre: å stjele friheten og tryggheten fra dem som kommer etter oss. Det er derfor vi nå vil ha inn flere menneskerettigheter i Grunnloven – ikke for å endre på noe i dag, men for å sikre noe for i morgen, ikke for å sette grenser for politikk, men for å sette grenser for misbruk av makt. Med dette anbefaler jeg komiteens innstilling.