Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-10-27:
Håndtering av henvendelser vedrørende øyeblikkelig hjelp utenfor sykehus reguleres av legeloven og kommunehelsetjenesteloven. Ifølge legeloven § 27 plikter en lege snarest mulig å yte den hjelp han evner når han etter de opplysninger han har, må anta at legehjelp er påtrengende nødvendig. Plikten faller bort dersom legen har gyldig forfall, eller vet at hjelp i tide vil bli ytet av en annen lege. I kommunehelsetjenesteloven § 1-1 er det satt krav om at kommunene skal sørge for nødvendig helsetjeneste for alle som bor eller midlertidig oppholder seg i kommunen. Kommunen skal sørge for allmennlegetjeneste, herunder også legevaktordning, slik det fremgår av lovens § 1-3 annet ledd nr. 1. Det følger av kommunehelsetjenesteloven at kommunens helsetjeneste også skal omfatte medisinsk nødmeldetjeneste. I henhold til forskrift om medisinsk nødmeldetjeneste § 3-1 skal systemet for kommunikasjonsberedskap bestå av medisinsk alarmtelefonnummer, akuttmedisinske kommunikasjonssentraler i akuttsykehus og legevaktsentraler i utvalgte sykehjem/helsesentre. Mottak og oppfølging av medisinsk nødmelding er en medisinsk fagoppgave som skal utføres av helsepersonell, det fremgår av Forskrift om medisinsk nødmeldetjeneste av 20. august 1990 § 2-1. Fra Sosial- og helsedepartementets side er det således satt krav om at kontakten til akuttpasienter skal bli ivaretatt av kvalifisert helsepersonell. Til hjelp for vurdering av øyeblikkelig hjelp foreligger «Norsk indeks for medisinsk nødhjelp», som er revidert i inneværende år. I den behandlende del av helsetjenesten i kommunene er det ifølge NOU 1998:9 årlig 18 millioner pasientkontakter. Av disse utgjør 4,5 millioner tilfeller så alvorlig syke eller skadede at det av primærhelsetjenesten oppfattes som øyeblikkelig hjelp. De aller fleste av disse, ca. 90 pst., behandles i kommunehelsetjenesten, mens 410 000 blir overført til vurdering og eventuell behandling i sykehus. Ifølge den samme utredningen blir kun en mindre andel vurdert av sykehusene til å være i behov av akutt behandling. Det kan således være forbundet med faglige problemer å avgjøre om en foreliggende situasjon er øyeblikkelig hjelp. Særlig pekes det på at uansett kompetanse vil symptomer, slik pasienten gir uttrykk for disse og de funn som gjøres, kunne være uklare. Statens helsetilsyn har ifølge tilsynsloven det overordnede faglige tilsyn med helsetjenesten i landet. Sammen med fylkeslegene danner Helsetilsynet tilsynsmyndigheten for helsetjenesten. Fylkeslegene gjennomførte i 1997 tilsyn med legevakttjenesten i kommunene. En generell erfaring var at virksomheten var kommet kort med å utvikle internkontrollsystemer. Som det fremkommer, er det kommunen som har ansvar for å etablere nødvendig helsetjeneste. For Oslo kommunale legevakt vil det således være kommunen som har ansvar for en organisering som sikrer at pasienter får nødvendig øyeblikkelig hjelp. Da jeg ble kjent med den saken representanten Alvheim viser til, ble det umiddelbart tatt kontakt med Helsetilsynet. Tilsynsmyndigheten undersøker nå det som skjedde ved Oslo legevakt. Fylkeslegen i Oslo har i brev av 8. oktober d.å. til Oslo kommune bedt om å få oversendt journalen til vedkommende pasient samt bedt om en uttalelse vedrørende saken. Jeg vil avvente Statens helsetilsyns vurdering av saken, av de tiltakene Oslo kommune har iverksatt, og av eventuelle forslag som kan bidra til å unngå tilsvarende hendelser.