Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2004-11-18:
La meg først slutte meg til saksordførerens syn når det gjelder Stortingets mulighet til å instruere Riksrevisjonen. Som saksordføreren sa, er det noe som må forekomme ytterst, ytterst sjelden og bare når det er særlige grunner for å gjøre det, og jeg tror at Stortinget i sin helhet er svært enig i det. La meg først få si at når vi går inn i denne saken, er det nødvendig å ta utgangspunkt i de forholdene som Riksrevisjonen har undersøkt og rapportert om. Det er for det første formalitetene rundt Samferdselsdepartementets saksbehandling av statslån i BaneTele AS sett i forhold til Stortingets forutsetninger og vedtak ved etablering av selskapet. For det andre var den organisasjonsmodellen som ble valgt, egnet til å skape grunnlag for uheldige beslutningsprosesser i BaneTele AS og i forholdet mellom selskapet og dets eier. Riksrevisjonens utgangspunkt har altså vært Sosialdepartementets håndtering av dette. Bakgrunnen for forslaget om å omgjøre Jernbaneverkets forretningsvirksomhet BaneTele til et aksjeselskap lå i et fornuftig ønske om på en forretningsmessig måte å kunne utnytte den ledige kapasiteten som lå i Jernbaneverkets føringsveier og nett av fiberkabel. Det var betydelig enighet i Stortinget om dette. Vi så det ikke uten videre som fornuftig at Jernbaneverkets virksomhet var å holde på med kommersiell televirksomhet. Høyre og Fremskrittspartiet ønsket riktignok å gå lenger, i og med at disse to partiene så det som hensiktsmessig å selge selskapet ut på det åpne marked i sin helhet, men de ble stående alene om dette synet. De øvrige partier la i en felles merknad vekt på at Jernbaneverket måtte stå som eneeier, ikke minst av hensyn til de jernbanemessige og sikkerhetsmessige hensyn, og at disse hensyn måtte ha forrang framfor rent forretningsmessige eller, om man vil, kommersielle hensyn, dersom disse to hensynene stod i konflikt med hverandre. Jeg mener at det var en meget fornuftig presisering. I innstillingen vi nå behandler, står SV og Arbeiderpartiet alene om en merknad hvor vi nettopp understreker betydningen av et aktivt statlig eierskap som et virkemiddel for å sikre viktige samfunnsmessige hensyn. Men rollefordeling, myndighetsforankring, organisering og struktur må sikre at det ikke blir uheldige sammenblandinger av interesser når man lager slike selskap som dette, og hvor staten står som eier. Det er viktig at spillereglene er klare, at de blir forstått av aktørene, og at de blir fulgt, slik at det ikke oppstår berettiget eller uberettiget mistanke om forfordeling eller prioritering av andre interesser og hensyn enn det man er satt for å ivareta. I denne saken peker Riksrevisjonen på at det hadde vært gunstig om formelle skiller mellom Jernbaneverkets forvaltningsmessige oppgaver og selskapets forretningsmessige drift hadde vært tydeligere. Her så Riksrevisjonen behov for en tydeligere avgrensning av disse to forholdene. Det er tre forhold i denne saken som har opptatt komiteen i særlig grad, logisk nok. Det er utbyggings- og operatøransvaret for GSM-R, det er BaneTeles oppkjøp av Enitels bredbåndsvirksomhet, og det er konvertering av statslånet. Det er åpenbart slik at Samferdselsdepartementets beslutning i oktober 2002 om å overføre GSM-R-konsesjonen fra BaneTele AS til Jernbaneverket for at Jernbaneverket deretter skulle gjennomføre en anbudskonkurranse, har en solid forankring i Stortingets forutsetninger da BaneTele ble etablert. Av dette følger at Jernbaneverkets tidligere beslutning – det var vel i november 2001 – om en direkte tildeling til BaneTele AS ikke var i tråd med Stortingets forutsetning og ifølge Riksrevisjonen antakelig også i strid med anbudslovgivningen. Nå ble imidlertid departementet kjent med Jernbaneverkets beslutning allerede i desember 2001 og var tidligere, i juni 2001, orientert om at Jernbaneverket så en slik direkte tildeling til BaneTele som en aktuell løsning. Vi finner ingen indikasjoner på at departementet på et tidlig tidspunkt har gitt uttrykk for betenkeligheter når det gjelder denne direkte tildelingen. Så vel Jernbaneverket som BaneTele ser dermed ut til å ha hatt grunn til å tro at denne løsningen var i orden, og at de planla ut fra dette. Departementets helt korrekte avgjørelse kunne etter min vurdering med fordel ha vært gjort tidligere. Nå er det slik at det medførte ingen økonomiske konsekvenser for BaneTele at denne beslutningen kom såpass sent som den gjorde. BaneTeles kjøp av Enitels bredbåndsvirksomhet er det i dag vanskelig å ha kritiske merknader til. Det førte bl.a. til at vi fikk to store aktører inn i dette markedet. Det skaper konkurranse, og det var noe av tenkningen bak da BaneTele ble etablert, og ettertiden bekreftet klokskapen i dette oppkjøpet. Den finansielle siden av oppkjøpet har imidlertid gitt oss visse erfaringer. BaneTele gjør et låneopptak i finansmarkedet på 200 mill. kr og bruker 100 mill. kr av egne midler. Det ser ut for oss som at på det tidspunktet måtte BaneTele AS ha lagt til grunn at statslånet på 209 mill. kr ikke skulle innfris innen fastsatt frist. Det synes som om departementets signaler på dette punkt kunne ha vært tydeligere, men vi kan se at departementets ulike brev inneholder forbehold og gir premisser som både styret og administrasjonen i BaneTele med all grunn burde ha tatt innover seg. Om det nå var slik at selskapet fant departementets signaler mindre klare enn det man kunne ønske når det gjaldt konverteringen av statslånet, hadde styret en selvstendig plikt til å skaffe seg den nødvendige avklaringen og kunne ikke gi seg ut på finansielle galeier i form av gjetninger eller svakt funderte forutsetninger. Denne saken har lært oss en del om viktigheten av klare linjer, nødvendigheten av raske beslutninger og tydelig kommunikasjon for å unngå feiltolkninger og unødvendige problemer når vi gir oss i kast med å danne denne type selskaper, og hvor staten står som eier.