Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-10-09:
Etter en valgkamp der vi hørte skole, skole, skole, har naturlig nok forventningene til dette statsbudsjettet vært skyhøye. Svartmaling av norsk skole, sier statsråd Clemet i dag. Den svartmalingen har jeg lyst til å si at Høyre selv har hatt hovedansvaret for, slik de har drevet retorikken mot norsk skole i opposisjon de siste årene. Regjeringen Bondevik gikk høyt på banen da statsbudsjettet for 2003 ble lagt fram. Dette var Regjeringens svenneprøve. Regjeringen skulle nå opp til eksamen, for endelig skulle Høyre realisere sine valgløfter, eller i alle fall sette sitt klare skolestempel på budsjettet. At Høyre ble årets budsjettvinner blant regjeringspartiene, er nå krystallklart. Dette budsjettet er et usosialt budsjett, med skattelette på til sammen 17 milliarder kr på to år. Det er de eldre, de arbeidsledige, de syke og skolebarna som er nødt til å bære kostnadene for Regjeringens prioritering av skattelette. Vi ser at medisinene blir dyrere. Vi får flere arbeidsledige. Vi får kraftig innstramming i dagpengeordningen. Og vi får kutt i utdanningssektoren. De minste barna våre skal få mindre ressurser i sin skolehverdag. Etter min oppfatning er dette mindre til de fattige, og da er dette et usosialt budsjett. Regjeringen har valgt side. Tydeligst ser vi dette på utdanningsbudsjettet. Kommunene har en rekke lovpålagte oppgaver. Men hva hjelper det, når Regjeringen overfører 500 mill. kr mindre i de frie inntektene til kommunene? Realiteten er at kommunene må prioritere mellom hvilke lovpålagte oppgaver de skal kutte ut. Oddvard Nilsen sa tidligere i dag at vi ikke vet hvor mye penger som blir brukt på skole neste år. Men det Oddvard Nilsen og Høyre vet, er at to av ti kommuner melder at de fremdeles kanskje kan holde skansen mot Regjeringens bestilling, men at åtte av ti kommuner må gjøre tilbudene til folk dårligere. Da vet vi at det ikke vil være mer til skole i Kommune-Norge. Ifølge Regjeringen er dette et budsjett med klar satsing på utdanning. Det er en satsing å halvere skolefritidsordningen, det er en satsing å gi 1 milliard kr mindre til kommuner og fylkeskommuner til opprustning og utbedring av skoleanlegg, det er en satsing å kutte dramatisk i IKT-tiltak, og det er en satsing å innføre en dramatisk økning i egenandelene på medisiner. Jeg har lyst til å hevde at dette er et budsjett med satsing for de få. Det er et budsjett for alle med høye inntekter og store hus og for dem av oss som er friske og raske. Jeg har også lyst til å si at dette er et budsjett som gir meg en følelse av at de vil tilbake til fortiden, med kvinnen ved kjøkkenbenken. Mange av budsjettiltakene går i feil retning når det gjelder likestilling. Mange av tiltakene går ut over kvinner, gjennom f.eks. økte egenandeler på medisiner. Og vi vet at flertallet av minstepensjonistene våre er kvinner. Utdanningsbudsjettet står til stryk. Det ser vi gjennom kuttene og manglende satsing. Samtidig sier Regjeringen én ting. Opposisjonen på sin side blir i dag beskyldt for en ensidig svartmaling. Og da kan en undre seg: Hva er retorikk, og hva er realitet? Jeg mener at vi finner svarene i de kalde fakta: Det er mindre til elevene i den offentlige skolen kontra elevene i de private skolene. Det er nedtrapping av rehabilitering av skoleanleggene, og det er mindre kvalitet i den offentlige skolen. 30 000 fjernundervisningsstudenter mister all støtten sin til etter- og videreutdanning. Jeg kan ta ett eksempel, Rælingen kommune. Der vil prisen i SFO gå opp med 3 000 kr i året, og i tillegg til denne prisøkningen må de kanskje halvere tilbudet. Kuttene i skolesektoren er en hån mot dem som trodde at de skulle få en bedre skole etter stortingsvalget. Ingen av oss – verken i denne sal eller ute i befolkningen – hørte den retorikken som Høyre nå fremfører. At Høyre ønsker å fjerne statlig støtte til SFO, er jo ingen nyhet. Finansministeren proklamerte i forrige uke at kuttene i SFO ville medføre en økning i egenandelen på 150 kr. Men hva har finansministeren tenkt å si til alle de foreldrene ute i arbeid som har ungene sine i SFO, som står overfor et kutt i SFO-tilbudet, og der en av foreldrene må jobbe deltid på grunn av kommunens kutt i tilbudet? Jeg mener at dette er en virkelighet vi er nødt til å begynne å ta innover oss. I mange familier i dag er begge foreldrene ute i arbeid. Vi vet at de har behov for omsorgs- og tilsynstilbud for småskolebarna både før og etter skoletid. Skolefritidsordningen skal legge til rette for lek, for kultur- og fritidsaktiviteter, med utgangspunkt i ungenes alder, funksjonsnivå og interesser. Og den skal gi ungene våre trygghet. Også barn med funksjonshemninger skal gis gode utviklingsvilkår i skolefritidsordningen. Men hva hjelper det foreldrene i Rælingen eller for den saks skyld i Troms at det er lovhjemlet at alle kommuner skal ha et tilbud om skolefritidsordning før og etter skoletid, når de økonomiske betingelsene ikke er der? Er dette en familiepolitikk med vekt på barnas beste? Jeg har lyst til å etterlyse Kristelig Folkeparti. Hvor har dere vært? Det nytter ikke å effektivisere bort skolebarna våre! Dette budsjettet inneholder en klar privat profil. Det er en storstilt satsing på det private alternativ innenfor utdanningen. Det er ikke overraskende. Derimot er det overraskende å se forskjellen i satsingen på privatskoler kontra den offentlige skolen – mer enn 400 mill. kr til de private skolene i dette budsjettet. Til sammenligning påstår Regjeringen at de satser 380 mill. kr på kvalitet i grunnskolen, men av denne summen, i hvert fall slik jeg klarer å lese budsjettet, er kun 20 mill. kr ny økning. Fra flere av Høyres representanter i dag har vi fått høre at mye av dette innebærer utbetaling til såkalte bonusskoler. Er det dette kvalitetsbegrepet til Høyre innebærer? Det mener jeg faktisk er smuler til de få, og også en ganske arrogant holdning – ja, jeg har lyst til å uttrykke meg så sterkt som at dette grenser til lureri overfor elever og foreldre, som faktisk hadde ventet noe helt annet. Arbeiderpartiet vil støtte Høyre i forhold til å øke kvalitetsbegrepet og innholdet i det i den norske skolen. Men dette handler også om hva vi legger inn i kvalitetsbegrepet, og hvilken ende vi begynner i. Reaksjonene fra organisasjonene som har utdanning som hovedinteresse, er faktisk ganske samstemte. Mange roper i dag varsku om skolekrise, mange mener at dette er et angrep på lik rett til utdanning. Budsjettet er en invitasjon om å etablere flere private skoler, som igjen kan innebære en nedleggelse av de offentlige skolene våre. Dette er alarmerende. Jeg kjenner Regjeringens forslag til privatskolelov, som gjør dagens skolesituasjon betraktelig verre. Det innebærer at flere privatskoler blir opprettet, med automatisk god og ikke minst stabil offentlig finansiering. Jeg har lyst til å si at det kan se ut som om den offentlige skolen kan komme til å forsvinne hvis Høyre får fortsette, i dunsten av veldig sterkt Høyre-ideologiske statsråder. Men jeg hadde jo trodd at det også var andre regjeringspartnere i denne regjeringen som ville holde både en hånd på rattet og kanskje også en fot på bremsen. Dette betyr også at Regjeringen vil gi bedre økonomiske kår til de private skolene enn til den offentlige skolen. Vi vet at Regjeringen ønsker å øke statstilskuddet til de private skolene til 90 pst. Kostnadene pr. skoleplass varierer meget sterkt i vårt land. Vår fellesskole er desentralisert, og vi har et integrert tilbud som har en veldig klar kostnadsside. Det gjør at det er forskjell på kostnaden for en skoleplass i Smøla kontra hva det koster å gi en skoleplass i Oslo. Aldri har vi sett et større engasjement for skolen i Norge, både fra enkeltmennesker og fra organisasjoner. Disse må bli tatt på alvor, og da bør også Regjeringen være ærlig i forhold til sine intensjoner med sin politikk: at det er en klar prioritering av de 10 000 barna som er i den private skolen, og ikke de nesten 600 000 barna som har plass i den offentlige fellesskolen vår.