Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2010-06-11:
Den norske statskirken er i utvikling – en positiv utvikling, vil jeg si – i takt med det samfunnet den er en levende del av. I forrige stortingsperiode startet arbeidet med en endring av statskirkeformen slik vi kjenner den i dag. Dagens vedtak er ikke behandlet i kirkeforliket, men er et eksempel på en kirke som fornyer seg i smått og stort. Bispemøtet vil med dette få en egen presesfunksjon etter ønske fra Kirken. I likhet med alle andre områder i samfunnet har også Kirken behov for en styrket ledelse. Det er dette saken handler om. I dag går ledelsesfunksjonen på rundgang mellom de tjenestegjørende biskopene. Oppgaven som preses er arbeidskrevende. Den som er fungerende preses, har måttet kombinere ledelsesfunksjonen med arbeidet som biskop i sitt eget bispedømme. I dagens samfunn kreves det mer av en leder enn tidligere. Da blir dagens ordning svært krevende. Å håndtere et stort bispedømme samtidig som man skal fylle funksjonen som ledende biskop, har blitt for omfattende. Derfor er dagens vedtak et vedtak om å styrke Kirken. I tillegg til utførelsen av de oppgaver som preses har i dag, vil en styrking av presesfunksjonen innebære både reelle og symbolske endringer i rollen. Men det er grunn til å understreke at formålet i denne omgang ikke er å endre presesrollen radikalt. Endringen må skje gradvis og innenfor rammene til det folkevalgte demokrati og kirkedemokratiet. Utvelgelsen av preses kan gjøres på ulikt vis. Den ordningen vi vedtar i dag, sikrer at Kirken får betydelig innflytelse over hvilke kandidater som er aktuelle. Samtidig sikrer vi regjeringens frihet til å utpeke den ledende biskop. Denne balansen mellom kirkedemokratiet og det folkevalgte demokrati er viktig. Hvilke regler som skal gjelde på sikt, må vi ta i den videre prosess, knyttet til utnevning av biskoper i den framtidige statskirken. Det er ingen grunn til å legge skjul på at komiteen har opplevd betydelig mer oppmerksomhet knyttet til lokalisering av tilsynsområdet, enn om hva slags rolle og funksjon preses skal ha. Det er ikke så rart. Lokalisering skaper engasjement i vårt langstrakte land. Kirkens egne organer har hatt sine prosesser gjennom Bispemøtet og Kirkemøtet. Lokale politiske aktører har engasjert seg. I Trøndelag har engasjementet vært stort. Men også utenfor trønderfylkene har mange hatt sterke meninger. Mitt inntrykk er at mange har gjort seg opp en mening i saken, og at mange statskirkegjengere omkring i hele Norge mener Trondheim er et naturlig sted for preses. Det at vi har et kirkebygg og en kirketradisjon utenom det vanlige lokalisert i Trondheim, ligger langt framme i nordmenns bevissthet. Så skal vi ikke underslå at det er argumenter for at preses burde ha sitt tilsynsområde i Oslo også. I likhet med de fleste andre politiske saker finnes det argumenter for og imot. Når opposisjonen snakker om demokrati i Kirken, snakker de om en demokratireform som har fungert i svært kort tid, og et kirkevalg som har 10 pst. oppslutning. Da har jeg lyst til å minne forsamlingen om at et demokrati i vår forståelse kalles et representativt demokrati. Vi er ikke i mål når det gjelder demokratireformen i Kirken. Det er Kirken klar over – de er i en prosess, det er i bedring, men vi må ha det med oss. Arbeiderpartiet og de andre regjeringspartiene har hørt på innspill fra fylkespolitikere fra alle partier som er representert på Stortinget, og det er massiv støtte til Trondheim. Jeg har lyst til å komme med et par kommentarer også når det gjelder uttrykk som er blitt brukt her fra talerstolen så langt i debatten. Bente Thorsen fra Fremskrittspartiet mente dette vedtaket var å sparke noen som ligger nede. Jeg mener Kirken i Norge – statskirken i Norge – ikke ligger nede. Den norske statskirken er i en svært god forfatning. Det skjer veldig mye positivt der. Jeg er helt sikker på at Kirken også vil klare å håndtere den situasjonen som vi har nå, nemlig at staten – Stortinget – vedtar at preses skal være i Trondheim, at det har vært et flertall mot dette, og et mindretall for lokalisering i Trondheim. Dessuten har Kristelig Folkepartis representant, Dagrun Eriksen, snakket om maktmisbruk. Jeg synes det er et sterkt begrep. Det er fortsatt en statskirke. Det er slik at det er Kongen i statsråd og Stortinget som har makt over statskirken, og da å snakke om maktmisbruk i en kirkelig sammenheng på den måten synes jeg er en sterk ordbruk. Til slutt vil jeg si at jeg føler meg trygg på at vi med dagens vedtak sikrer den kommende biskopen som skal fylle presesfunksjonen, gode rammebetingelser for å utøve sin rolle på en utmerket måte.