Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2009-02-19:
Dette er tredje gang vi skal behandle saken om foreldelse i forbindelse med erstatning til barn i barnehjem og spesialskoler i perioden 1945–1980. At vi i det hele tatt behandler dette spørsmålet igjen, er svært tragisk, særlig med tanke på hvilke forventninger dette stortinget har skapt hos mennesker som fikk sine barneår ødelagt av vold, overgrep og mishandling i offentlige institusjoner – institusjoner som altså skulle gi barna en trygg oppvekst, noe foreldrene til disse barna ikke alltid hadde evne eller vilje til. Foreldre overlot ansvaret for sine barn til det offentlige fordi de var nødt til det. Kanskje var det økonomiske grunner, kanskje var det mangel på husvære, eller kanskje var det en enslig mor som ikke hadde noe annet valg hvis hun skulle ha mulighet til å få seg en jobb. Og det offentlige tok barndommen fra en rekke barn her i landet – ved at de levde i konstant frykt og utrygghet. Da disse utrolige sakene først ble avslørt i Bergen, trodde man at det dreide seg om en institusjon eller to, men det skulle snart vise seg at dette var noe som foregikk over hele landet. Det ble først opprettet et nytt billighetserstatningsutvalg for å håndtere disse sakene. For ikke veldig lenge siden ble det opprettet enda ett, fordi man ikke fikk køene av saker unna. Saksbehandlingstiden er fremdeles bortimot to år – to år som mange av disse menneskene kanskje ikke engang har. Vi vet at disse sakene har blitt behandlet forskjellig i de ulike kommunene som plasserte disse barna på institusjoner eller i spesialskoler. Noen kommuner gir full erstatning, andre gir ingenting. Familie-, kultur- og administrasjonskomiteen behandlet saken om erstatning til barnehjemsbarna og spesialskolebarna i 2005. Da trodde vi at vi var ferdige med saken. Ingen skulle skåre billige politiske poenger på bekostning av andres elendighet. Og det var en samlet komité – som saksordføreren helt riktig sa – som var enig i dette. Til tross for at noen av partiene nok kunne ha tenkt seg å gjøre formuleringene tydeligere, valgte vi altså å stå sammen og ha konsensus om det som ble innstillingen til Stortinget, og som et samlet storting sluttet seg til, nemlig at foreldelsesfristen ikke skulle gjøres gjeldende i disse sakene. Statsråden sier i sitt svar til komiteen nok en gang at den omtalte merknaden – og da snakker vi om foreldelsesfristen – «vil inngå som et sentralt moment i beslutningsgrunnlaget». Et sentralt moment? Stortingets merknad skal være retningsgivende i tolkninger, og her skulle det ikke være nødvendig med tolkninger. Et samlet storting stod bak merknaden. Et samlet storting gav håp til ofre for offentlig vold, for offentlige seksuelle overgrep og for offentlige mishandlinger. Men så velger altså regjeringspartiene nok en gang å begå et offentlig overgrep. Dette trenger man ikke å tolke. Representanten May Hansen var til stede i komiteen under hele behandlingen av denne saken i forrige periode. Det var også representantene Eirin Faldet, Torny Pedersen og Trond Giske fra Arbeiderpartiet, og vi var alle enige. Regjeringsadvokaten har nå åpenbart fått det siste ordet i saker av denne typen, hvor noen retter et privat søksmål mot staten. Han uttaler at den enstemmige merknaden fra komiteen ikke er rettslig bindende, for hvis komiteen den gangen mente at foreldelse ikke skulle gjøres gjeldende, ja så måtte Stortinget ha utformet en egen lovparagraf, eller man burde ha gitt regjeringen instruksjoner om hvordan disse sakene skulle håndteres. Det var jo nettopp det Stortinget gjorde. Vi sa at foreldelsesloven skulle settes til side i disse sakene. Vanskeligere var det ikke. Jeg beklager at jeg bruker så mye tid på dette, men jeg finner det nødvendig, siden noen åpenbart trenerer eller ikke ønsker å følge Stortingets intensjoner. Så blir da den første saken prøvd for retten, hvor Regjeringsadvokaten nok en gang er inne i bildet og påberoper seg foreldelse. Og når vi leser svarbrevet fra statsråden til komiteen, blir det hele fullstendig kaos. Hun hevder i sitt brev at denne subjektive treårsfristen var ute, i tillegg til de objektive tidsfristene. Lagmannsretten tok ikke stilling til om hvorvidt den subjektive treårsfristen hadde begynt å løpe. Det er altså ikke korrekt, det som står i svarbrevet fra statsråden. Hun hevder også at den objektive 20-årsfristen var utløpt. Ja, den er gjerne det, når sakene går tilbake til 1945. Ingen av de sakene som behandles i billighetserstatningsutvalgene i dag, er innenfor den objektive 20-årsfristen. Den yngste av disse sakene er faktisk 29 år. I tillegg unnlater statsråden å opplyse komiteen om at Stortinget i 2004 opphevet den objektive 20-årsforeldelsesfristen når det gjelder saker om skadeforvoldelse mot barn og unge under 18 år. Med denne lovendringen ble det vektlagt at hensynet til de skadelidte skulle veie tyngre enn hensynet til bevisenes styrke og skadevolderens behov. Man kan vel si at disse barna faller inn under denne kategorien – eller gjelder ikke dette når det er staten som er den saksøkte? De skal med andre ord få sin billighetserstatning, som de skal ta imot med glede, og så skal de sette seg pent ned og være takknemlige – uten å få mulighet til å få prøvd saken sin for domstolene. Hvor er menneskerettighetene? Hvor er rettssikkerheten? Ikke bare det at statsråden har unnlatt å fortelle alt, men at de rød-grønne partiene på Stortinget støtter dette, er over min fatteevne. Man spekulerer om hva som er motivet. Kan det vise seg at det er at dette blir for dyrt for staten, eller at det blir for mye arbeid? Jeg kan ikke finne noen andre motiver. Å klappe med den ene hånden for så å slå med den andre er ikke politikere verdig. Jeg har et håp om at regjeringspartiene nå snur i tolvte time i denne saken, slik at den ikke blir stående som nok et eksempel på et trist kapittel når det gjelder barnehjemsbarna og spesialskolebarna. Hvis vi skal ha noen som helst tro på og respekt for hva som blir sagt i denne sal og fra denne talerstol, må det skje. Jeg tar opp forslaget fra opposisjonen.