Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 2000-03-02:
Fra en nokså nær fortid da vi hadde våre bange anelser med hensyn til den teknologiske utviklingen, husker jeg en bestemt type vitsetegninger. De gikk ut på å skildre fortvilte lærere som oppdaget at de holdt på å bli erstattet av elektronikk. Siden den gang har teknologien vært i rivende utvikling, men det er ingen lenger som tror at læreren blir erstattet av teknologi. I stedet vil jeg påstå at vi har erkjent at læreren og lærerrollen er viktigere enn mange har trodd. I det systematiske arbeidet vi nå må ta fatt på når det gjelder læringsprosessene og arbeidsmiljøproblemene, vil vi få frem mye godt materiale som entydig peker i retning av én konklusjon: Gode skoler, gode utdanningsinstitusjoner, som gir alle barn muligheter, er avhengig av gode lærere. I vårt arbeid for å skape en kvalitetsbevisst enhetsskole vil vi i stigende grad interessere oss for lærerfunksjonen og for skoleledernes rolle innenfor utdanningssystemet. Altså: Vi må se tid for innhold, tilpasset opplæring for alle, et godt arbeidsmiljø og inneklima som viktig også for det totale pedagogiske utviklingsarbeidet. Vi som har ansvaret for utdanningspolitikken, enten vi sitter i storting, i regjering eller i kommune, må klart se i hvor begrenset grad vi kan løse slike problemer gjennom politiske vedtak og handling alene. Vi kan vedta lover, vi kan tvinge frem nye strukturer og reformer og sikre økonomiske ressurser, men det meste av det vi ønsker, må gjennomføres i skolehverdagen hver dag. Det krever dyktighet, styrke og også et ønske om å være i en lederposisjon for mange barns læring. Derfor ligger det også under i de mange forslag og holdninger som ligger i dagens innstilling, der også lønn inngår, at vi må interessere oss for lærerrollen, sikre status for det å arbeide i skolen, gjøre skolen attraktiv som arbeidsplass. Om lærerens mindre søte liv har vi hørt mye den siste tiden. Det er ofte et nokså dystert bilde av lærerens hverdag som kommer frem når lærere og deres organisasjoner skildrer denne hverdagen i et yrke som er dårlig betalt, med vantrivsel, med store og økende arbeidsbelastninger og uten nødvendig arbeidsro ved egen arbeidsplass. Jeg vil gjerne understreke at vi tar disse signalene ytterst alvorlig. Det er altfor mange vettuge lærere som underbygger sin situasjon av hverdagen så godt at det er uråd å ignorere dem. For slik kan og bør det ikke være i norsk skole. Nå kommer også utdanningsdirektørene på vegne av statsråden med en ny undersøkelse som bekrefter det trøstesløse bildet. Og vi i Arbeiderpartiet har også lagt frem et forslag i dag om at denne saken må diskuteres særskilt i Stortinget. Når vi mener at lærerrollen blir viktigere i årene som kommer, må og bør læreryrket være attraktivt og stabilt. Jeg vil komme inn på en del av utfordringene. Stabiliteten i læreryrket er ikke som den var. Flere nyutdannede starter ikke i skolen, flere eldre lærere gjør seg mer og mer bruk av avtalefestet pensjon, og lærere som i dag tar i bruk en liten del av etter- og videreutdanningen, må øke bruken av denne, sammen med det at ikke minst også kvinnene må bli langt mer lønnsfølsomme enn tidligere – spesielt gjelder dette de unge i en utdanningssituasjon. Mye av dette peker altså bort fra skolen. Komiteen har ellers satt søkelyset på den læring som skal skje i et klassefellesskap, med mange ulike barn som alle har rett til å bli møtt ut fra sine egne forutsetninger. Den jobben greier ikke ett menneske alene. Derfor går også flertallet inn for at Regjeringen må utrede et system for en basisressurs og en elevressurs til hver klasse, i tråd med det systemet som Norsk Lærerlag foreslår, altså lærere i lagarbeid. Vi går inn i en tid der de færreste av oss kan regne med å bli i det samme yrket hele livet ut. Dette må også lærerutdanningen ta innover seg. Det må være flere veier frem til læreryrket, og studenten under utdanning må få veiledning av erfarne lærere i lengre praksisperioder enn i dag, og som ny lærer få hjelp av en såkalt fadder, en erfaren lærer. I vårt land har vi god tradisjon for tanken om at en kan forberede allmennlæreren på nær sagt alle viktige undervisningsemner gjennom en grunnutdanning. Dette kan ha vært riktig i et mer statisk samfunn. I dag er det nærmest banalt å konstatere at endringene i fag og samfunn radikalt øker behovet for å holde seg à jour hele yrkeskarrieren igjennom. Da er vi inne på temaet etter- og videreutdanning, der også komiteens flertall går inn for å utrede spørsmålet om et sabbatsår. Å kunne kjenne seg trygg, faglig og menneskelig, er en forutsetning for å trives. Da har arbeidsmiljøproblemene en selvsagt og selvstendig vekt, som ikke må komme i bakgrunnen. Ved flere anledninger har enkeltpartier vist til behovet for gode arbeidsplasser, godt inneklima og opprustning av skolebygningene, men når det kommer til votering i dag, vil flertallet kun stemme for det selvsagte at Arbeidstilsynets påbud skal etterfølges. Regjeringspartiene går ikke inn for at vi skal få opprustning av skolebygg, arbeidsplasser for den enkelte lærer og en utviklingspott ved hver skole til bruk i et samarbeid mellom kommune og stat. Det er det bare Arbeiderpartiet og SV som vil stemme for. Men vi har også utfordringer som er vanskeligere. Dersom skole og lærere skal skape gagns mennesker, kommer vi ikke forbi hva et dårlig oppvekstmiljø har å si. En skole for alle er en ytterst problematisk utfordring for mange lærere. Men det går ingen vei tilbake fra skolen for alle. Det må ikke bli et tegn i tiden at ungdomselever som ikke «høver i skolen», kan sendes bort derfra. De økte ressurser gjennom minimumsstandarder som bør utvikles, er et signal om at klassen fortsatt skal være et sted der ulike barn møtes for å få en opplæring til et samfunn som vi gjerne vil skal være et samfunn der toleransen rår. Vi har ellers en tradisjon i Norge for å sentralisere skoleverket. Vi er et lite land, enhetsskolen står sterkt og våre likhetstradisjoner fant seg vel til rette med et sterkt departement. Det er en verdifull tradisjon, men vi har over noen år modifisert den. Vi har delegert og desentralisert. Fortsatt kjenner lærerorganisasjonene seg mest trygge på dialogen og samarbeidet med departementet. Men de senere års skolereformer har flyttet makten ut, og det vil nok fortsette. Det betyr også at skolene ikke blir like. Når undersøkelser nå viser oss at reduksjon av øremerking til skolen og mer desentralisering har ført til større ulikhet og reduksjoner av ressursene til skolen, har vi alle et problem. Derfor har komiteen i dag pekt på at det må skje en bedring av ressursene til den enkelte klasse, for slik å sikre seg at læreren kan makte å gjøre jobben sin. Å gjenopprette samspillet mellom myndigheter og lærere må være et sentralt mål. Politisk er det ingen partier som tjener på en nærmest krigstilstand, som det har vært nå den siste tiden. Lærergruppene må få en lønn som er attraktiv og konkurransedyktig. Det er flertallets viljeserklæring til dem som forhandler lønn i vårens oppgjør. Men differensierte lønninger etter geografi og dyktighet er etter Arbeiderpartiets mening en uting. Skal enhetsskolen sikres, og det skal den, kan heller ikke det lokale selvstyret være et overordnet mål i seg selv, om det viser seg at elevene faktisk ikke får det som vi ønsker at samfunnet skal gi dem. Øremerking av bevilgninger er blitt et skjellsord i visse kretser. Samtidig må vi ikke glemme at øremerking i virkeligheten ofte har vist seg å være et både fleksibelt og effektivt virkemiddel. Kan det ikke brukes nå av ulike grunner, må vi i større grad fastsette minimumsstandarder, men da også med definerte sanksjonsmuligheter. Til slutt: Vi må legge bak oss troen på den sterke skoleleder, som primært representerer arbeidsgiveren. Den har skapt en umulig lederrolle i skolen, som snart ingen vil ha. Et mer kollektivt lederskap, med ledere som er pedagogiske ledere, og fordeling av lederoppgavene må utvikles. I grunnskolen må sammensmeltningen av barnehage- og grunnskolepedagogikk videreutvikles. Barnehagen må bli en rett for barna, med systematisk pedagogisk tilrettelagt opplegg fra treårsalderen av. Ellers vil det være mange barn som har vanskelige forhold, som faktisk er akterutseilte idet de begynner i en skolesituasjon. Det flertallet i dag gjør ved å ta en lærer bort fra 1. klasse når det er mer enn 18 elever, er også et dårlig signal når statsråden samtidig skal gå i en annen retning med å øke lærertettheten. Men vi regner med at vi i løpet av våren ved både revidert og kommuneproposisjonen vil få anledning til å også diskutere den nylig fremlagte rapporten om situasjonen ute i våre kommuner, som synes å gå i motsatt retning av én skole, en likeverdig skole for alle.