Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2010-11-23:
Jeg vil også starte med å takke statsråden for redegjørelsen. Debatten vi har i dag, om fremtidens barnevern, er en viktig debatt. Jeg er glad for at Stortinget setter av så mye tid til å diskutere barnevernet i dag. Dessverre har ikke barnevernet stått så veldig høyt på Stortingets dagsorden det siste året, i hvert fall ikke hvis man ser på sakene regjeringen har oversendt Stortinget. Ja, går man gjennom Stortingets arkiv for siste år, er det nesten ikke én sak som omhandler barnevernet på initiativ fra regjeringen. Det kan man jo stusse litt over, all den tid statsråd Lysbakken har gjort barnevernet til sin æressak. Men det positive med statsrådens initiativ nå er jo at når regjeringen kommer til Stortinget og setter barnevernet på dagsordenen, får også dette feltet mer oppmerksomhet – og det er helt nødvendig. Vi leser nesten daglig om alvorlige hendelser i barnevernet, om tragiske historier der barn sviktes av det offentlige, om foreldre som føler seg maktesløse i møtet med byråkratiet, om ansatte som ikke føler at de har tilstrekkelig handlingsrom til å gjøre det som er best for barna. Like ofte leser vi dagen etter om politikere som er ute og lover handling. En sånn situasjon kan vi ikke ha – en situasjon der politikerne løper etter en sektor i krise og lover handling, uten at det skjer noe som helst. Høyre ønsker barnevernsdebatten regjeringen nå setter på dagsordenen, velkommen. Vi kommer til å støtte opp om alle gode tiltak og forslag for å styrke barnevernet. Statsråden har etter budsjettfremlegget for 2011 skrytt veldig av at denne regjeringen tar historiske grep når det gjelder barnevernet. Hvis dette kan kalles historiske grep, sier det kanskje mer om regjeringen enn om situasjonen i barnevernet. I stedet for å fremme konkrete tiltak og forslag til endring som ville ha bedret den kritiske situasjonen i barnevernet, er statsråd Lysbakken den fjerde statsråden på fem år som fremfor å ta grep heller satser på utredninger og evalueringer. Jeg synes Adresseavisen, som over lengre tid har fulgt barnevernet og skrevet mye om det, i sin leder 18. november beskriver regjeringens innsats ganske godt: «Statsråden, som later til å ha lokalisert problemene ganske godt, ender opp med seminarer i stedet for å gjøre noe. Det er derfor nærliggende å tro at Lysbakken er i villrede om hva han skal satse på i møte med sine venner blant sosionomene og barnevernspedagogene. Alle forslagene han nylig fremmet for et bedre barnevern, innebærer i praksis at lite eller ingen ting vil skje før stortingsperioden er over i 2013. Dermed får ikke ministeren gjort noen ting.» Høyre er enig i at den såkalt offensive satsingen fra regjeringen ikke fører frem før kanskje tidligst i neste stortingsperiode. Dessverre er nedsettelsen av utvalg, nye veiledere, rundskriv og endring av forskrifter ikke det sektoren selv først og fremst etterspør og savner. Mangelen på innsats på dette feltet har bidratt til den alvorlige situasjonen som barnevernet i dag er i, og regjeringens såkalte satsing på utredning er dårlig nytt for barna. De har ikke råd til å vente i tre–fire år på helt nødvendige endringer, som ikke bare er viktig for å bedre livssituasjonen til barna i barnevernet nå, men som også har stor betydning for deres liv senere. For Høyre er et godt barnevern et barnevern som preges av et stort mangfold av tiltak og tilbud, med høy kvalitet og god ressursutnyttelse. Et godt barnevern skal også ta hvert enkelt barn på alvor og involvere barnet i viktige avgjørelser i dets liv. La meg først si at jeg vil gi honnør til alle de flotte menneskene som jobber innenfor ulike deler av barnevernet, til fosterforeldre og alle de som på en eller annen måte bidrar til at livet til disse barna og de ungdommene som vi snakker om her, blir mye bedre. Men jeg registrerer at regjeringen – og særlig etter statsrådens redegjørelse fredag – har en helt annen virkelighetsoppfatning enn mange av oss her på Stortinget av forholdene i barnevernet. Nå kan det jo tenkes at vi ikke sitter på like mye informasjon som statsråden gjør. Det er godt mulig, for det er jo en etat som ikke er spesielt åpen, og det er vanskelig å få frem tall og statistikk – det er i hvert fall ikke mer én gang i året – som gir oss innsikt i hvordan situasjonen er. Men den virkeligheten som vi, flere i opposisjonen, møter når vi snakker med barna, når vi snakker med ansatte i barnevernet, er en litt annen enn den regjeringen presenterer. Vi hører ansatte i barnevernet fortelle oss om at de i løpet av de siste årene har opplevd økt byråkratisering. De opplever det som tungvint, det tar mye ressurser, det stjeler tid og krefter fra de viktigste oppgavene de har, nemlig barna. Dette får vi stadig tilbakemeldinger om. Vi møter barn som har blitt flyttet 25 ganger, og som sier til oss at det ikke er noe unormalt i det – barn som ikke pakker ut når de kommer til et nytt sted, for de vet ikke når de må bryte opp og flytte på nytt. Årsakene til dette er mange, men ofte skyldes det at feil tiltak er valgt. Saksbehandleren som kjenner saken best, har blitt overprøvd av fagteam fra Bufetat med det resultat at barnet blir sendt til feil sted. Når dette skjer gang på gang med de samme barna, de som sliter mest, er det uholdbart. Dette er barn og ungdom som trenger stabilitet, og voksne rundt seg, for å mestre egne utfordringer i hverdagen. De trenger sunn voksenkontakt på både det personlige og det faglige planet. Den politikken som føres på barnevernsfeltet, har ført til flere flyttinger og flere brudd for disse ungene, og deres utfordringer og problemer blir større for hver dag de ikke får den hjelpen de har krav på. Vi møter barn i fosterhjem som ikke har tilsynsfører selv om de har krav på det. Her har det ikke skjedd mye. Da stiller jeg meg spørsmålet: Hvorfor tar ikke regjeringen tak i dette? I budsjettet fra i fjor beskrives situasjonen, men tiltakene uteblir. Når staten overtar foreldreansvaret for barn, har vi et særlig ansvar for å følge opp disse barna, og tilsynet er en viktig funksjon for å ivareta dette. Fosterfamiliene gjør en viktig jobb. Det er med den dypeste respekt vi anerkjenner den viktige jobben de gjør for å gi barn en familie når den biologiske familien ikke fungerer optimalt i kortere eller lengre perioder. Fosterfamiliene ønsker seg veiledning, de ønsker seg oppfølging, de ønsker seg rammevilkår og et apparat som er i stand til å gi dem hjelp når de møter utfordringer og hindringer på veien. Fosterfamiliene etterlyser dette stadig vekk, og meg bekjent skjer det heller ingen store endringer på dette området. Dette er bare noen av de problemstillingene vi blir møtt med når vi møter representanter for barnevernet. Derfor er det skuffende at regjeringen ikke gjør mer eller iverksetter tiltak når kunnskapen om utfordringer og løsninger ligger der. For Høyre er hensynet til barnets beste og barnets behov det avgjørende for hvilke tiltak som skal velges. Jeg er derfor glad for at også statsråden uttrykker det samme i sitt innlegg. Men det jeg ikke forstår, er hvordan statsråden samtidig kan forsvare nedbygging av institusjonsbarnevernet, og da særlig de små private barnvernsaktørene, som er de som er mest utsatt. Hvis en mener at hensynet til barnets beste er det viktigste, bør det være uinteressant om et tiltak er offentlig eller privat. Det viktigste må da være å finne et tiltak som er tilpasset, kvalitetsmessig godt og gir barnet gode løsninger på de utfordringer det enkelte barn har. Som Bufetat sier i Vårt Land den 18. november, er det flere kommersielle aktører som tilbyr spesialtjenester f.eks. når det gjelder atferdsvansker og ADHD, og at de ofte blir valgt fordi det er det beste for barna. Da blir det et paradoks at statsråden samtidig praktiserer regjeringens politikk om å redusere innkjøpet av private institusjonsplasser når den åpenbart selv mener at disse institusjonene har visse spesialtjenester som gir den beste behandlingen. Statsrådens argumenter har også den dobbeltheten: Vi vil barnets beste, men bare så lenge tiltaket ikke er hos en privat aktør. For meg er denne argumentasjonen uforståelig. Det er ikke bare der vi finner dobbeltkommunikasjon. På en dobbeltside i avisen Nye Troms kunne man for noen dager siden lese om et par av Senterpartiets stortingsrepresentanter som var på besøk på en privat institusjon, nemlig Nymogården – og overskriften er «Vil satse på private institusjoner». Videre kan vi lese i artikkelen: «Et av momentene Senterpartiet ønsker skal bli sett på, er muligheten for å bygge ned statlige institusjoner for å gi plass til flere private.» Det var videre Senterpartiets stortingsrepresentant Irene Lange Nordahl som sa: «Vi må finne en middelvei for å bedre konkurransesituasjonen for de private aktørene.» Når statsråden i brev av 20. oktober svarer Stortinget at han har gitt det jeg oppfatter som en ordre om å redusere kjøpet av private institusjonsplasser, da forstår ikke jeg hva regjeringen driver med – om det er en dobbeltkommunikasjon for å forvirre de private aktørene ute i markedet, eller om det er uenighet innad i regjeringen, der kanskje Senterpartiets representanter ikke helt er enig i det råkjøret som SV nå har satt i gang ved å skvise de private og sette ideologi fremfor hensynet til barna. Høyre ønsker å ta hele kapasiteten i bruk. Derfor mener vi at et mangfold, med ulike metoder og institusjoner, er et gode. For barna har det ingen betydning om det er private eller offentlige eiere av institusjonen, så lenge tilbudet er av høy kvalitet. Vi er derfor ikke enig i regjeringens politikk, å fase ut bruken av institusjoner, fordi vi ser at institusjon er det riktige tiltaket for mange av de barna som sliter mest. For Høyre er rett tiltak viktigere enn hvilket tiltak. Derfor styrker vi midlene til kjøp av private barnevernstiltak i vårt budsjett. Det henvises til barnevernsfaglige begrunnelser når regjeringen reduserer bruken av institusjonsplasseringer. Barn skal helst få hjelpetiltak i hjemmet eller i fosterhjem. Utfordringen er at det langt fra er enighet innenfor forskningen på dette feltet. Det er ikke slik at institusjoner alltid er et onde. For mange barn med alvorlige og sammensatte problemer er institusjon å foretrekke som behandlingsalternativ, fordi de krever oppfølging av fagfolk kontinuerlig. Høyre etterlyser en større debatt omkring metodebruk og om de barnevernsfaglige vurderingene som nå gjøres, er riktige. Vårt utgangspunkt er at alle barn er forskjellige og nettopp trenger tiltak tilpasset seg og sine behov. Dessverre ser vi altfor mange eksempler på barn som blir sviktet av det offentlige. Dessverre ser vi at ideologiske føringer er overordnet kvaliteten og det individuelt tilpassede tilbudet. Når barn står i kø for å få institusjonsplass, er det vanskelig å forstå hvorfor regjeringen skviser ut private institusjoner. Når barn i fosterhjem ikke får oppnevnt tilsynsfører, er det vanskelig å forstå hvorfor ikke regjeringen iverksetter tiltak. Når fosterhjemsfamiliene melder fra om at de mangler oppfølging, de mangler veiledning, er det vanskelig å forstå at det ikke tas tak i dette. I Høyre har vi et sterkt engasjement for barna i barnevernet. Vi, sammen med resten av opposisjonen, fremmer forslag. Det har vi også tenkt å gjøre i tiden som kommer. Vi mener at politisk vilje og handlekraft må til for å snu utviklingen vi ser, for å sikre høy kvalitet og mangfold. Derfor ser vi fram til et konstruktivt samarbeid til det beste for barna i barnevernet.