Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-13:
Representanten Løvik peikar på ei sak som er av stor interesse, og som gjeld utviklinga av skulepolitikken så vel som realisering av prinsippet om medverknad og kortast mogleg avstand mellom avgjerd og dei avgjerda får konsekvensar for. Når det gjeld dei tala som representanten Løvik viser til, fortel dei om avgjerder på skulenivå. Eg vil leggje til at OECD-rapporten også fortel at 55 pst. av avgjerdene i Noreg vert tekne av lokale myndigheiter og berre 35 pst. av sentral myndigheit. For dei landa representanten Løvik viser til, viser rapporten tal som er annleis enn for Noreg når vi ser på forholdet mellom statleg og kommunal styring. Det er likevel grunn til å sjå nærare på den fordelinga og den praksisen vi har fått i vårt eige land. Eg meiner det i dag, i alle fall formelt, er handlingsrom der kommunane og skulane i lag kan finne gode lokale løysingar ved å ta lokale avgjerder. Handlingsrommet er avgrensa av økonomi, lovverk og tariffavtalar. Når det gjeld lovverket, er det skjedd ei utvikling som har gjort situasjonen meir føreseieleg for kommunane. Dette har skjedd ved at den generelle heimelen som departementet har hatt til å gje forskrifter for grunnskulen, er fjerna. Dette vil seie at vi må ha heimel i den enkelte paragrafen i opplæringslova for å kunne fastsetje forskrift, og der vi ikkje har lagt inn ein slik heimel, kjem det ikkje nye forskrifter frå departementet. I tillegg vurderte vi om vi skulle nytte dei heimlane vi har, i utarbeiding av forskrift til opplæringslova som er send ut på høyring. Utkastet inneber elles ein monaleg reduksjon i forskriftsmengda, og vi vil vurdere svært seriøst dei høyringssvara som er komne inn i forhold til forskriftene. Det er viktig at skulane leitar fram og utnyttar det handlingsrommet det nye lovverket gjev. Det kan gje spennande undervisning og gode erfaringar for den einskilde skulen. I tillegg er det motiverande for både elevar, lærarar og skuleleiarar å oppleve at dei kan vere med og forme sin eigen kvardag, noko som eg vurderer som svært positivt. Finn dei ikkje tilstrekkeleg rom for gode organisatoriske eller pedagogiske løysingar innanfor regelverket, kan dei søkje om unntak frå lova og forskriftene etter forsøksheimelen i den nye opplæringslova. I Noreg har vi gjort eit val når det gjeld kva nivå som skal ta avgjerder som gjeld grunnskulen. Ein stor del av avgjerdsmyndigheita er lagd til kommunenivået. Sidan 1837 har kommunane hatt ein viktig plass og ei viktig rolle i folkestyret her til lands. Når det no vert hevda at skulane våre har for lite sjølvstyre, er det grunn til å sjå nærare på fordelinga i praksis. Vi har òg lang tradisjon for at kommunenivået tek ansvar for skuledrifta. Dette er særleg viktig i Noreg, der det er mange og små skular. Kommunalt engasjement og kommunal styring er viktig for å få til ein heilskapleg lokal strategi for skuleutviklinga. Dette gjeld særleg på område der det krevst samordning og felles ressursutnytting. Det er likevel viktig at både staten og dei sentrale myndigheitene i kommunane bruker retten til å styre med skjønsemd på alle nivå for ikkje å innsnevre handlingsrommet. Representanten Løvik spør kva eg vil gjere for å gje norske skular større sjølvråderett. Ei viktig sak i denne samanhengen er dei nye læreplanverka for grunnskulen. Læreplanverka er forpliktande for opplæringsverksemda. Forskriftene til den nye opplæringslova vil løyse noko på bindingane ved å gje fridom til å flytte lærestoffet innanfor hovudtrinna i tråd med det ynsket Stortinget uttrykte ved handsaminga av opplæringslova. Utover dette er det nødvendig å få røynsle med om læreplanverket vert opplevt som ei unødvendig tvangstrøye ved at det har status som forskrift. Viss det er tilfellet, så vil eg vurdere dette på nytt. Eg viser til St. meld. nr. 28 for 1998-99, Mot rikare mål, som no ligg til handsaming i Stortinget. Departementet uttaler her at det er rimeleg å rekne med at det vil gå noko tid før ein får gjort skikkelege røynsler og kan sjå dei praktiske verknadene av dei nye læreplanverka for elevane, for arbeidet, for samarbeid med foreldre og lokalsamfunn, for elevdeltaking og for læringsresultat. Departementet vil fylgje utviklinga nøye, både gjennom jamleg kontakt med kommunar og skular, gjennom dei årlege tilstandsrapportane og gjennom den forskingsmessige evalueringa av Reform 97. Det vil m.a. vere aktuelt å be skular og kommunar melde tilbake om korleis arbeidet med lokal og individuell tilpassing av opplæringa vert påverka av at læreplanverka er forpliktande dokument. Det vil her vere særleg viktig å vurdere om mengda av forpliktande reglar i læreplanane er for stor. Eit ledd i å utvide den lokale handlefridomen vil vere å setje i gang større forsøk i kommunane, jf. St.meld. nr. 28. Slik eg ser det, er det behov for nyskapande lokalt utviklingsarbeid i skulen. Det er derfor viktig at handlingsrommet innanfor gjeldande lov- og regelverk vert utnytta aktivt. Eg ynskjer òg lokale forsøk som sprengjer desse rammene med grunnlag i den nye forsøksheimelen i opplæringslova. På denne måten skal lokale initiativ medverke til å nå sentrale mål knytte til m.a. kvalitet, differensiering og elevmedverknad. Ved hjelp av slike forsøk kan ein skaffe seg erfaring som seinare kan kome andre skular til nytte. Vi har nettopp hatt store skulereformer der endringar er pålagde. Ei tid framover no meiner eg skulen vil vere tent med ro til sjølv å gjere val og gjennomføre forsøk som gjeld forbetring og utvikling. I denne samanhengen vil eg også peike på lokale utviklingsråd som ein viktig arena for lokal skuledebatt og utvikling. I eit slikt råd kan heim, skule, nærmiljø og næringsliv møtast og utveksle synspunkt om skulen sitt innhald og skulen si framtid. Gjennom satsing på entreprenørskap i skulen kan det skapast større mangfald, noko som òg kan hjelpe skulen og kommunen til å finne lokalt handlingsrom. Meir aktiv deltaking frå elevane er også styrkt ved at den nye opplæringslova lovfester elevråd på mellomtrinnet. Eg trur òg at samarbeidet mellom skule og heim er viktig i denne samanhengen. Ei undersøking har vist at om lag halvparten av foreldra ynskjer å ta del når skulen vurderer arbeidet sitt, og at dei ynskjer meir kunnskap om dei rettane og pliktene dei har som foreldre. Når det gjeld avgjerder om organisering og drift av skulen, opnar opplæringslova for alternativ leiing, dvs. lærarstyrte skular. Elles kan ein òg velje å ha driftsstyre for skulen, då utan at ein part i skulesamfunnet har fleirtal åleine. Oppgåvefordelinga ved skulane har til no vore styrt av sentralt fastsette instruksar. Ved innføring av opplæringslova fell desse bort, og det vert større høve til å styre metodevala lokalt. Regjeringa ynskjer at ein opnar opp for gode lokale løysingar når det gjeld metodeval, medan vi held fast på at innhaldet i større grad må vere felles. I si utgreiing for Stortinget la statsministeren fram fleire viktige mål Regjeringa arbeider mot – m.a. «Et enklere Norge». Dette arbeidet er Kyrkje-, utdannings- og forskingsdepartementet godt i gang med, og vi har allereie i dette arbeidet teke fatt på det interpellanten Løvik peikar på. Dette fordi vi trur at større sjølvstyre og mindre sentral styring òg medfører eit enklare Skule-Noreg. Det er såleis fleire måtar å sikre eit lokalt handlingsrom på. Min bodskap til skulen er: Utnytt handlingsrommet som er og som vil verte gjeve. Eg på mi side skal nøye vurdere i kvar einskild sak om det er staten som veit best, eller om styringa bør overlatast til kommunen og skulen. Den statlege styringa skal i fyrste rekkje sikre likeverdige tilbod over heile landet. Samstundes skal handlingsrommet utnyttast gjennom lokal valfridom. Ved å finne ein sunn balanse her kan vi utvikle ein einskapsskule med rom for mangfald. Det trur eg vil vere ein skule som sameinar trongen for sentrale føringar og lokalt handlingsrom, samstundes som den fremjar kvalitet og motivasjon. Interpellanten gav innleiingsvis ei skildring av situasjonen slik ein rektor opplever den, og den vert nok opplevd slik av svært mange. Eg har sett kommunar og skular som har organisert skulekvardagen og skuleverket sitt på ein ganske utradisjonell måte, og som òg har fylgt læreplan og forskrifter. Eg trur at svært mange føler alle «skal» i læreplanen som ein ganske tung bør på sine skuldrer. Men samstundes trur eg at ein ikkje nok har fått ut at ved å velje andre metodar, at det er opning for det, så vil den børa kunne kjennast annleis. Derfor er det viktig at vi respekterer den opplevinga som lærar og rektor har, men samstundes gjev klart inntrykk av at det er opning for å gjere det annleis og meir lokalstyrt. I den grad det ikkje er nok slik opning, må vi diskutere det framover.