Bent Høie (Høyre), 2012-03-01:
Jeg vil først få takke saksordføreren for jobben og redegjørelsen, som gikk gjennom forslagene og det som opposisjonen står samlet om, og for støtten fra Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet for disse forslagene. Hvis en bestiller en flyreise eller en togreise, tror jeg de fleste av oss forventer at vi får et avreisetidspunkt, en dato og et klokkeslett å forholde seg til. Det samme gjør vi hvis vi bestiller time hos tannlegen eller bestiller time til kjæledyret vårt hos en veterinær: En får et klokkeslett og en time. Men er en pasient og har en så alvorlig lidelse at en har rett på en individuelt fastsatt tidsfrist for behandling, får de fleste et brev i posten som forteller dem at de i løpet av en måneds tid, eller den måneden de skal komme inn, vil få en innkallelse til et tidspunkt på det nærmeste sykehuset. Det er ingen grunn til at en ikke også her skal kunne få et eksakt tidspunkt å forholde seg til og dermed vite når en skal inn til behandling, og ikke minst vite om ens rettighet blir fulgt opp. Dette forslaget burde det vært helt uproblematisk for Stortingets flertall å slutte seg til. Både Helse Vest og Helse Midt-Norge arbeider allerede med å innføre dette som ordning i sine helseforetak. Så kan en jo si: Det er positivt! Når vil dette skje? Men når Stortinget i dag stemmer ned dette forslaget, betyr det altså igjen at det opprettes en ny ulikhet i Helse-Norge ved at dette sannsynligvis i løpet av kort tid kommer til å være en rettighet som gjelder for pasienter som bor i noen helseregioner, men ikke for pasienter som bor i andre. Det andre forslaget handler om at en fra Stortingets side har gitt noen rettigheter som er viktige for de pasientene som har alvorlige lidelser, nemlig å få en individuell medisinsk fastsatt tidsfrist. Dette var en kampsak for de borgerlige partiene i mange år, og rettighetene ble innført da en fikk en borgerlig regjering. Erfaringene tilsier at ordningen er viktig. Den er god, men den fører til en del forskjeller, nemlig mellom dem som følger opp sin rettighet, tar kontakt med HELFO, finner fram i dette systemet, og dem som av ulike grunner ikke gjør det. Men det er ikke tvil om at kjennskap til systemet, en god fastlege, utdannelsesnivå osv har betydning for om man faktisk får oppfylt sine rettigheter. Det er veldig spesielt at en har en lovfestet rett som en i så stor grad selv må ta ansvaret for blir fulgt opp. Det er noe som en ikke kjenner fra andre områder i det offentlige velferdssamfunnet vårt. Det vil helt åpenbart være riktig at det er helseforetaket som har plikt til å innfri retten, og som også har ansvaret for å informere HELFO når det ikke er i stand til å kunne innfri den, slik at HELFO umiddelbart kan sette i gang arbeid med å skaffe alternativ behandling andre steder – på et offentlig eller privat sykehus i Norge eller i utlandet, slik retten for pasienten faktisk er. Det å bruke pasientens selvbestemmelsesrett og taushetsplikt som et argument mot denne ordningen, mener vi er å bruke argumenter som ikke holder. Det er fullt mulig både for Stortinget eventuelt å foreta justeringer i lovverket og for regjeringen å justere forskrifter som gjør at en ivaretar disse hensynene, f.eks. ved å gi pasienter – hvis det finnes noen pasienter i dette landet som vil reservere seg mot en slik ordning – en mulighet til å si nei, jeg vil ikke bli hjulpet videre til en behandling. Det virker noe spesielt, men det kan kanskje tenkes at denne pasienten finnes, og da burde det være mulig å ivareta. Hvis en ikke gjør dette, vil en fortsette med et system som bygger opp under et helsevesen med større sosiale skiller. Det burde en ikke gjøre. En burde stemme for disse forslagene. Men igjen, som også representanten Olsen var inne på: Denne saken viser at det går et politisk skille i Norge mellom de borgerlige partiene, dagens opposisjonspartier, som alltid har gått foran og kjempet for pasientenes rettigheter, og dagens regjeringspartier, som alltid har slåss for systemet og systemets rettigheter.