Nikolai Astrup (Høyre), 2010-05-06:
La meg først takke utenriksministeren for redegjørelsen og takke for denne muligheten til å diskutere viktige EU- og EØS-saker med utenriksministeren i åpen sal. Det setter vi pris på. EU har med tiden utviklet seg til å bli et viktig forvaltningsnivå for norske samfunns- og næringsaktører. Utenriksministerens redegjørelse underbygger dette bildet. Derfor er det desto viktigere at Regjeringen, men også Stortinget, kommer i tidlig inngrep med den europeiske beslutningsprosessen slik at norske posisjoner kan fremmes og norske interesser ivaretas. I dag er Stortingets rolle i dette arbeidet svært begrenset, og de fleste norske aktører anser Stortinget for å være en lite relevant arena for europapolitikk til tross for at europapolitikken er stadig mer relevant for innenrikspolitikken. Bedre da å gå rett til Brussel, er omkvedet. Jeg er sikker på at utenriksministeren og jeg er enige om at denne situasjonen skaper et demokratisk underskudd. Spørsmålet er om de halvårlige redegjørelsene er nok til å veie opp for dette underskuddet. Etter min mening må svaret være nei. Miljøverndepartementets EU-strategi, som kan leses på departementets nettsider, er forbilledlig ærlig om utfordringene. Der heter det: «En forutsetning for å kunne delta og påvirke utformingen av EUs regelverk er at vi avklarer EØS-relevans og utvikler nasjonale posisjoner i tide. Vi må imidlertid erkjenne at på områder der det er stor uenighet med andre departementer(som klima og energi, samt havmiljøpolitikk) har det vært vanskelig å føre en aktiv påvirkningspolitikk. På klimaområdet har mye av tiden gått med til å oppnå enighet mellom departementene om EØS-relevans og deretter forhandle med kommisjonen om evt. tilpasningstekster for innlemmelse i EØS-avtalen, etter at beslutningsprosessen i EU er avsluttet.» (som klima og energi, samt havmiljøpolitikk) Årsaken til at Norge kommer for sent inn i prosessene, er med andre ord i stor grad intern uenighet innad i regjeringsapparatet og embetsverket. Det kunne være interessant å høre om utenriksministeren deler Miljøverndepartementets virkelighetsbeskrivelse. Utenriksministeren dvelte ved EUs klima- og energipakke i sin redegjørelse. Det er et svært viktig anliggende for Norge. Det er her rammene for Norges fremtidige miljø-, energi- og industripolitikk legges. Fornybardirektivet, energitjenestedirektivet, bygningsenergidirektivet og kvotedirektivet, for å nevne noen relevante direktiv, hvorav noen også var nevnt av utenriksministeren, er avgjørende rammevilkår for både offentlig og privat sektor. Tatt i betraktning hvor viktige direktivene er for Norge, er det skuffende at utenriksministeren i så liten grad valgte å informere Stortinget om hvor vi står, hva vi kan forvente og hvilke momenter Regjeringen vil vektlegge i forhandlingene med EU. Dette er i høyeste grad spørsmål om hvordan vi best ivaretar norske interesser. Hvilke fornybarmål Norge må forplikte seg til, vil ha betydning for Regjeringens forhandlinger med Sverige om grønne sertifikater. Det vil ha betydning for energipolitikken, næringspolitikken og nettpolitikken i Norge og mot utlandet. Kvotedirektivet og vilkårene for det er avgjørende for utviklingen av norsk industri. Norsk industri er blant de reneste i verden. Derfor er det avgjørende at rammevilkårene i EU forhindrer karbonlekkasje fra Norge til andre land i resten av verden. Hensikten med kvotedirektivet må være å kutte utslipp, ikke bare å flytte dem. Jeg ble imidlertid ikke mye klokere av utenriksministerens redegjørelse utover at han redegjorde for at vi fremdeles er i forhandlinger om for lengst vedtatte direktiv i EU. Samtidig vet vi at EU beveger seg videre. Det kunne derfor være interessant om utenriksministeren ville omtale de direktivene som ligger frem i tid, som ennå ikke er endelig besluttet, der vi fremdeles har muligheten til å føre en aktiv europapolitikk gjennom å fremme norske posisjoner i en tidlig fase. I Europakommisjonens arbeidsprogram for 2010 heter det at kommisjonen vil få utredet muligheten til å øke EUs mål for reduksjoner i klimagassutslipp fra 20 til 30 pst. Det skal legges frem en strategi og handlingsplan for å gjennomsyre klimatilpasning og klimareduksjon i andre politikkområder og finansielle virkemidler til EU. En hvitbok vil bli lagt frem mot slutten av 2010. Denne vil legge føringer frem mot 2020 på transportområdet, innenfor infrastruktur, lovverk, plan for dekarbonisering av transportsektoren, teknologi for trafikkforvaltning, kjøretøystandardiseringer, markedsbaserte virkemidler og incentiver. Hvitboken vil legge frem forslag til nødvendige tiltak for å nå målet om et felles transportområde i Europa, som bl.a. skal støtte opp under EUs mål om å redusere klimagassutslippene innen 2020. Spørsmålet til utenriksministeren er derfor: I hvilken grad finner han klimadelen av kommisjonens arbeidsprogram relevant for Norge? Kan han redegjøre for hovedtrekkene i norske posisjoner på dette området, og ikke minst hvordan jobber Regjeringen for å hindre at de samordningsproblemer som Miljøverndepartementet peker på, blir avverget og hindrer at det forsinker det norske påvirkningsarbeidet og norsk implementering?