Ketil Kjenseth (Venstre), 2017-05-15:
Denne saken henger på en måte godt sammen med debatten vi har hatt tidligere i dag, om struktur i sykehusene og arbeidsfordeling mellom store og små sykehus. Men når det kommer til hvor detaljert Stortinget skal være med på å bestemme spesialistutdanninger i sykehussektoren, er nok Venstre litt skeptisk til hvor langt ned i det vi her i Stortinget skal gå, for, som flere representanter har vært inne på, det skjer en utvikling her – både medisinsk-teknologisk og kompetansemessig – som gjør at vi må ha en viss fleksibilitet. Men, som det også er påpekt i debatten tidligere i dag, det er behov for å holde de store og små sammen, og det er noe av den strukturen vi også diskuterer her. Hva er det behov for ved et mindre sykehus, og hva trenger de store sykehusene av volum, kapasitet og kompetanse? For Venstres del støtter vi opp om at vi går videre med en modulbasert opplæring, og at det må gjelde litt uavhengig av hvilken tidsalder vi står i. Men når det kommer til rekrutteringen, er det en viktig diskusjon. I dag er sju av ti søkere til medisinstudiet kvinner. Antallet vil antagelig bli åtte av ti framover. Vi ser trenden også ellers i helsesektoren. Det kan føre til noen praktiske utfordringer i hele utdanningsløpet, som nå er i ferd med å spenne over et tidsrom på opp mot 15 år for enkelte, fra de starter på medisinstudiet til de er ferdig utdannet spesialist. Når en innimellom dette skal stifte familie og ha ansvaret for barneoppdragelse, kan en støte på noen utfordringer. Vi har vedtatt at det skal innføres faste stillinger for yngre leger under spesialisering. Ansettelsesforhold er altså da en del av denne debatten som vi er nødt til å følge nøye med på, og noe som vi ikke kan overlate til den enkelte å skulle navigere seg fram i, i et litt tilfeldig og uforutsigbart spill om hvem som får hvilke plasser, og hvilken anledning til spesialisering man får. Når helseforetakene i tillegg ønsker seg en fleksibilitet å spille på, er det ikke sikkert at summen av dette blir til det beste for befolkningen og en samlet beredskap. Så vi må følge nøye med på at helseforetakene gir de faste stillingene og den forutsigbarheten som de yngre legene trenger for å ta den nødvendige spesialistutdanningen. Det er overordnet sett det aller viktigste. Da trenger vi også kapasitet for turnusplasser, og den diskusjonen vi har hatt tidligere i dag, om antallet sykehus og hvilket innhold det skal være i de sykehusene, er også en del av det. For de som trenger mengdetrening, kan det være at et lite sykehus gir både bredde og mengde like mye som et stort og spesialisert sykehus, der en sjeldnere er i vakt. Dette er et eksempel på at mye henger sammen med ganske mye, men hvor Stortinget skal være varsomme med å detaljregulere. Dette henger også sammen med en debatt om i hvilken komité og i hvilket fagdepartement dette skal forankres. Vi diskuterer mye av det som er innenfor utdanningskomiteen, når det gjelder opplæring, og vi bringer også inn allmennhelsen og det kommunale ansvaret for å tilby plasser. Så dette er litt grenseoverskridende, og det er viktig at vi holder tråden, men det er også viktig at vi i stadig større grad diskuterer kompetanse og kapasitet knyttet til helse innenfor helse- og omsorgskomiteen og i Helse- og omsorgsdepartementet, slik at dette henger sammen og ikke blir for fragmentert i forvaltningen.