Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
I 1998 mottok mer enn 1,4 millioner mennesker stønad fra folketrygden. Folketrygden skal sikre inntekt og kompensasjon for utgifter i ulike sosiale situasjoner og livsfaser, ved alderdom, uførhet, sykdom, fødsel, arbeidsledighet og tap av forsørger, og skal bidra til hjelp til selvhjelp. Således er folketrygden et finmasket nett som skal sikre alle norske borgere nødvendig økonomisk og sosial grunntrygghet bokstavelig talt fra fødsel til grav, et sikkerhetsnett som er en del av et solidarisk fellesskap. Folketrygden har således siden den ble innført i 1967, vært et viktig instrument for å bygge velferdssamfunnet. Det at folk har stolt på folketrygden, har gjort at det har vært en allmenn oppslutning om den og en allmenn vilje til å bidra til finansieringen av dens utgifter. For Arbeiderpartiet er det viktig at legitimiteten til folketrygden opprettholdes, fordi en solidarisk fellesskapsløsning er en forutsetning for at også de svakeste i samfunnet skal få tilfredsstillende ytelser og tjenester. Dersom den allmenne oppslutning om ordningen blir borte, blir det få igjen til å snakke de svakestes sak. Noe av diskusjonen om situasjonen for minstepensjonister og tilleggspensjonister handler nettopp om dette. Derfor er det så viktig at folketrygdens pensjonsordning også gir tilleggspensjonistene – dvs. de fleste pensjonistene – en rimelig utvikling, slik at også disse får innfridd sine forventninger om en inntektsutvikling i tråd med lønnstakerne. Det er bare gjennom et robust pensjonssystem for folk flest, dvs. for de som har opparbeidet pensjonsrettigheter gjennom sitt arbeid, at en også kan sikre en forsvarlig minstepensjon. Med et flatt pensjonssystem som bare innebærer en minstepensjonsordning, vil pensjonssystemet lett kunne miste sine sterke talsmenn, bl.a. representert gjennom de store lønnstakerorganisasjonene. Jeg vet det har vært ulike politiske syn nettopp på disse sidene av pensjonssystemet vårt. Jeg syns derfor det er både betryggende og gledelig når en samlet komite viser til at folketrygden skal sikre alle en økonomisk grunntrygghet, samtidig som den gjennom tilleggspensjonen skal sikre arbeidstakere mulighet til å opprettholde tilvant levestandard. Komiteen understreker betydningen av at begge disse målsettingene også i fremtiden ivaretas gjennom folketrygden, da komiteen ser det som en forutsetning for folks oppslutning og tillit til den. Så sier en samlet komite noe jeg opplever som en ny politisk erkjennelse, i hvert fall fra enkelte politiske partier: «Komiteen vil derfor advare mot tiltak som reduserer verdien av tilleggspensjonene som er opparbeidet gjennom yrkesaktivitet, og som innebærer en utvikling i retning av et flatt pensjonssystem.» En samlet komite advarer således mot et flatt pensjonssystem, og det er gledelig og betryggende i forhold til den videre pensjonsutviklingen. Det er nettopp erkjennelsen av at tilleggspensjonen har hatt en svakere utvikling enn arbeidstakernes lønninger og langt svakere enn minstepensjonene, som gjorde at sosialkomiteen nå i to omganger har bedt Regjeringen utforme et regelverk som vil sikre at tilleggspensjonene, gjennom grunnbeløpsutviklingen, utvikler seg på linje med lønnsutviklingen. Med de føringene og de rammene som nå er lagt for forhandlingene om grunnbeløpet, mener komiteens flertall at man skal sikre at pensjonistene får en inntektsutvikling på linje med lønnstakere ellers. Hele komiteen legger vekt på at både den historiske lønnsutvikling – det en ofte kaller etterslepet – og den forventede lønnsutvikling skal hensyntas når grunnbeløpet fastsettes etter drøftinger med organisasjonene. Komiteens flertall legger også til grunn Pensjonistforbundets muntlige redegjørelse i komiteen, der de la vekt på at retningslinjene for grunnbeløpsreguleringen ville innebære at en først fikk en avklaring av fjorårets historiske utvikling av lønningene før drøftingene av grunnbeløpet tok til. Slik vi forstår det, innebærer dette en synliggjøring av både etterslepsberegningene og beregningene av den forventede lønnsutvikling. Jeg vil gjerne at statsråden gir en bekreftelse på en slik forståelse. Det er viktig at en opprettholder legitimitet for folketrygden og velferdsordningene knyttet til den. Og det er vårt ansvar som politikere at vi gjennom våre vedtak og disposisjoner er troverdige med hensyn til å følge opp og stå fast ved tidligere vedtak. Endringene av inntektsgrensen ved sykelønnsordningen, hvor flere tusen lavtlønte mistet vesentlige velferdsrettigheter, var et anslag mot en slik troverdighet, særlig troverdigheten til Senterpartiet, som gjennom valgkamp og Voksenåserklæringen hadde gitt løfte om å stoppe alle angrep på sykelønnsordningen. Arbeiderpartiet er derfor glad for at en nå gjør retrett i denne saken og gjeninnfører den gamle inntektsgrensen på 0,5 G. Siden regjeringspartiene har hatt ulikt syn på sykelønnsordningen, bl.a. synet på karensdager og sykelønnserstatningsnivået, er det gledelig at Regjeringen i proposisjonen gir uttrykk for at den ikke vil legge mer økonomisk ansvar på den enkelte sykemeldte, da dette i første rekke vil kunne ramme lavtlønte og arbeidstakere med belastende yrker. Arbeiderpartiet er veldig glad for at disse synspunktene uttrykkes av Regjeringen. Dette er synspunkter Arbeiderpartiet alltid har fremhevet. Det er imidlertid nye politiske toner, i hvert fall fra Kristelig Folkeparti og Venstre, som tidligere har hatt andre synspunkter på sykelønnsordningen, og vi skulle gjerne hatt en bekreftelse på at dette også er synspunkter som en vil stå fast ved i fremtiden. Regjeringens troverdighet i forhold til store arbeidstakergrupper blir imidlertid satt på en alvorlig prøve gjennom dens forslag til angrep på det avtalefestede pensjonssystemet. Avtalefestet pensjon er en fremforhandlet avtale basert på et trepartssamarbeid: arbeidsgivere, arbeidstakere og staten. Riktignok har Fremskrittspartiet og Høyre gått mot statens tilskudd til ordningen. Men et flertall i Stortinget har nettopp gått inn for ordningen. De har gått inn for ordningen som en del av solidaritetsalternativet og således en del av de moderate lønnsoppgjørene. Solidaritetsalternativet har vært avgjørende for den økonomiske og sosiale utviklingen vi har hatt i Norge, som har gjort at vi har kommet gjennom de økonomiske svingningene på en annen måte enn andre europeiske land. Skal vi også i fremtiden kunne påregne samarbeid om lønnsoppgjørene, må en også opptre som troverdige partnere. Arbeiderpartiet vil derfor advare mot at en går til angrep på fremforhandlede ordninger. Arbeiderpartiet vil sammen med fagbevegelsen verne om den avtalefestede pensjonen som en del av et samlet pensjonssystem.