André N. Skjelstad (Venstre), 2019-02-12:
Jeg vil takke representanten Sivertsen, som trekker opp et viktig tema som jeg synes vi bør diskutere, om hvordan beredskapen på Svalbard bør dimensjoneres. Ikke minst er den dimensjoneringen viktig for tryggheten for befolkningen, bosetningen, på Svalbard, men den er også viktig for skipsfarten rundt øygruppa og hele det norske ansvarsområdet for beredskap i Arktis. Og da bør en ta med seg om det i det hele tatt bør være fartøy alene i Hinlopen midt på vinteren, og en bør kunne spørre hvem som egentlig opptrer uforsvarlig her. Bør et fiskefartøy operere midtvinters, i den aller mørkeste tiden, i et av de mest risikofylte og avsidesliggende farvannene en kan oppdrive? Dette er et område som er dårlig kartlagt og langt unna bistand om en kritisk situasjon skulle oppstå. Sysselmannen gjennomførte en strøken redningsoperasjon med sine to redningshelikoptre. Senere ble fartøyet tømt for olje, etter godt arbeid fra lokale aktører på Svalbard. Og bør kanskje fiskerinæringen lære noe av reiselivet, som har strenge retningslinjer for hvordan en opererer i Arktis? Ambulanseflyberedskapen på Svalbard representerer selvfølgelig en sårbarhet, og sårbarheten i ambulanseflykapasiteten på Svalbard er påfallende og bør gjøres noe med. Flykapasiteten med små propellfly i Nord-Norge er marginal når en kommer opp til Svalbard, og en var heldig i skredkatastrofen i 2015 med at været var såpass bra, at flyene kom seg opp og hentet dem som var alvorlig og livstruende skadet. Dette er et spor som vil gi en betydelig styrking av beredskapen for en rimelig penge, siden fly og mannskap allerede er her. Det er rasjonelt å utnytte kapasiteten staten allerede har betalt for, og det vil gi umiddelbar gevinst. Ikke minst er tiltakslisten fra SARiNOR et godt utgangpunkt for å utvikle beredskapen i Arktis. Sivertsen peker på arbeidet til SARiNOR i sin interpellasjon. Det er flere gode tiltak i den handlingsplanen, men det er avgjørende at slik aktivitet legges til Longyearbyen, og at den beredskapen bidrar til lokal kompetanse, arbeidsplasser og verdiskaping. Kompetansen rundt beredskap i Arktis bør kunne være et viktig satsingsområde for Longyearbyen, og det er et godt spor at en etablering av en værradar og en intensivering av sjøkartlegging på Svalbard prioriteres som to viktige og konkrete tiltak fra SARiNORs handlingsplan. En værradar vil gi bedre værprognoser, som igjen er viktig når en skal vurdere evakuering av skredutsatte boligområder, og vil også være til hjelp for fly- og helikoptermannskapene når de skal ut på krevende oppdrag, lik oppdraget i Hinlopen i vinter. I dag vet flyverne lite om hvilke værforhold som venter når de kommer ut på krevende redningsoppdrag. De jeg har pratet med, som har operert redningshelikopter på Svalbard, trekker fram veldig mange grunner til å etablere en værradar på Svalbard. Værprognoser knyttet til vurdering av evakuering i skredutsatte boligområder er en trygghet for befolkningen, men det kan også bygges opp spennende utdanning og forskning rundt en slik værradar. Flyvere, som er med på redningsoppdrag, kan bruke sanntidsinformasjon fra værradaren for å unngå dårlig vær. Værforholdene skifter utrolig fort på Svalbard, og dette vil gi bedre værvarslinger, som kan komme både reiseliv, forskningsmiljøene og ikke minst fiskebåter og befolkningen for øvrig til gode. Da kunne en time flyankomstene bedre, som er spesielt viktig for ambulansefly med redusert kapasitet. Dette vil da sikre beredskapen for Svalbard samlet sett. Når jeg har sittet og hørt på debatten, er jeg litt overrasket over at man ikke er opptatt av det som SARiNOR – og det miljøet som i hvert fall jeg har hatt kontakt med, altså svalbardmiljøet – har vært svært opptatt av, nettopp hvor viktig værinformasjon er i området. I stedet ønsker man å polemisere rundt noen andre utfordringer, som jeg mener selvfølgelig også er viktig, men jeg tror også det er særs viktig å få slik informasjon når en ferdes i disse områdene.