Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2009-12-09:
Etter at det brede kirkeforliket ble vedtatt i Stortinget den 10. april 2008, står Den norske kirke overfor den største endringen i statskirkeordningens rammeverk siden 1814. Forliket innebærer at vi er på vei mot et skille mellom stat og kirke, slik at Kirken selv utnevner biskoper og proster. Kirken skal fremdeles være en folkekirke og ha en særlig stilling overfor staten. Gjennom tusen år har Kirken vært med på å prege norsk kultur, historie og samfunnsliv på godt og vondt. I overkant av 80 pst. av innbyggerne er medlemmer av Kirken. Ved kirkelige handlinger som dåp, konfirmasjon, bryllup og begravelser viser det seg at Kirken blir brukt av et stort flertall, noe som igjen er med på å opprettholde Den norske kirke som en folkekirke. I dagens flerkulturelle samfunn er kunnskap om egen tro, religiøs identitet, verdier og tradisjoner veldig viktig for nye generasjoner. Å forstå og å være trygg på egen identitet vil kanskje gi større forståelse for dem som har en annen tro eller et annet livssyn. Med den betydningen Kirken har for både aktive og mer sporadiske kirkegjengere, er det derfor av stor betydning at flertallsregjeringen innser at reformen må bli fulgt opp med nødvendige økonomiske bevilgninger, slik at det blir lagt til rette for at kirkereformen skal lykkes. Målsettingen som er satt om at den norske folkekirke skal ha fast geistlig betjening i alle menigheter, skal gjøre tjenesten nærværende i alle lokalsamfunn. Regjeringens bevilgning til bl.a. prestestillinger er altfor knappe, og denne målsettingen kan derfor ikke innfris. Den norske kirke står overfor store utfordringer når det gjelder prestestillinger, både å beholde prester i tjeneste, å rekruttere nye til ledige stillinger og å opprette flere stillinger for å dekke det store behovet som det er for flere prester. Jeg vil minne om bakgrunnen for den prekære situasjonen som prestetjenesten er i. I løpet av de siste ti år har det vært gjennomført to store reformer for å bedre arbeidssituasjonen for prestene. I 2001 var den såkalte fridagsavtalen gjennomført. Den innebar at prestene fikk redusert sin arbeidstid fra seksdagers til femdagers uke, og skulle dermed ha tilnærmet lik arbeidstid som andre arbeidstakere. Denne avtalen innebar at prestetjenesten ble redusert med 17 pst., og ga en reduksjon på ca. 233 årsverk for prester i aktiv tjeneste. I 2004 ble det gitt nye bestemmelser for prestetjenesten. Dette innebar at prestetjenesten ble omorganisert, slik at prestene heretter ble ansatt i prostiene og ikke, som tidligere, i prestegjeldet. Domprostene ble i stor grad tildelt administrative oppgaver. Det var disse nye bestemmelsene som senere har fått navnet prostereformen. Reformen medførte at 106 proster fikk halvert sin aktivt utøvende arbeidstid, noe som utgjør en reduksjon på 53 utøvende prester. I samme periode som Kirken har mistet arbeidstid tilsvarende 286 prestestillinger, har den fått tilført ca. 100 nye årsverk innen prestetjenesten, altså en reduksjon på 186 stillinger. Dette tar ikke regjeringspartiene hensyn til i sitt budsjett. I stedet blir det holdt fram at det er 100 flere prester nå enn hva det var for ti år siden. Dette stemmer helt sikkert, men det var før disse reformene i forhold til arbeidstid og prostereformen var gjennomført. Prostereformen regnes nå som gjennomført i alle bispedømmer, og prostenes ledelse er styrket i samsvar med reformen. Det har vært gjennomført flere nasjonale og regionale samlinger for prostene, og i så måte betegnes reformen som positiv. Men hensikten med reformen, som var å bedre prestenes arbeidsdag slik at de kunne inngå i bredere og tettere arbeidsfellesskap i tillegg til at de skulle kunne spesialisere seg, lar seg ikke gjennomføre. Den store arbeidsmengden på den enkelte prest og reduserte bevilgninger til presteskapet over flere år har ført til prestemangel, noe som gjør at prestene ikke har mulighet til å delta i det tilbudet som prostereformen tilbyr. I sin merknad om prostereformen sier flertallet, bestående av regjeringspartiene: «Gjennom prostereformen er det lagt til rette for bedre ledelse og økt samarbeid mellom prestene i prostiet. Flertallet mener at det i tiden framover må arbeides videre med å utnytte de muligheter som reformen har gitt, blant annet med sikte på å styrke oppfølgingen og ledelsen av den enkelte prest.» Dersom regjeringspartiene ser for seg at oppfølging og ledelse skal skje innenfor den økonomiske rammen som de tilgodeser presteskapet med i dette og tidligere års budsjetter, blir det i alle fall enda mindre tid for presten til å drive aktiv kirkelig virksomhet. Siden regjeringspartiene ikke har villet bevilge nødvendige midler for å kompensere for de nevnte reduserte stillingene, er tilgjengeligheten overfor enkeltmennesker redusert. Kirkelige handlinger som begravelser blir ikke alltid utført i henhold til regelverket, og enhver kan vel tenke seg hvilken ekstra byrde dette medfører for dem som har mistet en av sine kjære. Reformen har altså ikke bedret arbeidssituasjonen for utøvende prester. I forbindelse med et spørsmål jeg stilte til kirkeministeren, som gikk på om hun var bekvem med utviklingen i Den norske kirke, der vi opplever avlysning av gudstjenester og at annen kirkelig aktivitet er redusert på grunn av manglende lønnsmidler, framholdt ministeren i sitt svar opptil flere ganger viktigheten av at Kirken skal ha budsjettdisiplin. Fremskrittspartiet er også opptatt av at både Kirken og andre skal overholde budsjetter. Men i motsetning til Regjeringen er Fremskrittspartiet realister og forutsetter at det i utgangspunktet blir bevilget nok penger til å løse de lovpålagte oppgavene og ivareta den aktiviteten som Kirken er pålagt. Når Regjeringen gir uttrykk for at alle menigheter i Den norske kirke skal ha fast geistlig betjening slik at tjenesten er nærværende i alle lokalsamfunn, og den likevel ikke tar hensyn til at antall prestestillinger er redusert med 186 stillinger, har kanskje ikke Regjeringen forstått problemet som Kirken og dens medlemmer står overfor med tanke på at det er behov for prestens tjenester både i Kirken og i familiære anliggende. I forbindelse med høringene som komiteen hadde, uttrykte både Unio og flere ulike organisasjoner bekymring for mangelen på prester. Det nytter ikke å bevilge 2 eller 10 mill. kr til rekrutteringstiltak når det ikke finnes penger på det ordinære lønns- eller vikarbudsjettet til å lønne prestene med. Et tankekors er også at det formidable arbeidspresset som prestene har, fører til at mange slutter og andre vurderer å slutte. Fremskrittspartiet står fast ved innholdet i kirkeforliket og ser viktigheten av å opprettholde Den norske kirke som en folkekirke, der presten fremdeles skal ha en viktig rolle. Jeg viser derfor til Fremskrittspartiets alternative budsjett, der vi foreslår å øke bevilgningene til prestetjenestene med 30 mill. kr. Dette beløpet vil ikke dekke det reelle behovet, men er det beløpet som en regner med å kunne ansette for i løpet av 2010. Vi kan til stadighet lese om kirker som står og forfaller – takstein ramler ned, og i det hele tatt er mange av kulturskattene, som kirkene er, i en sørgelig forfatning. Kommunene får til stadighet høre at Regjeringen har økt kommunebudsjettene så mye at de får prioritere å vedlikeholde og renovere kirkene av egne midler. Den samme argumentasjonen møter kommunepolitikere når andre oppgaver skal løses. For Fremskrittspartiet er kirkebyggene en viktig del av våre nasjonale verdier og vår kultur. Derfor foreslår Fremskrittspartiet å styrke posten Tilskudd til kirkelig virksomhet i kommunene med 30 mill. kr. Fremskrittspartiet har visjoner for Den norske kirke og legger derfor i sitt budsjettforslag til rette for at forutsetningene om en åpen og inkluderende folkekirke kan realiseres, og at presten fremdeles skal være en sentral del av Kirken. Det er dessverre lite i Regjeringens budsjett som viser at innsatsen står i forhold til målsettingen. Det kan synes som om Regjeringen er mer opptatt av å bevilge penger til pilegrimsvandring og gjøre Kirken om til kulturhus, og da muligens helst uten at det finnes prester der.