trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
For å ta det siste fyrst. Det er klart at når besøket var 1. – 4. februar, er ein ikkje komen så langt i evalueringsarbeidet at ein kan seie kva konkrete tiltak ein seinare vil setje i verk. Men, som eg sa, ein har allereie retta opp ei urettvis underdekning på Sunnmøre ved at ein ved den omfordelinga som vart gjord i inneverande budsjett, oppretta to nye stillingar. Eg svarte i førre spørjetime på spørsmål frå representantar som kom frå distrikt som hadde mista stillingar, stillingar som no er komne Sunnmøre til gode – så her har ein prøvd å fordele dei ressursane ein har, på ein mest mogleg rettferdig måte. Når det gjeld dette med kva Stortinget la i sitt budsjettvedtak, meiner eg at Regjeringa har fylgt opp det på ein god måte. For å utdjupe det kan eg seie at det vil vere ein dialog mellom regjering og forlikspartar som eg håper kan syne at det er tilfellet.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Det er riktig at personer som har fått oppholdstillatelse i Norge, har mulighet for kontakt med sine nære slektninger. Slik kontakt kan foregå i Norge, i hjemlandet eller i et tredjeland. Visum betyr innreisetillatelse og kan gis for inntil tre måneder ved ønske om bl.a. familiebesøk, turistbesøk eller forretningsbesøk til Norge. Så fremt utlendingen som søker om visum, ikke er utvist fra Norge, og det ikke er grunn til å tvile på de opplysningene vedkommende gir i forbindelse med visumsøknaden, er regelverkets utgangspunkt at visum skal gis med mindre «utenrikspolitiske, sikkerhetspolitiske eller innvandringspolitiske hensyn taler mot», som det står i utlendingsforskriftens § 106 femte ledd. Det er kriteriet «innvandringspolitiske hensyn» som er det sentrale ved behandlingen av visumsøknader. Et visum skal ikke være et middel til å innvandre til Norge. «Innvandringspolitiske hensyn» taler mot visum når man ved behandling av visumsøknaden ikke finner det sannsynlig at søkeren vil forlate Norge frivillig når visumperioden er omme. Utgangspunktet for en slik vurdering er i tillegg til de opplysningene søkeren selv gir, utlendingsforvaltningens kunnskap om den generelle situasjonen i søkerens hjemland, samt tidligere erfaring med andre visumsøkere fra samme land som søkeren. Er den generelle situasjonen i søkerens hjemland vanskelig, er dette et moment som tilsier at vedkommende kan ønske å forbli i Norge. Et slikt utgangspunkt kan imidlertid modifiseres av opplysninger om søkerens individuelle situasjon. Erfaring tilsier at jo sterkere tilknytning en søker har til sitt hjemland, jo større er sjansen for at vedkommende vil returnere frivillig. Også velferdsbehovet i den enkelte sak er viktig. I denne vurderingen står slektskapsforholdet sentralt, om det er spesielle årsaker til besøket e.l. Foreldre innvilges f.eks. som regel visum uansett hvilket land de kommer fra.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
No reknar eg med at representanten Rasmussen har forståing for at eg ikkje kan behandle enkeltsaker frå Stortingets talarstol. Generelt vil eg likevel seie at det eg sa om at f.eks. foreldre som hovudregel alltid får innvilga opphaldsløyve og visum, viser at ein i mange tilfelle legg meir vekt på familiære årsaker enn på innvandringspolitiske årsaker. Så vil ein alltid ha eit vanskeleg grenseland, og der vil ein sikkert kunne leggje til grunn ulike vurderingar. Det er viktig at ein tek på alvor sosiale, menneskelege og familiære forhold, men samstundes skal denne forskrifta fylgjast. Vi erkjenner at det er vanskeleg, men prøver likevel på ein samvitsfull måte å gjennomføre det best mogleg.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Norske utlendingsmyndigheter har inngående kjennskap til situasjonen i Øst-Slavonia i Kroatia. Vi holder oss jevnlig oppdatert gjennom rapporter og direktekontakt med forskjellige internasjonale organisasjoner som overvåker menneskerettighetssituasjonen og sikkerhetssituasjoen i Øst-Slavonia. I tillegg har utlendingsmyndighetene foretatt fire delegasjonsreiser til området, senest i november 1998. På slike reiser har man selvsagt også direkte kontakt med serbiske representanter fra ulike hold. På denne måten får vi en bred bakgrunn for vurderingen av situasjonen. Vi er således kjent med de opplysningene som fremkom under høringen, og disse har inngått i vår vurdering. Det er ingen tvil om at situasjonen i Øst-Slavonia er vanskelig for etniske serbere og at utviklingen etter 15. januar 1998 ikke har vært tilfredsstillende. Det er imidlertid ingen dramatiske endringer i situasjonen i den senere tid. Etniske serbere kan ofte bli utsatt for ulike former for diskriminering og trakassering. De kan også bli utsatt for trusler, spesielt fra privatpersoner. Det er klart at særlig dette siste er svært skremmende og medfører at serberne ønsker å flytte fra området, spesielt når dette kommer i tillegg til en vanskelig økonomisk og sosial situasjon, med bl.a. høy arbeidsledighet for serberne. På den annen side er antallet rapporterte konfliktepisoder gått klart ned mot slutten av året, og det er heller ikke grunnlag for å si at slike trusler de blir utsatt for, i alminnelighet følges opp med handling. Jeg minner i denne sammenheng om at politiet i området er sammensatt av både kroater og serbere, og at politiets nøytralitet og måte å fungere på er under internasjonal overvåkning. På bakgrunn av den kjennskap vi har til menneskerettighetssituasjonen og sikkerhetssituasjonen i området, kan vi ikke se at enhver serbisk asylsøker har behov for beskyttelse eller opphold på humanitært grunnlag. Denne vurderingen sammenfaller med vurderingen som bl.a. FNs høykommisær for flyktninger har foretatt. Følgelig må hver søknad vurderes individuelt, der den enkeltes situasjon må vurderes konkret i forhold til om vedkommende har behov for asyl eller fyller vilkårene for opphold på humanitært grunnlag. Det betyr altså at vi, i likhet med en rekke andre nøytrale organisasjoner, ikke kan se at den generelle situasjonen eller utviklingen i området er av en slik karakter at alle serbiske asylsøkere må få bli i Norge. På den annen side vil det kunne være personer som er i en særlig vanskelig situasjon, hva enten det skyldes deres forhold i Kroatia eller andre personlige forhold, og som derved fyller de vanlige vilkårene for å få opphold i Norge. Av de i underkant av 2 500 etniske serberne som har søkt asyl i Norge, er det for øvrig gitt oppholdstillatelse til ca. 150 personer fram til nå, nettopp etter en konkret vurdering av deres situasjon.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Jo, det gjer inntrykk. Og det gjorde såpass inntrykk at Regjeringa tok kontakt med Høgkommissæren for flyktningar ut frå den situasjonen som vart gjord kjent på denne høyringa, for å sjå om dei hadde endra syn i forhold til tidlegare når det gjaldt heimsending til dette området. Vurderinga frå Høgkommissæren var at folk der hadde det vondt, dei hadde det vanskeleg, og det var trakassering. Men i forhold til store andre område i verda der det òg er tilfellet, gav ikkje vurderinga og rådet som er gjeve frå Høgkommissæren grunnlag for å endre vår vurdering. Derfor: Vi har gått igjennom opplysningane på nytt og funne at sjølv om det er vondt og vanskeleg, kan ikkje Regjeringa endre standpunkt på grunn av det.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Eg stiller følgjande spørsmål til fungerande justisminister: «I samband med at Kvinnehelseutvalget la fram sin rapport om kvinnehelsa, peika dei på at det bør settast ned eit offentleg kvinnevaldsutval. Stortinget har bedt om det same i handsaming av Budsjett-innst. S. nr. 4(1998-99) til Justisdepartementet sitt budsjettforslag for 1999. (1998-99) Vil statsråden følgje opp Stortinget og Kvinnehelseutvalget med å oppnemne eit kvinnevaldsutval?»
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Eg takkar statsråden for svaret. Statsråden sa at dette er eit problemkompleks. Eg er vel nøgd med at Regjeringa har sett ned eit politisk utval med deltakarar frå ulike departement for å sjå på dette. Men eg er redd for at det kan få ein politisk karakter, ein karakter av at det kanskje er Kristeleg Folkeparti sin familiepolitikk som er rådande i Regjeringa. Av den gode grunn hadde eg følt meg langt tryggare på at alle sidene ved kvinnevalden og det som skjer i samfunnet, hadde vorte betre utgreidd og hadde fått ei meir seriøs mottaking i forhold til tiltak som skal settast inn når vi skal begynne med behandlinga, dersom utvalet hadde fått den breidda som eg ønskjer eit slikt utval skal ha. Difor oppmodar eg framleis Regjeringa til å ta eit initiativ i tråd med det som Stortinget har sagt om saka, og, slik statsråden no sa, òg Kvinnehelseutvalet har peika på i sin rapport.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Eg stiller følgjande spørsmål til fungerande justisminister: «Politimeisteren i Trondheim har innført undervisning og politibevis for dørvakter ved byens uteplassar som ledd i tiltak mot uro og vald. Vil statsråden ta eit initiativ til at politimeistrane i dei større byane i landet set i gang tilsvarande?»
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Eg takkar for svaret. Med bakgrunn i at dette er eit av punkta i handlingsplanen frå Regjeringa i samband med tiltak mot vald hadde eg venta eit litt meir offensivt svar. Å vise til at det vert sendt ut eit rundskriv i 1999, tykkjer ikkje eg er noko særleg offensivt, sett i forhold til denne problemstillinga. Dei fleste som uttaler seg om valdsbiletet i samband med serveringsstader, viser til at det er ved dei minst seriøse serveringsstadene det er mest vald og uro – noko som folk dreg med seg frå dei kjem ut på gata til dei kjem heim. Derfor hadde eg venta at Regjeringa, når den har tatt dette inn i handlingsplanen, hadde vore langt meir offensiv, hadde sagt at ein krev at politimeistrane set dette i gang straks, og peikt på overfor serveringsstadene, at dersom dei ikkje skaffar seg godkjenning innan rimeleg tid, vert dei også stengde. Eg ventar at det vert gjort i det rundskrivet som vert sendt ut frå departementet.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
«Det er en målsetting at straffedømte skal starte soningen straks og senest to måneder etter at dommen er rettskraftig. Undersøkelser viser at over tusen straffedømte ikke har startet soning mer enn tre måneder etter at dom har falt. Dette begrunnes blant annet med at politiet bruker lang tid på å få oversendt dommene. Samtidig står fengselsplasser ledig. Hva vil statsråden gjøre for å sikre en hurtigere soningsavvikling?»
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg takker statsråden for svaret. Vi er alle enige om at vi trenger en rask reaksjon, rask straffesaksavvikling og rask gjennomføring av straffen, både ut fra samfunnshensyn, det å ha troverdighet til straffesystemet, og ut fra at den enkelte skal kunne gjøre opp for seg. I en del tilfeller er det snakk om at alvorlig kriminelle går og venter på soning. Jeg vil understreke at jeg ikke syns det er tilfredsstillende at det er over tusen som venter mer enn tre måneder, særlig fordi det her er en del alvorlige tilfeller. Det sies at det i hovedsak skyldes mangler i politiet, at politikamrene i gjennomsnitt bruker nesten to måneder på å oversende saker, som en skulle tro i stor grad består i ekspedering. Nå har statsråden sagt at man har sendt ut et rundskriv om at politiet må få opp farten. Jeg vil be om at statsråden tar mer hånd i hanke ved å spørre politikamrene hvordan de vil gjøre det innen en fastsatt frist. Kan statsråden tenke seg å se på om f.eks. domstolene kan oversende dommer direkte til fengselsdistriktene?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-02-10:
Når spørsmålet så direkte er knytt til meiningar frå Arbeidarpartiet sin parlamentariske leiar, føler eg behov for å seia at det undrar meg at den førre regjeringa ikkje i sterkare grad trekte grenser i høve til konkurranseutsetjing. I balansepunktet mellom kommunalt sjølvstyre og statlege retningslinjer er det behov for klarare grenser enn det det vart lagt opp til frå den førre regjeringa. Eit arbeid på dette feltet er igangsett i departementet. Og som sagt, dette vil det bli høve til å koma tilbake til både ved behandlinga av kommuneøkonomiproposisjonen og òg i ein debatt som eg vil leggja til rette for og som gjeld innhald og kvalitet i tenestene.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-02-10:
Det finst i dag mange tekniske hjelpemiddel på marknaden. Det går føre seg eit omfattande utviklingsarbeid på dette området, og det er all grunn til å tru at bruken av ulike tekniske innretningar vil auka i tida framover. Spekteret av tekniske hjelpemiddel er stort, frå hjelpemiddel som brukaren sjølv utløyser, som t.d. tryggleiksalarmar, til omfattande overvakingssystem. Tekniske løysingar og ny teknologi kan gje funksjonshemma og eldre høve til å leva eit sikrare og meir sjølvstendig liv ved å kompensera for reduserte funksjonar, gjera kommunikasjon mogleg, hindra ulykker og varsla når brukaren treng hjelp. Samtidig kan slikt utstyr representera omfattande inngrep i privatlivet. Dette reiser viktige personvernspørsmål. Særlege etiske og juridiske spørsmål er knytte til bruk av tekniske innretningar i tenesteytinga til personar som ikkje kan gje eit gyldig samtykke til bruken, som t.d. aldersdemente. Det er òg ein fare for at teknologiske løysingar kan bli ei erstatning for anna nødvendig eller ynskjeleg hjelp. Teknikk kan aldri erstatta menneskeleg kontakt og omsorg. Bruken av tekniske alarm- og varslingssystem vart vurdert og regulert i samband med sosialtenestelova kapittel 6A «Rettigheter for og begrensning og kontroll med bruk av tvang og makt m.v. overfor enkelte personer med psykisk utviklingshemming». I rundskrivet til lova er det gjort nærare greie for dei retningslinjene som gjeld kring dette. Vi står overfor store utfordringar i omsorga for eldre og funksjonshemma i åra framover. Den moderne teknologien utfordrar både rammene og innhaldet i omsorga. Vi må vera opne for å vurdera teknologiske løysingar som kan gje brukarane ein betre og sikrare kvardag. Samtidig er det viktig å vera klår over dei etiske dilemma som vil vera knytte til omfattande bruk av slike innretningar. Departementet vurderer for tida kva tiltak, under dette endringar av regelverket, som kan sikra rettstryggleiken til aldersdemente. Ei vurdering av bruken av tekniske innretningar vil vere ein viktig del av dette arbeidet. I tillegg er det viktig at vi reiser ein debatt om innhaldet i pleie- og omsorgstenestene. Og som eg svarte i det førre spørsmålet, vil eg syta for at Stortinget får høve til ei drøfting av grunnprinsippa, verdigrunnlaget og kvaliteten i pleie- og omsorgstenesta.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-02-10:
Representanten Bendiks H. Arnesen peika på både viktige eksempel som det er vel verdt å ta med seg vidare, og dei mange dilemma som dei tilsette i denne sektoren står overfor i dag. Eg er glad for det engasjementet han her har vist ved å ta opp dette spørsmålet, og så vil eg gjere mitt til at vi får problemområda innafor dette feltet nærmare utdjupa og drøfta.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til sosialministeren: «I de senere år har det vært arbeidet med utvikling av teknologiassistert omsorg i omsorgsboliger og sykehjem. Utprøvingen har vist at bruk av teknologi i kombinasjon med personlig omsorg kan forhindre ulykker og bidra til varsling ved fall og lignende. Teknologien kan særlig være nyttig i omsorgen for tunge beboergrupper med hukommelses- og desorienteringsproblemer. Vil statsråden foreta en praktisk og etisk vurdering av teknologien med henblikk på bruk i omsorgstjenesten?»
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg takker statsråden for svaret. Den gruppen omsorgstrengende som representerer noen av de største utfordringene for omsorgstjenesten i dag, er mennesker med desorienterings- og hukommelsesproblemer. Og for dem som berøres av dette, de pårørende, de ansatte og ikke minst de selv, er dette en situasjon som kan være meget vanskelig å takle i hverdagen. Ganske ofte hører vi at folk med slike problemer blir borte fra sykehjem eller bolig og det må gjennomføres leteaksjoner. Dessverre har det også vært tilfeller med tragisk utfall av slike forsvinninger. Jeg ser også klart det etiske dilemmaet som statsråden her nevner, men jeg tror likevel det er nødvendig å ta denne diskusjonen, for jeg ser at ikke minst ansatte i institusjoner, hvor bemanningen ofte er begrenset, settes i en umulig situasjon. Jeg ser fram til å få denne diskusjonen.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-10:
Eg vil gjerne stilla følgjande spørsmål til helseministeren: «Ifølge en artikkel i Aftenposten 30. januar 1999 kan Norge gjennom EØS-avtalen bli tvunget til å tilsette jern i cornflakes, til tross for at dette er i strid med norsk ernæringspolitikk og tradisjon. ESA har nå lagt bevisbyrden på norsk side. Hva vil statsråden gjøre for å hindre at norske forbrukere kan bli tvunget til å spise mat med tilsetningsstoffer som ernæringseksperter ikke anbefaler?»
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-10:
Eg takkar statsråden for svaret. Utgangspunktet til Kelloggs er at dei tener mindre pengar dersom dei må utvikla eit produkt spesielt for Noreg, og det er basisen for at me eventuelt skal måtta endra vår politikk på området. Eg tolkar statsråden slik at han og departementet vil vurdera nøye om ein skal akseptera dette ut frå ei presedenstenking, og vil gjerne ha statsråden til å stadfesta dette. Det er nemleg noko av hovudpoenget i SV sitt engasjement i denne saka. Dette er ei sak av prinsipiell karakter. Dersom ein aksepterer denne, må ein òg rekna med å akseptera liknande saker i framtida. Eg vil berre be om at statsråden utdjupar svaret sitt på dette punktet.
Bent Hegna (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg skal stille olje- og energiministeren følgende spørsmål: «De siste årene har vi i Norge vært avhengig av kraftimport fra utlandet. Det er vedtatt å legge tre nye kabler til kontinentet som skal komme i drift fra år 2001 og år 2004. På grunn av EUs eldirektiv er det fra flere hold uttrykt tvil om hvorvidt disse kabelforbindelsene blir realisert. Hva er statsrådens vurdering av dette, og hva gjøres for å sikre at vi i framtiden ikke får problemer med elforsyningen ved ekstreme værforhold med sterk kulde og lite nedbør?»
Bent Hegna (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Det som gjør at lyset ikke går i Norge, er at vi har muligheter til å importere. Det vi importerer, er kullkraft. Vi har basert kraftforsyningen i Norge på nye kabelforbindelser, og usikkerheten som er skapt omkring disse nye kablene, bør absolutt gi grunn til bekymring. Hvordan liberaliseringen av markedet på kontinentet vil påvirke dette, er usikkert. Men saken er at det er skapt tvil om hvordan de som skal levere strøm fra kontinentet, vil forholde seg til denne avtalen. Er det garantert at Norge vil kunne importere så store mengder som vi har behov for, gjennom de avtalene som er inngått?
Bent Hegna (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg skal få stille nok et spørsmål til olje- og energiministeren: «Norge har som målsetting å være selvforsynt med elektrisk kraft. De tre siste årene har vi vært avhengig av import. I fjor importerte vi så mye som 3,6 TWh strøm fra kontinentet. Forbruket vokser år for år, mens produksjonen av elkraft ikke økes tilsvarende. Hva gjør Regjeringen for at vi skal oppnå målsettingen om selvforsyning?»
Bent Hegna (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Det som er saken, er at dette problemet er nokså akutt. For noen uker siden gikk det ut retningslinjer til kraftverkene om at de skulle bytte over fra elkjeler til oljekjeler der det var mulig, for at ikke systemet skulle bryte sammen. Når statsråden kommer inn på dette at nye fornybare energikilder, som f.eks. vindkraft og bioenergi, er fritatt for investeringsavgift osv., er det ting som kan virke på lang sikt og som er relativt marginalt. Det er ikke noe som vil løse dette problemet, som er nokså akutt. Statsråden sa i sitt forrige svar at vi ikke kunne ha overkapasitet i det norske systemet. Betyr det at statsråden da går bort fra målet om å ha selvforsyning i Norge?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-02-10:
EUs direktiv for felles regler for det indre elektrisitetsmarkedet ble vedtatt av EU i desember 1996. Siden direktivet er relatert til det indre markedet, er det også EØS-relevant. Det forventes en EØS-komitebeslutning om direktivet våren 1999. Direktivet stiller krav til det enkelte land om en gradvis åpning av markedet over en seksårsperiode fram til 2003. Fra norsk side har direktivet blitt grundig vurdert opp mot de rammene som vi har etablert for elektrisitetsmarkedet i Norge. Det gjelder også for den måten myndighetene har tilrettelagt utenlandshandelen på, bl.a. gjennom de kraftutvekslingsavtaler for sjøkabler som er fremforhandlet mellom kommersielle aktører. Fra norsk side er det i våre samtaler med EU-kommisjonen om eldirektivet lagt vekt på at kraftutvekslingsavtalene er basert på langsiktige avtaler som tilrettelegger for handel, samtidig som det tas allmenne hensyn til miljø og energiforsyningssikkerhet. Det har fremkommet gjennom våre kontakter med EU-kommisjonen at de deler vårt syn på at eldirektivet ikke påvirker gyldigheten av eksisterende og inngåtte avtaler. Kraftutvekslingsavtalene vurderes derfor som robuste i forhold til EUs eldirektiv, og direktivet bør ikke være til hinder for realisering av avtalene. For partene på norsk side er det en forutsetning at avtalene er i samsvar med eldirektivet siden kablene påfører selskapene betydelige forpliktelser ved de omfattende investeringene som skal gjøres. Vi har tidligere overfor Stortinget gjennom den informasjon som har vært oversendt, også bemerket at det norske og det norsk-svenske kraftmarked er kommet lenger i retning av markedsåpning enn det som er minstekravet i EUs direktiv. Fra norsk side anses det derfor ikke å være behov for tilpassing av det norske systemet ved en innlemmelse av direktivet i EØS-avtalen. Når det gjelder spørsmål som vedrører den framtidige kraftbalansen i en situasjon med ekstreme værforhold, enten det er kulde eller lite nedbør osv., vil jeg vise til det arbeid som nå pågår med en stortingsmelding om energipolitikken. Stortingsmeldingen er en naturlig oppfølging av hovedtemaene for energiutvalget, som avleverte sin rapport om den fremtidige kraftbalansen i fjor sommer. Jeg vil komme tilbake med en helhetlig vurdering både av forsyningssikkerhetsspørsmålet og de muligheter vi har for å styrke kraftbalansen, i stortingsmeldingen om energipolitikken.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-02-10:
Så langt som det er mulig, har en fra norsk side prøvd å få avklart det spørsmålet i samtaler med EU og EU-kommisjonen. Vi mener at det er grunn til å vurdere kraftutvekslingsavtalene som robuste i forhold til det direktiv som nå foreligger, og at direktivet ikke bør være til noe hinder for realisering av de langsiktige avtalene. For øvrig har vi over mange år hatt en kraftutveksling mellom Norge og Danmark, og vi har i dag et nordisk marked for utveksling av kraft. Det har gått litt begge veier. Tidligere har det vært eksport av kraft fra Norge, og de tre siste årene har det vært import av kraft til Norge. Jeg tror at situasjonen i Norge de tre siste årene aktualiserer spørsmålet om en forsyningssikkerhet. Jeg tror ikke man i årene framover kan basere seg på å ha en forsyningssikkerhet gjennom en overkapasitet i det norske systemet, men at man må ha en ordning, som kan sikre tørrår eller perioder med ekstreme kuldeperioder.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-02-10:
Det er Regjeringens mål at en både kan styrke arbeidet for å utvikle nye fornybare energikilder, samtidig som en også er nødt til å gjøre et arbeid for å redusere forbruket av elektrisitet i Norge. Det er et arbeid som allerede er i gang. I løpet av den tiden som Regjeringen har sittet, har bevilgningene over statsbudsjettet blitt økt til 248 mill. kr når det gjelder satsing på disse områdene. Det er en økning på 75 mill. kr bare i løpet av ett og et halvt år. Det er i tillegg gitt lettelser i rammevilkårene for nye fornybare energikilder. Det er gjort bl.a. gjennom et fritak for investeringsavgift på 7 pst. for vindkraft, bioenergi, varmepumper, solenergi, mini- og mikrokraftverk og fjernvarmesystemer. For vindkraft er det også gitt en produksjonsstøtte som tilsvarer en halv elavgift. Alle disse tiltakene kan bidra til å bedre energi- og kraftbalansen. Nye fornybare energikilder kan få styrket sin konkurranseevne, samtidig som tiltakene også kan bidra til å begrense veksten i elektrisitetsforbruket. Regjeringen vil for øvrig i løpet av våren legge fram en stortingsmelding om energipolitikken. I den stortingsmeldingen vil jeg komme tilbake med en helhetlig vurdering av de mulighetene vi har for å styrke kraftbalansen.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-02-10:
La meg først få understreke når det gjelder det representanten Hegna nevner om det som har skjedd tidligere i vinter, at det er en naturlig del av det systemansvar som Statnett har, dvs. det ansvaret de har for å sikre tilstrekkelig forsyning av elektrisitet til enhver tid. Det betyr at på ekstremt kalde dager, som vi har hatt et par av i vinter, har Statnett et ansvar for å ta ut de reservene som en kan ta ut i markedet, for å sikre at alle får den strømmen de skal ha. Når det gjelder energipolitikken og tilgangen på produksjonssiden for øvrig, har vi i Norge levd i en nokså begunstiget situasjon i den forstand at vi har hatt et system med så mye vannkraft at det har vært overdimensjonert. Vi har ikke til enhver tid hatt behov for å diskutere de knapphetsdagene en kan ha i løpet av en kald vinter. Nå må vi forberede oss på en økt grad av diskusjon omkring forsyningssikkerhet. Det syns jeg er viktig. Det gjelder for oss å få dekket opp de dagene og periodene i året da det er viktigst. Men jeg tror at vi skal gjøre det gjennom en fornuftig debatt om forsyningssikkerhet og ikke i en debatt om hvilken energipolitisk kurs en bør ha.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til utviklings- og menneskerettighetsministeren: «I media er det kommet informasjon om at det er omfattende voldsbruk og trakassering overfor religiøse minoriteter i India. Menneskerettighetsorganisasjoner melder om religiøst motiverte angrep på kristne. Hvordan ser statsråden på slike brudd på menneskerettighetene, og hva kan gjøres for at indiske myndigheter tar religionsfriheten på alvor?»
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er godt å høre at norske myndigheter har tatt opp dette og fortsatt vil følge med i utviklingen. Jeg er klar over at indiske myndigheter har tatt avstand fra hendelsen i Orissa den 23. januar, som også ble meddelt i norske medier, der en australsk evangelist og hans to sønner ble brent levende i en bilbrann. Der var det også lokale mennesker som ville hjelpe, men de ble truet og slått tilbake av militante hinduer fra organisasjonen Bajrang Dal. Når utlendinger blir drept, blir det selvfølgelig fokusert også utenlands, så jeg skjønner at indiske myndigheter gjerne vil unngå dette. Men før denne episoden var det tydelig en opptrapping av vold mot kristne indere – predikanter er blitt slått sanseløse og nonner voldtatt, og det har vært rasering av skoler og kapell og kirkegårder. Jeg vil spørre statsråden, som i sin redegjørelse om humanitær bistand påpekte at voldelige konflikter nå utspilles oftere innenfor nasjoner, og at dette er etnisk og kulturelt forklart: Ser hun at dette nå skjer også i India?
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Regjeringen har gitt høy prioritet til arbeidet for tros- og religionsfrihet internasjonalt, og Regjeringen er bekymret for voldsøkningen mot religiøse minoriteter i en rekke asiatiske land. Man har vært vitne til dypt tragiske hendelser som viser at minoriteter blir utsatt for overgrep og lider under manglende tros- og religionsfrihet. I India har man det siste året registrert en betydelig økning i intoleranse og vold overfor minoriteter generelt og de kristne spesielt. Indiske myndigheter har tatt avstand fra den senere tids hendelser. De viser til at India er en rettsstat med grunnlovsfestet religionsfrihet og til at overgrep mot minoriteter etterforskes som kriminelle handlinger. Vår ambassade i New Delhi har overfor indiske myndigheter uttrykt vår bekymring for voldshandlinger overfor minoriteter i India og understreket betydningen av beskyttelse av minoriteter og behovet for strafferettslig forfølgelse av dem som står bak overgrepene. Ambassaden har også hatt et møte med Det nasjonale kirkerådet i India. Kirkerådet understreker at overgrepene i første rekke bør betraktes som brudd på den indiske grunnloven og som brudd på menneskerettighetene. Ambassaden har også kontaktet norske misjonærer i India. Ingen av dem som er kontaktet, opplever seg truet, men er oppfordret til å rapportere til ambassaden og det lokale politiet dersom situasjonen skulle tilsi dette. Regjeringen vil selvsagt følge nøye den videre utvikling når det gjelder overgrep og manglende beskyttelse av forskjellige religiøse minoriteter i de asiatiske landene. La meg understreke at alle minoriteter, ikke bare kristne, har krav på vern og beskyttelse. Regjeringen gir høy prioritet til arbeidet for tros- og religionsfrihet, bl.a. i FNs menneskerettighetskommisjon, hvor Norge nå er medlem. Jeg kan tilføye at vi også har gitt spesialrapportøren for disse spørsmålene i FNs menneskerettighetskommisjon ekstra midler. Også i OSSE og ved støtte til og aktiv deltagelse på den internasjonale konferansen om tros- og religionsfrihet har vi prioritert tros- og religionsfriheten. Denne konferansen ble som kjent arrangert i Oslo i august 1998, og det vil også være oppfølging fra denne konferansen fremover.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Jeg tror nok ikke at disse problemene i India har et omfang som skulle tilsi at det kan komme til en omfattende konflikt mellom etniske grupper og religiøse minoriteter som går i retning av krigshandlinger, som kanskje var det den humanitære redegjørelsen først og fremst dreide seg om, men det er likevel ingen grunn til å underslå at situasjonen er foruroligende. Vi forventer, og har uttrykt dette veldig klart til indiske myndigheter, at de må beskytte sine minoriteter og straffe de ansvarlige for brudd på indisk lov. Samtidig er vi heller ikke kjent med at dagens indiske regjering har innført noen ny politikk på dette området, eller har foreslått noen endring i hva som de siste 50 årene har vært indisk politikk knyttet til det å være en rettsstat. Derfor vil vi følge situasjonen meget nøye, og sammen med andre land reagere dersom det viser seg å være en endring også i den indiske regjeringens politikk. De må nå ta beskyttelsen av de religiøse minoritetene på alvor, uansett hvilke trossamfunn de måtte høre til.
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Eg vil få stille følgjande spørsmål til miljøvernministeren: «Frå fleire hald blir det hevda at oppdrettsanlegg som ligg nær elvar, kan vere ei av årsakene til at villaksstammane har blitt dramatisk reduserte og delvis står i fare for å bli utrydda. Har Miljøverndepartementet i samarbeid med Fiskeridepartementet og Landbruksdepartementet vurdert denne problemstillinga, og kva konkrete tiltak vil i så fall statsråden gjere for å redde villaksen?»
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Det er ein alvorleg situasjon vi har i høve til villaksen. Grunneigarar eg har snakka med, sportsfiskarar og turistnæringa meiner det hastar med konkrete tiltak for å redde denne laksen. Det er fleire årsaker, som statsråden peika på, til nedgangen. Det er nok å nemne for hard beskatning, sjukdomar – Gyrodactylus solaris, som rammar fleire elvar – og lakselusa, som rammar spesielt smolten, for å nemne andre ting. Miljøministeren snakkar om at ein skal ha eit lakseutval. Vi veit i dag at forvaltingsansvaret ligg hos tre departement – Miljøverndepartementet, Landbruksdepartementet og Fiskeridepartementet. Eg vil be statsråden om at forvaltinga og ansvaret for laksen blir lagt under eitt departement, Miljøverndepartementet – under miljødirektoratet. Dette vil gi større samordning av konkrete tiltak slik at vi kan redde villaksen. Like eins vil eg be om at ein blir mindre restriktiv overfor det kultiveringsarbeidet som grunneigarane har gjort dei siste åra.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-02-10:
Den problemstillinga representanten Kaland tar opp, har vore vigd stor merksemd gjennom fleire år. Dei involverte departementa – Miljøverndepartementet, Fiskeridepartementet og Landbruksdepartementet – har både vurdert og sett i verk fleire tiltak med sikte på å redusere faren for skadeverknader på dei ville laksebestandane. Eg vil m.a. nemne innføring av sikringssoner, som inneber avgrensing av oppdrett nær dei viktigaste laksevassdraga, reglar for etablering og drift av oppdrettsanlegg og det generelle arbeidet med å redusere sjukdomsproblema i næringa. Eg vil presisere at det er ei rekkje ulike årsaker til den dramatiske tilbakegangen i dei ville laksebestandane. Tilbakegangen skuldast i hovudsak forsuring, vassdragsinngrep, spreiing av lakseparasitten Gyrodactylus salaris og i nokon grad overfiske. Nyare forsking tyder også på at klimatiske endringar i havmiljøet har medverka til nedgangen i bestandane. Rømd oppdrettslaks i gytebestandane og dermed sjukdomspress frå oppdrettsanlegga vert rekna som relativt nye truslar. Når det gjeld påverknad frå oppdrett, er det viktig å skilje mellom rømmingar og innblanding av oppdrettsfisk, og spreiing av sjukdomar og parasittar. Vi har ikkje klare vitskaplege haldepunkt for å hevde at rømming og innblanding av oppdrettsfisk er ei direkte årsak til nedgangen i laksebestandane. Økologisk og genetisk påverknad på grunn av rømd oppdrettsfisk vert likevel rekna for å ha negativ innverknad på bestandane av villaks, og dette gjev grunn til uro. Økologisk kan denne innverknaden skje ved konkurranse om ressursar i elvane, medan genetisk påverknad kan endre dei særskilde eigenskapane som er viktige for bestandande si tilpassing til den enkelte elva. Derimot har vi i dag indikasjonar på at høg førekomst av lakselus kan vere ei medverkande årsak til nedgang i bestandane. Det synest også å vere ein samanheng mellom konsentrasjon av oppdrettsanlegg og førekomst av lakselus. Myndigheitene og næringa har i samarbeid utarbeidd ein nasjonal handlingsplan mot lakselus, og i tillegg har næringa sjølv tatt initiativ til å utarbeide ein nasjonal handlingsplan mot rømmingar. Det er heilt klart at begge desse saksforholda må gjevast særleg merksemd i det vidare arbeidet med å sikre dei ville laksebestandane. Eg vil til slutt vise til at forholdet mellom havbruksnæringa og dei ville laksebestandane er blant dei tema som det regjeringsoppnemnde villaksutvalet har blitt bedt om å sjå spesielt på. Utvalet si innstilling vil liggje føre i første halvdel av mars, og vi vil vurdere ytterlegare tiltak i lys av utvalet sine tilrådingar.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-02-10:
Blant de tingene jeg har hatt gleden av å være med på i den jobben jeg har nå, er besøk til lakseelver og den virksomheten som drives rundt dem, spesielt i Buskerud. Jeg har også lært at det er to ting som kreves for å bli en god laksefisker, nemlig orange flue og tålmodighet, tålmodighet, tålmodighet – og jeg pleier å si at jeg ikke har noen av delene. Men jeg er helt enig med representanten i at det er en svært alvorlig situasjon, og jeg tror det er veldig sammensatte årsaker til det. Jeg er også helt enig i at det haster med konkrete tiltak, og det er derfor jeg har så pass stor forhåpning til den utredningen jeg nå skal få overlevert fra lakseutvalget. Dette utvalget har nå vært i arbeid i flere år, og er bredt sammensatt, både fra fiskerisiden, fra friluftssiden og ikke minst fra oppdrettssiden. Jeg håper og tror at de kommer med forslag som er omforent, og som vi kan bruke. Jeg vil ikke konkludere med hvorvidt forvaltningen eventuelt skal samles, før jeg har sett utredningen.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-02-10:
Jeg er kjent med at det totale antall snøscootere fra 1997 til 1998 økte med ca. 2 000, til ca. 44 000, men etter mitt syn kan denne økningen vanskelig karakteriseres som dramatisk. Jeg kan heller ikke se at en økning i antall snøscootere skulle være noe argument for oppheving av forbudet mot rekreasjonsløyper ut fra miljøhensyn. Jeg har tidligere gitt uttrykk for at det er ønskelig å foreta en gjennomgang av dagens regler for motorferdsel i utmark med sikte på økt ansvarliggjøring av kommunene. Direktoratet for naturforvaltning har i brev av 2. november 1998 til Miljøverndepartementet foretatt en slik gjennomgang. Brevet signaliserer behov for en rekke endringer av dagens regler. Direktoratet legger opp til at forvaltningen av reglene for motorferdsel i utmark kobles sterkere opp mot kommunenes planlegging etter plan- og bygningsloven. I media har et forslag om oppmyking av kjøreforbudet på ubrøytede veier blitt mest fokusert. Direktoratet har flere ganger presisert og understreket at alle foreslåtte endringsforslag må ses samlet og i lys av ønsket om en sterkere kobling mellom kommunenes forvaltning av reglene om motorferdsel og plan- og bygningslovens prosesser. Direktoratet foreslår ingen generell åpning for bruk av snøscootere på ubrøytet vei. Både departementet og direktoratet har mottatt en rekke henvendelser fra kommuner og andre som framholder at dagens system for forvaltning av snøscooterkjøring i store trekk fungerer godt, og som advarer sterkt mot en liberalisering av dagens regler. Flere viser til at en generell åpning for bruk av snøscootere på ubrøytet vei ville ødelegge grunnlaget for leiekjøring, som jo er et distriktspolitisk næringstiltak. Når det gjelder forbudet mot rekreasjonsløyper for snøscooterkjøring, har det aldri vært direktoratets mening å foreslå en generell oppheving av dette. Jeg har heller ikke for egen del til hensikt å foreslå noen generell oppheving av dette forbudet. Departementet har foreløpig ikke tatt stilling til hvordan direktoratets ulike endringsforslag skal følges opp. Det vil kunne være aktuelt at endringsforslag utprøves i enkelte utvalgte kommuner. Slike forsøk vil bli grundig evaluert før endringer eventuelt gjøres gjeldende for hele landet.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-02-10:
Jeg har nok et behov for innledningsvis å nyansere påstanden om at alle er interessert i dette, og jeg har, ikke minst fra mine erfaringer med møter om motorisert ferdsel i store deler av Distrikts-Norge, kunnet konstatere at det bl.a. er mye kjønnsspesifikk interesse i dette spørsmålet. Men det forhindrer ikke at det er viktig å se på det. Som jeg sa, er noe av det Direktoratet for naturforvaltning foreslår, nettopp en sterkere kobling av plan- og bygningslovens prosesser og kommunenes forvaltning av reglene om motorferdsel. Det tror jeg kunne være fornuftig, og det vil jeg vurdere. Det vil bl.a. kunne bety at kommunene kan dele utmarksområder i to kategorier: områder av nasjonal og regional betydning med strenge restriksjoner, og områder av lokal betydning hvor det kan være noe mer liberalt.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-02-10:
Direktoratet for naturforvaltning har nylig gitt Stor-Elvdal kommune fellingstillatelse på to ulver. Tillatelsen gjelder for et bestemt område og tidsrom. Vedtaket er fattet den 25. januar i år og kan påklages til Miljøverndepartementet innen tre uker. Klagefristen har altså ennå ikke gått ut. Direktoratet har bestemt at vedtaket ikke skal iverksettes før klagefristen har gått ut og eventuelle klager er blitt behandlet. Dette er gjort for at eventuelle klagere skal ha en reell mulighet til å få direktoratets vurderinger overprøvd i klageinstansen. Dersom vedtaket blir påklaget, skal direktoratet ta stilling til klagene før de oversendes departementet til avgjørelse. Siden departementet er klageinstans, kan jeg ikke nå uttale meg om direktoratets vedtak.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-02-10:
La meg først få lov å si at en av de tingene vi har vært opptatt av fra Regjeringens side, er å sørge for at når det blir gitt fellingstillatelse, skal den være reell, og muligheten for å ta et skadedyr skal være reell. Det har også ført til at vi i siste sesong i stor grad benyttet oss av betingede fellingstillatelser på skadedyr, slik at fylkesmannen kunne ta avgjørelser relativt raskt. Og det skjedde også i spesielt stor grad i Hedmark, hvor folk stort sett gjennomsnittlig fikk svar på en søknad om fellingstillatelse i løpet av et døgn. Når det så gjelder denne konkrete saken, er jeg interessert i at en eventuell fellingstillatelse skal være reell, og blant de tingene jeg da vil vurdere, er også vilkårene som er knyttet til fellingstillatelsen.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-02-10:
I den innstillingen representanten Sanner viser til, gikk et flertall i komiteen inn for at det settes ned et offentlig utvalg som skal utrede mål og virkemidler i kulturminnepolitikken. Under debatten i Stortinget 5. mai 1998 sluttet jeg meg til at det ble nedsatt et slikt utvalg. Stortingets ønske for utvalgets arbeid favner vidt. Allerede før Stortingets behandling av stortingsmeldingen om miljøvernpolitikk for en bærekraftig utvikling arbeidet departementet med viktige utviklingsoppgaver innenfor kulturminnevernet. Dette gjelder bl.a. endringer i kulturminneloven og en gjennomgang av skatte- og avgiftsregelverket som virkemiddel i kulturminnearbeidet. Jeg viser til at energi- og miljøkomiteens flertall la vekt på at etablering av et offentlig utvalg ikke måtte bremse viktig, pågående utviklingsarbeid. Det har derfor vært nødvendig å bruke noe tid på å avklare forholdet mellom pågående utviklingsarbeid og utvalgets mandat. Jeg har vært opptatt av å utarbeide et mandat som sikrer at utvalget får de nødvendige rammebetingelser for å videreutvikle og fornye de politiske og faglige rammer for vern og bruk av kulturminner og kulturmiljøer. Jeg kan opplyse at Regjeringen etter planen i løpet av mars vil oppnevne utvalget som skal utrede strategier, mål og virkemidler for framtidens kulturminnepolitikk. Siktemålet er at utvalget legger fram sin innstilling høsten 2001.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-02-10:
Som representanten Sanner sa, tror jeg det er stor enighet om at kulturminnearbeidet er svært viktig, og veldig mye av det skjer i privat regi. Vi vet at det legges ned svært mange frivillige arbeidstimer, og det tas vare på store verdier. Jeg har også registrert at det har kommet kritikk, spesielt gjennom Aftenposten og kanskje spesielt fra lederen av Norsk Kulturarv. Da har jeg behov for å si fra Stortingets talerstol at vedkommende har hatt to møter med politisk ledelse i departementet, så jeg tror ikke vi har vært så vanskelige å få i tale. Det som er det viktige her, er at utvalgets arbeid skal se framover. Man gjør det uten at vi hindrer den omleggingen som skal skje underveis. Blant de tingene Stortinget spesielt har lagt vekt på, er at man skal kunne se på skatte- og avgiftsregler også mens dette utvalget er i arbeid. Og det vil selvsagt Regjeringen gjøre og eventuelt komme tilbake med det i tradisjonelle budsjettframlegg.
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
«Lov om motorisert ferdsel i utmark har i § 5 forbud mot rekreasjonsløyper med unntak av Finnmark og Nord-Troms. Antall snøscootere øker dramatisk, og fra et miljøsynspunkt er en nå kommet til et punkt der alle ville tjene på å fjerne et slikt forbud mot rekreasjonsløyper. Er statsråden villig til å vurdere og åpne for rekreasjonsløyper under streng kontroll av Miljøverndepartementet?»
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg takker for svaret, som det var noe positivt i. Vi har jo begge miljøets beste som utgangspunkt. Det er, som statsråden sa, i dag ca. 44 000 scootere. Av disse er 30 000 i sør. Vi må ha regulert ferdsel, det er vi enige om. En kan ikke åpne for å tillate kjøring på tilsnødde veier generelt, men kanskje på enkelte veier og islagte vann som en del av en godkjent rekreasjonsløype. Det må være bedre at de kjører en regulert løype enn alternativet, som er å kjøre overalt, eller på offentlig vei, der snøscootere etter min mening ikke har noe å gjøre. Vil statsråden gjennomgå § 5 i motorferdselsloven og gi kommunene muligheter til å arbeide fram løyper som alle interesser er tjent med?
Jan Tore Sanner (Høyre), 1999-02-10:
«I Innst. S. nr. 150(1997-98) til St.meld. nr. 58(1996-97) (1997-98) (1996-97) Hva har statsråden gjort for å følge opp Stortingets ønske?»
Jan Tore Sanner (Høyre), 1999-02-10:
Jeg tror vi raskt kan enes om at privat kulturminnevern er av stor verdi, både fordi det legges ned et uendelig stort antall timer med frivillig arbeid, og fordi det tas vare på store historiske og kulturelle verdier som kommer oss alle til gode. Jeg har imidlertid registrert at sentrale aktører i kulturminnevernet, bl.a. leder for Norsk Kulturarv og leder for Foreningen for eiere av fredede hus, har uttalt seg meget kritisk til Aftenposten når det gjelder samarbeidet mellom de private aktørene og departementet. Fra Stortingets side ble det spesielt understreket at man er avhengig av et godt samarbeid. Det har nå gått åtte måneder siden Stortinget uttrykte at man ønsket et slikt utvalg, og det skal da åpenbart gå halvannet år før vi ser resultater av arbeidet. Mitt spørsmål er: Hva har statsråden tenkt å gjøre i mellomtiden? Vil det bl.a. bli tatt noe initiativ på skatte- og avgiftssiden som kan stimulere private eiere til å ta vare på bl.a. fredede hus?
Jørgen Holte (Senterpartiet), 1999-12-07:
Hovudmålet med forslaget frå representanten Morten Lund er å få ei presisering i lovverket slik at personar med sterke tilknytingspunkt til landet skattemessig blir å rekne som busette her og slik vere alminneleg skattepliktige til Noreg. Det er sjølvsagt eit mål å hindre at dei som tener mest, slepp å betale skatt til Noreg på grunn av store hol i skattereglane. Senterpartiet er opptatt av folk si rettsoppfatning. Det er heilt avgjerande for vanlege folk sin skattemoral at dei som tener mest, betaler skatt og yter til fellesskapet. Forslag om å tette desse skattehola er viktige for å styrkje den alminnelege skattemoralen. Eg vil òg streke under Skattedirektoratet sin merknad om at endringar/presiseringar i regelverk blir stadig meir aktuelt med auka internasjonalisering av norsk næringsliv. Etter at representanten Morten Lund fremja forslaget, har Skattedirektoratet bedt Finansdepartementet om å ta initiativ til eit lovendringsarbeid når det gjeld bustadregistrering i Noreg og skatteplikt til Noreg. Eg er tilfreds med at finanskomiteen samrøystes viser til at Finansdepartementet vurderer å legge fram endringar/presiseringar i skattelova og folkeregisterforskrifta, og at komiteen på den bakgrunn vil vente på Finansdepartementet sitt forslag til endringar/presiseringar. På vegner av Senterpartiet ser eg fram til at Finansdepartementet fremjar endringar/presiseringar i skattelova og folkeregisterforskrifta som kan vera med og tette skattehol som enkelte har valt å tilpasse seg på varig basis.
Jørgen Holte (Senterpartiet), 1999-12-07:
Representanten Frøiland sa i sitt innlegg at Arbeidarpartiet er imot å nominere representantar til eit styre i ei verksemd der staten er svært stor medeigar. Regjeringa har foreslått ei slik moglegheit. Vi i Senterpartiet er i alle tilfelle einige i at dette er ein måte å vitalisere si eigarrolle på, det å vere meir aktiv, og «aktiv» var jo noko som representanten Frøiland gav uttrykk for at Regjeringa ikkje var gjennom denne meldinga. Iallfall er dette eit forsøk på å invitere Stortinget til å vitalisere aktiviteten når det gjeld å utøve eigarskapsrolla. Det er normalt at kvar eigar søkjer innverknad for sin eigarskap gjennom styret. No har vi vidareført i DnB og Postbanken ei slik ordning med styrerepresentantar. Det ligg også i opplegget at ein ikkje skal gripe inn i drifta eller ha tilbakerapportering. Og mitt spørsmål er: Kva er Arbeidarpartiet si verkelege grunngjeving utover det at alt på dette punktet bør vere som før? Det neste som eg vil nytte tida til å minne representanten Frøiland om, er at ho sa at nedsalet av statlege aksjar i Kreditkassen ikkje er aktuelt. No er vi kjende med at staten og finansministeren kan selje ned aksjar i DnB, som vi har ein svært stor del i. Etter mi vurdering ville det vere klokt å vente. Mitt spørsmål er: Kva er Arbeidarpartiet sitt syn på dette punktet?