Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2007-10-25:
Det blir mange velkomsthilsener til den nye statsråden, og jeg slutter meg til dem. Representantene Anders Anundsen, Jon Jæger Gåsvatn og Åse Schmidt fra Fremskrittspartiet har i Dokument nr. 8:96 for 2006-2007 fremmet forslag om å fjerne skillet mellom borteboende og hjemmeboende studenter i forhold til studiefinansiering, samt gradvis å øke grensene for hvor mye inntekt og formue studenter kan ha før de får redusert stipendandelen. Når det gjelder å fjerne det skillet som er mellom borteboende og hjemmeboende studenter, mener komiteen, alle med unntak av Fremskrittspartiet, at det ikke er ønskelig å gå inn for Fremskrittspartiets forslag. Mange vil nok hevde at ungdom bør flytte hjemmefra på et tidspunkt uansett. Men det sentrale argumentet er jo at det er lang tradisjon for at utdanningsstøtten skal kompensere for de utgifter det innebærer å måtte flytte hjemmefra for å ta utdanning. Motivasjonen for og årsaken til stipendandelen er fra samfunnets side å gi like muligheter til utdanning. I vårt langstrakte land er det slik at mange må flytte hjemmefra for å få videregående opplæring så vel som høyere utdanning. Det er denne økonomiske merbelastningen borteboerstipendet skal kompensere for. Hele komiteen ser det selvfølgelig som svært problematisk hvis studenter svindler Statens lånekasse, slik som antydet i dokumentet, ved å operere med fiktive adresser for å utløse borteboerstipend. Det er imidlertid i seg selv ikke noe sterkt argument for å avvikle skillet mellom borteboende og hjemmeboende studenter. Det er derimot et argument for å skjerpe rutinene og finne passende tiltak som kan avsløre en slik svindel, og det er viktig for at legitimiteten i systemet ikke skal svekkes. Komiteens flertall, alle med unntak av Fremskrittspartiet, er også av den oppfatning at det er fornuftig å ha en øvre grense for hvor stor inntekt en student kan ha før det medfører en avkorting i stipendandelen. Jeg finner i denne sammenheng igjen grunn til å minne om at motivasjonen for utdanningsstøtte er å gi alle like muligheter til å ta utdanning uavhengig av sosial bakgrunn og økonomi. Gradvis å heve beløpsgrensene ville bety gradvis å forlate dette prinsippet til fordel for støtte til alle. Flertallet er av den oppfatning at det både er fornuftig og nødvendig å ha en øvre grense for hvor mye en student kan tjene, før det vil medføre en avkorting i den statlige støtten stipendandelen utgjør. Inntektsgrensene er dessuten oppe til behandling sammen med statsbudsjettet hvert år. Stortinget behandler derfor jevnlig hvilket nivå disse grensene skal ligge på. Hva gjelder grensen for studenters formue i forhold til redusert stipendandel, ber et mindretall fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre Regjeringen vurdere å fjerne behovsprøving av utdanningsstøtte mot formue. Det kan være mange grunner til at unge mennesker har formue. For mange betyr det at en har mistet en eller begge forsørgere og arvet dem. Den som er i en slik situasjon, har allerede mistet en stor del av sitt viktigste nettverk, og den arven vedkommende har mottatt som en følge av det, bør gi trygghet, ikke være en ulempe. Ofte består slike formuer av fast eiendom eller annet som ikke uten videre kan realiseres eller gir direkte avkastning. En fjerning av formuesgrensene kan imidlertid også åpenbart åpne for at ungdom som har arvet formuer uten noen forutgående tragedie, kan komme til å bli støtteberettiget. I den grad denne formuen ikke skaper en inntekt som gjør at stipendandelen begrenses gjennom inntektsbegrensningene, vil det være en utilsiktet effekt av å fjerne behovsprøvingen. Disse partiene ønsker selvfølgelig ingen endringer i prinsippet om at utdanningsstøtte er motivert ut fra ønsket om å skape like muligheter til utdanning uavhengig av sosial bakgrunn og økonomi. Det koster imidlertid å opprettholde et søknads- og kontrollsystem for å unngå akkurat denne situasjonen. Kostnaden er sannsynligvis mye høyere enn stipendbeløpet som vil utbetales. Vi beklager derfor at flertallet ikke ville gå nærmere inn i de problemstillingene dette åpner opp for. Det samme mindretallet er opptatt av å ivareta hele studentgruppens mulighet til høyere utdanning, også ved private institusjoner. Regjeringen Bondevik II hevet derfor grensene for disse studentene, nettopp for å gi alle en reell rett til fritt å kunne velge innenfor høyere utdanning.