trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erna Solberg (Høyre), 2007-12-18:
Jeg synes at statsråden, som nå har brukt veldig lang tid på å reise til mange spennende deler av verden, og har sett på mange store utfordringer, skal bruke litt tid til å reise rundt i Norge og møte en del av de kommunene som opplever å ta storsamfunnsbelastningen av at vi genuint mener at det er mange viktige verneverdier i et så vakkert land som vårt, og høre og ta på alvor hvordan hans ytre etat og byråkrati møter disse kommunene hver eneste gang de ønsker å gjøre noe av det han sier de kan gjøre: bruke naturen som en turistmagnet, gjøre ting som gjør at de kan skape nye arbeidsplasser. Og så kan han etter de reisene spørre seg: Oppleves den ytre etat som en medspiller for disse kommunene eller som en motspiller? Jeg tror konklusjonen vil være at han får høre at de er motspillere. Derfor trengs det rikspolitiske retningslinjer for hvordan man totalt fra det offentlige håndterer denne typen kommuner, som altså gjør en stor innsats for det norske samfunnets vernebehov.
Erna Solberg (Høyre), 2007-12-18:
En av de tingene som har slått meg ofte når jeg både tidligere som statsråd og andre ganger har vært rundt og reist i Distrikts-Norge, er hvor mange aktive, glødende mennesker vi har som ønsker å utvikle sitt lokalsamfunn, som ønsker å bruke mulighetene til å skape nye arbeidsplasser, til å skape attraktive arbeidsplasser, og som dessverre ofte opplever at de driver skyggeboksing med statens ytre etater, særlig knyttet til at man er underlagt rådighetsbegrensninger enten direkte forårsaket av vern eller avledet av vern eller forårsaket av andre samfunnsforhold. Da jeg var kommunalminister, bad jeg en gang om å få en oversikt over alle rådighetsbegrensningene som var på de ulike kommunene i Norge. Det finnes ikke, det var ikke mulig å oppdrive. Det er altså nesten umulig for hver enkelt kommune å vite hva det er. Det vil i hvert fall være et veldig stort problem å se hvilke båndlegginger som er. Vi har kommuner i dette landet som har 70–80 pst. av arealet sitt direkte eller indirekte underlagt den typen rådighetsbegrensninger. Høyres utgangspunkt er ikke at dette er et problem, hvis vi ikke gjør det til et problem, for Norge er et fantastisk flott land, og vi har mange store naturressurser som vi skal ta vare på. Ikke minst har varsom bruk og vedlikehold av disse naturressursene gjort at de er blitt verneverdige i dag, fordi lokal bruk har vært i pakt med verneønsker, ikke i strid med verneønsker. Likevel opplever jeg veldig klart at det er en økende tillitskrise mellom rikspolitikere – uavhengig av politisk farge – som ønsker vern, og lokalpolitikere som frykter vern. Hvorfor er det blitt slik? Jo, fordi man opplever at i møte med vernebestemmelser trekkes de av og til ut til den ytterste grense. Det oppleves som at rådighetsbegrensningene er slik at det nesten er umulig å gjøre noe. Hvis vi reiser til en kommune i mitt hjemfylke, Kvinnherad, er det i utgangspunktet i store deler av kommunen ikke mulig å gjøre noe. Det er ganske tynne striper mellom fjordsonen og strandsonen og der verneområdene begynner i fjellsiden. Selvfølgelig må man finne gode løsninger, men ofte oppleves dette som en kamp mellom lokale myndigheter og offentlige etater. Vårt forsøk i dag gikk ut på å rydde opp i dette gjennom å sørge for at vi hadde en strategi for det, at det ble laget rikspolitiske retningslinjer slik at hele staten kunne snakke med én tunge og vise hvordan kommuner som var i denne situasjonen, skulle forholde seg, slik at alle de som ønsker å utvikle sitt lokalsamfunn i pakt med vernet, faktisk kan gjøre det. Jeg er helt enig med statsråden i at det er stort potensial og mange muligheter, og man skal ikke vær redd for vern. Vi gjør mange kommunepolitikere mer redde for vern fordi vi ikke har en helhetlig strategi. Jeg synes det er leit at Regjeringen ikke vil gå inn for det.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2007-12-18:
Eg synest at det for så vidt er greitt at representanten Hagesæter prøver seg. Det eg er redd for, er først og fremst den samla effekten av dei forslaga som Framstegspartiet har lagt fram. Når vi skal saldere budsjettet for 2007, fremjar ein forslag om ny politikk på ei rekkje område. Ein aukar reelt sett budsjettramma for 2008, slik eg har gjort greie for i innlegget mitt, med å bruke oljepengar tilsvarande ca. 15 milliardar kr meir enn det resten av Stortinget legg opp til. Det meiner vi samla sett vil skape presstendensar i økonomien. Det er særleg uheldig å gjere det i ein periode då vi har ein sterk høgkonjunktur. Skadeverknadene vil då bli særleg store med ein så ekstremt ekspansiv politikk som det her blir lagt opp til.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2007-12-18:
Eg skjønar det er ein strategi frå Framstegspartiet i samband med dette replikkordskiftet å utfordre på enkeltheiter. Den invitten takkar eg for, men eg vil ikkje gjere bruk av han. Det som er poenget for oss, er at den samla effekten av Framstegspartiets forslag vil vere uheldig for norsk økonomi. Framstegspartiet bruker moglegheiter ved saldering av budsjettet til å liggje i ytterkanten av det som er forsvarleg og realistisk budsjettering, og det som er i samsvar med Stortingets budsjettreglement. Det vil eg tru at Framstegspartiet kjem til å få betydeleg problem med dersom dei ein gong i ei fjern framtid skulle kome i den situasjonen at dei måtte ta ansvar for å styre landet. Eg meiner at dei gjennom politikken sin her illustrerer at dei ikkje er modne for den oppgåva enno.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2007-12-18:
Eg håper at petroleumsfondet blir stort, slik at vi kan vere solidariske med etterkomarane våre. Det er noko av motivet for å byggje dette fondet så stort og sterkt som mogleg. Eg vil berre seie at dei svære tala som representanten Hagesæter viser til, har ikkje eg noko imot skal gå i oppfylling, men det er ingen grunn til å lage seg bekymringar for at oljefondet skal bli stort. Eg har heller ikkje tenkt meg at det skal setjast noko tak for kor stort det kan bli, før ein begynner å disponere pengane på annan måte. I alle fall trur eg ikkje det bør vere regjeringspartia – eg trur faktisk ikkje dei tidlegare regjeringspartia heller – si linje å begynne å dele ut pengar i sjekkar, slik som representanten Hagesæter og Framstegspartiet dreiv med i fjor.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2007-12-18:
Som saksordføraren var inne på, har vi eit gigantisk overskot på statsbudsjettet på ca. 400 milliardar kr for inneverande år. Det er altså ein auke på nesten 60 milliardar kr i forhold til det ein trudde for eit halvt år sidan. Framstegspartiet har heilt korrekt, som det er sagt, foreslått at ein del av dette – ein fjerdedel av denne auken, litt over 15 milliardar kr – kan brukast til forskjellige gode tiltak. Representanten Reidar Sandal er redd for oppheiting av økonomien. Eg har lyst til å spørje han kva for eit av desse forslaga han er mest redd for vil heite opp økonomien. Er det det at vi ønskjer å gi 2 000 kr til einslege minstepensjonistar? Er det det at vi ønskjer å gi meir pengar til Fattighuset, til Kirkens Bymisjon og til Frelsesarmeen? Er det det at vi ønskjer å gi meir pengar til kommunane, eller er det sletting av bompengegjeld representanten Sandal er mest redd for skal heite opp økonomien i Noreg?
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2007-12-18:
Då den såkalla handlingsregelen blei vedteken, låg oljeprisen på ca. 20 dollar fatet. No ligg oljeprisen på godt over 90 dollar fatet. Det gjer at Noreg, den norske staten, har fått inn tusenvis av milliardar kr meir enn det ein i utgangspunktet føresette at ein ville komme til å få inn dersom oljeprisen heldt seg. Ifølgje Finansdepartementets berekningar vil oljefondet, dersom oljeprisen held seg på dagens nivå, i 2030 utgjere 14 000 milliardar kr. Dersom vi deler det på innbyggjartalet, og føreset at det er like mange innbyggjarar i Noreg i 2030 som det er i dag – det kjem sjølvsagt litt an på innvandring og slike ting – vil det utgjere 3 mill. kr pr. innbyggjar. Då er spørsmålet mitt: Synest representanten Sandal at oljefondet på eit eller anna tidspunkt blir stort nok, eller er det ikkje grenser for kor stort det bør bli?
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2007-12-18:
Politikk dreier seg om å prioritere, ikke minst er Arbeiderpartiet flinke til å påpeke dette. I går valgte Regjeringen å prioritere de palestinske selvstyremyndighetene og forærte dem 760 mill. kr. De pengene kommer sikkert godt med i en travel førjulstid i Gaza og på Vestbredden. I dag foreslår Fremskrittspartiet å gi enslige minstepensjonister 2 000 kr i julegratiale og 20 mill. kr til tre hjelpeorganisasjoner, slik at de kan arrangere juletilstelninger for de aller fattigste i dette landet. Totalt vil dette koste 175 mill. kr, eller en fjerdedel av gaven til president Abbas. Dersom representanten Sandal fikk anledning til å fungere som statsminister for en dag, hvilket av disse to formålene ville han prioritere?
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2007-12-18:
La meg aller først få gratulere representanten Lars Sponheim med et utmerket innlegg. Jeg kan slutte meg til det aller meste av det han sa. Norge går så det griner. Norge AS hadde ekstra skatteinntekter på 41,8 milliarder kr, som det har blitt sagt en del ganger fra denne talerstolen. Det betyr at aktiviteten i innenlandsøkonomien, som også representanten Sponheim var innom, har vært langt høyere enn Finansdepartementet, Norges Bank eller noen andre forståsegpåere hadde trodd. Hva vil det si? Jo, det vi si at norsk økonomi har tålt en langt større aktivitet uten at det er skapt inflasjon, uten at det er skapt press på kronekursen, uten at arbeidsplasser er blitt flagget ut. Det eneste som har gått opp, er renten. Og renten har gått opp fordi forskriftene ikke følges. Inflasjonsmålet på 2,5 pst. er ikke fulgt, men likevel velger sentralbanksjefen å øke renten. Så det eneste som har gått opp, er renten. Da er det litt merkelig at Fremskrittspartiet, som bruker beløp langt lavere enn dette, får den voldsomme kritikken vi får. I fjor var posisjonen like påståelig. De sa at vår politikk ikke ville fungere, det ville bli press i økonomien, og alt ville gå galt, og de er like påståelige nå, kanskje med unntak av representanten Sponheim, og sier at det vil gå galt med Fremskrittspartiets politikk. Vi venter til neste år, hva som vil skje i saldert budsjett, og så får vi se hva fasiten blir da. Mitt tips er at posisjonen vil være like påståelig. Saldert budsjett viser med all tydelighet at handlingsregelen er død og begravet. Det tror jeg egentlig alle, hvis de er litt ærlige, må innrømme. Det må også reflektere det jeg sa i sted, nemlig at man ikke kan ha makroøkonomi som eksakt vitenskap. Handlingsregelen er død og begravet. Når man bruker 0,15 pst. av Statens pensjonsfond, og man regelstyrt kan bruke 4 pst. – litt mindre, litt mer – så kan man ikke forsvare handlingsregelen. Man bruker 0,15 pst., og så sier man at det er måleinstrumentet. Det er ikke måleinstrumentet. Men det merkeligste med dagens debatt er at de økte skatteinntektene omtales som Regjeringens penger. Det er jo ikke Regjeringens penger. Det er folkets penger. Og det mest naturlige ville jo være å betale noe tilbake til de rettmessige eierne av pengene, som har skapt denne aktiviteten i norsk økonomi – ikke minst når Regjeringen sier at den ikke kan bruke disse pengene, men i stedet må salte dem ned i aksjer rundt omkring og i obligasjoner i andre land. Det mest fornuftige ville være å betale tilbake til de rettmessige eierne. Avslutningsvis må jeg si til representanten Sandal: Det er mulig han kan unnskylde alt mulig med masse teknikaliteter, men sannheten er at minstepensjonister, narkomane eller hjemløse ikke bryr seg om teknikalitetene. Det lar seg gjøre å gi noe støtte i julehøytiden til dem som har aller minst.
Ulf Isak Leirstein (Fremskrittspartiet), 2007-12-18:
La meg aller først presisere at Fremskrittspartiet er kjent som partiet som kaller en spade for en spade. Vi sier rett ut hva som faktisk ligger mellom linjene i det som fra Regjeringens side ofte skal omtales med veldig vanskelige ord og pakkes inn i det systemet man har valgt. Ja, hvis Fremskrittspartiet kommer i regjering, ønsker vi å endre budsjetteringssystemet i Stortinget. Vi har sågar i vårt partiprogram at vi ønsker et budsjett som i langt større grad skiller mellom hva som går til drift, og hva som går til investering, og vi ønsker innført et langtidsbudsjetteringssystem som bl.a. finanskomiteen hørte hvordan praktiseres i England, da finanskomiteen var der for noen måneder tilbake. Fremskrittspartiet ønsker omfattende reformer også av budsjetteringssystemet slik som vi kjenner det i Stortinget i dag.
Ulf Isak Leirstein (Fremskrittspartiet), 2007-12-18:
Her var det mange spørsmål. Jeg klarer selvfølgelig ikke å svare på alle dem på ett minutt. Men vi jo har mange debatter, jeg og representanten Micaelsen, i denne sal, og skal sikkert komme tilbake til det enten utover kvelden i dag eller ved en senere anledning. La meg i hvert fall først si: Ja, selvfølgelig hadde det selv om våre forslag hadde blitt vedtatt i dag, vært uløste oppgaver i samfunnet. Det er sånn at vi har en regjering i dag som på en rekke områder faktisk svikter totalt, og spesielt er jeg ganske overrasket over at man svikter totalt når det gjelder bl.a. å gjøre konkrete ting for fattigdomsbekjempelsen. Da finansminister og SV-leder Kristin Halvorsen snakket om dette i valgkampen, trodde jeg faktisk på henne – jeg var helt overbevist. Men jeg ser altså at glimrende forslag ikke kommer fram helt konkret. Hvorfor fremmer vi forslag om bare 2 000 kr? Vel, når den regjeringen som sitter i dag, og stortingsflertallet viser så liten interesse for å følge opp konkrete forslag, trodde i hvert fall Fremskrittspartiet at et så enkelt og greit og helt konkret forslag som vi har fremmet, som utgjør veldig lite i sum, nemlig 146 mill. kr, burde stortingsflertallet kunne gå for. Allikevel konstaterer jeg at flertallet faktisk velger å avvise den bruken av disse 146 mill. kr.
Ulf Isak Leirstein (Fremskrittspartiet), 2007-12-18:
Da vi la fram vårt alternative statsbudsjett for 2006, for 2007 og for 2008, viste Fremskrittspartiet med våre strukturelle forslag hvordan man kan gjøre noe med den problemstillingen som representanten Lundteigen er opptatt av. I en behandling av nysalderingen vil det selvfølgelig ikke være mulig å ta de store grepene. Vi anser selv at vi har gjort noen enkle og mindre grep i denne salderingen, selv om det også blir karakterisert som vel i overkant, av noen representanter i denne sal. Når Fremskrittspartiet foreslår konkrete investeringer, gjør vi bl.a. dette i samråd med hva bransjeorganisasjonene selv sier det er mulig å investere f.eks. innenfor anleggssektoren her i Norge. Vi stoler på at bransjeorganisasjonene selv vet hvilken ledig kapasitet som er der, for det finnes faktisk ledig kapasitet på en del områder. Når vi i nysalderingen nå foreslår å fjerne og nedbetale gjelden til bompengeselskapene, er det fordi det er investeringer som allerede er foretatt, eller prosjektert og skal foretas, og som vil ha liten innvirkning på det som representanten Lundteigen er opptatt av.
Alf E. Jakobsen (Arbeiderpartiet), 2007-12-18:
I merknadene til Fremskrittspartiet forholder de seg ikke til at det er forskjell mellom oljekorrigert underskudd og det strukturelle oljekorrigerte underskuddet. Riktignok er terminologien her vanskelig å forstå, men Fremskrittspartiet gjør et poeng av at de ikke vil forholde seg til det strukturelle underskuddet, slik Regjeringen gjør. Da blir mitt spørsmål til Fremskrittspartiet: Betyr det at dersom Fremskrittspartiet skulle komme i regjeringsposisjon, så vil de gå bort fra hele budsjettsystemet, som alle regjeringer har forholdt seg til i sitt arbeid? Hvis dette stemmer, er det viktig at Fremskrittspartiet flagger det synspunktet, og jeg regner med at de flagger det i god tid før valget. Hva er Fremskrittspartiets syn på det?
Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2007-12-18:
Først hadde det vært fristende å spørre Fremskrittspartiet: Hva er grunnen til at man ikke bruker litt mer enn det man gjør? Hvorfor ikke et par tusenlapper ekstra til minstepensjonistene, f.eks.? Det tyder jo på at det ikke er noen yttergrense for hva økonomien tåler, hvis man skal tolke Fremskrittspartiet rett. Derfor er spørsmålet til Leirstein: Hva er grunnen til at man ikke velger å bruke enda litt mer? Jeg antar også at representanten Leirstein er enig i at selv med Fremskrittspartiets budsjett, hvis det ble saldert og hadde blitt vedtatt i dag, hadde det fortsatt vært uløste oppgaver i Norge. Så har jeg et konkret spørsmål til. Tidligere i høst har denne regjeringen blitt kritisert av resten av borgerligheten for å være for ekspansiv i pengebruken. Ja, det gikk til og med så langt at Høyre nå har garantert at i samarbeid med Fremskrittspartiet i en eventuell ny regjering vil det være helt uaktuelt å legge opp til den type pengebruk og budsjettering som vi i dag opplever på nytt fra Fremskrittspartiet. Er representanten Leirstein villig til å akseptere den virkelighetsbeskrivelsen på borgerlig side? Hvis han ikke er det, hvilke løfter er det i så fall som vil brytes først, hvis Fremskrittspartiet må kutte nærmere 30 milliarder kr neste gang?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2007-12-18:
Representanten Leirstein beskreiv høykonjunkturen som kraftig. Ja, den er så kraftig at økningen i antall årsverk i arbeid overstiger alles prognoser. Det er sammen med det en enorm kostnadsvekst ikke minst i sentrale strøk, spesielt på investeringsprosjekter. Fremskrittspartiet legger til grunn mer investeringer, mer veiinvesteringer, og først og fremst mer veiinvesteringer i sentrale strøk. Jeg har to spørsmål. Ser Fremskrittspartiet denne kostnadsutviklinga som et problem? Og pkt. 2: Hva er Fremskrittspartiets forslag i salderinga som vil dempe denne kostnadsveksten framover?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2007-12-18:
Det er fristende å gjøre dette til en stor reprise på finansdebatten vi hadde tidligere i høst, men jeg skal prøve å unngå å gjøre det. Bare noen ganske få merknader fra Høyres side. Jeg vil starte med å gi finansministeren honnør for en ryddig nysaldering. Høyre har alltid vært opptatt av at nysalderingen skal være ryddig, og det skal være en avslutning av budsjettåret. Det er ikke der man skal putte inn ny politikk. Jeg slutter meg også til de vurderingene som komiteens leder, Reidar Sandal, hadde når det gjaldt realistisk budsjettering. Men jeg har da lyst til å minne representanten Reidar Sandal om at både Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet i forrige periode, da de var i opposisjon, også syndet på dette området, om ikke i samme grad som Fremskrittspartiet gjør i denne nysalderingen. Jeg husker veldig godt at jeg etter budsjettrunder hadde behov for også å refse Arbeiderpartiet for at man i nysalderingen puttet inn noen ekstra godbiter. Men jeg er glad for at Arbeiderpartiet nå gjør det så klart at nysaldering skal være en nysaldering, og at den politikken man har, om det er ekstra penger til kommuner, til fattigdomstiltak eller til vei, skal avspeiles i de ordinære budsjettene man legger frem. Det som er interessant i nysalderingen, er opplysningene om den veldig kraftige veksten i skatteinntektene. Faktisk økte skatteinntektene i 2006 med 20 milliarder kr utover det som var budsjettert, og for 2007 øker skatteinntektene med hele 42 milliarder kr mer enn budsjettert. Vi kan selvfølgelig reise en debatt om de redskapene Finansdepartementet har for å gjøre anslag for skatteinntekter, men grunnen til at jeg synes dette er interessant, er at det også er et politisk perspektiv ved det. Det viser at det ikke er skatteinntektene som i dag hemmer en videre utbygging av velferdssamfunnet vårt, men det er rett og slett mangel på arbeidskraft. Dermed punkteres jo veldig mye av den retorikken som også finansministeren brukte i forkant av forrige stortingsvalg, nemlig at valget stod mellom skattelettelser og velferd. Faktisk ser vi nå at skatteinntektene vokser så kraftig at selv ikke en regjering med SV makter å bruke opp alle de skatteinntektene som man nå får på grunn av den sterke veksten i økonomien. Tvert imot ville det være mer fornuftig nå å iverksette tiltak for å få økt tilgang på arbeidskraft. I den forbindelse har Høyre og flere av de andre borgerlige partiene tatt til orde for at man heller burde ha redusert skatten på lavere og vanlige inntekter, fordi vi vet at moderate skattelettelser på lavere og vanlige inntekter bidrar til å øke tilbudet av arbeidskraft. Vi har også i våre alternative budsjetter fremmet en rekke andre forslag for å øke tilbudet av arbeidskraft, men vi tar selvsagt ikke dem opp igjen nå i nysalderingen. Men det er noe av det viktigste vi faktisk kan gjøre for å kunne sikre en videre utbygging av velferden. Da er det ikke skatteøkninger som skal til, men tiltak som bidrar til at vi får mer arbeidskraft.
Lars Sponheim (Venstre), 2007-12-18:
President! Jeg ber om at forslaget i sak nr. 16 gjøres om til et oversendelsesforslag.
Lars Sponheim (Venstre), 2007-12-18:
Takk, president!(Munterhet i salen) (Munterhet i salen)
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2007-12-18:
Denne sluttsalderingen av årets budsjett er nasjonen Norges julelønning. Det hyggelige med nasjonen Norges julelønning er at situasjonen er svært god. Nasjonen formelig strutter av penger når årets regnskap gjøres opp. Det går så godt at vi nesten ikke bruker oljepenger i 2007, og det er mulig, og etter Fremskrittspartiets mening også fullt forsvarlig, for nasjonen å bruke litt ekstra på viktige områder i julemåneden desember. Det er faktisk også opp til Stortinget å bestemme det selv. I innstillingen foreslår Fremskrittspartiet å disponere ca. 16 milliarder kr. 14 milliarder kr er omplassering av nasjonens formue fra statlig finansielt overskudd til statlig anleggskapital. Av disse nesten 14 milliarder kr vil vi bruke ca. 12 milliarder kr på å slette bompengeselskapenes gjeld i veiprosjekter. Vi fjerner bompengegjelden og fjerner bompengebetalingen. Nasjonaløkonomisk og for den enkelte bilist som i dag betaler bompenger, fjerner vi ikke bare innkrevingen for bygget vei på avbetaling, vi fjerner også betaling av renteutgifter, innkrevingsutgifter for bygging og riving av bomstasjoner, som også må betales av bilistene når vei finansieres på avbetaling. Vi fjerner en ueffektiv finansiering og en unødvendig og uforholdsmessig dyr og uproduktiv jobb med innkreving. Samlet gir dette god samfunnsøkonomisk effekt. Hvert år ved behandlingen av statsbudsjettet foreslår Fremskrittspartiet større bevilgninger til bygging av veier, og hvert år får vi høre at vi er uansvarlige, vi overoppheter økonomien. Hvert år får Fremskrittspartiet også høre at dette ikke er mulig, fordi det ikke finnes ledig kapasitet til å bygge veier. Samtidig sier de partiene som advarer mot Fremskrittspartiets politikk, ja til å bygge samferdselsprosjekt på avbetaling. Men byggingen som finansieres over 15 til 20 år, gjennomføres jo på kortere tid. Man bygger i normalt tempo, med arbeidskraft og maskiner som finnes. Bygging skjer altså uavhengig av finansieringsformen. Bompengefinansierte prosjekter med gjeld pr. 31. desember 2007 er i hovedsak prosjekter som er bygget og vedtatt bygget. Anleggskapasiteten er brukt eller vedtatt brukt. Det blir altså ikke flyttet en spade, det blir ikke bygget én meter vei til. Det er null effekt og null overoppheting av økonomien, med mindre representanten Sandal da mener at sparte utlegg til bompenger for den enkelte bilist fører til en tøylesløs pengebruk og en varmgang i nasjonal økonomi. Fremskrittspartiets forslag om sletting av bompengegjeld blir altså en omplassering av statlig formue fra finanskapital til realkapital, og ikke noe forbruk.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-12-18:
Bare noen korte kommentarer på slutten av denne debatten, som selvfølgelig er preget av at vi har hatt den sterkeste høykonjunkturen i Norge på 30 år nettopp nå. Antakelig er vi mot slutten av den, men det er jo ikke godt å si, fordi den er i veldig stor grad et resultat av en internasjonal høykonjunktur, og vi er plassert midt i smørøyet av den. Vi får gode priser for det vi eksporterer, og vi importerer rimelig. Det er helt riktig at kapasiteten og utviklingen på arbeidsmarkedet har vært veldig gunstig, og langt gunstigere enn vi har historisk grunnlag for å kunne tro. Det er jo noe av det som er utfordringen her at det er ikke så mye i den nærmeste historien vi kan lære av med hensyn til hvordan akkurat denne situasjonen er. Det er altså 150 000 flere som er i arbeid nå enn for to år siden. Det er like mange som bor i Tromsø og Fredrikstad til sammen. Det er en betydelig arbeidskraft som vi har klart å mobilisere til å løse viktige oppgaver, men det er jo langt flere enn vi kunne tro for to år siden at det var mulig å få ut i det norske arbeidsmarkedet. Og takk og pris for det, for det betyr at vi til tross for en svært lav arbeidsløshet, har klart å få den ytterligere ned og likevel har klart å løse mange oppgaver. Men jeg er helt enig med representanten Sponheim i at vi må søke stadig ny kunnskap og forbedre de virkemidlene og styringsmulighetene vi har i forhold til den økonomiske politikken. Så til noe av det som er diskusjonen her. Det er selvfølgelig slik at når vi ser på det faktiske oljekorrigerte underskuddet, gjør det opp regnskapet for bedriften Norge. Men det er ikke slik vi vurderer det når vi lager statsbudsjetter, for da korrigerer vi det for det som er konjunktursituasjonen, vi renser på en måte statsbudsjettet for konjunktursituasjonen. Det er selvfølgelig fordi vi kapper toppen av høykonjunkturene, men vi kapper også bunnen av lavkonjunkturene. Hvis Fremskrittspartiet skulle ta sin egen argumentasjon helt ut, hadde det betydd at i lavkonjunktur måtte man stramme inn kraftig på skoler og helsevesen og hva det måtte være, mens i høykonjunktur kan man pøse på. Vi jamner altså ut de svingningene, fordi det er en mer fornuftig måte å bygge et velferdssamfunn på. Jeg må si at det er en nyhet for meg i hvert fall at Fremskrittspartiet har tenkt å knytte handlingsregelen og styringsinstrumentene for budsjettpolitikken til det faktisk oljekorrigerte underskuddet, ikke det strukturelt korrigerte underskuddet, for det ville føre til helt andre svingninger i økonomien. Det er en stor utfordring nå å forvalte disse gode tidene slik at de varer lengst mulig. Det viktigste vi da må ha for øye, er å sørge for at vi har en situasjon med lav arbeidsløshet så lenge som mulig. Det har betydd at mange flere har kunnet ta del i den velstandsøkningen vi har hatt, og det er det fremste målet for den økonomiske politikken i en velferdsstat som ønsker å inkludere flest mulig, og som trenger den arbeidskraften som mange kan bidra med, og antakelig enda flere enn i dag, hvis vi gjennomfører statsbudsjettet slik som planlagt for 2008.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2007-12-18:
Også Senterpartiet vil stemme for dette forslaget.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2007-01-16:
På vegne av stortingsrepresentantene Martin Engeset, Kari Lise Holmberg, Bent Høie og meg selv vil jeg sette frem forslag om tiltak for å sikre nødvendig arbeidsinnvandring og dermed bedre tilgangen på arbeidskraft.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2007-01-16:
På vegne av representantene Per Sandberg, Bård Hoksrud, Tord Lien og meg selv har jeg fornøyelsen av å sette frem to forslag – det ene om å gjenopprette hoveddepot for oljevernberedskap på Fedje og det andre om fjerning av kvikksølv i vrak etter utbåt U864.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2007-01-16:
Jeg takker statsråd Hanssen for et grundig svar, og det er vel også riktig å si at det var et offensivt svar. Jeg er klar over at ansvarsområdet når det gjelder begrepene «tilgjengelighet» og «inkludering» tilligger flere departement. Det er også interessant at statsråden henviser til St.meld. nr. 9 for 2006-2007, Arbeid, velferd og inkludering. Det har jeg stor forståelse for. Dette er altså en nokså tykk og omfattende bok på flere hundre sider. Det illustrerer jo at statsråden har et betydelig stort og bredt ansvar. Denne stortingsmeldingen tar for seg ledighetsproblematikk, sykefravær generelt, rehabiliteringsordninger, kompetansekrav, legens ansvar, integrering, innvandringsproblematikk eller -utfordringer, rusmiddelsektor – altså veldig mange og tunge ansvarsområder. Det som er mitt utgangspunkt når jeg griper fatt i dette, er at jeg tror det er et problem i norsk forvaltning og norsk politikk at utfordringen når det gjelder funksjonshemmede og folk som står utenfor arbeidslivet, er politisk satt i sammenheng med mange andre tunge utfordringer i norsk politikk som er så tunge for øvrig, enten vi snakker om somatiske sykehus, helseforetak og alle de nevnte områdene, at mye tyder på at folk med nedsatt funksjonsevne som sådan risikerer å havne nederst på den politiske rangstigen når man skal løse alle disse politiske utfordringene. Jeg tror hovedutfordringen er at man må være i stand til å følge opp en del av de lover og regler som allerede er vedtatt. Man må ta fatt i oppfølgingen av hvordan man forvalter plan- og bygningsloven. Det mangler ikke på tidligere konstruktive og positive vedtak – bl.a. under behandlingen av St.meld. nr. 40 for 2002-2003, som vel ble behandlet i april 2004, fremmet dagens regjeringsparti et forslag om at ved tildeling av alle nye konsesjoner innen transportsektoren skal det stilles krav om tilgjengelighet for personer med nedsatt funksjonsevne. Jeg er ikke sikker på om det forslaget man fremmet da, er fulgt opp. Men jeg registrerer at man har en ambisjon, og det er positivt. Så lenge yrkesdeltakelsen er for nedadgående, og at det er en så stor gruppe mennesker i Norge, i all vår vellykkethet, som faller utenfor, betyr det at det er en lang vei å gå. Målsettingen må være å få den pilen som peker ned, i hvert fall til å flate ut og peke oppover.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2007-01-16:
Først av alt vil jeg gjerne få lov å takke mine medrepresentanter for deltakelsen i debatten og de ambisjonene alle sammen legger for dagen i denne deltakelsen. Jeg tror, som flere har vært inne på, at det kanskje ikke er mangel på forskrifter, regler og lover, og heller ikke mangel på informasjon, som er hovedproblemet. Jeg tror det er mer enn nok av vedtak, regler og informasjon. Det kan i hvert fall ikke brukes noe særlig lenger som unnskyldning for de eksemplene som representantene Kjos, Høie og Woie Duesund har nevnt her. Hvordan er det mulig at vi i dag fortsatt ser de groveste eksempler i offentlig regi på at man legger til side de målsettinger man har vedtatt skal være gjeldende på dette området? Statsråden må rett og slett gå ut med en instruks til alle offentlige institusjoner i forbindelse med praktisering av plan- og bygningsloven. Man skal ha de funksjonshemmedes organisasjoners høringsuttalelse på plass før det fattes et vedtak. Jeg tror man også fra statsrådens side må – som det eksempelet som det ble vist til på riving av byggematerialer fra rødlisten, altså fra regnskogen – komme med noen eksempler til skrekk og advarsel, slik at vi i fremtiden slipper slike eksempler som nevnt her fra kino, togstasjon, flytog osv. Dette blir til syvende og sist et slags demokratisk problem. Vi har så mange hundretusen utenfor arbeidslivet. Vi har 455 000 funksjonshemmede i arbeidsfør alder i landet i dag. Under halvparten av dem deltar i yrkeslivet. Hvordan er det i demokratiets navn mulig at vi stilltiende er i stand til å sette så sterke grenser at det rett og slett går ut over deltakelsen i det viktigste av alt, nemlig arbeidslivet, for alle disse? Dette må vi gjøre noe med. Med bakgrunn i St.meld. nr. 40 for 2002-2003 ble det vedtatt en oppfølgingsliste over 120 konkrete tiltak. Jeg bare registrerer at det ikke mangler noe. Det er ingenting i veien med vedtaket, men det er mangel på oppfølging. Da handler dette om vår evne, og kanskje aller mest vår vilje, til å gi disse mange hundretusen menneskene en ny sjanse.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2007-01-16:
Jeg tror representanten Kristiansen har et veldig viktig poeng når han peker på det faktum at vi i denne salen i veldig mange år har hatt de beste ambisjoner og de beste intensjoner. Det er ingen tvil om at det har vært relativt mange debatter i ulike sammenhenger her i stortingssalen der det er uttrykt veldig god vilje. Så har jo representanten Kristiansen nok et solid poeng når han hevder at til tross for denne gode vilje og de gode ambisjoner går altså ikke utviklingen i riktig retning. Det er et problem selvfølgelig først og fremst for de funksjonshemmede, men det er på mange måter også et problem for det politiske Norge, det politiske system, at man ikke greier å omsette ambisjoner i aktive tiltak og resultater. Derfor tror jeg at vi nå i år vil utfordre oss selv ved å reise en diskusjon og spørsmålet om vi skal bruke det kraftigste virkemiddelet av alt vi har, nemlig loven som instrument for å få resultater ut av våre ambisjoner. Derfor vil det bli en krevende debatt for meg og Regjeringen, men også i neste omgang for Odelstinget, når man skal forholde seg til forslaget til en antidiskrimineringslov. For da er det jo et spørsmål om at vi må sette en tidsfrist der vi altså ikke bare har ambisjoner om at innkjøp og investeringer fra et eller annet tidspunkt skal være universelt utformet, men der vi bruker vårt kraftigste virkemiddel, loven, til å forby og eventuelt innføre sanksjoner knyttet til investeringer fra et visst tidspunkt som ikke er universelt utformet. Jeg mener at vi bør gjøre det, for jeg mener at det må bli slutt på – jeg vet ikke om det er et parlamentarisk uttrykk, president – det jeg har kalt galskapens investeringer, altså at vi bruker en masse penger på å investere i ting som ikke er universelt utformet, og som ikke vil koste mer om vi gjør det riktig fra dag én. Vi må bare manne og kvinne oss opp og sette en dato – og si at fra nå av er det slutt. Langt større blir utfordringen når vi i tillegg skal ta stilling til om vi også skal sette en dato, dvs. at fra et gitt tidspunkt skal i tillegg alle eksisterende bygg, anlegg, transportmidler osv. være universelt utformet. Jeg tror jeg vil si at når det gjelder dette, må jeg få tenke meg mer om – jeg må få komme tilbake til det – for det er voldsomme investeringer knyttet til dette. Men det året vi nå har startet på, blir et stort og viktig år for funksjonshemmede.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2007-01-16:
Jeg synes også at debatten jeg har lyttet til, har vært interessant. Jeg tar med meg de signalene som har kommet i retning av at flere i Stortinget er opptatt av at ansvarlige fagstatsråder rundt omkring bør se nærmere på investeringer som har skjedd den siste tiden. Jeg skal sørge for å overbringe de synspunktene uten at jeg, som ikke er ansvarlig statsråd på de områdene, kan gi noe svar på hvordan det vil bli vurdert. Jeg har bare lyst til å kommentere noen få spørsmål helt til slutt. Interpellanten ber meg utforme en instruks. Vel, som statsråd kunne man kanskje av og til tenke seg at landet kunne styres på den måten, men det er nok litt mer komplisert enn som så. Bakgrunnen for og analysen i Syse-utvalgets utredning er jo at lovverk og forskriftsverk er for svakt, ikke minst i de situasjonene der det er stort behov for å ha et sterkt nok lovverk. Derfor er også konklusjonen fra Syse-utvalget, som vi i Regjeringen er enige i, at det er behov for å bruke loven. Det er behov for en egen antidiskrimineringslov. Så er jeg selvfølgelig enig med interpellanten i at vi kan gjøre mer, ikke minst i form av staten som arbeidsgiver, staten som innkjøper osv. Der er det nok ingen tvil om at vi ikke behøver å sitte og vente på loven. Vi kan begynne å gjøre ting raskere. Så noen kommentarer til innlegget fra Venstres representant. Vel, jeg kan ta ansvar for mye, men at Lysaker stasjon har blitt som den har blitt, tror jeg det er krevende for meg og denne regjeringen å ta ansvaret for. Lysaker stasjon er i sin helhet planlagt under den forrige regjeringen. Venstre bør kjenne veldig godt til det, ikke minst til den personen som var ansvarlig for heile planarbeidet, for det var Venstres egen samferdselsminister. Der synes jeg det er urimelig at det reises kritikk mot meg og denne regjeringen for konsekvensene av det den forrige regjeringen og Venstres egen statsråd stod for. Så til at det tar lang tid: Høringene om NOU-en ble avsluttet ved nyttårsskiftet 2005/2006. Det er et faktum at det i NOU-en ikke er utredet noe spørsmål om universell utforming knyttet til IKT og transport, for det var mindretallsforslag i Syse-utvalget. Derfor er vi nå i ferd med å få utredet det, og vi tar sikte på å legge fram et lovforslag i løpet av 2007. Det er en ganske rask oppfølging av et omfattende og krevende spørsmål.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2007-01-16:
Dette er en viktig interpellasjon som berører en god del familier, som hver dag møter en rekke utfordringer for å få hverdagen til å gå i hop. Kommunene rundt omkring i landet vårt har svært varierende tilbud til disse familiene. Det finnes en rekke hjelpemidler, støtteordninger og avlastningstilbud. Ut fra de henvendelsene jeg får som medlem i arbeids- og sosialkomiteen, ser problemene ut til å være: 1. Det er vanskelig å sette seg inn i rettigheter og tilbud.2. Det er slitsomt og utfordrende å finne rette instans for det enkelte tiltak.3. Det tar altfor lang tid fra søknad om tiltak eller hjelpemiddel blir sendt til det faktisk blir igangsatt.4. Det gis altfor ofte avslag, og en familie må gjennom flere runder med å klage inn vedtak, og imens går tiden.5. Tiltak kan endres underveis i takt med kommunenes økonomi og prioriteringer. Småbarnstiden kan være ganske så slitsom for noen og hver. Derfor må familier med funksjonshemmede barn få den hjelpen som er nødvendig. Dette er viktig for at foreldrene skal kunne stå i arbeid. Det er viktig for søsken for å unngå at den funksjonshemmede alltid blir sittende igjen med en følelse av at ting ikke blir slik det burde vært på grunn av meg. Da sier det seg selv at dette er viktig for den funksjonshemmede. Mest mulig normalt liv med mest mulig selvmestring må være vårt mål. Like før jul fikk arbeids- og sosialkomiteen et brev fra en mamma med en funksjonshemmet datter på 22 år. Datteren hennes hadde et dagtilbud, noe som gjorde at mammaen kunne være i jobb. Datteren var en god del syk, og da måtte mammaen være hjemme for å passe sin datter. Her dukket det opp en problemstilling som jeg ikke hadde tenkt på. Man kan ikke være hjemme med sykt barn uten å få trekk i lønnen når ens barn er 22 år. Kommunen sparte svært mye penger på at mammaen selv stelte for sin datter, men mammaen måtte selv ta kostnaden ved trekk i lønn. Vi har veldig mange gode tilbud for familier med funksjonshemmede barn. Det vi mangler, er å se på den enkelte familie isolert og gi et tilbud som er skreddersydd for den enkelte familie. Disse familiene fortjener å bruke sin energi på barnet framfor på byråkratiet.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2007-01-16:
Interpellanten tar opp et veldig viktig tema, nemlig hvordan vi som samfunn skal bygge ned barrierene for funksjonshemmede, slik at de kan delta i samfunnet på lik linje med oss andre. IA-avtalen skulle vært et godt redskap for å få flere funksjonshemmede i arbeid. Resultatene til nå er nedslående. Vi er glad for at Regjeringen har forlenget IA-avtalen, slik at funksjonshemmede får anledning til et mer selvstendig liv, og på arbeidsplassen får en ofte utvidet sin vennekrets og sitt sosiale liv. Den nye velferdsmeldingen har flere tiltak som legger til rette for at flere kan delta i yrkeslivet. Tilretteleggingstilskuddet er et viktig redskap, og ofte er det slik at bare en liten endring kan føre til at en greier et helt vanlig arbeid. Trainee-programmet som skal settes i gang, har jeg også store forventninger til. Men det hjelper lite med jobb, dersom en ikke kan komme seg dit. Jeg synes statsrådens svar var svært positivt og offensivt. Nå gjelder det at den felles gode vilje blir satt ut i aktive tiltak. Interpellanten har et godt poeng når han forventer at det skal stilles krav bl.a. til NSB. Den nye stasjonen på Lysaker viser hvor korttenkt en til nå har vært. Jeg ber statsråden merke seg innlegget fra representanten Bent Høie, og ber ham se på om det er mulig at det ikke er for sent å gjøre noe med innkjøpene av de 16 nye vognene. Jeg synes det er positivt at EUs bussdirektiv nå er implementert i Norge, og at det i hvert fall begynner å fungere i Oslo. Det viser det viktige prinsipp at det som er godt for funksjonshemmede, som regel er godt for oss alle. Tilgjengelighet for funksjonshemmede fører f.eks. til at småbarnsforeldre med barnevogn kommer lett av og på bussen, noe som gjør hverdagen lettere også for dem. Jeg har også lyst til å understreke det som representanten Karin Andersen sa om behovet for bedre informasjon. Her er det et stort forbedringspotensial. Kristelig Folkeparti støtter arbeidet med en ny antidiskrimineringslov og ser fram til at den skal komme. Da jeg kom inn på Stortinget for nesten ti år siden, var det ikke lett for en funksjonshemmet å komme inn i selve bygningen her. Enda verre var det å komme opp på talerstolen. Ofte ble Riksantikvaren brukt som en god unnskyldning for ikke å gjøre noe. Men jeg synes det har vært politisk vilje til å gjøre små endringer. Det begynner å gå i riktig retning, og jeg er veldig glad for de endringene som er gjort her på Stortinget. Jeg synes det er viktig at staten selv går foran med gode eksempler. Vi må feie enda bedre for egen dør. Jeg er på vegne av alle funksjonshemmede også glad for at vi er så samstemte i dag. Det lover godt for framtiden.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-01-16:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg føler det virkelig slik at statsråden ønsker å gripe fatt i dette på en god og helhetlig måte. Jeg er enig i at foreldrene er en ressurs, men det som er mitt anliggende i dag, er å få foreldrene til vedvarende å klare å orke å kunne være en ressurs. Det er de som vet best når det gjelder barnet, og vi er nødt til å lytte til foreldrene og deres situasjon på en langt bedre måte enn i dag. Jeg vil først kanskje si at når det gjelder det at arbeids- og inkluderingsministeren koordinerer det totale ansvaret, er nok det riktig. Samtidig har vi store utfordringer bare innenfor helsesektoren. Det er dårlig med koordinering internt i kommunene og mellom første- og andrelinjetjenesten. Jeg snakker primært kanskje akkurat i mitt innlegg for de sykeste syke, de som virkelig har multifunksjonshemninger. Det som også oppleves, og som gjør at det er ufattelig viktig at man her ser over grensene til hverandre, er at mange foreldre må søke gang på gang. Et brev jeg fikk, var om en person som måtte søke hvert halvår om tekniske hjelpemidler og om hjelpetiltak. Jeg har til og med hørt at enkelte kommuner har gått ned til tomånedersvedtak om avlastning. Og så får man ofte avslag på trygdekontoret. Det er helt uforståelig at man både skal måtte søke gang på gang, at man gang på gang får avslag, og så må anke. Den koordinatoren jeg snakker om, skal være en person som kan hjelpe disse foreldrene med alt dette papirarbeidet, og kanskje også være en som forstår. Jeg skal ikke si at ikke de på trygdekontoret forstår, men det er på en måte ikke helse- og omsorgsarbeidere som sitter der. Ofte blir det papirarbeid. Og så kan det være at man kanskje ikke har skrevet søknaden akkurat slik som det står i regelverket, og da får man avslag. Jeg får brev på brev. Noen foreldre orker ikke engang å skrive brev, men de ringer og ber om møter fordi dette er så slitsomt. Hvis vi hadde hatt noen som kom inn og møtte foreldrene til multifunksjonshemmede barn og tok styringen sammen med dem de aller første årene, slik foreldrene ønsket at det skulle gjøres, kunne vi ha lagt grunnlaget for et virkelig godt liv med en god livskvalitet, som også statsråden var opptatt av at familier med funksjonshemmede barn også skal ha i samfunnet vårt.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-01-16:
Jeg har lyst til å takke meddebattanter for gode innlegg og engasjement, og også statsråden for det bidraget hun har gitt. Når det gjelder statsrådens siste innlegg, er jeg særdeles glad for den helt klare holdningen til at det offentlige har et ansvar og må koordinere, og at statsråden sier at dette ønsker hun, og dette skal hun følge opp. Jeg er enig i at dette med en individuell plan er svært avgjørende, men den må jo lages, den må følges opp, og det må skje i samarbeid med foreldrene. Den må også være meningsfylt, men dessverre ser vi at dette ikke fungerer godt nok. Nå hører jeg at det skal foretas en gjennomgang fra statsrådens side. Det blir spennende å følge dette arbeidet. Når det så gjelder mitt forslag om en rådgiverstilling på sykehus, takker jeg statsråden for at hun så offensivt ønsker å se nærmere på dette. Jeg snakker egentlig ikke om hvor stort omfang en slik stilling skal ha – det vil jo være avhengig av størrelsen på institusjonen vi snakker om – men jeg tenker meg der det er fødeavdeling, og der det er barneavdeling. Jeg snakker om når foreldre får et funksjonshemmet barn, altså idet barnet fødes – litt før kanskje – eller i alle fall i overgangen til hjelpeapparatet i kommunene. Det er virkelig et sterkt behov, og man får ikke god nok informasjon. Jeg er bare opptatt av at tilbudet som sådant bør gis, enten man legger det til en stilling man allerede har, eller om man oppretter en ny. Det samme gjelder for så vidt for koordinatorstillingen i kommunene. Statsråden sier da at dette kan ikke Regjeringen vedta. Vel, det fungerer ikke i dag. Man har jo i forskrifter til f.eks. sykehjem vedtatt at det skal være en sykepleier på hvert sykehjem. Det er én måte å gjøre det på. Man kan også innføre en rettighet for en pasient eller et menneske som er funksjonshemmet, men denne retten kan bli vanskelig å få realisert hvis man ikke har sanksjoner. Det er mange rettigheter i dag, som rett til rehabilitering og annet, som vi også har diskusjoner om, som faktisk ikke blir realisert, selv om retten er lovhjemlet. Vi ser også at i de tilfeller der man av og til har sanksjoner, hjelper det ikke med sanksjoner for den som da ikke fikk rehabilitering, eller for den som ikke fikk en koordinert tjeneste. Jeg er altså ute etter at man på en eller annen måte kreativt i departementet, gjerne sammen med andre departement, finner en løsning som gjør at det faktisk gjennomføres, at det offentlige faktisk koordinerer, at de gjør den jobben som ikke gjøres i dag. Jeg ser fram til statsrådens arbeid med dette, og hvis jeg på noen måte kan bruke min hjerne til å være kreativ, skal jeg gjerne gjøre det. Jeg vet at vi får diskusjoner om dette framover i forbindelse med omsorgsmeldingen.