Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-06-06:
Mandagens angrep på Danmarks ambassade i Islamabad er ytterligere et eksempel på at det er krevende å verne seg mot hensynsløs terrorisme. Det understreker viktigheten av at vi trekker lærdom av tragedien på hotell Serena, slik vi nå har gjort - både i Utenriksdepartementets egen gransking og gjennom kontrollkomiteens behandling. Dyrekjøpte erfaringer må nedfelles i stadig bedre kriseberedskap og rutiner. Dette er et kontinuerlig arbeid, derfor var det utenriksministerens plikt å foreta den gjennomgang som departementet umiddelbart iverksatte. Å bidra til den lærdom som kan styrke kriseberedskapen, var også kontrollkomiteens hensikt med å gå inn i saken. På denne bakgrunn er det betryggende at den lærdom kontrollkomiteen mener det er å hente, dekker de samme problemstillinger som de tiltak Utenriksdepartementet selv allerede har satt i verk, slik utenriksministeren redegjorde for i høringen med komiteen. Komiteinnstillingen er i all hovedsak enstemmig, slik saksordføreren redegjorde for. Det gir et godt grunnlag for at kriseberedskapen i vår utenrikstjeneste kan styrkes ytterligere. Det er noen få punkter i innstillingen hvor vi skiller lag, og jeg skal begrunne hvorfor vi ikke finner grunnlag for å være med på de formuleringer mindretallet har. Det første er den kritikk Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkepartis medlemmer i forsiktige ordelag reiser fordi departementet ikke også hadde samtaler med andre som var med på reisen, bl.a. pressefolkene, som grunnlag for sin egen redegjørelse. Jeg mener at departementets begrunnelse for at de valgte å ikke gjøre det, er høyst relevant. Det kunne lett blitt en debatt bl.a. om departementet valgte å vektlegge det i innspillene som de mente støttet deres vurdering, mens de utelot andre deler. Nå har kontrollkomiteen hørt to av journalistene som deltok på reisen, og fått skriftlig innspill fra ytterligere to. Etter mitt skjønn styrker disse innspillene departementets egen beskrivelse av hendelsesforløpet. De tre partiene sier videre i innstillingen at «mye taler for» at det burde vært en uavhengig gjennomgang av saken i tillegg til departementets egen. Det er en forsiktigere formulering enn den som lederne i Kristelig Folkeparti, Venstre og Fremskrittspartiet brukte straks etter tragedien. Da var kravet om en ekstern gransking helt klart. Kontrollkomiteens gjennomgang viser etter mitt skjønn at en ekstern gransking neppe hadde bidratt til å belyse saken bredere og bedre, hvis formålet fortsatt skulle ha vært å gjennomgå hendelsene med sikte på å trekke lærdom av dem for å styrke kriseberedskapen. Det andre stedet hvor komiteen deler seg i innstillingen, gjelder den dramatiske tiden fra angrepet startet, ca. kl. 18.15, til begge de alvorlig sårede nordmennene var evakuert fra hotellet, ca. kl. 20. Komiteens mindretall mener det som skjedde i disse knappe to timene, reiser spørsmål det ikke er gitt «fullgode svar på». Det gjelder først og fremst hvorfor det ikke ble klarlagt nøyaktig hvor i lobbyen den hardt skadde Carsten Thomassen befant seg, og hvorfor det ikke ble opprettet direkte telefonkontakt mellom dem som hjalp ham, og mannskapet i SISU-en. Jeg mener at grunnen til at det ikke er gitt fullgode svar på disse spørsmålene, er å finne i de redegjørelser vi har fått fra dem som stod midt oppe i dette kaotiske dramaet. Her finner vi forklaringene på hvorfor det i etterkant kan reises spørsmål som det rett og slett ikke finnes fullgode svar på. Når dette skal vurderes, er det nødvendig å tenke seg tilbake til den situasjon de var i, de som i disse to timene måtte håndtere situasjonen på de ulike stedene i og utenfor hotellet. De som var evakuert i kjelleren, kunne ikke ha noe bilde av situasjonen verken i lobbyen eller utenfor hotellet. Ambulansene ble tilkalt umiddelbart, før de visste om noen var skadet overhodet. Avskåret fra kunnskapen om et kaos i borggården som var så omfattende at mannskapene i SISU-en vurderte om det i det hele tatt var forsvarlig å gå ut av kjøretøyet da de endelig kom innenfor, er det forståelig å tenke at det ville være enkelt for hjelpemannskapene å finne de skadde når ambulansene først kom fram og evakueringstemaet kunne komme inn. Men slik var det, som vi nå i ettertid vet, ikke. Pressefolkene, som i stedet for å bli på et tryggere sted tok seg ned i lobbyområdet og gav helt nødvendig førstehjelp til de to skadde nordmennene, sa i høringen at de ikke tenkte at det var de i kjelleren som skulle hjelpe dem med evakueringen. De amerikanske soldatene som kom, bestilte evakuering før de trakk seg tilbake fordi det var for farlig å bli på hotellet. Det bildet pressefolkene altså hadde av evakueringen, understrekes av at da muligheten endelig kom, krevde de forsikringer om at den norske SISU-en skulle til et sted hvor det var kirurgisk hjelp å få. Det er denne fragmenterte virkeligheten som var det delegasjonen, pressefølget og evakueringsteamet måtte handle ut fra på hotell Serena. At det i ettertid, for oss, som kan se alle disse bitene i sammenheng, kan reise seg spørsmål om hvorfor de som stod midt oppe i det, ikke tenkte eller handlet annerledes, er en ganske annen sak. Det er dette som er grunnen til at vi fra vår side ikke har ønsket å gå inn i denne type vurderinger. Prosedyrer og retningslinjer for krisesituasjoner er et rammeverk som skal hjelpe dem som rammes og dem som skal håndtere krisen, til å handle mest mulig rasjonelt. Intet planverk kan i detalj gi oppskrift på hvordan man skal handle i enhver tenkelig situasjon. Det er ikke mulig å kople ut den menneskelige faktor. Det er heller ikke ønskelig. Terrorangrepet på hotell Serena gir eksempler på hvor viktig den menneskelige faktor kan være. Skulle pressefolkene som befant seg på rommene sine da angrepet kom, fulgt beredskapsplanene, ville de forblitt der de var eller løpt til et enda tryggere sted. De gjorde det motsatte. De løp til hendelsen. Det gjorde at de fant to sterkt skadde nordmenn, som de med egne liv som innsats gjorde hva de kunne for å hjelpe. Derfor uttrykker også en samlet komite stor beundring for den innsats som ble ytt i det kaos og det drama som utspant seg på hotell Serena, fra både pressefolkenes og UD-ansattes side. At det så senere den kvelden viste seg ikke å være tilstrekkelig når det gjaldt Carsten Thomassen, er noe alle som var med på det, må leve med, som utenriksministeren formulerte det i høringen med komiteen. Derfor skal også alle vi andre som har hatt mulighet til å vurdere enkeltelementene med blikk på en helhet de som stod oppe i det, ikke hadde mulighet til, være varsomme med å spekulere omkring hva som kanskje kunne gitt et annet utfall - noe også saksordføreren understreket. Det blir spekulasjoner som kan være med på å nøre opp under en skyldfølelse det ikke bør være grunnlag for hos dem som stod midt oppe i det, som måtte handle ut fra en fragmentert og truende virkelighet, og som gjorde en stor innsats. Når Utenriksdepartementet i sin første redegjørelse trakk den konklusjon at «de mangler som er avdekket ikke har hatt vesentlig innvirkning for hendelsesforløpet», ble dette utlagt som om UD frikjente seg selv. Hva man i tilfelle skulle frikjent seg selv fra, kan man undres over. Men poenget var at svarene på de spørsmål som reises når det går galt, ikke ligger begravd i planverket. Det var ikke planverket som var årsaken til at det f.eks. ikke ble opprettet direkte telefonkontakt mellom journalistene og SISU-en. Terrorangrepet mot hotell Serena var et drama det er umulig å tenke seg inn i for oss som slapp å oppleve det. Det skapte situasjoner som stilte usedvanlig store krav til dem som var rammet, og til deres evne til å håndtere situasjonen - en situasjon som samtidig la sterke begrensninger på de handlingsmuligheter de hadde når afghansk politi og afghanske myndigheter tok kontrollen over hotellet og det lenge var usikkert hvor mange selvmordsbombere som hadde lyktes i å ta seg inn på området. Beretninger i denne innstillingen fra alle som stod oppe i det, viser hvor hårfine marginene var, og hvor lite som skulle til, før terrorangrepet hadde ført til at enda flere liv hadde gått tapt. La meg til slutt bare si litt om det arbeidet som er i gang i forhold til pressens organisasjoner for å vurdere om medfølgende pressefolk i sterkere grad kan omfattes av sikkerhetsopplegget på denne type reiser. Det tror jeg er mulig. Men jeg tror vi skal være klar over at det krever vilje fra pressen selv til å underlegge seg restriksjoner når det gjelder den informasjonen de får, ikke bare om mulige trusler, som vi hadde eksempel på nå, men kanskje først og fremst om evakueringsopplegg. Hvis pressen hadde vært informert om evakueringsopplegget - i dette tilfellet hvor i hotellet man skulle evakueres - måtte kravet f.eks. være at det ikke stod over to midtsider i morgendagens aviser, med tegninger. Det er den type ting som må inn i bildet, og jeg tror det er pressen selv som må trekke de grensene. Jeg vil at vi skal ha det med oss når vi vurderer arbeidet videre.