Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-02-04:
Fremskrittspartiets utgangspunkt for bistandspolitikken er at ethvert land i det lange løp må stå på egne ben. Derfor bør bistandspolitiske tiltak, også de som kalles humanitære, ha som utgangspunkt prinsippet om hjelp til selvhjelp. Vår bistandspolitikk kan derfor oppsummeres som en kvalifisering av vårt slagord om at «fremtiden skapes, den vedtas ikke». Til sjuende og sist er det landene selv som må skape sin egen velstand. Og her er erfaringsmaterialet overveldende: De land som bygger på prinsippet om at markedet som signalsystem, hvor folk som selv kjenner sine egne behov, kan gi uttrykk for dem via markedet og samtidig tillates å jobbe for opplyst egeninteresse i form av belønning for innsats, er de som i hovedtrekk klarer seg best. Markedet er en sentral motor i velstandsutviklingen. Ingen politiker eller samfunnsengasjert person, intet politisk system, har klart å utvikle noe som kan konkurrere med markedet som motor for avskaffelse av fattigdom og nød. Men markedet har selvfølgelig også klare svakheter. Derfor kan jeg også omskrive slagordet til: Markedet er det dårligste system for velstandsutvikling, bortsett fra alle andre systemer vi kjenner. For at velstanden skal kunne skapes, er det nødvendig med politiske vedtak. Politikernes jobb ligger i å sørge for at forholdene må ligge til rette for at markedet skal kunne fungere. Det er nødvendig med privat eiendomsrett, rettsstat, grunnleggende menneskerettigheter, fri konkurranse, forskrifter for produktkontroll, osv. Men der hvor disse forholdene ligger til rette sammen med gunstige kulturelle og sosiale forhold, er grunnlaget for velstandsutvikling lagt. Norges jobb ligger etter Fremskrittspartiets mening i å føre en utenrikspolitikk som bidrar til å fremme disse forholdene. Norges sentrale oppgave ligger videre i å sørge for at utviklingslandene gis mulighet til å høste fruktene av en slik politikk i form av at de gis like muligheter på verdensmarkedet. På samme måte som utviklingen av markedet har vært avgjørende for velstandsutviklingen nasjonalt, har forlengelsen av dette gjennom å utvikle verdenshandelen vært avgjørende for å øke velstanden internasjonalt. Frihandel i betydning nedbygging av tollmurer og ikke-tollmessige handelshindringer, kampen mot proteksjonismen, har vært avgjørende for økningen i verdenshandelen og den påfølgende økningen i velstanden. Ikke minst utviklingen av GATT-systemet og World Trade Organization har vært en av de viktigste årsakene til at verdenshandelen har vokst nesten dobbelt så mye som verdensproduksjonen i etterkrigstiden. Spesialisering, arbeidsdeling og stordriftsfordeler er alle faktorer som er med på å understreke betydningen av å fremme internasjonal handel. Derfor har også u-landenes krav i de senere år dreid i retning av krav om friere adgang til verdensmarkedet for jordbruksvarer og andre varer. Tidligere var hovedslagordet sterkere regulering av verdenshandelen i favør av u-landene. Fremskrittspartiet er det partiet i Norge som har vært mest kritisk til bistand. En etisk vurdering bør etter mitt syn foretas ut fra sinnelagsetikk: En god hensikt er et godt utgangspunkt for vurdering av en handling. Men dette må også veies opp mot konsekvensetiske vurderinger: Hva blir resultatene av handlingen? Min oppfatning er at hensikten til tilhengerne av å gi omfattende u-hjelp som oftest er positiv, ut fra sinnelagsetiske vurderinger, selv om man selvsagt ikke bør gi penger til regimer som knapt kan kalles demokratiske, og som endog fører krig i andre land, som f.eks. Zimbabwe, som mottok over 110 mill. kr i bilateral bistand fra Norge i 1997. Enda verre blir en slik bistand vurdert opp mot de mange uløste oppgaver som står i kø her hjemme innenfor helse- og eldresektor så vel som innenfor forvars-, justis-, samferdsels- og skolesektor. Vurderer man det konsekvensetisk, blir det enda verre, ut fra at det man i realiteten gjør, er å bidra til å opprettholde og styrke bandittregimer som fører en politikk som i virkeligheten undertrykker og utbytter sine egne innbyggere. Tiltakene som kan iverksettes innen ren katastrofe- og nødhjelp – bistand av udiskutabel humanitær karakter – står i kø, og hjelp til land som Zimbabwe er med på å undergrave tilliten til og oppslutningen om en generell form for humanitær bistand, som burde unngås. Minister Frafjord Johnson sier i sin redegjørelse bl.a.: «I dag utøves det meste av den humanitære bistanden i et vanskelig politisk landskap, ofte i områder der væpnet konflikt fortsatt pågår. Vi ser ikke bare ut til å stå overfor et nytt konfliktbilde, men også et nytt katastrofebilde. Dette har endret forutsetningene for det som tradisjonelt har vært kalt nødhjelp.» Dette er en dekkende beskrivelse, men da bør Frafjord Johnson etter min mening også trekke den logiske slutningen av dette: Det må være bedre, dersom man først skal bruke omfattende summer på bistand, å kanalisere bistandsmidler til humanitær virksomhet i form av å hindre konflikter, f.eks. ved hjelp av fredsbevarende operasjoner og fredsbevarende militære styrker, enn å gå inn i etterkant og prøve å rydde opp i omfattende, allerede skapte katastrofer, som f.eks. i Rwanda eller det tidligere Jugoslavia. Det må være bedre å bidra til å forebygge konflikter og andre kriser – som ofte munner ut i humanitære katastrofer – enn å bidra til å støtte opp om regimer som det nåværende i Zimbabwe.