Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
Denne lovproposisjonen inneholder endringer i loven om transplantasjon, sykehusobduksjon og avgivelse av lik m.m. Men proposisjonen favner videre enn 1973-lovens navn. Den tar for seg uttak av fornybart vev fra personer som ikke kan gi eget samtykke, overføring av biologisk materiale fra dyr til mennesker, bruk av celler og vev fra provosertaborterte fostre, obduksjon av personer som dør utenfor sykehus og kommersiell utnytting av organer og deler av organer. I tillegg har sosialkomiteen også fokusert på etikken rundt sykehusobduksjon, og har ønsket å styre utførsel av humant biologisk materiale og opplysninger som fremkommer ved analyse av slikt materiale. Alle disse temaene har det felles at de stiller opp etiske valg for oss, og hva vi bestemmer, er avgjørende for utviklingen av medisinen, for kvalitetssikring og sikrere dokumentasjon av medisinsk arbeid. Hele komiteen synes det er viktig, selv om det er vanskelig, å sette søkelyset på hvordan obduksjon utføres, og hvordan den oppleves av pårørende. Vi foreslår derfor også i lovteksten å fokusere på de etiske sidene og på respektfull håndtering ved obduksjon. Forskriftene vil bli forbedret, og vi er tilfredse med at Statens helsetilsyn setter ned et utvalg for å vurdere praksis og endringsbehov vedrørende informasjon og håndtering av obduksjonsmateriale. Det er viktig at vi ikke belaster pårørende eller pasienter med aktivt å måtte ta beslutninger om obduksjon i en særs kritisk situasjon. Flertallet holder derfor fast ved det langvarige, innarbeidede prinsipp om presumert samtykke. Komiteen har videre understreket hvor viktig organdonasjon er, og vi ser fram til Regjeringens budsjett for 2002, hvor det er bebudet forslag om ansvarlige koordinatorer ved akuttavdelingene. Organtransplantasjoner vil være aktuelt i lang tid ennå, selv om behandling ved bruk av celler og vev kan komplettere og kanskje erstatte organtransplantasjoner i fremtiden. Det at våre kropper ikke tar imot fremmedlegemer, er imidlertid like utfordrende ved organtransplantasjon som ved bruk av celler og vev. Komiteen har, bl.a. for å ta hensyn til muligheter for kompatibelt vev i små familier og nyere familiekonstellasjoner, ønsket å utvide mottakerkretsen av transplantert vev til nær familie der det er nært forhold mellom giver og mottaker. Loven går da noe videre enn konvensjonen om menneskerettigheter og biomedisin. Komiteen har samstemmig valgt at vi nå ikke vil tillate overføring av levende biologisk materiale fra dyr til mennesker. Vente og se-holdning i uavklarte områder må være mulig. Vi trenger tid for å få på plass et regelverk selv hvis vi ønsker forsøk av slik art. Det er viktig med internasjonal samstemmighet på disse områdene, og flertallet ønsker et midlertidig forbud i tråd med Europarådets anbefaling fram til 1. januar 2003. Bruk av celler og vev fra provosertaborterte fostre vil være aktuelt i genterapi fremover. Bruk av stamceller fra fostre gir behandlingsmessige muligheter som stamceller fra voksne ikke synes å nå. Bruk av stamceller har stor betydning i farmasøytisk industri. Vi ønsker åpenhet om bruk av fostervev i behandling og forskning og vil derfor at dette skal kreve godkjenning av departementet. I etikkens område bør andre enn de involverte og engasjerte ta avgjørelsene. At fostervev her kan nyttes, tror ikke vi vil påvirke kvinners avgjørelse om abort, men vi ønsker likevel at samtykke til bruk av vev skal innhentes etter at denne alvorlige avgjørelsen er tatt. Ingen i Stortinget ønsker å åpne for at et barn skal ha et abortert foster som sitt opphav, og alle setter forbud mot transplantasjon av eggstokkvev fra aborterte fostre. Når det gjelder kommersiell utnytting av organer eller deler av organer, er det her særs viktig å komme til internasjonale forpliktelser for at ikke de fattigste skal brukes til reparasjon av de rikeste menneskene i verden. Økonomisk vinning for giver settes det derfor stopper for, og det skal være forbudt å utnytte celler og vev fra aborterte fostre kommersielt. Det handles i dag med blodprodukter, og vi må tillate utførsel av humant biologisk materiale og opplysninger fremkommet ved analyser av dette ved behandling av pasienter i utlandet. Men for øvrig ønsker vi å styre bruken av samlingene i biobanker og har derfor sett behov for lovregulering her. Utviklingen skjer fort, og siden vi i Norge verken kan styre ved kapitaltilførsel til forskning eller har de største medisinske miljøene, er vår mulighet for å styre at vi stadig oppdaterer vår lovgivning på området og arbeider for internasjonale løsninger. De fleste viktige behandlingsmetoder er nok funnet de siste 50 årene, men den utvikling vi nå står overfor, kan gjøre at de neste 50 årene blir viktigere med hensyn til hva vi lærer om menneskekroppen, og hva vi kan behandle og forebygge. Selv om alle disse temaene er vanskelige og ømtålige for dem som berøres av dem, vil jeg understreke at ett prinsipp er viktig. Vi må ha full åpenhet rundt de prinsipielle valg som skal gjøres. Det kan ikke være opp til bare legene, forskerne, kapitalinteressene i legemiddelindustrien eller enkelte pasientgrupper å ta avgjørelser som skal avgjøre medisinsk utvikling her til lands.