Else-May Norderhus (Arbeiderpartiet), 2017-12-13:
Jeg vil at presidenten skal se for seg julen 2030. Da er presidenten kanskje 63 år, jeg er da blitt 57 år. Da kan vi kanskje se tilbake på det budsjettet vi vedtok for 2018, og se om regjeringen faktisk tok de riktige politiske grepene og fikk skapt de nye arbeidsplassene vi ønsket. Hadde vi en politikk som bygde opp under nye og nødvendige eksportmuligheter, slik at vi i Norge fortsatt har de samme velferdsordningene som vi har i dag? Var målene ambisiøse? Ja, jeg tror vi satser på det, men har vi handlekraftige nok tiltak til at vi i 2030 skal kunne leve gode liv her? Jeg er ikke overbevist om at vårt tilbakeblikk da vil preges av stolthet, men jeg håper det så inderlig. Jeg kommer til å huske at regjeringen ville kutte satsingen på CCS, karbonfangst og -lagring, på de tre store industriprosjektene i Norge på et ugunstig tidspunkt og skapte usikkerhet. Jeg kommer til å huske en regjering som ikke ville satse offensivt nok på miljøvektingen i sine offentlige anbud, verken rundt kystvaktskipene eller kystruten, selv om Stortinget fokuserer på det. Jeg kommer til å huske en regjering som måtte være med opposisjonen på offensive målsettinger om å redusere transportutslippene, men som ville overlate å nå disse målene til markedet selv. Jeg kommer til å huske at i høringen var industrien bekymret over regjeringens budsjettforslag, som ville svekke industriens håndtering av klimautslipp, og hvor miljøorganisasjonene sto på barrikadene sammen med industrien og advarte mot mangelfull miljøsatsing fra en passiv, Høyre-styrt regjering. CCS var selvfølgelig et hovedtema der. Når jeg sitter der i 2030, skal jeg vise til at Arbeiderpartiet i 2017 fokuserte på utvikling av ny miljøteknologi, verdiskaping og nye industriarbeidsplasser. Stolt håper jeg at jeg kan tenke på at vi løftet fram kompetanse og ivaretagelse av artsmangfoldet. Vi jobbet forebyggende rundt flom og skred, vi satset på havets helse og framtidens løsninger med karbonfangst og -lagring, på demonstrasjonsanlegg for havvind, og vi styrket Miljøteknologiordningens og Enovas muskler. God klimapolitikk er også god industripolitikk. Norge har sterke industrimiljø innenfor kraftforedlende industri, maritim næring, marin næring, skognæringene og petroleumsindustrien. Her må prosjekt med miljøfotavtrykk styrkes. I vårt alternative budsjett fokuserer vi på potensialet som ligger i nullutslippsteknologi i veitransporten, biodrivstoff, klimavennlig skipsfart og karbonfangst og -lagring. Vi vil også satse mer på langsiktighet når det gjelder forskning og utvikling rundt klimateknologi. Norsk industri skal ha ledertrøyen på når det gjelder klimateknologi, og med det skape nye kompetansearbeidsplasser i hele landet. Etter jul skal denne komiteen diskutere en stortingsmelding om avfall og sirkulærøkonomien. Også innenfor dette området ligger det et stort potensial knyttet til økt verdiskaping, nye arbeidsplasser og bedre miljøavtrykk, som det blir spennende å jobbe med. Arbeiderpartiet har i budsjettet sitt styrket satsingen på havets helse gjennom satsing på tiltak for å unngå marin forsøpling, men også for å rydde opp plast fra havet. Klimaendringene vil føre til varmere, våtere og villere vær i Norge, særlig på Vestlandet. Da er det viktig at vi satser mer på klimatilpassing. Regjeringens kuttforslag på disse områdene er feil vei å gå. Flomdemping og evnen til å ta unna overvann blir stadig viktigere, og NVEs kompetanse og arbeid på dette området må styrkes, ikke svekkes. I 2040 sitter vi kanskje i hvert vårt smarthus et sted i Norge, hvor hver enkelt av oss, sammen med kommunen vi bor i, forhåpentligvis har tatt riktige valg, har bygd opp god infrastruktur, har fått nye løsninger på klimautslippene og har nullutslippskjøretøy. Kanskje lever vi også i et samfunn enda mer preget av en delingskultur. Jeg håper at vi da lever i en mer bærekraftig samhandling, med forståelse om at vi alle skal kunne bidra. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen har sittet i fire år, og hvis det er riktig at klimagassutslippene på disse fire årene har blitt redusert med 0,17 pst., er det et slakt tempo. Da vil det altså ta 2 050 år før vi når klimamålene – da tror jeg ikke det er mange velgere igjen i dette landet. Så vi har ansvaret nå, vi må ta den muligheten – og vi har dessverre ingen angrefrist.