Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2003-06-06:
I denne sal er det fattet mange vedtak som sikkert kan betegnes som «historiske». Det er heller ikke for sterkt å konstatere at det vedtak Stortinget i dag vil gjøre ved å slutte seg til Regjeringens planer om å omlokalisere åtte statlige tilsyn, vil føye seg inn i rekken av vedtak det er historisk sus over. Flere ganger de siste 40 årene har det vært gjort helhjertede forsøk på å gjennomføre omfattende utflyttingsprogrammer for statlige virksomheter. En rekke utredninger ble foretatt og stortingsdokumenter fremmet både på 1960-tallet og 1970-tallet, men så å si uten resultat. Årsakene til de mislykkede forsøkene var flere. Professor Harald Sætren ved Universitetet i Bergen, som har studert denne utflyttingshistorien, har i sin bok «Iverksetting av offentlig politikk» og ved foredrag i den senere tid pekt på ulike faktorer som kan forklare dette. Det vil føre for langt å gå nærmere inn på det her. Jeg vil nøye meg med å vise til to av de mest sentrale faktorene Sætren har pekt på: for det første den store motstanden fra en bred koalisjon av velorganiserte og strategisk gunstig plasserte berørte interessegrupper, og for det andre manglende politisk lederskap, det vil si mangel på politisk vilje og besluttsomhet. Ikke uventet, vil man kanskje si. I dag kan vi konstatere med en viss tilfredshet at vi i alle fall har lært noe av historien. Vi er i ferd med å ta en bestemmelse som kan tenkes å få betydning også for liknende prosesser i framtiden. Og det handler ikke bare om at den politiske besluttsomheten kan ha blitt større, men også om at man har tatt lærdom av selve måten sakene tidligere ble håndtert på. Derfor tror jeg det er riktig konstatert at skulle vi heller ikke lykkes denne gangen, vil det kunne gå lang tid før noen våger å prøve igjen. Det skal i rettferdighetens navn også tas med at det har vært flyttet ut flere enkeltinstitusjoner i årenes løp. Dem kjenner vi, og så langt det erfares, har resultatene vært vellykkede. Men i denne sammenheng snakker vi om større utflyttingsprogrammer. Historien om utflytting kan nok også lære oss en ting til. Det er at vi ikke bør ta en sak for gitt ved at vedtak er fattet i denne sal. Her er det nok å vise til det som skjedde da Stortinget i mai 1979 sluttet seg til daværende regjerings forslag om å flytte 20 institusjoner ut av Oslo, men hvor man så, knapt to år senere, i 1981, slo full retrett i utflyttingssaken. Grunnen var angivelig omfattende protester fra de ansatte i de berørte institusjonene. Derfor er det all grunn til å minne om at gjennomføringsfasen også er viktig for utfallet i denne saken, ikke bare forberedelsen. Dagens vedtak betyr ikke først og fremst et punktum for en lang beslutningsprosess, men et kolon, et slags «grønt lys» for Regjeringen til å kjøre i gang innfasingen av en omfattende tilsynsreform som handler om mye mer enn geografisk flytting av åtte tilsyn. I et samfunn som blir mer og mer mangfoldig og i økende grad basert på markeder og desentraliserte styringssystemer, blir tilsynenes rolle stadig viktigere. Tilsynenes rolle er å være korrektiv og kvalitetsgarantister overfor befolkningen og sikre at produkter og tjenester er trygge for forbrukere og brukere. Skal det lykkes å få dette til å fungere optimalt, må tilsynsordningen sikres gode rammevilkår. Framfor alt må tilsynene framstå som kompetente og robuste og ha nødvendig faglig integritet og legitimitet, både i forhold til befolkningen og i forhold til de politiske myndigheter. I denne sammenheng er uavhengighet et viktig stikkord – uavhengighet innenfor visse grenser. Politisk styring kan og skal sikres på ulik måte uten at det får true den faglige skjønnsutøvelsen og dens integritet. Tilsynsvirksomheten må organiseres slik at den fremmer en hensiktsmessig arbeidsfordeling mellom faglig tilsyn og politisk styring. Det store antall nye statlige arbeidsplasser som er opprettet i Oslo-området de siste tiårene, dette enorme suget som har vært og stadig er inn mot det sentrale Østlandet fra andre deler av landet, er den viktigste årsaken til at det, nå eller aldri, måtte tas et overordnet grep for å prøve i det minste å starte en motbølge. Dersom dette lykkes, vil det også bety en revitalisering av kompetansemiljøene og en styrking av de regionene som mottar disse tilsynene. Dette vil i neste omgang ha ringvirkninger utover hele Distrikts-Norge. Men den har ikke fått tak på helheten i dette brede initiativet som ikke har skjønt at det er et ledd i en enda større strategi, nemlig også å modernisere, effektivisere og styrke den offentlige forvaltningen. Utflyttingen av tilsynsinstitusjonene gir nemlig muligheter til å starte med blanke ark på et vis. Mange av tilsynene er preget av å være vokst fram over lang tid, og representerer en uoversiktlig og komplisert struktur. Vi er overbevist om at denne reformen vil være et viktig grep, som på sikt vil bidra til en vitalisering av tilsynsordningen, også ved at man får tilgang til en større del av den kompetansen som finnes i landet. Mye av den befinner seg i andre regioner. Dette er det langsiktige, overordnede perspektivet som setter mange andre problemstillinger i skyggen. Som saksordfører, tilhørende et av regjeringspartiene, konstaterer jeg med tilfredshet at et bredt flertall slutter opp om Regjeringens planer når det gjelder utflyttingen. Jeg konstaterer samtidig at den avtale som ble inngått mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti i komiteen, legger et godt grunnlag for Regjeringens videre arbeid med fornyelsen av tilsynsordningen, i stor grad også i tråd med stortingsmeldingen. Det skal ikke legges skjul på at det var harde forhandlinger med til dels svært vanskelige prinsipielle avveininger. Men jeg vil gi ros til fraksjonene i de to partier for svært ryddig opptreden og ikke minst vilje til å finne omforente løsninger som gjorde at vi til slutt kom i mål. Også Senterpartiet vil jeg takke for at de har stått last og brast med Regjeringen hele veien. Jeg er glad for at vi kom fram til en felles forståelse av hva som skal til for å sikre at de ansattes interesser og rettigheter blir ivaretatt. Dette har etter vår mening vært Regjeringens utgangspunkt hele tiden, men det skader ikke at man prøver å klargjøre nærmere hva de ulike ordningene innebærer. Det er forståelig at de ansatte i tilsynene blir urolige når arbeidsplassene skal flyttes. Mange ser ingen mulighet for å flytte med, selv om det er et uttrykt ønske fra Regjeringens side. Fra avtalen mellom regjeringspartiene og de to opposisjonspartiene nevner jeg også at partiene står sammen om å slå fast at trepartssamarbeidet skal videreføres i det nye Arbeidslivstilsynet. Videre at vi er enige om å ville sikre tilsynene nødvendige økonomiske ressurser både i en omstillingsfase og på lang sikt. Dette anser vi som en forutsetning for å kunne utvikle sterke og robuste tilsyn. Herunder tas med som en del av avtalen at flytte- og omstillingskostnadene skal synliggjøres på egen budsjettpost, slik at disse mer temporære utgiftene ikke skal belastes tilsynenes driftsbudsjetter. Så skylder jeg også Fremskrittspartiets representanter i komiteen å si at de selv om de ikke deltok i forhandlingene om en avtale fordi de tidlig bestemte seg for i hovedsak å gå mot utflyttingen, bidrog til å styrke flertallet på flere punkter til støtte for Regjeringens politikk for en nødvendig kvalitetsstyrking av tilsynsfunksjonen. Dette er en stor dag for Regjeringen og regjeringspartiene: full tilslutning til planene om utflytting av åtte tilsyn med til sammen 900 arbeidsplasser, og i stor grad også tilslutning til planene om en kvalitetsreform innen tilsynsordningen. Én mann skal likevel framheves i denne sammenheng, statsråd Victor D. Norman. Han blir stående som arkitekten bak planene og den som har båret denne reformen fram. Jeg har bladd en del i bunken av avisutklipp fra det siste halvåret. Det kunne ha vært mye å si om det som er sagt og skrevet. Det er det ikke plass til. Men statsråd Victor D. Norman har stått rank som en søyle midt i stormen. Vi vil gratulere både Regjeringen og ham! Til slutt en liten appell til oss alle. I denne kampen har det vært tilløp til sterke konfrontasjoner mellom Oslo og resten av landet. På en måte er det forståelig. Dette rammer mange enkeltmennesker og familier. Jeg håper likevel man kan se at vi har prøvd å sikre deres interesser så godt det lar seg gjøre. Jeg håper også det bidrar til forståelse for nødvendigheten av at vi som politisk ansvarlig myndighet av og til må ta noen overordnede politiske grep for å hindre en uønsket utvikling som angår hele landet. Dette handler om å se nødvendigheten av å styrke også regionene utenfor Oslo. Heller ikke Oslo-folk kan se seg tjent med at denne flyttestrømmen fortsetter uten at vi gjør noen mottrekk. La oss derfor beflitte oss på å virkeliggjøre det litt forslitte slagordet «By og land», ikke mann mot mann, men «hand i hand».