Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-11-22:
Et utenrikspolitisk utviklingstrekk ved den økonomiske krisen er faren for økt proteksjonisme. Det var et vanlig nasjonalt tiltak på 1930-tallet, men vi ser i ettertid at det kom til å gå en direkte linje fra krise til mottiltak, rivaliserende proteksjonisme, en enda dypere krise og like åpen konfrontasjon. Min opplevelse er at denne unike lærdommen er godt forankret blant flertallet av verdens ledere. I Europa er EU-samarbeidet en viktig sperre mot lettvinte handelshindringer, og at en nabo vender seg mot den andre. Dette skaper stabilitet, særlig for de nye medlemslandene. Presset for økt proteksjonisme smyger seg ofte fram, ofte i forkledning. Vi ser at den amerikanske kongressen, mot Obamas ønske, tar til orde for krav om å kjøpe amerikansk i forbindelse med tiltak for å styrke økonomien. Det vil være et alvorlig feilsteg. Det kan sette i gang en kjedereaksjon av konkurrerende proteksjonisme over hele verden. Med en åpen økonomi og sterkt avhengig av internasjonal handel vil Norge kunne rammes hardt av en slik utvikling. «Regjeringen vil derfor arbeide i alle relevante fora for å motvirke økt proteksjonisme.» Jeg fant ut at det var en god idé å begynne med det jeg mener er et godt avsnitt fra daværende utenriksminister Jonas Gahr Støres utenrikspolitiske redegjørelse holdt 10. februar 2009. For det er ingen tvil om at den situasjonen man ser i verdensøkonomien og i europeisk økonomi, lett kan spore til økt proteksjonisme. Det var derfor med stor begeistring jeg, og mange med meg, kunne lese at daværende utenriksminister Gahr Støre under WTOs 8. ministerkonferanse i Genève i midten av desember i fjor undertegnet et kraftfullt opprop mot alle former for proteksjonisme. Det var ikke nok, mente de nærmere 50 utenriksministre som undertegnet oppropet, å vise til de generelle vedtakene man hadde gjort på WTOs ministerkonferanse, man ønsket ytterligere å forplikte seg i forhold til det. Det var et løfte om å bekjempe alle former for proteksjonisme. Man ønsket å forplikte seg til å avstå fra nye handelsbarrierer for varer og tjenester. Fra Høyres side deler vi denne bekymringa, og vi var glade for at regjeringa så klart og tydelig tok avstand fra proteksjonisme. Men det holder ikke å ta avstand fra proteksjonisme i erklæringer. Det holder heller ikke å komme med fine utsagn i utenrikspolitiske redegjørelser, og det holder ikke, som man gjorde i forbindelse med trontalen i år, å understreke at vi har det veldig bra i Norge, men at det er økonomisk ustabilitet, sosial uro og høy arbeidsledighet mange steder i Europa. Da må man også fra norsk side sette inn tiltak som bidrar til å løse den situasjonen. Det har vært mange diskusjoner i denne sal, og flere kommer det sikkert til å bli, om regjeringas vedtak om prosenttoll på ost, kjøtt og visse blomstersorter. Det er ingen som har betvilt at dette er innenfor regelverket av hva Norge har anledning til å gjøre. Samtidig har mange stilt det, etter min oppfatning, betimelige spørsmålet om det er klok politikk i et Europa i krise og i en verden som trenger handel mer enn noensinne. Hvilket politisk signal sender det at vi som sitter her og har det godt i vår del av verden, ønsker å bygge opp handelsbarrierer og tollmurer mot andre land? Og ikke minst: Hvilket signal sender det i relasjon til de politiske erklæringene Norge har kommet med? Vi skulle så seint som i desember i fjor bekjempe all form for proteksjonisme og avstå fra å bygge opp ytterligere handelshindringer for varer og tjenester. Det som har skjedd i kjølvannet av tollsaken, har vært til dels sterke reaksjoner fra mange. I ingen av de reaksjonene er det lagt til grunn at Norge ikke har anledning til å gjøre det. Likevel ønsker jeg å understreke det som ofte kanskje glemmes i denne sal, nemlig at det er forskjell på jus og politikk. Selv om man reelt sett kan ha lov til å gjøre en ting og være innenfor regelverket, kan politikken og det politiske signalet slå veldig uheldig ut. Jusprofessor Fredrik Sejersted, som er mannen bak den store rapporten om Norges avtaler og forhold til EU, sier som så: «Selv om det kan være rom innenfor avtalen til å velge mellom ulike måter å regne ut tollsatsene på, vil enhver mekanisme som fører til økte tollsatser, gå mot selve ånden eller intensjonen i EØS-avtalens artikkel 19.» Han sier videre – ut fra artikkel 19, annet ledd – at partene skal «fortsette sine bestrebelser med sikte på en gradvis liberalisering av handelen med landbruksvarer». Det er nettopp det som er kjernen i spørsmålet om proteksjonisme, om handelshindringer. Hva har vi anledning til å gjøre, og hva er det politisk klokt å gjøre? Dette handler ikke bare om handel med våre nærmeste naboer. Nå er det jo rett nok sånn – som også utenriksministeren i mange sammenhenger har understreket – at EU er vår viktigste handelspartner. Nærmere 80 pst. av all vår eksport går til EU. Det er helt naturlig – det er våre nærmeste naboland. Men dette gjelder jo også regjeringas politikk med handel overfor andre land, som ligger lenger unna. La meg f.eks. nevne spørsmålet om kjøttimport fra afrikanske land. Dette har jo vært en diskusjon i lang tid. Fra 2002 innførte Norge toll- og kvotefrihet på varer fra verdens fattigste land. Tanken var å åpne våre markeder for varer som det var mulig å produsere i fattigere land, og på den måten stimulere økonomien i fattige land. Vi hadde, og har, mange avtaler med mange land, men så viser det seg at så fort volumet på eksporten av kjøttvarer til Norge når et visst nivå – faktisk det nivået der det er mulig for landene som eksporterer, å tjene penger og bygge opp økonomien – sier Norge stopp. Det er ingen som betviler at Norge har anledning til det innenfor regelverket. Det står for så vidt Norge fritt å vurdere hvor stor import vi vil ha. Det er det da heller ingen som betviler. Spørsmålet er hvilket politisk signal det sender at vi – et av verdens rikeste land – så fort eksporten fra fattige land når et volum som gjør at intensjonene bak den handelen, nemlig å stable en økonomi på beina, blir oppfylt, stenger Norge portene. Så seint som i juni i år la regjeringa fram en egen strategi for landbruk i Afrika, og tanken bak den strategien er etter min oppfatning god. Tanken med strategien er å sørge for at man får mer, et større potensial, ut av landbruk i fattige land. Ikke bare skulle man tenke på de tradisjonelle landbruksvarene, det var også viktig å tenke stordrift, ifølge regjeringas strategi. Dette var altså i juni i år. Problemet er bare at de landene som har landbruksvarer å eksportere, når taket – eller møter veggen – i Norge så fort volumet er av en viss størrelse. Da utenriksminister Jonas Gahr Støre i desember undertegnet erklæringa sammen med mange andre utenriksministre i Verdens handelsorganisasjon, må jo tanken ha vært at Norge skulle innføre noen konkrete tiltak for å følge opp nettopp den intensjonen. En intensjonserklæring på et papir holder som kjent ikke så veldig lenge, dersom politikken ikke følger etter. Bakgrunnen for at jeg reiser dette spørsmålet nå, er ikke bare tollsaken som den ligger, og de reaksjonene den har skapt, men det større handelspolitiske bildet av hvordan Norge agerer i handel med andre land. Jeg har vært inne på spørsmålet om landbruksvarer fra fattige afrikanske land. Men det handler også om importen, særlig av ost, fra EU – det er jo særlig EU som er markedet vi importerer ost fra – om hvilket politisk signal det sender, og ikke minst frykten for at det kan skape motreaksjoner. Jeg har sett flere steder at representanter for regjeringa mener at det er opposisjonen i Det norske storting som setter EU på ideen om at de kan komme med mottiltak. Med all respekt for opposisjonen på Stortinget – som jeg sjølsagt har dyp respekt for – så tror jeg faktisk at EU sjøl kom på tanken at dette kunne skape motreaksjoner. Det er ikke fordi EU er en irrasjonell aktør, men det er fordi EU også innenfor regelverket har anledning til å komme med mottiltak på sektorer som har stor betydning for Norge, som f.eks. fiskeri og havbruk. Etter min oppfatning – på samme måte som det sett fra vårt ståsted ville være uklokt – tror jeg nok også EU ser på det som relativt uklokt at Norge har innført strengere regler for toll.