Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Samhandlingsreformen er omfattende og etter min mening ganske konkret. Et av feltene som vi er nødt til å lykkes på, og som det må jobbes mye med, er kompetansen. Det vil ifølge SSB/Helsemod anslagsvis være behov for 95 000–135 000 nye årsverk fram mot 2030, mens tilgangen kun er på 100 000. Spørsmålet er da: Hvordan skal vi få resten? Rekrutteringen vil være en kritisk faktor for om man lykkes med denne reformen. Vi er derfor nødt til å gjøre flere ting, som også Samhandlingsreformen skisserer. Det må bli flere hender i arbeid i pleie og omsorg, men helst hender med kompetanse. Det å ha kompetanse til å behandle alle de sammensatte medisinske diagnoser som finnes, gjennomsnittlig har en sykehjemspasient seks til sju diagnoser, og det å behandle tidlig utskrevne pasienter fra sykehus og å ha flere til behandling i sykehjem eller hjemme, der det før var innleggelsesgrunn – alt dette krever kunnskap. Terminalpleie vil også være en viktig del av utfordringen fordi økningen av forekomsten av kreft vil fortsette. Det innebærer at utdanningene må endres, og det må tenkes nytt. Fagutvikling og forskning må styrkes, og det samme med lederkompetanse. Kompetanseløftet 2015 vil bidra til å utdanne flere, og det bør utvikles til å nå de målsettingene som reformen har. Vi trenger langsiktige planer for utdanningskapasitet og en plan for hvordan vi f.eks. skal fordele faggruppene og utdanningsløpene. Vi må se på de nye tiltakene i Kompetanseløftet for å se om en kan gjøre mer for å bidra til å nå målene. Vi har flere planer om å utvikle kompetanse, f.eks. innenfor demens, der det også er en økning i hyppighet blant befolkningen. I Demensplan 2015 er kompetansebygging en viktig del. Da vi var med Nordisk Råds velferdsutvalg på Ullevål, på den såkalte hukommelsesklinikken, fikk vi vite at pr. i dag var det 8 000 helsearbeidere som hadde eller var i gang med opplæringen innenfor Demensomsorgens ABC. Det er flott, og det må fortsette. Kompetansebyggingen må også ta hensyn til at vi er et flerkulturelt samfunn, og ikke minst at vi har en samisk befolkning. Det krever mangfold i kompetansen. Det er viktig at alle disse møtes på en riktig og best mulig måte. Dette nevnes også spesielt i innstillingen til Samhandlingsreformen. Vi må ha mer forebygging inn i utdanningsløpet, slik at tankemåten gjennomsyrer det man ønsker med Samhandlingsreformen, nemlig forebygging framfor reparasjon. Rett behandling til rett tid og på rett sted – alt etter BEON-prinsippet, som utstråler mer varme enn det tidligere LEON-prinsippet. Best framfor lavest! Det finnes i dag mange ufaglærte i den kommunale helsetjenesten som alle gjør en flott jobb. De fortjener også oppdatering av kompetanse – til nytte for seg selv, men ikke minst til nytte for pasienten som de skal være med på å behandle. Jeg tror også at kompetanse gjør noe med arbeidsmiljøet, skaper utfordringer og bidrar til rekruttering og lavere sykefravær. Når kommunene skal overta pasienter med sammensatte problemer og sykdomsbilder, trenger man mer kunnskap. Ny kunnskap og ny teknologi vil bidra til en bedre arbeidssituasjon og et bedre tilbud. Vi trenger også kompetansebygging innenfor ledelse, fordi ny organisering av kommunehelsetjenesten vil sette større krav til det å være leder i kommunen. Når det gjelder rekruttering, er det en mulighet å øke utdanningstilbudet. Desentralisert utdanning er viktig for å få en god geografisk spredning, og det gjør voksne i stand til å utdanne seg og dermed bidra til å øke antall hender der man bor. Vi trenger også mer kompetanse for dem som skal veilede, og jeg synes at det som Høgskolen i Vestfold og Larvik kommune nå utvikler, med profesjonsveiledere, er bra. De skal ivareta studentene i kommunehelsetjenesten, sørge for god oppfølging og veiledning. Vi vet at det er en mangel mange steder. Mange studenter får dårlig praksis som assistenter i sykehjem, og læringen blir ofte tilfeldig fordi den som skal veilede, ofte har mye annet å gjøre, eller har en stillingsbrøk som ikke passer. Veiledning blir derfor litt nedprioritert. Det burde være noe av det viktigste en gjør hvis man har studenter. Hvis dette forsøket blir positivt, bør det videreutvikles og brukes andre steder. Det vil også gjøre det lettere å skaffe praksisplasser, for da har man et fast opplegg som fungerer, og studentene får den praksisen og kunnskapen de skal ha for å kunne møte hverdagen alene.