Michael Tetzschner (Høyre), 2014-06-19:
Jeg la merke til at saksordføreren helt har oppgitt å gjøre det som saksordførere vanligvis gjør, nemlig på en saklig måte føre Stortinget inn i saken, inn i temaet, inn i de interessante problemstillingene, før man så, på et eller annet tidspunkt, gjør rede for synspunktet til det partiet en selv representerer, og varsler at andre vil redegjøre for sine synspunkter. Det eneste jeg kunne si meg enig i, så vidt jeg har notert meg, var at denne saken startet i mediene. Det er ikke noe galt i det. Det er et samspill mellom den kritikken som fremføres i offentligheten, og opplysninger som tilflyter offentligheten, og derfor kan jeg si at mange av oss ble forundret i januar i år da det fremkom enkeltheter rundt beslutningen om en sterkt fordyrende veiløsning i Lærdal, og at dette skyldtes det interne påvirkningsarbeidet som da pressen kunne referere mer i detalj. Nå er det jo ikke slik at man går inn på alle pressens premisser, slik det virket som om forrige taler mente at undertegnede og andre hadde gjort. Vi tok hele tiden forbehold. Jeg har også lyst til å si at de løsrevne sitatene fra den gangen – jeg skammer meg overhodet ikke over å se dem igjen – var en meget stor grunn til å gå inn på visse sider ved regjeringens håndtering av den saken. Så er det jo slik at på noen områder må vi i komiteen arbeide litt mer formelt, det vil si bare det vi er hundre prosent sikker på, eller i hvert fall inntil visshet grensende sannsynlighet kan uttale oss om. Det betød at vi måtte legge til side det som fortsatt ikke var dementert fra noen av aktørene, og det var jo disse politiske kontaktene som var tatt etter at det var klart at regjeringen ville gå av. Så de objektive kjensgjerningene har da latt seg bringe på det rene, og det som har fremkommet, er at man tok en meget stor politisk avgjørelse i den situasjonen som man selv har retningslinjer for internt i regjeringen for å vise varsomhet med å ta. Det var jo også påfallende at kontrollkomiteens leder i sitt innlegg ikke hadde noen referanser til det som faktisk er temaet for denne saken, nemlig hvorvidt statsrådene har etterlevet regjeringens interne retningslinjer for hvordan man beter seg når man vet at regjeringen går av. Så vil jeg gjøre en presisering: I noen sammenhenger når jeg ble intervjuet, brukte jeg ordet «forretningsministerium». Dét var ikke regjeringen da. Men den retningslinjen vi senere har målt dette opp mot, gjelder nemlig ikke regjeringens overgang til å være en ren kontorforretning. Dette gjelder altså den retningslinjen det tidligere ble henvist til, om hvordan man forholder seg når det er klart for alle at regjeringen går av, og at det også fra regjeringens ledelse var klart at den ville gå av, men før man altså hadde fått anmodning fra Hans Majestet Kongen om å fortsette som forretningsministerium. Det er det som er realiteten i dette. Det er da vi ser at saken måtte sjekkes ut bl.a. for personlige interesser hos noen av aktørene – nettopp fordi tidligere Senterparti-leder Navarsete og hennes mann hadde meldt seg inhabile da saken var oppe i det lokale kommunestyret. Så sjekket vi ut dette. Man kan fortsatt ha sin oppfatning av hvor nær aktørene kan være og likevel innvirke på det som ble sluttresultatet, nemlig at staten velger en løsning som statens egen fagmyndighet, nemlig Vegvesenet, sier er 400 mill. kr dyrere for skattebetalerne og dertil gir varig negativ samfunnsøkonomisk avkastning. Dermed blir denne fordyrelsen på 400 mill. kr det samme som et bevilgningsvedtak. Da skal man selvfølgelig være veldig påpasselig med å si at denne ressursallokeringen – i strid med det som egentlig er økonomisk fornuftig – må ha gode begrunnelser. Og da skal man i hvert fall – og det er kontrollkomiteen oppgave – gå inn i tematikken for å se om noen har blitt tilgodesett på et ikke-saklig grunnlag. Jeg er i og for seg glad for at komitéleder har insistert på at vi skal bruke Stortingets plenumstid på dette, men det var også andre saker knyttet til daværende partileder Navarsete som ga grunn til uro og mistenksomhet, nemlig mottak av personlige gaver som ikke var oppgitt, og – kanskje det som verre var – mottak av pengeoverføringer fra offentlig eide kraftselskaper, kamuflert som ikke reelle konsulentoppdrag, kanalisert inn i Senterpartiet under den samme Navarsetes ledelse. Man lærer jo av erfaringer her i verden, og det er klart at noen ganger, med en slik historikk, blinker noen lamper raskere enn andre ganger. For ikke å bli beskyldt for å bruke kontrollkomiteen til spill, men kun til å ettergå de offentlig tilgjengelige opplysningene som har versert i pressen, måtte vi holde oss til de ytre fakta som var kjent. Vi kunne ikke basere oss på pressens opplysninger, selv om de utvilsomt hadde gode kilder, f.eks. fra Senterpartiet selv. Men så lenge de ikke var bekreftet, kunne vi ikke basere oss på dem. Men vi har lagt merke til at ingen av opplysningene har vært dementert av de angjeldende. Vi ble stående tilbake med daværende miljøstatsråd Solhjells uomtvistelige vedtak, rett før han skulle gå av, i en stor politisk sak. Da er det selvfølgelig heller ikke noe kriterium at selve avgjørelsen var populær noen steder. Det er ikke det som er demokratisk forankring. Kontrollkomiteen må påse at det er Stortingets prioriteringer som ikke skal påvirkes av sidehensyn. Vi konkluderer med at på bakgrunn av regjeringens interne retningslinjer utøvde ikke statsråd Solhjell et godt skjønn, og vi sier at beslutningen var lite skjønnsom. I det ligger det også en åpning for at statsråden kan ha tatt feil av situasjonen og ikke helt hadde forstått instruksen som regjeringen skulle arbeide etter. Det ligger ikke noen voldsom moralsk bebreidelse i dette, men at det var en feilvurdering, gjentar jeg gjerne herfra. Det er egentlig ganske utmerket at komitéleder har gitt oss anledning til å fremføre denne kritikken i plenum, noe som hører hjemme i et demokrati. Det har av kanskje litt mer pikante årsaker vært vist til tidligere praksis fra tidligere kunnskapsminister Clemet, hvor komitéleder refererte til at det var gjennomført en privatisering av skoleverket. Det var ikke temaet den gangen. Den gangen hadde Stortinget vedtatt en friskolelov, slik at alle som oppfylte de objektive kriteriene i loven for å få tillatelse til å drive skole, ikke bare hadde mulighet til å få drive skolen, men de hadde også rett til det. Det er sikker forvaltningsrett at man under påvente av et forestående regjeringsskifte ikke kan legge disse søknadene i skuffen, nettopp av hensyn til tredjemanns interesser. Der ville det vært en pliktforsømmelse og dårlig embetsførsel å stoppe behandlingen av søknader som var fremmet innenfor den dagjeldende loven. De som vil gå videre og undersøke den praksisen nærmere, vil også se at statsråd Clemets etterfølger, Øystein Djupedal, måtte innvilge den samme sorten søknader som var fremmet, inntil loven ble forandret. Vi har i en sak tidligere i dag vært innom hvor viktig noen synes det er at man nettopp ikke foregriper endringer i lovverket, og det kunne heller ikke Djupedal gjøre i sin tid. Følgelig er det ikke grunnlag for å si at tidligere regjeringers helt korrekte embetsførsel kan brukes som forsvar for den meget lite skjønnsomme vurderingen som ble gjort av statsråd Solhjell i dette tilfellet. Underveis oppdaget vi også at det var eksterne henvendelser til departementet som ikke var journalført, slik de skulle vært. Men i all vår romslighet får vi la det utestå i denne sammenhengen. Jeg takker igjen for at vi fikk anledning til fremføre hvorfor vår kritikk er særdeles velberettiget, og hvorfor det er viktig at vi har en kontroll- og konstitusjonskomité, som gjør at vi – uansett hva vi som privatpersoner måtte mene om disse reglene – i hvert fall kan ha en systemkontroll gående, uten at det går for mye partipolitikk i det.