Ketil Kjenseth (Venstre), 2019-04-29:
Jeg er veldig glad for at vi har en fornyet debatt om energi i Norge. Men at rød-grønn side er helt enige om den energien, har vi sett mange eksempler på at de ikke er, bare i løpet av det siste året. Det har vært stor debatt om utenlandskabler, det er stor debatt nå om vindmøller. Så vi må få dette til å balansere og gå i hop. Det betyr at vi skal ta ned og fase ut en olje- og gassvirksomhet som – som representanten Haltbrekken sier – er for stor internasjonalt, men vi må også hensynta en situasjon der norsk økonomi i stor grad hviler på olje- og gassøkonomi. Som representanten Sandra Borch var inne på: Dette er også en debatt om hvor i Norge man skal få en del av godene. Vi har også en debatt om distriktene i Norge. Senterpartiet synes at det investeres for mye i sentrale strøk, men her er det jo Hammerfest, Harstad og den nordlige delen av Nord-Norge som får effektene av de store investeringene som skjer her. Så må vi selvfølgelig hensynta det de unge til stadighet minner oss på: Vi må bruke færre fossile ressurser, og vi må ta i bruk flere fornybare. Men Norge er også innehaver av en gul ledertrøye når det gjelder elektrifisering. Vi har brukt 15 år på å nå dit vi er kommet når det gjelder elbilpolitikken, og for første gang er en elbil den mest solgte i Norge. Nå er vi i ferd med å gjøre det samme innen grønn skipsfart. Men vi gjør faktisk også det samme med sokkelen – vi elektrifiserer mye av norsk sokkel. Det er for Venstre en etappeseier at vi nå får elektrifisert Johan Sverdrup-feltet, men etter hvert også feltene Edvard Grieg, Ivar Aasen og Gina Krog. I tillegg har vi fått en klimarisikoutredning som viser at staten også økonomisk må ta mindre risiko. Det er ikke bare klimaet som er utsatt for en betydelig risiko i den aktiviteten vi holder på med. Fossil energi skal ut av oljefondets investeringer. Får vi også gjort noe med Snøhvit-feltet og får erstattet energiforsyningen til Sleipner, har vi gjort store kutt over tid. Det ligger også muligheter i å bruke den kunnskapen vi har fra olje og gass, over i ny, grønn industri, som havvind, som også kan være med på en ytterligere elektrifisering av sokkelen, og som er en storstilt industriell oppbygging, med kunnskap fra olje- og gassektoren. Så vil det ikke være sånn framover at «stabilt» betyr «uten endringer». «Langsiktighet» betyr ikke alltid «som det er nå». Så det å anerkjenne petroleumsnæringen som en av de viktigste næringene i Norge betyr ikke at den får leve uten innblanding av krav. Det er jo det vi holder på med her i dag, å stille stadig nye krav for å omstille og utvikle en sektor, mens vi også utvikler andre og skaper erstatninger. En dimensjon som ikke har vært nevnt her, er den geopolitiske. Barentshavet er av stor interesse for Norge – det å være til stede i et område hvor det åpner seg stadig nye muligheter, dessverre også litt basert på klimaendringene, der det dukker opp på havbunnen og under isen stadig nye ressurser å ta i bruk. Det er viktig at vi hevder våre interesser også i de områdene, og at vi, i samarbeid med Russland, kan utvikle ny miljøvennlig, klimavennlig, teknologi, og ikke stille oss på sidelinjen i en framtid hvor noen kan ta til seg av ressurser som kommer til syne. Den innovasjonen som vi utvikler, har vi tatt i bruk i stadig nye sektorer, og det må vi fortsette å gjøre til vi har bygd nye fornybare industrielle løsninger, og også å ta dem i bruk i andre sektorer, som helse, bl.a., som vi nå har sett gode overganger til. Det er også en gryende debatt om skatteregimet og leterefusjonsordningen. Det er klart det er et paradoks at gassturbiner ligger inne i ordningen, mens havvindturbiner ikke gjør det. Så vi har noe å gå løs på i framtida for å sikre at de virkemidlene spiller sammen. Men vi har en trackrecord og en cv som viser at vi tar stegene videre, og at vi holder hastigheten fram til 2030.