trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-10-13:
Jeg er, som jeg også sa i mitt svar til Thorbjørn Jagland, enig i alvoret i det som skjedde i Pakistan i går ved at et militærregime synes å ta over, og i særdeleshet også selvsagt på grunn av den faren dette representerer når det gjelder bruk av atomvåpen. Jeg kan derfor forsikre om at Regjeringen klart og entydig vil gi uttrykk for sin protest mot det. Jeg kan også forsikre om at vi vil ta kontakt med andre land for å vurdere hva vi i fellesskap kan gjøre i denne situasjonen. Det er helt riktig som SVs leder sier, at USA selvsagt her som i mange andre sammenhenger spiller en nøkkelrolle. Det er naturlig å drøfte dette også med USA. Og jeg får faktisk selv en ganske enestående anledning til å gjøre det med landets president når jeg skal ha møte med ham i Washington på fredag. Det vil være naturlig at Pakistan, etter det som skjedde i går, kommer som et tilleggspunkt på den dagsordenen vi allerede er blitt enige om for våre samtaler. Vi ser på dette som dypt alvorlig, og skal behandle saken i samsvar med det.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-10-13:
Den samarbeidsviljen/fleksibiliteten er det ikke bare sentrum som har. Jeg får minne Arbeiderpartiets leder om hva han selv sa på sitt partis landsmøte i fjor. Han var i en gitt situasjon villig til å samarbeide med Høyre, og Høyre var i en gitt situasjon – som de definerte som en krise – villig til å samarbeide med Arbeiderpartiet. Om sentrum har den muligheten til å samarbeide med høyrepartiene, burde det vel overraske enda mer at Arbeiderpartiet faktisk åpnet for det i fjor. Da avviste Arbeiderpartiet Regjeringens forslag til økt kapitalbeskatning – siden Jagland spurte spesielt om det. Vi er klar over at de gjorde det med den begrunnelse at økt kapitalbeskatning også betyr en økning av den alminnelige skatteprosenten fra 28 til 29. Men det kombinerte Regjeringen i fjor i sitt forslag med lettelser i bunnen, slik at det skulle ha en sosial profil. 28 pst. er jo den alminnelige kapitalbeskatningsprosenten. Den foreslo Regjeringen å øke. Det gikk Arbeiderpartiet, i kompaniskap med høyrepartiene, imot. Derfor har vi ikke sett noen grunn til å gjenta det forslaget i år, men vi skal være villige til å drøfte andre forslag som kan ha noe av den samme virkning. Det er for øvrig interessant å merke seg at LOs leder, som er medlem av Arbeiderpartiets sentralstyre, har gått enda lenger enn Regjeringen gjorde i fjor, når det gjelder å øke kapitalbeskatningen. Han foreslo å øke den fra 28 pst. til 30 pst., men han har tydeligvis ikke fått gjennomslag i Arbeiderpartiets sentralstyre. Dette bekrefter at det er ikke bare regjeringspartiene som er villige til å samarbeide med ulike partier i Stortinget. Det har faktisk både Arbeiderpartiet og Høyre vært – til og med seg imellom. Dette illustrerer vel noe av situasjonen i norsk politikk. Sentrumspartiene ligger i sentrum i økonomisk politikk og har en større frihet til å samarbeide til ulike sider, og det er vel også noe av begrunnelsen for at sentrum pr. i dag er det mest styringsdyktige alternativet vi har når det gjelder regjering.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Jeg er enig med statsministeren i at det er skapt en ny situasjon, bl.a. fordi sentrumspartiene nå ønsker et samarbeid med Arbeiderpartiet om fordelingspolitikken. Det kunne være fristende å gå videre på det nå, men siden det er oppstått en ganske dramatisk situasjon i forbindelse med militærkuppet i Pakistan, har jeg lyst til å knytte et par kommentarer til det og spørre statsministeren om det. Først vil jeg si at jeg er glad for at statsministeren sa noe om prøvestansavtalen og ratifikasjon av den. Hvis avtalen ikke ratifiseres av Senatet, er det fare for et nytt atomvåpenkappløp. Det kan også bli et annerledes atomvåpenkappløp, der despotiske regimer og terroristgrupper kan holde verden som gisler ved hjelp av atomvåpen. Dette spørsmålet er blitt enda mer aktuelt etter militærkuppet i Pakistan. Pakistan er et av de landene som vil kunne starte et nytt atomvåpenkappløp sammen med India hvis prøvestansavtalen ikke blir ratifisert. Dette vil bety en ytterst farlig utvikling for hele verden. Legg merke til at anklagene mot den avsatte statsminister nettopp er at han har vært for mild eller for ettergivende i forhold til India i forbindelse med konflikten i Kashmir. Vi har ikke oversikt over situasjonen i landet, men det synes klart at den lovlig valgte regjering er satt til side av militære styrker. Det er nødvendig at vi reagerer på dette med samme styrke som vi gjorde i forhold til militærkuppet i Hellas, i Chile og mange andre steder. Den bevegelse som jeg representerer, arbeiderbevegelsen, må vurdere å sette i gang det samme aktive solidaritetsarbeid i forhold til dette som vi gjorde i forhold til disse andre militærkuppene. Jeg vil spørre hva slags holdning den norske regjering har akkurat på dette tidspunktet. Jeg er klar over at vi ikke kjenner situasjonen, men det er nødvendig at vi reagerer.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Statsministeren sa at Regjeringen har samme mål som Arbeiderpartiet når det gjelder rettferdig fordeling. Så advarte han mot økte skatter på bedriftene. Det er Arbeiderpartiet enig i. Vi er ute etter å beskatte dem som har hatt store kapitalinntekter, og som ifølge Regjeringens egen melding om utjamningspolitikken har tjent stort på oppgangen på 1990-tallet. Men det er jo Regjeringens egen skattepolitikk som rammer bedriftene. Man er altså ikke villig til å legge noe beskatning – i alle fall ikke i dette statsbudsjettet – på de økte kapitalinntektene. Derimot er man fullt villig til å legge større skatter på vanlige lønnsmottakere. Men hva er en bedrift? Jo, en bedrift er stort sett lønnsmottakere. Så økte skatter på lønnsmottakere er virkelig økte skatter på bedriftene. Slik virker jo systemet. Vi vil si nei til det, men vi ønsker økte skatter for dem som har tjent stort på oppgangen på 1990-tallet, og det vil ikke ramme bedriftene. Så har jeg lyst til å spørre statsministeren om noe, for regjeringspartiene er jo villig til å forhandle med Arbeiderpartiet om fordelingspolitikken, men så er man i neste omgang villig til å gå til Høyre og Fremskrittspartiet hvis det ikke fører fram. Statsministeren sa nettopp i replikkvekslingen med Jan Petersen at de ønsker samtaler med oss fordi de kan få til ting på fordelingspolitikken som de ikke kan få til med Høyre og Fremskrittspartiet. I forhandlinger med Høyre og Fremskrittspartiet vil resultatet bli det stikk motsatte av hva man kan få til med oss. Kan man forklare denne logikken, at man er villig til å gå én linje først, og så den stikk motsatte retningen etterpå hvis den første ikke skulle føre fram?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-10-13:
Statsministeren var i sitt innlegg inne på trygghet i hverdagen, og nevnte også spesielt trygghet i hverdagen for de eldre. Jeg går ut fra at statsministeren er enig i at vårt ansvar er først og fremst for de pleietrengende eldre. Heldigvis er det veldig mange eldre som greier seg bra og som ikke har problemer, men det er de pleietrengende eldre vi bør vise et langt større ansvar for. Nå er det avdekket om igjen og om igjen meget dramatiske forskjeller fra kommune til kommune når det gjelder kvaliteten og omfanget av tilbud om omsorgstjenester til pleietrengende eldre. Denne forskjellen har vært vedvarende de siste 20 årene. Det kommer an på hvilken kommune man bor i om pleietrengende eldre får nødvendige omsorgstilbud, fordi det er et kommunalt ansvar. Vi ser altså at det ikke virker når det gjelder det som burde være et prinsipp, at alle pleietrengende eldre burde ha den samme rett til det samme tilbud uavhengig av bosted, idet alle har betalt inn sine avgifter til folketrygdsystemet. Nå har også Tove Stangnes, forbundsleder i Norsk Helse- og Sosialforbund, «fått nok», som det stod i Dagsavisen i går. Hun mener at kommunene bør fratas ansvaret for de eldre, og hun sier: «Når de eldre ikke får den pleie de trenger, er det kanskje på tide å se på noen gamle kjepphester. Det kommunale selvstyret for eksempel, ...» Vil Regjeringen nå aktivt vurdere å overføre det finansielle ansvaret for eldreomsorgen i Norge til staten, og innføre lovfestede rettigheter for alle pleietrengende eldre til å få det samme omsorgstilbud uavhengig av bosted?
Jan Petersen (Høyre), 1999-10-13:
Det synes som om regjeringspartiene og Arbeiderpartiet nå er ganske nær en enighet om neste års budsjett, og jeg registrerer at også statsministeren ser at det har sin pris. I Bergens Tidende i dag får han spørsmålet: «Er du forberedt på å skuffe mange av dine egne velgere ved dette nye samarbeidet?» Og han svarer: «Det er ikke mulig å gjøre alle velgere til lags.» Det tror jeg han har helt rett i. Han vil skuffe ganske mange borgerlig innstilte velgere. Det som er det spesielle og det særpregede ved den måten Regjeringen legger opp budsjettforhandlingene på, er i og for seg ikke at man snakker med Arbeiderpartiet først, som det største partiet, men at man nettopp gir Arbeiderpartiet valget og førsteretten. Hvis samtalene fører frem til enighet, er ikke Regjeringen interessert i å undersøke andre muligheter. Det betyr at de er nødt til å vurdere og gjette seg frem til hva de ikke kunne få til med andre partier. Nå er i grunnen mitt spørsmål: Hva er det egentlig Regjeringen regner med at de ikke kan få til i samarbeid til høyre, som de altså regner med å få til i samarbeid med Arbeiderpartiet? Er det f.eks. det at de ikke kan greie å få beskattet folk enda hardere enn det de nå gjør? Arbeiderpartiet krever jo 2 milliarder kr i økte skatter, som kommer oppå flere av Regjeringens forslag. Det dreier seg, så vidt jeg skjønner, om bl.a. elavgiften, som jo rammer uansett om det gjelder minstepensjonister eller børsmeglere. Jeg skjønner at statsministeren er bekymret for at dette skal gå ut over bedriftslivet, og det er jo ikke all verden Regjeringen har gjort i forhold til småbedriftene. Og mitt avsluttende spørsmål blir: Tror virkelig statsministeren det er mulig å ramme bedriftenes eiere uten at man også rammer bedriftene, arbeidslivet og arbeidsplassene?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-13:
Det var en ganske merkelig dag i går. Det var et ytterst fredelig storting som diskuterte trontalen, verdensborger nr. 6 000 000 000 ble født, og omtrent samtidig var det militærkupp i Pakistan. Det siste betyr en veldig bekymringsfull situasjon for verden, for den regionen og for oss, fordi Pakistan og India er i en alvorlig konfliktsituasjon rundt Kashmir, og begge land har tilgang på og besitter atomvåpen. I denne situasjonen har Norge også et spesielt ansvar, fordi mange nordmenn har nære bånd til Pakistan og er bekymret for besteforeldre, tanter og onkler og andre slektninger. Det betyr at Regjeringen umiddelbart må reagere – Bondevik er statsminister også for dem. Det første som må gjøres, er at det gis en kraftig formell norsk reaksjon og en kraftig protest. Det andre som må gjøres fra Regjeringens side, er å ta et initiativ til en felles vestlig reaksjon overfor Pakistan. Og i et slikt initiativ må Regjeringen umiddelbart ta kontakt med USA, fordi USA var under tidligere militærregimer i Pakistan deres viktigste støttespiller. I den situasjonen som nå har oppstått og som er farlig for mange, må ikke et nytt militærregime i Pakistan ha allierte noen steder.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Vi har et system med kommunalt selvstyre. Vi har et system hvor vi ønsker at de lokale utfordringene skal møtes med den kunnskap som fins rundt i landets kommunestyrer. Vi vet at det fins ulikheter, vi vet at det fins ulik standard i grunnskolen, og vi vet at det fins ulik standard når det gjelder sykehjem og innenfor aldersomsorg. Men hvis alt dette skulle vært sentralstyrt, er vi langt fra sikre på at vi hadde fått en lokal tilpasning til de lokale behov som foreligger. Det dette etter min oppfatning til sjuende og sist handler om, er i hvilken økonomisk stand kommunene er til å løse de store utfordringene med de lokale tilpasningene som må være der. Her er det kommunenes ubundne midler som bestemmer de kommunale prioriteringene, altså det som på forhånd ikke er øremerket for det ene eller det andre formål. Derfor er det blant Arbeiderpartiets krav overfor Regjeringen i de forhandlinger vi nå skal gå inn i, et forslag om å styrke kommunenes frie midler med 1 milliard kr.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Jeg vet ikke om dette bør utvikle seg til en konkurranse i historieskrivning, men Arbeiderpartiets regjering gikk altså av etter forrige valg, ikke bare fordi den politiske sammensetningen var slik i Stortinget at det var for dårlige muligheter til å få gjennomslag for Arbeiderpartiets politikk, men også fordi alle de andre politiske partiene hadde erklærte målsettinger om å bringe fram et alternativ til Arbeiderpartiets politikk. Så samarbeider Regjeringen to budsjettår på rad med Høyre og Fremskrittspartiet. Så legger den fram en utjamningsmelding for Stortinget, og medlemmer av Regjeringen og representanter for regjeringspartiene sier selv at dersom vi skal komme videre i fordelingspolitikken, i utjevningspolitikken, så er det et samarbeid mellom sentrum og Arbeiderpartiet som må til. Jeg oppfatter det som kraftige signaler og som nye signaler. Men det kan selvfølgelig skyldes at jeg ikke har hørt godt nok etter på bisetningene ved tidligere anledninger. I alle tilfeller oppfatter jeg det som en klar invitasjon til Arbeiderpartiet om samarbeid på et viktig økonomisk felt, kanskje det viktigste økonomiske feltet vi står overfor, da man selv innser at dette problemet kan man ikke løse sammen med høyrekreftene i politikk og i storting. Dette samarbeidsklimaet – det at Regjeringen ber Arbeiderpartiet om samarbeid, og at Arbeiderpartiet sier at ja, under visse forutsetninger kan vi stille opp – er det viktige i den nye situasjonen.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Jeg har den erfaring med Per-Kristian Foss" elskverdigheter at balansen mellom kompliment og sarkasme av og til er så hårfin at jeg undertiden har litt vanskelig med å forholde meg riktig til det. Det nye i situasjonen, som muligens Per-Kristian Foss ikke liker, men som jeg syns er interessant, er at Regjeringen selv etterspør drahjelp for å forbedre den norske fordelingspolitikken, og at Regjeringen selv helt åpenbart ser at det ikke kan skje i et samarbeid med de to høyrepartiene i Stortinget. Det er vel også ganske tidløst i den forstand at i fordelingspolitikken, der vi skal ta de virkelige fordelingsgrepene, kjenner jeg heller ikke til – og Per-Kristian Foss får unnskylde meg at jeg også her faller litt tilbake til historien – noen eksempler på at Høyre har gått foran. Og det er altså det som er vår største økonomiske utfordring i den situasjon vi står oppe i nå. Arbeiderpartiet velger å ta Regjeringen på alvor når Regjeringen selv sier at den ønsker en bedre fordeling. Der har Arbeiderpartiet mange gode forslag og noen viktige krav. Det er på det grunnlag vi nå skal prøve å komme fram – i år.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-10-13:
Representanten Thoresen snakka om Forskjells-Noreg, og at det er forskjellar i dette landet som vi som politikarar bør ta tak i. Og då vil eg nemne det som etter mitt skjønn iallfall kanskje er den mest alvorlege forskjellen: Det er forskjellen på det tilbodet pleietrengande eldre får i dette landet, avhengig av kvar dei bur, og avhengig av den kommunale økonomien. Framstegspartiet har hevda i lengre tid at dette kan vi gjere noko med dersom vi endrar systemet. Dersom vi lèt staten overta det finansielle ansvaret, det økonomiske ansvaret for desse tenestene, og kommunane berre får den utøvande delen av arbeidet, vil ein få eit likt tilbod for alle pleietrengande eldre i Noreg utan omsyn til kor dei bur, og utan omsyn til kommunane sin økonomi. Dette vart utruleg nok også framheva på leiarplass i dagens VG, der dei m.a. hevdar at den rette måten kanskje er å gå til det steget at staten får det finansielle ansvaret, og at ein på den måten får eit likt tilbod. Det burde vere ein sjølvsagd ting at alle pleietrengande eldre i dette landet får eit likt tilbod utan omsyn til kvar dei bur, og utan omsyn til den einskilde kommunen sin økonomi. Vil Arbeidarpartiet i dei forhandlingane med Regjeringa som dei no går inn i om neste års statsbudsjett, arbeide for at vi får ei slik ordning?
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1999-10-13:
Representanten Thoresen har vært en av de beste og dyktigste forsvarere av den såkalte 36,9-strategien. Men i dag forsvarte representanten Thoresen en historieskrivning som Thorbjørn Jagland både i går og i dag, og også Syliva Brustad i går kveld, stod for, nemlig at sentrum har endret strategi, og dette må klargjøres nærmere. Jagland forklarte selv veldig greit den 24. oktober 1997 hvorfor det var umulig å forhandle med regjeringspartiene. Han sa at: «vi kan ikke være med på noe vi er helt imot og som vi sa fra i valgkampen om at vi er imot. Der må Regjeringen finne løsninger sammen med de partiene som er for det Regjeringen går inn for». …«Det er Fremskrittspartiet og Høyre som er enig i den nye regjeringens opplegg for kontantstøtte som forbeholdes noen enkelte barnefamilier.» Representanten Thoresen kan helt sikkert forklare nærmere om det er Arbeiderpartiet eller sentrum som har endret strategi. Vi fikk altså høre i går at tidligere var sentrumspartiene imot å utjevne forskjeller mellom rike og fattige, men nå hadde vi plutselig signalisert at vi er for. Samtidig minnet statsministeren her om at Arbeiderpartiet sammen med Høyre stemte mot å endre skatteprosenten fra 28 pst. til 29 pst. Jeg må først få spørre representanten Thoresen: Hvorfor stemte Arbeiderpartiet mot et slikt forslag fra Regjeringen så sent som i fjor høst? Og for det andre må jeg be representanten Thoresen om å dokumentere nærmere når sentrumspartiene endret strategi. Når sa sentrumspartiene at de var interessert i å utjevne forskjellene mellom rike og fattige, noe de da ikke skulle ha vært tidligere?
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-10-13:
Replikkrunder med Arbeiderpartiets parlamentariske nestleder Tom Thoresen blir ofte historiske manuduksjoner, grensende inntil statsvitenskap. Representanten er best på krig og fred. Jeg henviser her til første del av innlegget. Den nye tese derimot om at det var noe nytt at opposisjonspartier ved valg gjerne har som ambisjon å danne et regjeringsalternativ til sittende parti, er ikke ny. Men hvis det i seg selv er såpass fryktinngytende at det får Arbeiderpartiet til å gå av, så er det vel det som er noe nytt. Men jeg registrerer tesen, og vi skal notere oss den bak øret. Det kan vel tenkes at 36,9 blir en mer varig tese enn mange hadde fryktet eller håpet. Det var en annen del av innlegget jeg ville gripe fatt i. Når representanten, som ofte holder tidløse historiske innlegg, også blir uten tidsforankring i omtalen av aktuelle problemer, reagerer jeg. For når representanten omtaler grensehandelsproblemene som om det nå er på tide å ta et «grep», hvilken tid er det da han snakker om? Jeg minnes at representanter for det samme parti sa det samme om alkoholavgiftene i fjor. Under behandlingen av revidert nasjonalbudsjett inviterte vi Arbeiderpartiet med på å sette ned avgiftene. Da var det ikke noe forlik, og det var mulig for Arbeiderpartiet å gjøre det. Men da sa man at det ikke var på tide midt i året, men mot slutten av året. Nå er vi på slutten av året. Nå står vi overfor et nytt budsjett. Da registrerer jeg at Arbeiderpartiets krav til Regjeringen er at de ikke skal sette ned disse avgiftene i budsjettet for år 2000, men komme tilbake til det i revidert nasjonalbudsjett – altså akkurat på det tidspunktet da Arbeiderpartiet i inneværende år sa at man kunne ikke gjøre det ved revidert nasjonalbudsjett, for det måtte gjøres ved behandlingen av et ordinært budsjett. Jeg bare inviterer representanten til å elaborere litt over begrepet «på tide».
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-10-13:
Representanten mente vi var forsmådde friere. Nei, jeg vil si vi er helt profesjonelle friere. Vi har da vel fridd i alle retninger i denne perioden, og jeg må si vi har lyktes godt. Ved flere anledninger har vi stemt ned Regjeringen så det suser, med frieri til Arbeiderpartiet når det har vært et politisk grunnlag for det, og ingen har vel oppnådd så mye sånn sett i denne perioden som oss. Det er vel kanskje mer resultatet av denne suksessfylte frierivirksomhet som får regjeringspartiene på vandring, hvis man skulle tillate seg å lansere teorier de ikke selv har vært inne på. Så til spørsmålet om utdanningspolitikk. La oss holde oss til det som faktisk står i meldingen. Det står ingenting om at skolefritidsordningen er årsak til forskjeller i samfunnet. Skulle vi først gå inn på utdanningsområdet, mener jeg at det heller er mangel på undervisning, mangel på kvalitet og kanskje mangel på kapasitet som er en årsak til forskjeller. Det er det grunn til å ta på alvor. Derfor konsentrer vi i Høyre oss nå om en utdanningssatsing, fordi vi vet at kan vi ikke satse på utdanning bredt over hele feltet, gi alle like muligheter, gode muligheter og oppfølgingsmuligheter, ja, så skaper vi forskjeller. Mange tror vel at disse forskjellene i evne til å beherske kunnskap og kompetanse er fremtidens store problemer, mer enn de økonomiske forskjellene. De økonomiske forskjellene vil også være der, og det er to forskjeller som meldingen peker på: de som står uten arbeid, og de som står med arbeid. De som faller ut av arbeidsmarkedet, er et hovedproblem, dernest kapitalinntektene. Problemet der er på mange måter å få svar på følgende spørsmål: Hvordan mener Arbeiderpartiet at man faktisk skal ramme kapitalen ved høyere beskatning, uten at det skal gå ut over de bedriftene som kapitalen eier? Det er en gåte. Vi har ikke vært i nærheten av å løse det problemet. Og i alle de land hvor sosialdemokrater har noen grad av regjeringserfaring i nyere tid, i Tyskland, i Storbritannia og i Frankrike, gjør de ikke det Arbeiderpartiet i Norge gjør, de gjør det motsatte: De gir faktisk lettelser i skatten for kapitalen.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-10-13:
Det var jo sterkt rystende å høre dette, at hele Høyre ikke alltid følger meg. Det har virkelig satt spor, så jeg vet ikke om jeg helt kommer meg. For å si det sånn: Når vi ikke oppnår tilstrekkelige veibevilgninger bl.a. til Østfold og Vestfold, tror jeg nok at både næringslivet i Østfold og Vestfold og folk flest, «vanlige folk», som det ble sagt her, foretrekker å betale for veien gjennom bompenger – ikke for alle andre formål, men for veien – fremfor at de skal vente i 10 eller 20 år på at det kanskje kommer en vei. Men jeg er – og det tror jeg Fremskrittspartiet også er – uenig i at vi skal bruke bompenger til å finansiere noe annet enn veiformål. Der har vi stått sammen. Og derfor er jeg faktisk veldig skuffet over at vi under forhandlingene i fjor, da vi ville satse på veier, ikke fikk et fnugg av støtte fra Fremskrittspartiet. Vi la inn i vårt alternative budsjett i forhandlingene med regjeringspartiene en milliard ekstra i veiinvesteringer. Der sviktet Fremskrittspartiet. Så jeg vil ønske representanten Anundsen lykke til nå i høst og i tiden fremover med å få Fremskrittspartiet på linje med oss når det gjelder veiinvesteringer. For det er et meget fornuftig formål når man skal tenke langsiktig og tenke struktur for landet. Representanten snakker om skatt for «vanlige folk». Jeg blir litt redd når Fremskrittspartiet bruker et sånt begrep, for jeg er ikke helt sikker på om de kjenner populasjonen godt nok. Jeg mener faktisk at det viktige er å få ned skattenivået samlet sett, deriblant også for vanlige folk. I begrepet «vanlige folk» inkluderer jeg faktisk også bedrifter, småbedrifter særlig, der det er viktig å få ned skatten. Så jeg regner med at det var et veldig utvidet «vanlige folk»-begrep som Fremskrittspartiet nå brukte, som kanskje også dekker flere enn de vanligvis snakker om.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-10-13:
Representanten får unnskylde meg, men jeg vet ikke om jeg helt tok poenget, at sentrumspolitikk var både-og til enhver tid. Jeg syns nok definisjonen Steensnæs hadde for to år siden av sentrumsprofilen i budsjettet, var bedre. Han sa nemlig at den er umulig både å definere og beregne. Det tror jeg på en måte er mer presist. For å se noen ideologisk sentrumskurs i økonomisk politikk, er det ingen – selv ikke forskere som har holdt på lenge å lete med lupe – som har klart å definere. Jeg vet ikke hvor i Europa man finner en økonomisk sentrumspolitikk – kanskje i Frankrike, der den sosialistiske regjeringen med kommunistisk innslag lovte å sosialisere før valget, og nå privatiserer mer enn noen tidligere borgerlig regjering har gjort. Det er et slags både-og, det også. Det går bra for regjeringen i Frankrike, så kanskje det er noe i det. Men det gir jo ingen linje og kurs, og for å si det sånn: Jeg innser at når man skal prioritere i offentlige budsjetter, er man nødt til å kutte på områder som er vel begrunnet, men som ikke er høyt prioritert. Og litt av problemet med samarbeidet med Kristelig Folkeparti – man må få være såpass oppriktig – er at alt til enhver tid er høyt prioritert. Det er vel også et problem for en finansminister, tror jeg, å håndtere slike prioriteringer, eller mangel på prioriteringer. Men skal man få til et samfunn der det er plass også for en privat sektor, et samfunn der det også er plass for et vekstkraftig næringsliv, for små og mellomstore bedrifter, for familieeide bedrifter – og nå beskriver jeg vestlandskulturen, som representanten Steensnæs kjenner meget godt – da må man holde igjen litt på en del utgiftsområder for å gi plass for en privat sektor for ikke å dra inn så mye skatter og avgifter at de store talemåter om småbedriftenes ve og vel og store fremtid bare blir talemåter. Det er mange skuffede næringslivsledere og ansatte på Vestlandet som ikke kjenner igjen Steensnæs i forhold til det han før valget i 1997 lovet å gjøre nettopp i forhold til disse bedriftene.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-10-13:
Jeg er ikke noe overrasket over det resonnementet som står å lese i Regjeringens melding. Der står det at vi har mange ledige barnehageplasser, derfor bør vi bygge flere og stimulere til det. Altså: Det som er vondt, skal bli verre. Regjeringen skriver også i meldingen at man nå har hatt veldig høye boligpriser gjennom lang tid, derfor vil man øke boligskatten. Det er det samme resonnementet som går igjen, så det er i alle fall noe som er gjennomgående i Regjeringens melding. Om det er logisk, kan man diskutere, men det er i alle fall et resonnement i det: Det som er vondt, skal bli verre. Jeg hadde i dag morges et innlegg rettet noe til statsministeren, hvor jeg pekte på at samarbeidskonstellasjonen eller resonnementet om blokkuavhengighet nå åpenbart er forlatt siden statsministeren argumenterer med at man først må gå til Arbeiderpartiet, og hvis Arbeiderpartiet sier nei, og bare hvis Arbeiderpartiet sier nei, kan man gå til andre partier. På dette tidspunkt på morgenen hadde jeg dessverre ikke lest Dagsavisen. Det er en forsømmelse. Der bekrefter Kristelig Folkepartis leder at hun nå stenger døren for et samarbeid med Høyre i og utenfor regjering frem til 2001, og med ubegrenset varighet utover 2001. Med ubegrenset varighet utover 2001! Det står også at Kristelig Folkepartis leder ikke vil svare på «om det for Kristelig Folkeparti som et sentrumsparti nå kan være like naturlig å samarbeide i regjering med Arbeiderpartiet som med Høyre». Jeg vil bare spørre Kristelig Folkepartis leder om hun nå såpass langt utpå dagen som vi er kommet, har et svar på dette spørsmålet. For jeg tror nok det er en del Kristelig Folkeparti-velgere, om ikke annet, som lurer litt på svaret – om det er i pakt med det landsmøtevedtak partiet stilte til valg på i 1997. Det er alltid velgere som er interessert i slike ting i forhold til partiet. Det har noe med tillit å gjøre, jeg kan bruke et uttrykk som «tillitspolitikk». Det var en tid da også Kristelig Folkeparti kjente seg igjen i det begrepet fra Sjur Lindebrækkes tid.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-10-13:
Replikanten tar fullstendig feil. Hvis man går ut og spør folk i dag om hva skattepengene deres brukes på, sier de: Jeg aner ikke! Og hadde man ment alvor med at skatte- og avgiftsinntekter virkelig skulle gå til de formålene de var tiltenkt, ja, da hadde man øremerket dem. Da tror jeg det hadde blitt en interessant debatt. Er du villig til å betale mer skatt, fru Hansen, hvis du er sikker på at du får en kvalitetsfylt alderdom på et sykehjem? Er du villig til å betale mer skatt hvis du vet at pengene dine går til å styrke norske sykehus? Poenget er at det har vi ingen garantier for, for skattene kommer inn, og så sitter vi her og fordeler dem ut igjen etter vårt eget skjønn. Og ingen skal komme og fortelle meg at alle skatte- og avgiftsinntektene våre går til fornuftige ting, som representanten påstod. De blir brukt på svært mye som det overhodet ikke er et offentlig ansvar å finansiere. Det er igjen grunnen til at offentlig sektor blåses opp mer og mer, blir stadig større og ikke lenger har kontroll over utgiftene sine. Hadde man nå kunnet få en debatt om hvordan vi skal klare å effektivisere den offentlige sektor! Hvordan skal vi kunne klare å få den mindre, mer effektiv og nytte skattekronene til fordel for alle innbyggerne i denne nasjonen? Det perspektivet har vi aldri. Vi har aldri perspektiv på hvordan skattekronene skal komme oss mest mulig til gode, for det er liksom ikke våre penger, og da er det greit å bruke dem opp – fort også. Så til dette med skatteevne og utjevning. Ordet utjevning er sikkert vel og bra, men det kan veldig fort bli erstattet med ordet utflytting. For i en tid da økonomien blir mer og mer global, hvor kapitalen ikke kjenner landegrenser og hvor den flyttes dit hvor den gjør mest av seg, er det litt naivt å tro at ikke også den norske kapitalen flytter ut hvis ikke vi har et skatteregime som gjør det attraktivt å beholde kapitalen her. Det er den diskusjonen vi må ha.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-10-13:
Det er ikke riktig i det hele tatt at det budsjettet som er lagt frem, har noen slike kraftige satsingsområder. Realiteten i dette budsjettet er at man stort sett følger opp de vedtak som Stortinget har fattet. Man følger opp eldremeldingen og eldreplaner, man følger opp en rekke vedtak som Stortinget har fattet. Det betyr at Regjeringen i mye større grad er blitt en administrasjonsregjering som ikke selv gjør noen grep i forhold til hvor den vil. De eneste grepene den gjør, er å komme med pene ord som ikke fører oss noe sted. Så snakker man om at Kristelig Folkeparti var nøktern i valgkampen og ikke kom med så mange valgløfter. Jeg husker i hvert fall ett som statsministeren kom med. Han lovet på vegne av Kristelig Folkeparti og Regjeringen at man nå skulle redusere dokumentavgiften på bolig, særlig for unge, slik at det skulle bli lettere å skaffe seg husly. Det står ikke et ord om det i budsjettet! Derimot gjorde man et annet grep. Man økte boligskatten slik at det skulle bli enda litt vanskeligere. Det er løftebrudd. Det har ingenting å gjøre med å være nøktern i en valgkamp, det har å gjøre med ikke å holde ord. Rahm var usikker på om Fremskrittspartiet satt med løsningene på utfordringene vi står overfor når det gjelder disse innvandrerkvinnene. Han sa det vel nesten på en litt nedlatende måte, som om vi ikke skulle nære en ekte og dyp bekymring for dette, men det gjør vi. Det som er faktum i en slik sak, er at dette blir det bevisst spekulert i når det gjelder oppholdstillatelse, bosetting og visum til Norge. Hvis vi setter en restriktiv bom for det, ved å kreve at man faktisk skal kunne klare seg på egen hånd for å komme hit, vil vi samtidig ta bunnen ut av veldig, veldig mye av den spekulasjonen som ligger i det, og bidra til å skjerme disse jentene fra å bli tvangsgiftet.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-10-13:
Noe av det mest kostelige med den politiske debatten om norsk innvandrings- og asylpolitikk er ikke at alle partiene står frem i en valgkamp eller ved en hvilken som helst anledning og presenterer sine synspunkter på hvordan de ønsker å bekjempe ulike problemer, eller hvilke løsninger man har på problemstillingene. Nei, det har blitt en debatt i Norge hvor det er et norgesmesterskap i å ta avstand fra Fremskrittspartiet. Det er det det dreier seg om, hvem som er flinkest til å ta avstand, hvem som er flinkest til å huske sitater eller vrenge om på sitater, i stedet for på en måte å komme med Høyres løsninger på problemet, som Børge Brende overhodet ikke kommenterte. Det var valgkampen, all the way. Slik har det vært tidligere også, og slik kommer det sikkert til å fortsette å være. Men det fortjener ikke den debatten. En så viktig debatt som norsk innvandrings- og asylpolitikk fortjener faktisk at alle partiene lanserer sine løsninger, og så kan velgerne ta stilling til dem basert på det. I vår innvandringspolitikk har vi ingen ting å skamme oss over. Vi har gjort det krystallklart i mange år hvilke konsekvenser ulike naive holdninger fra norske myndigheter kan få. Nå ser vi faktisk noen av dem allerede, nettopp i debatten knyttet til tvangsekteskap, fordi vi er for naive. Vi lar ting skje, men det har ingen ting å gjøre med at vi har et annet menneskesyn eller andre verdier når det kommer til innvandrere. Vi ønsker selvfølgelig at alle innvandrere som er bosatt lovlig i Norge, skal ha et godt liv her. Det vi hele veien har kritisert, er myndighetenes manglende evne til å sette grenser for hvor man vil med denne politikken. Det syns jeg er et problem.
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Det var for så vidt sympatisk av representanten Siv Jensen at hun valgte å snakke om Fremskrittspartiets politikk. Hun er den første fremskrittspartirepresentanten i denne debatten som gjør det. Ellers er det stort sett Arbeiderpartiet som har stått i fokus når Fremskrittspartiet har hatt ordet i denne debatten. Siv Jensen snakket om at alltid når vi skulle gjøre noen grep, grep vi til å øke avgifter, øke skatter osv. Det jeg tror hun glemmer, er at de skattene, de inntektene som staten får inn, stort sett går til fornuftige ting. De går stort sett til ting som folk ønsker mer av. Hvis vi gjør en spørreundersøkelse ute i kommunene, ute blant folk, og spør: Vil dere ha bedre eller dårligere skolefritidsordninger, vil dere ha bedre eller dårligere barnehager, vil dere ha bedre eller dårligere skoler, så vil de svare: Vi vil ha bedre, vi vil ha mer av dette. Det er det de skattepengene går til, det er det vi driver med her. Også Fremskrittspartiet ønsker jo å øke en del utgifter. Siv Jensen snakker om at Fremskrittspartiet f.eks. ønsker å satse mer på veg. Ja, men de pengene må også komme fra et sted. De kommer ikke ut av løse lufta – av seg selv – uten at man drar dem inn, en del gjennom skatt og en del gjennom avgifter. Og da har vi på en måte hovedforskjellen mellom Fremskrittspartiet og oss som står på venstresiden: Det er ikke bare snakk om skattevilje her, det er også snakk om skatteevne. Vi må ha et prinsipp som er basert på at de som tjener mest, de som har mest, må bidra noe mer, slik at vi kan få en viss utjevning, og at vi kan ha en sikkerhet for at alle får de tilbudene som de har krav på. Vårt prinsipp er at de som har den sterkeste ryggen, skal bære tyngst. Mitt inntrykk er at Fremskrittspartiet har snudd dette fullstendig på hodet og ønsker å legge ryggsekken og børen over på dem som har det tøffest fra før. Det syns jeg er usosialt. Man kan ikke basere et velferdssystem, enten man bruker pengene på veger eller på skoler, på at det er de som har de laveste inntektene, de som har den veikeste ryggen, som skal bære denne børa.
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 1999-10-13:
Som ventet fokuserte Siv Jensen i sitt innlegg oppmerksomheten på skattepolitikken og den økonomiske politikken. Først vil jeg si at jeg deler hennes bekymring i forhold til innvandrerkvinner. Det engasjementet som hun la for dagen, tror jeg de aller fleste deler. Det er sterke inntrykk. Det som jeg derimot er svært usikker på, er om Fremskrittspartiet sitter med de riktige svarene og de riktige virkemidlene når det gjelder hvordan man skal løse en slik type problem. Det sa, så langt jeg kunne registrere, Siv Jensen svært lite om i sitt innlegg. Under valgkampen var det en veldig sterk fokusering på skole og utdanning. Alle ønsket å løfte dette opp på et betydelig høyere nivå, og løftene var i den anledning svært mange. Kristelig Folkeparti og sentrumspartiene var nøkterne i forhold til den problemstillingen, men gav selvfølgelig tilslutning til at skole og utdanning var et satsingsområde som vi gjerne ville ta del i, noe også budsjettet for år 2000 bærer preg av. Samtidig sa vi at vi føler et stort ansvar for å videreføre allerede vedtatte reformer og se nysatsinger i forhold til de reformer som er vedtatt, og den totale budsjettsituasjonen som vi har. Det har Regjeringen fulgt opp på områder som Fremskrittspartiet er mest opptatt av, nemlig innenfor helse, eldre og også på justissektoren. Og vi har, og det kan ikke Siv Jensen løpe fra, en historisk satsing på disse områdene både i det foregående budsjett og i det forslaget som ligger til grunn for budsjett for år 2000. Dette budsjettet, hvor Regjeringen har satset så sterkt på Fremskrittspartiets hovedsatsingsområder, definerer Siv Jensen som et grått og profilløst budsjett. Mitt spørsmål til Siv Jensen er følgende: Hva skal til for at budsjettet skal miste noe av denne gråtonen og få en farge? Jeg skal ikke spørre om hvilken, det sier seg på en måte selv, men hva skal til når den store satsingen på Fremskrittspartiets hovedområder er profilløs?
Børge Brende (Høyre), 1999-10-13:
Menneskesyn og verdier var en viktig del av vår valgkamp, også det å vise hjertelag overfor våre nye landsmenn. Derfor er jeg enig med representanten Siv Jensen i at det vi har sett avdekket rundt tvangsekteskap den senere tid, er virkelig skremmende. Det har også justisminister Odd Einar Dørum gått ut og tatt skarpeste avstand fra, og det er heller ingen dekning for dette i religionen. Men hvis man vil oppnå noe når det gjelder å få slutt på tvangsekteskap, tror jeg det er nødvendig at man bygger bro, at man går inn i dialog, ikke driver utskjelling og ikke stigmatiserer. Der har vi en felles oppgave. Mange av oss brukte ganske mye tid på dette i valgkampen, på å møte nye utfordringer, bl.a. i innvandringspolitikken, gjennom å bygge bro, skape et åpent og inkluderende samfunn. Det var ikke alle som bidro til dette. Blant annet hadde vi Fremskrittspartiets talsmenn Hedstrøm og Kleppe. De synes jeg ikke var blant dem som bidro. På det punktet var Siv Jensen også enig i valgkampen. Hun gikk ut i Fædrelandsvennen og uttalte at Kleppe altfor ofte karakteriserer innvandrergrupper og enkeltpersoner i negativ retning. «Hans tabbekvote bør snart være brukt opp», sa Siv Jensen. I går sa Carl I. Hagen i sitt replikkordskifte at Hedstrøm og Kleppe ikke hadde sagt noe galt i valgkampen. Jeg konstaterer at det er Hagen som uttaler seg på vegne av partiet, av firmaet, men jeg vil gjerne stille representanten Jensen følgende spørsmål, og da håper jeg å få svar på det: Da hun påpekte at Hedstrøm og Kleppe hadde brukt opp tabbekvoten, hva var det egentlig hun henviste til som Hagen ikke har sett?
Børge Brende (Høyre), 1999-10-13:
Representanten Hill-Marta Solberg hevdet i sitt innlegg at det bare er gjennom et samarbeid mellom Arbeiderpartiet og sentrum man kan oppnå en bedre fordeling, og henviste til utjevningsmeldingen. Jeg vil da minne om at i utjevningsmeldingen står det svart på hvitt at det var fra 1990 til 1997, da Arbeiderpartiet satt i regjering, at forskjellene i Norge økte. Det var i et budsjettsamarbeid sammen med sentrum hvert bidige år. Poenget, og det det egentlig viser, er at forskjellene minker når det skapes flere verdier, når bedriftene går bra og folk får arbeid. Så hvis vi nå mot formodning skulle få en ny nedgangskonjunktur, vil forskjellene kanskje øke, for da vil det rett og slett bli færre som får arbeid. Arbeiderpartiet advarte i fjor høst mot skatteskjerpelser og økt elavgift, spesielt økt elavgift. Det rammer usosialt, og det kunne ikke Arbeiderpartiet akseptere. I år har Regjeringen foreslått å øke elavgiften med 42 pst., noe som bidrar til at prisene til neste år vil øke med ¼ pst. på grunn av elavgiften. Statsministeren bekreftet her i dag at Arbeiderpartiet ser ut til å akseptere denne delen av pakken. I finansdebatten i fjor uttalte representanten Hill-Marta Solberg: «Arbeiderpartiet mener det er riktig å fjerne prisdrivende avgiftsøkninger» Mener representanten Solberg fortsatt at det er riktig å fjerne alle prisdrivende avgiftsøkninger i budsjettet for neste år? Hvis representanten Solberg og Arbeiderpartiet ikke mener det, hva er årsaken? Er det noe i den økonomiske utviklingen som tilsier det?
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Først vil eg rosa Høgre for at dei verkeleg har stått på når det gjeld innvandringspolitikk, også i forhold til Framstegspartiet. Eg trur det politiske Noreg treng at det er fleire som står på, så det vil eg faktisk rosa dei for. Eg veit ikkje kor lett det er å blanda seg inn i den debatten mellom Høgre og sentrumspartia. Eg trur at Per-Kristian Foss her føler seg som ein forsmådd friar, at han faktisk hadde lyst til å vera med i forhandlingar med regjeringspartia, men føler at dei har vist han ei kald skulder – iallfall til no. Men det er heilt rett det som mange har vore inne på i trontaledebatten, som også Per-Kristian Foss tok opp no, at det er store ulikskapar i samfunnet vårt. Frå Arbeidarpartiet si side meiner vi faktisk at vi må ta eit lyft for å gjera noko for dei som har minst: Dei som verkeleg har lite å leva av, må få meir. Og det betyr at dei som har mykje, må yta meir til fellesskapet. Det er også rett at ulikskapane har vorte større på 1980-talet. Og det var ein av grunnane til at Arbeidarpartiet ikkje kunne sitja med styringa lenger, for i kvart budsjett gjorde ein det lettare for dei som hadde meir, og tyngre for dei som hadde lite. Det var ikkje betre i skattepolitikken. Sjølv om det er mykje som ligg der, er det ikkje berre skattepolitikken som er med og aukar ulikskapane i samfunnet. No har vi ein situasjon i kommunane der ein gjerne ikkje klarer å stå ved dei lovnadene som ein har gjeve ved dei store reformene, fordi ein får for lite i frie inntekter. Det vert bygt færre barnehagar enn nokon gong, skulefritidsordninga er vorten så dyr at det er mange som tar ungane sine ut. Kva vil Høgre gjera for at det kan verta betre for dei som har bruk for desse kommunale tenestene når det gjeld både barnehagesektoren, skulefritidsordninga og skulesystemet? I det heile går fordelingspolitikken på meir enn berre skatt.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-10-13:
Det var vel den tidligere statsminister Jan P. Syse som sa at de beste sidene ved Høyre kommer fram i et samarbeid med Kristelig Folkeparti. Jeg tror faktisk han også mente omvendt, og tenkte kanskje da særlig på de positive erfaringene han for sin del hadde med regjeringssamarbeid, med bl.a. Kristelig Folkeparti. Vi er også godt fornøyd med samarbeid med Høyre på Stortinget når det gjelder viktige budsjettforhandlinger og saker innenfor familiepolitikk, innenfor næringspolitikk, innenfor skolepolitikk, friskolene og skolens verdigrunnlag. Så er Høyre oppgitt og skuffet over at vi søker samarbeid med Arbeiderpartiet, slik det er blitt gjentatt så mange ganger nå, som vi for øvrig gjorde i fjor, og som vi gjorde i forfjor. Det er jo på ingen måte slik at gresset uten videre er så mye grønnere på høyre side av gjerdet. Og vi ble oppriktig skuffet og oppgitt over at Høyre prioriterer ytterligere skattelettelser på bekostning av viktige politikkområder og behov i samfunnet, slik de gjorde det under behandlingen av revidert nasjonalbudsjett, hvor de gikk over hele fjøla med en rekke «mindre prioriterte områder». Og hvis en går inn i den listen der og ser på hva Høyre mener er «mindre prioriterte» oppgaver, er det bl.a. følgende: Kutt i bistanden, kutt i bevilgninger til FN-organisasjoner, kutt i adopsjonsstøtten, kutt i forebyggende og kurative tiltak innen rusmiddelomsorgen, kutt i bevilgningene til Sametinget, i tilskudd til bomiljøtiltak osv. Resultatet av skatteopplegget med Høyre for inneværende år, gjorde at vi måtte reversere den fordelingsprofil som gav skatteøkninger for høyinntektsgruppene og lettelser for lavinntektsgruppene. Det er slik at vekslende samarbeid ikke er vingling, men et uttrykk for at sentrumspolitikken er plassert både til venstre og til høyre for oss. Og vi søker muligheter for å oppnå begge deler.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Dette budsjettsamarbeidet er ikke kommet så langt at jeg har fått tittelen minister. Jeg skal for så vidt ikke problematisere rundt akkurat det, men forsøke å ta fatt i det som representantens replikk handlet om, nemlig transportkostnader. Representanten Svendsen sier at Arbeiderpartiet har bidratt til å redusere veibevilgninger. Da må jeg få minne om følgende: De to siste års statsbudsjett er gjort opp i Stortinget med støtte fra Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet har forhandlet om budsjett sammen med sentrumspartiene. Hva har så representanten Kenneth Svendsen og Fremskrittspartiet oppnådd? Jo, de har oppnådd at veibevilgningene i dag faktisk ligger 1,6 milliarder kr under nivået i den veiplanen som siste arbeiderpartiregjering presenterte. Det er resultatet av budsjettoppgjør som Fremskrittspartiet har vært med på i Stortinget de siste to årene. Det er derfor svært vanskelig for meg å se at Fremskrittspartiet og representanten Svendsen har bidratt vesentlig til at problemene i veisektoren, ikke minst i den nordlige landsdelen, skulle kunne løses på en bedre måte. Men jeg kan forsikre representanten om følgende: Et av de kravene Arbeiderpartiet tar opp i forhandlinger med sentrumspartiene, er nettopp å sikre mer ressurser til veisektoren, for vi er enig i at det trengs investeringer i samferdsel for at vi skal kunne skape gode vilkår for næringslivet, ikke minst det næringslivet som har store transportkostnader og lang vei. Vi skal også forhandle om alle sider i budsjettet, også avgiftssider, uten at jeg i dag vil kommentere det ytterligere fra denne talerstol.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Da Stortinget på 1950-tallet og 1960-tallet debatterte det norske pensjonssystemet – og Det norske storting brukte faktisk ganske lang tid på å komme fram til beslutningen om det som ble Folketrygden – stod spørsmålet om hvordan man skulle finansiere vårt trygdesystem sentralt i den debatten. Forenklet sagt stod diskusjonen om man skulle finansiere det gjennom «fonderinger», altså avsetninger gjennom fond og avgifter som den enkelte betalte, eller via skatt. Stortinget valgte i hovedsak å lande på det siste. Vi har altså et trygdesystem som er basert på skatteinntekter, som løpende finansierer trygden. Det forutsetter igjen at vi har en befolkning som er i arbeid. Hovedutfordringen vi står overfor i norsk politikk framover for å finansiere de store kostnadene som kommer på pensjonssiden, er at vi har en befolkning som er vel utdannet, som er forberedt på å møte næringslivets utfordringer i årene framover og som også kan være i arbeid når de er i yrkesaktiv alder. Det er ikke tvil om at det er det som kommer til å være det helt avgjørende punkt for framtidens finansiering av trygden. Det største problemet vi står overfor i dag, er ikke de som er mellom 60 år og 67 år, og som ikke er i arbeid. Det største problemet er alle de som er langt under 60 år, og som settes utenfor arbeidslivet, og den kraftige økningen vi har bl.a. i uførepensjonering. Det er en mye større utfordring enn at slitne 62-63-åringer kan få lov til å gå over på en avtalefestet pensjon. Arbeiderpartiet har stor respekt for de avtalene som er inngått mellom partene i arbeidslivet, og avtalefestet pensjon er en slik avtale. Vi mener at vi absolutt må basere oss på at vi står ved de avtalene inntil partene har kommet fram til noe annet. Det gjelder i så fall også det som er omtalt i budsjettet for i år, som gjelder avtalefestet pensjon. Det er ingen tvil om at det er Arbeiderpartiets standpunkt i det spørsmålet.