John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-02-21:
Vi har allerede fått to innlegg med gode bortforklaringer på ting man ikke vil gjennomføre. La meg innledningsvis få gi uttrykk for at jeg finner den foreliggende innstilling meget spesiell, idet flertallet argumenterer og konkluderer mot en enstemmig komitemerknad som flertallet selv er en del av. Innledningsvis i innstillingen uttaler en enstemmig Uttalelsen var fra et flertall i komiteen. komite følgende, at komiteen «vil understreke nødvendigheten av å få vedtatt en endring i pasientrettighetsloven som sikrer pasientene en lovfestet rett til behandling innen individuelle frister fastsatt på medisinsk grunnlag. Rett til behandling ved private institusjoner eller i utlandet for det offentliges regning dersom fristen ikke overholdes, vil styrke pasientenes maktstilling overfor helsevesenet og føre til større trygghet for å få hjelp ved sykdom». I påfølgende avsnitt i innstillingen skriver så flertallet følgende: «Forslaget i sin nåværende form vil skape uklarhet om hvem som har rett til nødvendig helsehjelp, noe som kan skape problemer i forhold til pasienters rettssikkerhet.»* Denne uttalelsen var fra et annet flertall. Jeg kan ikke forstå dette siste sitatet på noen annen måte enn at flertallet her argumenterer mot det en enstemmig komite anførte innledningsvis, og som flertallspartiene var en del av, som jeg har sitert. En enstemmig komite uttaler altså at endringen av pasientrettighetsloven, slik det er anført i forslaget, vil styrke pasientenes maktstilling overfor helsevesenet og føre til større trygghet for å få hjelp ved sykdom. Dette er en selvmotsigelse som går langt utover min forstand. Den enstemmige komitemerknaden med saksordfører i spissen gir en korrekt konklusjon på hva endring av forslaget i Dokument nr. 8:24 for 2001-2002 ville medføre i positiv forstand overfor fremtidige pasienter. Flertallets merknader, inklusive saksordfører for innstillingen, argumenterer imidlertid for det motsatte. Flertallets merknad er for øvrig en ren avskrift av hva helseministerens brev til sosialkomiteen datert 18. januar 2002, har anført som begrunnelse for ikke å anbefale forslaget vedtatt. At saksordfører fra Høyre – det partiet som sammen med Fremskrittspartiet kjempet en kamp i Odelstinget da pasientrettighetsloven ble behandlet, for nettopp å få en lovtekst som gav brukerne juridiske rettigheter – i denne innstilling kaster viktige helsepolitiske prinsipper på båten, er både skuffende og uforståelig. Under behandlingen av pasientrettighetsloven i Odelstinget uttalte representanten Annelise Høegh fra Høyre følgende: «En pasientrettighetslov skal føre pasientene til operasjonssalen – ikke til rettssalen. Spørsmålet er om flertallets forslag vil bidra til det.(Alvheim) Dagen i dag skulle vært historisk fordi en pasientrettighetslov skal sette pasientenes behov i sentrum i stedet for politiske, administrative, helsefaglige eller økonomiske hensyn.» (Alvheim) Og videre: «Det er jo nettopp flertallets uklare juridiske mål på retten til helsehjelp som vil legge grunnlag for søksmål og klagesaker. Flertallets rett til helsehjelp gjelder nemlig bare «innen de grenser kapasiteten setter». Og det er det departementet som gjennom forskrifter skal kunne bestemme …» Forslaget til endring av lovteksten i Dokument nr. 8:24 er identisk med forslaget i Sem-erklæringen kap. 11, som er sitert i helseministerens brev til komiteen av 18. januar. Likevel prøver helseministeren i samme brev til komiteen å føre i marken begrunnelser for ikke å ville anbefale komiteen å vedta forslaget. Fremskrittspartiet har i sine merknader i innstillingen tilbakevist helseministerens argumentasjon, og jeg skal derfor ikke gjenta det her. Forslaget til endring av pasientrettighetsloven i Dokument nr. 8:24, som også – som sagt – er identisk med Sem-erklæringen, er det første forslag på helse- og sosialområdet hvor den sittende regjering blir satt på en politisk troverdighetsprøve, som den nå ikke synes å bestå. At Kristelig Folkeparti heller ikke denne gangen er interessert i å gi pasientene juridiske rettigheter, er ingen overraskelse, da Kristelig Folkeparti og Arbeiderpartiet utgjorde flertallet sist vi behandlet rettighetsloven, og var de som ikke ville gi juridiske rettigheter. Kristelig Folkeparti er imidlertid verbalt svært opptatt av verdier, ikke minst verdier i helsetjenesten, men disse verdiene omfatter tydeligvis ikke syke menneskers rett til behandling innen en medisinsk forsvarlig tidsfrist – en bedre rettssikkerhet for de svakest stilte, med andre ord. Overraskende er imidlertid det standpunktet Høyre har tatt i denne innstillingen, som må kunne tolkes dithen at Høyre i helsepolitisk opposisjon hadde et helt annet helsepolitisk syn enn de nå har i posisjon. Jeg kan forsikre om at Fremskrittspartiet fortløpende vil sette Sem-erklæringen på troverdighetsprøve innen helse- og sosialpolitikken, som vi også vil gjøre det på andre samfunnsfelt. Og blir det for mange ubeståtte prøver og eksamener, må det stilles spørsmål fra Fremskrittspartiets side om vi er tjent med å ha den sittende regjering i fremtiden. Til slutt tar jeg opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen.