Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2008-12-09:
Det sies at ingen leser budsjettinnstillingen vår. Det tror jeg på, etter å ha prøvd å lese den sammenhengende i løpet av helga. Men for dem som holder ut, er det egentlig mye interessant og konsentrert som handler om hovedspørsmål i helsevesenet i denne innstillingen. Etter den å dømme er oppmerksomheten flyttet fra spørsmål om mer penger til store helsepolitiske utfordringer. Det er kanskje fordi Regjeringen i løpet av de siste par årene har tatt store grep når det gjelder å få selve grunnstrukturen i den økonomiske styringen på plass. Man har fått på plass et bedre investeringsregime med nye avskrivningsregler, som gir minst 1 milliard kr mer i året i investeringsmidler. Man har fått på plass en løsning når det gjelder pensjonsutgiftene, som var ute av kontroll. Man har fått på plass en løsning når det gjelder skjevfordelingen. Og man har fått på plass en løsning når det gjelder gjennomføring av opptrappingsplanen innen psykiatrien. Alle partier ser ut til stort sett å ta inn over seg at økningen bare i foretakenes budsjett fra 54 milliarder kr i 2002 til 103 milliarder kr i budsjettforslaget for neste år er så stor at det er andre hovedspørsmål enn dem som handler om mer penger, vi må konsentrere oss om nå. Det kommer også til uttrykk i partienes budsjettalternativer. Hvis man ser bort fra Fremskrittspartiet, har Venstre det høyeste budet som foreslår 500 mill. kr mer, altså ca. 0,5 pst. i forhold til foretaksbudsjettene, og Høyre med 230 mill. kr mer, altså 0,25 pst. – mens Fremskrittspartiet da stiller i en egen klasse. Man kunne kanskje spøkefullt si at den som skulle danne en helseregjering ut fra denne budsjettinnstillingen, ikke ville ha en veldig komplisert forhandlingsoppgave. Men det er også store spørsmål av helsepolitisk karakter som behandles, der komiteen på mange måter nærmer seg sakene på et felles grunnlag. I fjorårets budsjettdebatt og i debatten om helseministerens økonomiske redegjørelse var hovedspørsmålet her på Stortinget hele pasientforløpet – hvordan styrke sammenhengen i pasientforløpet fra forebygging til og med rehabilitering, slik at færre blir alvorlig syke og havner på sykehus. Alle var enige om at det er et stort problem at vi i Norge ligger i verdenstoppen når det gjelder hva vi bruker på spesialisthelsetjenester pr. innbygger, men at vi ikke er der når det gjelder førstelinjetjenester og forebygging. Kanskje er det derfor vi heller ikke er i toppen når det gjelder kvalitet og god ressursbruk og effektivitet i helsevesenet? Det er ikke første gangen temaet om styrking av førstelinjen og forebygging osv. har vært oppe. Det ligger i det såkalte Leon-prinsippet, og det lå i det som er kalt Wisløff-utvalget. Men uansett hvor tung denne innsikten framstår for oss nå, er det ikke tiden for å gi opp, det er ikke noe alternativ. Det skjønte den nye helseministeren, som etter et par dager på jobb i slutten av juni, var i full gang med samhandlingsreformen. Han tok kraftig tak i den tankegangen som deles av et nær samlet storting. Det uttrykkes veldig godt i flere partiers merknader. For eksempel kan jeg vise til Høyres merknader på s. 15 i budsjettinnstillingen, der selve kjernen i samhandlingsreformen uttrykkes på en god måte. Innvendingen fra opposisjonen da helseministeren lanserte samhandlingsreformen, var: Skal vi vente helt til april, skal ingenting gjennomføres i denne valgperioden? Helseministeren har ikke tenkt å vente til ut stortingsperioden med å starte på tiltak som er i tråd med samhandlingsreformen. Allerede på fredag – og det var varslet i budsjettet – ble det lagt fram hvordan man fra 1. januar vil gjennomføre endringer i ISF-ordningen, med tanke på at den ikke bare skal gjelde hva legespesialister gjør på sykehus, men at også sykepleiere og psykologer kan utløse den insentivordningen på sykehjem, i lokalmedisinske sentra, i kronikeromsorgen for kols, astma, diabetes, MS-pasienter osv. Ordningen vil på samme måte kunne brukes i forhold til lysbehandling og sårbehandling utenom sykehusene, og man vil kunne drive undersøkelser og oppsøkende virksomhet – i det hele tatt skape en bedre innsats i forhold til livsstilsykdommer, kronikeromsorg osv. Dette er jo kjernen i tiltak Stortinget allerede har etterlyst for å styrke arbeidet på områder som kan hindre strømmen inn til sykehus, og ta tak i pasientene tidligere. Jeg regner med at helseministeren vil tenke på samme måten framover i arbeidet med samhandlingsreformen – at vi ikke skal vente på alle gjennomføringstiltak til den er behandlet totalt sett, men at man vil kunne komme med sterke enkelttiltak som dette, bare det inngår i en helhet som Stortinget er kjent med og støtter. Det er viktig at man ser på alle sider ved helsevesenet som bidrar til denne spiralen med stadig flere til sykehus og stadig større utgifter, når vi jobber videre med samhandlingsreformen. Jeg tror man da må se på fastlegesystemet, og at man der kan legge opp til en finansiering som bedre stimulerer til å gjøre jobben best mulig i førstelinjen, og at man ikke ekspederer for mye videre direkte til sykehusene. Jeg tror man må se på gode mekanismer for å bygge opp lokalmedisinske sentra eller helsehus både i distrikter og bydeler, bl.a. med finansiering av observasjonssenger – slik at man ikke sender så mange til sykehus for sikkerhets skyld – og finansiering av rehabiliteringstiltak. Når det gjelder rehabilitering, tror jeg vi må innrømme at det foreløpig ikke er blitt det store løftet i denne stortingsperioden. Vi i regjeringspartiene har sagt oss enige i at rehabilitering må bli en del av denne samhandlingsreformen. Jeg håper og tror at de ISF-endringene som ble lagt fram på fredag, om hva man kan gjøre i førstelinjen, også vil kunne brukes til rehabiliteringstiltak. Jeg tror at vi ved å endre på finansieringsformene for rehabilitering i eget foretak – det er flere detaljer som må endres på når det gjelder behandling av rehabilitering i grupper, dagbehandling osv. – vil kunne gjøre rehabilitering til en sterkere del av pasientforløpet. Jeg tror også det komiteen har sagt i innstillingen om varigheten på avtaler med frivillige og private organisasjoner som driver rehabiliteringsinstitusjoner, vil føre til sterkere samhandling og bedre satsing på rehabilitering framover. Det er viktig å understreke at samhandlingsreformen ikke bare gjelder somatikken, den gjelder rusomsorgen, psykisk helsevern, eldreomsorgen osv. Det ligger i selve samhandlingsreformens kjerne at alle diagnoser og deler av helsevesenet må ses i sammenheng. Derfor handler de felles merknadene og det felles opplegget for rusomsorgen – som komitélederen var inne på før meg – nettopp om samhandling for å gjennomføre pasientforløp helt fram til et vellykket resultat. Fordi dette handler om en stor utfordring, er komiteen også enig om at det må legges opp til en ny satsing når opptrappingsplanen for rusomsorgen utløper i 2010. Det samme gjelder psykisk helse. I innstillingen preges dette av komiteens ønske om samhandling. Det er kanskje når det gjelder psykisk helse, at opposisjonen er mest kritisk, men samtidig har regjeringspartiene og opposisjonen mange felles merknader. Det gjelder bl.a. et felles forslag om å utrede behov for tverrfaglig psykisk helsearbeid i kommunene. Det gjelder å få flere psykologer i kommunene og flere psykologer i skolehelsetjenesten. Det gjelder å få andre ordninger enn at man skal ringe rundt til psykologspesialister ved hjelp av navnelister. Det gjelder å oppjustere antallet boliger det er behov for innenfor det psykiske helsevernet. Det gjelder å ha kompetanse til å ta imot krevende pasienter som overføres fra spesialisthelsetjenesten. Det er store oppgaver innenfor det psykiske helsevernet som er påpekt av både Riksrevisjonen, Helsetilsynet osv., som komiteen – regjeringspartiene sammen med opposisjonen – nærmer seg på en offensiv måte i innstillingen. Omsorgsplanen, forpliktet ved eldreforliket, handler også om samhandling. Det å få på plass kvalitetsregistre for å følge hele pasientforløpet og få personidentifiserbare kvalitetsregistre på flere områder handler også om samhandling. Det gjør også det å få på plass IKT i helsevesenet, slik at det kan tas i bruk på tvers av alle forvaltningsnivåer. Jeg vil til slutt at vi skal advare oss selv mot å knytte alle spørsmål vi nå jobber med i helsevesenet, til samhandlingsreformen. Vi skal også drive konkret politikk. Det mener jeg vi gjør i denne innstillingen, både regjeringspartier og opposisjon. Men tiltakene får mer retning og sammenheng når vi ser dem i forhold til den store reformen som er ferdig i april.