Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2008-03-04:
Verden har løst store miljøutfordringer før. På slutten av 1980-tallet - da jeg gikk på barneskolen, utrolig nok - var alle med i Blekkulfklubben. Vi gikk rundt og nynnet på strofer som: «Bruk hodet, vi har bare en klode». Og nåde den som kastet søppel i naturen når en miljødetektiv var i nærheten! Den gangen snakket vi om sur nedbør og hull i ozonlaget. Det gjør vi ikke lenger. Politisk vilje og gode beslutninger gjorde at vi løste det problemet. Tenk det! Klimatrusselen er større, både fordi konsekvensene potensielt er så mye mer alvorlige, fordi vi har så kort tid på oss, og fordi CO2-utslipp historisk har vært uløselig knyttet sammen med vekst og velstandsutvikling. Det holder ikke å skifte innhold på hårsprayflasken når klimatrusselen skal løses. Dette handler om mye mer grunnleggende ting: Hvordan vi produserer, hvordan vi forbruker, hvordan vi forflytter oss, og hvordan vi planlegger samfunnet vårt. Det er derfor noen bruker begrepet «lavutslippssamfunn». Klimaproblemet har betydning for alle samfunnsområder. Klimatrusselen har allikevel ett viktig fellestrekk med miljøproblemene på slutten av 1980-tallet. Den kan løses. Klimaendringer kan vi ikke unngå. De er allerede i gang. Men det er ikke for sent å unngå de mest alvorlige konsekvensene. Klimapanelets motto om å «håndtere det uunngåelige, og unngå det uhåndterlige» må være vår rettesnor. Det mener jeg er det viktigste budskapet fra klimapanelet. Det er ikke for sent. Vi vet hva vi må gjøre, og vi vet mye om hvordan vi skal gjøre det. Klimaforliket tar Norge og verden i riktig retning. 3 milliarder kr årlig til regnskog og overoppfyllelse av Kyoto-avtalen med 10 pst. vil bety noe for de globale utslippene. Det vil gi konkrete målbare reduksjoner, som har betydning i kampen for å få snudd den globale trenden med utslippsøkning innen 2015. Jeg ble overrasket første gang jeg hørte at regnskoghogst står for 20 pst. av verdens samlede utslipp hvert år. Det er en stor utfordring, men gir samtidig muligheten til å få til store utslippsreduksjoner raskt. Det finnes land med gode prosjekter som er i stand til å ta imot store summer, f.eks. i Brasil. Men det er også behov for et omfattende arbeid for å utvikle gode systemer. Det er et arbeid der Norge skal lede an. Det er et arbeid som kommer til å ha betydning. Ikke minst er det tiltak som kan bidra til å skape tillit mellom i-land og u-land. Det er vi helt avhengige av for å kunne få på plass en ny, mer omfattende og mer forpliktende klimaavtale etter 2012. Vår skjebne avhenger av at vi får en slik avtale på plass. Det er vårt aller viktigste mål. Arbeiderpartiet er veldig fornøyd med og opptatt av at Norge skal ta på seg en lederrolle internasjonalt for å drive disse forhandlingene framover. Disse store tiltakene som vi skal gjøre internasjonalt, er viktige. For å få til raske reduksjoner må vi gjøre mye av det som er billig. Samtidig legger klimaforliket og klimameldingen opp til en rekke nasjonale tiltak som skal ta Norge og nordmenn i riktig retning. Vi skal fram mot 2020 redusere de globale utslippene tilsvarende 30 pst. av Norges utslipp. Det har hele tiden vært enighet om at mye av dette må gjøres hjemme. FNs klimapanel har sagt at vi globalt må redusere utslippene med 50-80 pst. innen 2050. Da må vi sørge for at de store landene som nå er i voldsom utvikling, Kina, India og Brasil, ikke går veien om karbonsamfunnet. Men det er åpenbart at en slik målsetting krever omstillinger også i vår del av verden og i vårt land. Klimaforliket sier at om lag to tredjedeler av våre utslippsreduksjoner skal tas hjemme. Det viktige er at det ikke er et løsrevet mål. Det er et mål som er i samsvar med de tiltakene vi er blitt enige om. For Arbeiderpartiet har sammenhengen mellom målsettinger og tiltak vært viktig. Mongstad-prosjektet er et veldig godt eksempel på at man ikke bare gjør det som er billigst, men at man bruker ressurser på å utvikle teknologi. Noen har sammenlignet det å kutte CO2-utslipp med å plukke epler. Det er selvfølgelig billigst, lettest og raskest å plukke de eplene som henger lavt. Selvfølgelig skal vi gjøre mye av det. Men vi er i en situasjon hvor vi er nødt til å plukke nesten alle eplene ganske raskt, og da må vi også bygge en stige for å komme oss opp i høyden. Mongstad-prosjektet er stigebygging. Vi får med oss noen epler på veien, men det er egentlig ikke det viktigste. Det viktige er at vi utvikler teknologi som gjør oss i stand til å gå i høyden, så når noen sammenligner kostnadene i forbindelse med regnskogtiltak med kostnadene med å rense CO2 på Mongstad, er det egentlig helt irrelevant. Man kan ikke sammenligne det å plukke lavthengende epler med å bygge en stige. Jeg nevnte tidlig i mitt innlegg at klimatrusselen berører alle sektorer i samfunnet, og den løses bare hvis alle sektorer involveres. Saksordføreren redegjorde for de sektorvise klimahandlingsplanene. Fra Arbeiderpartiets side vil vi understreke betydningen av at vi har fått slike planer. Det legges fram handlingsplaner for petroleumsenergi, transport, industri, primærnæringer, avfall samt for kommunalt klimaarbeid og drift av statlig sektor. Sektor for sektor har vi fått satt opp potensialet for utslippsreduksjoner sammen med mål og tiltak. Det gir oss et godt verktøy for å gjennomføre målet om utslippsreduksjoner i størrelsesordenen 15-17 millioner tonn. Fra Arbeiderpartiets side er vi fornøyd med at det nå innledes nye forhandlinger med Sverige om grønne sertifikater. Dersom forhandlingene lykkes - og det håper vi at de gjør - vil det kunne gi vesentlige bidrag til bygging av ny fornybar kraft i Norge. Det er bra for klimaet, og det er bra for kraftbalansen. Vi synes også at potensialet som ligger i havkraft, er veldig spennende. Enova har beregnet at det er et teoretisk potensial for havvindmøller på 14 000 TWh. Det er så store mengder ren kraft at det er vanskelig å fatte. Til sammenlikning har vi omtrent 120 TWh kraftproduksjon i Norge i dag. Dette ligger fortsatt noen år fram i tid, men klimameldingen varsler et demonstrasjonsprogram for havvindmøller, og det omtales også i klimaforliket. Så er det enighet om en rekke konkrete tiltak, f.eks. på byggsektoren hvor innsparingspotensialet er enormt. Måten vi bygger hus på i Norge, og måten vi varmer dem opp på, kan det gjøres mye med. Det er allerede gjort mye, ved at Regjeringen strammet inn byggeforskriftene og skjerpet energikravene med 25 pst. Det arbeidet skal følges opp, og det vil komme flere innstramminger. Opptrappingsplanen for klimaforskningen med en rekke små og store konkrete tiltak for transportsektoren er også viktige punkter i det klimaforliket vi nå har kommet fram til. Målet med et klimaforlik var nettopp å sikre langsiktighet - en ambisiøs klimapolitikk som kan stå seg over tid, ved skiftende stortingsflertall og ved skiftende regjeringer. Det mener jeg at vi har klart, og Arbeiderpartiet er veldig fornøyd med at vi fikk et forlik i havn. Det er grunn til å berømme våre forlikspartnere for det. Samtidig er det ikke til å legge skjul på at vi er bekymret for hva et eventuelt nytt flertall i Stortinget vil bety. Skulle vi etter 2009 få en regjering som er avhengig av støtte fra Fremskrittspartiet, er jeg, og Arbeiderpartiet, bekymret for hva det vil bety for klimaforliket. Særlig etter den siste tidens - må jeg si - veldig interessante debatt med lansering av Fremskrittspartiets alternative klimapolitikk som de mener skal gi dem like mange stemmer som kampen mot innvandring, er det bekymringsfullt å tenke på hva det vil bety for en ny regjering som skal støtte seg på dette partiet. Det er mitt håp at denne debatten kan gi noen oppklarende svar på hvordan klimaforliket står seg i en slik sammenheng. Vil Fremskrittspartiet godta at klimaforliket må ligge til grunn for norsk klimapolitikk, dersom stortingsflertallet skifter, eller er dette et område hvor det vil bli stilt ultimative krav? Kan våre forlikspartnere garantere at klimaforliket ikke er gjenstand for kompromiss? Alvoret i klimaproblemet krever den langsiktigheten vi nå har lagt opp til gjennom klimaforliket. Vi tar store, viktige steg. Store utslippsreduksjoner er nødvendige for å unngå at temperaturøkningen overstiger 2 grader, slik verden har satt seg som mål. 2 grader innebærer store klimaendringer, men vi unngår de aller mest dramatiske konsekvensene. Vi har kunnskapen om klimaproblemet, vi skjønner alvoret i det, og vi vet hva vi må gjøre for å løse det. Historien vil felle en hard dom over oss om vi ikke klarer å handle. Klimaforliket betyr ikke slutten på å tenke eller lete etter nye løsninger og flere virkemidler som kan hjelpe oss til å håndtere den trusselen vi står overfor. Det er vi alle enige om. Men forliket betyr enighet om noen viktige mål og viktige tiltak som skal ligge til grunn for klimapolitikken framover. Jeg har sjelden vært så glad for å være med på å legge fram en sak som i dag. Klimatrusselen er vår tids største utfordring, og klimaforliket tar konsekvensene av det.