trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2002-04-18:
I den senere tid er det innført krav om at årsberetninger skal inneholde informasjon om bedriftenes arbeid med helse, miljø og sikkerhet, noe som allerede har utvidet omfanget av beretningene betydelig. Nå ønsker man altså å utvide dette til også å omfatte likestilling. Faren for at årsberetningene etter slike utvidelser ikke egner seg som redskap for tradisjonelle økonomiske analyser, er i henhold til næringslivet meget stor. Fremskrittspartiet mener at det er åpenbart at forslaget medfører betydelig arbeid for foretakene, særlig for dem som ikke har store personalavdelinger, og det er faktisk de fleste i disse bransjene. Det er jo også slik, som jeg sa i mitt hovedinnlegg, at dette forslaget rammer blindt alle regnskapspliktige, også de såkalt små foretakene, som jeg er bekymret for. Det er også et spørsmål om behovet innenfor enkelte firmaer for å redegjøre for likestillingspolitikken. Hva med firmaet Thorvaldsen & sønner i betongsaging – åtte mann ansatt, ikke én kvinne i bransjen? Likestilling internt i bedriften kan man stille spørsmålstegn ved. Hva med de tre venninnene som har etablert en frisørsalong, og som ikke har de minste planer om å ekspandere? Hva med min kjærestes firma, som driver innen gulvbransjen og har én kvinne og fem menn ansatt? Skal hun skrive årsberetninger om hvordan de skal styrke sjefens stilling ytterligere? Det er en del spørsmål som henger i luften i forbindelse med det som ser ut til å bli vedtatt i dag. Vi registrerer jo at det blir vedtatt. Jeg vil spørre statsråden om hva hun vil gjøre for å komme næringslivet i møte og for å prøve å få en praktisk utforming av disse reglene som blir til å leve med for de små og mellomstore bedriftene.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2002-04-18:
Jeg skal ikke bidra til å forlenge debatten på en sen kveld som dette, bare tilføye noe til det jeg sa i mitt forrige innlegg. En del bedrifter har meldt at de synes dette skjemaveldet blir veldig komplisert. Man pålegger dem veldig mange ekstraoppgaver, og dette kan bli tungt å bære for mange. Det har vi en viss forståelse for. Jeg vil bare presisere at hovedformålet med denne loven og med bestemmelsen som pålegges om at de skal utarbeide årsberetning der det skal redegjøres for likestilling i virksomheten, er først og fremst å få økt fokusering på likestillingsarbeid, mer systematisk oppmerksomhet mot likestilling i virksomheten. Men når det er sagt, vil jeg understreke at for oss er ikke noe tiltak i seg selv hellig. Det dreier seg kun om virkemidler. Vi ønsker ikke at disse lovendringene skal stanse eller reversere det viktige og nødvendige forenklingsarbeid som samarbeidsregjeringen har satt i gang. Vi tror at økt fokusering på likestilling og samarbeidsregjeringens forenklingsarbeid må la seg kombinere. Det har jeg lyst til å understreke til slutt.
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2002-04-18:
Alle barn som av ulike grunnar er plasserte i barnevernsinstitusjonar, er svært sårbare, og minstekravet frå oss stortingspolitikarar er at vi gjer alt vi kan for at barnevernsinstitusjonane vert kvalitetssikra. Dette burde ha vore gjort for fleire år sidan. Senterpartiet har ved fleire høve uttrykt at alle barnevernsinstitusjonar treng kvalitetssikring i form av ei godkjenningsordning. Dessverre har det ikkje vore fleirtal for det i Stortinget, og eg vil minne om at både under regjeringa Gro Harlem Brundtland og regjeringa Jagland sa Arbeidarpartiet nei til å godkjenne private barnevernsinstitusjonar. Eg er derfor glad for at det no verkar som om alle parti ser at det her trengst ei lovendring for å sikre at desse barna får det best moglege tilbodet, når t.d. omsorgssvikt fører til at det offentlege må ta ansvaret for å sikre at denne gruppa får ein trygg oppvekst. For meg og for Senterpartiet er det viktig at departementet set i gang dette arbeidet snarast, og argumentet om å sjå dette i samanheng med den pågåande gjennomgangen av fylkeskommunen sine oppgåver er etter Senterpartiet si meining eit altfor defensivt syn. Faktisk vil eg seie at det er urettferdig i forhold til barns og unges behov og i forhold til å ta deira behov på alvor. Når vi også veit at det stadig kjem endringar frå Regjeringa som er i strid med den oppgåvefordelinga som Stortinget gjorde vedtak om våren 2001, er det endå meir viktig at det vert tatt tak i dette umiddelbart. Det fortener desse barna. Eg vil faktisk utfordre statsråden når det gjeld ei konkret problemstilling. Kor lang tid kan statsråden akseptere at det tek før vi får til ei kvalitetssikring til barnas beste? Primært hadde Senterpartiet ønskt at departementet la fram ei sak for Stortinget umiddelbart etter at dei høyringsnotata som eg veit statsråden har sendt ut, er innkomne. Men det vil ikkje få fleirtal i denne salen, og for å vise at dette er ei alvorleg sak, ei hastesak for Senterpartiet, kjem eg derfor til å anbefale mi stortingsgruppe til subsidiært å stø Arbeidarpartiet sitt konkrete lovframlegg. Vi er redde for at dette vil kome til å dra ut i tid, med tanke på alt som stadig kjem frå Regjeringa når det gjeld fylkeskommunane og dei oppgåvene som tilligg dei i dag, og som nå går ei veldig usikker tid i møte.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-04-18:
Det står i odelstingsproposisjonen at dette spørsmålet som representanten tar opp, måtte utredes i samarbeid med Kirken, og at et forslag ville bli sendt ut på høring høsten 2001. Dette var fra den forrige regjering. Dette spørsmålet er ikke utredet og har heller ikke vært på høring. Det pågår en dialog mellom Kultur- og kirkedepartementet og Kirkerådet. Personlig har jeg også tatt kontakt med Kirkerådets leder og ønsker i nærmeste framtid – vi har avtalt et møte – å reise denne problemstillingen. Unntaket for indre forhold i trossamfunn i § 2 må også ses i sammenheng, har jeg lyst til å nevne, med bestemmelsene i Grunnloven § 2, som sikrer retten til fri religionsutøvelse, og bestemmelsene om religionsfrihet i internasjonale menneskerettighetskonvensjoner, eksempelvis Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, EMK, artikkel 9. Den norske kirke, som ett blant mange trossamfunn i Norge, omfattes av unntaksbestemmelsen i likestillingsloven. En opphevelse av denne bestemmelsen vil følgelig være i strid med ovennevnte bestemmelse, og komiteens flertall, bestående av Kristelig Folkeparti, Høyre og Fremskrittspartiet, støtter også dette syn. Vi har en jobb å gjøre før vi kommer så langt. Jeg skal i hvert fall ta et initiativ.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-04-18:
Under utarbeidelsen av loven var det også en diskusjon knyttet til handlingsplaner for likestilling i bedriftene. Der har både Sverige og Finland en lovfestet plikt. Det ville vært en mye strammere og mye mer omfattende bestemmelse for næringslivet. Vi har altså valgt å gå til en skjerping av aktivitetsplikten og en redegjørelse i årsberetninger eller budsjett når det gjelder likestilling. Det er ikke snakk om å legge til rette for svære skjemaer og utredninger. Det er snakk om å skrive en kort melding i årsberetningen der det fremgår at man er opptatt av likestilling, at man har gjort enkle grep for å sørge for å etterleve dette. Det er opp til bedriften hvor mye de har lyst til å skrive. Men jeg har lyst til å nevne at kanskje er Fremskrittspartiet litt gammeldags når de ikke vil ha dette inn i loven. I USA, i Canada og i en rekke andre land er man meget opptatt av dette. De oppfyller sin aktivitetsplikt når det gjelder likestilling, med glede, og i USA sier man ganske åpent at man vurderer det som et markedsfortrinn at folk kan lese i årsberetningene at de er opptatt av likestilling. Det er rett og slett et pluss for bedriftene. I Norge har vi et prosjekt som Barne- og familiedepartementet støtter, der 60 bedrifter i det private næringslivet er inne i et forsøk, i et prosjekt hvor de jobber med aktivitetsplikt og redegjørelse for likestilling i årsberetninger. Det er stor entusiasme, og jeg tror personlig at dette er et fortrinn for bedriftene. De har et konkurransefortrinn når de faktisk velger å sette likestilling på dagsordenen og bruker de ressursene som kvinnene representerer.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-04-18:
Det har vært en spennende sak å jobbe med, og selv om representanten ikke akkurat spurte, kan jeg si at vi er kommet til at akkurat når det gjelder private aksjeselskaper, har man ikke hatt noe ønske om å innføre denne ordningen. Det er svært mange små aksjeselskaper i landet vårt, og det ville kanskje være urimelig der hvor det var én ansatt, som det ofte er i disse selskapene. Jeg har jo hatt en slik bedrift selv. Nå er jo jeg tilfeldigvis kvinne, men i alle fall mener vi at en del bedrifter er så små at vi ikke ønsker å pålegge dem denne ordningen. Når det så gjelder sakens videre gang, jobber vi intensivt. Vi har startet arbeidet og er godt i gang, og jeg regner med at vi skal klare å fremme loven enten på slutten av 2002, altså til høsten, eller senest i begynnelsen av 2003, så loven ligger ikke langt unna. Så spør representanten om jeg tror at vi får dette til uten lovendring. Det er faktisk opp til næringslivet. De har jo hatt lang tid på seg. I 2005, når loven eventuelt skal iverksettes, har de hatt ti år på seg fra vi først begynte med denne diskusjonen. Det er i alle fall lenge nok, og jeg kommer ikke til å kvie meg for å sette loven i verk dersom man ikke har oppnådd kjønnskvotering pr. 1. januar 2005. Det er Regjeringens intensjon.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-04-18:
Det er i dag et unntak for trossamfunn, og det er jo flere trossamfunn enn Den norske kirke i Norge. Grunnen til at Regjeringen og jeg ønsker å avvente dette, er at vi vil gjøre dette i samarbeid med Kirken. Vi ønsker ikke å ta initiativ på egenhånd uten at de som er berørt, har vært i samtale med oss. Og uansett bør et slikt forslag utredes og sendes på høring. Det er ikke bare, synes jeg, å ta en beslutning om dette fra Stortinget uten at de det gjelder, er med. Det var jo også regjeringen Stoltenbergs intensjon, hvilket ikke skjedde. Det står også nedfelt i proposisjonen.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-04-18:
Den eneste grunnen til at forslaget ble trukket tilbake, var at Regjeringen vurderte det som nødvendig å avklare hvor ansvaret for barnevernsinstitusjonene skulle ligge i fremtiden, før Stortinget vedtok en godkjenningsordning. Som kjent er spørsmålet om fremtidig organisering av fylkeskommunens oppgaver på barnevernsområdet utløst av Stortingets behandling av St.meld. nr. 31 for 2000-2001 om oppgavefordelingen mellom kommune, fylke og stat. Det er etter min mening ikke mulig å behandle spørsmålet om oppgavefordelingen og godkjenningsordningen uavhengig av hverandre. Dette synliggjøres ikke minst ved at det nettopp er fylkeskommunen som er foreslått som godkjenningsmyndighet i det forslaget til godkjenningsordning som ble fremmet for Stortinget av regjeringen Stoltenberg, og som nå er fremmet på nytt av representantene Bekkemellem Orheim og Faldet. Dersom det blir foreslått og senere besluttet å legge fylkeskommunens oppgaver på barnevernsområdet til et annet forvaltningsnivå, må spørsmålet om godkjenningsmyndighet vurderes på nytt. Det er derfor jeg mener at spørsmålet om fremtidig organisering må avklares før det vedtas lovendringer som gjelder godkjenningsordningen. Den 12. februar 2002 sendte departementet ut et høringsnotat med alternative forslag til ny organisering av fylkeskommunens oppgaver både på barnevernsområdet og familievernsområdet. I høringsnotatet er forslag om kvalitetskrav og godkjenningsordning tatt med. Det fremgår klart av høringsnotatet at departementet vil foreslå en hjemmel for å stille kvalitetskrav og en godkjenningsordning for private institusjoner, uavhengig av hvilken alternativ løsning som velges for den fremtidige oppgavefordelingen. Høringsfristen for ovennevnte høringsnotat gikk ut den 5. april. Departementet arbeider nå med å gjennomgå de mange innkomne høringsuttalelsene. Regjeringen vil deretter ta stilling til spørsmålet om fremtidig oppgavefordeling og organisering av fylkeskommunens oppgaver på barnevernsområdet. Dersom det blir besluttet å legge fram et forslag for Stortinget som innebærer en ny organisering, vil forslaget om kvalitetskrav og godkjenningsordning, herunder om godkjenningsmyndighet, tas inn i dette forslaget, slik at Stortinget kan se disse spørsmålene i sammenheng. Hvis det besluttes å opprettholde dagens organisering, vil forslag til godkjenningsordning og kvalitetskrav fremmes for Stortinget umiddelbart etter at denne avklaringen er gjort.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2002-04-18:
Den norske kirkes syn på likestilling mellom kjønnene har endret seg siden loven ble vedtatt. Som representanten Lånke sa har også Kristelig Folkeparti innsett at det er viktig å benytte seg av den erfaring og referanse som kvinner har i hverdagen. Ja, til og med Kirkerådet har påpekt i sin høringsuttalelse at det for lengst er fastslått at kvinner og menn skal likestilles ved ansettelser i Kirken. Jeg håper at statsråden kan si seg enig i Kirkerådets uttalelser når de sier at forskjellsbehandling av kvinner og menn ved ansettelser ikke kan begrunnes i Kirkens lære, og at ulik behandling på grunn av kjønn derfor ikke kan sies å ha noen «nær sammenheng med religionsutøvelsen» i Den norske kirke. Følgelig vil det heller ikke være noe inngrep i religionsfriheten om loven kom til anvendelse. Forutsetningen for at ansettelse av prester skal omfattes av unntaket, synes derfor å være bortfalt. Jeg vil gjerne høre statsrådens syn på dette.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2002-04-18:
Det kan godt hende representanten Rafiq og jeg snakker litt forbi hverandre. Men la meg slå fast at vi ønsker å få kvinner inn i styrer, råd og utvalg, slik at de kan sitte i disse styrer, råd og utvalg som innstiller ledelsen. Og da håper jeg at det ikke bare blir «gutteklubben Grei» som sitter og innstiller, men at vi deler de erfaringer og den kompetanse som også kvinner sitter med. Jeg er i hvert fall helt sikker på at da Arbeiderpartiet i sin tid kjempet for kjønnskvotering, ble vi harselert med og faktisk litt mobbet av andre partier fordi vi kjørte noe så tullete. Hadde vi ikke gjort det, tror jeg jeg tør si at det kanskje ikke hadde vært så mange kvinner som hadde tort å prøve seg i politikken. Det at vi jobbet med disse tingene, har gjort sitt til at også andre partier har skjønt hvor viktig det er at begge kjønn er representert i samfunnet og i politikken. Og hvis vi skal være ærlige, så sitter det kanskje flere kjønnskvoterte mennesker her i denne salen enn vi liker å tenke på.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2002-04-18:
Det er mye som opprører meg ved likestillingsloven. Den er, som kjent, etter vårt syn overflødig og har ikke den tilsiktede virkningen. Senest på mandag kunne man lese at jenter fremdels velger det tradisjonelle. Kanskje er det faktisk slik at jenter i dag ønsker å velge uten å bli styrt av det offentlige? Jeg er så heldig at jeg kjenner en rekke av disse unge jentene, og jeg ser ikke akkurat ubesluttsomhet og usikkerhet som noe fellestegn hos disse – sterke, flotte, unge jenter som gjør sine valg. Og la oss nå la dem gjøre disse valgene uten at det offentlige skal regulere dem til jobber de ikke finner meningsfylte. Prinsippet som ser ut til å ha befestet seg i en rekke partier, er at vi kvinner er et beskyttet kjønn som trenger særbehandling, og at vi, kvinner altså, er så lite i stand til å ta vare på våre interesser at vi trenger en lov som tar vare på oss. Det kan synes som at det må sitte svært mange kvinner rundt om i de politiske miljøene med dårlig både selvbilde og selvtillit, når de mener at det eneste virkemiddelet for å oppnå likestilling er gjennom lov. Jeg viser til § 3 i forslag til ny likestillingslov, hvor man altså går inn for særbehandling av ett kjønn. Fremskrittspartiet er visst det eneste partiet som faktisk har troen på at menn og kvinner har lik evne og vilje til å handle på egne vegne. På 1970-tallet, den gang kvinnenes arbeidskraft var nødvendig og man brukte alle overtalelseskunster for å lokke dem bort fra kjøkkenbenken, var det kanskje nødvendig å brøyte vei og endre holdninger. Men dette er 30 år siden, og heldigvis har utviklingen gått fremover for både menn og kvinner. For meg og sikkert for flere enn meg oppfattes likestillingsloven ikke som noe annet enn en lov som diskriminerer kvinner. Noen partier mener visst at vi kvinner fremdeles er «det svake kjønn», som verken er i stand til å hevde vår rett eller kan gjøre våre egne valg. Ja, man mener altså at kvinner trenger en særlov for å kvoteres inn i jobber de ellers ikke ville ha fått hvis de konkurrerte på like vilkår med menn. Dette er diskriminering, og de partiene som fremdeles i 2002 har dette snevre og diskriminerende kvinnesynet, burde snarest mulig ta seg en tur ut i verden, utenfor dette hus. Jeg tror de ville bli overrasket over hva de fikk se. Det finnes andre lover som kan ta tak i noe av det som likestillingsloven omfatter, f.eks. arbeidsmiljøloven og straffeloven. Man trenger ikke egne nemder som skal være dommere i saker som blir rammet etter denne loven. Det er derfor vi har domstoler. Det er opprettet likestillingsutvalg, likestillingsombud, likestillingsdirektør og likestillingssenter, og skal vi tro det vi leser, så har ikke dette hjulpet det minste, i alle fall ikke på unge jenters yrkesvalg. Og da er ikke dette annet enn bortkastede skattekroner.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2002-04-18:
Bakgrunnen for dette Dokument nr. 8-forslaget er at Regjeringen trakk en tilsvarende sak tilbake i høst, fordi man ønsket en total gjennomgang av barnevernets organisering og av hvor ansvaret skulle ligge, det være seg kommune, fylke eller stat. Forslagsstillerne syntes dette var en for viktig sak til at man kunne utsette den, og fremmet derfor dette Dokument nr. 8-forslaget. Det skal ikke være tvil om at komiteen ser det som svært viktig at barn som plasseres i barnevernsinstitusjoner, skal ha en så trygg oppvekst som mulig. Det er klart at det ofte er traumatisk for barn å bli revet ut av familien sin og plassert på institusjon. Komiteen har merket seg at forslagsstillerne ønsker å foreslå en ny bestemmelse som gir departementet mulighet til å gi forskrifter om kvalitetskrav til barnevernsinstitusjonene, samt en særskilt godkjenningsordning for private institusjoner. Nå har Barne- og familiedepartementet allerede sendt ut på høring til kommunene tre ulike forslag til organisering av barnevernet. Komiteens flertall mener det er viktig at man ser det totale barnevernstilbudet under ett, og at det derfor er naturlig at man avventer resultatet av høringene i kommunene og proposisjonen som er varslet fra Regjeringen. Komiteens flertall anbefaler derfor at forslaget vedlegges protokollen. For Fremskrittspartiet er barnevernet en svært viktig sak på flere områder. Vi er selvsagt, i likhet med både Arbeiderpartiet og SV, svært opptatt av at barn som oppholder seg i institusjon, skal ha det trygt og godt. Det bør selvsagt være kvalitetskrav til alle barnevernsinstitusjoner for å unngå at barn som er under det offentliges ansvar, lider noen form for overlast. Men Fremskrittspartiet synes det er riktig å se på det totale barnevernstilbudet for å sikre nettopp dette. Blir det en total omorganisering av barnevernet, blir det feil, slik Fremskrittspartiet ser det, at man allerede nå legger føringer som kanskje i løpet av noen få måneder må endres. Derfor velger vi å ta debatten når proposisjonen kommer til behandling.
Inge Lønning (Høyre), 2002-04-18:
Jeg vil gjerne knytte noen bemerkninger til to tema som har vært fremme i debatten. Det ble hevdet av representanten Sollied Øveraas at likestilling går svært seint i Kirken. Det avhenger av hva man sammenligner med. Jeg tror faktisk at det ikke er noen organisasjon i det norske samfunn som har en så god fordeling i styrende organer og råd som Den norske kirke har. Det går et godt stykke utenpå de fleste politiske partier som er representert i denne sal, og jeg tror derfor at det utsagnet trenger å nyanseres. Det som er riktig, er naturligvis at det tar tid før det er utdannet tilstrekkelig mange kvalifiserte kvinner til at det blir jevn fordeling i prestestillinger. Det er naturligvis riktig. Men det vil knapt forandres det ringeste ved at man bruker lovgivningen. Og her må jeg få lov til å knytte en liten kommentar til Trond Giskes innlegg. Det forhold at Kirkemøtet i Den norske kirke har uttalt at likestilling er i samsvar med kristen etikk, er jo ikke det samme som at Kirkemøtet i Den norske kirke har bedt om at Den norske kirke lovmessig skal særbehandles i forhold til alle andre trossamfunn i dette land. Det er rett og slett å blande kortene å argumentere på den måten. Selvsagt er likestilling i samsvar med kristen etikk, men det er jo ikke dermed sagt at lovgivningen skal påtvinge alle kristne trossamfunn oppfatninger som ikke er til stede i disse trossamfunn. Det ville jo være litt spesielt om vi i Norge f.eks skulle forlange at den romersk-katolske kirke for å få lov til å praktisere i Norge skulle akseptere kvinnelige prester, når alle vet at dette er i strid med denne kirkes lære. Det forekommer meg nokså opplagt at det ville være like urimelig å lage særregler for ett av de mange kristne trossamfunn i dette land på dette området. Så en liten merknad: Jeg er glad for at komiteens flertall, alle unntatt Sosialistisk Venstreparti, har slått fast i tilknytning til § 6 at utgangspunktet når det gjelder opptak til utdanning, må være en individuell vurdering av om den enkelte oppfyller kravene til opptak, og at den best kvalifiserte søker skal gis opptak først. Det burde jo være selvsagt, men undertiden er det nødvendig å si det selvsagte også. Jeg tror det er riktig i tilknytning til denne bestemmelse også å peke på at problemet der hvor det er en markert ulik fordeling mellom kjønnene når det gjelder høyere utdanning, ligger ikke der. Det ligger et helt annet sted, nemlig i at det ikke er tilstrekkelig mange søkere fra det underrepresenterte kjønn. Og det problemet løser man ikke ved radikal kjønnskvotering.
Inge Lønning (Høyre), 2002-04-18:
Jeg er litt usikker på hva de statistiske regnestykkene som ble presentert, refererer seg til. Om dette gjaldt alle former for universitetsutdanning, tror jeg regnestykket må være direkte galt. Hvis det var meningen at dette skulle gjelde for én bestemt utdannelse, nemlig teologiutdannelsen, siden det var Den norske kirke som var hovedpoenget, kan jeg fortelle representanten Giske at det allerede i dag er mer enn 50 pst. kvinnelige studenter. Og hvis man fremskriver det og regner med alminnelig, normal levealder, tror jeg vanskelig man kan komme frem til 2100 før det vil være noenlunde lik fordeling. Så jeg tror det må være noe i det regnestykket som ikke stemmer. Til det andre punkt i Giskes innlegg må jeg si at noe av det mest bisarre jeg har hørt, er at religionsfriheten skal avgjøres av hvor stort et religionssamfunn er. Den skal gjelde for små trossamfunn, men ikke for store, hvis jeg oppfattet resonnementet riktig. Hva slags forståelse av begrepet «religionsfrihet» som ligger til grunn for det, skulle jeg gjerne ha fått utredet nærmere. Nå har jo representanten Giske brukt opp sin taletid, så det får bli ved en senere anledning. Men jeg tror det er en relativt unik forståelse av religionsfriheten i verdenssammenheng man i så fall vil introdusere i Norge.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-10-24:
Jeg syns det har vært en fin runde. Jeg syns det er betryggende å høre at Fremskrittspartiet snakker så positivt om folkehøyskolene, og det er godt å høre at Arbeiderpartiet har fjernet seg langt fra de «herneske» budsjetter, som ikke akkurat hadde et godt øye til folkehøyskolene. Så jeg tror vi nå snakker om et nytt begrep, nemlig bred politisk kjærlighet til et skoleslag som har blitt framhevet her i dag. Men det var en bemerkning jeg glemte i innlegget mitt, og det var rart jeg glemte det, for jeg har irritert meg over det helt siden loven kom. Jeg syns det er veldig dumt at loven er på bokmål når vi vet hvor mange av skolene som bruker nynorsk. Jeg håper at departementet tar innover seg at saksordføreren har valgt å la hele innstillingen fra komiteen være på nynorsk. Så ved neste korsvei håper jeg at man tar innover seg den målformen som skoleslaget faktisk bruker for det meste.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2002-10-24:
La oss innledningsvis være enige om at folkehøyskolene er en vidunderlig oppfinnelse. Jeg kan slutte meg fullt ut til saksordførerens hyllest til folkehøyskolen og si at også vi i Arbeiderpartiet har et varmt bankende hjerte for det skoleslaget, først og fremst fordi det er et frikvarter. Folkehøyskolen gir et frikvarter til unge som er på søken etter de riktige valgene i livet, men er også et påfyll for voksne som i ulike faser kan trenge det underveis. For Arbeiderpartiet er det viktig at folkehøyskolen fortsatt skal være kulturbærer, samtidig som den frilynte folkehøyskolebevegelsens idealer bringes med videre. Vi har sett at mange folkehøyskoler har modernisert seg de siste ti årene, og vi ser at antall studenter og antall elever øker. Også bredden i valgene innenfor folkehøyskolene har blitt atskillig større. Vi gleder oss over at flere unge velger et slikt frikvarter i livet, og at mange voksne også synes at det er flott. Den loven som vi vedtar i dag, er etter min mening et skritt på veien for å gjøre skolene mer uavhengige. De står i en friere stilling etter dagens vedtak enn de har gjort tidligere. Men en slik frikobling trenger ikke alltid bare å være av det gode. Arbeiderpartiet ønsker i den sammenheng, sammen med SV, at departementet skal utpeke en representant til folkehøyskolenes styrer, ikke bare fordi skolen nå skal drives bare med statlige midler og få statlige driftstilskudd, men like mye for at det offentlige skal ha en ambassadør i folkehøyskolesystemet. Vi tror det er viktig at man har med flere enn dem som hører til i skolens innerste krets, at man fra utsida kan komme inn i styrene og ha kunnskap om drift av høyskolene, og, som jeg sa, være ambassadør for høyskolene inn i det offentlige systemet. Den muligheten taper vi med det vedtaket som gjøres i dag, og det beklager jeg. Vårt anliggende har også vært at man skal føre et godt tilsyn med hvordan man bruker offentlige midler. Men det viktigste for oss er egentlig at folkehøyskolene fortjener at noen har kunnskap om dem, og at disse kan være ambassadører ute. Jeg tror folkehøyskolen taper på den nye ordningen i lengden. Så ønsker jeg å ta en liten visitt innom revidert nasjonalbudsjett for 2002. Der ble det gjort et vedtak om at studentene ved folkehøgskolene skal ha den samme årlige utdanningsstøtten som andre studenter, altså ingen avkorting. Flertallet har videre lagt til grunn at det skal gjelde fra 1. januar 2003, og dermed få virkning fra andre halvdel av skoleåret 2002-2003. Men Regjeringen har i sitt budsjettforslag for 2003 elegant oversett et flertallsvedtak og lagt inn at endringen først skal kunne bli gjort gjeldende fra høsten 2003. Det ønsker vi å komme tilbake til ved årets budsjettbehandling.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2002-10-24:
Det kunne være fristende å følge opp saksordførerens glødende innlegg om boplikten for prester, men jeg tror jeg skal holde meg til saken, som handler om inflasjonsjustering av Opplysningsvesenets fond. Da flertallet i forbindelse med budsjettet for 2002 påla Regjeringa å fremme et forslag om at grunnkapitalen i fondet skulle inflasjonsjusteres, gikk Arbeiderpartiet imot. Det er fortsatt vårt standpunkt. Vi ønsker ikke en slik inflasjonsjustering, og jeg skal begrunne hvorfor. Vi frykter at en slik ordning kan redusere framtidig handlefrihet, at en vil kunne begrense fondets muligheter til aktivt å nyttes til kirkelige formål, og det kan føre til store svingninger i de årlige beløpene som går til Kirkens aktivitet. Dette gir grunn til bekymring siden vi allerede nå vet hvilket press som ligger i økonomien til å finansiere de stadig nye kirkelige gjøremål. Vi mener at en slik inflasjonsjustering vil svekke Kirkens muligheter og Kirkens stabilitet og økonomi. I ytterste konsekvens kan det føre til store svingninger i overføringene fra fondet til kirkelige gjøremål og skape usikkerhet omkring allerede etablerte aktiviteter i Kirken. Det kan, som nevnt i våre merknader, også berøre Kirkerådet, og det synes vi er svært uheldig. Kirkerådet er en politisk kraft i den kirkepolitiske hverdagen, og det har både behov for og rett til stabilitet rundt sin virksomhet. Jeg synes det er merkelig at Kristelig Folkeparti vil være med på å flytte fokus bort fra fondet ved å si at inflasjonsjusteringer er viktigere enn å sikre forutsigbar drift av aktivitetene. Børssvingninger blir på en måte viktigere enn en kapitalforvaltning, som er litt mer langsiktig. Sjølsagt kan en jo tenke seg at flertallet i dag har et ønske om at Stortinget skal gå inn og finansiere mer, at staten skal ta på seg ytterligere kostnader ved Kirkens drift, men med Bondevik-regjeringens stramme budsjett har vi fra Arbeiderpartiet ikke sett det som sannsynlig. Arbeiderpartiet frykter at flertallet i dag vil svekke Kirkens muligheter for stabile økonomiske rammevilkår på flere viktige arbeidsområder og vil gå imot forslaget om å inflasjonsjustere grunnkapitalen i Opplysningsvesenets fond.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2002-10-24:
Det må jo være uvanlig at en representant går opp og påstår at mindretallets merknader er et resultat av at man ikke har skjønt saken. Jeg har aldri hørt det før, og jeg håper ikke at det er den type debatt komiteen legger opp til for framtida. Jeg forbeholder meg retten til å være uenig med flertallet, til å være uenig med representanten Søren Fredrik Voie også i framtida. Det er ingen grunn til å påstå at om man er uenig med regjeringskoalisjonen, så har man misforstått saken.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2002-10-24:
Dette begynner å bli artig! Til representanten fra Kristelig Folkeparti vil jeg referere hva som ble sagt i sted, nemlig at denne saken som vi nå debatterer, er kommet opp fordi det har vært et politisk press for å ta i bruk mer av fondet til kirkelige formål. Fondet er jo rettet inn mot kirkelige formål. Forskjellen er at Stortinget ønsker å ta ut mer til kirkelige formål. Jeg synes det blir så små nyanser her at jeg har lyst til å spørre representanten fra Kristelig Folkeparti: Finnes det en annen dagsorden enn den som er i denne saken? Er det en skjult dagsorden? Eller er det slik at Kristelig Folkeparti nå ønsker å bruke fondet til noe annet enn til kirkelige formål? Det kunne en få inntrykk av.
Harald Espelund (Fremskrittspartiet), 2002-10-24:
Foregående taler uttrykte en liten beklagelse over at han ikke hadde fått oppleve hvordan det var å gå på en folkehøyskole. Når man hører Venstres beskrivelse av de realitetene man kanskje opplever der, forstår man at man kanskje har gått glipp av noe. Men som vi ser av det som står i papirene, er det jo ikke for sent. Man kan på sine litt eldre dager søke opptak. Jeg vil tro at representanten som var oppe her før meg, ville kunne komme inn og kanskje oppleve litt av de utfordringer det er å gå på en folkehøyskole. Det er stor enighet i det politiske miljø om at folkehøyskoler er en positiv ting å kunne ha med seg. Fremskrittspartiet har noen egne merknader i saken, og vi har også noen forslag til endringer i loven. Jeg får benytte anledningen, mens jeg husker det, til å ta opp våre forslag her, slik at de blir stemt over. Det er mye vi kan slutte oss til, og jeg har da lyst til spesielt å ta for meg det som Fremskrittspartiet har litt betenkeligheter med. Det står øverst på side 4 i den innstillingen vi har foran oss i dag: «Fleirtalet merkar seg også at som ein konsekvens av at eleven har rett til å få dokumentert realkompetansen sin, blir den einskilde folkehøgskolen pålagd å utarbeide ein slik dokumentasjon». Fremskrittspartiet synes at skolen bør, for rett og slett å følge opp det som står i dette punktet, ikke være karakterfri, men ha en særskilt bedømmelse. Vi vet at når vi har tilegnet oss realkompetanse, må det dokumenteres i omtrent alle sammenhenger i fortsettelsen. Vi synes at det også må gjelde folkehøyskolene. Vi vet at skolene i dag bygger på lov av 1984, og at forslaget her går ut på å forenkle, gjøre dette litt mer forutsigbart og også avklare uklarheter som kanskje lå i den foregående loven. Dette er selvsagt vi i Fremskrittspartiet veldig glad for. Vi mener det må være en fri etablering basert på nasjonale godkjenningskriterier. Vi mener også at folkehøyskolene må ha en pedagogisk frihet. Der vil vi faktisk gå en liten grad lenger enn det som vi mener de andre partier gjør, ved at skolene skal ha større frihet til å tilsette egne lærerkrefter, kanskje uten den spesielle kompetanse og det kompetansenivå som man ser i undervisningen i dag. Elevene må ha krav om realkompetanse i det de har lagt ned av arbeid. Vi mener at tilskuddet til skolene skal baseres på to elementer, basistilskuddet og tilskuddet pr. elev. Vi mener at dette bør settes så høyt at det dekker, og gir en forutsigbar situasjon for de skolene dette gjelder. Vi mener også at styret skal selv velge den pedagogiske og administrative ledelsesformen, og det har vi lagt inn i det forslag som vi har fremmet. Vi har også forslag til § 6 Forskrifter, om at departementet kan gi nærmere forskrifter om kursordning, internat og kontroll. Jeg tror det var det vesentlige.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-24:
Det er jo bra at statsråden minner oss på budsjettarbeidet og det ansvaret vi har der, og at vi gjør riktige ting i forhold til det. Jeg vil gi ros til statsråden for at hun understreket så sterkt at det pedagogiske utviklingsarbeidet som foregår i folkehøyskolene, må komme hele vårt utdanningssystem til gode. Det var noe som jeg også var opptatt av i mitt innlegg. Jeg har nok en sterk følelse av at det i stor grad har foregått utveksling av pedagogiske ideer, fra folkehøyskolen til resten av utdanningssystemet og forhåpentligvis litt andre veien. Men det som jeg egentlig ville ha statsråden til å kommentere og kanskje reflektere litt rundt, er to forhold. For det første går det på dette med trygghet for finansieringen og det som komiteen har sagt om at telledato må være ganske nært etter skolestart. Jeg går ut fra at statsråden har sett hva komiteen har skrevet, og at statsråden eventuelt også har noen kommentarer til akkurat hvordan hun vil forholde seg til den biten. I og med at komiteen er så klar på dette, er det ikke snakk om mange måneder etter skolestart, det må være ganske nært opptil, nettopp for å påvirke institusjonene til å jobbe med å beholde elever og dessuten få den sikkerhet som ligger i det. Så én ting til, dette med elevtallsutviklingen. Vi ser at en del skoler får dårlig søkning, mens andre har større søkning. Da er det viktig – og det er komiteen inne på – at skoler som har ledig kapasitet og har søkere, eventuelt kan få øke sin kapasitet på grunn av at det er lavere søkning ved andre skoler, slik at vi klarer å holde den fleksibiliteten i systemet. Det er komiteen opptatt av, og jeg vil gjerne at statsråden reflekterer over og kommenterer det.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-24:
For det første håper jeg at statsråden vil reflektere litt rundt det andre spørsmålet mitt, det som går på lav søknad til enkeltskoler og ledig kapasitet ved skoler, som gjør at de eventuelt kan ta opp flere elever, at det må være så pass mye fleksibilitet i systemet at vi kan få det til på en god og smidig måte, slik jeg oppfatter at komiteen prøver å antyde i en merknad. Jeg ber om at statsråden reflekterer litt rundt det. Så til hvilken dato som skal legges til grunn når en skal telle elevene som grunnlag for tilskuddet. Jeg oppfattet vel statsråden slik at hun nå antyder at det er dagens ordning som skal gjelde, med to telletidspunkt – den 1. oktober og 1. februar. Slik komiteen har formulert seg, føler jeg nok at den er veldig opptatt av at datoen skal ligge ganske nær skolestart, nettopp for å sikre den forutsigbarheten som ligger i dette. Det er veldig viktig at skolene har økonomisk forutsigbarhet ut et år. Jeg skulle nok ønske at statsråden ikke var så klar på at hun vil opprettholde dagens ordning, for jeg føler nok at det ikke er det komiteen prøver å antyde gjennom sine formuleringer. Jeg vil som sagt be statsråden enda en gang vurdere og reflektere litt rundt dette.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-24:
Det er jo ikke eiendomsretten til fondet vi diskuterer. Den debatten skal vi ta når den blir aktuell. Når vi skal skille stat og kirke, skal vi ta den debatten, og jeg regner med at vi skal kunne enes om det. Jeg ser ikke noen problemer med det. Det er ikke det som er problemet. Jeg reagerer veldig sterkt på én ting. Det blir delvis fremstilt som om en tidligere har brukt av disse fondsmidlene til ikke-kirkelig aktivitet. Det er riktig at vi har foreslått å opprette stillinger. Men for meg er det midt i kjernen av den kirkelige aktivitet at vi tar av avkastningen for å opprette noen diakonstillinger. Det må jo være midt i kjernen av det aktive menighetslivet ute på lokalplan. Hvis ikke det er kirkelig aktivitet, hvis ikke Kristelige Folkeparti definerer det som kirkelig aktivitet, vil jeg gjerne vite hva som er kirkelig aktivitet for Kristelig Folkeparti. Jeg kan ikke se at disse midlene på ett eneste punkt er brukt til noe annet enn kirkelig aktivitet, som er rettet inn mot Kirken. Forslaget fra Fremskrittspartiet som ligger her i dag, får ikke flertall. De ønsker å bruke avkastningen bare til gamle kirkebygg og inventar – som er viktig, for all del. Da kan en selvsagt diskutere om dette er kirkelig aktivitet. Men slik som dette er bevilget tidligere, og slik som vi har stått på tidligere, så har dette gått midt inn i den kirkelige aktivitet – akkurat det fondet skal brukes til. Så kan man slå seg på brystet og si at dette burde jo vært finansiert på en annen måte. Men da velger jeg å si at tross alt er det viktigere at en får disse femten, åtte, ni eller ti stillingene enn å si at det egentlig skulle vært gjort på en annen måte. Men når det ikke blir gjort på en annen måte, så gjør vi ikke det. Da velger jeg å si: Dette er viktig, og dette gjør vi. Det vil jeg gjerne at representanten kommenterer.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-24:
Hva som er trist ved denne debatten, kan vi som sagt diskutere – og at vi unndrar oss finansiering, som om noen har vært flinkere til å finansiere Kirken enn det andre har vært. Vi sliter alle sammen med prioriteringer, det vet vi. Og jeg er ganske overbevist om at de aller fleste partier ville bevilge mer til ulike formål, også til deler av den kirkelige aktiviteten. Men så er det slik at vi ikke alltid klarer det, og så sier vi at vi vil ha den friheten og ikke legge det båndet på oss selv som er slik at vi ikke kan opprette ti diakonstillinger hvis det plutselig er viktig. Og det er jo det Kristelig Folkeparti nå sier, at det å samle seg skatter, det å bygge opp fond og det å sikre alt dette får være underordnet. Det er jo det de sier, for det går foran alt. Det som går foran alt, er å inflasjonsjustere fondet. Det betyr at med en prisstigning på 3 pst. holdes det tilbake 3 pst., og så skal vi i tillegg starte med å bygge opp et bufferfond som i fremtiden kan ta toppene på eventuelle svingninger. Hva skal da være igjen til kirkelig aktivitet, som tross alt burde være det viktigste for i alle fall Kristelig Folkeparti og SV – og slike gode partier? Hva skal være igjen de nærmeste årene til Kirkerådet, til eventuelle stillinger eller hva det måtte være? Det synes jeg Kristelig Folkeparti også bør svare på, ikke bare fortelle oss alle sammen at vi unndrar oss vårt ansvar ved ikke å bevilge nok penger på statsbudsjettet. Det gjør ingen av oss. Vi bevilger ikke nok penger på statsbudsjettet til alle gode formål. Så det er ikke spesielt for oss, det gjelder like mye for Kristelig Folkeparti. Men hvorledes skal vi klare å finansiere gode aktiviteter innenfor Kirken? Det er det spørsmålet som Kristelig Folkeparti burde prøve å svare på og ikke stikke unna hele tiden.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-24:
Denne debatten begynner å bli både morsom og spennende. Det blir vel ofte slik når folk som ikke har deltatt i debatten tidligere, kommer inn og skal prøve å oppklare eventuelle misforståelser eller hva det måtte være, for det som Inge Lønning prøver å oppklare, er jo noe som det ikke har vært noen uenighet om på noe som helst område. Jeg er ikke sikker på om jeg forstod hva som var poenget med å prøve med den oppklaringen. Så reagerer jeg veldig sterkt på noe av det som representanten Inge Lønning sier. Han beskriver Stortinget som «tut og kjør». Det finnes ikke grunnlag i noe av det som har skjedd tidligere når det gjelder disponeringen av avkastningen av dette fondet, som skulle tilsi at Stortinget har drevet med «tut og kjør», eller at de i fremtiden skal drive med «tut og kjør». Det er skikkelige og grundige vurderinger som ligger til grunn. Den måten å beskrive saksbehandlingen på, måten vi jobber på her i Stortinget, reagerer jeg veldig sterkt på. Og så har Inge Lønning åpenbart ikke forstått hva som er problemet. Det å bygge opp et bufferfond er greit nok, men det er jo ikke det som er saken. Det som er saken, er om vi før vi får bygge opp et bufferfond, først skal inflasjonsjustere og så bygge et bufferfond, og så kan vi eventuelt bruke noe til noe annet som måtte være kirkelig aktivitet. Det som er poenget, er at når vi først skal inflasjonsjustere – eventuelt 3 pst. inn i fondet og så sette 2 pst. inn i et bufferfond – hva er det da igjen til kirkelig aktivitet? Å bygge bufferfond kan vi godt gjøre. Det er ikke det vi diskuterer. Det er godt mulig at vi skal gjøre det, men det får vi ta under den årlige budsjettbehandlingen. Men å fastsette her og nå at vi skal inflasjonsjustere, er jo det som er saken, og det har åpenbart ikke Inge Lønning fått med seg, så han burde ha kikket gjennom innstillingen før han løp inn her i salen. Så har jeg et spørsmål til som står åpent når det gjelder dette fondet. Den siste tiden har vi sett at festeavgiftene har økt dramatisk. Vi har eksempler på at fondet har pålagt Kirkelig Fellesråd en økning på 300 pst. i festeavgiften for kirkegårdene, og så er utgangspunktet at det skal være samsvar mellom festeavgiften og markedsverdien på en kirkegård. Jeg har ofte undret meg på hva markedsverdien er på en kirkegård. Men i alle fall har noen funnet ut at det er en bra markedsverdi, og at de da kan øke festeavgiften. Det som da skjer, er at i tillegg til dette trekker de inn til fondet fra de lokale menighetene ved å øke festeavgiftene, og så inflasjonsjusterer vi fondet. Hva skal det da bli igjen til kirkelig aktivitet ute i menighetene? Det undrer meg, og det burde også undre andre enn meg.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-24:
Bare to korte presiseringer. Vi diskuterer ikke eiendomsretten til fondet. Det ligger utenfor denne debatten, og det er helt uinteressant i forhold til disponeringen av dette fondet. Det er ingen i denne sal som har foreslått å disponere avkastningen på en måte som er i strid med dagens grunnlov. Det er det overhodet ikke foreslått noen gang, så det er ikke et debattema – slik at det er presisert. Det er heller ingen i denne sal som har antydet at om vi ikke ønsker å inflasjonsjustere, så skal vi tære på fondskapitalen. Men det vi har sagt, er at vi hvert år skal kunne stå fritt til å vurdere hvor mye vi trenger å bruke for å holde et godt aktivitetsnivå. Det er det vi foreslår!
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-10-24:
Folkehøyskolen er et skoleslag med rike tradisjoner. Her legges det stor vekt på den menneskelige og sosiale utvikling, og man har et bredt læringsbegrep. I Kristelig Folkeparti ser vi på folkehøyskolen som et verdifullt tilbud som fyller et behov i vårt utdanningssamfunn. Her får elever og voksne mulighet til et år med egenutvikling i bred forstand, og på egne premisser. Men det har ikke vært noen trygg økonomisk situasjon for folkehøyskolene. Kristelig Folkeparti har kjempet for en slik trygghet, både når det gjelder drift, studiefinansiering og verdsetting. Det vil vi fortsette med. Jeg vil bare få lov til å replisere i forhold til siste taler at også Kristelig Folkeparti vil kjempe for studiepoeng til denne, fordi det er i tråd med det brede kompetansebegrepet som folkehøyskolen bygger på. Dagens lovrevisjon har vært ønsket i folkehøyskolen. Kristelig Folkeparti er tilfreds med at Regjeringen har lagt vekt på folkehøyskolens egne ønsker, og at disse nå følges opp av flertallet i Odelstinget. Jeg mener at loven legger vekt på å vise respekt for folkehøyskolens egenart, og loven gir en trygghet for finansieringen av driften ved skolene. Finansieringssystemet er forutsigbart, og det legger opp til samarbeid mellom departementet og folkehøyskolene. Loven alene kan ikke berge elevsøkningen til skolene. Den vil derfor variere. I en slik situasjon er det rett at elevtall i tilskuddssystemet blir sett på over tre år, altså over flere år. Likevel må skolene få lov til å vokse. Derfor må systemet være dynamisk og ikke hindre skolene i å utvikle seg. Hvis skolene kommer med skoletilbud som fenger elevene over tid, må også ressurser kanaliseres dit. Her må departementet være i dialog med skolene, og skolene må akseptere en slik dynamikk. Kristelig Folkeparti er videre tilfreds med at flertallet i innstillingen ønsker å understreke kvalitetskravene til lærerne, samtidig som det skal tas hensyn til de spesielle behov skolene kan ha. Vi er også tilfredse med understrekingen av og ønsket om å lovfeste krav til et forsvarlig arbeidsmiljø, og at elevdemokratiet tydeliggjøres i loven. Vi er også glade for at det er et bredt flertall bak dagens innstilling, og vi støtter innstillingen fra komiteen. I en tid da man legger vekt på mangfold og elevenes valgfrihet i utdanningspolitikken, tror jeg at folkehøyskolene er tryggere som skoletilbud enn på lang tid.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-10-24:
Etter å ha hørt det foregående innlegget må jeg få lov til å starte mitt innlegg med å nevne at representanten Reikvam først sa at det var et «overgrep» mot framtidige politikere. Så konkluderte han med at det var mulig å gjøre endringer også i framtiden. Det må jo bety at dette «overgrep» eventuelt er av kortere varighet – dersom en skulle bruke representanten Reikvams perspektiv på saken. Det er riktig at denne proposisjonen er en oppfølging av et vedtak i Stortinget, og således har Regjeringen fulgt opp stortingsflertallets ønske. Når Kristelig Folkeparti har vært med på dette, er det ganske enkelt fordi vi har betraktet og fortsatt betrakter Opplysningsvesenets fond som Kirkens eiendom, og der stortingspolitikere skal være forsiktige med å ta i bruk kapitalen. Ut fra et slikt perspektiv mener vi at avkastningen dermed må gå til kirkelige formål, og brukes til det. Dette vedtaket fattes nettopp fordi stortingsflertallet har vist interesse for å ta i bruk dette fondet for å finansiere kirkelige formål som det etter min mening strengt tatt har vært statens oppgave å finansiere, f.eks. stillinger innenfor Den norske kirke. Tidligere har det ikke vært finansiert stillinger i Den norske kirke over dette fondet. Det gjør flertallet denne gangen, og det fører til at det er behov for å sikre grunnkapitalen i dette fondet. Når det her er snakk om å «samle seg skatter på jorden», er det nettopp for å legge til rette for en framtidig forvaltning til Kirkens beste. Selv om en del aktive politikere ønsker å bruke friheten til å ta i bruk dette, er jeg veldig opptatt av at en her legger til en jevn avkastning. Og det skal vi få til gjennom å bygge opp et bufferfond som kan motvirke svingningene. En vil dermed få en forutsigbarhet i avkastningen og det som Kirken kan bruke, og også det som skal gå til kirkelige formål. Dette vedtaket er regelrett et resultat av det politiske presset og den politiske interessen det har vært for å ta i bruk Opplysningsvesenets fond som en finansieringskilde i større grad for kirkelig virksomhet.