Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-01-28:
Utenriksministerens redegjørelse har fått fortjent ros. At noen karakteriserer den som et diplomatisk mesterstykke, skal utenriksministeren bare ta som en bekreftelse på hans utmerkede egenskaper som yrkesdiplomat «i det sivile liv». Men først og fremst er denne redegjørelsen en grundig og utfyllende dokumentasjon og bekreftelse på Regjeringens allsidige og aktive Europa-politikk, som ikke bare dreier seg om EU, men hvor også OSSE, NATO, EFTA, Europarådet, VEU, Barentsrådet og Østersjørådet inngår som viktige elementer. Dermed burde forsøkene fra Arbeiderpartiet og Høyre på å skape et inntrykk av at Regjeringen nærmest må utstyres med instruks – eller handlelapp, som Jan Petersen ynder å kalle det – for å sikre en aktiv oppfølging med initiativ, samtaler og forhandlinger i Europa-politikken, være greit og grundig tilbakevist. Men jeg føler meg ikke sikker på at disse påstandene ikke vil bli gjentatt. Like fullt er dette feil, og jeg er etter hvert blitt grundig lei denne retorikken. Kritikken er i enhver forstand uetterrettelig. For det første svarer ikke kritikken til det som faktisk skjer. Den er også uetterrettelig i den forstand at det ikke er mulig å beskytte seg mot en kritikk som går ut på at det alltid er mulig å gjøre noe mer – uten at det blir nærmere spesifisert hva dette «mer» består i. Ingen som følger med i mediene når det gjelder Regjeringens omfattende kontakt med EUs ulike organer, kan være i tvil om at Regjeringen legger betydelig vekt på og setter betydelige ressurser inn på å følge opp de muligheter og fordeler som ligger i bl.a. EØS-avtalen. I tillegg til statsministerens og statsrådenes egne møter reiser en jevn strøm av eksperter og byråkrater til Brussel og til andre europeiske hovedsteder for å følge opp EØS-avtalen og andre samarbeidsavtaler. Dette er meget viktig. Uansett syn på EØS-avtalen som sådan er det selvfølgelig bare én felles oppfatning når det gjelder å dra maksimale fordeler av de avtaler og ordninger som Norge har inngått. Det skulle ellers bare mangle. Jeg minner også om Kristelig Folkepartis sentrale rolle da EØS-avtalen ble loset igjennom her i Stortinget. Vi har slik sett i vårt parti en sterk egeninteresse av å vise at EØS-avtalen fremdeles er en betydningsfull og bærekraftig avtale for norske interesser – ikke det motsatte. Jeg mener utviklingen har vist at Kristelig Folkepartis standpunkt – nei til medlemskap, ja til EØS – har vært og er et fornuftig standpunkt, som har vist seg slitesterkt. Det foreligger for øvrig en rekke nye initiativ for å forsterke og utbygge samarbeidet innen EU. Det er selvfølgelig viktig at Norge følger nøye med i denne utviklingen og kontinuerlig vurderer hvordan norske interesser kan ivaretas innen rammen av folkeavstemningen i 1994. La meg bare nevne to av disse nye samarbeidsområdene i EU der Regjeringen av opposisjonspartiene er blitt bedt om å ta det de kaller nye initiativ. Det gjelder i forholdet til spørsmålet om en nærmere tilknytning mellom kronen og euroen, og en eventuell samarbeidsavtale med Europol. Når det gjelder tilknytningen mellom euroen og kronen, har det hele tiden vært svært uklart hva som er den egentlige tanke bak en slik tilknytning. Ønsker Arbeiderpartiet å forlate det gjeldende valutaregimet? Ønsker Jagland seg tilbake til den gamle fastkurspolitikken fra før 1992? Når han ber om at Regjeringen skal sondere muligheten for en utvidet låneavtale med den europeiske sentralbanken, er det jo i grunnen dette han ber om, for det er jo bare gjennom en fastkurspolitikk vi kan nyttiggjøre oss en slik kredittavtale. Og hva er vitsen med å utvide en avtale som vi faktisk ikke kan utnytte i dag fordi avtalen har fastkurs som en grunnleggende forutsetning? Her kan jeg ikke skjønne annet enn at Arbeiderpartiet også er på kollisjonskurs både med fagbevegelsen og med den altoverveiende brede ekspertise av økonomer. I går kom den gledelige meldingen om at Norges Bank har satt ned renten med 0,5 prosentpoeng, og straks kom det positive meldinger fra flere banker om reduksjon av lånerenten. Det er dette vi har ventet på, og signaleffekten i dette er meget viktig. En slik rentereduksjon er fullt mulig innenfor det gjeldende valutaregimet, slik Regjeringen fører det. Men denne rentereduksjonen kunne ikke blitt gjennomført med Arbeiderpartiets forslag om en nærmere tilknytning mellom euroen og kronen basert på forutsetningen om en utvidet kredittavtale med den europeiske sentralbanken, fordi dette har som forutsetning en fastkurspolitikk, som ville kreve at kronen måtte bringes helt tilbake til utgangsleiet før en rentereduksjon kunne bli aktuell. Når det gjelder Europol-samarbeidet, har statsministeren allerede svart utfyllende på dette i Stortinget i går. Statsministeren redegjorde der for at Regjeringen vil legge fram en stortingsmelding om bekjempelse av internasjonal kriminalitet og herunder også drøfte vårt forhold til Interpol og Europol. Europol er forbeholdt EU-medlemmer, men det er selvfølgelig interessant å undersøke nærmere hvilke samarbeidsformer som kan være aktuelle mellom Norge og Europol. Dette vil bli gjort, og jeg viser for øvrig til de initiativ som allerede er tatt i denne forbindelse, slik statsministeren gjorde rede for i går. Innenfor rammen av folkeavstemningsresultatet i 1994 driver Regjeringen en aktiv Europa-politikk, hvor den har vist at den også er i stand til å oppnå resultater. Som med alle avtaler vil det være både fordeler og ulemper knyttet også til EØS-avtalen. Poenget med å inngå slike avtaler er selvfølgelig at fordelene oppsummert viser seg å være større enn ulempene. Når en hører på deler av opposisjonen, kan en nesten få inntrykk av at det forholder seg motsatt. Etter min mening er det ikke vanskelig å identifisere fordelene med Norges tilknytning til EU gjennom EØS-avtalen. At vi f.eks. har et større politisk handlingsrom i fordelingspolitikken, finanspolitikken og distriktspolitikken, har stor betydning for å sikre bosetting og sysselsetting i ulike deler av landet vårt. Her vil selvfølgelig rammevilkårene for jordbruk og fiske stå helt sentralt. Det er selvfølgelig heller ikke vanskelig å se noen ulemper. Viktigst er det at regnestykket går opp. Og det gjør det klart – til Norges fordel i dette tilfellet. I tiden før folkeavstemningen ble det argumentert sterkt fra ja-partiene med at et nei til EU ville bety økt arbeidsledighet. NHO dristet seg sågar til å tallfeste et nei med 100 000 flere arbeidsledige i Norge. Og sosialdemokratene – ikke bare her i landet, men i hele Norden – kjørte sterkt på at EU skulle bli et viktig virkemiddel til å få ned ledigheten. Slik har det altså ikke gått. Norge har siden folkeavstemningen redusert arbeidsledigheten til et sted mellom 3 og 4 pst. EU strever fortsatt med en gjennomsnittlig ledighet på om lag 10 pst. Europa er mer enn EU. Norge deltar aktivt i et europeisk samarbeid både innenfor og utenfor EU. Det viser bl.a. vår sentrale rolle i OSSE. Som et lite land i verden har erfaringen vist at vi likevel kan spille en viktig rolle i det internasjonale samfunnet som fredsmekler og brobygger. Vi har innflytelse, og vi blir lyttet til. I kjølvannet av det britisk-franske initiativet når det gjelder sikkerhets- og forsvarspolitisk samarbeid i Europa, er det viktig at Norge fastholder det transatlantiske samarbeidet og sikrer at nordområdene får den nødvendige oppmerksomhet og prioritering i NATO-sammenheng. Vi trenger europeisk samhandling, vi trenger et sterkt europeisk samarbeid. Det går Regjeringen inn for, det går sentrumspartiene inn for. Vi trenger også en sterk og formålstjenlig tilknytning til Europa – ja, vi er der faktisk allerede nå, som et land i dette alleuropeiske fellesskap.