Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-03-07:
Dette er niende gang på litt over to år at Stortinget behandler planene om et IT- og kunnskapssenter på Fornebu. Mange kan synes det er underlig, nesten parodisk, for det som i utgangspunktet dreide seg om etterbruken av Fornebu. Men det som har gjort denne sak så spesiell, er at den i realiteten er blitt et symbol som rommer mange av de politiske spenninger som følger av det pågående epokeskiftet: overgangen fra det tradisjonelle industrisamfunn til en ny økonomi. De fleste synes enige om at det gamle verdensbildet er i ferd med å bli endret. Men man er ikke enig om hva det nye verdensbildet går ut på, og hva slags politikk som her bør føres. IT-Fornebu er ett av mange virkemidler for å møte den nye økonomiens utfordringer. Dette gjenspeiles i merknadene og forslagene fra flertallet i komiteen. Som det fremgår av innstillingen, har mindretallet en annen oppfatning, og disse partiers representanter vil selv utdype egne forslag og synspunkter. Men denne saken har også reist andre problemstillinger av prinsipiell karakter. Ett av disse gjelder forholdet mellom regjering og storting. Mange har undret seg over hvorfor Stortinget har gått så langt i å stramme inn overfor Regjeringen. Til det har jeg to kommentarer: For det første dreier det seg om reell politisk uenighet. Stortingets flertall har gjennom hele prosessen ønsket et sterkt og internasjonalt attraktivt kunnskapssenter. Regjeringen har på sin side fra første stund markert både motvilje og uenighet når det gjelder selve beslutningen, selv etter at sentrumspartiene stemte for etableringen av et senter. Fordi flertallet har ønsket, og lagt vekt på, en annen politikk enn Regjeringen i denne sak, har dette flertallet også benyttet sin demokratiske rett og plikt til å utrede og gjennomføre dette. For det annet aksepterte Regjeringen i fjor vår at Stortinget skulle treffe den endelige beslutning om hvilken aktør som skulle få oppdraget om å utvikle et kunnskapssenter på Fornebu. Her er det således ikke engang uenighet om hvilken rolle Stortinget skal ha. Regjeringen og Stortinget er blitt enige om at den endelige avgjørelse ligger i Stortinget. Det er derfor intet grunnlag for i ettertid å reise anklager om stortingsregjereri når det viser seg at Regjeringens anbefaling ikke følges. Som grunnlag for den beslutning Stortinget skal treffe i dag, har Stortinget under tidligere behandlinger definert en rekke konkrete kriterier og retningslinjer. Det har vært gjennomført omfattende forhandlinger mellom staten og de private interessenter. Det eksisterer således et meget solid beslutningsunderlag for Stortingets valg av interessent. Og jeg må tilføye: Det har ved denne anledning funnet sted en usedvanlig grundig saksbehandling, som gjør at Stortinget står på trygg grunn når det skal treffe sitt valg. Flertallet i næringskomiteen har særlig vektlagt fire kriterier for valg av interessent: den internasjonale forankring og attraktivitet for å tiltrekke utenlandske interessenter, den regionale dimensjon, viljen til å satse egne midler og prosjektets størrelse og ambisjon. I tillegg har det også telt med at et stort flertall i statens forhandlingsdelegasjon innstilte IT Fornebu Technoport. Med dette utgangspunkt har flertallet i Stortingets næringskomite innstilt IT Fornebu Technoport som statens private forhandlingspartner for det nye, nasjonale IT- og kunnskapssenteret på Fornebu. Vi gjør det ut fra forvissningen om at dette er klart det beste og mest fremtidsrettede prosjektet. Et annet spørsmål av stor prinsipiell betydning er statens rolle. Mange har spurt hvordan nettopp Fremskrittspartiet kan gå inn for at staten skal delta i et slikt prosjekt. Vårt svar er at statens rolle i den nye kunnskapsøkonomien vil være en helt annen enn i den industrielle økonomien, der statlig eierskap var et virkemiddel for myndighetene til å utøve statlig styring og kontroll. Hvorfor arbeider Telenor og Statoil for en privatisering av egen virksomhet? Selvsagt fordi de ikke kan overleve i en stadig mer globalisert økonomi dersom de forblir bundet av de mange begrensninger som statlig eierskap innebærer. Statens viktigste rolle overfor næringslivet er som tilrettelegger for privat initiativ. Virkemidler er gjennom næringspolitiske rammebetingelser satsing på utdanning, forskning og utvikling og andre former for stimulanser. Der staten skal opptre som eier, blir det stadig viktigere at den opptrer som en privat eier. For å opptre som en kompetent eier må staten utvikle markedskompetanse og opptre på måter som sikrer at den statlige eierrolle blir mer og mer lik rollen som den private kompetente eier. Sett i dette perspektiv er intensjonsavtalen mellom IT Fornebu og SIVA meget interessant. SIVA har gjennom flere år bygd opp en kompetanse i å utvikle innovasjonsmiljøer ut fra et konsept tilsvarende IT Fornebu Technoport. Enda mer interessant er det av avtalen åpner for privatisering av et system som hittil har vært statlig styrt. Det er ingen grunn til å legge skjul på at denne prosessen vil være meget krevende for alle parter, men kan føre til at det utvikles kunnskapssentre også utover i landet som bidrar til utvikling av lønnsom næringsvirksomhet i et helt annet omfang enn i dag. I så fall vil IT Fornebu mer enn oppfylle et av Stortingets viktigste kriterier for å gå inn for et kunnskapssenter på Fornebu, nemlig å skape et samspill med regionene som kan bidra til næringsutvikling over hele landet. Gunnar Kvassheim, parlamentarisk leder i Venstre, sa i Dagens Næringsliv 2. mars endog at han mente det er grunn til å frykte at private investorer vil gjøre det vanskeligere for det han kaller Fornebu-senterets konkurrenter. Vi ser det slik at SIVAs kunnskapsmiljø representerer samarbeidspartnere og ikke konkurrenter til Fornebu-senteret. Det har kommet reaksjoner fra ulike statsråder når det gjelder flertallets forslag om å legge til rette for at SIVA blir det organet som skal ivareta statens interesser i IT- og kunnskapssenteret, og jeg vil i det henseende understreke at forslaget fra flertallet har den beste intensjon og bygger på det Regjeringen selv sier i den proposisjonen vi behandler i dag, nemlig at SIVA og SND vil være naturlige samarbeidsaktører for inkubatorvirksomheten som skal drives i regi av private aktører. Videre sier Regjeringen i proposisjonen at SIVA og SND vil være med på å konkretisere slike koblinger mellom et senter på Fornebu og næringshager, kunnskapsparker og forskningsparker ellers i landet. Men på bakgrunn av de reaksjonene som har kommet fra ulike statsråder, og for ikke å så tvil om Regjeringens vilje om at SIVA skal spille en sentral rolle, har vi bestemt at vi vil omgjøre forslaget som omhandler dette, til et oversendelsesforslag. På denne bakgrunn vil jeg på vegne av flertallet – Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet – omgjøre forslaget til vedtak II i innstillingen til et oversendelsesforslag. Vi tar nemlig Regjeringen på alvor når den sier at SIVA skal være en sentral aktør. Vi regner med et høyt tempo når det gjelder spørsmålet om organisering av statens interesser i kunnskapssenteret, fordi det haster. Regjeringen sier jo selv i proposisjonen at innen åtte uker etter Stortingets godkjennelse skal selskapene være kapitalisert, styret valgt og eiendommer overdratt. Det har forundret meg at Regjeringen legger så stor vekt på at staten får sterk innflytelse og varig kontroll med kunnskapssenteret, for å bruke Regjeringens egne formuleringer, og at statlig eierskap blir benyttet som et virkemiddel for å utøve slik makt. Særlig underlig er det at Venstre, som hevder å være imot alle former for sosialisme, som sitt viktigste virkemiddel velger en gammeldags styringssosialisme som de fleste trodde døde med den kalde krig. Fremskrittspartiet mener at staten i realiseringen av kunnskapssenteret på Fornebu har en rolle å spille som en tilrettelegger for privat initiativ. Ved å gå inn som medeier den første tiden bidrar staten til å gjøre det lettere å tiltrekke privat kapital. Det sikrer en god informasjonsstrøm til staten og vil bidra til å opprettholde offentlig fokusering på Fornebu i tiden fremover. Dette er den modellen som kunnskapssenteret i Oulu i Finland har fulgt. Når prosjektet blir vellykket, kan staten selge seg ut. I Oulu skjedde dette med betydelig fortjeneste for skattebetalerne. Et tredje spørsmål av prinsipiell interesse er den internasjonale dimensjon. Mye av debatten har dreiet seg om regionenes rolle og frykten for at et sterkt Fornebu-senter skal støvsuge regionene for kompetanse. Men få har pekt på at Norge er en utkant i forhold til resten av verden, og at norsk kompetanse også søker dit vilkårene er best. Det har faktisk skjedd en urovekkende flukt av norske kunnskapsbedrifter og nøkkelpersoner til andre land i løpet av de senere år. Fornebu-debatten er således nok et eksempel på at Norge er i ferd med å miste fotfestet i forhold til verden for øvrig. Vi lever og handler som om verden slutter ved Svinesund. Dette kan vi tilsynelatende gjøre fordi vår generasjon i stor grad lever av oljeinntekter vi ikke riktig vet når tar slutt. Irland og Finland er de to land i Europa som mest vellykket har funnet politiske løsninger som utnytter de muligheter som de nye teknologiene skaper. Men det krevde en smertefull politisk omlegging. Det som gjorde det mulig, var at begge landene befant seg i en dyp krise. Vår utfordring blir å få til en politisk omlegging innenfor rammen av en god økonomi. Globalisering av økonomien og de teknologiske endringene innebærer imidlertid at utviklingen i det norske samfunn påvirkes av det som skjer i verden for øvrig, i større grad enn noen gang før i historien. Disse endringer er ikke politisk styrt, men skjer utenom det politiske rom. Det betyr at norske myndigheter i stadig mindre grad er i stand til å påvirke de beslutninger som styres av utviklingen av det norske samfunnet. Konsekvensen er at de norske politiske myndigheter i mange saker risikerer å bli en passiv formidler og iverksetter av andres beslutninger, mens de politiske beslutninger vi faktisk treffer, i økende grad oppleves som irrelevante i forhold til de krav og behov som den nye økonomien fører med seg. Dette skaper ikke uventet en økende fremmedgjøring mellom politikere og velgere. Jeg forstår at det oppleves som et problem at Regjeringen har spilt en så liten rolle i utformingen av Fornebu-ideen og den nye næringspolitikk som denne ideen gir inspirasjon til. Prosessen frem til de konklusjoner som Stortinget skal trekke i dag, har vært preget av stor åpenhet og omfattende debatt. Det har riktignok vært fremmet beskyldninger om kokkelimonke og avgjørelser i mørklagte rom, så for å la interessentene presentere sine planer åpent og avdekke alle sider ved beslutningsprosessen besluttet Stortinget å avholde en hel dags åpen høring om Fornebu. Som stortingspolitiker reagerer jeg på påstander både i media og fra kolleger i Stortinget om at det ikke foreligger en objektiv politisk vurdering av interessentene. Noen later til å mene at beslutningstakere har latt seg påvirke eller forføre av den ene interessenten. Dette er både uriktig, urettferdig og sårende. Det er meget interessant å observere at denne høringen ikke avdekket noen overraskelser, ingen kontakter eller handlinger som Stortinget ikke visste om fra før. Forklaringen er at det hele tiden har vært en åpen og demokratisk prosess der alle parter er blitt hørt. Det har også vært en styrke for prosjektet og for den politiske prosess at det ble gjennomført en reell konkurranse mellom interesserte aktører. På dette punkt vil jeg gi nærings- og handelsminister Lars Sponheim honnør. Som et siste tema vil jeg ta opp spørsmålet om boliger i kunnskapssenteret, som har vært en av Regjeringens innvendinger mot IT Fornebu Technoport. På dette området som staten legger inn i senteret, er det planlagt 600 studentboliger à 50 m2 og 210 utleieboliger, hver på 100 m2 . Dette er en del av en plan for å legge til rette for både studenter og arbeidstakere fra inn- og utland som skal arbeide ved kunnskapssenteret for en periode. Ikke minst gjøres dette for å imøtekomme ønsker fra utenlandske selskaper som har sagt seg interessert i å legge utviklingsfunksjoner til et kunnskapssenter på Fornebu. Dette er langt fra boligspekulasjon, det er et viktig bidrag til næringsutvikling. Skal Norge som nasjon lykkes i den nye økonomien, er nøkkelen kompetanse. Konkurransen om kunnskapsressursene er global. De personer som har den mest attraktive kompetanse, vil søke dit de finner de mest spennende faglige utfordringer og de beste bo- og levevilkår. For å lykkes må kunnskapssenteret på Fornebu kombinere alle disse elementene, og fremfor alt vise vilje og evne til å tenke nytt og utradisjonelt. Til slutt vil jeg anbefale innstillingens I og III og henlede oppmerksomheten på hva jeg sa om å gjøre II om til et oversendelsesforslag.