Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2010-11-25:
Det er ikke dårlig arbeidsmoral hvis du har MS eller ryggmargsbrokk og ikke klarer å stå opp om morgenen. Det er heller ikke dårlig arbeidsmoral hvis du er funksjonshemmet og søker på jobb etter jobb, men ingen arbeidsgiver tør å ta deg fordi de er redd for at du ikke skal gjøre jobben din skikkelig, fordi de ikke ser på hva du har oppe i hodet, men hvordan du kommer deg fram, eller fordi de er for redd for at det skal koste penger å tilrettelegge for deg på arbeidsplassen. Å være i utenforskapet betyr ikke å stå utenfor fellesskapet, men for veldig mange kan det faktisk føles sånn. Det er viktig å si dette, og det er viktig å si det både i denne sal og til andre ute i den offentlige debatten, enten de står til høyre eller venstre i politikken, at man kan ikke redusere det økende utenforskapet i Norge til et spørsmål om arbeidsmoral. I alle år har Arbeiderpartiet og Høyre stått sammen om en arbeidslinje i politikken. Man har vært enig om to grunnleggende ting. Det første man har vært enig om, er at det skal være grunnleggende gode og anstendige velferdsordninger for dem som er for syke til å jobbe. Det er ikke noen diskusjon. De skal være anstendige, og de skal være gode. Så har man samtidig vært enig om at arbeidsinnsats må lønne seg, fordi vi vet at hvis det er sånn at du risikerer å tape penger på å gå fra en stønad og ut i arbeidslivet, ja da er det færre som gjør det. Det er ikke så fryktelig rart. Det er jo vel mye forlangt av folk at de skal sitte igjen med mindre i lommeboka hver eneste måned ved at de velger å jobbe mer. Det synes jeg med all respekt er å kreve for mye. Jeg er ganske sikker på at både statsministeren og statsråden er enige med Høyre og meg i den innfallsvinkelen. Ja, faktisk hører jeg både statsråden og statsministeren si det hele tiden også. Problemet er jo at regjeringen ikke er enig med seg selv. Jens Stoltenberg er fra Mars, SV er fra Venus i denne debatten. Hva er det som er regjeringens svar på disse utfordringene? Det er jo komplett umulig å få grep om. Regjeringspartiene sier noe den ene dagen – noe helt annet den andre dagen. Den ene dagen understreker man på Arbeiderpartiets hjemmeside at det er ikke mulig å få noen som er ufør i dag, over til arbeid igjen, for hvis du er ufør, er du per definisjon syk. Da ignorerer man for det første at nesten 100 000 av dem som står utenfor arbeidslivet, sier at de både kan og vil jobbe mer. Men ikke bare det, man sier stikk imot det som er statsrådens og statsministerens eksplisitte politikk, nemlig at det er mulig, gjennom å tilrettelegge, gjennom å stimulere, å få flere mennesker over fra uførepensjon og inn i arbeidslivet. Det siste bidraget fra regjeringen var en komplett kaossituasjon rundt den nye uførepensjonen, med styrte lekkasjer fra en eller annen part som har gjort at veldig mange mennesker rundt om i Norge akkurat nå sitter og er usikre på om de kommer til å ha et livsopphold som er skikkelig og grunnleggende i årene framover. Det var sånn at for noen dager siden kunne vi høre at en enslig ung minstepensjonist risikerte å miste 35 000 kr nærmest over natta. Hvis vedkommende da ikke satt oppe og hørte på kveldsnyhetene også, ble det inntrykket sittende igjen. Regjeringen, Arbeiderpartiet, er grunnleggende splittet om selve arbeidslinja og grunnleggende splittet om veien videre i velferdspolitikken. Og det er ganske alvorlig, for det er vår største velferdsutfordring. Drop-out-tallene øker, sykehuskøene øker. Vi har en større andel unge uføre enn noen gang før. Vi har størst økning i uføresaker blant unge. Vi har flere unge sosialklienter. Vi har absolutt null fremgang i å få flere med tilretteleggingsbehov inn i arbeidslivet. Jens Stoltenberg sa tidligere i dag at det var slutt på å stå med lua i handa i Norge. Jeg vil oppfordre statsministeren til å ta en tur på et Nav-kontor og spørre alle dem som der står og venter på saksbehandling, på å få innfridd de mest grunnleggende rettighetene i velferdssamfunnet vårt, om de føler seg noe bedre enn de som sto med lua i handa for noen år siden. I tillegg har vi også fått, med de samme målene som i 2005, flere fattige i Norge, og forskjellene øker. Det året forskjellene gikk ned i Norge, skyldtes det en finanskrise, ikke rød-grønn politikk. Høyre har foreslått tilretteleggingsgaranti, vi har foreslått skattelettelser der det monner mest, nemlig for dem med lave og middels inntekter, vi har foreslått bedre oppfølging og en massiv satsing på rehabilitering. Deler av Arbeiderpartiet er enig med oss, den andre delen springer i den stikk motsatte retningen.