Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2014-11-20:
I innstillingen til denne saken uttaler en samlet komité: «Uten store reduksjoner i klimagassutslippene risikerer man at samfunn og økosystemer over hele verden ødelegges.» Det er derfor FNs klimafond er opprettet, med Norge som en av pådriverne. Poenget med Klimafondet er altså at rike land skal gi penger til dette fondet, slik at en kan investere i en mer bærekraftig utvikling i fattige land, og slik at vi kanskje kan klare å unngå de skumle effektene av klimaendring som komiteen påpeker. Klima- og miljøminister Tine Sundtoft påpeker i et brev til energi- og miljøkomiteen 19. mai 2014: «Det er et stort behov for finansiering til utslippskutt og klimatilpasning i utviklingsland.» Videre står det at regjeringen mener at «Norge skal spille en pådriverrolle». Komiteen viser på sin side til at forhandlinger om den internasjonale klimaavtalen går tregt, og at det i stor grad er på grunn av dyp konflikt mellom rike og fattige land, fordi det er misnøye med finansieringsviljen fra rike land. Komiteen understreker også at det er viktig at Norge fortsatt har en aktiv og ledende posisjon i arbeidet med FNs klimafond, osv. Så har altså regjeringen Solberg bevilget 200 mill. kr til dette veldig viktige fondet, mens det de rike landene ble enige om i København, var et mål på 100 mrd. dollar. 200 mill. kr er mindre enn det. Nå har USA varslet at de bevilger 3 mrd. dollar, Sverige kommer med 1 mrd. dollar, Frankrike med 1 mrd. dollar, osv. – alle sammen med mer eller betydelig mer enn det Norge gir. Dette er altså bakgrunnen for at Miljøpartiet De Grønne har foreslått at Norge benytter det eksepsjonelle internasjonale virkemidlet vi har i form av Statens pensjonsfond utland, og tar en bitte liten del av det fondet til å styrke FNs klimafond på en måte som virkelig vil gjøre en forskjell. Kostnaden for SPU vil være ca. to tredjedeler av den kapitalen som tilføres fondet i løpet av ett kvartal. Det vil altså ikke tære på fondet i det hele tatt, og det vil være et meget beskjedent inngrep i vår pensjonskapital. Kirkens Nødhjelp har for et par måneder siden gjort beregninger av hva Norges egentlige internasjonale klimagjeld er, gitt at vi lever av å selge olje og gass. Summene som den undersøkelsen kommer fram til, er ganske astronomiske. Det er mange hundre milliarder kroner per år på flere områder. En sum på 30 mrd. kr er lite i forhold til den klimagjelden Kirkens Nødhjelp beregner at vi faktisk har. Likevel har vi i dag fått en del sympatierklæringer, men også unisone oppsummeringer av at oljefondet kan vi foreløpig ikke bruke til å gjøre en virkelig forskjell i internasjonalt klimaarbeid. Det synes jeg er sørgelig, for det er akkurat dette som preger norsk klimapolitikk både ute og hjemme: det at vi ikke er villige til å sette inn virkemidler som vi kan sette inn, og ikke er villige til å sette inn virkemidler som virkelig gjør en stor forskjell. Da gjør jeg selvfølgelig et unntak for én god ting som Norge gjør ute, nemlig skogsatsingen. Når det gjelder det fondet som vi har vært med på å opprette selv, har vi ikke den ledende rollen som både statsråden og komiteen vil at vi skal ha, og vi bidrar ikke til å bygge opp fondet på noen konstruktiv måte. Sannsynligvis er vi i en situasjon hvor vi forsterker mistanken fra fattige land om at rike land som Norge ikke er villige til å bidra. Jeg noterer i det minste at det er vilje til å fortsette denne diskusjonen, det er en god ting. Så håper jeg at et flertall i Stortinget ved neste korsvei vil være villig til å bruke de virkemidlene Norge virkelig har, til å gjennomføre den politikken Norge hevder at vi har. Jeg tar opp forslagene fra Miljøpartiet De Grønne.