Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-06-07:
Det flagges rundt om i byen i dag. Det er neppe på grunn av vår debatt, men det er for å markere at det er 106 år siden Norge brøt ut av unionen med Sverige. Og da var det mange som pekte på at konsulatsaken var en førende sak. Det passer at vi har denne debatten i dag. Jeg er veldig takknemlig for den gode innstillingen, den støtten Stortinget gir til regjeringen, holdningen til konsulære spørsmål og den realitetsorientering som dette er, ved at vi alle innser at vi er et reisende folk; 7 millioner overnattingsdøgn på et folk tett oppunder 5 millioner, tror jeg er ganske unikt i internasjonal sammenheng. Jeg vil slutte meg til representanten Slagsvold Vedum, som sier at han håper denne grad av felles oppfatning også står seg når det begynner å blåse. Og det blåser ofte når nordmenn er på tur. Jeg vil bruke anledningen fra denne talerstolen – det er kanskje litt uvanlig – til å sende hilsen til alle mine medarbeidere i UD, som står i frontlinjen og møter de forventningene, skuffelsene og den frustrasjonen som mange nordmenn opplever. Men la meg først si at stort sett er det jo mye glede knyttet til at folk reiser: gode opplevelser – det er viktig for Norge at vi er et farende folk. Men de som jobber på ambassader, de som jobber ved telefonen som ringer når det er en liten, eller stor, personlig krise, er folk som gjennomgående gjør en stor og viktig jobb og har stor grad av empati, og UD vil alltid ha som holdning at vi skal hjelpe. Jeg merker meg nå at Stortinget i denne innstillingen tar veldig på alvor det at folk har ansvar for seg selv, de må tegne reiseforsikring, de må tenke gjennom hvilken risiko de tar. Det er viktige budskap fra det offisielle Norge, og det er godt for oss å ha med oss. Men jeg vil si det slik at UD, enten det er her i Oslo, på utenriksstasjoner, i OPS-senteret – som er bemannet 24 timer i døgnet, 7 dager i uken – vil gjøre det vi kan for å hjelpe. Det er vår holdning, og det anser vi også for å være vår plikt. Så er det en del viktige punkter i meldingen som komiteen har svart veldig godt på. Det ene er temaet rundt regress. Det handler jo kort fortalt om at du kan bli økonomisk ansvarlig om du setter deg i et uføre hvor du har stor grad av skyld for det selv. Jeg synes det er viktig at det er belyst også i komiteens innstilling – saksordføreren var inne på det. Det gjelder der det foreligger grov uaktsomhet og preventive hensyn veier tungt. Samtidig tror jeg ikke dette er en enkel vei. Det er ikke enkelt å se for seg tilfeller hvor man kan summere opp en regning og sende den til vedkommende som er kommet i et uføre. Men at prinsippet er slått fast, er viktig for oss når vi skal vurdere bistand til nordmenn. Vi må redusere gapet mellom det publikum forventer, og det norske myndigheter kan tilby av bistand – alt fra betydningen av å tegne reiseforsikring. Det høres jo litt ut som et budskap fra en ansvarlig forelder til folk på reise, men det er viktig at det budskapet blir sendt. Vi har statistikk på at opp mot en av fem reiser foregår uten reiseforsikring. Det er dumt, og det er helt unødig. Så er det reist en del spørsmål. Hvem skal få tilbud om bistand? Ingen har rettslig krav på dette, men – som representanten Woldseth var inne på – vi får nye grupper som reiser, og til komplekse steder. Stortinget har tidligere signalisert at nordmenn fast bosatt i utlandet ikke kan forvente samme tilbud om konsulær bistand som nordmenn på kortere reiser. Dette vil utenrikstjenesten søke å følge opp i tiden fremover. I utgangspunktet må vi da henvise disse menneskene til myndighetene i gjeldende land. Så har vi personer med dobbelt statsborgerskap, som vil bli betraktet som egne borgere dersom de reiser til sitt andre hjemland. Da kan de ikke forvente samme konsulære bistand. Så er vi jo opptatt av likebehandling. Det er et viktig prinsipp i norsk forvaltning. Men likevel kan det være grunner til forskjellsbehandling av andre årsaker. For eksempel vil du, hvis du er uten pass i Østerrike, eller midt i Nigeria, få ulik type av hjelp, rett og slett ut fra hva som er mulig for utenriksstasjonen. Hvis du er på tur i Canada, i de nordlige områdene, eller du er i Nederland, er det de samme geografiske forhold som gjør seg gjeldende. Det kan også være spørsmål om sikkerhet for vårt eget personell, hvor de kan gå inn, og hvor de kan hjelpe, og om adgang, altså hvor de slipper til for å yte hjelp. Det kan være oppunder Himalaya, men også i krigsområder hvor det er vanskelig. Så vil jeg si til sist at ja, det har skjedd en betydelig opprustning etter tsunamien. Jeg vil også anerkjenne tidligere utenriksminister Petersen for å ha startet det arbeidet på slutten av sin regjeringstid. Vi har fulgt dette nøye opp. Vi er blitt testet i Libanon-krigen, i Japan-jordskjelvet osv., og jeg mener at vi her nå er blitt en lærende organisasjon som kan følge opp. Så jeg oppsummerer med å notere at storting og regjering i hovedsak har sammenfallende syn på nivå og omfang av bistand til nordmenn i utlandet. Vi vil i samarbeid med UDs samarbeidspartnere være profesjonelle, effektive og ressursmessig forsvarlige og gi bistand til nordmenn i utlandet også i årene fremover.