Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Ett av representanten Hagens argumenter var at han innså at forslaget hans ikke var perfekt, men etter hans mening var det i alle fall bedre enn det man hadde i dag. Vel kan man i prinsippet være enig om at Grunnloven som konstitusjonelt virkemiddel ikke alltid er perfekt, men vi skal være uhyre forsiktig med å endre Grunnlovens bestemmelser til det verre, for det er det jeg mener representanten Hagens forslag gjør. For det første er han gjennom sitt forslag med på å politisere påtalemyndigheten. Han åpner muligheten for at representanter eller partier som er uenige i et politisk vedtak som Stortinget fatter, under dekke av at informasjonsplikten ikke er overholdt, gjennom en anmeldelse involverer påtalemyndigheten i skjønnet om hvorvidt en politisk avgjørelse er korrekt eller ikke. Dette er en meget farlig vei, og en meget risikabel invitasjon til påtalemyndigheten hvis man skal involvere dem i den politiske diskusjonen på en slik måte at man skal invitere dem til enten å godkjenne eller å overprøve. Henlegger de saken eller ikke finner noe grunnlag for videre etterforskning, vil det jo være et «godkjenningsstempel» på den beslutningen som Stortinget har tatt. Det syns jeg er en så uheldig konsekvens av representanten Hagens forslag at det helt åpenbart vil være med på å framskaffe en dårligere konstitusjonell praksis enn den vi faktisk har i dag. Jeg ser ikke bort fra at det i framtiden vil bli reist riksrettssaker mot statsråder, stortingsrepresentanter eller høyesterettsdommere. Det avhenger av i hvilken sak det eventuelt blir vurdert. Ved vårt nye kontrollsystem i Stortinget vil det på mange måter være kontrollkomiteen som er initiativtaker til hvorvidt det skal reises riksrettssaker. Jeg har lagt merke til at det i avisene er en del stortingsrepresentanter som ganske raskt er ute på banen og roper riksrett så snart det kommer opp spørsmål om bestemte saker. Og det gjør de faktisk uten overhodet å kjenne til enkelte deler av sakene som fokuseres og settes på spissen. Det er først når man har gått gjennom sakens dokumenter, at man er i stand til å ha noen klar holdning til hvem det er som i realiteten nå er i en slik situasjon at det bør vurderes om informasjonsplikten overfor Stortinget er brutt, eller om vedkommende på en annen side faktisk med vitende og vilje har vært med på å bryte Stortingets bevilgningsreglement f.eks. Men hvem og hvilket organ som skal vurdere hvorvidt informasjonsplikten er innfridd, er på mange måter et politisk spørsmål. Altså: Det er Stortinget som tar stilling til om de har et godt nok beslutningsgrunnlag for å treffe en beslutning. Og det kan jo ikke være noen andre, for det er Stortinget som fatter beslutninger. Om det i ettertid blir kjent at det med vitende og vilje var holdt unna informasjon som gjorde at Stortinget ikke hadde alle opplysninger, er det kun Stortinget som kan vurdere om de opplysningene hadde betydning for saken. Jeg syns representanten Hagen undervurderer og harselerer over komiteens flertall når de påpeker at en uheldig konsekvens av forslaget, som flertallet går imot, «er at endringene ville innebære at en underordnet domstol ville behandle/pådømme saker om ansvar for embedshandlinger av dommere i landets øverste domstol». Vi har ikke sagt at det ikke kunne gjøres. Vi har ikke sagt at dette nødvendigvis innebærer at høyesterettsdommere i teorien, slik representanten Hagen forsøker å framsette det, har noen slags instruksjonsmyndighet som enkeltdommere overfor underordnede retter, vi har overhodet ikke beveget oss inn på det prinsippet. Når representanten Hagen sier han i og for seg er villig til i fremtiden å være med og drøfte andre resultater, syns jeg han også skulle la være å forsøke å gjøre flertallets merknader til noe annet enn det de faktisk er, særlig hvis han inviterer til samarbeid. Også jeg ser at det er åpenbare svakheter med flere ting av konstitusjonell art i Stortinget i dag. Og det er det også andre som ser. Stortingspresidenten rettet i sin tale ved Kongens middag for stortingsrepresentantene oppmerksomheten på en rekke konstitusjonelle spørsmål som det er grunn til å sette søkelyset på. Med den utviklingen vi har hatt i forvaltningen fram til i dag, er det helt åpenbart at det ikke alltid er så enkelt for Stortinget når de skal drive kontrollerende virksomhet overfor forvaltningen, kun å forholde seg til statsråden. Det er et sett av elementer som på mange måter bringer fram beslutningene, og det er mange som er med på disse prosessene, og jeg syns derfor det blir for enkelt, når man opplever at det har skjedd ting, å si: Hvis vi tar statsråden, er alt i orden. Hvis Stortinget har en slik ambisjon når man skal utvirke at den konstitusjonelle verdien av kontroll blir bedre, tror jeg en slik tilnærming til problemstillingen vil bli for dårlig. Det er ikke på den måten man oppdrar forvaltningen til å forholde seg til Stortingets beslutninger. Jeg er derfor meget åpen for enten, i den kontekst som stortingspresidenten beskriver, at det er behov for i en større sammenheng å se på Stortingets konstitusjonelle stilling om hva vi selv har gjort det til, eller på et begrenset område å se på reaksjonsmulighetene som Stortinget har overfor forvaltningen, og trekke noen konklusjoner som enten kan føre til en lov som supplerer Grunnloven, eller, etter mer omfattende bearbeiding, også faktisk å se på grunnlovsforslag, hvilket jeg nødvendigvis ikke tror er behøvelig, men at man får til elementer som gjør at Stortinget kan styrke sin posisjon ved den konstitusjonelle kontrollen. Det må jo være det som er hovedsaken, ikke å være ute etter å få dømt noen, slik som jeg på mange måter oppfatter at representanten Hagen er, for på den måten å framsette noen prinsipielle holdninger. Jeg syns derfor at komiteen, i og for seg i samarbeid med Stortingets presidentskap, på bakgrunn av presidentens initiativ skal ta en diskusjon om hvordan vi skal tilnærme oss disse problemstillingene, slik at vi i hvert fall ikke neste gang vi skal behandle grunnlovsforslaget, får en diskusjon om hva er best, dagens ordning eller det som foreslås, selv om alle er klar over at det som foreslås, i hvert fall ikke er godt nok. Representanten Hagen og jeg har ulike oppfatninger om hans forslag er bedre eller dårligere enn dagens ordning. Men én ting er vi i hvert fall enige om: Det er mulig å gjøre ting som kan få dagens ordning til å fungere bedre. Men det skal i hvert fall ikke være slik som representanten Hagen har foreslått.