Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-14:
Jeg takker for muligheten til å ta denne debatten – jeg skal være så freidig å si at jeg selv inviterte til denne debatten i en tidligere debatt vi hadde. Jeg mener at vi med denne debatten får en god innspillsrunde tidlig på hva som skal være Norges posisjon når det gjelder diskusjonen om de nye utviklingsmålene. Vi har tusenårsmålene i dag, vi har utviklingsmålene, som representanten Eva Kristin Hansen nevnte – bærekraftmålene, Sustainable Development Goals – som det på Rio+20-møtet i fjor ble vedtatt at vi skulle ha. Vi har all interesse av at vi får på plass ett sett med nye mål for den internasjonale utviklingsdagsordenen i tiden som kommer. Hva de skal hete, får vi komme tilbake til, det er mange som river seg lite grann i hodet og sier at vi der er for kompliserte foreløpig. Hvorfor er dette viktig? Jo, fordi tusenårsmålene har funket, og de gir oss nyttige erfaringer som vi skal bygge videre på. De nye utviklingsmålene som kommer til å bli fastsatt, vil ha stor innflytelse på hvordan vi arbeider med utvikling og bistand i årene som kommer. Bistand har vært og er viktig for å bekjempe fattigdom og bidra til utvikling. Det var viktig for Norge etter krigen, det var viktig i Øst-Europa, og har vært og er fremdeles viktig som et grunnlag for vekst i Afrika, Asia og Latin-Amerika. Bistand kan aldri bekjempe fattigdom alene. Det at folk organiserer seg, at de har muligheten til å kjempe for sine egne rettigheter og rettferdighet i utviklingen av sitt eget land, er det som er det sentrale. For å spissformulere: Du avskaffer ikke fattigdom ved bare å hjelpe de fattige, du avskaffer fattigdom ved å avskaffe årsaken til at mennesker blir fattige. Nasjonale myndigheter må derfor følge opp gjennom å prioritere grep på sine egne budsjetter, legge til rette for næringslivet og investeringer, kreve inn skatter og avgifter – det er rystende hvor lav skatteandelen er i en rekke utviklingsland i verden i dag – og de må sette av ressurser i forvaltningen til drift og kontroll. Sånn oppnår vi en mer bærekraftig utvikling basert på nasjonalt ansvar og eierskap. Bistand og internasjonale investeringer åpner for en internasjonal dialog. Det gjør at vi får snakket med hverandre helt konkret og direkte på en annen måte om menneskerettigheter og styresett. I tillegg driver vi bistand på en måte som gjør at man kan bidra til institusjonsbygging, til å bedre menneskerettigheter, til andre styresettutfordringer – som Eva Kristin Hansen snakket om, med tanke på åpenhet, mangel på kontroll med pengestrømmer inn og ut av land – og til å styrke krefter som kan holde regjeringen til ansvar. Det er to prinsipper som jeg synes er viktig. Det ene er at når jeg kommer og møter folk, så spør de ofte: Kan du hjelpe oss? Da sier jeg alltid at de må holde regjeringen sin ansvarlig, at vi samarbeider med regjeringen for å bidra til utvikling. Det andre prinsippet er det som handler om at man må få muligheten til å ta ansvar. Land må selv ta ansvar for sin egen utvikling, men vi kan være der og «backe» dem i omstillingen. Vi skal ikke drive skoler, utdanning og helsevesen i godt fungerende land. Det skal landene selv gjøre, og så skal vi bidra til at de kan skaffe seg de inntektene de trenger for å gjøre denne jobben selv. På den måten bygger bistanden institusjoner som tjener innbyggere og sikrer rettighetene deres, som vi diskuterte i stad, eksempelvis ved at jenter får utdanning, at funksjonshemmede får utdanning, og at menn aksepterer kvinner som fullverdige samfunnsaktører. På den måten får bistanden en normativ funksjon, som gir systemet en dytt i det jeg vil mene er en positiv retning. Det er noen som tror at vi driver på med bistand bare for å være gode. Nei, det gjør vi ikke. Bistand er politikk på lik linje med all annen politikk vi driver med her i Norge. Måten vi støtter på, og hva vi støtter, er faktisk et spørsmål om hva slags verdier vi mener skal styre samfunnet. Tusenårsmålene har vært retningsgivende for internasjonalt utviklingsarbeid og bruken av bistandsmidler, men viktigere enn det: Tusenårsmålene har fungert for å mobilisere verdenssamfunnet for å nå noen enkle, konkrete mål. Siden 1990 har verden klart å halvere andelen som lever i ekstrem fattigdom – selv om målet på 1,25 dollar er fryktelig lavt, det er 7–8 kroner om dagen. Verden har klart å øke andelen for grunnskoleutdanning fra 81 pst. til 90 pst. og samtidig redusere forskjellen mellom antallet jenter og gutter som får utdanning. Like fullt er det fremdeles mange som går i skolen, men som ikke får noe læringsutbytte. Vi har klart å redusere barnedødeligheten i verden fra 12,4 millioner i 1990 til 6,9 millioner i 2011, og det betyr altså at det er 14 000 færre barn under fem år som dør i dag, sammenliknet med 1990. En av årsakene til at tusenårsmålene har funket, er at de er få, de er lette å forstå, de er målbare, og de er realistiske. Den erfaringen må vi ta med oss i prosessen med å lage nye utviklingsmål for verden. I arbeidet med å lage nye utviklingsmål mener jeg at vi i Norge særlig bør bidra på de områdene der vi vet at det ikke vil være andre som gjør jobben med å fremme målene, og der vi har et spesielt engasjement – der vi mener at noe er viktig. Det er veldig mange ting som er viktige for utvikling, og derfor synes jeg det er bra å ha denne debatten i dag, slik at jeg også kan få innspill fra dere, og vi kan få debattert på en ordentligmåte. Som representanten Eva Kristin Hansen var inne på tidligere, peker jo dette mot at vi bør bruke vårt spesielle engasjement for likestilling, der Norge anses å være ledende i verden, til å løfte stemmen på vegne av likestilling. Vi er et land som har vist, og vi viser det i politikken i dag, hvordan vi er opptatt av likestilling. Kvinnelig sysselsetting i Norge har steget kontinuerlig de siste 30 årene, og vi ser hvordan det bidrar til å gi kvinner større makt i samfunnet, samtidig som det bidrar til å øke velstanden i Norge. Begge deler er veldig bra, og her har vi erfaringer som vi kan dele med andre. Og det er sterke motkrefter. Når det gjelder seksuelle og reproduktive helse- og rettighetsspørsmål, er det er mange folk som går mot oss. EU har ikke en tydelig stemme, for der er det forskjellige standpunkter. Vi i Norge kan ha en tydelig stemme. Videre prioriterer vi helse. Der har statsminister Jens Stoltenberg selv tatt et særlig ansvar, og der fortsetter vi hele tiden å følge opp. Det gjelder særlig mødrehelse og barns helserettigheter, der vi over lang tid har vært en stor aktør. Når det gjelder det spørsmålet som representanten Eva Kristin Hansen trakk opp om energi, er det mange som snakker om at energi var et manglende tusenårsmål. Vi hadde en konsultasjon, som en del av de store FN-konsultasjoner som har vært, om hvilke mål vi skal ha for framtiden. Der var det tydelig, når vi hadde konsultasjoner i Norge, at folk mener at energi er et mål som er viktig å få fram. Da vil jeg si en ting om det. Energi er etter min oppfatning, hva skal vi si, en nøkkel for å klare å kombinere to brede krefter og to brede trender som ofte har stått imot hverandre. Utviklingsland har sagt: Vi vil ha utvikling, gi oss energi – vi gir blaffen i hvilken form energien kommer! Det betyr i mange sammenhenger som fossil energi. Miljøbevegelsen har sagt: Vi må kutte i CO2-utslippene! FNs generalsekretær har lagt opp til en satsing på energi, som sier at vi skal ha miljøvennlig energi, samtidig som alle skal ha energitilgang og drive mer effektivt enn vi gjør i dag. Det mener jeg er en av de sakene som ikke alle sier er viktig nok til å få inn i de nye utviklingsmålene, men der jeg mener Norge har en særlig rolle, fordi vi både har vist at vi har klart å skape utvikling gjennom vannkraften og har et enstemmig storting som har satt ambisiøse mål for hvordan vi skal klare å redusere våre egne CO2-utslipp, og hvordan vi skal klare å jobbe for en grønnere verden. Det er en av de tingene som jeg mener vi kan løfte fram spesielt. I tillegg mener jeg – og der vil vi se hvordan det går med behandlingen av stortingsmeldingen om rettferdig fordeling, Dele for å skape – at vi må stå på for at rettferdighetshensyn skal gjennomsyre alle tusenårsmålene, nettopp med utgangspunkt i det tema vi hadde i den forrige interpellasjonsdebatten, der vi så hvordan f.eks. funksjonshemmede ikke får den nødvendige muligheten til utdanningstilgang fordi ikke alle adresseres. Vi ser at man først gir utdanningstilbud til dem det er enklest å nå. Vi må snu på dette og si at vi må sørge for å gi utdanningstilbud, helsetilbud og andre tilbud til dem som er vanskeligst å nå, for det er det som fremmer rettferdighet i et samfunn. Det andre vi må gjøre, er etter min oppfatning å diskutere hvordan vi kan få større inntektslikhet innad i land. Det er et mål som jeg mener er viktig. Vi skal ikke bare ha vekst. Av og til har jeg kritisert høyresiden for å si at de først og fremst er opptatt av jobber. Det er ikke vi. Vi er først og fremst opptatt av anstendige jobber. Det å ha anstendige jobber, det å ha et arbeidsforhold og en god lønn å leve av, er blitt veldig aktualisert i forbindelse med de ulykkene som har vært i Bangladesh den siste tiden. Dette er noen av de temaene som vi skal være med på. Så skal vi samtidig være med på å utvikle målene for utdanning, og målene på områdene vi mener er viktige.