trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Jeg konstaterer at Bekkemellem Orheim finner det formålstjenlig å gjenta beskyldninger som jeg i Stortingets spørretime i begynnelsen av forrige måned avviste veldig konkret og direkte. Det er ikke gitt noe organisasjonsstøtte til Pro Vita, det er heller ikke slik at den filmen som interpellanten viste til, har fått min støtte. Vi er enige om at den er et overtramp, og jeg trodde det var unødvendig å si det for 13. eller 14. gang fra denne talerstol. La meg så kommentere de spørsmål som interpellanten reiste mer konkret. Jeg står ved at det å øke tilgjengeligheten av prevensjon er en viktig del av det svangerskapsforebyggende arbeid. Jeg er av den oppfatning at å verne om liv og hindre en økning i antall aborter faktisk er viktigere enn den skepsis som måtte finnes mot å tilby gratis prevensjon. Jeg synes derfor det er helt i tråd med dette når jeg faktisk har fulgt opp med å sette i gang et forsøk i Trondheim kommune med utdeling av gratis prevensjon til ungdom. Så svaret på spørsmålet om hvordan dette er fulgt opp, er: Det er fulgt opp gjennom det forsøket som Stortinget bad om at man skulle gjøre, og jeg avventer med interesse evalueringen og resultatene fra dette Trondheimsforsøket. La meg avslutningsvis si at jeg ser på disse spørsmålene som viktige etiske spørsmål. Det er ikke slik at spørsmålet om seksualitet og samliv kan reduseres til rent tekniske spørsmål om tilgjengelighet av tekniske prevensjonsmidler av ulik karakter. Derfor legger jeg også stor vekt på at den veiledning og den undervisning som bør ledsage informasjon og hjelp til ungdom i denne viktige alderen, er informasjon som også kan settes inn i en etisk referanseramme. Det bør vi også kunne være enige om.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Jeg har lyttet til debatten og til interpellantens innlegg, nå sist også, og velger å ta interpellanten på ordet når hun sier at utgangspunktet her er at aborttallene er altfor høye. Det er jeg helt enig i. Andre talere har gjort rede for Kristelig Folkepartis program når det gjelder abortloven. Dette utgangspunktet gir meg en sterk forpliktelse til å arbeide for svangerskapsforebyggende og abortforebyggende tiltak. Nettopp derfor har vi satt inn støtet når det gjelder å utarbeide en ny handlingsplan for svangerskapsforebygging og abortforebygging. Den er rundt hjørnet. Derfor har vi også satt inn større ressurser på abortforebygging. Det har faktisk ikke vært større ressurser satt inn på dette feltet i tidligere budsjetter enn det som er tilfellet for 1999. Jeg er også enig med interpellanten i at vi må tåle den objektive og sanne fremstilling rundt disse spørsmålene, og at vi må tilstrebe det i den informasjonen som skal gis. Derfor vil jeg også si at vi må tåle en demokratisk debatt om disse spørsmålene, men det påhviler alle et ansvar som deltar i denne debatten, å bruke slike virkemidler og uttrykk at de ikke tråkker på andre mennesker. Det er gjort grundige evalueringer av hva slags informasjon og veiledning som gis til kvinner som søker abort. Den forskningsmessige evalueringen viser at AAN, det private tilbudet, faktisk får veldig god karakter. Det synes jeg er verdt å merke seg. Kritikken er sterkest mot de offentlige sykehusene. Det er et ansvar som jeg påtar meg å gjøre noe med i det arbeidet som vi nå setter i gang. La meg avslutningsvis si at det er ingen som har stoppet Helsetilsynets informasjonsmateriell. Det ble oversendt til utdanningsmyndighetene. De gjorde en faglig-pedagogisk vurdering, og den vurderingen gikk på egnethet og behov for veiledningsmateriell pedagogisk sett i skolen. Det arbeider helsemyndighetene og utdanningsmyndighetene nå med. Jeg tror at den teknologiske utviklingen vil gjøre at vi fortsatt må føre denne typen debatter, at vi må fokusere på informasjon, både om hjelpetiltak og om seksualitet og samliv i tiden framover. Jeg vil gjøre mitt til at det skal være en debatt som bygger på et sannferdig grunnlag, slik som intensjonen har vært med utspillet her i dag.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Når jeg hører Arbeiderpartiets innlegg her – jeg beklager å måtte si det –minner det om barn i trassalderen. Og barn i trassalderen stiller samme spørsmål gjentatte ganger. De får svar, men spørsmålene kommer igjen og igjen. Og det virker som at det ikke har noen hensikt å gi dem svar på talerstolen, for de hører ikke etter. De kommer med samme spørsmål og samme påstand igjen og igjen. I en runde i spørretimen for ca. 3 uker siden gav helseministeren et grundig svar på dette med Pro Vita og ekstremister. Han har gjort det her i dag, men allikevel velger de å bruke store deler av sitt innlegg på akkurat det. Jeg kunne ha repetert svarene, at det ikke er noen overprøving i Helsetilsynet, at det var mer midler igjen osv., men det har ikke noen hensikt å gjenta svaret, for de hører ikke etter. RadiOrakel har også fått støtte fra departementet. Er det ekstremister den andre veien kanskje? Det er det ingen som har stilt spørsmålstegn ved. Det er mange som får støtte til abortforebyggende tiltak. Og jeg tror at hvis vi i enda sterkere grad hadde satset på informasjon og rådgivning – ikke av ekstremister, det har vi alle tatt avstand ifra – ville aborttallene vært langt lavere. Derfor synes vi i Kristelig Folkeparti at det er underlig å registrere Arbeiderpartiets kamp i budsjettbehandlingene for å redusere støtten til f.eks. AAN-kontorene, Alternativ til Abort i Norge. AAN uttaler seg ikke for eller imot abortloven, men oppfyller dens intensjon om å gi de kvinnene som trenger det, et tilbud om informasjon og rådgivning. Organisasjonen er religiøst og politisk uavhengig. En evaluering av AAN viser at 90 pst. av brukerne mener at AAN er et meget bra tilbud som må beholdes i tillegg til det offentlige. Men Arbeiderpartiet har gjentatte ganger foreslått å redusere bevilgningene til disse, istedenfor – hvis de virkelig vil få ned aborttallene – å se på mangfoldet, hvem som gjør noe også av de private, og virkelig gjør noe positivt. Det hadde vært gledelig om vi kunne stå sammen i kampen om det. Når det gjelder seksualopplysning, ønsker selvfølgelig Kristelig Folkeparti at den skal være god. Filmen som Statens helsetilsyn har laget, er veldig bra, men det mangler en del ting. Og vi har sagt at det bør komme noe i tillegg. Selvfølgelig er det viktig med informasjon, det er vi svært opptatt av. Hvis vi skal sikre at dagens abortlov blir forvaltet etter intensjonen, er det viktig at målsettingene blir nådd ved rådgivning. Både abortsøkende kvinner og helsepersonell har vært opptatt av at denne delen av loven har blitt fulgt for dårlig opp. Jeg viser til «Evaluering av rådgivningsvirksomhet i forbindelse med svangerskapsavbrudd» i SEFOS’ rapport fra 1998. Fordi kvinnen er i en vanskelig situasjon, ønsker Kristelig Folkeparti også obligatorisk rådgivning. Mange viser seg å takle situasjonen de er oppe i, bedre, uansett hvilket valg de har tatt, hvis de har fått rådgivning. – Tiden min er ute, så jeg rekker dessverre ikke mer.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-03-04:
Lov om selvbestemt abort står sterkt i dagens Norge. Erfaringene med loven er gode. Antallet aborter har ikke økt vesentlig, de har av og til gått ned, etter at loven ble vedtatt, til tross for at motstanderne av loven den gangen jo fryktet og kanskje også skremte med at tilstandene ville bli uholdbare dersom vi fikk en lov om selvbestemt abort før 12. svangerskapsuke. Men flertallet av norske kvinner, unge som gamle, bruker ikke abort som prevensjonsmiddel, og det store flertallet tar heller ikke lett på spørsmålet om senaborter. Mot denne bakgrunn er jeg, i likhet med de to foregående talere, litt overrasket over den interpellasjonen vi har fått i dag. Jeg er i grunnen enig med helseministeren, som følte at dette var «å sprenge åpne dører». Interpellanten åpnet med å si at «Arbeiderpartiet ikke er villig til å fire på retten til selvbestemt abort før 12. uke». Nei, selvsagt ikke. Noe annet ville vært overraskende både fra Arbeiderpartiet, fra Høyre og fra mange andre partier, tror jeg. Så hva er det man er redd for? Jeg har inntrykk av, som jeg sa, at abortloven står sterkt, og det er ingen sterke krefter, hverken i de politiske partier her i salen eller utenfor eller hos grupper av personer som ikke er politisk engasjerte, for å endre loven. Selvfølgelig har vi fremdeles motstandere både i og utenfor dette hus. Ja, det fins kanskje dessverre også noen med ekstreme holdninger, noen ekstremister, og kanskje noen av dem stemmer Kristelig Folkeparti for alt jeg vet, men jeg føler ikke at slike krefter er representert her i huset, hverken blant representantene eller blant Regjeringens medlemmer. Vi skal være glad for at disse kreftene har marginal tilslutning og at de virkemidlene de benytter seg av, møtes med allmenn avstandtaken. Derfor synes jeg det er uheldig at Arbeiderpartiet – slik virker det på meg – prøver å oppkonstruere en stor usikkerhet om abortsituasjonen. Det er det ikke grunn til, og jeg håper, i likhet med flere andre, at interpellanten vil gjøre om sitt eneste forslag til et oversendelsesforslag, fordi jeg synes helseministeren har svart på en utmerket måte at den handlingsplanen som er etterlyst, er i god gjenge og forhåpentligvis vil komme om meget kort tid.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-03-04:
Ved Stortingets behandling av St. meld. nr. 16 for 1995-96 Om erfaringer med lov om svangerskapsavbrudd mv ble det lagt stor vekt på å kvalitetssikre og føre tilsyn med de ulike delene av helsetjenesten som er relevante i forhold til begjæring om svangerskapsavbrudd og eventuell utføring av abort. Det er Statens helsetilsyn og fylkeslegene som har og skal føre dette tilsynet. Som helseministeren her har bekreftet, gjennomførte man en slik tilsynsordning i 1996 ved alle sykehus som utfører svangerskapsavbrudd. Blant annet ble det undersøkt om disse institusjonene fulgte opp og praktiserte kravene i forhold til informasjon og veiledning til kvinner som begjærer abort, og også om meldings- og registreringsordningene blir praktisert på en riktig måte. Konklusjonen fra fylkeslegenes kontroll og tilsyn er noe generell slik den er referert her, men sier at i all hovedsak er arbeidet i tråd med regelverket. Dette gjør at man nok må arbeide videre med kvalitetssikring og utvikling av faglig dyktighet og likepraktisering innenfor helsevesenet. Jeg synes helseministeren her i dag på en klar måte har bekreftet at det skal skje, og at det skjer, og at det blir fulgt opp i den nye handlingsplanen som skal avløse nåværende handlingsplan for forebygging av uønskede svangerskap og abort. Når det gjelder Stortingets ønske om å foreta en grundig evaluering av informasjons- og rådgivningsvirksomheten overfor kvinner før og etter svangerskapsavbrudd, både i regi av offentlig helsevesen og fra private organisasjoner, er en slik evaluering foretatt på oppdrag fra Sosial- og helsedepartementet av Senter for samfunnsforskning ved Universitet i Bergen. Denne undersøkelsen viser at praktisering og rutiner er for ulike ved våre sykehus, og dette har også departementet tatt tak i ved å øke den faglige dyktigheten innen helsesektoren og gjøre praktiseringen mer lik og å kvalitetssikre gjennom sterkere standardisering. Dette burde alle være fornøyd med, også Arbeiderpartiet. Jeg skal ikke si mer om disse oppspillene som er kommet her, men jeg synes vi får holde oss til sak og fakta. Tiden tillater ikke at jeg går inn på flere sider ved dagens praktisering, men i politisk sammenheng må det være grunn til å oppsummere og understreke at det tross alt er stor enighet. Da burde man også praktisere objektiv og sannferdig informasjon og rådgivning. Hovedmålet for oss alle må være å drive forebygging, slik at man får færrest mulig svangerskapsavbrudd.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-04:
Det man kan slå fast som et absolutt, er at lov om selvbestemt abort ligger fast. Det er ingen som har fremmet noe forslag om at den skal endres, og jeg er helt enig i vurderingen til Annelise Høegh om at det heller ikke er noen signaler ute i samfunnet om at det er sterke krefter i sving for å få lov om selvbestemt abort endret. Samtidig ser man i ulike partier at man tar til orde for virkemidler for å redusere antall aborter. Det syns jeg er viktig, og det er et perspektiv som er viktig å ha med seg. Det er gledelig at Arbeiderpartiet gjennom denne interpellasjonen understreker det, og det er naturligvis heller ingen grunn til å betvile at man i Kristelig Folkeparti skulle være opptatt av å finne virkemidler for å redusere antall aborter. Det har vært nevnt her Pro Vita og den filmen. I et samfunn der ulike aktører vil kunne gi uttrykk for ulike syn, vil man også få overslag. Det vil ikke være til å unngå så lenge man har ytringsfrihet, så lenge man har et demokrati. Så kan man si – det er vel alle her enige om – at den typen overslag er sterkt beklagelig. Men jeg tror at jo mer oppmerksomhet man retter mot en sånn organisasjon, jo mer oppnår den med det. På mange måter kan man si at hensikten med den typen innslag nettopp er å fokusere på organisasjonen og på det en sånn film viser. Kanskje hadde det beste vært å tie det i hjel. Jeg syns i hvert fall det blir helt meningsløst her, når statsråden så klart har gitt uttrykk for at han tar avstand fra den typen «informasjonsmateriell», å skulle prøve å lage en kobling mellom statsråden og Pro Vita, selv om man i andre sammenhenger skulle kunne ha gitt midler til ulike organisasjoner. Også Sosialistisk Venstreparti har tidligere, når det gjelder abortspørsmålet, ta opp bruk av abortpillen som ledd i medisinsk abort. Etter mitt syn fikk man da et tilfredsstillende svar fra statsråden, summen av de inntrykk man får av Regjeringen, er at den er lojal i forhold til et flertall i Stortinget knyttet til abortloven. Men det man aldri kan ta fra noen, er at man, nettopp fordi det her er spørsmål om etikk, kan ha andre syn på det spørsmålet. Vi må ikke komme i en sånn situasjon i Stortinget at vi søker å ydmyke andre fordi man har et engasjement, et syn, som går i en annen retning enn det man har selv, så lenge man er lojal i forhold til det flertallet i Stortinget har bestemt. At den lojaliteten skulle mangle her fra Regjeringens side, kan altså jeg personlig ikke med min beste vilje se. Hadde den gjort det, hadde man fått signaler fra Regjeringen om at man ønsket en endring av abortloven, ville naturligvis SV, som Arbeiderpartiet og andre partier som har vært sterkt for abortloven, slått ned på det og argumentert sterkt imot. Men det finner vi ikke grunnlag for å gjøre nå, siden vi ikke ser den typen signaler.
Berit Kvæven (Venstre), 1999-03-04:
Helseministeren sier i sitt innlegg at han og interpellanten har ulikt syn på sentrale deler av abortloven. Det samme gjelder også helseministeren og Venstre. Vi har likevel full tiltro til at han ser til at nåværende lovgivning blir gjennomført på best mulig måte. Dette står fast i Voksenåsdokumentet. Dagens interpellasjon bærer preg av suppekoking på en liten, gammel spiker. Den innleder med en setning som så blir hengende i luften. Man kan lese at helseministeren skal svare på om abortloven blir forvaltet etter intensjonene, fordi en ytterliggående antiabortorganisasjon har fått støtte «til prosjekter» – i flertall. Helseministeren svarte på representanten Brustads spørretimespørsmål om dette den 3. februar, der det ble sagt at ett – ikke noe flertall, men ett - av Pro Vitas prosjekt hadde fått støtte, på linje med flere andre ytterliggående organisasjoner. Han understreket at det er enkeltprosjekter som er støttet, ikke organisasjonenes drift. Vi er overbevist om at helseministeren gjorde dette uten at han – og her siterer jeg representanten Brustad – «lar sin egen moralistiske og religiøse overbevisning styre mer enn hensynet til de jentene vi her prater om». Det må være lov å ha forskjellig abortsyn, like fullt som det er lov å ha ulikt syn på det meste. Like klart må det være at det er loven som gjelder. Slik sett burde vi være flinkere til å undersøke oftere om lovene fungerer etter hensikten. I Venstre mener vi at dagens abortlovgivning er noenlunde fornuftig. Men den teknologiske utviklingen i medisinen går fort. Aborter som kommer sent i svangerskapet, er f.eks problematiske. Vi er derfor svært tilfreds med at Helsetilsynets konferanse i år skal sette søkelyset på dette temaet.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Debatten i dag viser at dagens abortlov har bred støtte i Stortinget. Kristelig Folkeparti er det eneste partiet som er motstander av prinsippene om selvbestemmelsesrett i dagens lov. På dette punktet er jeg altså grunnleggende uenig med representanten Bekkemellem Orheim. Selvbestemmelsesretten skal vi ikke diskutere i dag. Jeg vil ha fokusert på det vi er enige om: Vi må, for å sitere fra loven: «sørge for at alle får etisk veiledning, seksualopplysning, kunnskaper om samlivsspørsmål og tilbud om familieplanlegging, for derved å skape en ansvarsbevisst holdning til disse spørsmål slik at antallet svangerskapsavbrudd blir lavest mulig.» Vi vet at kvinner som vurderer abort, er i en svært vanskelig og sårbar situasjon. Kristelig Folkeparti er for obligatorisk rådgivning for kvinner som er i denne vanskelige situasjonen. Etter hvert vet vi også noe mer om etterreaksjoner etter abortinngrep. Foreløpig er det forsket lite på dette området i Norge. Aker sykehus gjennomførte imidlertid en undersøkelse i 1996 som het «Sosiale og emosjonelle faktorer hos kvinner som ønsker svangerskapsavbrudd. Reaksjoner før og etter inngrepet.» Rapporten viser til at flere studier fremhever den betydning et støttende nettverk har for å redusere konflikter i avgjørelsesprosessen og negative reaksjoner etter abortinngrepet. En vel gjennomarbeidet abortbeslutning der alle følelser har fått komme til uttrykk, minsker risikoen for psykiske senfølger. Mange instanser kan bidra på dette området. AAN er et viktig tilbud som er nevnt. Årsrapporten fra AAN i Agder-fylkene viser at konsultasjonene har økt med 25 pst. siste år. Den vesentligste årsaken er etterabortsamtaler. Helsestasjoner for ungdom er et annet viktig tilbud i arbeidet for å forebygge abort. De tre informasjonsskrivene fra departementet synes jeg er bra. De bidrar til lik og standardisert informasjon over hele landet. Dagens abortlov skisserer rådgivning som et viktig virkemiddel for å få ned aborttallene. Årsaken til at mange vegrer seg mot rådgivning, tror jeg er at det lyttes ofte for lite og argumenteres desto mer. Intensjonen må være dialog og refleksjon som gir rom for ettertanke. Ut fra SEFOs undersøkelser ser jeg at fagmiljøene har en del å strekke seg etter for å nå en slik verdibevisst abortrådgivning.
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Erfaringer med lov om svangerskapsavbrudd ble behandlet i Stortinget den 12. juni 1996. Den behandlingen viste at etter nesten 20 år stod prinsippene i loven fast, med graderingen og sjølbestemmelsesprinsippet til og med tolvte uke. Vi er glad for at vi har en slik lov, som gjør at det ikke er fare for liv og helse hos kvinnene ved at det utføres illegale aborter. Ved behandlingen av budsjettet for 1999 i desember i fjor la Regjeringen fram en resultatrapport for foregående år. Denne viste at antallet svangerskapsavbrudd hadde gått ned med 300 fra 1996 til 1997. Man fikk da det nestlaveste tallet siden 1983 – totalt snaue 14 000. For å oppnå målsettingen om færre uønskede svangerskap og aborter er det viktig å jobbe for god informasjon om samliv, seksualliv og prevensjon. God informasjon på ungdommens premisser i ungdomsskolen er viktig. Undersøkelser viser at de sikreste prevensjonsmidlene ikke er tilstrekkelig kjent blant ungdom. Dessuten synes ungdom at prevensjon er dyrt. Alle ting kan gjøres bedre. Informasjonen for ungdom bør stadig utvikles, være tilpasset den tid vi lever i, og være på ungdommens premisser. Informasjonsfilmene og CD-ROM-spillet Helsetilsynet utarbeidet i fjor høst, synes å være noe som kan fenge blant ungdommen. Forebyggende arbeid er viktigst. Det bør stå først på dagsordenen, ikke senaborter og påtvungen informasjon for den abortsøkende kvinnen. Den informasjonen som gis til abortsøkende kvinner, bør være ensartet og i tråd med lovens bestemmelser over hele landet. Jeg kan ikke skjønne at Arbeiderpartiet og SV ble alene om det forslaget i budsjettbehandlingen før jul, mens komiteen var samlet om det samme i en merknad. Undersøkelser viser at det gis informasjon ved alle sykehus, men at det er store forskjeller når det gjelder rutiner og organisering av informasjonsvirksomheten. Handlingsplan for forebygging av uønskede svangerskap og abort er omtalt i St.prp. nr. 1 for 1998-99, side 174. Målet er å senke antallet uønskede svangerskap – midlet er god nok informasjon til å forhindre uønskede svangerskap. Prøveprosjekt med informasjon og utdeling av gratis prevensjon og utskriving av p-piller er igangsatt i utvalgte bydeler i Trondheim, noe som er en oppfølging av budsjettmerknadene fra forrige år. Jeg har lest årsrapporten fra helsestasjonen for ungdom i Trondheim. Den vektlegger i sitt grunnsyn fordomsfrihet og livssynsnøytralitet i sin informasjon, og ingen tema er tabubelagt. Det viser seg at også nabokommunen har unge som besøker denne helsestasjonen, som har fått spesiell konsesjon på å dele ut gratis p-piller til jenter mellom 16 og 25 år. Disse følges opp med tre og seks måneders intervaller. Jeg tror dette er et veldig bra tiltak, og at tilsvarende bør komme flere steder. Jeg håper at slike gode tiltak kommer i den nye handlingsplanen.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-04:
Jeg vil bare uttrykke et ønske om at vi når vi kommer til votering, får lov til å stemme på vårt forslag først, som er sak nr. 5, og deretter subsidiært på Arbeiderpartiets forslag, sak nr. 4.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-03-04:
Jeg takker statsråden for tilsvaret. Det gir i hvert fall ikke de helt store perspektivene med hensyn til en radikal endring, men Gjønnes er heller ingen radikal mann. Jeg hadde i hvert fall trodd at utsagn fra regjeringspartiene og medlemmer av partiene som utgjør et flertall, kunne ha påvirket holdningen til statsråden, for jeg kan ikke fri meg for at jeg synes at statsråden skyver Stortinget litt foran seg når han sier at han bare vil foreta endringer ut fra det Stortinget måtte vedta. Det er helt åpenbart at holdningen til statsråden vil være helt avgjørende for statistikken for 1998, som han sa ennå ikke foreligger. Det er klart at statsrådens holdning her er helt avgjørende for hva som skjer, ikke bare for departementet. Hvis departementet hadde signalisert noe ut til fylkene og kommunene, kunne dette fått gjennomslag, og det kunne ha åpnet for en endring av praktiseringen inntil vi eventuelt fikk en endring av konsesjonsloven, som jeg forventer at vi får på bakgrunn av de signalene som andre har gitt. Det er vanskelig å si at konsesjonsloven totalt sett har vært en ubetinget suksess. Og når det gjelder dette med prisregulering, ser vi at det i enkelte fylker er opptil 15 – 20 pst. av all jord som nå eies av dødsbo. Dette er et signal om at man ikke ønsker å foreta disse avhendelsene, fordi prisen er altfor lav. Jeg kunne tenke meg å spørre statsråden om i hvilken grad han synes denne konsesjonsloven har vært fortreffelig, og hva som eventuelt har vært så vellykket med den, og om ikke en endret holdning her kanskje kunne vitalisere bygdene i større grad enn det som synes å være tilfellet nå, med disse forkjøpssakene. Han nevnte dette prøveprosjektet. Det tror jeg kan være en fornuftig vei å gå, og det er det nok også allmenn oppslutning om her i Stortinget. Men det er viktig i et slikt prøveprosjekt å følge med på hvilken utvikling vi får når det gjelder dette med statens forkjøpsrett. For det er ikke nødvendigvis alltid slik at når kjennskap og vennskap er størst, så får vi de mest objektive avgjørelsene. Jeg kunne tenke meg å spørre statsråden om hans generelle syn med hensyn til hvordan denne konsesjonsloven har vært et positivt element for utviklingen i bygdene.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-03-04:
En liten avslutningsmerknad: Det som var spørsmålet mitt, var altså om Regjeringen inntil en eventuell lovendring kommer, vil praktisere loven på en mer liberal måte og mer i tråd med det som et flertall faktisk kan synes å mene. Det har vi fått svar på. Regjeringen ønsker ikke å foreta noen endringer i praktiseringen av statens forkjøpsrett og det som har med hele dette sakskomplekset å gjøre, før man har gått igjennom dette på en såkalt grundig måte i en landbruksmelding som jeg håper kommer til høsten, og som jeg håper statsråden kan bekrefte at ikke blir utsatt. Jeg må virkelig si at jeg har liten tro på denne «med tvang skal bygda befolkes»-holdningen. Hvis det er noe vi ikke trenger på bygdene, er det etter mitt skjønn nettopp dette. Når det gjelder konsesjonslovene og alt i den forbindelse, er det en annen side ved dette som kanskje har vært lite berørt, men som jeg håper blir utredet i denne landbruksmeldingen, for det svirrer mange tall i luften om hva dette koster samfunnet lokalt i alle landets kommuner, hva det koster regionalt i alle fylkesmannsembetene, og hva det koster sentralt å ha dette byråkratiet rundt det som har med konsesjonslovene å gjøre. Representanten Aukan henviste til en kronikk jeg hadde i en avis der jeg påpekte byråkratiets nidkjærhet for lovens bokstav. Han tok ikke med resten av setningen, men der stod det at jeg skulle ønske at byråkrater generelt hadde et tilsvarende engasjement til fordel for borgerne. For her er det virkelig mye sand i maskineriet i forhold til frivillige avtaler. Og som jeg sa i innlegget mitt: I 40 pst. av de inngåtte avtalene om kjøp og salg hvor det blir snakk om offentlig forkjøp, blir faktisk partene enige om å sette en strek over det hele. Men jeg registrerer altså at statsråden ikke er villig til å gjøre endringer. Det skyldes at han ikke er interessert i en annen politikk på dette området – det må jo leses slik – og at han vil bruke det som er lovens ramme på dette området. Jeg hadde virkelig håpet at vi i hvert fall skulle fått en pekepinn om at det var lys i tunnelen for bygdene hva gjelder en større grad av frivillig kjøp og salg av private eiendommer. Men kanskje statsråden i sin avslutningsrunde kunne bekrefte eller avkrefte om landbruksmeldingen virkelig kommer til høsten.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Representanten Gabrielsen og statsråden har sannsynligvis hatt to forskjellige utgangspunkt for debatten, i og med at Høyre alltid har vært imot denne loven og mener at loven i dag er en tilnærmet «stalinistisk» lov. Fra statsrådens synspunkt har nettopp konsesjonsloven, slik som jeg oppfatter det og ser det, bidratt til at det fremdeles er et eierforhold i forhold til drift og eier som jeg ønsker at vi skal opprettholde. Samtidig har vi sett en utvikling der mange av dem som eier, ikke driver. En kan lure på hva dette vil føre til til slutt, når det gjelder på hvilken måte vi skal rekruttere til Bygde-Norge. Hvis vi ser for oss at vi skal fjerne konsesjonsloven – noe som statsråden ikke ser for seg, det kan jeg godt gi uttrykk for her og nå – bør det eventuelt være reguleringer helt i bunnen, uten at jeg ser for meg de helt dramatiske tall der heller. Dette vil jeg vurdere. Hvis vi skal slippe dette fritt, uten prisregulering, vil jeg, i hvert fall i utgangspunktet, gjøre meg noen refleksjoner om hvilken rekruttering vi da vil ha til Bygde-Norge, og så ut fra den generelle landbrukspolitikken som et flertall i Stortinget har fastsatt, om hvordan inntjeningsevnen i næringen skal være, og om hva prisen i markedet skal være for de eiendommene som skal være grunnlaget for å drive landbruk. Det må være riktig, slik som jeg har forsøkt å gi uttrykk for i mitt innlegg, å se dette i sammenheng og ikke plukke ut bitvis. Det tror jeg ville være særdeles uheldig. Det at mange i dag har eiendomsrett gjennom dødsbo, er uheldig. Det er også noe en må se på; på hvilken måte vi gjennom lovregulering kan hindre at en får den type utvikling. Det kan også styres, hvis vi ønsker det, i framtiden. Så til dette om at statsråden ikke er påvirkelig når det gjelder synspunkt som kommer fra Stortinget. Jo, statsråden lytter til det som kommer fra Stortinget. Men jeg tror at hvis Stortinget oppdager at en statsråd har en forvaltning som beveger seg bort fra det som er intensjonen med den lovgivning som er nedfelt gjennom vedtak i Stortinget, vil han ligge særdeles tynt an. Er det noe jeg har erfart, er det nettopp det at det er den type forvaltning, også utøvd av en statsråd, Stortinget er særdeles på vakt mot.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Jeg registrerer at enkelte representanter i dag har sagt at en ikke bør vente på Stortingets behandling. For meg er det naturlig å kunne håndtere dette på den måten som jeg har gitt uttrykk for i mitt første innlegg. Jeg må også nesten si at det uttrykket som representanten Hernæs brukte her i dag, er oppsiktsvekkende – at Høyres syn er at «dyrket jord er hellig jord». Jeg har bare lyst til å minne om at da bør praksisen bli deretter i relasjon til et Dokument nr. 8-forslag om bruk av 650 dekar dyrket mark i Stavanger-området til annet formål. Det er litt viktig at en lar prinsippene av og til bli tydelige gjennom de vedtakene som en også gjemmer på i forhold til Stortinget. Så må jeg få gi uttrykk for at jeg ikke har sagt at jeg ikke vil endre, men jeg har sagt at jeg vil se dette i sammenheng. Og hvis noen tror at f.eks. forkjøpsrettsinstituttet er det som har avfolket bygdene, er det helt feil. Det var 83 saker i 1997. Av dem var det halvparten som – kan en si – angret seg, så det ble da igjen ca. halvparten av 83. Hvis en tror at det er det som har sørget for avfolking av Bygde-Norge, så er det feil. Men det som jeg vil spørre om, er om dette er viktig for å oppnå andre biter av det som er landbrukspolitiske mål, bl.a. at en skal ha driftsenheter som gir avkastning, som gir fortjeneste, som jeg også har hatt inntrykk av har vært en del av stortingsflertallets målsetting i landbrukspolitikken, og vurdere de endringer som kommer opp, mot de andre mål som også Stortinget har satt, om dette nå går sammen. Så vil jeg bare avslutte med å si at jeg har den politiske holdning at det å eie forplikter. Hvis en går til Aust-Agder fylke, som er nokså nær stedet der interpellanten kommer fra, er det klart at det er et problem at det faktisk er slik at omkring halvparten av jorda i dag drives av andre enn dem som eier den. Og hvis en synes at det er dette eiermønsteret som er det fordelaktige også i framtiden, er jeg ikke sikker på at forvaltningslysten er stor i forhold til dem som også har ansvaret ved å eie. Omkring disse momenter vil jeg også komme til å foreta avveininger når jeg skal fremme denne meldingen i relasjon til – kan jeg si – landbrukspolitiske virkemidler og hva en har mulighet for å få gjennomslag for her i Stortinget også når det gjelder å la landbruket være en levedyktig næring i framtiden.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Jeg kan i og for seg bekrefte, ut fra det som er utgangspunktet for interpellasjonen fra representanten Gabrielsen, at også Arbeiderpartiet vurderer konsesjonsgrensen, og Arbeiderpartiets landsmøte har vedtatt at konsesjonsgrensen bør heves. Men det er en debatt i partiet om hvor den nye grensen skal gå, og jeg tror det er viktig å understreke at den debatten må handle om noe mer enn bare å tenke på et tall. Det er viktig å sette den debatten inn i en sammenheng, for når det gjelder konsesjonsgrensen, må man foreta en vurdering, der man på en måte tar stilling til hvor stor en eiendom skal være for å kunne gi næringsinntekt av betydning. Og det igjen vil være avhengig av mange vurderinger, f.eks. hvilken type produksjon man skal drive på eiendommen. Det må her også foretas mange vurderinger knyttet til geografi. Spørsmålet som interpellanten tar opp, er et spørsmål som så absolutt krever en bred vurdering, der det er mange forhold som må ses i sammenheng. Derfor er Arbeiderpartiet enig i at det er riktig å konkludere i forbindelse med den bebudede stortingsmeldingen om landbrukspolitikken som Regjeringen har sagt at den skal komme med. Men det er også veldig viktig at den kommer så snart som mulig, og jeg håper at den kommer til høsten. Hva som blir Arbeiderpartiets konklusjon, skal ikke jeg gå inn på, men det er klart at grensen vil bli høyere enn fem mål, som er grensen i dag. Men jeg tror ganske sikkert at grensen vil bli betydelig lavere enn 50 mål, som Høyre og Fremskrittspartiet har gått inn for. Uansett vil vi få en ny grense, det tror jeg interpellanten har rett i, men vi vil fortsatt ha eiendommer over denne grensen der man skal ha konsesjonsbehandling, der man skal ha markedsregulering, og der man skal kunne bruke f.eks. produksjonsstøtte. Når det gjelder disse eiendommene, er jeg ganske sikker på at Arbeiderpartiet vil gå inn for at man fortsatt skal ha en ordning med forkjøpsrett. Men her vil konklusjonene komme om en tid. Derfor tror jeg det er helt rett å fastslå at inntil det skjer, må vi forholde oss til dagens lov og dagens praksis, og fra min side finner jeg ingen grunn til å gjøre noe annet enn å gi statsråden full støtte i den konklusjonen han har trukket i dag.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-03-04:
Det politiske flertall i Norge har et uttrykt ønske om å høyne grensen for konsesjonsplikt ved omsetning av gårdsbruk. Det kom senest til uttrykk i foregående innlegg, da Arbeiderpartiets landbrukspolitiske talsmann nevnte dette. Men Regjeringen har hele tiden vært en bremsekloss, det må vi kunne konstatere, og den bruker, slik jeg ser det, samme taktikk i spørsmålet om å heve konsesjonsgrensene som i mange andre landbrukspolitiske spørsmål, nemlig å vise til at det arbeides med stortingsmeldingen om landbrukspolitikken, som varsles sent på høsten. Det betyr i realiteten at det kanskje tar to-tre år å få fram en odelstingsproposisjon om konsesjonsgrenser. Fremskrittspartiet er veldig utålmodig i denne saken, og det er mange med oss som ønsker å starte en liberaliseringsprosess tidligere. Men det er det altså ikke et politisk flertall for, fordi Arbeiderpartiet ikke ønsker å forsere dette. De sier tydelig nå at fremleggelsen av landbruksmeldingen er et egnet tidspunkt til å debattere og diskutere og legge føringer framover, men Fremskrittspartiet kommer til å jobbe aktivt for en forsering, fordi vi ikke ønsker rolig å se på at hundrevis av småbruk omkring i landet skal stå tomme og råtne på rot på grunn av alle ufornuftige reguleringer. Fremskrittspartiet har kontinuerlig og gjennom mange år fremmet forslag om å fjerne de fleste restriksjoner lagt på omsetning av jord- og skogbrukseiendommer, inkludert nåværende bestemmelser vedrørende bo- og driveplikt. Den 25 år gamle konsesjonsloven må oppheves, slik at lav pris og forgubbing i eierskapet kan avløses av høyere priser, mer effektiv ressursbruk og flere bosatte på landet, mener vi. Det burde faktisk være en selvfølge at kjøper og selger selv må få bestemme prisen ved omsetning av landbrukseiendommer, til det trengs intet prisforstanderskap som omstøter individets frie valg. En slik trellbinding av selvstendige enkeltmennesker er ikke bare moralsk forkastelig, men også et brudd med de mange intensjoner et moderne demokrati er tuftet på. Fremskrittspartiet finner ingen fornuft i å videreføre lov om konsesjon og om forkjøpsrett for det offentlige ved erverv av fast eiendom. Over hele landet fins i dag gjennomarbeidede reguleringsplaner som gir samfunnet tilnærmet full kontroll med disponeringen av grunnarealene. Det offentlige har gjennom annet lovverk hjemmel til å gripe inn når sterke samfunnsmessige hensyn tilsier det. Min taletid er ute, og jeg tar da opp Fremskrittspartiets forslag, som er omdelt på representantenes plasser.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Det er med ei viss undring eg registrerer denne interpellasjonen, for Stortinget har klart sagt at konsesjonsloven skal vurderast i den meldinga som no er under arbeid. Det arbeidet er godt i gang. I slike lovsaker må det vel vera trygt å vita at ein går grundig til verks. I avisa Nationen den 15. februar hadde representanten Gabrielsen ein kronikk der han syner eit sterkt engasjement i forhold til konsesjonsloven, forkjøpsretten og det byråkratiet som handhevar dette lovverket. I denne artikkelen seier Gabrielsen seg lei for at byråkratiet følgjer loven i slike saker. Han seier m.a. at «nidkjærheten overfor lovens bokstav» er for stor. Etter mitt syn vil ei slik haldning føra gale av stad. Det vi kan vera einige om, er at saker som gjeld landbrukseigedom, er følsame og utløyser eit sterkt engasjement hos dei det gjeld. Dette er naturleg, og dei fleste som er oppe i ein slik situasjon, vil vera sterkt kjenslemessig involverte. Når det konkret gjeld 5-dekarregelen, vert det rikeleg høve til å koma tilbake den når landsbruksmeldinga skal handsamast. Eit forhold eg har merka meg, er at når framståande norske politikarar, gjerne tidlegare statsministrar, vert spurde om kva som er viktig i politikken i framtida, er svaret ofte dette: å taka vare på den dyrka jorda. Jordvernet er eit svært viktig tema. Eg er einig i dette. Dersom det å utvida konsesjonsgrensa utover 5 dekar vil føra til eit svekt jordvern, er eg for min del skeptisk. Eg ser ein del praktiske fordelar ved å utvida grensa, men iallfall ikkje til 50 dekar, slik det ligg føre forslag om her i dag. Alt dette får vi høve til å drøfta i si fulle breidd når landbruksmeldinga kjem til handsaming.
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-03-04:
Det er et viktig tema som tas opp i dagens interpellasjon, og jeg synes ærlig talt at statsråden har en svært passiv tilnærming til det som er hele problematikken i saken. Samtidig må jeg få lov til å gi uttrykk for en viss tilfredshet med at arbeiderpartitoget denne gang er i positiv bevegelse – og det er bare å håpe at man etter hvert går inn for landing i en konklusjon. Svært mange – ikke minst folk på landsbygda, men også folk i byene som har et blikk ut mot landsbygda – vil være interessert i å se hvor Arbeiderpartiet vil lande. Jeg registrerer at statsråden ikke bruker et eneste landbrukspolitisk argument, ikke et eneste produksjonspolitisk argument og heller ikke et eneste distriktspolitisk argument. Vi snakker om en næring som, når vi snakker om produksjonsverdi, faktisk ikke utgjør mer enn ca. 25 pst. av de totale kostnader, en næring som har direkte og indirekte statlig støtte i form av overføringer på rundt 20 milliarder kr. Det man bidrar til, er faktisk å hindre en reell prisfastsetting. Man bidrar til å hindre en positiv tilstrømming av kapital som kunne ha kommet inn i næringen, og man bidrar med åpne øyne til å svekke rekrutteringen til landbruksnæringen. Høyres tilnærming her er at det er sunt og positivt at flest mulig gis anledning til å eie fast eiendom. Vi har tro på at dette er bedre ressursutnytting, og faktisk også bedre økonomi. Og det er ikke slik som enkelte prøver å si, med brodd mot Høyre, at dette handler mer om jordvern, for der er vi minst like gode som alle andre partier i denne sal. Jeg tror det er viktig at Regjeringen nå må se at det blir færre og færre folk i Distrikts-Norge, bl.a. på grunn av det landbrukspolitiske regelverk, hvor man velger å gå sakte. Det blir færre å selge melk og brød til, og vi ser også at det blir færre som fyller opp klasserommene rundt omkring. Høyres bidrag i dette spørsmålet, som interpellanten har vært inne på, er bl.a. å heve konsesjonsgrensene, og så kan man etterpå se på hvor man skal sette taket – det ville faktisk bidra til at nærmest titusener kunne flytte fra byene til landsbygda. Det er det som ville være det positive bidrag – men man behøver dessverre ikke etterspørre mer dokumentasjon for å se at kurvene går den stikk motsatte vei. Med en åpen og konstruktiv holdning i disse spørsmålene – en holdning som ikke er anti-landbrukspolitisk – kan man gjøre et distriktspolitisk løft, som Høyre nå virkelig ønsker å slå et slag for.
Jan M. Vevatne (Venstre), 1999-03-04:
Interpellanten fokuserer på konsesjonsgrensene og vil heve dem. Grensene er ikke, og bør heller ikke være, hovedsaken i denne debatten. Hovedpoenget er konsesjonsloven og eventuelle endringer av den. Jord er ikke noe en eier, men forvalter – ikke bare i respekt for tidligere generasjoners arbeid og kamp for føda, men også i respekt for kommende generasjoner. Ansvaret for å forvalte jord er et viktig element i vårt felles mål om en bærekraftig utvikling. Det er av overordnet betydning at jorda – bruket – skal drives og holdes i hevd. Derfor må ikke kjøp og salg av landbrukseiendommer bli som enhver annen handel. Man betaler ikke for å eie, men for å forvalte. Det Venstre og jeg er mer opptatt av, er statens forkjøpsrett, som i for mange tilfeller hindrer gjerne unge mennesker i å få kjøpe et småbruk som de ønsker å bo på og drive ved siden av annet arbeid. Forkjøpsretten kan likevel være nødvendig enkelte ganger, f.eks. når naturlig arrondering bør skje bl.a. for å gjøre nabobruk drivverdige. Med de endringer vi har hatt i landbruket de senere år, er avfolking, nedleggelse av skoler og andre serviceinstitusjoner en trussel mot landbruksnæringen og bosettingsmønsteret vårt. Derfor bør en forvalte statens forkjøpsrett langt mer liberalt enn i dag, slik at flere kan få etablere seg med familie på småbruk som de vil drive. Det er viktig for landbruket på sikt og for bosettingen i distriktene at en ser mer på hvordan forvaltningen av de konsesjonspliktige brukene skjer, enn på konsesjonsgrensene, som interpellanten er opptatt av. Jordvernet og driveplikten er det viktige, ikke arealstørrelse og pris. Venstre ser fram til behandlingen av den bebudede stortingsmeldingen som kanskje kommer allerede til høsten.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-03-04:
Det var de to siste innleggene som gjorde at jeg fikk lyst til å gi et par kommentarer. Når Venstres representant og SVs representant i fellesskap sier at jord ikke er noe en eier, men noe en forvalter, er det nokså oppsiktsvekkende. Hvilke tanker og definisjoner man legger i det å forvalte hvis man ikke ser at det er helt uløselig knyttet til den private eiendomsrett, er nesten umulig for meg å forstå. All erfaring viser jo at forvaltning uten at det er knyttet til eiendomsretten, er en dårlig forvaltning. Det er en forvaltning som fører til uønskede resultater. Det er en forvaltning som man har prøvd i både stor og liten målestokk rundt om i verden. Privat eiendomsrett og forvaltning er uløselig knyttet sammen, og det må ikke forsøkes fremstilt på noen annen måte. Staten bør holde fingrene av fatet hvis folk vil bosette seg og drive, sa Karin Andersen fra SV, og mante frem spøkelset om brakklagt jord. Brakklegging av jord, altså det å ikke holde jorden i hevd, er et forhold som er regulert av jordloven, og har ingen ting med denne saken å gjøre. Hvis det er noen som lar jorda ligge brakk, så er det etter min oppfatning helt uhørt. Jord som er i hevd, skal brukes, men ikke nødvendigvis gjennom tvang fra andre. Jeg har ved denne anledning lyst til å minne om det syn som Høyre har når det gjelder jord. Det er uttrykt aller best av Høyres tidligere leder, som sa at dyrket jord er hellig jord. Så stor vekt legger vi i Høyre på å holde jordvernet i hevd. Det er vi nødt til å ta vare på. Men det som er viktigere, slik vi ser det, er at hvis vi bruker øynene ute på landsbygda i dag, ser vi at det er mange eiendommer hvor bygningsmassen ikke holdes ved like, særlig på små bruk og særlig i utmark. Så hvis man kunne få folk som er villige til å bosette seg på tidligere bruk – som nå er blitt så små at de ikke lenger er drivverdige – til å bruke dem som bolig, folk som er villige til å holde bygningsmassen ved like og ta vare på kulturlandskapet gjennom pleie både av bygningsmasse og av jord, da er vi kommet et langt stykke på vei. Jeg håper dette blir tatt opp i den nye meldingen som statsråden har meldt, og som vi får ganske snart. Da vil vi få noen perspektiver på dette, ikke bare hindringer og restriksjoner for enkeltmennesker.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-03-04:
Fremskrittspartiet stemte, sammen med Høyre, mot den nye loven om innsyn i overvåkingspolitiets arkiver, men nå er denne loven vedtatt, og da er det naturlig å ta stilling til det foreliggende forslaget. Fremskrittspartiet mener at det av personvernmessige grunner vil være riktig å kunne kreve makulering av uriktige eller ulovlig innhentede opplysninger, spesielt siden dette er opplysninger overvåkingspolitiet ikke lenger har behov for. Alternativet er å sende disse opplysningene over til Riksarkivet. Jeg vil derfor anbefale Fremskrittspartiets medlemmer å stemme for dette forslaget, og jeg antar at det samme vil gjelde for Høyres medlemmer.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Av hensyn til historien og historieskrivningen i fremtiden ønsket vi at det skulle nedtegnes på dokumentet at innholdet i det var uriktig. Når vi ikke får dette til slik som det er foreslått, vil jeg likevel anmode sentrumspartienes representanter om å stemme mot forslaget.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Eg stemte feil.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-12-09:
Jeg foreslår Bjarne Håkon Hanssen.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 1999-12-09:
Jeg vil på vegne av representantene Vidar Kleppe, Terje Knudsen, Harald T. Nesvik, Hans Røsjorde og meg selv sette fram forslag om endring i lov om yrkesskadeforsikring slik at begrepet «konstatert» anvendes i denne bestemmelse på tilsvarende måte som ved konstatering av skader i henhold til skadeserstatningsloven, i forhold til soldater under NATO-ledede operasjoner i utlandet og tidligere FN-soldater.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 1999-12-09:
I budsjettavtalen mellom Regjeringen og Arbeiderpartiet ser vi nå at Arbeiderpartiet er for en kraftig økning av elavgiften. Nå er altså Arbeiderpartiet veldig for den avgiftsøkningen som de i fjor var veldig, veldig imot. Jeg finner derfor grunn til å spørre representanten Stoltenberg hva som har endret seg så radikalt på ett år, siden partiet har snudd totalt i dette avgiftsspørsmålet. Vi har også fått signaler om at Arbeiderpartiet vil være med og støtte Regjeringen i å innføre et toprissystem på elektrisitet til husholdninger. Her ønsker man å innføre et system liknende det som vi hadde for en del år siden, hvor man betalte én pris for vanlig forbruk og en høyere pris for overforbruk, som det het den gangen. Forskjellen blir imidlertid at det tidligere var den enkelte husstand som selv satte grensen for hva som var ordinært forbruk og overforbruk. Det som nå ligger i kortene, er at det er myndighetene, Stortinget og Regjeringen, som skal bestemme hva som er det riktige forbruket for hver enkelt husstand. Nå skal det bestemmes sentralt hva som er det riktige forbruket i Finnmark, i Rogaland eller for den saks skyld i Oslo, til tross for de klimaforskjellene vi har. Og bruker man mer enn det sentrale myndigheter bestemmer, skal man betale så det svir. Vil virkelig representanten Stoltenberg og Arbeiderpartiet være med på et slikt detaljstyringssystem? Ser ikke representanten Stoltenberg at dette er å gå baklengs inn i framtiden?
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 1999-12-09:
Representanten Torny Pedersen var inne på CO2-avgiften og hvorfor Fremskrittspartiet var med og økte den en smule i revidert nasjonalbudsjett i fjor. Det skyldes jo selvfølgelig det kabinettsspørsmålet som ble stilt. Men det må også legges til at Fremskrittspartiet bidrog til å fjerne denne økningen ganske kjapt noen få måneder etterpå, og det vet også representanten Torny Pedersen. Når det gjelder Dokument nr. 8-forslaget om kulturminner, er vi av den oppfatning at først skal vi få på plass lovverket, før vi bevilger penger som skal følge opp det lovverket. Det må skje i riktig rekkefølge. Og jeg må med beklagelse registrere at det forslaget som vi har fremmet, ikke vil få flertall i denne sal.