Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2007-02-20:
Det er, som stortingspresidenten nettopp sa, en historisk dag i dag. Det ligger an til at Grunnloven blir endret på viktige områder, slik at Riksretten igjen blir gjort brukelig – for å bruke uttrykket fra tidligere statsminister Kåre Willoch i et grunnlovsseminar for noen dager siden – og det blir gjort betydelige endringer i riksrettsystemet, som gjør at Riksretten igjen blir brukelig. Parlamentarismen blir også ført inn i den skrevne grunnlov. Man har regnet at parlamentarismen har vært konstitusjonell sedvane, men den tas nå også inn i den formelle grunnlov. Til sist blir opplysningsplikten fra Regjeringen og Regjeringens medlemmer overfor Stortinget grunnlovfestet, hvis den enstemmige innstillingen får tilslutning fra et flertall på to tredjedeler ved voteringen i dag. Drøftelsene om riksrettsinstituttet har pågått i mange år og var vel også en av årsakene til at det ble nedsatt et bredt politisk utvalg for noen år siden, det såkalte Frøiland-utvalget, som vurderte Stortingets kontroll med forvaltningen. Et av resultatene av debatten om Innst. S. nr. 210 for 2002-2003 fra kontroll- og konstitusjonskomiteen i saken etter Frøiland-utvalgets innstilling var at daværende stortingspresident Jørgen Kosmo tok et initiativ til å få opprettet et utvalg som fikk som mandat å utrede alternativer til riksrettsordningen og formulere alternative grunnlovsforslag. Det ble oppnevnt et utvalg bestående av stortingspresident Jørgen Kosmo, undertegnede samt de eksterne medlemmene Stortingets ombudsmann for forvaltningen Arne Fliflet, professor Bjørn Erik Rasch og tidligere høyesterettsjustitiarius Carsten Smith. Kosmo-utvalget utarbeidet i henhold til mandatet et komplett nytt forslag til riksrettsordning. Det ble fremmet som grunnlovsforslag av de daværende medlemmene i presidentskapet og er behandlet av kontroll- og konstitusjonskomiteen. Komiteen slår fast at det er riktig å beholde Riksretten som en særdomstol for et avgrenset konstitusjonelt ansvar og støtter de forslag som er fremsatt, både når det gjelder organisering og ansvarsgrunnlag. Riksretten vil forankres i dagens parlamentariske system, og vi er enig i vurderingen av behovet for å bygge ned de sider ved den tidligere ordning – altså dagens ordning – som knytter straffansvar til svært vidtfavnende og utpreget politiske vurderingstemaer. Det presiseres også i forslaget til Grunnloven § 86 og i den følgende ansvarlighetslov at det konstitusjonelle ansvar avgrenses til brudd på konstitusjonelle plikter som påhviler statsråder, stortingsrepresentanter og høyesterettsdommere. Komiteen slår derfor fast at det er en innskrenkning i det ansvar som påtales ved Riksretten, i forhold til dagens system. Når det gjelder Riksrettens sammensetning, er det en betydelig endring. I dag er det høyesterettsdommere og lagtingsmedlemmer som utgjør Riksretten. Det er også slik at riksrettssaker føres i stortingsbygningen, i lagtingssalen, og det er Odelstinget som er påtalemyndighet. Det betyr at hvis det skulle reises en sak for Riksretten, vil mange hevde at da lammer man Stortingets ordinære virksomhet. Derfor blir det en voldsom hendelse hvis det skulle reises en sak. I forslaget endres sammensetningen og påtalemyndigheten. Den nye riksretten vil bestå av seks stortingsoppnevnte medlemmer og fem høyesterettsdommere, med høyesterettsjustitiarius som president – til erstatning for den gamle, hvor det var Lagtingets president som var formann. For Høyesterett vil det være etter ansiennitet i Høyesterett, mens de stortingsoppnevnte medlemmene vil bli oppnevnt på ordinær måte, som når Stortinget foretar valg til komiteer, utvalg og posisjoner. Det er grunn til å anta at de seks medlemmene oppnevnt av Stortinget ofte vil kunne være tidligere stortingsrepresentanter med betydelig erfaring og sannsynligvis også en viktig politisk karriere bak seg. Det vil være opp til Stortinget og gruppene om slik oppnevning skjer. Det blir altså en mindre riksrett, men det er fortsatt et flertall i Riksretten som kommer fra Stortinget, ved at det er seks stortingsoppnevnte medlemmer og fem høyesterettsdommere. Det vil også være vararepresentanter for de stortingsoppnevnte medlemmene, dersom noen av en eller annen grunn er inhabil i en sak, eller av en annen grunn ikke kan gjennomføre saken. I Høyesterett vil det være ansiennitetsprinsippet som følges, hvis det der skulle være inhabilitet. Tidligere har det vært Odelstinget som vært påtalemyndighet, og som reiser sak etter at den har vært forberedt i en egen protokollkomite i henhold til Stortingets forretningsorden. Det vil nå bli endret slik at påtalemyndigheten formelt vil være Stortinget, mens det i praksis vil være en ansvarskommisjon som gjør mye av det konkrete arbeidet, og også forventes å bistå Stortinget hvis det skulle bli reist en sak. Ansvarskommisjonen vil også være en permanent oppnevnt kommisjon som vil kunne tre i kraft og undersøke, etterforske en sak dersom det blir vedtatt av Stortinget at en slik undersøkelse skal gjennomføres. Med mindre stortingsflertallet henlegger en sak eller med en gang beslutter å reise tiltale, vil det være tilstrekkelig at en tredjedel av Stortingets medlemmer vedtar at ansvarskommisjonen skal sette i gang undersøkelser eller etterforskning av et sakskompleks som muligens kan medføre at det reises tiltale. Denne ansvarskommisjonen vil også arbeide uavhengig av Stortinget og vil ikke påføre Stortinget noen komplikasjoner, slik at Stortingets ordinære arbeid helt fra begynnelsen av kan fortsette uhindret av at man vurderer å reise spørsmålet om konstitusjonelt ansvar. Ansvarskommisjonen skal så legge frem sin innstilling for Stortinget, og den må konkludere med at det enten bør reises sak, eller så bør det ikke reises sak. Da er det Stortinget ved vanlig flertallsvedtak som eventuelt avgjør at sak skal reises. Det er også laget et lovsystem for hvorledes dette skal gjennomføres. Henvendelser til Stortinget om å reise riksrett kommer i dag til Presidentskapet. Av og til blir de automatisk bare henlagt fordi det er åpenbart at de ikke kan føre frem. Denne funksjonen med å ta imot disse henvendelsene vil bli flyttet til Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite. Myndigheten der vil være den samme. Man kan henlegge fordi det er åpenbart at det som hevdes, ikke kan føre til noen tiltale. Hvis da en tredjedel av Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite mener at her bør man etterforske, undersøke og vurdere, så kan en tredjedel av Stortingets kontroll- og konstitusjonskomites medlemmer fremme innstilling om det til Stortinget. Her er det altså mindretallsrettigheter – i form av en tredjedel – både under komiteens forberedelsesarbeid og i stortingssalen, med mindre stortingsflertallet øyeblikkelig konkluderer med at intet skal skje, eller at det skal tas ut tiltale. Dette er en fortsettelse av de mindretallsrettigheter i Stortingets kontrollvirksomhet som ble innført for noen år siden. Bakgrunnen for mindretallsrettighetene er selvsagt at hvis det er en flertallsregjering, som vi nå har, vil et slikt flertall i Stortinget kunne blokkere en del kontrollarbeid, og det var det et samlet storting som ikke fant hensiktsmessig eller fornuftig i et demokrati. Derfor er det akkurat på kontrollvirksomheten gitt mindretallsrettigheter, noe som også en samlet komite ønsker å videreføre når det gjelder riksrettsystemet. Det er altså en slags beskrivelse av det nye systemet til erstatning for det gamle når det gjelder Riksrettens sammensetning og hvem som skal være påtalemyndighet. Hvis dette blir vedtatt, er dette en av begrunnelsene for at man kunne gjøre noe med Odelstinget og Lagtinget. Så i realiteten er forutsetningen for å votere i sak nr. 3 at forslagene i sak nr. 1 blir vedtatt, nemlig at man for riksrettsformålet ikke lenger trenger odelsting og lagting. Kosmo-utvalget fant i sine drøftelser ut at når man skulle gjøre omfattende endringer i Grunnloven, kunne det også være på sin plass å grunnlovfeste parlamentarismen. Det er et forslag som en samstemmig kontroll- og konstitusjonskomite slutter seg til, om å innføre i § 15 i Grunnloven en plikt for regjeringen til å søke avskjed og for Kongen en plikt til å innvilge søknaden etter et mistillitsvotum. Det er altså en innføring av det parlamentariske prinsipp inn i Grunnloven. Det gjøres en endring når det gjelder benådning, for å få samsvar med det normale, at også en person som har mottatt en straff i Riksretten, skal kunne benådes. Slik er det ikke i dag. Her er innstillingen at Kongen kan benåde også en som er straffet for Riksretten, men det skal være med Stortingets samtykke. Det gjøres også en endring i Grunnloven § 30, ved at man fjerner kriteriet «øiensynligen er skadelig for Riget» i Grunnloven, som bygger på et straffansvar, som er svært vidtfavnende og utpreget politiske vurderingstemaer. Det føres altså ikke videre. For det er sannsynligvis et politisk omstridt spørsmål om det er noe en statsråd gjør, som «øiensynligen er skadelig for Riget». Det kriteriet faller da bort. Det er også forslag om en grunnlovfesting av opplysningsplikten. Opplysningsplikten er det mye litteratur om, men ikke så mange håndfaste rettsregler, selv om enkelte deler av ansvarlighetsloven vel kan sies å inneholde en del når det gjelder opplysningsplikten. Kosmo-utvalget fremmet forslag om, og det er det en samstemt kontroll- og konstitusjonskomite som slutter seg til, at den konstitusjonelle sedvaneretten også føres inn i den skriftlige grunnloven. Jeg kan vel også nevne kort for Stortinget at det jo er et helhetlig opplegg i dag, i den forstand at det vil være et møte i Odelstinget senere som også vil behandle de nødvendige endringer i ansvarlighetsloven og riksrettergangsloven, noe de endringene som gjøres i Grunnloven, egentlig forutsetter. I neste sak vil det også være endringer i forretningsordenen. Alle disse forutsetter altså vedtagelse av grunnlovsforslagene i Innst. S. nr. 107, som jeg har den store glede og ære å anbefale Stortinget å stemme for.