Margret Hagerup (Høyre), 2018-03-01:
Norske arbeidstakere har det godt. Ni av ti er fornøyde på jobb. Den norske modellen har tjent oss godt. Regjeringen får mye kritikk for bruken av ordet «anerkjenner» i regjeringsplattformen, og Arbeiderpartiet og andre angriper stadig regjeringen for at den anerkjenner at en del velger ikke å være medlem i en fagforening. Men all den tid vi har organisasjonsfrihet i Norge, er spørsmålet om medlemskap i en fagforening er individets valg og ikke politikernes valg. Meld. St. 29 for 2010–2011 har blitt nevnt, men det kan være verdt å lese den som kom på nynorsk også, den som kom fra de rød-grønne i 2011: «Eit tillitsbasert og effektivt partssamarbeid med høg legitimitet føreset oppslutning om organisasjonane. Likeins er det ei viktig side ved demokratiet vårt at arbeidstakarar og arbeidsgivarar skal stå fritt til å stifte og drive organisasjonar, og fritt kunne slutte seg til den organisasjonen dei ønskjer, eller la vere å organisere seg. Styresmaktene har ansvar for å leggje til rette for eit godt arbeidsliv for alle arbeidstakarar og arbeidsgivarar – både organiserte og uorganiserte.» Det er fremdeles organisasjonsfrihet i Norge, selv om det har vært et regjeringsskifte. Vi ser alle styrken ved den norske modellen og hva den har gitt oss. Men hva er så statusen for organisasjonsgraden i Norge? I perioden 2006–2016 har organisasjonsgraden sunket fra 50,5 pst. til 49 pst. Tall viser at LO og YS taper andeler, mens Akademikerne og Unio styrker sine posisjoner. Det er også store forskjeller innenfor offentlig og privat sektor. Norden har høyest organisasjonsgrad, og bortsett fra de nordiske landene er det kun Belgia som har en organisasjonsgrad på 50 pst. eller mer. Finland, Sverige, Danmark og Belgia har en ordning der arbeidsledighetstrygden er eller har vært knyttet til medlemskap i en fagforeningsdrevet a-kasse som utbetaler ytelser ved arbeidsledighet. Ordningen med a-kassen er vanligvis den viktigste forklaringen på den særlig høye organisasjonsgraden i våre nordiske naboland. Jeg er glad for at det økonomiske sikkerhetsnettet ved arbeidsledighet i Norge er et universelt velferdsgode alle arbeidstakere har krav på, uavhengig av fagorganisering. Det er mange grunner til at organisasjonsgraden går ned i Norge. To av grunnene er ifølge Kristine Nergaard i Fafo endringer i bedriftsstørrelse og strukturelle endringer, i betydningen at det blir færre industrijobber og flere servicejobber. Nergaard tror ikke at man behøver å bekymre seg for de store arbeidsplassene med tradisjon for fagorganisering. Hun frykter heller en helt annen konsekvens – at man i arbeidslivet kan få A- og B-lag, der store, velorganiserte arbeidsplasser og offentlig sektor har tariffavtaler, med de godene som følger med det, mens andre, mer fragmenterte bransjer ikke vil kunne tilby de samme rettighetene. En kan få mange arbeidsplasser i servicesektoren der det eneste en har av rettigheter, er det som finnes i loven. Mye av medbestemmelsesretten finnes jo i tariffavtalene. Det er en større bekymring enn at vi ser en viss nedgang i den samlede organisasjonsgraden. Det at man ikke klarer å løfte dem som har de dårligste betingelsene, kan bli en utfordring for en modell vi ofte liker å si er basert på likhet og utjevning. Strukturelle endringer i arbeidsmarkedet gjør at organisasjonene må legge flere ressurser i å verve nye medlemmer. Særlig bør de få til en sterkere tilstedeværelse i de delene av arbeidslivet der de står dårlig i dag. Man kan ikke bare si at fagforeningene og tillitsvalgte på arbeidsplassene gjør en dårligere jobb i dag enn tidligere. Antagelig gjør de ikke det. Organisasjonsgraden går ikke nødvendigvis ned fordi de er dårlige der de er til stede, men fordi det er for mange plasser de ikke er. Jeløya-plattformen sier at regjeringen vil videreutvikle den norske modellen og mener det er en konkurransefordel for Norge å ha et likestilt og inkluderende arbeidsliv med høy organisasjonsgrad. Det er fremdeles organisasjonsfrihet i Norge, men vi ser alle styrken ved den norske modellen og hva den har gitt oss. En ny rapport fra Fafo viser at fire av ti uorganiserte oppgir at de er interessert i å fagorganisere seg, og de yngre uttrykker i større grad interesse for fagorganisering. Aktuelle strategier for å øke organisasjonsgraden kan være å målrette innsatsen mot de uorganiserte på arbeidsplasser hvor det allerede er fagforeninger, men også å satse på de unge, der potensialet og interessen er størst. Da kan man jo lure på om man har stilt spørsmålet: Hei, vil du bli med i fagforeningen vår? Det ville vært en god begynnelse og en forutsetning for at man organiserer seg. Det er én ting jeg har savnet i debatten om organisasjonsgrad så lenge jeg har vært på Stortinget. Det er at Arbeiderpartiet svarer om den partipolitiske avhengigheten, som man har gjentatt flere ganger – det finnes ikke gode svar på den. Det tror jeg også vil være med på å styrke organisasjonsgraden.