Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2000-05-11:
Oslo har en helt spesiell stilling som landets hovedstad og som følge av dette en rekke oppgaver som ingen annen kommune står overfor. Det er dramatiske forskjeller i levekår i byen, og selv om den sosiale ulikheten er mindre i dag enn for 100 år siden, lever vi fortsatt i en by med store klasseskiller. Oslo har flest aksjemeklere, flest investorer og andre med skyhøye inntekter, men også flest bostedsløse, rusmiddelmisbrukere og sosialklienter og den høyeste andel av personer under fattigdomsgrensen. Oslo har omkring 12 pst. av Norges befolkning, men byen har halvparten av landets rusmiddelmisbrukere innenfor byens grenser. Vi kan gjerne kalle Oslo, hvor mer enn 50 pst. av husstandene har bare én bosatt, eller enslige ulver, som presidenten snakket om i går, de brutte relasjoners by – ofte med medfølgende sosiale problemer og vanskelige oppvekstvilkår for barn og unge. Oslo feirer i disse dager sitt 1000-årsjubileum, men bærer fremdeles preg av at den er delt i to. Etter at Kristian IV hadde ledet uttegningen og byggingen av Kvadraturen, den nye byen bak Akershus festning, gav han folk uttrykkelig bud om å flytte over fra den gamle brannherjede trebygde byen til det nye byanlegget som var reist i brannsikker mur. I Yngvar Ustvedts Oslo-historie, utgitt i forbindelse med 1000-årsjubileet, kan vi lese at folk flyttet temmelig motvillig. Noen gjorde det ikke og ble værende igjen i det gamle Oslo, som fra da av ble hetende Gamlebyen. Utenfor vollene i Kristiania vokste det fram nye forsteder, bebygd av alle som ikke hadde råd til å innordne seg Kongens krav om murtvang og husstander i den nye byen. Utenfor gjaldt ikke murtvangen, og forstedene ble til landsbyer med små trehus og husmannsstuer i gammel kjent stil, et slags fattigkvarter utenfor selve byen, i sterk motsetning til det påkostede Kvadraturen. Men også i Gamlebyen satte forfallet inn. Den ble til slutt regnet som en forstad på linje med Grønland og Lakkegaten. Slik ble grunnlaget lagt til en by i to atskilte deler – hver med sin byggestil og sin form for kultur og ulike levekår – borgernes og de fattiges. Det begynner å bli varmt i luften, og Oslo virker i disse dager som en magnet på unge rusmiddelmisbrukere fra hele landet. Vi snakker om unge mennesker helt ned til 13, 14 og 15 årsalder, som finner det attraktivt å trekke inn til hovedstaden, til rusmiljøene her. Det er relativt billig å kjøpe stoff her. For tiden er det visstnok bare halve prisen i forhold til stoff i Bergen. Det er selvsagt problematisk at Oslo automatisk har ansvar for alle som tar seg fram hit, og at de regnes som hjemmehørende i Oslo dersom de har oppholdt seg her i mer enn fire måneder. Oslo har ikke kapasitet til å behandle halvparten av rusmiddelmisbrukerne i Norge, og vi kan ikke lenger bare se på at hundrevis av unge mennesker går til grunne i Oslos gater. Ole Paus foreslo en gang at menneskerettighetserklæringen burde utvides til også å omfatte: Det er en menneskerett å bli sett. Men rusmiddelmisbrukere liker ikke å bli sett, og trekker derfor heller inn til de store miljøene i Oslo fremfor å bli i sin hjemkommune med sosial kontroll og mange som kjenner vedkommende. Det haster å få initiert et samarbeid mellom Oslo kommune og de aktuelle hjemkommuner, slik at man kan få en sterkere grad av medansvar fra hjemkommunens side. I Zürich har man med hell lyktes med å splitte opp rusmiljøet ved å sende unge rusmiddelmisbrukere tilbake til behandlingstilbud i hjemkommunen. I noen tilfeller må man da være villig til å bruke tvang for å få til dette. Rusmiddelmisbrukerne koster omkring 1 milliard kr pr. år for Oslo kommune, og omkring halvparten av dette beløpet regner man med går til andre kommuners rusmiddelmisbrukere. Oslo makter ikke å ivareta det ansvar man har for å gi skikkelig tilbud til egne rusmiddelmisbrukere så lenge byen sitter med ansvaret for halvparten av rusmiddelmisbrukerne fra hele landet. Mange foreldre er fortvilet over at myndighetene ikke ser ut til å gjøre så mye mer enn å stille opp med en sprøytebuss for å dele ut rene sprøyter, samt holde i gang et hjelpeapparat hele døgnet, klar til å rykke ut for å redde liv dersom det er problemer med doseringen. Dersom vi skal kunne gi rusmiddelmisbrukerne et mer verdig tilbud, må Oslo og andre kommuner få kompensert noen av utgiftene knyttet til rusomsorg. Derfor er det viktig at kriteriet «rusmiddelmisbruk» legges inn i inntektssystemet. Dette vil også gjøre mindre kommuner i stand til selv å sørge for å gi sine rusmiddelmisbrukere et godt tilbud, og derved unngår man en konsentrasjon av rusmiddelmisbrukere i de større byene. Det viktigste vi har her i denne byen, barn og unge, vokser ofte opp uten å bli sett, uten å få tilstrekkelig oppmerksomhet og omsorg. Vi har langt større skoleenheter enn det normene tilsier. I henhold til opplæringsloven er det anbefalt at skolene ikke skal ha mer enn 450 elever, men i Oslo har vi skoler med 750 elever. Det innebærer bl.a. at det blir vanskeligere å ta vare på den enkelte uten at det ansettes ekstra voksenkontakter ved siden av lærerne for å holde kontakten med barna. Det utvikler seg lettere gjenger, og noen faller helt utenfor. Men jeg må også si at det finnes lyspunkter. På Gamlebyen skole, hvor det er omkring 80 pst. barn av innvandrere, tror jeg rektor har vedtatt menneskeretten til Ole Paus: Det er en rett å bli sett. Hun stiller nemlig opp ved skoleporten hver morgen for å håndhilse og snakke litt mer hver enkelt elev etter hvert som de kommer til skolen. De vet fra første stund idet skoledagen begynner at de er sett. I et lite lokalsamfunn går dette av seg selv. I Oslo kreves det store ressurser, dersom man da ikke har personer med spesielle initiativ, som rektor ved Gamlebyen skole. Oslo har en helt spesiell familiestruktur, dvs. ikke bare usedvanlig mange enslige, men mange ensomme mennesker i folkemylderet. Jeg har nettopp lest helse- og sosialplan for bydel Sagene og Torshov for 2000-2003, og her fremkommer det at i over 80 pst. av husstandene bor det bare én person. Bydelen er sterkt preget av sosialklienter, rusmiddelmisbrukere, personer med psykiske problemer og kriminalitet. Det er et økende antall tvangsinnleggelser, og mange personer legges inn flere ganger i løpet av samme året. Bydelen har også et svært høyt antall sprøytemisbrukere, 0,7 pst. av befolkningen. Dersom det hadde vært samme prosentandel på landsbasis, ville vi hatt 31 500 personer som bruker morfinlignende og nerveberoligende medisiner. Kriminaliteten vokser kraftigere i Oslo enn i andre deler av landet. Siden 1960 har det vært en eksplosiv vekst i antall anmeldte lovbrudd. Voldskriminaliteten registrert etter gjerningssted viser at en del av bydelene i sentrum av Oslo rager svært høyt på landsgjennomsnittet. Og over 60 pst. av voldskriminaliteten kan knyttes til rusmiddelmisbruk. Hele 26 pst. av alle menn mellom 16 og 24 år i Oslo opplyser at de har vært utsatt for vold eller trussel om vold. Man kan også lese ut av statistikken for voldskriminalitet at legebehandlede voldsskader hos unge norske menn i Oslo indre øst er mer enn ti ganger så hyppig som for gjennomsnittet i hele befolkningen i Norge. Dette tilsier at det må legges inn et kriterium i inntektssystemet for ekstra behov for forebyggende arbeid, spesielt rettet mot barn og unge. Kriminalitet medfører ikke bare kostnader over budsjettet for politi og rettsvesen, men også store kostnader for helsevesen og større behov for forebyggende tiltak. Den medfører også store materielle skader som medfører kostnader. Blant annet brukte Oslo Sporveier i fjor flere titalls millioner kr på å renske opp etter tagging. Oslo har helt spesielle utfordringer når det gjelder å skaffe nok boliger. Dette er primært et ansvar for kommunen selv, men det er viktig at også staten engasjerer seg, ikke minst fordi Oslo har en forholdsvis høy andel studenter, omkring 70 000. Dette medfører selvsagt et sterkt press på utleiemarkedet, som igjen gjør det vanskelig for kommunen å skaffe tilstrekkelig med boliger til sosiale formål. Resultatet er at kommunen må satse på superdyre løsninger, som hotellrom og hospitser til bostedsløse. Oslo er med sin sentrale betydning for næringsliv og offentlig administrasjon også et nasjonalt trafikknutepunkt. Oslo havn betjener store deler av landet når det gjelder både eksport og import. Dette medfører en stor miljømessig belastning knyttet til veitransport. Privatbilisme knyttet til arbeidsreiser medfører også betydelig miljøbelastning i indre by. Oslos befolkning lever som følge av dette i luft med mer svevestøv og forurensning enn befolkningen i landet for øvrig. Av dette følger høyere forekomster av eksempelvis astma og andre luftveislidelser, særlig hos barn og unge. Primærhelsetjenesten får dermed en større belastning i tillegg til de menneskelige kostnader dette medfører. For å motvirke dette ønsker Oslo kommune i samarbeid med staten å styrke kollektivtilbudet i hele Oslo-regionen og redusere biltrafikken i sentrum. Dette kan bare gjennomføres dersom kommunen har økonomisk handlingsrom til å foreta investeringer i forskjellige samferdselstiltak, f.eks. Oslopakke 2, T-banering og de viktige statlige veiene som Bjørvikatunnelen og Mosseveien. Inntektssystemet må inneholde storbykriterier. Oslo kommune har som følge av tap på statlige skattereformer samt tap i aksjemarkedet tapt ca. 1 milliard kr i skatteinntekter fra 1998 til 1999. Det regnskapsmessige underskudd på driftsregnskapet for 1999 var på 756 mill. kr. Oslo kommune vil selvsagt helst være selvhjulpen, men når staten på så mange områder reduserer den økonomiske handlefriheten, må kommunen få dette kompensert, bl.a. ved de storbykriteriene jeg har nevnt. Det er uholdbart at staten ikke gjør opp for seg, bl.a. ved ikke å gi den lovede kompensasjonen for tap av selskapsskatt. Og kommunen har heller ikke fått oppgjør for Reform 97, som forutsatt.