Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2007-06-01:
Jeg har jo i den saken vi hadde på kartet tidligere i dag, hatt anledning til å kommentere hvordan det står til i verdenssamfunnet når det gjelder å etterleve forpliktelsene i henhold til menneskerettigheter og demokratiutvikling. Jeg vil bare ganske kort gjenta at jeg synes det ser ut til å være et absolutt behov for ytterligere å konkretisere ikke minst de forpliktende delene av det som må være kjerneelementene i demokratiutvikling og menneskerettigheter, og jeg synes Vietnam dessverre er et godt eksempel på hvorfor det er nødvendig. Det er mange som har nevnt konkrete eksempler på overgrep mot dissidenter og menneskerettighetsforkjempere i Vietnam i dagens interpellasjonsdebatt. Fra menneskerettighetsforkjempere i og utenfor Vietnam får vi også regelmessig tilført lister over konkrete overgrep. Så eksemplene er mange. Jeg har bare lyst til å si – som flere andre har vært inne på – at den innsatsen som gjøres av mange av disse menneskene, er utrolig imponerende, avtvinger stor respekt og fortjener størst mulig støtte. Jeg vil likevel gripe fatt i en litt annen kilde. En norsk journaliststudent, Ralf Lofstad, var i mars i år i Vietnam fordi han, som ledd i eksamen ved Høgskolen i Oslo, skulle skrive en eksamensreportasje med støtte fra Utenriksdepartementet. Han ville skrive om menneskerettigheter og demokrati i Vietnam, og i den anledning skulle han treffe dissidenter. Det endte med at han ble fratatt den muligheten, fengslet i 19 timer og hadde en del opplevelser som han har rapportert ganske fyldig om i skriftlig versjon. Det at en nordmann blir fengslet i 19 timer, er ikke noe som kan sammenlignes med det som mange av dem som er dissidenter i Vietnam, utsettes for. Likevel er Lofstad en interessant kilde, for han hadde jo tenkt å studere nettopp det som flere har vært inne på her, den paradoksale situasjonen at Vietnam på den ene siden har åpnet seg for vestlig kapital og turisme og samtidig praktiserer beinhard sensur, forsamlingsforbud, innsnevret religionsfrihet og forfølgelse og fengsling av menneskerettighets- og demokratiforkjempere. Lofstad skriver i sin oppsummering at det som skjedde med ham, tydelig viser hvor redde myndighetene i Vietnam er for enhver form for dissens, og at de setter store ressurser inn for å få bukt med «problemet», en virksomhet som også innbefatter spionasje utenlands, tydeligvis. Han skriver: «Men fiendebildet er ute av enhver proporsjon. Antallet uttalte dissidenter inne i Vietnam utgjør bare noen få tusen mennesker, som dessuten bekjenner seg til ikke-voldelige midler, og myndighetenes reaksjon vitner om den rene paranoia.» En av de tingene som kommer frem i Lofstads reportasje, er et forhold som også interpellanten var inne på innledningsvis, nemlig at han under de forhørene han ble utsatt for i Vietnam, ble konfrontert med at man åpenbart hadde full innsikt i hvem han hadde snakket med, hvor han hadde vært, og hvilke forsamlinger han hadde deltatt i i Norge før han reiste. Dette er et forhold som opptar våre nye norsk-vietnamesiske landsmenn sterkt. Én ting er at regimet i Vietnam eksporterer sin manglende respekt for menneskerettigheter til andre land, i dette tilfellet også vårt, en annen ting er at folk som bor i vårt land, ikke skal kunne føle seg trygge for at de ikke utsettes for den type overvåkning. Det er et forhold som jeg tror mange blir overrasket over, og jeg håper og tror at mange, med både interpellanten og meg, synes at dette er et så alvorlig anliggende at det fortjener å ble sett nærmere på. Jeg hørte også utenriksministeren si i sitt første tilsvar at han noterte seg det. Jeg håper i hvert fall at vi på en god måte etter hvert kan forsikre våre nye landsmenn om at kommer de til vårt land, så skal vi sørge for at de kan føle seg trygge på at ytringsfriheten og forsamlingsfriheten er reell.