Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2002-12-12:
I løpet av denne høsten og vinteren har debatten vedrørende norsk kommuneøkonomi rast med til dels stor styrke, og den har vært preget av mange og høye rop om mangel på penger i kommunene, sikkert ikke helt ubegrunnet. Fremskrittspartiet og regjeringspartiene er derfor blitt enige om å gi 1 milliard kr ekstra til kommunesektoren utover det Regjeringen foreslår. Dette gjør vi for å gi kommunene bedre muligheter til å løse de velferdsoppgavene de er satt til å løse. Så har Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet foreslått å bevilge enda mer penger enn det Fremskrittspartiet og regjeringspartiene mener er tilstrekkelig. Dette bevilgningskappløpet om hvilket parti her på Stortinget som foreslår mest penger til kommunene, framstår for meg som patetisk, og jeg synes det er svært lite konstruktivt, og det er særdeles lite framtidsrettet. Jeg tar derfor sterkt avstand fra sosialistpartienes ensidige fokusering på at det bare er mer penger til kommunesektoren som er avgjørende. For Kommune-Norges utfordringer er dessverre ikke av en så enkel karakter at det utelukkende dreier seg om noen milliarder kroner ekstra, og at det vil medføre at alt blir så meget bedre, slik Arbeiderpartiet og SV framstiller det. Skal vi bedre helsetilstanden til norske kommuner, trengs dypere strukturelle omstillinger på drifts- og organisasjonssiden framfor mer penger. Flere har sett seg blinde på den forklaring at det ikke er sammenheng mellom de oppgaver kommunesektoren er satt til å løse på den ene siden, og de ressursene kommunene får til disposisjon av staten for å løse oppgavene på den andre siden. Man burde heller si at det er ikke god nok sammenheng mellom de oppgavene kommunen er satt til å løse, og den måten kommunene løser oppgavene på. I Norge ble det i forrige århundre dyrket fram en rekke offentlige monopolinstitusjoner. Vi hadde NRK-monopolet, telemonopolet, postmonopolet, Vinmonopolet, arbeidsformidlingsmonopolet osv., og fortsatt har vi i praksis tilnærmet et offentlig monopol på skole, helse og omsorg. De private innslag på disse områder er helt marginale og motarbeides intenst fra flere hold for tiden. Svært få land bruker så mye penger på offentlige ytelser som det Norge gjør. Likevel er de offentlige tjenestene vi får tilbake i form av skole, helse og omsorg, av en heller middelmådig eller endog synkende kvalitet. Vi må kunne forlange at enhver offentlig tjeneste skal være av en slik god kvalitet at vi synes den er verd hver skattekrone vi betaler inn for den. Skal vi trimme offentlig sektor, må vi akseptere at de offentlige velferdstjenestene skal kunne tåle konkurranse fra privat sektor. Aksepterer vi ikke slik sunn konkurranse mellom offentlig og privat sektor, vil vi undergrave de offentlige velferdsinstitusjonenes muligheter til å utvikle kvalitet og effektivitet. Og da taper de. Innbyggerne må oppfatte at det er en klar sammenheng mellom det man betaler inn i skatter og avgifter, og den kvalitet man får tilbake i form av gode skoler, økt veibygging, bedre helse og omsorg osv. Alle partier i denne sal ønsker at det offentlige fortsatt skal spille en viktig rolle i vårt framtidige velferdssystem. Hovedinnretningen skal selvsagt fortsatt være at det offentliges rolle skal være å finansiere vår velferdsproduksjon, men at selve utførelsen av tjenesteproduksjonen like godt kan utføres av private som av offentlig ansatte. Et vel fungerende velferdsmarked er den beste garantist for at vi får maksimal effekt av hver skatte- og avgiftskrone som vi putter inn i driften av offentlig sektor. For framtiden må vi derfor sørge for at de offentlige velferdstilbud kontinuerlig stimuleres til kostnadseffektivitet og god kvalitet via et fritt velferdsmarked. Jeg er glad for at det nå endelig er en viss framgang i så måte. Jeg er derfor glad for at Fremskrittspartiet står sammen med regjeringspartiene om virkelig å gjøre noe, slik at vi kan få realisert det jeg her har påpekt.