Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2007-03-20:
Innstillingen inneholder mange elementer i forhold til endringer i straffegjennomføringsloven og straffeloven. Saksordføreren har på en god måte redegjort for de enkelte elementene, så jeg skal ikke gjennomgå alle her, men komme inn på noen. Etter SVs syn er det en god balansegang når det gjelder krav til vandel for en som arbeider for kriminalomsorgen, med hensyn både til at man skal ha gjennomgått vandelen, at vedkommende må vise seg skikket, at tidligere straffbare forhold skal vurderes, og at en del rett og slett derfor ikke bør arbeide i kriminalomsorgen – disse hensyn veid opp mot at det kan hende at man på et rulleblad har forhold som har liten relevans for det å kunne arbeide for kriminalomsorgen, slik at man likevel ikke diskvalifiseres fra den typen arbeid. Det sier jeg rett og slett fordi vi ser at en del som har sonet dommer tidligere, kommer på rett kjøl og gjennom sine erfaringer fra den type arbeid kan besitte en type kompetanse for rehabilitering av innsatte, som det kan være nyttig også for kriminalomsorgen å gjøre seg nytte av. Derfor er det viktig at man har differensierte betraktninger av hva et rulleblad egentlig betyr for den enkelte når man senere skal ut i arbeid. Vi må også passe oss for en utvikling der man etter hvert på så mange områder i samfunnet får krav til vandel og til attestasjon av vandel, at en del opplever å bli diskvalifisert fra arbeidsmarkedet generelt fordi de tidligere har gjort noe som kommer på rullebladet. SV synes at de hensynene balanseres godt, slik formuleringene er her. Når det gjelder varsling til pårørende, er vi også enig i den tilnærmingen som Regjeringen og statsråden har lagt opp til – også der fordi man balanserer ulike hensyn opp mot hverandre på en god måte. Man hører det er en forskjell i det som Fremskrittspartiet og Høyre sier. Men selv om tilnærmingen er noe forskjellig, går man et skritt videre i forhold til det som her foreslås, nemlig at pårørende ikke bare skal varsles, men gjøres til en part med hensyn til å vurdere hvorvidt vedkommende skal ut av en lukket soning, tidspunktet for når man skal ut, og de skal kunne være med på å overprøve det. Det er en prinsipiell grensegang som man må tenke nøye gjennom, hvis man skal overskride den grensen, fordi pårørende, som selvfølgelig vil ha opplevd store traumer etter en kriminell handling, skal bli en type part i saken og på mange måter være med på å vurdere hva slags grenser kriminalomsorgen skal sette. Det kan hende det er en situasjon man bør unngå å bringe pårørende inn i. Det er vanskelige avveininger, og både rettsvesenet og kriminalomsorgen søker å balansere slike vurderinger ut fra faglige hensyn og prøver å finne – selv om det ikke eksisterer – tilnærmet objektive kriterier for den type vurderinger. Slike kriterier kan aldri være objektive hvis pårørende skal være med på å vurdere tidspunktet, på grunn av den følelsesmessige ballasten man har med seg, som med rette vil være der, men som på mange måter gjør en uskikket til å vurdere det riktige tidspunktet for når den innsatte skal ut. Når det gjelder de øvrige elementene som behandles her, skal jeg ikke gå inn på dem nettopp fordi saksordføreren har gjort det på en god måte.