Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
De rød-grønnes kulturløft hadde som ambisjon å gjøre Norge til en stor europeisk kulturnasjon. Dette var sterkt inspirert bl.a. av den franske kulturpolitikken, og ikke minst av den sosialistiske franske kulturministeren Jack Lang, som på 1980-tallet bygde opp en sterk kulturpolitikk i Frankrike. Et av de viktigste grepene til Jack Lang var at han i 1982 innførte en boklov i Frankrike. Dette var for å gi næring til det franske språk, og sikre et stort mangfold i utgivelsene av franske bøker. Med vedtak om boklov her i kveld gjør vi som de store kulturnasjonene i Europa – som Tyskland, Frankrike, Italia og Spania har gjort før oss – nemlig å gi litteraturen en egen lov. De gjorde det ikke minst for å sikre sitt eget språk. En liten nasjon med et lite språk som det norske, bør i hvert fall gjøre det. I 2008 la kulturminister Trond Giske fram den første språkmeldingen på over 30 år: St.meld. nr. 35 for 2007–2008, Mål og meining. I den meldingen hadde han som mål å sikre det norske språket status, og at det skulle bli brukt på alle samfunnsområdene. Ikke minst ble det framhevet at fagspråkets betydning for norsk måtte vedvare, og utvikle seg som et samfunnsbærende og fullverdig språk. Meldingen den gangen anså fastprisordningen som veldig viktig for å sikre det norske fagspråket, og et av de bærende elementene i bokloven er nettopp at fagspråket er inkludert. I forfatterforeningens pressemelding av 26. april blir nettopp det norske språket sterkt framhevet. Det var den dagen regjeringen la fram forslag til boklov. Der fastslår forfatterforeningen betydningen av boklov og fastpris for å sikre det norske språket. Jeg siterer: «I dag har Regjeringen i statsråd gått inn for å fremme et forslag til norsk boklov for Stortinget. En boklov tar ikke for seg alle sider ved det norske samfunnet som en grunnlov gjør, den tar likevel for seg en av de viktigste forutsetningene for demokratiet vårt, nemlig språket. Den legger rammene for hvordan vi skal utvikle språket og skape litteraturen i framtida. Lovforslaget er inspirert av boklover i andre europeiske land. Den har mange fellestrekk med disse, men den er ingen blåkopi, den er tilpasset norske forhold.» Alternativet til dagens boklov og fastpris, er fripris. Arbeiderpartiet og de rød-grønne er ikke imot billige bøker – ni av ti bøker i bokhandelen er det faktisk fripris på – men det vi er enda mer for, er bredde og ikke bare bestselgere. God litteraturpolitikk er ikke identisk med store stabler av den samme boken. God litteraturpolitikk er heller ikke identisk med at bokhandlene ser ut som en Lidl-butikk. God litteraturpolitikk kjennetegnes ved at det utgis mange forfatterskap – både ukjente forfattere, unge, nye og bestselgere. At vi har muligheten til å gi ut både krim, diktsamling, sakprosa og skjønnlitteratur er beviset på om vi har en god litteraturpolitikk. Hvorfor er vi så sikre på at fripris vil svekke mangfoldet og distribusjonen ut til leserne? Jo, vi har erfaring fra friprisland som Sverige og Danmark. I Sverige utgis det i forhold til folketallet halvparten så mange titler som i Norge, og de siste årene har det vært en reduksjon i antall titler. Danmark fikk fripris i 2011. Med det er antall utgivelser, bl.a. på Politikens Forlag, redusert med en tredjedel. Situasjonen er det motsatte i Norge, hvor vi har et fastprissystem – i sterk kontrast til våre naboland. Folk i Norge leser og kjøper flere bøker enn noensinne. Antall titler som gis ut, har steget de siste årene – i tidsrommet 2005–2010 med 14 pst. Den eneste garantien for at den norske boksuksessen kan fortsette, er at vi fortsatt får en rød-grønn regjering. Fremskrittspartiet er imot en boklov, imot forfatterstipender, imot innkjøpsordninger. Hva de andre partiene er for, er vi litt usikre på. Om de er for fastprissystem eller ikke, er vi usikre på. Men det vi i hvert fall er sikre på, er at den eneste garantien for at vi får en god litteraturpolitikk i årene framover, er at vi får beholde en rød-grønn regjering etter høstens valg.