Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2020-06-15:
Jeg er glad for å kunne innlede til debatt om kulturmiljømeldingen. Et generelt godt samarbeidsklima – kall det gjerne kulturmiljøet – i familie- og kulturkomiteen kommer også til uttrykk i arbeidet med denne meldingen. Takk til komiteens medlemmer i så måte. Meldingen bygger på to vedtak fattet i behandlingen av statsbudsjettet for 2018, der regjeringen ble bedt om å vente med å realitetsbehandle endrede nasjonale mål til stortingsmeldingen om kulturminnefeltet er behandlet. Dette har regjeringen lojalt forholdt seg til. Det ville være kritikkverdig av regjeringen om den hadde lagt fram et smørgåsbord av nye konkrete mål på dette tidspunktet. Nye programmer kommer senere; i dag er det den overordnede strategien i feltet som skal debatteres og vedtas. Denne debatten kommer forhåpentlig i liten grad til å dreie seg om tidligere ordskifter om kulturminnepolitikken. Målene som ble staket opp for over ti år siden, er ikke blitt fulgt opp – ja, de har på sett og vis gått så til de grader ut på dato at det kan være grunn til å bruke ordet kulturminne om dem. Det er ingen tvil om at de aller fleste partiene i denne salen har noe å svare for når det gjelder manglende oppfølging av målene, og det er mange grunner til det. I den grad dette blir et tema i debatten, håper jeg dette ordskiftet framstår en appendiks, en blindtarm som heretter for godt kan fjernes til beste for pasienten. I tråd med dette dreier hovedinnholdet i kulturmiljømeldingen seg om strategier for hvordan vi heretter skal forholde oss til dette viktige temaet for vår historie, identitet, selvrespekt, internasjonale anseelse og sikkert også næringsutvikling. Kultur er like fullt framfor alt det vi lever for, ikke av, og kulturminner, kulturelle miljøer og vår natur danner historiefortellingen som kulturen trer fram fra eller springer ut av. Jeg registrerer at opposisjonen mener meldingen for ensidig legger opp til å håndtere kulturminnevernet på det tradisjonelle miljøvernets premisser. Jeg er litt usikker på hva som legges i begrepet «det tradisjonelle miljøvernet», men nå har det seg slik at både miljøministeren og jeg tilhører et parti som mener at det meste bør håndteres på miljøvernets premisser. Det kan jo være interessant med et ordskifte om hva i kulturmiljøsammenheng som i så fall bør utelates fra slike hensyn. I forbindelse med statsbudsjettet for 2018 ble det altså foreslått å legge fram nye nasjonale mål for kulturminnefeltet. Det ble, og det er jeg helt enig i, vist til at de tidligere nasjonale målene på kulturminnefeltet hadde en for sterk objekt- og tilstandsorientering, og at de nye målene i sterkere grad må legge vekt på samfunnsnytten ved å ta vare på kulturarven, på å ta den i bruk og på engasjement og ansvar. Slik jeg opplever det, er dagens melding en klar oppfølging av tanken om å gå bort fra objektorienteringen og i stedet fokusere på bevaringsstrategier og i sterkere grad legge vekt på samfunnsnytten ved å ta vare på kulturarven. Venstre sitter nå ved roret i departementet som har fulgt opp dette, og jeg opplever at også det faglige miljøet vil ha det på denne måten. Under behandlingen av statsbudsjettet for 2018 fikk altså Venstre med seg Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet på det forslaget jeg nevnte, og som jeg gjentar: «Stortinget ber regjeringen vente med å realitetsbehandle endrede nasjonale mål til stortingsmeldingen om kulturminnefeltet er behandlet.» Nå fremmer opposisjonspartiene, altså de samme tre partiene, et forslag om at alle steinkirker fra middelalderen skal ha ordinært vedlikeholdsnivå innen 2030. Det er i mine øyne et svært konkret mål med objekt- og tilstandsorientering, og det skjer før den etterlengtede meldingen er lagt fram og vedtatt. De skal altså ha mer av det som ikke virket. For øvrig kan jeg vanskelig se at det vedtaket vi ser ut til å gjøre i dag, vil anses som hugd i stein for regjeringen 2029–2033, for å si det slik. Jeg ønsker meg i stedet at vi så snart som mulig skal starte med et arbeid for vedlikehold av steinkirkene, men altså først strategi. Vi kan gjerne diskutere hvem som med størst iver har arbeidet for ivaretagelsen av steinkirkene i landet, men det er ikke poenget her. Poenget dreier seg om fasthet i politikken. Hva er det i dag som har gjort at Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV nå mener at det er imperativt å sette et konkret mål for steinkirkesatsingen før den herværende meldingen er vedtatt? Jeg frykter at årsaken til dette er at de tre partiene ikke helt har forstått hva meldingen går ut på – altså først å stake ut bevaringsstrategier og så konkretisere på hvilken måte de best kan nås, ved at vi alle totalt sett får en bedre kulturmiljøpolitikk der ivaretagelsen av steinkirkene inngår som et naturlig ledd.