Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2013-03-18:
Jeg er enig med statsråden i at det foregår veldig mye bra arbeid ute i helsetjenesten, men at det fortsatt er en del utfordringer. Det er mange barn i Norge, som flere har vært inne på, som lever med tunge omsorgsoppgaver og plikter som pårørende for sine foreldre eller sine søsken. Lovverket om barn som pårørende ble innført i helsepersonelloven og spesialisthelsetjenesteloven fra januar 2010, slik statsråden var inne på, men det er nok foreløpig for tidlig å ha en fullstendig oversikt over de erfaringene som er gjort. Men det er uansett sikkert at mye tungt ansvar hviler på barn som har psykisk syke foreldre, rusavhengige og somatisk syke foreldre. Vi har i den senere tid møtt mennesker med dødelige sykdommer som ALS og kreft, og hvor barn er pårørende og skal forholde seg til at far eller mor skal dø i nær fremtid. En slik situasjon må man ha stått oppe i for å forstå hva det innebærer og hvordan det oppleves. Mange barn får god hjelp og oppfølging av barnepsykolog, gjennom helsestasjon og skole og andre voksne i familie eller vennekrets, men altfor mange får det ikke. Forskernettverket i BarnsBeste bidrar med mye kunnskap innenfor feltet barn som pårørende. De peker på de viktige utfordringene, og noe jeg har merket meg spesielt, er behovet for mer kompetanseutvikling og ressursinnsats i primærhelsetjenesten. Spesialisthelsetjenesten har iverksatt ordning med barneansvarlig personell, og ved poliklinikkene og de somatiske avdelingene ved sykehusene arbeides det flere steder nå med å bygge opp kapasitet for å imøtekomme barnas behov når foreldre rammes av sykdom. Det forskernettverket peker spesielt på i boken Barn som pårørende, er manglende kompetanse og våkenhet overfor det samme behovet ute i primærhelsetjenesten. Det er jo ute i kommunene de aller fleste rusavhengige, psykisk syke og somatisk syke pasientene lever sine daglige liv. Det er blitt tydelig for meg at det er et stort behov for å bygge opp både kapasitet og kompetanse i kommunehelsetjenesten og ved helsestasjonene slik at barna det gjelder, i barnehagen og skolen, også kan dra nytte av en slik kompetanse. Unge mennesker, spesielt i familier med minoritetsbakgrunn, tar et stort ansvar og har omsorgsoppgaver både for foreldre og for syke søsken. Det berører meg sterkt å lese forskernettverkets historier om unge jenter som gjennom flere år hadde tatt på seg store og tunge omsorgsoppgaver for søsken i familier med innvandrerbakgrunn. Helsepersonell og det kommunale tjenesteapparatet var klar over de tunge oppgavene, men hadde ikke informert godt nok om hvilke støtte- og avlastningsordninger som finnes og som kunne ha avhjulpet situasjonen. Det finnes ifølge BarnsBeste ingen studier om barn som pårørende i minoritetsfamilier i Norge. Dette er et område som må tas på største alvor, og som må komme mer i fokus og få mer ressurser i årene fremover. Jeg har hatt mange sterke møter med alvorlig syke mennesker, både som pårørende, som helsearbeider og politiker. Det som er felles, er at de fortviler over at barna lider under foreldrenes sykdom. Flere har pekt på behov for en oppbygging av det kommunale hjelpeapparatet – gjerne i samhandling med spesialisthelsetjenesten. Psykologhjelp til barn som har foreldre med alvorlige diagnoser, er psykososial støtte som kan være avgjørende for å takle dagliglivets utfordringer, og ikke minst for å forberede barna på de utfordringer som kommer etter at en forelder er død, og gjennom sorg og nyorientering for veien videre. Høyre har foreslått fastpsykologer i kommunene. Det tror jeg ville kunne bidra til å styrke fagmiljøet og utvide kompetansen og kapasiteten i primærhelsetjenesten. I alle livskriser når sykdom eller ulykker rammer, rammes hele familien. I mange av disse familiene er det små barn og svært ofte også ungdommer. Disse barna har rett til å bli møtt av et helsevesen som har kunnskap, innsikt og ressurser til å følge dem opp. Helt til slutt to ord om dette med tolking. Ja, det er svært vanskelig for barn å skulle tolke sine foreldre. Men vi må også tenke på at det kan være veldig vanskelig for foreldrene å bli tolket av sine barn. Det handler om integritet for forelderen, og det tror jeg også er et perspektiv vi må ha med videre.