Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-18:
Statsråd Schjøtt-Pedersen føyer seg inn i en fin tradisjon som finansminister ved å framheve budsjettbalansen som det viktigste, og man skal jo ikke kimse av budsjettbalansen. Men samtidig er det åpenbart elementer av fornuft i et resonnement som sier at penger brukt på ulike deler av økonomien har forskjellig virkning. La meg ta et eksempel: Hvis man investerer i et varehus, et kjøpesenter, så er det en privat krone investert i norsk økonomi. Det har en virkning på økonomien. Hvis man velger å investere i en barnehage eller en skole, har det, sett ut fra en makroøkonomisk beregning, sannsynligvis bortimot den samme effekt. Men for samfunnet som helhet har det selvfølgelig helt forskjellig effekt. Det er spørsmål om man ønsker å tenke langsiktig eller kortsiktig, spørsmål om privat og offentlig forbruk – det er jo den evige diskusjonen. På samme måte vil jeg tro at det er åpenbart for alle relativt vettuge mennesker at penger brukt i utlandet, har en annen virkning på økonomien enn penger brukt i Norge. Så er spørsmålet: Fins det noe realisme i å lage et budsjett over norske penger bevilget over statsbudsjettet, eller eventuelt norske borgeres bruk av penger ute, som kan gi noe fornuftig bidrag til en økonomisk debatt? Jeg tror det er åpenbart at det elementet kan man bruke. Men det finnes ingen eksakt vitenskap i økonomien, like lite som det finnes en eksakt vitenskap i politikken. Når man på den ene siden argumenterer med budsjettbalansen og sier at budsjettbalansen er hellig – det er det viktigste nå i revidert nasjonalbudsjett – så velger man å trekke tilbake 541 mill. kr, i all hovedsak brukt som u-hjelp i andre land. Så trekker man det inn i norsk økonomi og sier at det skal vi bruke på flyktninger i Norge, så da vil 100 pst. forbrukes i Norge. Det er klart at alle ser at det åpenbart er – delvis i hvert fall – et «bløffet» regnestykke, det har mer med psykologi å gjøre. Og psykologien i budsjettbalansen så vi veldig godt gjennom fjoråret, for vi hadde akkurat de samme øvelsene her i Stortinget både ved revidert nasjonalbudsjett og ved statsbudsjettet siste år – budsjettbalansen var det eneste viktige. Men da nasjonalregnskapet skulle gjøres opp med plusser og minuser, viste det seg at Det norske storting hadde bevilget seg mer enn 10 milliarder kr mer. 13 milliarder, hvis jeg ikke husker helt feil, hadde vi altså i overforbruk. Allikevel hadde renten gått ned hele perioden, inflasjonen var holdt i sjakk, og arbeidsledigheten hadde ikke steget. Det betyr at det her fins elementer av psykologi. Og enkelte vektlegger etter min mening elementene av psykologi altfor mye, for det må også finnes et element av realpolitikk eller realøkonomi i dette. Det betyr i så måte at Schjøtt-Pedersen føyer seg inn i en fin historisk tradisjon, nemlig at budsjettbalansen er det viktigste. Hvis jeg ikke husker helt feil, var det Thorbjørn Berntsen som en gang sa om en tidligere finansminister at det burde stå på hans bauta at han gav sitt liv for budsjettbalansen. Om det er så viktig for Schjøtt-Pedersen, skal jeg ikke ha sagt. Så er det det som er kjernepoenget etter mitt skjønn i forslaget, og som gjør at SV ikke ønsker å støtte forslaget, selv om vi også i fremtiden vil argumentere for at økonomien brukt i utlandet og hjemlandet har forskjellig virkning, det at jeg ikke tror at det er mulig å sette opp et slikt regnestykke med noenlunde substans. De eksemplene som trekkes fram i Dokument nr. 8-forslaget, er penger brukt ute, noe av det. I hvor stor grad de brukes ute, er det helt umulig å ha noen formening om. Hvis man kjøper sykehusutstyr i utlandet, er det klart at før det sykehusutstyret kan installeres på et norsk sykehus, har det påløpt mange norske kroner forbrukt innenlands. Det er kanskje en norsk befrakter som har fraktet det inn, det er norske firmaer som har omarbeidet det til norske standarder, norske bruksanvisninger skal trykkes, mv. Slik tror jeg det vil være med veldig mange ting. Så er spørsmålet: Skal man da ta med norsk forbruk i utlandet i et slikt regnskap? Det er klart at hvis en pensjonist i Norge velger å bruke hele sin pensjon i Norge, fins det en annen etterspørselsvirkning i norsk økonomi enn om pensjonisten bor et halvt år i Syden og forbruker sin pensjon der. Skal det trekkes inn i et slikt utenriksregnskap? Utenlandske turister som ferierer i Norge og forbruker penger i Norge som i utgangspunktet ikke er skapt i Norge, skal det trekkes inn som et minus i et slikt regnskap? Poenget er at hvis man skal gå inn på den måten og ta hver enkelt komponent i et slikt regnskap, så tror jeg man kommer ille ut. For hvis vi sier at vi bruker mange penger ute, så vil enkelte bruke penger i Norge. Det som da gjenstår, er ikke økonomien. Det som da gjenstår, er politikken. Og politikken er som følger: Budsjettbalansen med en så bunnsolid økonomi som vi har i Norge, skal man selvfølgelig respektere og ikke kimse av, men det betyr at balansepunktet i økonomien er langt mer fleksibelt – som all historisk erfaring viser – enn det alle finansministre sier. Samtidig er også det en erfaring at vi som et veldig rikt land selvfølgelig har muligheten til å forbruke mer penger ute, f.eks. i solidaritet til u-hjelp, eller for den saks skyld også til å kjøpe sykehusutstyr. Det betyr at det vil være SVs tilnærming til den typen investeringer også i framtiden, men vi mener at et selvstendig budsjett, som forslagsstillerne her har foreslått, ikke nødvendigvis er det riktige svaret.