Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2008-04-24:
Utenriksministeren skal ha ros for sin ærlige og usminkede beskrivelse av Norges krevende situasjon på utsiden av et EU som nå omfatter de fleste europeiske land. Det er liten tvil om at det koster å henge med i et stadig mer omfattende EU-samarbeid. Styrkeforholdet Norge-EU er rått parti. Realiteten er at samarbeidet i EU blir stadig tettere, parlamentets rolle blir stadig viktigere, og for meg som justispolitiker blir det stadig tydeligere at Norge ikke har den ønskede hånden på rattet. Et sentralt anliggende i justispolitikken er hvordan vi kan utvikle strategier for hvordan landene sammen best kan beskytte sine borgere og samfunnet mot den trussel grenseoverskridende kriminalitet representerer. Det er tydelig at EU-landene også på dette feltet er inne i en meget dynamisk utvikling, med videreutvikling av Europol og Eurojust som sentrale redskaper i kriminalitetsbekjempelse på tvers av landegrenser. Norges posisjon i Europas utkant betyr ikke at vi er forskånet for internasjonal organisert kriminalitet. Det er snarere slik at vår velstand virker forlokkende. Perifere Norge tiltrekker seg hardbarkede kriminelle som fører store verdier ut av landet. Norge er dessverre også et kjøpesterkt marked for dem som har gjort smugling og omsetning av narkotika til sin hovedgeskjeft. Menneskehandel med kvinner og barn og seksuelle overgrep mot barn på Internett er andre former for kriminalitet som bare kan bekjempes effektivt gjennom nye internasjonale politiske initiativ og enda tettere internasjonalt politisamarbeid. Spørsmålet er hvordan Norge best kan sette dagsordenen og påvirke utformingen av en internasjonal justispolitikk som gir oss de nødvendige verktøy for å bekjempe slik samfunnsnedbrytende virksomhet. Arbeidet i justiskomiteen har lært meg at norsk politis evne til å bekjempe kriminalitet med internasjonale forgreninger henger nøye sammen med vår deltakelse internasjonalt, enten det er gjennom FN, Interpol, Europarådet eller sist, men ikke minst, EUs justis- og politiorganer. Nye EU-initiativ på justisfeltet etterlater det klare inntrykk at medlemslandene ønsker å komme mer på offensiven i møte med mer utspekulert og avansert kriminalitet. Her er EUs og Norges interesser hundre prosent sammenfallende. Derfor er det paradoksalt at Norge fortsatt står utenfor. Jeg mener det er en demokratisk utfordring at Norge implementerer EU-direktiver i rask rekkefølge, også på politi- og justisfeltet, uten reell politisk innflytelse på innholdet. Norge kan ut fra folketall aldri bli noen stormakt i EU, men jeg er likevel overbevist om at ingen bedre enn vi selv kan ivareta norske interesser når ny politikk er på tegnebrettet i EU. Jeg er ubeskjeden nok til å mene at Norge i kraft av sin verdensledende kompetanse på ulike fagfelt vil være i stand til å bygge allianser som kan påvirke EUs politikk i vår retning. Det omdiskuterte datalagringsdirektivet er et godt eksempel på en sak der norsk tradisjonell vektlegging av personvernhensyn må ha vært en manglende dimensjon i utarbeidelsen. Justis- og politisamarbeidet i EU har økt i betydning og utviklet seg fra et uformelt samarbeid til et traktatfestet, mellomstatlig samarbeid med viktige områder underlagt overnasjonal myndighet. Våre europeiske naboland er blant våre aller viktigste samarbeidspartnere. Da er det uheldig at Norge må basere seg på reserveløsninger for å henge med i det gode selskap. Spesialavtalen med Europol og tilknytningen til Schengen-samarbeidet er vel og bra, men - og det er et stort men her - vi har ingen direkte innflytelse på den videre utviklingen av lov- og regelverket på disse områdene. Prüm-traktaten er siste skudd på justisstammen i EU og en opptrapping av politisamarbeidet i Den europeiske union. Sett fra norsk side vil det være svært problematisk om vårt politi blir stående på utsiden. I dag er det høyst uklart hvilken tilknytning Norge eventuelt kan få til Prüm-samarbeidet. En lang rekke justisministre har uavhengig av partitilknytning og EU-standpunkt prøvd å gjøre seg lekre overfor EU i den hensikt å sikre norske politi- og justismyndigheter adgang til relevante samarbeidsorganer i EU slik at Norge skal stå best mulig rustet i møte med tung kriminalitet. Det er en drøm, men tenk om de samme justisministrene ville ta konsekvensene av sin EU-dialog som ministere og starte sin egen ja-kampanje for medlemskap og full norsk medbestemmelse når framtidens politisamarbeid og strategi for kriminalitetsbekjempelse i Europa utformes i EUs regi.