Inge Lønning (Høyre), 2007-02-01:
La meg gripe fatt der hvor sist ærede taler sluttet. Når det gjelder deltagelse i store undersøkelser av den typen han nevnte, er den som kjent samtykkebasert. Det gjør en helt avgjørende forskjell. Det som er utgangspunktet for at vi diskuterer et vanskelig spørsmål, er at man her legger til grunn det motsatte prinsipp av det som gjelder i all medisinsk etikk og i all helsebehandling i dette land, nemlig at den er frivillig. Den er ikke pålagt. Det er jo det som etter mitt skjønn er det virkelige tankekorset i denne saken, at regjeringspartiene tar så lett på dette grunnleggende spørsmål som de gjør. Man sier i innstillingen i den andre saken, altså den som skal behandles i odelstingsmøtet etterpå, at egentlig ville den beste sikringen av personvernet og den enkleste måten å løse dette på være å drive en intensiv informasjonsvirksomhet overfor alle borgere i dette land. Ja, kanskje det. Men samtidig legger man jo til grunn en fundamental mistillit til den enkelte borgers evne til å ivareta sine egne interesser selv, fordi man sier at man ikke kan basere det på samtykke, for da vil det ikke bli representativt, dvs. man tar det for gitt at dersom man hadde bedt folk om samtykke, ville det vært et større eller mindre antall som ville ha svart nei. Jeg må si at jeg er forbauset over at man ikke ser det grunnleggende dilemma man her beveger seg inn i. Så må jeg si at det forbauser meg at flere talspersoner for regjeringspartiene i denne debatten kommer opp med et splitter nytt argument som ingen har hørt i komiteens behandling, eller i høringsrundene, nemlig at det å satse på ekstern kryptering skulle innebære en større risiko. Det må jeg si er meget kreativt. Men det er grunnleggende utroverdig, for det argumentet har ingen av dem hørt fra noen av de ekspertene vi hadde inne til høring. Det vi alle sammen kunne høre fra ekspertene, var at de lever i hver sin verden. De som representerer medisinske forskningsmiljøer, lever i sin verden, og de har veldig vanskelig for å se at det er innvendinger i det hele tatt, eller at personvernhensyn betyr noe særlig. Datatilsynet og de juridiske fagmiljøene lever i en helt annen verden. Derfor fikk vi også meget, meget ulike svar på de spørsmålene vi stilte. Men ingen av ekspertene så mye som antydet den tanke man her kommer trekkende med som argument, nemlig at ekstern kryptering skulle være dårligere som sikring av personvernhensynet enn intern kryptering. Samtidig har jo regjeringspartiene skrevet inn i sine merknader at de aksepterer at kravet til ekstern kryptering innebærer en noe høyere grad av sikring av personvernhensynene. Så her må man på en måte bestemme seg for hvilken fot man ønsker å stå på. Man kan ikke mene begge deler samtidig. Så til sist: Både representanten Skjælaaen og statsråden hisset seg kraftig opp over innlegget fra representanten Dåvøy. Skjælaaen sa at det var utidig å høre – la jeg merke til – sånn og sånn. Det kan jo skyldes at han hørte noe som ikke ble sagt. Det kan jo hende den beste. For det jeg hørte fra representanten Dåvøy, var egentlig en ganske enkel påpeking av at både i denne saken – eller de to sakene det dreier seg om – og i en rekke andre saker som kommer fra Regjeringen, er det et iøynefallende kjennetegn at man vektlegger de argumentene som kommer fra tunge forskningsmiljø sterkere enn det vi andre gjør. Og det kan da ikke være fornærmende å påpeke det meget enkle faktum. Det ligger vel under dette også kanskje fra representanten Dåvøys side en antydning om at det er litt forbausende at Senterpartiet har skiftet side i norsk politikk når det gjelder akkurat disse spørsmål, og i dag ser ut til å vektlegge de ulike hensynene på nøyaktig samme måten som seniorpartneren i regjeringssamarbeidet, Arbeiderpartiet, alltid har hatt for vane å gjøre. Det er ingen som trekker i tvil at forskningsmiljøene har edle motiver. Det skulle da bare mangle. Selvfølgelig har de gode motiver – det er ikke det vi diskuterer. Men det er nå engang slik, både når det gjelder forskning og andre menneskelige aktiviteter, at det forekommer relativt ofte at veien til et visst sted er brolagt med gode forsetter. Det hjelper ikke å ha gode motiver hvis man ikke samtidig er villig til å gå inn og ta på alvor innvendingene som reiser seg, ikke mot motivene, men mot de virkemidlene man ønsker å ta i bruk. I Ot.prp. nr. 49 for 2005-2006 er det innebygget noen dilemma som jeg synes ikke blir tilstrekkelig klargjort, men som mer må leses mellom linjene enn på linjene. Det ene dilemmaet er det jeg pekte på, nemlig at man forkaster samtykkeprinsippet nesten uten diskusjon. For hvis man hadde hatt tro på at alle mennesker av egen fri vilje ville innse at det er nyttig for dem selv å akseptere at data om deres helsetilstand lagres, så måtte man jo ha lagt samtykket til grunn. Men det tror man altså ikke. Man regner med at det ville bli for mange som da sa nei til å la seg registrere. Det andre dilemmaet er at man argumenterer veldig sterkt for at den fremgangsmåten som proposisjonen foreslår, er så sikker at det egentlig ikke er noen grunn til bekymring i det hele tatt. Samtidig sier man at det er et betydelig antall personopplysninger man ikke ønsker å gi tillatelse til å lagre i dette registeret, fordi de er for ømfintlige. De to tankene går heller ikke spesielt godt i hop, for hvis man for ramme alvor hadde ment at dette var idiotsikkert – for å bruke det folkelige uttrykket – ja, da er det jo ingen grunn til bekymring i det hele tatt. Det er fremdeles for meg like gåtefullt som det var før debatten startet, hvorfor regjeringspartiene ikke har kunnet slutte seg til det ønsket som vi fra en samlet opposisjon har om å legge personvernhensynlisten så høyt som det er mulig å gjøre. Hvorfor man ønsker å legge den et hakk lavere, det har jeg fremdeles ikke fått noe godt svar på.