Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2000-06-06:
Representanten Nistad fremhevet det historiske perspektivet, at Norge i 1936 som et av de første land i verden innførte en promillegrense. Det er riktig. Man fastsatte en promillegrense på 0,5, og det kunne man kanskje videreføre, hvis det skulle være noe historisk perspektiv i dette. Så er ikke tilfellet. Arbeiderpartiet vil gå den motsatte veien, og de eneste i høringsinstansene som faktisk støtter Arbeiderpartiets syn, er Motorførernes Avholdsforbund. Promillegrensen er i de fleste land i vår kulturkrets på henholdsvis 0,5, 0,8 eller 1. I flere europeiske land arbeides det med å oppnå en harmonisering av lovgivningen med 0,5 som promillegrense. I Norge bør vi ikke gå motsatt vei. Sverige står i en særstilling ved at landet i 1990 senket promillegrensen til 0,2, altså en tilnærmet 0-grense. Kristelig Folkeparti, med drahjelp fra Arbeiderpartiet, vil også sette Norge i denne særstillingen, selv om man måtte gjøre det med åpne øyne. Alt over 0,2 promille må i så fall rett og slett betegnes i loven som rattfylleri. Til tross for en rekke fakta som foreligger for oss som beslutningstakere, lander et flertall på en grense som vil true rettssikkerheten for bilførere, noe jeg mener at representanten Nistad ikke legger tilstrekkelig vekt på. Blant annet har tallet på domfelte promillekjørere i de senere år faktisk vært synkende. Tallene omfatter også motorvognførere som er dømt for bruk av andre rusmidler, som anslagsvis utgjør 20-30 pst. Det er et kraftig varsku at den største andelen er narkotikapåvirkede førere, og at den er stigende. Her har man ingen faste grenseverdier å holde seg til, men man må i stedet bygge på en vurdering av om føreren var påvirket. For denne kategori er det ikke foreslått noen endringer i det hele tatt, bortsett fra at det er nevnt i en komitemerknad. I de aller fleste ulykker knyttet til alkohol er det tale om høye påvirkningsgrader. Det dreier seg faktisk ikke om 0,5 promille, men for førere med mer enn 1,5 promille øker risikoen dramatisk i takt med påvirkningens grad. De virkelige fyllekjørerne som har en slik promille, er faktisk sjeldne i trafikken, men det er de som dominerer dødsulykkene. Tall fra høringene viser at man ikke reduserer ulykkesrisikoen ved å nedjustere dagens grense til 0,2 promille. I andre nordiske land enn Sverige kan det ved langt høyere alkoholpåvirkningsgrense påvises langt færre trafikkulykker totalt sett – et tall som også inkluderer ulykker knyttet direkte til alkohol. En av de seneste undersøkelser knyttet til såkalte lave påvirkningsgrenser er foretatt av et tysk selskap som heter Krüger i 1995. Disse undersøkelsene gir det forbausende resultat at risikoen for ulykker synes å synke ikke ved 0 promille, men ved 0,4 promille. Det synes som om de fleste får et skjerpet kjøremønster rundt denne promillegrensen. Erfaringene gir etter Fremskrittspartiets oppfatning ikke noe grunnlag for å trekke slutninger med hensyn til virkningene av lovendringene foreslått av henholdsvis Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti. Det er tydelig at disse partier ønsker å gjøre alt de måtte mislike, straffbart. Skal man utvide en straffetrussel til nye grupper, bør man ha rimelig sikkerhet for at straffetrusselen virker, og at gevinsten står i forhold til innsatsen. Det som er sikkert, er at Arbeiderpartiet er med på å tappe politiet for ytterligere midler. Når vi vet at Arbeiderpartiet heller ikke er de fremste til å bevilge midler til politiet, gjør det saken totalt sett enda verre for lovinstansen. En promillegrensenedsettelse vil bety økt ressursbruk til anskaffelse av apparater, mer tid til kontroll og til gjennomføring av straffesakene i allerede hardt prøvede domstoler. All kyndig kompetanse og forskning blir overhodet ikke estimert av partier som er mer opptatt av avholdstiltak enn av reelle trafikksikkerhetstiltak. Kjøring i narkotikapåvirket tilstand er faktisk den største ulykkesfaktor sammenliknet med promillekjøring. Etter Fremskrittspartiets mening kan ikke en promillegrense på 0,2 underbygges og forsvares når det ikke er mulig å dokumentere at en slik grense innebærer at risikoen for trafikkulykker reduseres. Det bør etter min mening være i alles interesse i nasjonalforsamlingen å fremme lovforslag som er riktige og forstandige, når det får en så stor innvirkning på levevaner og handlefrihet som i dette tilfellet. Landet kan få et betydelig antall promillekjørere som befolkningen ikke skjønner hvorfor skal straffes. Når en så tung instans som Statens rettstoksikologiske institutt mener det er knyttet betydelige usikkerhetsmomenter til lavere promillegrense, og samtidig er i tvil om nytten, skulle man tro at en slik symbolpolitikk mest sannsynlig ville lide nederlag i Stortinget. Det ser ikke ut som det blir tilfellet her i dag.