trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 2000-02-23:
Lov av 29. juni 1951 nr. 19 om militære rekvisisjoner gir den lovmessige hjemmel for å rekvirere sivile ressurser til bruk i Forsvaret ved krig. Hjemmelen gjelder også når Forsvaret eller deler av det settes på krigsfot i beredskapsøyemed. Reviderte forskrifter til loven ble fastsatt av Kongen i statsråd 17. september 1999 og trådte i kraft 1. desember samme år. Forsvaret har et behov for om lag 27 000 rekvirerte kjøretøyer, hovedsakelig firehjulstrekkere, varebiler, kassevogner, busser, lastevogner og andre spesialkjøretøyer. I tillegg har Sivilforsvaret et behov for ca. 15 000 kjøretøyer, som for en stor del er personbiler. Hvis kjøretøyene skal rekvireres fra forhandlere, må man være sikret å få det nødvendige antall kjøretøyer fordelt på de forskjellige typene. Dagens krav til lønnsomhet i næringslivet innebærer bl.a. at man ønsker å binde minst mulig kapital i lagre. Lagrene søkes holdt til et minimum, med levering etter «just in time»-prinsippet. Dette er også tilfelle innenfor bilbransjen, og ikke minst når det gjelder tyngre kjøretøy. Disse blir i økende grad produsert på ordre etter kjøpers spesifikasjoner. Rekvirering av kjøretøy fra forhandlerne vil neppe tilfredsstille totalforsvarets behov når det gjelder antall kjøretøy, verken totalt sett eller fordelt på den enkelte kategori. Det anses derfor mest hensiktsmessig å opprettholde dagens ordning.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 2000-02-23:
Jeg er enig i at en i forhold til enhver praksis som en har hatt og som videreføres, også skal ha en kostnadsvurdering av hvordan dette fungerer. Det har altså vært en gjennomgang av regelverket, og da med en utforming av ny forskrift så sent som i 1999. Bakgrunnen for den gjennomgangen var behov for en tilpasning til dagens organisering av Forsvaret og totalforsvaret, særlig når det gjelder den beredskapsmessige planleggingen. Jeg tar for gitt at også de vurderingene som spørreren her er ute etter, er gjort i forbindelse med den gjennomgangen, i og med at den ligger så nært tilbake i tid. Det sendes ut melding hvert år om dette til dem som har biler som er rekvirert, og det er klart at det er en arbeidsprosess og en kostnad med det. På den andre siden er det, hvis en også skal ta hensyn til dem som er berørt av dette, viktig at alle til enhver tid er klar over hvilke plikter som påhviler en i forhold til en slik rekvisisjon.
Tor Nymo (Senterpartiet), 2000-02-23:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «I sju år har en Oslo-kvinne ventet på å få sin søknad om voldsoffererstatning behandlet av fylkesmannen i Oslo og Akershus, ifølge NRK. Årsaken er at politiet ikke har sendt de nødvendige papirene til fylkesmannen. Hva vil statsråden foreta seg i denne konkrete saken, og hva kan han gjøre for at slike situasjoner ikke oppstår i fremtiden?»
Tor Nymo (Senterpartiet), 2000-02-23:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til helseministeren: «UiTø og RiTø har vært pionerer i helsesamarbeidet i Nordvest-Russland. I fordelingen av 10 mill. kroner til helseprosjekter i Barentsregionen blir miljøene i Nord-Norge og Tromsø tildelt svært liten andel av midlene. Landsdelen er meget svakt representert i de utvalg som fordeler midlene. Hvordan vil statsråden se til at de miljøer som har erfaring med samarbeid og geografisk tilhørighet til Barentsregionen, blir tatt med i fordelingsprosessen av midler til helseprosjekt i Barentsregionen?»
Tor Nymo (Senterpartiet), 2000-02-23:
Jeg takker statsråden for svaret. Det dette handler om, er et fireårig samarbeidsprogram for helse i Barentsregionen. Tyngdepunktet innen helse og medisin i Nord-Norge ligger i Tromsø. Både Universitetet i Tromsø og RiTø etablerte tidlig nære faglige kontakter med Nordvest-Russland. Man kan bl.a. nevne suksessprosjekt som etablering av hjertekirurgi i Arkhangelsk, og at flere sykehus i Nordvest-Russland er utstyrt med brukt, men godt utstyr fra RiTø og UiTø. Så til spørsmålet om å være representert i den komiteen som skal tildele midler. Tromsø-miljøet har de største og tyngste prosjektmidlene, og man har fått tildelt en forsvinnende liten del av den totale potten dette året. Mitt spørsmål er: Mener statsråden det er korrekt, hvis man ønsker universitetsmiljøet i Tromsø som fremtidig aktør i samarbeidsprosjekter, at de blir utelukket fra muligheten til å være med i den komiteen som skal tildele midler?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-23:
Jeg har dette spørsmålet til justisministeren: «I dag bor 510 norske kvinner på hemmelig adresse av frykt for voldelige eksmenn. Mange har bedt om nye personnumre for å kunne «forsvinne» helt, men dagens regelverk gir ikke adgang til slike endringer. Krisesentrene rettet allerede i 1991 en henstilling til Justisdepartementet der de bad om at kvinner i slike situasjoner må få lov til å skifte personnummer. Henstillingen er ennå ikke tatt til følge. Hva vil statsråden gjøre for at disse kvinnene skal få mulighet til nye liv i full trygghet?»
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-23:
Jeg takker for svaret og er glad for at justisministeren nå setter ned en arbeidsgruppe for å kunne gi kvinner og andre som er utsatt for grov vold, det vernet som de trenger. Jeg oppmoder justisministeren til å la dette bli en hurtigarbeidende gruppe og å komme tilbake igjen til Stortinget med de nødvendige endringene så snart som mulig. Jeg vil også gjøre justisministeren oppmerksom på de ordningene man har i Sverige, der man faktisk har et sett av ordninger, for det første «sekretesslagen», som gir muligheter for kvinner til å endre både personnummer, navn osv. osv., som gir dem muligheter til å ta tak i livene sine, og også den såkalte «kvarskrivningen», hvor nye bostedsadresser ikke blir registrert i folkeregisteret og bare skattevesenet vet hvor kvinnen bor på nytt sted. Så jeg vil spørre justisministeren: Vil han ta tak i dette veldig, veldig raskt, og vil han vurdere de ordningene som er i Sverige?
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 2000-02-23:
Eg tillèt meg å stilla følgjande spørsmål til statsråden: «Etterspørsla etter deltidsplassar i studentbarnehagar har vore aukande etter innføring av kontantstøtta. Sidan Kyrkje-, utdannings- og forskingsdepartementet berre gir støtte til plassar der borna har ei avtalt opphaldstid på 31 timar i veka eller meir, får desse barnehagane ikkje lenger støtte av departementet. Dermed går mange av desse barnehagane med tap. Når vil statsråden retta opp dette?»
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 2000-02-23:
Eg takkar for svaret. Bakgrunnen for spørsmålet er at ved innføringa av kontantstøtta vart det mogleg å kombinera barnehage med kontantstøtte. Dette kunne gjerast ved å bruka barnehage på deltid med ulike trinn etter kor mange timar ein treng barnehagen i veka. Samstundes har det vorte sendt ut eit rundskriv til studentsamskipnadene òg i år som inneheld formuleringar om at det ikkje vert gitt statsstøtte til anna enn opphaldstid på over 31 timar i veka i barnehage. Dette samsvarar dårleg med prinsippet som gjeld for alle andre enn studentbarnehagane, og det rimar dårleg med intensjonane ved innføring av kontantstøtte, når det i tillegg er stor etterspørsle etter deltidsplassar i studentbarnehagane etter innføringa av kontantstøtta. Ser ikkje statsråden at ordninga bør endrast så snart som mogleg og før neste studieår? Og vil statsråden kunna medverka til at dette kan koma inn alt i revidert nasjonalbudsjett?
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 2000-02-23:
Barnehageplasser øremerket studenters barn, som er drevet av studentsamskipnader alene eller i samarbeid med andre, er berettiget til støtte fra Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet og Barne- og familiedepartementet. Direkte statstilskudd fra KUF til drift av studentbarnehager ble innført fra budsjettåret 1990. Målsettingen for tilskuddsordningen er å bidra til studiekvalitet og gi like muligheter for normal studieprogresjon for kvinner og menn. Det skal legges til rette for å kombinere utdanning med forsørgeransvar. Studentbarnehager er et utdanningspolitisk virkemiddel, samtidig som studentbarnehager skal være et supplement til barnehagetilbudet i offentlig og privat sektor. Retningslinjer for støtte fra KUF til studentbarnehageplasser er etablert gjennom St.meld. nr. 14 for 1993-94, jf. Innst. S. nr. 101 for 1993-94, og i rundskriv F-13/93. Støtteordningen er rammestyrt, dvs. at det finansieres et visst antall plasser. Ordningen er således ikke en rettighetsordning. Etter reglene gir vi fullt tilskudd til plasser hvor barna har en avtalt oppholdstid på 31 timer i uken eller mer. Videre gis det ikke tilskudd til plasser med oppholdstid på under 31 timer pr. uke. Momenter som ble vektlagt ved fastsettelsen av grensen på 31 timer i uken, var bl.a. studentbarnehageplasser som et utdanningspolitisk virkemiddel for å stimulere til økt gjennomstrømning, samt at behovet for heltidsplasser var stort. Jeg er likevel enig i at innføringen av kontantstøtten kan ha endret etterspørselen etter heltidsplasser i forhold til deltidsplasser. Departementet er derfor i kontakt med Barne- og familiedepartementet for å se om tilskuddsordningen fra Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet kan gjøres mer fleksibel. En endring i tilskuddsordningen vil jeg eventuelt komme tilbake til i statsbudsjettet for 2001.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 2000-02-23:
Jeg ser i høyeste grad representanten Aarrestads argumentasjon. Jeg minner om at studentbarnehager er et utdanningspolitisk virkemiddel, samtidig som de skal være et supplement til barnehagetilbudet i offentlig og privat sektor. Jeg er enig i at dersom studentbarnehager av økonomiske årsaker ikke kan tilby deltidsplasser, vil det gjøre at studentfamilier får mindre valgfrihet enn andre småbarnsfamilier. Når det gjelder spørsmålet om dette lar seg innpasse og presentere i revidert nasjonalbudsjett, er det naturlig at dette tas med tilbake til departementet, og at svaret på spørsmålet om det er mulig eller ikke, kommer nettopp i revidert nasjonalbudsjett. Det vil i alle fall bli brakt videre til rette vedkommende, og så får vi vente og se om det er mulig å oppfylle ønsket. Hvis ikke, er det naturlig å vurdere det i forbindelse med budsjettet for 2001.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 2000-02-23:
Det er nødvendig å presisere at representanten Nistad viser til det kommunale vegnettet i Oslo, og at erfaringene herfra vanskelig kan overføres til landet som helhet. Statens vegvesen Oslo har for øvrig helt siden oppstarten i 1991 konkurranseutsatt alle sine investeringsprosjekter. På landsbasis blir ca. 70 pst. av det totale investeringsbudsjettet i Statens vegvesen – det gjelder riks- og fylkesveger – brukt etter en konkurranseutsetting. De resterende 30 pst. utføres av Statens vegvesens egne produksjonsavdelinger. Når vi vurderer konkurransesituasjonen for Statens vegvesen, må vi være klar over at det foregår produksjonsvirksomhet over hele landet, og at det er store regionale forskjeller på hvor godt fungerende markedet er. I østlandsområdet, som representanten Nistad viser til, har vi et godt fungerende marked på de oppdragene som konkurranseutsettes. Dette er imidlertid ikke tilfellet i alle deler av landet. På grunn av dette er det vanskelig å anslå hvor stor en eventuell besparelse for Statens vegvesen ville bli ved en ytterligere konkurranseutsetting, men erfaringene fra Sverige tyder på at det vil være enda flere ressurser å spare om all utbygging og drift og alt vedlikehold konkurranseutsettes. I Statens vegvesen arbeides det nå meget intensivt med et effektiviseringsprosjekt både innenfor myndighets- og produksjonsvirksomheten. Jeg viser her til redegjørelsen for dette i statsbudsjettet for 2000, på sidene 88-90. I tillegg tar jeg sikte på å starte opp en utredning i nærmeste fremtid, der også full konkurranseutsetting av produksjonsvirksomheten i Statens vegvesen vil bli vurdert. Utredningen vil vurdere modeller som spenner fra en divisjonsmodell til utskillelse i et statseid aksjeselskap. Det er likevel viktig for meg å understreke at vi ikke legger opp til noen privatisering av produksjonsvirksomheten i Statens vegvesen, men vi vil se på løsninger som gjør at all produksjonsvirksomhet – både statlig og privat – i størst mulig grad underlegges like rammevilkår. For øvrig vil departementet redegjøre nærmere for dette i Nasjonal transportplan.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 2000-02-23:
Jeg tror nok at spriket mellom de ulike fylkene må ses i sammenheng bl.a. med budsjettsituasjonen og tildelingen av midler. Det må også ses i forhold til tilgjengelige tilbud og muligheter for å oppnå en reell konkurranse. Jeg ser det ikke riktig å si at det er et behov for å beskytte seg og sine som er utgangspunktet for disse vurderingene, tvert imot har Statens vegvesen foretatt en nøye gjennomgang av sine egne ressurser, sitt eget personell, og har lagt en plan for effektivisering som skal tilsi ca. 20 pst. effektivisering i løpet av en viss periode. Det skjer med andre ord store ting innenfor Statens vegvesen selv, og jeg vil kunne komme tilbake til dette mer inngående i tilknytning til Nasjonal transportplan.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 2000-02-23:
Det er riktig at det er store kostnader knyttet til oppstart og nedrigging av et anlegg. Det blir derimot noe unyansert dersom det hevdes at disse kostnadene kunne vært unngått ved å gjøre prosjektene våre større i utstrekning. Hovedpoenget med anleggsriggen er nettopp nærheten til arbeidet ute på vegen. Dette vises best ved at både byggherre og entreprenør setter opp flere rigger for de ulike parsellene på de største prosjektene våre. Etappevis utbygging av enkelte vegstrekninger har fordeler ved at nytten kommer trafikantene til gode etter hvert som delparsellene blir ferdige. Dessuten kan planlegging og utbygging på de ulike parsellene foregå parallelt. Det er imidlertid nødvendig å presisere at det er svært viktig at anlegg som allerede er satt i gang, tilføres nok midler til rasjonell gjennomføring, altså at vi bygger så billig som mulig. På grunn av den stramme finanspolitikken som det har vært nødvendig å føre i de senere årene, har bevilgningene til veginvesteringer ikke vært store nok til at vi har klart dette. Det kan i den forbindelse vises til statsbudsjettet for 1999, hvor det bl.a. på side 72 står at for å kunne drive igangsatte anlegg rasjonelt, ville det vært behov for ca. 800 mill. kr mer enn det som ble foreslått bevilget. Det er derfor nødvendig med en hard prioritering av enkeltprosjekter for at mest mulig rasjonell anleggsdrift skal kunne oppnås. Det ventes en bedring i 2000 sammenlignet med 1999 med hensyn til rasjonell drift. Når det gjelder innsparingspotensial ved helhetlig planlegging og utbygging, har departementet ikke foretatt noen systematisk analyse av dette. Imidlertid har Stortinget i desember 1998 bedt om at Regjeringen utreder og legger fram mulige prøveprosjekt for privat finansiering, og videre bygging og drift i såkalte OPS-prosjekt. En slik alternativ gjennomføring av vegprosjekt kan trolig ha visse fordeler. Dette vil departementet komme tilbake til i Nasjonal transportplan, og dermed kvittere ut Stortingets ønske både når det gjelder OPS, og når det gjelder aktuelle prosjekter.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 2000-02-23:
Representanten Nistad har selv i sitt spørsmål antydet en viss prosent. Det kan godt hende at det som ligger inne der, er det riktige nivået. Vi vil gjerne få komme ytterligere tilbake til dette. Vi har mest behov for å synliggjøre ikke det vi taper, men det vi har muligheter til å oppnå, og hvis vi kan få effektiv fremdrift på en rekke prosjekter, vinner vi så mye at vi slipper å henge oss opp i det vi måtte tape ved å måtte rigge ned på grunn av manglende budsjettmidler. Når det gjelder OPS-prosjektene, vil det være prøveprosjekter som vi skal hente erfaringer fra, for i neste omgang å se om vi har funnet den ideelle og riktige løsningen. Det betyr med andre ord at man derved har mulighet til å se et prosjekt i en større sammenheng. Men la meg understreke at Statens vegvesen på de prosjektene de selv driver, sammen med entreprenørene gjør en veldig god jobb for effektiv utnyttelse av midlene – men så er det budsjettkronene til slutt da.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 2000-02-23:
Det er i henhold til plan- og bygningsloven fastlagt at det skal gjennomføres en konsekvensutredning for banebetjening av Fornebu. Utredningen ligger nå ute til høring og offentlig ettersyn, med uttalelsesfrist 17. mars 2000. Konsekvensutredningen inneholder i alt tre hovedalternativer. Dette er buss, bybane og en jernbaneløsning i form av et såkalt buttspor fra Lysaker stasjon. Endestasjon kan bli ved det nye Telenor, alternativt lenger ute på Fornebu-landet. Det er også vurdert en kombinasjonsløsning der trikk også kan anvende jernbanetraséen. Investeringskostnadene for bybanen er beregnet til 1 030 mill. kr, mens kostnadene for jernbaneløsningen er fra 660 til 1 380 mill. kr, avhengig av lengden på sporet og krav til tekniske løsninger. Tilleggskostnadene for en eventuell kombinasjonsløsning er fra ca. 300-550 mill. kr, avhengig av jernbaneløsning og tilkobling for trikken i Skøyen-området. En utbygging for Fornebu med 15 000-20 000 arbeidsplasser og 5 000-6 000 boliger er beregnet å utvikle betydelig mer trafikk sammenlignet med hva en hadde før flyplassen ble nedlagt. Tiltakshaverne, Statens vegvesen Akershus og Jernbaneverket Region Øst, har i sine foreløpige anbefalinger foreslått en jernbaneløsning på grunnlag av kapasitetsbehov, kostnader og lønnsomhet i prosjektet. Samferdselsdepartementet, som er tillagt ansvaret som godkjennende myndighet for konsekvensutredningen, vil avvente høringen og den endelige anbefaling fra tiltakshaverne før det tar stilling til valg av transportløsning for Fornebu. Regjeringen vil legge fram Nasjonal transportplan for Stortinget før påske. Der vil det bli foretatt en gjennomgang av og forslag til prioritering av bl.a. fremtidige jernbaneprosjekter.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 2000-02-23:
Jeg er fristet til å si her som i mange sammenhenger: Dette ligger i Stortingets hender. Det som skjer her i salen etter at komiteen har avgitt innstilling om IT Fornebu, vil ha store konsekvenser for den videre fremdrift i samferdselsprosjektene rundt Fornebu, ikke minst på kollektivsiden. Jeg har vært veldig opptatt av og er overrasket over at det ikke har stått mer sentralt i debatten hvilke kollektivløsninger man tenker seg for det store antall mennesker som skal bo og arbeide i området, og som skal transporteres fram og tilbake daglig. Hvis vi ikke greier å få til en god kollektivløsning mer eller mindre fra starten av, vil vi oppleve kø og konflikter, og igjen store og viktige spørsmål i denne salen om hvordan dette skal løses. Dette har departementet og Regjeringen prøvd å komme i forkjøpet ved å få i stand en konsekvensutredning, men til sist vil det være midlene og vedtakene som tas her i salen om hvilken løsning som skal velges, som vil være avgjørende for hvilken løsning vi vil konkludere med. Men jeg forutsetter at det vil måtte være en god kollektivløsning fremfor enkeltløsninger tilpasset biltrafikantene.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2000-02-23:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «Det spekuleres på å anlegge en jernbane ut til det gamle flyplassområdet på Fornebu. Kostnadene ved en bybane er de samme som for jernbane, mens en kombinasjonsløsning øker prisen med 500 mill. kroner uten at passasjergrunnlaget er til stede. Da flyplassen var i drift, ble tog til Fornebu ikke funnet regningssvarende. Med de problemer med jernbanen som det har vært i den siste tiden, og alle uløste oppgaver innen sikkerhet, synes da statsråden at det er fornuftig å starte opp et helt nytt jernbaneprosjekt?»
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2000-02-23:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg ser med spenning fram til konsekvensutredningen, med uttalelsesfrist 17. mars, og de konklusjoner som vil bli gitt. Jeg vil minne statsråden om at nye jernbanestrekninger i milliardklassen står nå i kø. Man har f.eks. Ringeriksbanen til 6-8 milliarder kr og dobbeltspor på enkelte strekninger, man har også planer om å forbedre strekningen Trondheim–Steinkjer med en kostnad på 3-4 milliarder kr, og tunnel gjennom Gjevingåsen, for å nevne noe. Samtidig vet vi at det trengs mange penger til å sikre planoverganger og montere ATS på enkelte strekninger. Vil ikke statsråden være enig i at nå må planer om å bygge nye strekninger skrinlegges, til forbedringer og sikkerheten på dem vi allerede har, er brakt i orden?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-23:
«I henhold til et oppslag i avisa Varden 15. februar 2000 uttrykker fylkestrygdekontoret i Telemark at «reise til annen poliklinikk enn den nærmeste må dekkes av den enkelte pasient». Mener statsråden at dette er i tråd med retningslinjene for dekning av reiseutgifter ved fritt sykehusvalg?»
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-23:
Jeg tolker statsrådens svar dit hen at den praksis man har lagt seg på i Telemark, ikke er i tråd med de retningslinjene som eksisterer i dag. Pasienter som på grunn av lang ventetid ikke blir behandlet ved Telemark sentralsjukehus, sendes nå til Rjukan, der man har vesentlig kortere ventetid for ortopediske inngrep, og de vurderes der også poliklinisk. Det er ikke pasientenes skyld at det er forskjell i ventetiden. Det er en prioritering man også har gjort ved de ulike sykehus. Etter mitt syn er det klart urimelig at pasientene skal måtte bære kostnadene for den reisen selv. Jeg vil spørre statsråden om hun er enig i den vurdering at det må være urimelig at pasientene skal måtte bære en merkostnad som er en konsekvens av bedre ressursbruk ved at man behandler dem der ventetiden er kortest innenfor det fylket. Et tilleggsspørsmål: Vil statsråden se på de ulike retningslinjene for refusjon av reisekostnader, slik at man unngår denne type urimelige utslag?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-02-23:
Folketrygda gjev stønad til dekking av utgifter til reise for undersøking eller behandling. Når ein reknar ut stønaden, legg trygdekontoret til grunn taksten for billegaste reisemåte med rutegåande transportmiddel til næraste stad der pasienten kan få nødvendig undersøking eller behandling. Dette gjeld i utgangspunktet også ved reise til offentleg poliklinikk. I dei fylka der fylkeskommunen har gjeve retningslinjer om at pasienten sjølv kan velja kor ein vil bli behandla i fylket, dvs. der pasienten ikkje høyrer til eit bestemt sjukehus eller ein bestemt poliklinikk, dekkjer folketrygda i dag reiseutgiftene til den poliklinikken i fylket der pasienten blir behandla. Dette gjeld uavhengig av om dette er næraste poliklinikk eller ikkje i forhold til heimen til pasienten. Meirutgiftene ved å reisa til poliklinikk i eit anna fylke enn i det fylket pasienten bur, blir i dag ikkje dekte av folketrygda. Slike meirutgifter blir heller ikkje dekte ved poliklinisk behandling føre eller etter innlegging i helseinstitusjon i eit anna fylke. Departementet tek sikte på at ny lov om pasientrettar skal tre i kraft i løpet av 2000. Når lova har tredd i kraft, skal reiseutgiftene ved fritt sjukehusval delast mellom folketrygda og pasienten. I statsbudsjettet for 2000 vart det bestemt at det skal betalast ein eigendel ved bruk av fritt sjukehusval, og at den skal vera 200 kr pr. reise – 400 kr ved reise tur-retur. Meirutgiftene for folketrygda ved innføring av fritt sjukehusval skal takast inn ved ei heving av den alminnelege eigendelen ved sjuketransport med 5 kr. Dette vart vedteke under budsjetthandsaminga hausten 1999. Fritt sjukehusval etter ny lov om pasientrettar omfattar forutan offentlege sjukehus også dei distriktspsykiatriske sentra i heile landet. Med offentleg meiner ein dei sjukehusa eller dei distriktspsykiatriske sentra som går inn under regional helseplan. Inn under sjukehus fell også poliklinikk som tilhøyrer sjukehuset sin organisasjon, sjølv om poliklinikken er fysisk skild frå sjukehuset. Dekking av reiseutgifter ved fritt sjukehusval gjeld såleis også ved poliklinisk behandling.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-02-23:
Eg kjenner ikkje godt nok den konkrete saka som er utgangspunktet for oppslaget i Varden. Telemark er etter 1. februar 1999 med i Helseregion sør. Før dette tidspunktet var Telemark med i helseregion 2. Telemark var tidleg ute med vedtak om fritt sjukehusval. Dersom dei fylkeskommunale retningslinjene er følgde, har vedkomande krav på å få dekt reiseutgiftene. Dersom vedkomande sjølv på fritt grunnlag har valt kor ein ynskjer å bli behandla, vil ikkje det same kravet kunna gjerast gjeldande. Men eg skal syta for at begge spørsmåla frå representanten Ballo bli følgde opp og undersøkte nærare. Det synest eg er rimeleg.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-02-23:
Skyss av helsepersonell høyrer inn under mitt ansvarsområde. Difor vil eg svara på spørsmålet frå representanten Bastesen. Folketrygda gjev stønad til dekning av utgifter til reise for undersøking eller behandling. Dersom pasienten på grunn av sin helsetilstand ikkje kan møta fram på sjukehuset eller legekontoret, har legen som reiser for å gje undersøking eller behandling heime hjå pasienten, rett til godtgjersle frå folketrygda. Godtgjersla blir rekna ut etter regulativ for reiser innanlands for staten si rekning. Etter gjeldande reglar dekkjer folketrygda berre godtgjersle til reise for billegaste reisemåte. Dersom legen har hatt større nødvendige skyssutgifter, har han eller ho rett til å få utgiftene dekt etter rekning. Det er ikkje rett, slik representanten Bastesen seier, at trygdeetaten sin praksis fram til i år har vore at drosjeeigarane har sendt rekning for skyss av legar direkte til det lokale trygdekontoret. Sidan 1994 har retningslinene vore slik at oppgjer for drosjeutgifter skal skje mellom den enkelte lege og trygdekontor. Unntak er gjort for legar som før 1994 hadde ordningar med direkte oppgjer mellom trygdekontoret og drosjeeigar. Etter 1994 er det ikkje lenger mogleg å inngå slike avtalar om direkte oppgjer. Det var elles mest vanleg også før 1994 at utgifter til drosje ved heimebesøk vart gjort opp direkte mellom legen og trygdekontoret. Bakgrunnen for denne praksisen er at trygdekontoret skal kunna sjå samla både rekninga for bruk av drosje samt legen sitt krav om refusjon for sjukebesøket. Kontrollarbeidet vil bli vanskeleg dersom rekninga for utgifter til drosje ikkje blir levert saman med andre oppgjer frå legen. Det er eit mål å avgrensa legar sin bruk av drosje der bruken er unødvendig. Drosje er eit kostbart transportmiddel i forhold til bruk av eigen bil. I enkelte saker kan legen ha store utgifter til drosje. Ei løysing på dette problemet kan vera at lege og drosjeeigar gjer ein avtale om betaling når legen får oppgjer frå trygda. Eg vil elles understreka at tenesta med legevakt er eit kommunalt ansvar, og at kommunen difor må syta for gjennomføring av denne tenesta. Det vil seia at kommunen også må vera med på å medverka til å løysa problem som legane måtte ha med legevakt, også problem som gjeld likviditeten på grunn av transporten.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-02-23:
Det er eit ynske at folketrygda sine utgifter òg til reisegodtgjersle blir dekte etter visse reglar. Det har med stadig aukande utgifter innanfor folketrygda sitt budsjett å gjera. Men geografien og transporttilhøva i dette landet er så forskjellige at her er det nettopp opning for at den som har større nødvendige skyssutgifter, har rett til å få dekt dei utgiftene etter rekning. Når det gjeld det likviditetsproblemet som Bastesen her peikar på, og som han òg sjølv seier er ei lokal sak, er mi tilråding at det blir teke opp med den kommunen dette gjeld.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2000-02-23:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til helseministeren: «Personlige og private opplysninger om 100 000 norske kvinner og deres barn fra «Den norske mor og barn-undersøkelsen» kan havne hos utenlandske legemiddelprodusenter, viser et oppslag i Verdens Gang 15. februar 2000. Utenlandske farmasøytselskaper og genteknologifirmaer står i kø for å få tilgang på det biologiske materialet mot å bidra økonomisk til prosjektet. Datatilsynet mener dette bryter med konsesjonsvilkårene. Hva vil statsråden foreta seg for å sikre at sensitiv informasjon ikke kommer på avveie?»
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2000-02-23:
Jeg takker helseministeren for svaret. Jeg må innrømme at jeg reagerte kraftig og med stor bekymring på dette oppslaget i VG, og det har jeg forstått at statsråden også har gjort. Det er grunn til å understreke at det har vært en betydelig uenighet om nytteverdien, de etiske problemstillingene og personvernet rundt dette prosjektet. Høyre hadde i utgangspunktet ganske store betenkeligheter med det nettopp av den grunn. Det er derfor betryggende å høre at det ikke er utlevert noe materiell, og at det ikke er slik som det stod i avisen. Jeg er også glad for at dette Biobankutvalget som helseministeren nevnte, vil ta opp de spesielle problemene som vi er opptatt av, nemlig dette med personvern, det med samtykke og det med kommersiell utnytting av materialet. Vi får også, har jeg forstått, en mulighet til å diskutere dette ved behandlingen av den odelstingsproposisjonen som helseministeren nevnte, Ot.prp. nr. 24, for å se på nettopp dette med å forby kjøp og salg av biologisk materiale.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2000-02-23:
La meg først gi honnør til Universitetet i Tromsø og Regionsykehuset i Tromsø som i mange år har vist et stort engasjement og en stor innsats for helsesamarbeidet mellom Nord- vest-Russland og Norge. Spesielt har samarbeidet med Arkhangelsk vært nært og effektivt, og det har gitt gode resultater. Hva gjelder det fireårige samarbeidsprogrammet for helse i Barentsregionen, ble dette vedtatt av Barentsrådet i 1999. Det er viktig å understreke at dette ikke er en generell pott for tildeling av midler til helsesamarbeid med Russland. Tildeling av midler gjennom helseprogrammet skjer etter helt spesifiserte rammer, gitt i Barentsrådets vedtak. Det betyr at finansiell støtte kan gis til prosjekter som faller inn under ett eller flere av fem prioriterte satsingsområder, f.eks. smittevern, mor/barn-spørsmål og livsstil. Dessuten må prosjektene referere seg geografisk til fylkene Murmansk, Arkhangelsk og Karelen. Ved tildeling av midler må det derfor tas hensyn til en rimelig fordeling av midlene på de ulike satsingsområdene og de geografiske områdene. Det er også viktig å understreke at dette er et helseprogram som har praktiske mål. Rene forskningsprosjekter er derfor i utgangspunktet ikke omfattet. Ved siste tildelingsrunde var mange av prosjektsøknadene fra Tromsø i stor grad forskningsrettet. Hovedvekten av søknadene fra Tromsø har også vært rettet mot kun ett av programmets fem satsingsområder og ett av de geografiske områdene. Vi har derfor bedt flere søkere fra Tromsø om å komme tilbake med justerte søknader for å få prosjektene mer i tråd med helseprogrammets intensjoner. Departementet er også i samtale med Tromsø-miljøet for å diskutere hvordan de kan forbedre innvilgelsesraten ved vårens tildelingsrunde. Så til prosessen rundt fordeling av midlene. Det er statlige midler som fordeles, og Sosial- og helsedepartementet fatter den endelige beslutning. Departementet har oppnevnt en rådgivende komite med representanter for underliggende fagetater, én representant for fylkeshelsesjefene i Nord-Norge og én representant fra Barentssekretariatet i Kirkenes. Departementet har ikke sett det som naturlig at de store søkermiljøene som f.eks. WHO, Tromsø-miljøet, de internasjonale tuberkuloseforeningene, Norsk Folkehjelp og Kirkenes Sykehus skulle være representert direkte i komiteen. Det er lagt til grunn at komiteen i hovedsak skal ha representanter fra statlige etater med bred ekspertise og erfaring på helsesamarbeid med Russland. Komiteen kommer med forslag til hvilke fagorgan, institusjoner og sykehus som bør uttale seg om prosjektsøknadene. Svært mange søknader er i denne prosessen sendt institusjoner og sykehus i Nord-Norge for vurdering. Jeg mener at vi på denne måten gir de innkomne søknader til helseprogrammet en objektiv og kvalitativ god vurdering, utført av bred faglig ekspertise på helseområdet. Det er neppe ønskelig med deltakelse fra de store søkermiljøene i selve fordelingsprosessen, men vi vil være i dialog med miljøet i Tromsø om hvordan helseprogrammet kan være et best mulig instrument for et effektivt helsesamarbeid i Barentsregionen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2000-02-23:
Jeg er enig i at Tromsø-miljøet ikke er kommet godt ut av den siste tildelingsrunden, og jeg er også enig med representanten Nymo i at et så tungt fagmiljø bør være en viktig partner i dette samarbeidet. Vi har fra departementets side avtalt et møte med Tromsø-miljøet allerede 8. mars for å drøfte hvordan en kan få til det med tanke på den framtidige prosessen rundt dette. Jeg må nok fastholde at jeg tror det er tjenlig for alle parter at de miljøene som er tunge på søkersiden til prosjektmidler, ikke bør sitte i de organer som gir avgjørende tilrådinger om søknadenes utfall. Det vil skape et spørsmål om habilitet osv., som jeg tror man ikke er tjent med. Men, som sagt, vi skal altså ha en dialog med miljøet for å forsøke å få til en enda bedre forankring i Tromsø-miljøet for framtiden.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2000-02-23:
Det er et uhyre sentralt, stort og vanskelig spørsmål som representanten Kristoffersen stiller. Jeg er glad for at han stiller det, fordi jeg har som utgangspunkt at det må være mulig på den ene siden å ta i bruk ny kunnskap som er egnet til å redde liv og til å helbrede sykdom, og samtidig ta vare på respekten for menneskeverdet og å hindre en kommersiell utnyttelse på tvers av de felles menneskelige interesser. Jeg tror at det må gjøres dels gjennom en nasjonal prosess, som vi har satt i gang nå, dels må det skje gjennom et internasjonalt samarbeid, som vi er aktivt med i bl.a. i Europarådet, for å sikre at de retningslinjer vi søker å utvikle nasjonalt, også har en tilknytning internasjonalt. Hvis ikke, vil man fort få en utvikling i retning av kommersielle markeder på tvers av det myndighetene faktisk ønsker. Dette vil vi arbeide videre med.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2000-02-23:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til helseministeren: «Vi står trolig på terskelen til gjennom genteknologi å kunne finne årsak til og å kunne behandle alvorlige sykdommer. I mange land er en i gang med å forberede opprettelse av genbank, noe som kan gi grunnlag for nye, effektive behandlingsmåter, men som også reiser spørsmål knyttet til personvern, bruk av genmateriale osv. Legemiddelindustrien har vist stor interesse trolig både av økonomiske og ideelle årsaker. Hvilke initiativ er eller planlegges tatt for at Norge kan delta i dette arbeidet?»
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2000-02-23:
Jeg takker for et tilfredsstillende svar. Min hensikt med dette spørsmålet var å få kjennskap til Regjeringens planlagte håndtering av saken – det har jeg da fått – og ikke nødvendigvis svar på de mange og kompliserte spørsmål som dette reiser. Saken reiser jo en rekke dilemmaer knyttet til bl.a. personvern, hvem som skal få opplysninger, hvem som skal ha økonomisk fordel av dem, hvem som skal ha tilgang på forskningsresultater mv., patentlovgivning også. Den store utfordringen ligger i at den vitenskapelige dokumentasjonen vi allerede har, viser at genene gir oss disposisjoner for mange alvorlige sykdommer, som f.eks. kreft, hjerte- og blodtrykksykdommer og astma. Mitt tilleggsspørsmål blir da slik: Ser helseministeren noen mulighet for å skjerme vår fremtidige forskning på dette området mot rene profittbaserte interesser og samtidig kunne ivareta personvernet?
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 2000-02-23:
Eg vil få stille statsråden for Olje- og energidepartementet følgjande spørsmål: «Det har sidan 1991 vore usemje om nettleiga ved uttak av kraft i produksjonsnære område. For abonnentar i produksjonsnære område fører dette til store ekstra kostnader. Ullensvang Hotell får ein meirkostnad på 75 000 kroner pr. år. Slik tariffen blir praktisert, medfører det at lokale uttak får høgre sentralnettkostnader til meir kraft som blir tatt ut. Dette utan at sentralnettet er nytta i det heile. Vil statsråden snarast medvirke til at tariffen blir endra?»
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 2000-02-23:
Eg takkar statsråden for svaret. Eg skal vere ærleg og gje statsråden rett i at dette er komplisert, men det er òg sånn at det har fungert urettvist. Eg oppfattar statsråden slik at ein no er innstilt på å finne eit meir rettvist system slik at vi ikkje får oppslag som dette, der ein vanleg abonnent i nærleiken av ein kraftstasjon får ein sentralnettskostnad på 2 200 kr for noko som han aldri brukar. Det er eit gammalt hevdvunne system i Noreg at ein skal betale for det ein brukar, men ein må òg finne seg i å betale for å ha moglegheit for å bruke sentralnettet i enkelte tilfelle dersom det skulle vere nødvendig. Eg er glad for at statsråden no seier at dette skal det ryddast opp i, og så får vi håpe at det nye systemet blir meir rettvist enn det vi har hatt til no.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2000-02-23:
Regjeringen legger vekt på distriktshensyn i kraftoverføringen, og understreket det hensynet ved framleggelsen av energimeldingen. Distriktshensyn gjelder både å sikre fordelene ved kraftforbruk i nærheten av produksjon, og det gjelder utjevning av overføringstariffer mellom områder med ulikt befolkningsgrunnlag og ulike geografiske forhold. Det punkttariffsystem som eksisterer i dag, baserer seg på et generelt regelverk, og anvendes derfor i alle nett. Generelle regler som punkttariffsystemet kan i enkelte tilfeller gi utilsiktede virkninger. Det har vært stor uenighet om tariffering av kraft i produksjonsnære strøk, spesielt når det gjaldt fordelingen av sentralnettstariffen. I 1995 ble en rekke prinsipielle saker klaget inn for NVE. Det var fortsatt stor uenighet etter NVEs vedtak, og sakene ble derfor anket inn for departementet. Departementet fattet 25. mars 1999 vedtak i disse sakene. Departementet mente at vilkårene for uttak av kraft i produksjonsnære strøk måtte bedres. Som løsning i klagesakene la departementet til grunn en fordelingsmodell som førte til at sentralnettskostnadene for uttak av kraft i produksjonsnære strøk ble redusert. Som en oppfølging av vårt vedtak vil departementet nå be NVE om å innarbeide prinsippene i en forskrift. Fra 1. januar 1998 ble det innført punktvise energiledd i sentralnettet. Det er en endring som innebærer at energileddet i større grad reflekterer den faktiske belastningen på nettet. Innmating eller uttak som vil avlaste sentralnettet, vil få et negativt energiledd, og dermed bli kreditert. Uttak av kraft i produksjonsnære strøk vil i de fleste tilfeller avlaste sentralnettet, og de vil derfor belønnes for det.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2000-02-23:
Representanten Opseth har helt rett i at dette er meget kompliserte spørsmål, der også sammensetningen av sentralnettstariffen kan gi til dels utilsiktede virkninger. Den er sammensatt av fire forskjellige ledd i tariffen som skal virke sammen, og det er en del virkninger knyttet til det som har vært uheldige opp gjennom 1990-tallet. Vårt vedtak fra mars i fjor var et ledd i å redusere den utilsiktede og uheldige virkning at man ved lokale uttak må betale for en sentralnettskostnad som man ikke påfører sentralnettet. Målet vårt er å få et mer rettferdig system. Vi vil derfor nå nedfelle det vedtaket som ble gjort i mars, i en forskrift. Vi har også i energimeldingen varslet at problemstillinger vedrørende mer riktige signal til produsenter og forbrukere lokalt må vurderes, og at en geografisk differensiering blir vurdert og gjennomført på lengre sikt.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2000-02-23:
Som representanten var inne på, er Barnemuseet på Sølvberget i Stavanger under planlegging og skal etter planen åpnes i desember i år. Museet har søkt om økonomisk støtte både fra Norsk kulturråd og Norsk museumsutvikling. La meg først få lov å si at den økte oppmerksomheten som vi ser omkring barn og barns oppvekstvilkår, er gledelig. I denne saken mottok Kulturrådet søknad fra Barnemuseet om etablering av museet innen søknadsfristen for år 2000, dvs. før 1. desember 1999. Kulturrådet opplyser at det første rådsmøtet som behandler innkomne søknader for år 2000, er lagt til 21.-22. mars, og saken vil bli lagt fram for rådet i dette møtet. Barnemuseet søkte også Norsk museumsutvikling i november om tilskudd til et seminar. Norsk museumsutvikling forvalter statlige tilskuddsmidler til utviklingstiltak for museer i Norge. Disse midlene skal gå til tiltak som enten er rettet mot hele museumssektoren, større grupper av museer eller som har betydelig overføringsverdi til andre museer. Det er mange museer i landet som arbeider med barn og barndom, og Norsk museumsutvikling anbefalte derfor at et eventuelt seminar burde arrangeres i samarbeid med Barndomsforskning i nettverk, som er koordinert av Norsk Folkemuseum. Det forslaget ble imidlertid ikke fulgt opp fra museets side. Søknaden fra Barnemuseet synes etter min mening å ligge noe på siden av siktemålet med de prosjektmidler som disponeres av Norsk museumsutvikling. Tilskudd derfra kan følgelig neppe påregnes. På statlig nivå er det Norsk kulturråd som ser ut til å være den riktige adressat for søknad om tilskudd av den art det her er tale om. Kulturrådet fatter sine vedtak i enkeltsaker på grunnlag av et selvstendig, kulturfaglig og kunstnerisk skjønn. Rådets administrasjon vil derfor på vanlig måte forberede saken og sørge for den nødvendige faglige vurdering før søknaden blir ferdig behandlet.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2000-02-23:
La meg få lov til å bekrefte at det er søkt innenfor fristen, og at Kulturrådet vil være riktig adressat for et eventuelt statlig støttebeløp. Når det er sagt, vil jeg også si at Kulturrådet på bakgrunn av retningslinjer som er gitt fra Stortinget, vil fatte sine vedtak i enkeltsaker på grunnlag av et selvstendig kulturfaglig og kunstnerisk skjønn. Derfor er det ikke naturlig for Kulturdepartementet å legge føringer i den prosessen som foregår i Kulturrådet når det gjelder søknadsbehandling, og jeg vil derfor ikke på noen måte forskuttere hva som vil være resultatet av Kulturrådets behandling. Det vil være gjenstand for en normal søknadsbehandling i rådet basert på de retningslinjer regjering og storting har gitt.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2000-02-23:
Jeg må si at representanten Bredvold synes å gi en noe misvisende beskrivelse av situasjonen for filmproduksjonen i Norge. La meg først få lov til å redegjøre kort for hva som er situasjonen i Danmark og Sverige. Danmark har to forskjellige støtteordninger for film. I den ene ordningen er det ikke noen øvre grense for offentlig støtte, som altså betyr at staten teoretisk kan bidra med opp til 100 pst. av en films kostnader. Den andre ordningen fungerer slik at staten automatisk bidrar med 60 pst. av kostnadene. I Sverige er det mange aktører som bidrar med midler til filmproduksjon: staten, fjernsynsselskapene og kinoeierne i tillegg til filmprodusentene selv. Støtteordningen i Sverige er utformet som en avtale mellom disse aktørene. I gjeldende avtale er det fastsatt en regel som sier at maksimalt 50 pst. av de statlige midlene kan gå til filmproduksjon. Samlet kan støtten utgjøre 80 pst. av kostnadene ved en film. I Norge har gjennomsnittlig støtte i årene 1994 til 1997 vært 71 pst. Å karakterisere det som «meget stort» i forhold til f.eks. Danmark, synes jeg er en smule overdrevet. Det er imidlertid riktig at det har forekommet enkeltstående tilfeller der en film har mottatt mer i støtte enn det den har kostet å produsere. Det kan til dels tilskrives den belønningsfunksjon som ligger innbakt i den særlige ordningen som kalles billettstøtten. Jeg er enig i at ordningen, slik den fungerer i dag, i noen tilfeller kan virke for generøs. Som representanten Bredvold er kjent med, er det bl.a. i erkjennelsen av det at Regjeringen i 1998 tok initiativ til å gjennomgå samtlige støtteordninger på filmområdet. Denne gjennomgangen vil ta for seg samtlige støtteordninger på området. En av hensiktene er å fremme en mer kostnadseffektiv produksjon av film med høy kvalitet som kan nå et størst mulig publikum. En første presentasjon av konklusjoner vil bli lagt fram for Stortinget i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Som representanten Bredvold forstår, er jeg ikke helt enig i at det er gal bruk av midler å støtte norsk film. Film er en viktig kunstnerisk uttrykksform, og offentlig støtte er helt avgjørende for å opprettholde en norsk filmproduksjon. Og i en tid da mange språk er under stort press, er det viktig å forstå også filmens betydning for norsk språk og kultur. Ingen andre enn norske filmprodusenter vil ta utgangspunkt i norsk virkelighet og kultur.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2000-02-23:
Det jeg forsøkte å få fram i mitt svar, er at bildet er et noe annet og langt mer nyansert enn det representanten Bredvold legger opp til i sitt spørsmål. Det finnes filmer som får mer støtte enn det som er de faktiske produksjonskostnadene. Mitt svar på om det er akseptabelt eller ikke, er: Nei, det er ikke akseptabelt. Men det finnes også norske filmer som faktisk har en statlig støtte som ikke utgjør mer enn fra 21 kr pr. solgte billett. Gjennomsnittet er 132 kr pr. solgte billett. Det er ikke urovekkende i forhold til støtteordningene i Danmark og Sverige. Den gjennomgangen som Regjeringen satte i verk i 1998, har nettopp som utgangspunkt at vi skal kunne opprettholde og videreutvikle en norsk filmproduksjon og statlig støtte knyttet til den, men at vi samtidig skal se på hvordan dette kan gjøres mer kostnadseffektivt, og hvordan en skal kunne nå ut til et større publikum. Som jeg var inne på, vil den første gjennomgangen av rapporten bli forelagt Stortinget i revidert nasjonalbudsjett.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2000-02-23:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til miljøvernministeren: «I Østerdalen har jegerne fått sterk konkurranse fra rovdyr. De 18 ulvene i området spiser trolig hele årsproduksjonen av elg. Dette viser foreløpige resultater fra Høgskolen i Hedmark. Ser statsråden denne problematikken, og hva vil statsråden eventuelt gjøre med dette?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2000-02-23:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg syns var et greit og positivt svar ved at hun vil se nærmere på denne problematikken. At vi snakker om store områder, er helt klart. I henhold til en artikkel fra Norsk Bonde- og Småbrukarlag tilsvarer det 600 000 daa, så det er mange som er berørt av dette. Og mange blir berørt ved at det ikke blir noen elgjakt, man mister muligheten for rekreasjon, man mister muligheten til å høste av naturen – det er store ressurser som blir borte, både i form av kjøtt og andre verdier – og man mister anledningen til salg av jaktrettigheter. Videre mister man det biologiske mangfoldet ved at enkelte dyregrupper, nå tenker jeg på elg og rådyr, blir borte på bekostning av rovdyr. Jegerne tør heller ikke være med og jakte fordi de kan miste elghunden sin. En elghund koster fra 4 000 til 10 000 kr som valp, og mer som jaktpremiert. Så det er store verdier som står på spill her, og jeg håper at miljøvernministeren vil ta fatt i denne saken, som hun lovte.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2000-02-23:
Jeg ønsker å stille kulturministeren følgende spørsmål, som vil bli besvart av olje- og energiministeren: «Støtte til norsk filmproduksjon er meget stor i forhold til blant annet i Sverige, som maksimalt dekker 80 pst. av kostnadene, Danmark 50 pst. Det har faktisk skjedd at tilskudd til produksjonen har oversteget den kostnaden filmen hadde. Når man i tillegg ser på hvor mye dette blir i subsidiering pr. solgt billett, må man undres over om dette er riktig bruk av kulturmidlene. Er statsråden enig i denne problematikken?»