Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2001-05-22:
Norge er ikke bare geografisk en del av Europa, men også kulturelt og politisk. Det er derfor ikke et spørsmål om Norge skal ha en aktiv Europa-politikk, men hva den skal innebære. Norge skal føre en Europa-politikk som gjør oss til en aktiv partner i utviklingen av Europa, samtidig som vi ivaretar viktige nasjonale, politiske hensyn. Jeg mener at de løsninger vi har valgt når det gjelder tilknytning til europeiske organisasjoner og det engasjementet vi for øvrig har i Europa-politikken, så langt har ivaretatt disse hensyn. Men dette må selvsagt fortløpende vurderes. Vi skal derfor ikke være redd for en Europa-debatt, og den må selvsagt være mer enn en debatt om EU-medlemskap. Det vil likevel måtte være en grense for hvor ofte og hvor mange ganger vi skal ta medlemskapsdebatter som involverer hele folket gjennom en eller flere folkeavstemninger. Og for å ta dette først. Jeg kan ikke se at det foreligger grunner til å skape usikkerhet om Norges tilknytningsform til Den europeiske union i kommende stortingsperiode. Selv er jeg blant dem som ser argumenter både for og mot så vel medlemskapstilknytningen som EØS-tilknytningen. For meg er fordelene størst med dagens tilknytningsform, som baserer seg hovedsakelig på EØS-avtalen, og ulempene størst ved medlemskap. Slik ser jeg det også i årene som kommer. Utenriksministeren holdt et entusiastisk innlegg for Den europeiske union og dens rolle i Europa, og det er greit nok. Men innlegget bar preg av en beskrivelse som bare påpekte problemer ved ikke å være medlem, ikke en erkjennelse av de problemer EU selv sliter med, f.eks. et betydelig demokratisk underskudd og en arbeidsledighet som over lang tid og i gjennomsnitt har ligget klart over det vi har hatt i Norge og i de øvrige EFTA-land – for å nevne et par. En nyansert EU-debatt må ta innover seg slike problemstillinger. Den første utvidelsen av EU østover vil vi ha liten eller ingen erfaring med i neste stortingsperiode. Utvidelsen vil også være begrenset. Jeg mener derfor vi kan legge til grunn at vi ikke sender en ny medlemskapssøknad i neste stortingsperiode. Men det betyr ikke at alt skal være som før. Både i forhold til EU spesielt og Europa generelt er det behov for en aktiv politikk og prioriteringer. I forholdet til EU vil jeg for Norges vedkommende spesielt nevne ESDP, utviklingen av et sikkerhets- og forsvarspolitisk samarbeid, som Norge har etablert en tilknytning til, og hvor vi aktivt må ivareta våre interesser bl.a. for å holde oppe den transatlantiske dimensjon. Schengensamarbeidet, som det var ulike syn på her i salen, har trådt i kraft. Det er viktig for Norge at vi nå aktivt følger erfaringene med hvordan dette fungerer i praksis. Kampen mot den grenseoverskridende kriminaliteten, bl.a. narkotika, er det viktig for Norge å delta i, og jeg ser fram til at Regjeringen legger fram en framforhandlet avtale med Europol om dette senere i vårsesjonen – så vidt jeg forstår. Jeg vil også spesielt nevne miljøvernproblematikken, et grenseoverskridende problem, en grenseoverskridende utfordring, hvor EU selvsagt er en viktig aktør, og hvor Norge hele tiden må stå på, bl.a. for å trekke EU inn i et arbeid med disse problemstillingene i nordområdene generelt og i forhold til Russland spesielt. Når det gjelder Europa-politikken for øvrig, utover samarbeidet med EU, så har Kristelig Folkeparti understreket de alleuropeiske organenes betydning. For det første var disse organisasjonene historisk viktige fordi de var en møteplass for alle europeiske land, også de nye demokratiene i Øst- og Sentral-Europa da jernteppet falt. Men for det annet har de fortsatt viktige oppgaver i årene framover. Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid går spesielt langs tre dimensjoner – det politisk-militære samarbeidet, det økonomiske og miljømessige og det som går langs det vi kaller «den menneskelige dimensjon». Vi har sett at OSSE bl.a. har hatt en viktig rolle i Kosovo, i en lederrolle i arbeidet for menneskerettigheter, demokratiutbygging og rettsstatsprinsippene. Stabilitetspakten for Sørøst-Europa, også lagt under OSSEs tilsyn, har vært og vil være en viktig oppgave for OSSE. Når det gjelder Europarådet, har dette organet en spesiell og til dels unik kompetanse når det gjelder det langsiktige arbeidet for å skape stabile demokratiske institusjoner, minimumsstandarder og rettslig forutsigbarhet. Her vil det for Europarådet også i årene framover ligge viktige oppgaver. For Norge er selvsagt samarbeidet i NATO helt avgjørende, ikke bare for vår sikkerhets- og forsvarspolitikk, men – etter mitt syn – også for vår Europa-politikk. Partnerskap for fred har her gitt NATO-samarbeidet en ny og til dels alleuropeisk dimensjon, som betyr mye for tillitskapende tiltak og for økt sikkerhet i vår del av verden. Når det gjelder EUs framtid, ser vi en stadig utvidelse av arbeidsoppgavene, som også utenriksministeren pekte på, men også to prosesser med klare indre spenninger, nemlig utvidelsesprosessen og integrasjonsprosessen. Og jeg tror at disse to prosessene kan komme til å komme i konflikt med hverandre. Flere potensielle EU-medlemsland i øst har en økonomi og en samfunnsstruktur for øvrig som ikke på lang, lang tid vil kunne tåle den dype integrasjon som mange i EU nå ønsker. Spørsmålet blir da om EU vil åpne opp for at medlemmer kan gå ulikt langt i integrasjonen, noe de for øvrig allerede har gjort i forhold til Den økonomiske og monetære union, og at vi i så måte kan få et EU i flere hastigheter eller et Europa bestående av flere konsentriske sirkler. Det kan i tilfelle gi litt av et nytt Europa-kart. Dette har ikke Regjeringen gått særlig inn på i stortingsmeldingen. Jeg synes det hører hjemme i en debatt om det framtidige Europa, og i så måte synes jeg det er en mangel ved meldingen, en melding som for øvrig når det gjelder analysedelen, på mange måter er god, og som også vi har gitt uttrykk for at en i stor grad kan slutte seg til, og som i dag har vært framført av en utenriksminister med et så sterkt engasjement for Den europeiske union og medlemskap i den, at det egentlig bare var én naturlig konklusjon som manglet, nemlig at det burde Norge søke snarest mulig om. Det er derfor interessant å registrere at det gjør ikke Arbeiderpartiet, det gjør ikke Regjeringen. Men det hviler en usikkerhet over hva den vil gjøre i kommende periode, en usikkerhet jeg synes en ikke trenger å skape, med de erfaringer vi har fra EU-debatter for relativt kort tid siden.