Åslaug Sem-Jacobsen (Senterpartiet), 2018-02-01:
Jeg ønsker å takke komiteen for et godt samarbeid under behandlingen av dette representantforslaget om endring av botidskravet for rett til kontantstøtte. Det har gått rimelig greit og raskt å ta stilling til forslaget, da det ikke er noen tvil om hvor de respektive partiene står i denne saken. Ved behandlingen av Innst. 368 L for 2016–2017 vedtok et stortingsflertall bestående av Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre å innføre et botidskrav på fem år for kontantstøtten. Bakgrunnen for endringen var at Solberg-regjeringen den gang mente at ordningen bidrar til at det er mer lønnsomt for innvandrere å være hjemme med barn framfor å sende dem til barnehagen. Ifølge regjeringen ville botidskravet gi innvandrere sterkere incentiver til å komme raskere ut i arbeid samt stimulere til økt bruk av barnehage. I etterkant av den vedtatte endringen i juni 2017 har vi sett en rekke eksempler på familier som er blitt rammet urimelig av botidskravet. Dette gjelder særlig søkere som har vært folketrygdmedlemmer hele sitt liv, og som nå opplever at de med de nye reglene ikke får kontantstøtte fordi de har en partner som har kortere botid enn fem år. Til tross for at komiteen nå fikk en mulighet til å ta grep for å rette opp i denne uretten, har et komitéflertall likevel valgt å opprettholde botidskravet. Det synes Senterpartiet er beklagelig. Vi står sammen med Kristelig Folkeparti i denne saken, for Senterpartiet er, på lik linje med Kristelig Folkeparti, opptatt av valgfriheten til familien. Men jeg har notert meg at Arbeiderpartiet, Venstre og SV argumenterer med at ordningen må avvikles fordi den er integreringshemmende, og at den holder innvandrerkvinner hjemme. Hele poenget med kontantstøtten er nettopp å legge til rette for at foreldre kan velge å være hjemme med de yngste barna. Kontantstøtten er målrettet og gjelder for barn mellom ett og to år. Det er en kjærkommen ordning for mange foreldre, for det er faktisk slik at ikke alle ønsker, kan eller av andre årsaker vil sende sine 1-åringer til barnehagen. Det mener jeg vi politikere skal respektere. Vi må heller ikke glemme at innvandrerkvinner, som det snakkes om hver gang kontantstøtten er oppe til diskusjon, er en sammensatt gruppe. De er ikke like. Det er f.eks. høyere yrkesdeltakelse blant andregenerasjons innvandrerkvinner, og flere som tar høyere utdannelse, enn blant førstegenerasjons innvandrerkvinner. Vi trenger også å skille mellom dem som kommer fra EØS-land, dem med kort botid i Norge, dem med flyktning- og asylbakgrunn samt alle de yrkesaktive kvinnene som benytter seg av ordningen. Språkkunnskaper, kompetanse og yrkeserfaring er også vesentlige momenter som forklarer innvandrerkvinnenes yrkesdeltakelse. Dessuten må en heller ikke overse det faktum at mange av dem som ønsker å jobbe, møter en god del hindringer på arbeidsmarkedet. Det synes å være mangelfull kunnskap om hvem kontantstøttemottakerne er. Når Statistisk sentralbyrå utarbeider statistikken Kontantstøtte blant innvandrere, som er en årlig statistikk på oppdrag fra Barne- og likestillingsdepartementet, er barna analyseenheten. Det vil si at variabler som foreldrenes botid, utdanningsbakgrunn eller yrkesstatus ikke er inkludert. Vi vet derfor altfor lite om mødrene som mottar kontantstøtten. Riktignok vet vi om landbakgrunn og bosted, men vi vet ikke om kvinnene er i deltidsjobb, i praksisplass gjennom Nav, under utdanning, har barn hos besteforeldrene mens de går tilbake til arbeidet etter endt permisjon, eller om de er yrkesaktive, men velger kontantstøtten for å tilbringe tid med barna sine. Det er behov for mer kunnskap om hvem kontantstøttemottakerne er, og derfor fremmer Senterpartiet, sammen med Kristelig Folkeparti, et forslag der vi ber regjeringen innhente mer kunnskap om hvem kontantstøttemottakerne er. Så til dette med barnehagedeltakelse og språkopplæring: Det er ingen tvil om at språkkompetanse og barnehagedeltakelse er viktig. Riktignok er barnehagedeltakelsen blant minoritetsspråklige ettåringer lav sammenlignet med barn fra øvrig befolkning. Men gjennom en offensiv satsing har den totale barnehagedeltakelsen blant minoritetsspråklige barn økt betraktelig. Åtte av ti barn går nå i barnehagen i de aldersgruppene som virkelig tar til seg språk og annet de får ved barnehagedeltakelse. Derfor setter jeg spørsmålstegn ved argumentene om at just disse minste barna, som knapt har begynt å gå og så vidt utviklet taleevne, må i barnehagen, mens andre ettåringer via kontantstøtten får muligheten til å være hjemme. Jeg tror vi trenger å senke skuldrene litt og la de små være små. Hvis foreldrene av ulike årsaker velger å vente med barnehagestart for de minste, er det deres rett. Jeg mener videre at vi skal være forsiktige med å stigmatisere en så mangfoldig gruppe som det innvandrerkvinnene er. Kontantstøtten er en god ordning, og Senterpartiet vil fortsette å støtte den. Derfor er det beklagelig at et flertall gikk inn for et botidskrav i fjor. Og når man nå først fikk anledning til å rette opp i de utilsiktede konsekvensene, velger et flertall å avstå fra å gjøre det – dessverre. Jeg tar opp forslaget fra Senterpartiet og Kristelig Folkeparti.