trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2018-12-06:
Som sakens ordfører er jeg heller ikke tom for taletid, det kan jeg berolige representanten Schou med. Jeg tok ordet av to grunner. Den ene var Thommessens innlegg her på slutten, der han snakket om viktigheten av juridiske diskusjoner i denne situasjonen og i denne salen, og at det er en blindgate. Det er fristende da å minne om at dette faktisk er landets lovgivende forsamling, og at juridiske diskusjoner heller ikke er noe nytt. Det er jo nettopp her vi former politikken til jus, og jeg bruker å si at jusen egentlig bare er formaliseringen av politikken. Men jeg er enig med representanten Thommessen i at den beslutningen som ikke fattes i dag, men som ble fattet for ett og et halvt år siden, først og fremst er en politisk beslutning. Det er en politisk beslutning som et flertall i Stortinget velger å tvinge gjennom, til tross for mange innvendinger, folkelig motstand, spørsmål om den juridiske riktigheten av det, og at det er vanskelig å begrunne det godt nok. Men det er en politisk beslutning som man bærer ansvaret for, og som man selvfølgelig er i sin fulle rett til å ta. Poenget med å løfte fram inndelingsloven og saksbehandlingsreglene der, som også professor Smith har gjort, er jo å si noe om legitimiteten til Stortinget, hvordan vi forholder oss til de reglene som er. Nå har man altså satt seg i den situasjonen at det stilles spørsmål ved om loven er fulgt, eller om den ikke er det. Derom hersker det splid, men det styrker ikke legitimiteten til og oppslutningen om det faktiske vedtaket. Ja, jeg har vært opptatt av at vi også må se framover, fordi jeg mener fylkeskommunene spiller en viktig rolle i dette landet. Jeg ønsker at de skal fortsette å gjøre det, og jeg gleder meg til vi skal debattere hvordan de skal spille en enda viktigere rolle. Det er knapt med tid til også nye fylkeskommuner skal påta seg et ansvar. Jeg sa innledningsvis i dag at de skal levere lovpålagte rettigheter til innbyggerne, og ikke minst skal det avholdes et valgting – fundamentet. Det er mange som har det travelt, og det er mye arbeid som skal gjøres, men jeg er trygg på at fylkestingspolitikerne rundt omkring vil ta det ansvaret og sørge for at innbyggerne får innfridd sin fundamentale rett til å avholde valgting. Jeg skal også skue litt bakover, for i innlegget mitt tidligere i dag sa jeg at jeg har møtt folk som har vært opptatt av hva som skjedde i 1960-årene, altså for drøye 50 år siden, fordi de følte det som et ganske sterkt overgrep. Så vil jeg minne om at grunnen til at Stortinget har et sånt frivillighetsprinsipp, er knyttet til de sammenslåingene som skjedde i Østfold – også ved tvang – som satte seg i minnet til folk. Denne beslutningen, som ble fattet for ett og et halvt år siden, kommer ikke bare til å bli husket i 50 år, jeg tror den vil bli husket i århundrer framover.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2018-12-06:
La meg få lov til å starte med å takke saksordføreren både for et godt stykke arbeid og for et godt innlegg som jeg i helhet kan slutte meg til. Jeg har bare tre merknader som jeg ønsker å sette søkelyset på i dag. Det ene er betraktningen om at det offentlige i dag har betydelig mer informasjon om den enkelte. Det gjelder også kommersielle virksomheter. De samles inn gjennom registerdata, gjennom et økt antall sensorer og ny teknologi. Vi lever i en tidsalder der tingenes internett er på full fart inn, og vi ser også en økende bruk av kunstig intelligens, stordata og automatiske algoritmer. Den totale mengden informasjon om enkeltmennesker er en ny type trussel mot personvernet, og ikke minst utgjør muligheten til å koble dette sammen for å avdekke nye mønster et ganske kraftfullt verktøy for dem som ønsker å følge nøye med på enkeltpersoner. Det andre som jeg har behov for å understreke, er en endring som har skjedd de siste tiårene, og kanskje særlig det siste tiåret, og det er at når vi diskuterer personvern, er det ikke lenger først og fremst en bekymring for det offentliges, statens og myndighetenes kunnskap om den enkelte og forvaltningen av det, men det er i stadig større grad de kommersielle. I dag er fem verdens største selskap målt i børsverdi dataselskap – og ikke dataselskap i betydningen selskap som produserer datamaskiner og andre dingser, men det er de som kontrollerer informasjon om enkeltpersoner. Det ligger utenfor offentligheten og er sånn sett utenfor direkte kontroll fra folkevalgt styring. Denne konsentrasjonen av kunnskap, kapital og hjernekraft er det helt avgjørende at vi har regulering av, at de er transparente og kan kontrolleres. Det bringer meg til et sluttpoeng. Jeg er enig i betydningen av GDPR, som er innført, og det stykke arbeid som EU har gjort der. I en stadig mer globalisert verden, og som særlig innenfor informasjonsbransjen ikke kjenner noen landegrenser eller andre grenser, er vi avhengig av internasjonalt samarbeid og store nok internasjonale aktører som bidrar til å begrense bruken og korrigere misbruken av personvern og sette opp forordninger og regler som gjør at vi kan beskytte det enkelte menneskes rett til å ha et privatliv på alle mulige måter.
Olemic Thommessen (Høyre), 2018-12-06:
Det var en gang – når vi går et par hundre år tilbake – at man måtte ha reisetillatelse også innenlands hvis man var vanlig dødelig og ville flytte seg fra kommune til kommune. Slik er det ikke lenger. Vi skal ikke snakke om akkurat den type begrensninger i dag, vi skal snakke om hva Stortinget skal behandle og ikke behøve å behandle. Det forslaget som ligger her, går i korthet ut på at grensejusteringer mellom kommuner skal fremlegges for Stortinget til avgjørelse når det er uenighet mellom de berørte kommunene, og det er inndelingsloven § 6 som er tema. Jeg vil i mitt innlegg redegjøre for regjeringspartienes syn, og så legger jeg til grunn at de andre partiene redegjør for sine. Grensejusteringer er per definisjon mindre omfattende saker enn delingssaker. At man derfor har en større grad av delegering og enklere saksbehandling, er naturlig ut fra ønsket om en effektiv og rasjonell saksbehandling i det offentlige. Grensejusteringssaker er knyttet til at en mindre del av befolkningen i en kommune praktisk sett forholder seg nærmere til tjenestetilbudet i nabokommunen enn til det som gis i egen kommune. Det kan være reiseavstander eller slike ting som gjør seg gjeldende. For dem det angår, er dette selvfølgelig viktige saker, og de påkaller ofte stort engasjement. I disse sakene har Stortinget etter inndelingsloven gitt myndighet til avgjørelse til departementet som statens øverste utøvende organ. Saksforberedelsen er lagt til Fylkesmannen som ut fra gitte kriterier og ikke minst god lokalkunnskap skal gi en anbefaling. Her snakker vi om en avveining mellom det som kanskje oppfattes som det viktigste, nemlig hensynet til de borgerne det angår, og en helhetlig vurdering av hva som er viktig for de enkelte berørte kommunene. Stortinget bør som landets høyeste beslutningsorgan, og ut fra den tenkning vi legger til grunn for maktfordeling og parlamentarisk tradisjon, i det alt vesentlige treffe beslutninger om statsbudsjett og gi overordnede føringer gjennom lovgivning. Beslutninger om enkeltsaker bør vi søke å begrense og forbeholde de tilfeller av tunge saker som er av nasjonal betydning, eller som involverer betydelig økonomisk innsats fra statens side. Stortinget bør ha en høy terskel for hva vi bør legge oss borti, og begrense behandlingen av enkeltsaker som krever en mer lokal type kunnskap enn det Stortinget naturlig vil kunne sette seg inn i. Nøyaktig hvor terskelen skal gå for hva som skal forelegges Stortinget, kan selvfølgelig være gjenstand for diskusjon. I dette tilfellet inviterer forslagsstillerne i praksis til at Stortinget skal involvere seg på et svært detaljert nivå. For regjeringspartiene synes det mer rasjonelt at vi beholder terskelen der den i dag er definert i inndelingsloven, og den arbeidsdelingen vi i dag har mellom storting, regjering og forvaltning, har vist seg å fungere godt. Vi vil derfor stemme mot det fremlagte representantforslaget. Jeg tar med dette opp forslaget fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti.
Olemic Thommessen (Høyre), 2018-12-06:
Jeg må kommentere noen av innleggene som har kommet. Kanskje først til representanten Greni, som gjør dette til et spørsmål om det kommunale selvstyret. Jeg kan vanskelig se at denne problemstillingen egentlig utfordrer det kommunale selvstyret. Det kommunale selvstyret blir verken større eller mindre av om det er regjeringen eller Stortinget som tar en beslutning der man ikke er enig, og der hvor det kommunale selvstyret ikke når frem til et godt resultat. Så kan man jo spørre seg om man tror debatten i stortingssalen i større grad vil ivareta de lokale interessene og de lokale hensynene som kommer opp. Det er en problemstilling jeg lar henge i luften. Jeg har merket meg f.eks. at denne debatten også har handlet om problemstillinger knyttet til en mistenkeliggjøring rundt at dette skal brukes som et ledd i tvangssammenslåingsprosesser, eller at man skal provosere frem sammenslåing gjennom – som representanten Andersen kalte det – å drive med å kappe land. Det er i så fall også en problemstilling jeg kan si jeg ikke kjenner meg igjen i. Den vurderingen Fylkesmannen gjør, vil bl.a. i betydelig grad være å se på hva det å flytte noen innbyggere ut fra en kommune betyr for helheten i den kommunen de flyttes fra. Dersom man skulle bruke dette – skal vi si – instrumentelt for å utarme noen kommuner, tror jeg ganske fort man ville avsløre det. Det er jo ikke slik disse sakene har vært håndtert. Dette er saker som kommer fra en befolkningsgruppe – i en grend eller i et lite område i en kommune – mennesker som føler at de ville ha mer praktisk nytte av å tilhøre nabokommunen. Det er det som er motoren i dette. Man har også reist spørsmålet: Hva med flertallet? Det må vel ligge implisitt i det at man da kunne tenke seg at man skulle ha folkeavstemning, eller at man skulle spørre resten av befolkningen i kommunen. Vel, det kan man sikkert vurdere, men vi har jo tradisjon for at når det gjelder f.eks. målform, skolekretser og den type ting, har man lokale rundspørringer eller folkeavstemninger innenfor kretser eller kirkesogn – altså i mindre deler av en kommune. Det ville i så fall være å legge om hele tenkningen rundt hvorvidt et kommunestyre representerer kommunens og flertallets interesser.
Olemic Thommessen (Høyre), 2018-12-06:
Det har vært reist spørsmål om det juridiske grunnlaget. Til det vil jeg si at å dra opp en stor diskusjon om juridiske spørsmål i denne sal blir litt merkelig, i den forstand at det å tenke seg at man saksøker staten Norge representert ved Stortinget, blir en litt merkelig situasjon. Jeg tror vi kan konstatere at selv om Eivind Smith – som det har vært referert til her ved flere anledninger – har gjort en vurdering av dette, er den grundig tilbakevist av departementets jurister, og det er ikke blitt noen stor diskusjon. Årsaken til det er selvfølgelig at det er en blindgate – det fører ingen steder hen. Denne regionale inndelingen av Norge er et politisk spørsmål til avgjørelse i denne sal, og det har vært avgjort flere ganger før. Vi har nå sittet i flere timer og lyttet, og jeg kan ikke skjønne at det har vært brakt til torgs ett eneste nytt moment – i hvert fall har ikke jeg klart å notere meg hva det skulle være. Jeg respekterer selvfølgelig at det er mulighet for å drive omkamper, jeg respekterer selvfølgelig opposisjonens behov for å fremme sin politikk, og jeg kritiserer ikke det. Men jeg tror vi kan konstatere at i denne saken har vi hatt stadig nye runder, og det har bidratt til iallfall én ting, og det er å kaste ved på bålet til den motstanden som er i Finnmark. Det har også ført til at fremdriften for det nye Troms og Finnmark later svært mye tilbake å ønske, og det slår tilbake på befolkningen nettopp i Troms og Finnmark. Det er en stor jobb som skal gjøres, som andre fylkeskommuner er godt i gang med og er kommet langt med. Det er viktig nå, og jeg håper at vi etter denne runden er kommet dit at vi nettopp kan se fremover, og at man kommer i gang med arbeidet også i Troms og Finnmark, slik at man får gode løsninger for befolkningen og for de ansatte i dette systemet. Jeg noterte meg representanten Sivertsens innlegg helt innledningsvis i dag, hvor han nettopp hadde det poenget at man skulle se fremover. Det synes jeg var et godt poeng, og jeg håper at det er det som nå skjer. For én ting er å drive politisk markering, en annen sak er å finne frem til hensiktsmessige fremtidige løsninger for den befolkningen det angår. Det er nemlig det som er å lytte til befolkningen.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2018-12-06:
Forslagsstillerne viser til at det i en rekke aktuelle saker er uenighet mellom kommuner om flytting av deler av en kommune. Det er ikke bare uenighet mellom kommuner, vil nå jeg påstå. Erfaringer viser at også innad i en kommune kan det være stor uenighet. Disse sakene har ofte én ting felles: at det er umulig å gjøre alle tilfreds. Flertallet mener at grensejusteringer som får store konsekvenser for driften av resterende deler av kommunen, bør avgjøres av Stortinget dersom det er uenighet mellom kommunene. Fremskrittspartiet støtter ikke den foreslåtte lovendringen. Jeg føler meg rimelig trygg på at jeg som stortingsrepresentant fra Akershus ikke har den lokale innsikten som en grensejustering et helt annet sted i landet krever for å kunne komme frem til et bedre resultat enn det de involverte parter i dag lander på. Dagens arbeidsdeling mellom Fylkesmannen, regjeringen og Stortinget i disse sakene er etter Fremskrittspartiets syn hensiktsmessig, og til tross for høyt konfliktnivå mange steder, er det en arbeidsdeling som fungerer.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2018-12-06:
Komiteens flertall tar igjen omkamp om regionreformen som ble vedtatt av Stortinget i juni 2017. 7. desember 2017 behandlet Stortinget en rekke forslag om å omgjøre disse vedtakene. Ingen av forslagene fikk flertall i Stortinget. I trontaledebatten 4. oktober 2018 behandlet Stortinget igjen forslag om omgjøring av sammenslåing. Heller ikke denne gangen fikk forslaget flertall. Debatten om sammenslåing av fylker har altså vært gjenstand for debatt gjentatte ganger, uten at det har kommet frem noe nytt, og uten at det har fått et annet resultat. Fremskrittspartiet vil også denne gangen stemme imot forslagene om oppheving av tidligere vedtak. For Fremskrittspartiet handler dette om å stå i de avtalene vi inngår, og respektere de vedtak som Stortingets flertall har fattet. Vi ser i dag ingen grunn til å ta den samme debatten enda en gang. Det vi mente i de foregående debatter, mener vi fortsatt.
Monica Mæland (Høyre), 2018-12-06:
For det første har jeg ikke et øyeblikk betvilt Stortingets suverene rett til å bestemme hvilke fullmakter regjeringen til enhver tid skal ha, og hvilke vi ikke skal ha. Det jeg har redegjort for, er en hensiktsmessighet. Jeg var veldig tydelig på at Stortinget ved dette forslaget skal ha store og små saker, og jeg synes i og for seg saksordføreren på en god måte redegjorde for hva flertallet mener skal være Stortingets ansvarsområde, og hva som skal være regjeringens. Det er nå slik at vi er delegert fullmakt i veldig mange saker for å foreta den daglige driften, så å si, av Norge. Her er det store og små saker, veldig ofte uenighet, og det er veldig ofte uenighet innbyggerne imellom i en kommune. Det er ikke alltid sånn at det er en uenighet mellom kommunene, men uenighet mellom innbyggerne i en kommune, og da har vi et system hvor vi hører alle, vi spør kommunestyret, vi spør innbyggere, vi spør Fylkesmannen, og så tar vi en avgjørelse.
Monica Mæland (Høyre), 2018-12-06:
Men jeg har da ikke et øyeblikk betvilt Stortingets skikkethet. Det er jo ikke det som er spørsmålet her, det er ikke det som har vært min argumentasjon. Det er altså et hensiktsmessighetsspørsmål. Dette er ikke delingssaker, det er ikke sammenslåingssaker. Det er snakk om å flytte en geografisk grense basert på konkrete vurderinger i hver enkelt sak. Da er det et hensiktsmessighetsspørsmål jeg har svart på fra regjeringens side. Men det er opp til Stortinget å vurdere hvilke fullmakter man vil gi og ikke.
Monica Mæland (Høyre), 2018-12-06:
Først er jeg dypt uenig i beskrivelsen av at ikke alle innbyggere høres, og at ikke kommunestyrene høres. I de alle fleste saker – alle, så vidt jeg kan komme på – vet vi hva kommunestyret mener om en sak. Veldig ofte er det slik at kommunestyret er representert av et flertall av innbyggerne. Man kunne jo gjort dette veldig enkelt, man kunne sagt at kommunestyrene bestemte – det kunne man sagt hvis det var hensiktsmessig. Det har man ikke gjort, for det ville føre til at mindretallet i en kommune – men flertallet i et geografisk område, veldig ofte et stort flertall, kanskje over 90 pst. i et avgrenset område, som ønsker å flytte, som har tilhørighet, som benytter tjenesten – aldri ville kunne bli hørt. Derfor lytter vi til kommunestyrene. Vi lytter til innbyggerne, de aller fleste sakene er basert på innbyggerinitiativ. Vi har møte med de berørte. Vi har hatt møte med alle ordførerne som har bedt om det – selvsagt har vi det – og veldig ofte reiser vi ut og besøker det omsøkte området. Så det foreligger en grundig saksbehandling fra departementets side.
Monica Mæland (Høyre), 2018-12-06:
Innbyggere i et avgrenset område i en bygd har ikke noe representativt organ. Det har kommunen som sådan – og fylkesmennene. Jeg kjenner godt til kommunenes standpunkt i disse sakene, for de behandles i kommunestyret, som er det organet som representerer hele kommunen. Fylkesmennene legger også vekt på hva kommunestyret mener, og det er mange eksempler på grensejusteringssaker som vi nå har til behandling, hvor Fylkesmannen nettopp har lagt vekt på hva kommunestyret, altså på hva resten av kommunen, mener, heller enn hva innbyggerne i det avgrensete området mener.
Monica Mæland (Høyre), 2018-12-06:
Nå har jeg gjentatte ganger sagt at Stortinget selvfølgelig er egnet til å treffe vedtak i alle saker. Man kan i prinsippet inndra alle fullmakter man har gitt, men slik har vi det altså ikke. Vi har en arbeidsdeling. Og så er jeg helt uenig, flertallet blir hørt gjennom kommunestyrebehandling, og det er slik at veldig ofte vil Fylkesmannen anbefale den løsningen som flertallet fra avgiverkommunen ønsker, for det er stort sett sånn at avgiverkommunen ikke ønsker å avgi et område. Det jeg opplever, er at man er kritisk til prosessen, men det er ikke det vi behandler i dag. Vi behandler hvem som skal ta den endelige avgjørelsen i en sak. Det må bero på samme saksbehandling, samme vurderingstema, som det regjeringen gjør. Da er det rett og slett et spørsmål om hensiktsmessighet, hvor det er opp til Stortinget å ta beslutning om hvilke fullmakter vi skal ha eller ikke.
Monica Mæland (Høyre), 2018-12-06:
Bare noen få ting: For det første er det ikke slik at man ikke gjennomfører innbyggerundersøkelser eller spørreundersøkelser i hele kommunen. Det er det flere eksempler på at man faktisk har gjort. I tillegg til å høre kommunestyrene har vi altså møte med alle parter i en sak før vi avgjør den. Det er en totalvurdering som ligger til grunn for våre vurderinger. Det er hva innbyggerne føler av identitet, det er skolekretser, det er hvilke tjenestetilbud man benytter – det er en totalvurdering. Det er ikke slik at dette benyttes som noen sniksammenslåing. Det er ikke slik at dette benyttes som en delingssak. Det handler om å flytte noen geografiske grenser basert på hva innbyggerne i kretsen ønsker, men også basert på en totalvurdering. I mange saker flytter vi heller ikke grensene. Jeg har ikke hørt det representanten Greni sikter til, at de store kommunene i dette landet nå er på jakt etter deler av nabokommunen sin. Jeg har ikke hørt noen eksempler på det, men vi behandler de sakene vi får, og det er hovedsakelig – bare med ett unntak, tror jeg – basert på et innbyggerinitiativ og ikke på et naboinitiativ. Det er heller ikke slik at det er byråkrater i Kommunal- og moderniseringsdepartementet som behandler disse sakene. Disse sakene avgjøres selvsagt av politisk ledelse og ikke av embetsverket. Uenighetssakene avgjøres heller ikke av fylkesmennene; de bidrar til å opplyse og undersøke saken og legge fram en anbefaling til departementet.
Monica Mæland (Høyre), 2018-12-06:
Jeg har ikke stilt spørsmål ved retten til omkamper. Det kan man jo bedrive inn i uendeligheten hvis man mener det er konstruktivt. Jeg mener det ikke er det. Det er viktig at vi nå kommer i gang med den jobben et flertall i denne salen – to ganger tidligere, for tredje gang i dag – skal fatte vedtak om, og så kan man være enig eller uenig i det. Når det gjelder oppgavespørsmålet, er jeg glad for å få det, for alle snakker om at fordi de får nye oppgaver, skal de bli større. Det er ikke forklaringen alene. Forklaringen er at livene våre har endret seg dramatisk de siste 50 årene. Måten vi jobber på, næringslivet vårt, måten vi forflytter oss på, måten vi planlegger på, og måten vi driver samferdsel på, har endret seg dramatisk. Så det gode spørsmålet er: Er det noen grunn til at fylkeskommunene, som har ansvaret for disse områdene, ikke skal endre seg, når resten av verden rundt har endret seg? Jeg mener at svaret er innlysende: Selvsagt må vi også endre strukturen på fylkene, som har ansvaret for å se ting i en større sammenheng. Til spørsmålet om nye oppgaver: Vi har nå framlagt en oppgavemelding med et femtitalls oppgaver på mange politikkfelt, og mitt svar er at den minste kommunen setter terskelen for hva også den største kan gjøre. Og det er min klare oppfatning – det er også ekspertutvalgets oppfatning – at Finnmark fylke, med sine vel 70 000 innbyggere, ikke bør få flere oppgaver.
Monica Mæland (Høyre), 2018-12-06:
For å være tydelig: Jeg er av den oppfatning at Finnmark fylkeskommune allerede sliter med de oppgavene de har. Det betyr at de ikke bør ha flere. Det er mitt svar. Så er det heller ikke slik at nye oppgaver er underordnet. Det er veldig viktig. Det er viktig å spre makt, det er viktig å flytte ut oppgaver, nærmere befolkningen. Det er viktig at de nye regionene er framtidsrettet, at de er moderne, at de får ansvar på viktige områder, og det har vi foreslått. Vi har foreslått å overføre sams vegadministrasjon, vi har foreslått å overføre oppgaver på klima og miljø, på folkehelse, på næringsutvikling, på kompetanse, på landbruk, på integrering, på kultur – for å nevne noe. Hvorfor skal man endre seg? Jo, fordi måten vi planlegger på, er kraftig endret. Måten vi bygger ut boliger på, er kraftig endret. Næringsutvikling er kraftig endret. Innlandet, Agder, Vestland har helt forskjellige utfordringer. Og fylkeskommunene har altså ansvaret for å utdanne de unge til den kompetansen næringslivet har behov for. Det har endret seg.
Monica Mæland (Høyre), 2018-12-06:
Debatten om hvorfor dette skulle gjennomføres, tok Stortinget i juni 2017. Det gode spørsmålet i dag, når man for tredje gang behandler dette, er: Hva er det som har endret seg siden juni 2017, da flertallet i denne salen sa at det er behov for endringer og å lage en struktur, og den vedtar vi? Hva er det som har endret seg? Det er ikke noe som har endret seg, og det er ikke slik at Viken er spesielt i noen sammenheng, ut over at det har en stor befolkning. Viken utgjør 4,7 pst. av det norske arealet. Det er ikke spesielt stort sammenlignet med andre fylkeskommuner, men det er mange innbyggere, og derfor vil også Viken bli en stor og kraftfull region. Men man kan jobbe i en sammenheng, man kan planlegge i en sammenheng, man har et felles bo- og arbeidsmarked, og man har et næringsliv med andre utfordringer enn det man f.eks. har i Nord-Norge. Så jeg tror at Viken blir en kraftfull og viktig region framover, og jeg tror altså at den beslutningen var riktig.
Monica Mæland (Høyre), 2018-12-06:
Stortinget har altså besluttet denne strukturen. Det skjedde for halvannet år siden. Viken er godt i gang med å planlegge den nye regionen, den nye fylkeskommunen. Det blir en sterk region og den mest folkerike regionen vi kommer til å ha, og de er altså godt i gang med å planlegge den nye regionen. Spørsmålet er da: Hva har endret seg siden Stortingets flertall – flertallet i denne sal – tok beslutningen? Det er ikke noe som har endret seg. Derfor bør man stå fast på beslutningen vi tok.
Monica Mæland (Høyre), 2018-12-06:
Det er Stortinget som har initiert denne reformen – et flertall i denne sal, vårt øverste folkevalgte organ. Det er Stortinget som har myndighet til å bestemme strukturen på fylkene. Man kan godt ha et standpunkt, slik Rødt har, om at fylkestinget skal bestemme sin egen struktur, og så kan man foreslå å endre loven, slik at det ikke lenger er Stortinget som tar denne beslutningen. Jeg var i stad i en debatt om grensejustering av kommunene. Der mente opposisjonen at Stortinget skulle ta beslutningen i alle grensejusteringssaker. Så kan man samtidig mene at man ikke skal mene noe om regioninndeling. Jeg er helt uenig i det. Dette er nasjonale spørsmål som bør avgjøres av nasjonalforsamlingen. Man har hørt hva fylkene har ment, men det er Stortinget som avgjør, og Stortinget har altså anledning til å treffe vedtak mot fylkestingenes vilje. Det har man for øvrig ikke, i motsetning til det representanten ga inntrykk av, gjort i fylket Vestland – der er det fylkestingene i de to eksisterende fylkeskommunene som har fattet vedtak om dette.
Monica Mæland (Høyre), 2018-12-06:
Vi lever i et samfunn i rask utvikling og blir stadig mer avhengig av informasjon. Personopplysninger brukes til stadig nye formål. Denne utviklingen utfordrer potensielt personvernet. Årsmeldingen til Datatilsynet og Personvernnemnda viser dette med stor tydelighet. Jeløya-plattformen legger til grunn at personvernet er grunnlovsfestet, at enhver har rett til privatliv, og at staten har et ansvar for å sikre vern om den personlige integriteten. Regjeringen stiller derfor strenge krav til sikker lagring og behandling av personopplysninger fra både private og offentlige aktører. EUs personvernforordning trådte i kraft i EU-landene 25. mai og i Norge den 20. juli. Den sikrer vern av personopplysninger, like regler og fri utveksling av personopplysninger på tvers av EU og EØS. Personvernet styrkes, næringslivet har fått ett felles europeisk regelsett å forholde seg til. Barn og unge har samme krav på privatliv og personvern som voksne. Personvernreglene inneholder særbestemmelser som skal beskytte barn. Barn kan være særlig utsatt ved bruk av tjenester på nett. De har ofte ikke nødvendig kunnskap og erfaringsgrunnlag til å forstå konsekvensene av å gi fra seg personopplysninger. Personopplysningsloven fastslår derfor at barn under 13 år ikke alene skal kunne gi samtykke til behandling av personopplysninger når de bruker tjenester på nett. Det er veldig bra at barn og unges personvern gis særlig oppmerksomhet. Datatilsynets oppgaver og arbeidsmengde har økt betydelig med nytt personvernregelverk, først gjennom forberedelsene fra 2016 til 2018, deretter nye oppgaver etter at forordningen trådte i kraft i juli 2018. Forordningen pålegger Datatilsynet økte veilednings- og informasjonsoppgaver i tillegg til nye forvaltningsoppgaver. For å sikre at virksomheten er godt rustet til å ivareta oppgavene regelverket pålegger dem, har regjeringen prioritert å øke bevilgningene betydelig de siste årene. For 2019 har regjeringen foreslått en økning på 2 mill. kr, i tillegg til videreføring av styrkingen på 11 mill. kr fra 2018. På den måten setter vi Datatilsynet i stand til å ivareta viktige oppgaver nasjonalt og internasjonalt.
Geir Inge Lien (Senterpartiet), 2018-12-06:
I heimfylket mitt, Møre og Romsdal, har vi ein kommune, Gjemnes, som eg vil bruke som eksempel i denne saka. Der har Fylkesmannen gått inn for å anbefale grensejustering – eller etter mitt syn deling – av Gjemnes kommune. I møte med departementet fekk dei, ved ordføraren, beskjed om at dette er å sjå på som ei grensejustering, sjølv om konsekvensane er store. For Gjemnes inneber grensejusteringa at 25 pst. av innbyggjarane og 40 pst. av arealet forsvinn frå kommunen. Konsekvensane for kommunen vil vere betydelege på område som kommunale tenester, infrastruktur og ikkje minst økonomi. Moglegheita for å tilby resterande innbyggjarar gode tenester innanfor desse rammene vert betrakteleg svekte. I saksutgreiinga frå kommunen står det at kommunen er kjend med at ei deling formelt inneber at ein kommune vert delt og dei to delane lagde til to forskjellige kommunar. Inndelingslova slår fast at deling av kommunar skal avgjerast av Stortinget og grensejustering av Kongen. Den manglande definisjonen av kva som er grensejustering, og kva som er deling, er i seg sjølv problematisk. I tilfellet Gjemnes dreier det seg i utgangspunktet ikkje om deling, men om grensejustering. Den praktiske konsekvensen av den omsøkte grensejusteringa kan innebere at resten av Gjemnes ikkje kan fortsetje som sjølvstendig kommune. Det betyr etter mitt syn at det ikkje er ei grensejustering, men ei deling av kommunen. I Gjemnes sitt tilfelle vil dette føre til at restkommunen ikkje kan eller ikkje har tilstrekkeleg med ressursar til å fortsetje som eigen kommune. Skjer dette no, har ikkje kommunen fått utgreidd konsekvensane for dei resterande 75 pst. av innbyggjarane. Den ulike lovgjevinga om grensejustering og deling inneber i tilfelle som Gjemnes ei lite føremålstenleg forskjellsbehandling av kommunane. Det demokratiske aspektet, høvet til å påverke, bør sidestillast i saker om grensejustering og deling, då konsekvensane av ei grensejustering kan omfatte alle innbyggjarane i ein kommune. Grensejusteringssaker der det er ueinigheit, må etter Senterpartiet sitt syn behandlast av Stortinget. På den bakgrunnen har Senterpartiet i Dokument 8-forslaget fremja følgjande forslag: «Stortinget ber regjeringen fremme forslag om at inndelingslova § 6 endres slik at det innføres en bestemmelse om at saker om grensejustering skal forelegges Stortinget til avgjørelse når det er uenighet mellom de berørte kommunene.»
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-12-06:
Jeg synes Stortinget skal ta inn over seg hva vi faktisk diskuterer i denne saken. Vi snakker om grensejustering, men hva er det? Jo, det er snakk om å flytte en grense som gjerne har stått i generasjoner, og der det kan ha store konsekvenser for dem det berører. Det er snakk om de saker der det ikke er enighet mellom de berørte parter. Det kan ha store konsekvenser knyttet til infrastruktur, knyttet til kommuneøkonomi, knyttet til nedleggelse av skoler, eksempelvis, som jeg selv kjenner til fra min egen hjemkommune, Sørum. Jeg bor noen kilometer unna grensen til Nes kommune, der det er en aktuell grensejusteringssak mellom lokalsamfunnene Auli og Rånåsfoss, og der det ikke er lokal enighet mellom de berørte kommunene. Da er spørsmålet: Hva skal en gjøre i en slik sak? Hvem skal ha det siste ordet når en ikke finner enighet lokalt om hva som skal gjøres? Statsråden og representantene fra regjeringspartiene mener tydeligvis at da er det Fylkesmannen og regjeringen som er best egnet til å fatte en slik beslutning. Den fylkesmannen er i dag fylkesmann for Oslo og Akershus og har ansvar for omtrent 1,2 millioner innbyggere. Hvis regjeringen og regjeringspartiene får viljen sin senere i dag, vil den fylkesmannen i framtiden også ha ansvar for hele Buskerud og hele Østfold, altså 1,8 millioner innbyggere. Det er den lokalkunnskapen en skal ha hos en fylkesmann som sitter med ansvaret for et område fra Hallingdal til Halden – lokalkunnskap om alle mulige grensejusteringer. Når saksordføreren sier at her må en ha en høy terskel og en tung begrunnelse for å kunne gå inn – ja, da må det definitivt også gjelde for Fylkesmannen. Det må også gjelde for regjeringen – hvis en skal overstyre lokalsamfunnene i saker der det er lokal uenighet. Da er det fornuftig at det er vi som er folkevalgte, som er ombudsmenn, som kan kastes ved valg, som tar beslutninger som har store konsekvenser for de lokalsamfunnene det gjelder, og ikke at det er byråkrater og representanter i regjering som tar den beslutningen. Det er viktig prinsipielt hvordan disse beslutningene blir fattet. Det er viktig at en først legger til grunn at en søker å finne lokal enighet, og at Fylkesmannen går inn i prosesser for å søke å finne lokal enighet. Men der en ikke finner lokal enighet, er det Stortinget, vi som folkevalgte i landets nasjonalforsamling, som skal ha det siste ordet.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-12-06:
Det var innlegget til tidligere stortingspresident Olemic Thommessen som fikk meg til å tegne meg på nytt. Representanten Thommessen sår tvil om Stortingets evne til å gå inn i og håndtere grensejusteringssaker, om de vil bli behandlet på en bedre måte enn det man i dag gjør gjennom fylkesmenn og i regjeringsapparat. Hva er det som vil være Stortingets utgangspunkt? Det er selvsagt at man i bunnen har prosessen som har vært hos fylkesmennene, man har også med seg de vurderinger som regjeringen har foretatt, men det er i siste instans Stortinget som gjennom åpne og brede prosesser kan håndtere spørsmålet og fatte en avgjørelse, som kan avholde åpne høringer med alle berørte parter, som kan komitébehandle og gjøre avveininger mellom de ulike hensyn, og som til syvende og sist har en debatt i denne sal – helt åpent, så det norske folk og berørte kommuner kan følge med på hva slags vurderinger som blir gjort, og hva slags vedtak som til syvende og sist blir gjort. Det er en mye bedre prosess, som gir mye større åpenhet, som også gir en mye bedre forklaring for de som blir berørt av dette i ettertid, enn det å få et vedtak tilbake fra en fylkesmann eller fra regjeringens side. Det kan også føre til, når man vet at det er Stortinget som til syvende og sist skal avgjøre saker der det er uenighet, at fylkesmennene også strekker seg lenger for å søke å finne enighet mellom de berørte parter, slik at sakene ikke kommer så langt, eller til at regjeringen også er tilbakeholden med å overkjøre lokalsamfunn som ikke er enig, fordi man vet at hvis man forsøker å overkjøre dem, kommer saken til behandling i Stortinget. Det er et klokt, demokratisk prinsipp at det er vi, som folkevalgte, som – i saker som berører innbyggerne i Kommune-Norge – til syvende og sist skal fatte en avgjørelse. Derfor bør man stemme for forslaget fra flertallet i kommunal- og forvaltningskomiteen i denne saken.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-12-06:
I går behandlet Stortinget Riksrevisjonens rapport om objektsikring. Det omhandlet hvordan vi skal ivareta samfunnssikkerhet og beredskap i Norge, ja grunnleggende sett om hvordan en skal ivareta folks trygghet i Norge. Kristelig Folkeparti fremmet i den saken og fikk flertall i Stortinget for den sterkeste kritikk som Stortinget kan vedta uten å fremme mistillit mot regjeringen. En omtalte regjeringens manglende oppfølging som svært alvorlig og sterkt kritikkverdig. Men ikke nok med det, en sa også noe om hvordan samfunnssikkerhet og beredskap skal ivaretas på regionalt nivå. I merknadene til saken sier komiteens flertall at en vil understreke at Riksrevisjonens rapport har pekt på dårlig samspill mellom viktige aktører. Flertallet viser også til at bedre samspill mellom politi, forsvar, fylkesmenn, fylkeskommuner, kommuner og frivillige organisasjoner er en hovednøkkel til en bedre beredskap. Hvordan står det seg i forhold til det vi nå i dag snakker om, når det gjelder Viken? I fjor høst ble det lagt fram en rapport der de som har ansvar for samfunnssikkerhet og beredskap i de berørte fylkene, kommer med en knusende dom over Viken. En sa at Viken vil medføre økende kompleksitet og gi økt sårbarhet, svekkede forutsetninger for ivaretakelse av beredskap og samfunnssikkerhet på det sentrale Østlandet. Det var altså dommen fra dem som sitter med ansvar for å ivareta samfunnssikkerhet og beredskap i det området. Og ikke nok med det, en sa også at Viken medfører økt kompleksitet og etterlater et inntrykk av at samfunnssikkerhet og beredskap ikke ble vurdert da ny struktur for fylkeskommunen og fylkesmannsembetene ble bestemt for Østlands-området. Her har man ikke bare lokalt blitt overkjørt. Det er ikke bare sånn at man ikke har blitt lyttet til – en har ikke engang blitt spurt. Og dommen over det som er blitt gjort fra regjeringens og flertallets side, er knusende. Til statsråden: Dette er nye opplysninger etter at Stortinget behandlet saken i juni 2017. De som sitter med ansvar for å ivareta samfunnssikkerhet og beredskap i Akershus, i Buskerud og i Østfold, sier at en får svekket mulighet til å ivareta sitt oppdrag dersom Stortingets vedtak blir stående. Derfor er det særdeles viktig at vedtaket blir opphevet i dag. Flertallet, regjeringen og regjeringspartiene bærer et stort ansvar dersom de fortsatt står på sitt vedtak om at Viken skal gjennomføres.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-12-06:
Atter en gang må Stortinget forholde seg til spørsmålet om tvangssammenslåing av fylker, ikke først og fremst fordi Norge har endret seg, men fordi sentraliseringskameratene ikke  har gjort det. Dette var en dårlig beslutning som ble tatt i sene nattetimer med noen få personer til stede, som mangler folkelig forankring, og jo lengre tid som har gått, dess større har motstanden blitt mot de vedtakene som er fattet. En overkjører folk og folkevalgte i fylke etter fylke, en lager gigantiske regioner fjernt fra folks liv, og en lager strukturer som mangler enhver sammenheng og logikk. Nye argument som blir presentert, blir bare avfeid. En folkeavstemning i Finnmark, som viser at 87 pst. har stemt nei, blir ikke vektlagt, men bare avfeid med at nei, det har ikke skjedd noe nytt siden sist, det er ingen nye argumenter å høre. Flertallet i fellesnemnda i Viken var så sent som for noen måneder siden, nå i høst, tydelig på at en ikke ville fortsette sitt arbeid, bl.a. fordi representanter fra Fremskrittspartiet fortsatt var mot det vedtaket som Stortinget har gjort én gang – og har gjort det én gang til. Men det er fortsatt like dårlig, det er fortsatt like dårlig begrunnet, og folk skjønner ikke logikken, folk vil ikke være med på det prosjektet. Derfor sier folk fortsatt nei. Jeg må si til representanten Bransdal, som har vært her oppe flere ganger i dag: Har ikke Kristelig Folkeparti hatt noen som helst slags redelighet med hensyn til det man har sagt underveis i prosessen – når en har sagt at en ville avvente og se på oppgavene før en tok endelig stilling til strukturen, når deres egen partileder har sagt at Viken som region ikke er optimal? Når representanten Bekkevold så sent som for noen uker siden sa at en klødde i fingrene etter å få gjort noe med Viken, var det bare et spill for galleriet, var egentlig beslutningen tatt for lenge siden? I så fall er det jo Kristelig Folkeparti som har bidratt til å gi folk falske forhåpninger gjennom ikke å lytte til det som faktisk har vært motforestillingene, både i eget parti og i de fylkene som er berørt. Når folk og folkevalgte, både i Buskerud, i Akershus, i Østfold og i mange andre fylker i landet, sier tydelig at dette ikke er en logisk struktur, at dette ikke er en struktur som har framtiden for seg – ja, da har en feilet fundamentalt.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-12-06:
Til siste taler: Det er ikke lagt på bordet noen utredninger som slår tilbake de klare, juridiske påstandene som kommer fra professor Eivind Smith. Professor Eivind Smith er en av de fremste juridiske ekspertene i Norge på konstitusjonelle spørsmål. Han har blitt brukt i en årrekke av svært ulike parti på Stortinget som rådgiver med hensyn til grunnlovsforslag. Han er tydelig på at det vedtaket som er gjort, ikke er i tråd med de bestemmelser og de lover som foreligger. At statsråden er uenig i det og har en annen mening, at flertallet har en annen mening, har jeg registrert, men en har altså ikke lagt på bordet juridiske argument, en juridisk vurdering som sier noe annet. Helt avslutningsvis: Jeg vil be stortingsrepresentantene fra Akershus tenke nøye gjennom hva som er grunnen til at vi, med 600 000 innbyggere, ikke fortsatt kan styre oss selv. Jeg håper og ber innstendig om at en tenker seg om en gang til.
Willfred Nordlund (Senterpartiet), 2018-12-06:
Saken vi diskuterer nå, dreier seg om identitet. Den dreier seg om tilhørighet, og den dreier seg i ytterste konsekvens om hvilke tjenester de som står igjen etter en eventuell grensejustering, kan forvente å få fra den gjenværende kommunen. Jeg føler behov for å ta for meg noen av de innleggene som har vært her i salen i dag. Det er ingen tvil om at alle i utgangspunktet har stor respekt for lokaldemokratiet, men når det gjelder de enkelte justeringene, ønsker man ikke nødvendigvis å ta lokaldemokratiske hensyn. Representanten Bransdal var innom det at Stortinget ikke skal være noen overkommune. Men som replikkvekslingen her viste, mener statsråden at det er regjeringen godt i stand til å være, fordi de – visstnok – tar alle med på råd. Vi må forvente at hvis denne lovendringen går gjennom, vil Stortinget få seg forelagt en sak med grundige utredninger og med muligheten til å foreta de samme vurderingene som byråkratene i departementet har gjort, men som representanten Kjønaas Kjos fra Fremskrittspartiet var så redd for at hun som stortingsrepresentant fra Akershus ikke ville være i stand til å gjøre. Det er litt spesielt. Man skal altså si at noen enkeltrepresentanter, byråkrater i departementet og regjeringen skal være i stand til å fatte disse avgjørelsene og komme med en tilrådning, men det skulle ikke salen være hvis den fikk det samme grunnlaget. Det finner jeg bemerkelsesverdig. Erfaringene der ute er at dette skaper store debatter. Det skaper store diskusjoner, og det gjør noe med følelsen av tilhørighet, men ikke minst med forventningene om hvilke muligheter man har til å gå videre som et felles samfunn og levere gode tjenester, f.eks. i den gjenværende kommunen. Det er en bekymring som denne salen burde ta på det høyeste alvor, og man burde også være i stand til å ta ansvar – på lik linje med at regjeringen sier at de er i stand til å ta ansvar, burde også denne salen være i stand til å ta ansvar for disse vanskelige spørsmålene, som vil gi de utfordringene innenfor de områdene som jeg nå nevnte. Det er en rekke forslag om grensejustering som ligger der ute og venter på en avklaring, og hvor resultatet kan lede til at de som blir igjen, får store utfordringer. Hvis det blir resultatet i dag, beklager jeg at Stortinget ikke får muligheten til å rette opp de feilene.
Willfred Nordlund (Senterpartiet), 2018-12-06:
Sjelden har jeg vel hørt en ansvarsfraskrivelse fra denne talerstolen som den som representanten Marianne Haukland nettopp framførte, om at hennes syn var at representanter må respektere folkeviljen og ikke minst ta til seg de nye opplysningene som er kommet, hvis man ønsker å ha nye diskusjoner. Representanten Skjelstad var inne på at man burde brukt tiden på noe annet. Til det er det bare én ting å si: Nei, man bør bruke tiden på å ivareta demokratiet, man bør bruke tiden til å ha respekt for folkestyret, og ikke minst burde man ta seg tid til å gjennomgå de juridiske betenkningene som er kommet fra noen av landets fremste juridiske miljø på forvaltningsrett. Det er egentlig oppsiktsvekkende at Stortinget gjør noe annet. Det er spesielt å oppleve at det skal være opposisjonens oppgave å sørge for at prosessene løper slik som de burde gjort dersom regjeringen skulle oppnådd sin drøm om de store sammenslåingene. Hadde regjeringen gjort den jobben som de skulle ha gjort, er det helt riktig – som i hvert fall noen av representantene har vært inne på – at muligheten for såkalte omkamper kanskje ikke skulle vært brukt. Men når det stadig dukker opp nye elementer og nye betenkninger og stadig flere lurer på hva det er Stortinget driver med, da ligger grunnlaget for omkamper der. Hvis man går til komitémerknadene i denne saken, er det interessant å oppleve at mindretallet, representantene fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, som for så vidt har vært relativt lite til stede i denne debatten, mener, men kan ikke vise til, at man ikke har brutt inndelingsloven, samtidig som det er framtredende juridiske miljø i dette landet som sier det motsatte. Det burde man ha tatt på alvor. Det er fristende å avlegge representanten Ørmen Johnsen en visitt når hun mener at Senterpartiet sitter i glasshus. Da jeg hørte innlegget, lurte jeg på om hun hadde hørt om uttrykket «kulestøt i telefonkiosk». Man bør i hvert fall være forsiktig med å karakterisere andres forsøk på å få en ordentlig demokratisk prosess som å sitte i glasshus og kaste sten. Det tjener ikke debatten i det hele tatt. Saken i dag burde ha dreid seg om det som forslagene dreier seg om, nemlig om at det er kommet fram nye elementer. Det har den dessverre i mange sammenhenger ikke gjort, og det er sterkt beklagelig.
Willfred Nordlund (Senterpartiet), 2018-12-06:
Representanten Bransdal uttalte at Senterpartiet dreper respekten for Stortingets flertallsvedtak. Jeg skal i hvert fall gi representanten honnør for at hun i dag har vært den eneste til stede i salen fra Kristelig Folkeparti i denne saken, og har måttet svare på alle spørsmål. Det har hun nok helt riktig ikke hatt nok taletid til å gjøre, men hun skal få for innsatsen. Hele saken dreier seg om det juridiske spørsmålet om de betenkningene som er reist, og som har betydning for den politiske debatten framover. Det har man valgt ikke å ta skikkelig inn over seg. Det er jo ingen overraskelse at det reageres hardt i Finnmark når man 5. april 2017, da regjeringen la fram proposisjonen, ikke hørte noe om at Nord-Norge skulle diskutere sammenslåing, mens det plutselig ble lansert 2. mai. Når vi så ser inndelingsloven i lys av dette, burde det være rom for å ta en ny runde her i dag.