Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2002-12-10:
En økt innsats til beste for verdens fattigste er ett av denne Regjeringens varemerker. Regjeringen er i rute med å oppnå sin målsetting om at bistanden innen 2005 skal utgjøre 1 pst. av BNI. Med den betydelige inntekten landet har, blir dette beløpet større enn noen gang tidligere. Desto viktigere er det at en samtidig utvikler en tilsvarende kritisk holdning til hvordan så store pengebeløp forvaltes. Det dreier seg bl.a. om tre forhold: at ikke det administrerende apparatet svulmer opp som en direkte parallell til de beløpene en administrererat en så stor pengebruk kan forsvares overfor det norske giversamfunnet, eller mer presist de norske skattebetalerne, som har et krav på å få visshet om at midlene når frem til de mange gode formål de er tiltenktat vi med velbegrunnet og god samvittighet kan garantere overfor mottakerne at – ja, vi er dyktige nok til å håndtere denne innsatsen og vet derfor at ressursene når frem til sluttleddet der ute, med minimalt svinn i administrasjon, korrupsjon og andre lommer underveis Dette er ingen enkel målsetting. Tvert imot! Skal vi kunne leve opp til slike forventninger, kreves det et målbevisst og systematisk arbeid for å bli tilstrekkelig profesjonelle. På en slik bakgrunn er det gledelig og betimelig at Regjeringen har iverksatt en ekstern evaluering og gjennomgang av hele det organisatoriske apparatet for utviklingspolitikken. Den skal omfatte både den bilaterale og multilaterale delen av utviklingspolitikken, innbefattet forvaltningen, som dekkes så vel av NORAD som av Utenriksdepartementet og utenriksstasjonene. Komiteen er da også enstemmig i sin forventning til at Regjeringen vil komme tilbake med eventuelle forslag til endringer i de administrative rammene som følge av gjennomgangen. Like viktig som vår egen forvaltning er håndteringen i de mange organisasjonene vi kanaliserer midlene gjennom. Det gjelder de store multilaterale, som FN, liksom den rike floraen av dyktige frivillige organisasjoner. Norge må ha en pådriverrolle i det videre arbeidet for å bedre samarbeidet og koordineringen innad i det multilaterale systemet og i forhold til mottakerlandene. Ikke minst er de nasjonale fattigdomsstrategiene, de såkalte PRSP, velegnet til å fremme samarbeidet, og særlig på landnivå. Ved å videreføre utviklingen hvor PRSP forankres i nasjonale prosesser med bredest mulig folkelig deltaking, legges grunnlaget for en felles arbeids-, mål- og evalueringsstruktur for så vel landene, NGO-ene og giverlandene gjennom bilaterale og multilaterale kanaler. Dokumentasjonen av at bistandspengene kommer ubeskåret frem til de formål de er tiltenkt, er ikke enkel. I fortsettelsen må FNs tusenårsmål nedbrytes i mer konkrete delmål. Disse bør innrettes slik at de kan relateres direkte til målbare parametre og indikatorer på mest mulig objektivt grunnlag. Her er det åpenbart en lang vei å gå ennå. En rundspørring hos flere av de aktuelle organisasjonene gav meg som resultat at alle er opptatt av utfordringen, men bare noen få kunne si noe konkret om hva en faktisk hadde på gang av utviklingsarbeid for å bedre selve analysemetodene. Verdensbanken kunne imidlertid rapportere om et planmessig utviklingsarbeid på dette metodefeltet gjennom de siste ca. 30 årene, og med fortsatt stor innsats for å tilpasse verktøyet til de nye policymålene banken utvikler. Dette vil Stortinget få anledning til å drøfte mer detaljert, når en på grunnlag av St.prp. nr. 33 for 2002-2003 om samtykke til ny kapitalpåfylling i Det internasjonale utviklingsfondet, IDA, også får anledning til å debattere selve virksomheten i Verdensbanken og Pengefondet. Regjeringen videreutvikler også bistanden både i norsk og internasjonal sammenheng. En viktig nyvinning som ble tatt i bruk i inneværende års budsjett, er ordningen med overgangsbistand. Humanitære hjelpeorganisasjoner har i en årrekke pekt på problemene med å skape en god sammenheng mellom kortsiktig humanitær innsats og langsiktig utviklingsarbeid i konfliktrammede land. Overgangsbistanden skal bidra til å dekke over dette gapet, og Norges beslutning om å opprette en egen bevilgning for dette formålet har vakt internasjonal oppmerksomhet. Det er stor enighet om at helse- og hiv/aids-arbeidet samt utdanning er prioriterte tema. To setninger om disse to utfordringene kan avslutte mitt innlegg: For det første: Omfanget av aids-epidemien i flere afrikanske land er nå så stort at det flere steder ikke lenger dreier seg om et rent helseproblem, men om en fullstendig oppløsning av samfunnet. Og for det andre: Ingen investering gir så god avkastning for både fattigdommen og hele samfunnsutviklingen i fattige land som å sørge for at unge jenter får skolegang.