Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2021-04-22:
La meg begynne med å takke både interpellanten og statsråden for innleggene i denne saken – i særdeleshet statsrådens klare tale. Elefanten i rommet – som det heter – når det gjelder politiets adgang til maktbruk overfor rusbrukere, er selvsagt den pågående behandlingen i helse- og omsorgskomiteen av regjeringens forslag til rusreform. Men det dreier seg ikke bare om en elefant, men en hel dyrehage av problemstillinger som gjelder forholdet mellom politi, påtalemyndighet, lokale myndigheter på den ene siden og rusbrukerne på den andre. En ukultur ser ut til å ha bygget seg opp over mange tiår i deler av justisapparatet. Jeg forstår de rusavhengige og deres organisasjoners sterke engasjement i denne saken. Helt fra 1960-tallet har grupper av det som må kalles tungt pleietrengende, vært jaget gjennom sentrumsgatene i våre største byer, ransaket vilkårlig, ydmyket på åpen gate, innbrakt og fengslet, til dels applaudert av et fordomsfullt publikum uten innsikt i at det ofte i realiteten dreide seg om psykiatriske pasienter med et helt register av traumer og forferdelige opplevelser i bagasjen. I debatten som har oppstått etter høringen om rusreformen – og som er bakgrunnen for dagens interpellasjon – er det blitt tydelig at det i denne tiden har utviklet seg et inntrykk i deler av politiet av at den enkelte tjenesteperson nærmest har ubegrensede fullmakter under ransaking ved mistanke om bruk og besittelse av illegale rusmidler. Det dreier seg om det som også helsearbeidere har omtalt som den såkalte verktøykassa i behandlingen av rusbrukerne. Riksadvokaten er tydelig på at verktøykassen i en viss forstand er et tomt skrin og har i sin klargjøring av 9. april drøftet både mistankekrav, forholdsmessighet og gjennomføring ved den ransakingspraksis som synes å ha etablert seg. Til tross for Riksadvokatens tydelige påpekninger har deler av politikorpset, støttet av en statsadvokat, sagt seg uenig i den høyere påtalemyndighetens konklusjoner. Vi kan selvsagt ikke leve med en slik situasjon, og jeg er således glad for at riksadvokat Maurud 13. april har gått til det skritt å be de regionale statsadvokatembetene om en omfattende klargjøring av bl.a. rutiner ved ransaking «hva gjelder kroppslige undersøkelser i slike saker, i form av urinprøve, blodprøve eller undersøkelse av kroppens hulrom», slik det framgår. Det er et omfattende pålegg som kommer fra Riksadvokaten – åpenbart med full støtte fra justisministeren – og det er vanskelig å tolke dette som annet enn et tydelig signal om at det er behov for en skikkelig loftsrydding med hensyn til politiets metoder. Jeg håper i tillegg at den pågående behandlingen av rusreformproposisjonen i helse- og omsorgskomiteen kan føre til ytterligere klargjøring av politiets fullmakter. Justis- og beredskapsministeren har lagt vekt på politiets fortsatte rolle ved en eventuelt vedtatt rusreform. Dette er en viktig påpekning fra statsrådens side. Politiet vil alltid ha en vesentlig rolle å spille i kontakt med utsatte grupper. Vi har en klar parallell til denne situasjonen i situasjonen i 1970, da løsgjengerloven § 16 ble avskaffet. Den lovbestemmelsen dreide seg om forbud mot å vise seg åpenbart beruset på offentlig sted – i realiteten en avkriminalisering da den ble opphevet. Som følge av dette ble politiets oppgaver endret til å dreie seg om å gå fra å straffe til å hjelpe dem som var en fare for seg selv og/eller andre, gjennom bestemmelser i politiloven. Dette medførte opplagt en rolleavklaring for politietaten, som på lengre sikt har vært med på å styrke politiets tillit i samfunnet. Det sies gjerne at tillit ikke er noe som kan vedtas eller tildeles. Den må fortjenes. Mitt håp for behandlingen av rusreformen er at påtalemakten vil ta med seg de signalene som er kommet gjennom debatten av rusreformen, og at den kan bidra til en fornyet legitimitet for politiet. Jeg håper det kan finne sted uaktet utfallet av rusreformproposisjonen, og jeg mener dagens interpellasjon på mange måter peker på et veiskille for både justissektoren og helsevesenet. Ut fra dette gatekrysset går det to veier: fortsatt stigmatisering, fornedrelse og elendighet, eller frihet og muligheter for alle. Det bør være vel kjent hvilken vei Venstre foretrekker.