Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2008-02-05:
Også jeg vil takke utenriksministeren for en svært grundig og en svært god redegjørelse, som bærer bud om nye grep som kanskje kan være med på å redde Afghanistan. Norges engasjement er en del av det store internasjonale bildet - det som blir gjort eller ikke gjort, har store konsekvenser. Jeg vil understreke at det som vi gjør - våre bidrag - hele tida må bygges på kunnskap om Afghanistan, kunnskap om utviklinga der, kunnskap om afghanske strukturer, kunnskap om hva som gir den afghanske kvinnen og mannen håp om en framtid. Derfor er det så viktig at utenriksministeren tydeligvis hører på dem som sitter inne med denne kunnskapen, og tar noen grep som følge av at han har fått tilgang til denne kunnskapen. Derfor er det så viktig at utenriksministeren inviterer Stortinget til debatt og utfordrer oss til å se på helheten i situasjonen, og er så tydelig på at vi må se utviklinga fra Kabul og ikke fra Oslo. Med respekt for den debatten som har foregått i Norge i lang tid, vil jeg jo si at vi har sett utviklinga altfor mye fra Oslo, og lite fra Kabul. At Afghanistan kan vinnes militært, er en påstand som ikke lenger har særlig støtte i internasjonal sammenheng. Senest forrige uke kom The Atlantic Council of the United States med en rapport hvor konklusjonen er at framtida for Afghanistan vil avhenge av suksess eller nederlag i forhold til statsbygging, oppbygging av sivilt samfunn i landet. Det er viktig å slå fast at det har skjedd mye positivt i Afghanistan i løpet av de siste årene. Det er sant at 6 millioner barn, både gutter og jenter, har tilgang til skolegang, og at mødrehelsa har bedret seg i et land som har hatt noe av verdens største barnedødelighet før fylte tre år. Barnedødeligheten er nå redusert med en fjerdedel. Jeg synes også det er grunn til å løfte fram landsbyutviklingsprosjektene. Dem gir Norge betydelig støtte til. Gjennom disse er hele 17 000 lokalsamfunn omfattet av utviklingsprosjekt innen skole, helsevesen, veg og vannforsyning. Afghanistan har gått fra å være et land med Taliban-styre, med daglige grove brudd på menneskerettigheter, med steining av kvinner, jenter som ble nektet skolegang, og knebling av politisk opposisjon, til å bli et land hvor det nå er lov til å håpe på framtidig demokratiutvikling og statsbygging. Så er det slik at det her er mange paradokser. Her er ikke noe svart-hvitt-bilde, for mange av de krigsherrene som dagens afghanske regjering støtter seg på, som f.eks. Dostum, står for betydelige grove overgrep. Det minnet afghanske kvinner, samlet på seminar i Norge i høst, oss om. Blant dem var parlamentarikeren Shukria Barakzai, en av de fire som med fare for sitt eget liv stemte imot amnestilovene som gjør det umulig å stille disse krigsherrene til ansvar for de overgrepene de har stått for. Utenriksministeren viste også til journalister som med livet som innsats arbeider i deler av Afghanistan. Like før deler av utenrikskomiteen besøkte Afghanistan i fjor, ble to kvinnelige journalister drept. Vi møtte en kvinnelig journalist som ikke ville la seg skremme til å slutte å skrive, men hun var veldig klar over hva omkostningene kunne bli. Med dette sier jeg at vi som internasjonalt samfunn står - som alle er enige i - overfor store utfordringer knyttet til vårt engasjement for et stabilt og fredelig Afghanistan. Som utenriksministeren sier: Arbeidet med å bygge et stabilt Afghanistan har vist seg å være vanskeligere enn mange hadde forestilt seg. Landet og infrastrukturen lå i grus etter mange års krig. Og som de afghanske kvinnene, som var samlet på seminar her i høst, sa: Den verste tida opplevde de under borgerkrigen. Det må nå satses mer på god koordinering av den innsatsen som i dag gjøres av et utall ulike aktører med ulike agendaer. NATO er en allianse som aldri har vært bygd for utvikling og statsbygging. Det håper jeg vi alle er enige om. Det er derfor blitt tydeligere og tydeligere at FN må på banen og gis en overordnet rolle og et mandat til å koordinere innsatsen framover. FN har, som utenriksministeren sa, stor erfaring i sivil oppbygging. Vi kan vise til eksempler som Liberia, Sierra Leone og Øst-Timor, for å nevne noe. Ledelsen må derfor gradvis gis over til FN, og afghanerne må slippes til sjøl - «afghanisering» - som utenriksministeren så klokt understreket. Rapporten fra The Atlantic Council of the United States påpeker at reformen av sivil sektor har store problemer. Det mangler koordinering, og i tillegg er situasjonen slik at for hver dollar som brukes på bistand til Afghanistan, går bare en liten del direkte til afghanerne. Daan Everts, tidligere sivilrepresentant i NATO-sekretariatet i Kabul, innrømmet over for Al-Jazeera at afghansk oppbygging har vært bonanza for konsulenter, som har stukket av gårde med over 40 pst. av den hjelpen som er gitt Afghanistan. I dag må mange afghanere reise til naboland og Golf-statene for å få seg ufaglært jobb. Det vi må gjøre, er å sørge for at afghanerne sjøl kan skape jobbmuligheter for afghanere i Afghanistan. Det må da brukes statlige myndigheter og virkemidler i form av bygging av infrastruktur og implementering av alle de prosjektene som internasjonale donorer gir midler til. I dag settes de i altfor stor grad ut til større internasjonale aktører. Flere Afghanistan-kjennere har fortalt oss at rollen til de afghanske myndigheter blir som i en «nattvekterstat», der de får ansvar for politiet, militæret og domstolene, mens det å skape arbeidsplasser og økonomisk utvikling går til større utenlandske selskaper. Her må mye mer gå til afghanske firma for å bygge opp afghansk næringsliv. Afghanistan har historisk sett aldri vært en sentraldirigert stat, men er bygd opp av stammer og lokalsamfunn, slik ikke minst antropologen Fredrik Barth har fortalt oss. Den britiske organisasjonen Oxfam kom forrige uke med en rapport om utviklinga i landet og sier at sosial og økonomisk utvikling til nå har vært for sentralisert, for topptung og utilstrekkelig. Som stor bistandsaktør har vi i Norge en rolle å spille for å få en dreining mot mer makt til og vekt på de lokale styrene i provinsene og landsbyene. Vi må bidra til at kapasitetsoppbygging også skjer her. Det samme må skje på alle ledd i administrasjonen for å forebygge korrupsjon og skape tillit til myndighetene. Politi- og rettsvesen må reformeres, ikke bare som organisasjon, men også i holdninger og når det gjelder rolle i samfunnet. Afghanistan må bygges på afghanske strukturer. Afghanistan må sjøl ta styringa, og vi må i større grad innrømme at det må skje i tråd med de tradisjonene som har vært i Afghanistan. SV er glad for at Regjeringa nå øker humanitær- og utviklingsbistand til 750 mill. kr. Etter det vi vet, er Norge det eneste landet som bruker like mye på utvikling som på militær deltakelse. Det er et viktig skritt i riktig retning for innsatsen i Afghanistan. Det er et viktig signal til andre land og donorer. Fremdeles er det sånn at det brukes ti til elleve ganger mer på militær deltakelse i Afghanistan enn på humanitær bistand. Norge går altså i en annen retning. For å få til en stabil framtid for afghanerne må det også vises vilje til å snakke med ulike aktører. I den sammenheng er det viktig å gi støtte til den dialogen som har vært under utvikling lenge mellom den afghanske regjeringa og moderate krefter innenfor Taliban. Det er som utenriksministeren sier: En må nyansere bildet av Taliban. Vi må skaffe oss mer kunnskap om dem. Vi vet at Karzai lenge har åpnet for dialog. Som flere statsoverhoder har sagt: Det blir ikke fred dersom en ikke snakker med fienden. Så sa utenriksministeren at det er om å gjøre å styrke de kritiske stemmene, de som tar til orde for å kritisere brudd på menneskerettigheter. Afghanistan-kjennere sier til oss at det er også veldig viktig å styrke disse kritiske stemmene, og at vi har debatten videre framover også.