Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2013-03-05:
Terrorhandlingene den 22. juli 2011 gikk naturlig nok sterkt inn på oss alle, ikke bare på dem som ble direkte berørt, men på hele Norge som nasjon. I tillegg til alle dem som sto midt i tragedien i form av å være på jobb som politi, brannmenn, ambulansepersonell, leger og sykepleiere, gjorde også sivile en heltemodig innsats som redningsmenn. Jeg vil benytte anledningen til igjen å berømme både kongehuset og statsministeren for den måten de sto frem på da terroren rammet oss. Medienes beskrivelse av Jens Stoltenberg var uten tvil på sin plass, og det skal statsministeren ha ros for. I kjølvannet av grusomhetene for mer enn halvannet år siden har det dessverre blitt avdekket alvorlige svakheter ved Norges systemer og retningslinjer for å beskytte og ivareta innbyggerne i en krisesituasjon. Både regjeringen, ulike departementer, etatssjefer, politi og andre har fått kraftig kritikk i media og fra ulike fagmiljøer. Denne kritikken er understreket i den innstillingen som vi behandler i dag – ikke minst har pårørende til drepte og sårede uttrykt bitterhet og sinne overfor myndighetene, som de mener ikke gjorde jobben sin godt nok den 22. juli. Det var imidlertid ikke bare den 22. juli det sviktet. Kritikken som har kommet i etterkant av hendelsene i regjeringskvartalet og på Utøya, viser at det sviktet på et langt tidligere tidspunkt. Manglende prioritering over tid gjorde disse feilene mulig. «Jeg tar ansvar ved å bli sittende», gjentok statsminister Stoltenberg overfor media. Så kan man, snart to år etter denne grufulle handlingen, spørre seg hva statsministeren og regjeringen har gjort for å vise at de har tatt ansvaret inn over seg. Det er kun én mann som er skyldig i det som skjedde. Likevel må ikke det forlede oss til å tro at regjeringen og etatene ikke kunne gjort mer for å ivareta innbyggernes trygghet. En rekke rapporter dokumenterer i ettertid at man burde handlet annerledes, både den 22. juli og i tiden forut for hendelsen. Så er det alltid lett å være etterpåklok. Det betyr imidlertid ikke at man ikke skal kunne sette seg ned og se på de feil og mangler som er begått, og utarbeide nye planer og retningslinjer for å sørge for at det som er viktigst i et samfunn, nemlig at innbyggerne føler seg trygge, blir bedre. Undersøkelsene viser dessverre at tilliten til politiet er på vei ned, og det skjer i takt med at politidekningen går ned. Tidligere justisminister Storberget hadde en visjon om to polititjenestemenn per tusen innbyggere innen 2020. Nå virker det, mildt sagt, som et utfordrende mål. Terroren som rammet oss, viser dessverre at det er mulig å begå slike grufulle handlinger i Norge. En nylig fremlagt trusselvurdering fra PST viser at det ikke er usannsynlig at noe lignende kan skje igjen. Så ærlige må vi være med oss selv: Det kan skje igjen. Uansett hvordan vi ruster oss, kan vi ikke med sikkerhet si at det aldri vil skje igjen. Likevel må vi gjøre alt vi kan for å forhindre det. Hva har så regjeringen gjort snart to år etter 22. juli? Dessverre, altfor lite. Vi hører om utredninger, planer og målsettinger, men i praksis har det skjedd lite konkret. Øvelse Tyr, terrortrusselen ved den høytidelige stortingsåpningen i fjor høst, samarbeidsproblemer mellom politi og forsvar når det gjelder bruk av helikopter, bemanningssituasjonen i politiet og en del utfordringer mellom politiet og Justisdepartementet er eksempler på hvor det fortsatt svikter, og listen er dessverre mye lenger. Jeg savner ikke initiativ fra regjeringen når det gjelder forslag til forbedringer, men jeg savner og etterlyser konkrete handlinger. Løftene om et mer robust politi, bedre IKT-løsninger og mer samtrening synes å være et langt stykke unna å bli innfridd. For bare noen dager siden kom også den nedslående rapporten fra Direktoratet for forvaltning og IKT, som retter sterk kritikk mot både Politidirektoratet og Justisdepartementet. Det er god grunn til å ta dette på høyeste alvor, ikke bare gjennom nytenkning og planlegging, men gjennom faktisk handling. 22. juli-kommisjonen hadde seks klare hovedkonklusjoner. Noen av dem var svært alvorlige, deriblant at angrepet på regjeringskvartalet kunne vært forhindret, og at myndighetenes evne til å beskytte mennesker på Utøya sviktet. De konkluderte også med at flere sikrings- og beredskapstiltak burde vært iverksatt 22. juli. Norge var med andre ord ikke godt nok forberedt, og viktige deler av beredskaps- og krisehåndtering fungerte ikke. Det er kritikkverdig at Grubbegata ikke ble stengt raskere, at bemanningen av politiets operasjonssentraler har vært for dårlig, at politihelikopteret ikke hadde beredskap, at det nasjonale varslingssystemet ikke fungerte, at viktige planverk ikke ble iverksatt, at anmodningen om bistand fra Forsvaret kom for sent, at sikring av sentrale bygninger kom sent, at Politidirektoratet ikke godt nok ble målt på sitt arbeid, at det ikke har vært høy nok risikoerkjennelse verken hos politiske myndigheter eller hos politiet, og at evnen til å lære av øvelser har vært for liten. Men en av de viktigste underliggende årsakene til at regjeringen sviktet når det gjaldt å beskytte innbyggerne 22. juli, var manglende kultur for risikoerkjennelse, gjennomføringsevne og samhandling. Manglende kultur og ledelse er kanskje den største utfordringen vi nå har, i tillegg til konkrete operasjonelle tiltak, investeringer og lovvedtak. Kontroll- og konstitusjonskomiteen har gjort en svært grundig jobb med denne innstillingen. Jeg er glad for at samtlige partier står sammen om de viktigste punktene i denne svært alvorlige saken, og at det er et samlet storting som fremsetter kritikk mot regjeringens håndtering. Så ble jeg ikke beroliget av replikkvekslingen mellom komiteens leder Anders Anundsen og statsministeren på spørsmålet om statsministeren mener at nasjonen nå er bedre sikret hvis et nytt angrep skulle inntreffe i fremtiden. Det understreker betydningen av den stortingsmeldingen som regjeringen har varslet snart. Da vil vi se om regjeringen har planer om å operasjonalisere, rydde opp i feil og mangler, ta grep når det gjelder manglende investeringer og gjenstående lovvedtak som har uteblitt gjennom mange, mange år. Den behandlingen blir viktig for å ivareta den fremtidige sikkerheten i landet.