Mats A. Kirkebirkeland (Høyre), 2020-12-17:
I tillegg til neste års budsjett skal vi i dag behandle helseministerens redegjørelse om koronapandemien fra tidligere i høst. I den forbindelse vil jeg på vegne av regjeringspartiene ta ordet. 2020 kommer til å bli et år vi sent kommer til å glemme. Norge har hatt mange kriser og opplevd store hendelser i moderne tid tidligere. Men vi har nok aldri hatt en krise som har krevd såpass mye av hver enkelt av oss og våre sentrale institusjoner som den helse- og samfunnskrisen som vi har hatt i 2020. Fra naturens side er mennesket heldigvis utstyrt med en rekke funksjoner som gjør at både kropp og sinn nærmest automatisk går inn i en slags krisemodusfunksjon når store farer eller trusler oppstår. Koronapandemien er dog ikke en type krise som i særlig grad kan spille på disse biologiske og psykologiske instinktene. Riktignok var det nok noe av dette som hendte i mars, da skoler, barnehager og andre offentlige institusjoner stengte ned, og hver enkelt av oss fikk beskjed om å holde oss hjemme. Hamstring av nødvendige varer i butikkene, som man så da, var svært forståelig i en situasjon der mange kjente på usikkerhet og frykt. Undertegnede, som som oftest kjøper dagens middag på butikken samme dag som middagen skal spises, befant seg også plutselig i en situasjon hvor man kjøpte inn toalettpapir, hermetikk og tørrvarer for de neste to–tre ukene, dette til tross for at alle de norske dagligvarebutikkene i en felles pressemelding sa at de hadde nok mat og varer til alle. Det er relativt enkelt å håndtere en umiddelbar krise eller en fare, fordi man nettopp kan spille på menneskenes naturlige kriseinstinkter. Det som derimot er vanskelig, er å håndtere en krise hvor disse biologiske funksjonene må slås av og på alt etter hvordan en uforutsigbar krise utarter. For selv om øverste politiske myndigheter nok har vært i en slags kriseberedskapssituasjon siden tidlig i mars, har nok folk flest hatt en lavere kondisjon over tid, med en viss krisetrøtthet. En slik av-og-på-krise eller vente-og-se-krise, som koronapandemien tross alt er, kreves det derfor andre virkemidler for å håndtere enn en krise som oppleves akutt og umiddelbar. Spesielt gjelder dette for et liberalt rettssamfunn som Norge, der myndighetene hele tiden må vurdere tiltak for å bekjempe krisen opp mot andre verdier som vi også verdsetter høyt – om ikke høyere. Borgernes mange friheter, tillit, personvern, økonomiske og andre sosiale konsekvenser, andre direkte og indirekte helsekonsekvenser og en generell krisetrøtthet i befolkningen må hele tiden veies opp mot tiltak for å bekjempe en helsekrise som er svært alvorlig og uforutsigbar. Det er disse hensynene som er årsaken til at ulike statsmyndigheter rundt omkring i verden har valgt ulik strategi og ulike tiltak for å bekjempe pandemien. Etter mitt syn har norske myndigheter mestret dette evige krisedilemmaet meget godt, men ikke perfekt. Derfor er nedsettelsen av en uavhengig koronakommisjon essensiell. Vi må vite hva som har fungert godt, hva som ikke har fungert godt, og hva vi kunne vært bedre forberedt på. Koronapandemien er den mest alvorlige krisen siden annen verdenskrig. I etterkant av at Verdens helseorganisasjon definerte smitteutbruddet som en pandemi, den 11.mars i år, har regjeringen iverksatt svært inngripende tiltak, som har fått store konsekvenser for alle deler av samfunnet. Jeg vil særlig rette en takk til hver enkelt innbygger i Norge for den innsatsen som er lagt ned. Uten at hver enkelt av oss i det store og hele hadde fulgt smittevernråd og -regler, hadde ikke myndighetenes strategi og tiltak vært like effektive som det de har vært. Så er det viktig å understreke at krisen også har truffet ulikt. Noen næringer har regelrett fått næringsforbud, mens mange titusen har vært permittert og mistet jobben underveis. Andre har vært nødt til å isolere seg i lang tid, og mange elever og studenter har fått redusert sitt læringspotensial under pandemien. Men det er nok de aller svakeste som har hatt det verst. De som fra før slet med psykisk sykdom, har fått det verre. De som fra før opplevde vold i nære relasjoner, har fått det verre. De som var fattige og sårbare, har blitt enda mer sårbare, dette i sterk kontrast til undertegnende, som både har beholdt jobben og i tillegg fått lavere rente på boliglånet. Koronapandemien har nok forsterket allerede eksisterende forskjeller i samfunnet. Dette er det viktig å jobbe for å rette opp i etterkant av krisen. Til slutt vil jeg minne om at krisen langt fra er over ennå. Akkurat nå ser vi heldigvis en nedgang i smittetallene og en effekt av tiltakene som ble innført i slutten av oktober. Situasjonen er likevel usikker, med fare for en ny økning inn mot jul og nyttår. Og selv om vaksiner er på vei, må vi nok fortsatt regne med å leve i en pandemi langt ut i 2021 også.