Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2019-11-05:
Det er ikke mulig å ha denne debatten uten å berøre den saken vi fikk arbeidsministerens redegjørelse om tidligere i dag. Hvor det sporet av, og hvorfor det gjorde det i den saken, vil den videre gransking forhåpentligvis gi svaret på. Men den reiser også spørsmålet om vi – vi politikere – egentlig har tatt inn over oss at vi gjennom EØS-avtalen ble medlem i det indre marked, med de kjente unntakene for landbrukspolitikken og fiskeripolitikken. EØS-avtalen kom på plass samtidig med medlemskapsdebatten. Ble vårt nei til medlemskap en skylapp for EØS-avtalens realiteter? Ble vi gående rundt i troen på at vi skulle stå utenfor den europeiske integrasjonen? Realiteten var jo at EØS-avtalen innebar at vi ble med i utviklingen av det indre marked, som om det hadde blitt ja til medlemskap i folkeavstemningen. Med EØS-avtalen som alternativ ble det eneste vi sa nei til, representasjon i rådet og representanter i EU-parlamentet, altså stemmeretten, og et politisk medansvar for utviklingen av samarbeidet. Jeg håpet at den grundige analysen av EØS-avtalens virkning på vår samfunnsutvikling i NOU-en Utenfor og innenfor fra 2012 skulle etablere en mer realistisk forståelse av hva våre avtaler med EU innebærer. Men til tross for en oppfølgende stortingsmelding gikk den fort i glemmeboken. Kanskje denne trygdeskandalen kan få oss til å erkjenne at vi er en del av det indre marked, og at utviklingen gjennom de 25 årene har skapt en ny virkelighet som også berører menneskers hverdagsliv. Har vi ikke gjennom 60 års nordisk samarbeid erfart hvor naturlig det er å kunne leve på tvers av landegrensene, hvor grensene er en strek på kartet og ingen hindring for nesten noe som helst? I det nordiske samarbeidet synes det ikke å være noen begrensninger på hvor langt vi vil strekke oss for å fjerne hindringer, også på trygdeområdet, for å gjøre det lettere for innbyggerne å bevege seg mellom våre land. EØS-avtalen utvider dette til også å omfatte våre andre europeiske naboland. EØS-avtalen har utviklet seg, i takt med utviklingen i EU-samarbeidet, til å favne langt mer enn god markedsadgang for våre eksportnæringer. EØS er ikke bare et økonomisk felleskap – det er også et retts- og rettighetsfellesskap og et interessefellesskap. Den gir også enkeltmennesker rettigheter – ikke bare økonomiske aktører. Noen er bedre enn dem vi laget selv. Det er et gode og ingen trussel. Det er noen hundre mennesker der ute nå som sannsynligvis vil få oppleve at felles europeisk lovgivning gir dem pengene de urettmessig er avkrevd, tilbake, og oppreisning for et kjeltringstempel de aldri skulle ha hatt. De som dyrker illusjonen om at EU-samarbeidet er et storkapitalistisk påfunn oppfunnet for å berike kapitalistene, har forhåpentligvis fått noe å grunne over. Her er det enkeltmennesket i sårbare situasjoner som beskyttes. Vi er blitt EØS-borgere og må justere vår mentale geografi. Grensen for innaskjærs går i mange sammenhenger ikke lenger ved Svinesund, men ved Middelhavet. Jeg registrerer at Fremskrittspartiets arbeidspolitiske talsmann uttaler seg på en måte som bare kan forstås slik at han mener at det er Navs regelfortolkning som burde være gjeldende. Jeg tror ikke at folk flest synes at en slik nasjonal båndtvang er verken nødvendig eller fornuftig i alle sammenhenger. I et slikt samarbeid og i en slik integrasjon er det selvsagt både nasjonale og politiske interessemotsetninger. Det kan produsere regler noen av oss ikke liker. I utenriksministerens redegjørelse nevnes noen: et jernbanedirektiv som innebærer en konkurranseutsetting vår egen regjering allerede har gjennomført en mobilitetspakke som innebærer kabotasje, som er utfordrende av mange grunner en arbeidsinnvandring som på flere måter kan utfordre et velorganisert arbeidsliv Mange av de utfordrende sidene kan møtes med nasjonal politikk hvis vi har en regjering som har vilje til det. Men det er et tankekors at mulighetene for å påvirke utformingen av det felles regelverket ville vært betydelig større om vi hadde sittet rundt bordet når beslutningene tas. Det er i hvert fall å håpe at vi etter dette drøfter direktiver og forordninger med et annet perspektiv – gjerne grundigere, som representanten Gjelsvik pekte på – enn ved å gjøre det vi ikke liker, til en folkeavstemning om EØS-avtalen. Å skulle bytte ut EØS-avtalen med en handelsavtale vil løse veldig få av de problemene vi trenger å løse – spesielt ikke med avtalen fra 1972. Den er fra en forgangen tid.