trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-24:
Det har i noen uker versert rykter i det somaliske miljøet i Etiopia om at enkelte ambassader, herunder den britiske og den norske, har «green card lottery», dvs. at de lodder ut visa. Dette førte til at mellom 300 og 400 somaliere daglig henvendte seg til visaekspedisjonen i månedsskiftet januar–februar. Ambassaden har utarbeidet skriftlig informasjon både på somalisk og engelsk om at ryktene er falske, og at det ikke er noen endring i norsk immigrasjonspolitikk. Det er ikke mulig å si hvor ryktene kommer fra. Ambassaden har styrket bemanningen ved visumseksjonen. Dette vil vedvare så lenge det er behov for det. Tilstrømmingen av søkere var noe avtagende i forrige uke.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-24:
I så fall måtte det same gjelde den engelske ambassaden og den engelske regjeringa og ein del andre regjeringar kor det same ryktet har oppstått. Først og fremst gjeld det altså den engelske og den norske, men òg nokre andre har hatt noko av det. Derfor trur eg ikkje det er snakk om at det er ein uklar asylpolitikk som er årsaka, og eg kan i alle fall forsikre representanten Stang om at det aldri har vore snakk frå denne Regjeringa si side om noko «green card lottery». Det skriv seg vel frå at ein eller annan har gjort ein gimmick eller skapt seg ein business av ulykkelege menneske sin situasjon. Og det at straumen no dabbar av, roar i grunnen Regjeringa. Eg trur at det i løpet av ganske kort tid vil vere tilbake i normalt leie, og at bekymringa skulle vere utan grunn.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-24:
Alle asylsøkjarar har rett til individuell behandling – om dei kjem frå Somalia eller frå andre land. Eg kjenner ikkje detaljane i det siste spørsmålet som representanten reiste her, så det må eg be om å få lov til å kome tilbake til. Men som sagt: Utgangspunktet er at alle asylsøkjarar skal ha ei individuell og skikkeleg behandling.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-24:
Etter at Samerettsutvalget avgav sin utredning i januar 1997, har lederen og en rekke av medlemmene etter anmodning blitt fritatt for sine verv. Sekretærene har gått over i nye stillinger. Samerettsutvalget skal nå ta fatt på en utredning om nye geografiske områder, der det til dels er andre kryssende interesser enn i Finnmark. Dette tilsier endringer i sammensetningen, både når det gjelder lokal representasjon og andre interesser. Det vil derfor være naturlig å oppnevne hele utvalget på nytt og foreta justeringer i mandatet med sikte på utvalgets fortsatte oppdrag. For å forberede nyoppnevningen har det vært kontakt mellom Justisdepartementet og Sametinget. Det er særlig viktig å finne fram til en egnet leder av utvalget. Dette vervet stiller store krav til den personen som skal inneha det. Det er viktig at lederen nyter tillit både i det samiske og det ikke-samiske miljø, i tillegg til at hun eller han må ha kjennskap til de rettsspørsmål som utredningsarbeidet vil reise. Justisdepartementet arbeider med saken, og jeg håper at utvalget kan være nedsatt på nytt før sommeren.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-24:
Jeg mener Norge har tilstrekkelig medisinsk kompetanse på virkningene av tortur til å behandle søknader om asyl på en forsvarlig måte. Ved ankomst til Norge gjennomgår en asylsøker helsekontroll. I sitt asylintervju blir asylsøkeren alltid bedt om å gi opplysninger om sin helsesituasjon. Han/hun blir også spurt om overgrep de har vært utsatt for. Dersom det fremkommer at asylsøkeren har alvorlige torturskader, legger jeg til grunn at helsepersonale følger opp dersom det er grunnlag for dette. Myndighetene mottar et stort antall legeerklæringer under behandlingen av asylsøknader. Det viser at de som har behov for det, blir tatt hånd om av helsevesenet. Legeerklæringene blir oftest oversendt myndighetene av asylsøkerens advokat, som bistår ham/henne under sakens gang.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-24:
Påpeikinga som representanten Valle gjorde, gjekk på ei enkeltsak. Det kunne i og for seg vere interessant å utveksle erfaringar rundt vurderinga av ei enkeltsak ut frå dei opplysningane ein har, men prinsipielt vil ikkje eg behandle enkeltsaker i ein spørjetime. Ved ein større gjennomgang viser det seg at når det er behov for hjelp til torturoffer, så får dei hjelp. Det er ikkje slik at det at nokon har vore utsett for tortur, automatisk skal føre til opphaldsløyve, men samstundes er det klart at det skal vere eitt av dei viktige momenta som er med i den totale vurderinga, så ting kan alltid gjerast betre. Vi har etter beste evne gått igjennom alle desse sidene, og vi meiner altså at det er kompetanse i Noreg på dette området.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-24:
Eg må ha uttrykt meg uklart, dersom eg skulle ha sagt at kompetansen var til stades ved avhøyret. Eg sa at ein ved avhøyret kartla mange sider, og når det kom fram ei tydeleg konstatering av at her hadde det vore tortur inne i biletet, var det naturleg å trekkje inn denne kompetansen. Eg skal ta med meg tilbake rådet frå representanten Valle om eit kompetansesenter spesielt for dette. For det er klart det er rett det representanten Valle seier, at spesielle traume kan kome opp igjen i samband med kontakt med myndigheitspersonar, politi osv., i denne fasen. Det er òg grunnen til at vi no endrar avhøyrssystemet, frå politiet til andre representantar i UDI. Eg er einig med representanten Valle i at dette er samansett og vanskeleg. Men når det gjeld desse sakene, har erfaringa vist meg at dei alltid har to sider, og så må ein finne den beste samla løysinga.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-24:
Etter at de nødvendige endringer i påtaleinstruksen for opprettelse av et sentralt DNA-register var på plass i september 1997, sendte Justisdepartementet i desember 1997 ut et rundskriv til bl.a. politimestrene og påtalemyndigheten der de nye reglene ble beskrevet. Det ble samtidig opplyst at registrering i DNA-registeret ville kunne igangsettes fra 1. januar 1998. Riksadvokaten har i sitt rundskriv nr. 2/1998 utarbeidet ytterligere retningslinjer. Avgjørelse om registrering tas av påtalemyndigheten i henhold til de foreliggende regler, og på bakgrunn av dette iverksetter politiet tiltak for å innhente og sende nødvendige blodprøver til analysering. Det er et stort og komplisert arbeid som for tiden pågår i politiet for å klargjøre informasjon for registrering, og det må påregnes å ta noe tid før man vil kunne få effekt av et slikt register. Det er imidlertid forventet flere registreringer med det første. Siden det er gått vel ett år siden registeret ble etablert, vil jeg imidlertid allerede nå rette en henvendelse til politiet og påtalemyndigheten med forespørsel om hvilke erfaringer man så langt har gjort seg med hensyn til DNA-registeret. En slik evaluering vil avklare om det er mangler eller svakheter ved regelverket eller ved etablerte rutiner. Jeg har imidlertid stor tro på at DNA-registeret vil være et velegnet redskap i kampen mot alvorlig kriminalitet.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-24:
Eg er sjølvsagt samd med representanten Nymo i at eit register på to personar neppe kan seiast å vere eit fyllestgjerande og omfattande register. Det ligg i sakas natur. Men samstundes er det slik, som representanten sa, at det er gjort eit stort førebuingsarbeid, slik at ein no ventar at fleire registreringar skal kome inn. Dersom det er midlar som er hovudproblemet, må det sjølvsagt vurderast innanfor dei rammene budsjettet stiller til disposisjon, i forhold til alle dei nødvendige oppgåvene som ligg innanfor justissektoren. Den runden som vi no skal ha med dei det gjeld, vil avklare om det er det som skal til for at ein kan kome vidare.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-24:
Jeg antar at dette spørsmålet er foranlediget av en kjennelse avsagt av Høyesteretts kjæremålsutvalg i mars i fjor. Retten kom her til at det ikke var hjemmel for å avvise en ærekrenkelsessak anlagt av den påståtte voldtektsmannen mot fornærmede. Kjæremålsutvalget antydet likevel at saken kunne utsettes i medhold av straffeprosessloven § 17 til straffesaken var endelig avgjort. Etter mitt syn illustrerer denne saken den interessekonflikt som kan oppstå mellom gjerningspersonen og fornærmede i en voldtektssak. Det er viktig at rettsordenen sikrer ofre for seksuelle overgrep effektiv beskyttelse. Men også den påståtte gjerningspersonen kan ha behov for å renvaske seg for beskyldninger om voldtekt. Dette viser at det er behov for å se nærmere på hvordan voldtektsofferet og gjerningspersonens behov for beskyttelse kan avveies mot hverandre. Seksuallovbruddutvalgets utredning blir for tiden behandlet i Justisdepartementet, og jeg er innstilt på å ta opp forholdet mellom ærekrenkelsessaker og voldtektssaker i forbindelse med dette arbeidet, som vi håper skal kunne presenteres for Stortinget i løpet av inneværende år.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-24:
Som hovudregel verkar det naturleg, i høve til hovudspørsmålet til representanten Nymo, at ei strafferettssak har forrang. Men dette punktet skal vi gå grundig gjennom i samband med gjennomgangen av utgreiinga frå Seksuallovbruddutvalet, og dette vil verte presentert for Stortinget. Når det gjeld det siste spørsmålet som vert teke opp, er det slik det er skissert her, svært mykje som talar for at det kan vere grunn til å setje vedkomande i ein slik situasjon at vedkomande kan klare seg i rettssak nr. 2. Eg er glad for at representanten Nymo forstår at han som svarar på vegner av justisministeren, ikkje kan gje noko fyllestgjerande svar, men eg lover sjølvsagt representanten Nymo at eg skal ta det med til justisministeren og be om at det vert vurdert i samanheng med den saka som skal leggjast fram for Stortinget.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-02-24:
Jeg har følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Ifølge medieoppslag er 118 barn tatt ulovlig ut av osloskolen i protest mot det nye kristendomsfaget med religions- og livssynsorientering. Barna som tas ut, er barn av humanetikere eller foreldre fra andre religioner. Den nåværende situasjon er uholdbar i det lange løp, blant annet fordi det setter spørsmålstegn ved fagets eksistens. Hva akter statsråden å foreta seg i sakens anledning?»
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-02-24:
Jeg takker ministeren for svaret, men jeg har et tilleggsspørsmål. Ifølge mediene er det pr. i dag 118 elever som holdes borte fra skolen. Det som fort kan skje dersom en ikke får en avklaring på denne situasjonen, er at dette antallet raskt kan øke. Etter mitt syn har dette faget, som er et kompromiss som tar sikte på at alle barn som går i norske skoler, skal få en felles verdiramme, bl.a. en viktig integreringsmessig betydning. Det er også viktig av hensyn til barna, tror jeg, at de føler seg som en del av et klassefellesskap. Mener ikke ministeren at det er uakseptabelt hvis denne situasjonen fortsetter? Selv om jeg har stor sympati for svaret, savnet jeg litt handlekraft i svaret fra statsråd Lilletun.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-02-24:
Jeg takker igjen statsråden for velvillig svar, men jeg vil allikevel prøve å få ham til å være litt mer konkret. Hvor lenge ser statsråden for seg at man skal akseptere at loven brytes? Hvor lang tid er det her snakk om? Min vurdering er at dersom dette pågår over lengre tid, vil selve grunnlaget for faget i den nåværende form rives bort.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-02-24:
Mitt spørsmål til helseministeren ber jeg nå den ærede kirke-, utdannings- og forskningsministeren å besvare: «Er det så langt tatt noe standpunkt til den videre drift av Hjertesenteret, som i dag er i lokalet ved det gamle Rikshospitalet, etter at Rikshospitalet flytter til Gaustad?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-02-24:
Jeg takker statsråden for svaret. Opplysningen i svaret om at det skulle være et mindre og fallende behov for åpne hjerteoperasjoner i fremtiden, er oppsiktsvekkende, og det stemmer ikke med uttalelser fra den fagekspertise jeg har kontaktet i denne sammenheng. Dette er en sak som jeg i aller høyeste grad er nødt til å komme tilbake til. Når det gjelder den videre drift av Hjertesenteret på Rikshospitalet, er jeg helt enig med statsråden i at det ikke er mulig å drive behandling av denne type pasienter etter at byggearbeidene med renoveringen av det gamle Rikshospitalet har startet. Revmatismesykehuset kan selvfølgelig være et alternativ. Det som er problemet, er at det der vil få en relativt stor fysisk avstand fra Rikshospitalets hjertekirurgiske spesialiteter. Nærhet til disse har vært en fordel og faktisk en forutsetning for den vellykkede behandlingskapasitet man har pr. dags dato. Er det ikke mulig å vurdere å flytte også Hjertesenteret til Gaustad?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-02-24:
Jeg takker igjen statsråden for svaret. Jeg tar avstand fra at det skulle ha vært tillagt Rikshospitalet en rekke ukjente oppgaver som har fått dramatiske følger – man tenker kanskje på overskridelsene, forsinkelsene og det hele. Alle disse oppgavene var kjent fra starten av, det er bare Stortinget som ikke har fulgt opp. Antall hjerteoperasjoner pr. 100 000 innbyggere har økt fra år til år, og det øker fortsatt. Vi har den situasjonen at det i dag opereres med åpen hjertekirurgi også på pasienter helt opp til 90 år. Vi får en betydelig økning i antall eldre frem mot år 2007 – 2010, slik at til den tid er behov for en økt kapasitet innen hjertekirurgi i forhold til dagens situasjon. Det kan derfor ikke være mulig å redusere dette behandlingstilbudet, slik man kunne få inntrykk av i statsrådens svar til meg.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-02-24:
Jeg vil gjerne få stille følgende spørsmål til statsråd Lilletun: «Hundrevis av asylsøkere har de siste ukene skapt kaos utenfor den norske ambassaden i Addis Abeba i Etiopia. Det går rykter om en dramatisk endring av norsk flyktningpolitikk. Nye forsyninger av søknadsblanketter om visum er sendt med ekspressbud fra Norge, fordi blant annet mange somaliere som har midlertidig opphold i Etiopia, vil til Norge. Bortsett fra å sende nye søknadsblanketter til ambassaden, hvilke tiltak er gjort fra Justisdepartementets side for å avhjelpe den norske ambassaden i Addis Abeba?»
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-02-24:
Jeg takker for svaret. Det var meget kort, og kanskje ikke så innholdsrikt. Som statsråden sa, er det slik at flere hundre somaliere har stått i kø utenfor Norges ambassade i håp om å få asyl. For å stoppe ryktene har ambassaden vært nødt til å spre plakater og flygeblader som avviser at det har blitt lettere for utlendinger å komme til Norge, som også statsråden var inne på. Men det er gjengs oppfatning blant somaliere at det arrangeres et såkalt «green card lottery» som vil gi «vinnerne» arbeids- og oppholdstillatelse og eventuelt senere norsk statsborgerskap. Mitt spørsmål blir: Er det slik å oppfatte at Regjeringens asylpolitikk er så uklar at det er selve årsaken til at slike rykter oppstår?
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-02-24:
Det sies fra norske myndigheter i sakens anledning at det nå er annonsert at de vil begynne å returnere asylsøkere til Nord-Somalia. Muligens gjør myndighetene dette for å gi signaler om at det slett ikke er enkelt for somaliere å få opphold her i landet. Mitt spørsmål blir: Hvor langt har de norske myndigheter kommet i dette arbeidet, som det er referert til i en artikkel i Aftenposten i forrige uke?
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-02-24:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål: «I henhold til uttalelser fra politiinspektør Terje Sjøvoll ved Kriminalpolitisentralen fungerer ikke politiets DNA-register, som ble etablert for et år siden. Registeret skal kunne brukes til å oppklare alvorlige forbrytelser, men i dag er det kun to personer som er registrert, og registeret fungerer således ikke etter hensikten. Dette er i strid med det Stortinget bestemte i 1995. Hva kan statsråden gjøre for å få DNA-registeret til å fungere etter hensikten?»
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-02-24:
Jeg takker statsråden for et positivt svar. Men jeg er også kjent med at for å gi Justisdepartementet innsyn i den aktuelle problemstillingen, har man sendt brev der det er redegjort for problemstillingen rundt DNA-registeret, og der det faktisk er bedt om at det blir stilt midler til disposisjon. Jeg skylder å gjøre oppmerksom på at jeg er kjent med at Kripos på langt nær har ligget på latsiden i den venteperioden de nå har bak seg, og meg bekjent har de, ved siden av å være forberedt på å registrere manuelt, bl.a. jobbet med rutiner opp mot rettsmedisin, utviklet prøveutstyr og også planlagt en informasjonskampanje overfor politidistriktene for å gjøre mulighetene rundt DNA-registeret allment kjent. Jeg mener det er viktig nå når Kripos er så godt forberedt, at man får stilt de nødvendige midler til disposisjon, slik at DNA-registeret kan fungere etter det som har vært Stortingets intensjon.
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-02-24:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål: «I henhold til et oppslag i Dagsavisen torsdag 11. februar 1999 har det blitt reist mortifikasjonssak mot en kvinne fra den personen hun anmeldte for voldtekt, før voldtektssaken ble henlagt. En slik praksis kan svekke kvinnenes stilling som offer i en voldtektssak. Vil statsråden ta initiativ til å endre loven på dette punkt for eksempel gjennom å gi straffesaker forrang?»
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-02-24:
Jeg takker statsråden for svaret. En annen dimensjon i dette er at denne kvinnens situasjon ikke kvalifiserer til offentlig oppnevnt forsvarer. Straffeprosesslovens bestemmelse sier at forsvarer er unødvendig i ærekrenkelsessaker i motsetning til i ordinære straffesaker. For den vanlige mann og kvinne er det nok svært vanskelig å forstå – for ikke å si akseptere – at denne kvinnen, som ifølge Dagsavisen av forskjellige grunner ikke er i stand til å ivareta sine interesser, som er sjuk og har svært dårlig økonomi, ikke skal ha rett til å få oppnevnt advokat til å forsvare seg. Jeg skal ikke be om noe konkret svar fra alltid velvillige statsråd Lilletun, men bare be ham ta med seg problemstillingen om hvorvidt denne saken utgjør et særskilt tilfelle, og om den burde kvalifisere til fri rettshjelp.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-02-24:
Forbruket av strøm har økt jevnt de siste årene. Samtidig har et markedsbasert kraftsystem ført til færre investeringer og også økt balanse mellom forbruk og produksjon. Vi har med andre ord fått en strammere kraftbalanse. På effektsiden har utviklingen vært tilsvarende. En slik situasjon innebærer at vi må vektlegge forsyningssikkerheten i kraftsystemet vårt mer i årene framover enn det vi har gjort tidligere. Et godt dimensjonert overføringsnett og et velfungerende kraftmarked er en forutsetning for å mestre sikkerheten i elforsyningen. Generelt mener jeg at kraftprisene har en funksjon når det gjelder å sikre at det til enhver tid er balanse mellom produksjon og forbruk av strøm. Et eksempel som er relevant i den sammenheng, er at det kan oppstå prisforskjeller mellom dag og natt når effektkapasiteten er begrenset, noe som kan stimulere produsenter og forbrukere til å endre sin atferd. Også utenlandshandel med kraft kan bidra til å sikre effekt når prisforholdene tilsier det. Statnett SF har ansvaret for å vurdere og sette i verk de tiltak som anses nødvendig for å utøve systemansvaret. Statnett SF vurderer nå i samarbeid med NVE forhold knyttet til effektbalansen, og de har også drøftet slike spørsmål med Svenska Kraftnät, som har tilsvarende ansvarsområde i det svenske kraftnettet. Jeg er opptatt av å opprettholde leveringssikkerheten både på kort og lang sikt, og departementet vil følge opp arbeidet med effektbalansen framover. Problemstillingen må også ses i lys av den generelle energipolitikken. I den sammenheng vil jeg vise til at departementet nå forbereder en energimelding som skal legges fram for Stortinget om kort tid, hvor også forholdet til effektbalansen og forsyningssikkerheten i sin alminnelighet vil bli berørt.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-02-24:
Det er riktig at produsenter som har hatt elektrokjeler i drift, ved flere anledninger i vinter har fått beskjed om å være i beredskap for å skifte over til olje. Det er et av de tiltak som Statnett har ansvaret for når det gjelder å sikre kapasiteten i markedet. Det betyr at Statnett følger opp sitt systemansvar på dette området. Det syns jeg er viktig. Det er riktig at kraftprisen fastsettes gjennom et nordisk marked, men i tilfeller der det er overføringsnettet som begrenser kapasiteten, vil kraftprisen i større grad bli bestemt innenlands. Det betyr at kraftprisen i et slikt tilfelle vil kunne være annerledes i Norge enn i land omkring oss. Jeg tror flere tiltak må til dersom man skal sikre forsyningssikkerhet. Det å påvirke forbruket er én viktig del, det å ha muligheten til å kople ut kapasitet er en annen. Det kan også være andre tiltak som vil bli vurdert fra departementets side, men det vil vi komme tilbake til i forbindelse med energimeldingen.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-02-24:
Jeg åpner ikke for noen ting. Jeg bare slår fast at i et tilfelle der det er nettet og overføringskapasiteten som begrenser, skjer prisdannelsen på en slik måte at kraftprisen bestemmes innenlands mer enn i et nordisk marked. Da kan kraftprisen i Norge komme til å bli høyere enn i land omkring oss. Jeg bare slår fast det som et faktum, rett og slett som en konsekvens av måten prisdannelsen da vil foregå på. Når det gjelder ulike tiltak, er det for tidlig for meg å komme inn på hvilke som kan være aktuelle, men departementet har under vurdering flere mulige tiltak som kan bidra til å sikre forsyningssikkerheten. Det er tiltak som berører industrien, men også andre områder av samfunnet. Det som er viktig for Regjeringen, er at vi ikke må dimensjonere vår produksjon etter de få vinterdagene vi har et veldig høyt forbruk. Da vil vi få et overdimensjonert system som neppe heller vil være miljøvennlig ut fra de målene vi har satt oss.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-02-24:
For den første delen av spørsmålet vil jeg vise til at Regjeringen nylig lanserte sin Strategi for støtte til næringsutvikling i Sør. På side 10 i strategien sies det: «Avbinding er ikke et mål i seg selv og vil bli vurdert i forhold til den totale måloppnåelse.» Dersom representanten Nybakk skulle være i tvil, kan jeg derfor bekrefte at jeg slutter meg til stortingsflertallets merknad på dette punktet i Budsjett-innst. S. nr. 3 for 1998-99, som for øvrig også her samsvarer med sentrumspartienes egen. Strategien for næringsutvikling bygger nettopp på flertallets merknader i Innst. S. nr. 229 for 1995-96 og rommer etter min vurdering de nyanser som fremgår av den siste budsjettinnstillingens omtale av dette spørsmålet. Dette gjelder både norsk næringslivs langsiktige samarbeid med utviklingslandene og disse landenes muligheter til å konkurrere om bistandskontrakter. I denne sammenheng anbefaler strategien at en trekker på norsk næringslivs kompetanse, der dette svarer på uttrykte behov i Sør. Det legges derfor bl.a. opp til kontaktfora som skal legge forholdene til rette for at dette kan skje innenfor rammen av langsiktighet og forutsigbarhet. I den pilotfasen som allerede er under planlegging, vil man allerede prøve ut mulige samarbeidsmodeller mellom norsk næringsliv og mottakerlandene. Når det gjelder spørsmålets referanse til «at mottakerlandenes ønsker må bli respektert ved anbud», er det nettopp dette som er strategiens hovedinnretning: utgangspunktet for utforming av norsk støtte skal være behovene og ønskene i Sør. Her legger derfor strategien opp til en mer helhetlig tilnærming som bl.a. sikter mot å gjøre det lettere for utviklingslandenes egne regjeringer å føre én god næringspolitikk framfor nærmest å tvinges til å føre 43 forskjellige. Som jeg nevnte i spontanspørretimen for en uke siden, framhevet både Innst. S. nr. 229 fra 1995-96 og Budsjett-innst. S. nr. 3 for 1998-99 betydningen av økte lokale og regionale innkjøp for å fremme næringsutvikling i utviklingslandene. Dette følger strategien opp på to måter. For det første vil økt vekt på næringsutvikling og forhold som skaper økonomisk virksomhet i utviklingslandene, sette dem bedre i stand til å levere produkter av relevans for bistandskontrakter. For det andre ønsker vi å redusere den inntil nylig omfattende bruk av bundne ordninger, slik at vi øker utviklingslandenes muligheter til å konkurrere på like vilkår. Dette skjer parallelt med det arbeid som pågår i OECD/DAC for full avbinding av all bistand til MUL-landene. Regjeringen vil legge opp til en praksis som samsvarer med den vi finner i andre pådriverland.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-02-24:
Jeg vil gjerne få sitere fra Innst. S. nr. 229. Komiteens flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, sa der: «I bistandssamarbeidet» … « settes det som en forutsetning for norsk finansiering at tildeling av kontrakter til bedrifter skjer etter en reell anbudskonkurranse.» Det er hovedlinjen som skal ligge til grunn. Så kan det være viktig å ta høyde for særlige forhold i enkelte tilfeller. Det har vi åpnet for i den strategien vi har lagt fram. Da vil jeg understreke at det ikke er slik at leveranser fra norsk industri innebærer overprising. Det har jeg aldri sagt. Man må skille mellom anbud og binding. Det å binde varer og tjenester til leveranser fra mange industriland innebærer i mange tilfeller en overprising på mellom 20 pst. og 30 pst. Der har jeg bl.a. vist til Verdensbankens analyser og andre analyser som har vært gjort av internasjonale aktører. I mitt foredrag brukte jeg et svensk eksempel, ikke et norsk, men det er altså knyttet til binding og ikke til anbud, som er to forskjellige ting.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-02-24:
Til det siste: Selvfølgelig vil strategien bli presentert i utviklingspolitisk redegjørelse. Det sier seg selv at dersom vi skulle presentere hele strategien, måtte vi bruke hele redegjørelsen på det. Det kan jeg ikke love representanten Nybakk. Nå har representantene også fått strategien i sine hyller, og det burde være tatt hånd om. Til spørsmålet om hva man forventer for neste år: Det ligger både i det jeg har sagt i foredrag og også i selve strategien, at parallellfinansieringsordingen skal ligge på om lag 200 mill. kr i årene fremover. Sammenlignet med det som har vært tilfellet på 1990-tallet, ligger den altså på et vesentlig høyere nivå enn det den har gjort tidligere år, med unntak av 1998, slik at vi signaliserer et høyt nivå. Slik jeg har tolket representanten Blankenborg, betyr det at de samlede næringslivsordningene bør være på et nivå som er om lag slik det var i det budsjettforslaget som Regjeringen opprinnelig la fram. Samlet sett, med parallellfinansiering og blandede kreditter, vil jeg anta – uten at jeg skal forskuttere budsjettet for år 2000 – at det ikke ligger noen ny dramatikk her.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-10-04:
Jeg tillater meg på vegne av representanten Ansgar Gabrielsen og meg selv å fremme forslag om å be Regjeringen iverksette tiltak for å redusere skjemaveldet og antall lover og forskrifter næringslivet må forholde seg til.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-04:
Jeg har gleden av å overlevere et forslag om en sterk økning av straffeutmålingen for vanekriminelle ved at det innføres en ordning der straffeutmålingen automatisk dobles for andregangskriminelle, tredobles for tredjegangskriminelle, firedobles for fjerdegangskriminelle osv.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-10-04:
Jeg vil fremsette et forslag om at SND snarest tilføres kapital som øremerkes lån og tilskudd til fiskebruk som trues av nedleggelse som følge av EØS-avtalens hygienekrav. Jeg har også et forslag om å endre vergemålsloven slik at fiskere som er fylt 16 år og står på blad B i fiskermanntallet, får registrere seg i foretaksregisteret.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-05-25:
Jeg tillater meg å foreslå Ursula Evje og Øyvind Korsberg.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-05-25:
Jeg tror det er viktig at vi i denne debatten ikke forbigår de internasjonale aspektene ved folkehelsen. Infeksjonssykdommer er den viktigste årsak til sykdom og død på verdensbasis, og smittsomme sykdommer respekterer ikke landegrensene. Derfor vil infeksjonssykdommer i våre naboland også være en trussel mot folkehelsen i Norge. I denne forbindelse er det spesielt den sterke økningen i alvorlige infeksjonssykdommer i Baltikum og Russland som er en trussel mot norsk folkehelse. I vår tid, med utstrakt reisevirksomhet og tilsvarende kort reisetid, er dette våre nærområder. Det dreier seg her bl.a. om en skremmende økning i utbredelsen av kjønnssykdommer i Russland. Sett i forbindelse med meldingene om noe nær en invasjon av russiske prostituerte i Finnmark er dette meget bekymringsfullt. Det er også svært alvorlig at det i økende grad dukker opp resistent tuberkulose i Baltikum. Det er tragisk å se unge mennesker dø av en slik sykdom. Når det gjelder tuberkulose, er det en kjent sammenheng mellom ernæring, sosiale og hygieniske forhold og smitte. Det er også slik at disse landenes helsebudsjetter vanskelig vil klare en videre økning bl.a. av resistent tuberkulose, som er svært kostbar å behandle. Det er derfor viktig at Norge deltar i internasjonalt samarbeid for å stoppe smitte og hindre resistensutvikling også i våre nærområder. Det er her ikke bare spørsmål om pinefull sykdom og for tidlig død. Resistensutvikling medfører også, som nevnt, store økonomiske konsekvenser. Jeg er derfor glad for de tiltak som helseministeren har satt i verk for å overvåke resistensutviklingen i Norge, og for det internasjonale samarbeid vi deltar i sammen med våre naboland for å overvåke smittesituasjonen og hindre resistensutvikling også i land som de baltiske land og Russland, som i smittevernsammenheng, som nevnt, er å betrakte som våre nærområder. Innsatsen her er også en innsats for norsk folkehelse.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-05-25:
La meg som saksordfører innledningsvis få si at jeg er glad for at vi her har en enstemmig konklusjon i komiteen. Riktignok har forslagsstillerne, representert ved Fremskrittspartiet, sine egne merknader, og jeg regner med at de kommer tilbake til dem i løpet av denne debatten. Som bakgrunn for forslaget viser forslagsstillerne til at etter innføring av ny avtaleordning for praktiserende legespesialister har en rekke prioriterte operasjoner blitt sterkt redusert hos praktiserende spesialister som har inngått driftsavtale med fylkeskommunen. Det har sin årsak i at avtalespesialistene ifølge avtaleverket må benytte den fastsatte egenandel ved disse operasjonene i tillegg til normaltarifftakstene, som kun dekker en mindre del av utgiftene til slike operasjoner. Det er et faktum at det som en utilsiktet følge av avtalepolitikken høsten 1998 oppstod en situasjon der enkelte leger som da var uten driftsavtale, og delvis drev kirurgisk virksomhet, ved å ta imot tilbud om fylkeskommunal driftsavtale ikke lenger har økonomisk grunnlag for å utføre visse typer operasjoner. Leger med kommunal eller fylkeskommunal driftsavtale har ikke anledning til å gå utover fastsatte takster. Disse takstene refunderes via Rikstrygdeverket og fastsettes gjennom forskrift av departementet. Helseministeren har i brev av 17. mars i år uttrykt at det er ønskelig å opprettholde, og gjerne øke, operasjonskapasiteten hos privatpraktiserende spesialister som et supplement til den dagkirurgiske virksomheten som foregår ved sykehusene. En samlet komite mener at grunnlaget for å opprettholde og øke operasjonskapasiteten hos praktiserende spesialister vil være å justere takstene til et regningssvarende nivå. Vi er kjent med at det har vært sonderinger mellom partene i avtaleverket om mulighet for å gjennomføre en foreløpig justering av enkelte høyt prioriterte takster allerede i forbindelse med egenandelsjusteringen i januar i år, men partene ble i stedet enige om å komme tilbake til spørsmålet i full bredde ved vårens takstoppgjør på grunnlag av en konkret vurdering av hver enkelt takst. En arbeidsgruppe mellom Rikstrygdeverket og Lægeforeningen foretar nå en gjennomgang av kostnadsforhold for de aktuelle operasjoner. En enstemmig komite viser til stortingsvedtaket om å øke operasjonskapasiteten ved å utnytte sykehusenes utstyr og lokaler bedre. Vi ser positivt på helseministerens oppfølging av dette, bl.a. gjennom rundskriv til landets fylkeskommuner og sykehus der det foreslås at avtalespesialister gis deltidsarbeid i sykehusregi eller at lokaler og utstyr leies ut til praktiserende spesialister. En enstemmig komite er på bakgrunn av dette enig i at det på grunnlag av enigheten mellom partene og det pågående arbeidet med å framskaffe et faktagrunnlag for forhandlingene, ikke anbefales nå at staten skal gripe inn i prosessen ved ensidig å gjennomføre en justering av de enkelte takster. Isteden ønsker komiteen å legge denne saken og dette forslaget ved protokollen i påvente av at en får en avklaring på dette gjennom det avtaleverket som det nå forhandles om.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-05-25:
Arbeiderpartiet mener at vi må utnytte helsepersonellet slik at flest mulig pasienter får behandling innenfor en tidsramme som er medisinsk forsvarlig. Derfor har vi ikke noe imot at privatpraktiserende spesialister med avtale med fylkeskommunene får utføre f.eks. operasjoner innenfor de rammene som avtalen gir. Den nye avtalepolitikken som ble satt i verk 1. juli 1998, betød at bl.a. privatpraktiserende legespesialister som skulle arbeide for det offentliges penger, måtte ha avtale med fylkeskommunene. På denne måten ble legen sikret offentlig driftstilskudd og kunne få noe av sin godtgjørelse fra folketrygden, og det offentlige fikk styring med samfunnets helsemidler. Dette har ført til at det allerede i 1998 ble inngått 270 slike driftsavtaler med legespesialister utenom psykiaterne, noe som bl.a. betyr at langt flere pasienter får behandling med mye lavere egenandel enn tidligere. En utilsiktet virkning av denne nye avtalepolitikken synes å være at privatpraktiserende ikke kan utføre operasjoner og annen medisinsk behandling til regningssvarende pris innenfor den honorartariffen som gjelder. Fastsetting av slike honorartakster skjer i forhandlinger mellom Den norske lægeforening, Kommunenes Sentralforbund og staten, og slik må det være. Jeg er meget overrasket over at ikke honorarene for privatpraktiserende spesialister med fylkeskommunal driftsavtale i forhandlingene våren 1998 ble tilpasset behovene og virkeligheten. Det kan ikke være Stortingets oppgave å gå inn i regulering av enkelttakster for legearbeid. Jeg ser det derfor som en selvfølge at disse takstreguleringene finner sted i en avtale mellom de forannevnte parter. Selv om dette forholdet bør ordnes rimelig raskt av hensyn til pasientene, regner jeg med at det er hensiktsmessig å følge de ordinære forhandlingsprosedyrene.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-05-25:
Debatten viser bred tilslutning til de hovedprioriteringer som er trukket opp i redegjørelsen om folkehelsen, og det er jeg glad og takknemlig for. La meg avslutningsvis bare kommentere et par spørsmål som har vært reist i debattens løp. Representanten Skogholt tok opp spørsmålet om avgiftspolitikken i forhold til tobakk. Det er helt klart at avgiftspolitikken har vært en veldig viktig del av den norske strategien for å begrense tobakksskadene. Det bør den fortsatt være. Jeg var i verdens helseforsamling i Genève i forrige uke, hvor det fra Verdensbanken ble lagt fram en rapport om effektene av bruk av høye avgifter, som er meget interessant lesning, og som jeg uten videre vil ta til inntekt for at vi fortsatt må holde et høyt avgiftsnivå i Norge. Det er nemlig ikke slik at Sveriges tall er så veldig mye bedre enn de norske når en ser tallenes tale i sin hele sammenheng. Sverige har riktignok et lavere forbruk av røyketobakk enn det Norge har, og en lavere andel røykere. Men hvis en ser på andelen som bruker snus i Sverige, i tillegg til røykerne, blir ikke bildet så veldig annerledes. Derimot vil jeg si at vi har en klar interesse av å lære av svenskene når det gjelder strategien i det lokale og regionale arbeidet, for vi har drevet et for sentralistisk opplegg i Norge. Det gjøres nå forsøk i flere fylker hvor fylkeslegene går inn i samarbeid med kommunene for et mer lokalt forankret arbeid mot tobakk, og det har jeg tro på at vi skal fortsette. Vi bør lære av de svenske erfaringene på dette området. Når det gjelder den konkrete saken som representanten Nesvik tok opp, kjenner jeg ikke til den, men jeg vil forutsette at tilsynsmyndighetene, med fylkeslegen i spissen, følger opp det tilsynsarbeidet som der er satt i gang.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-05-25:
Jeg har ikke så mye å føye til debatten og til det brevet jeg har skrevet til sosialkomiteen, av 17. mars 1999, som det er vist til i innstillingen. Det problemet som er bakgrunnen for forslaget, oppstod i forbindelse med den nye avtalepolitikken for privatpraktiserende helsepersonell. I denne forbindelse har en lang rekke legespesialister som tidligere hadde avtaleløs praksis, fått driftsavtale med fylkeskommunene. Driftsavtaleomfanget for legespesialister ble gjennom reformen om lag fordoblet. Enkelte av disse legene hadde i tillegg til kontorpraksisen drevet kirurgisk virksomhet som normalt utføres i sykehus. Fordi virksomheten krever egne operasjonslokaler, dyrt utstyr og medvirkning av annet helsepersonell, er det ikke mange leger som har hatt slik praksis. Normaltariffens takster har heller ikke gitt tilstrekkelig kostnadsdekning, men virksomheten har tidligere kunnet bli finansiert med høy egenbetaling fra pasientene. I driftsavtalepraksis foreligger ikke denne muligheten, og videreføring av virksomheten har derfor vært problematisk det siste året. I en viss utstrekning har det likevel skjedd ved at fylkeskommuner har kjøpt operasjoner hos disse legene. Partene ved takstforhandlingene har ved årets takstoppgjør på denne bakgrunn en felles innstilling om å søke å komme til enighet om en justering av takstene for enkelte høyt prioriterte operasjoner. Målsettingen er at takstene i normaltariffen skal komme opp på et nivå som gjør det regningssvarende å gjennomføre disse operasjonene også i driftsavtalepraksis. Dette vil være et viktig supplement til den dagkirurgiske virksomheten som foregår ved sykehusene, og siktemålet er å bidra til å redusere ventelistene og utnytte kapasiteten. Et sentralt formål med den nye avtalepolitikken var nettopp å legge til rette for at de tidligere privatpraktiserende spesialistene, ved at de fikk fylkeskommunal driftsavtale, mer direkte kunne innrette arbeidet mot de områdene som var særlig prioritert av fylkeskommunene. Det er viktig at takstsystemer ikke motvirker at dette kan oppnås. Takstforhandlingene pågår i disse dager med sikte på inngåelse av ny avtale om driftstilskudd og takster med virkning fra 1. juli 1999. Jeg har derfor ikke mulighet til å gi noen tilbakemelding om resultatet av forhandlingene, men jeg har godt håp om at vi skal komme i mål. La meg avslutningsvis si at fra min side er ikke dette et spørsmål om manglende vilje – tvert imot. Det er et spørsmål om respekt for de spilleregler vi har i forhold til de parter som er involvert i forhandlinger om takster. Det tilsier at takstjusteringer tas i forbindelse med forhandlinger partene imellom, og det er det vi nå har lagt opp til.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 1999-05-25:
Det er positivt at åtte av ti vurderer egen helse som god eller meget god. Samtidig er det et paradoks at etterspørselen etter helsetjenester bare øker. Det høye forbruket av helsetjenester kan få en til å lure på om vi har fått lavere tålegrense for livets problemer, blitt mer kroppsfikserte enn tidligere eller ikke aksepterer en naturlig aldringsprosess. Jeg er glad for at helseministeren vil satse på forskning, slik at vi bedre ser sammenhenger og vet hvor vi skal starte med å forebygge. Vi må være i forkant slik at vi kan redde flest mulig liv. Kristelig Folkeparti har hele tiden støttet den linjen som nå presiseres i redegjørelsen om folkehelsen, nemlig satsing på å forebygge. Det betyr at hver enkelt i større grad må ta ansvar for egen helse. Det offentlige må bruke mer tid på informasjon og veiledning. Her har vi kanskje noe å lære av nabolandet Sverige. De har bevisst brukt idoler og trendsettere som har reist rundt til skoleelever og fortalt om helsefarene ved røyking. Alle kandidatene til Miss Sweden har reist rundt under mottoet «Beauties beating the Beast». En kan mislike slike konkurranser, men faktum er at Sverige er det første land i verden som har klart å få den røykende andelen av befolkning ned til under 17 pst. på 20 år. Norge har i dag 1,2 millioner dagligrøykere. Få slutter selv om forskning viser at 90 pst. av alle dødsfall som følge av lungekreft kunne vært unngått om en ikke røykte. Kristelig Folkeparti støtter at Norge skal være en aktiv støttespiller til Verdens Helseorganisasjon for å unngå at vi får en situasjon hvor hvert tredje dødsfall i verden om 20 år skyldes røyking. Den største gruppen med nye uførepensjonister er de som har smerte i muskel- og skjelettsystemet. Det er et paradoks at disse lidelsene øker i en tid der krav til fysisk styrke avtar i arbeidslivet. Det bekymrer meg at stadig yngre personer har slike plager. Rapporter om dårlig mestring i skolesituasjon og mobbing må tas på alvor, og det må her være et samarbeid mellom hjem og skole. Samarbeid mellom f.eks. Samferdselsdepartementet og Helsedepartementet kan gi positive helsegevinster. Blir forholdene lagt til rette for gang- og sykkelstier, vil flere bli aktive. Og det er nedslående at barn og unge er mindre fysisk aktive enn tidligere, at de foretrekker data framfor lek på løkka. Får en færre biler i tettsteder, gir det gevinst i form av mindre allergi- og luftveisplager. Kristelig Folkeparti synes det er positivt at Regjeringen har opprettet et eget Statens råd for ernæring og fysisk aktivitet, og vi håper at det skal slå positivt ut, sett i et folkehelseperspektiv.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-05-25:
Det er viktig, slik helseministeren har lagt vekt på i sin redegjørelse, å satse på forebyggende tiltak innenfor helse. Men det er også viktig å ha for øye at de som allerede er rammet av sykdom, faktisk har lite nytte av den biten. Det er viktig at helsevesenet fungerer slik at en lidelse blir oppdaget på et tidligst mulig stadium. Dette for i første rekke å redde liv, men selvfølgelig også for å spare mennesker for framtidige lidelser. Et eksempel her er mammografiscreening. Jeg synes det går for sent med å få gjennomført Fremskrittspartiets forslag, som et enstemmig storting har sluttet seg til, om å gjøre ordningen med mammografiscreening landsomfattende. Jeg både håper og forventer at dette nå snarlig blir gjennomført. Og jeg vil minne om at det er en rekke private institutter rundt omkring i Norge som har kapasitet, deriblant i mitt eget fylke Møre og Romsdal, og som kan avhjelpe situasjonen, slik at flest mulig kvinner i dette landet får det tilbudet som de virkelig fortjener. Når man til slutt er så heldig å få et helsetilbud, er det selvfølgelig viktig at det tilbudet som blir gitt av de enkelte sykehus og sykehuseierne, er et godt og forsvarlig tilbud. Jeg vil sitere fra en rapport som er utarbeidet av et hygieneutvalg ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal. Dette har skjedd etter at jeg skrev et brev til Helsetilsynet etter at jeg ved selvsyn fikk se hvordan forholdene var ved dialyseavdelingen ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal. Jeg vil komme med et par sitater. Det ene gjelder korridoren utenfor denne dialyseavdelingen, og det står: «Risikoavfallskartonger og skittentøy blir ofte stablet langs veggene i åpne traller.» Nok et sitat: «Kjølerom for risikoavfall er også plassert i denne korridoren. Alt avfall fra hele sykehuset blir transportert forbi dialyseavdelingen.» Og avslutningsvis vil jeg sitere følgende: «Urene senger lagres i korridoren hvis sengesentralen er overfylt og åpne sprinkelvogner med skittentøy og risikoavfall står stablet inntil veggene på begge sider av korridoren, dette fører til at senger med pasienter som skal til/fra høyblokk vest etc. nærmest må presses igjennom. Pasientseng/sengetøy kan lett komme i direkte kontakt med skittentøysekkene, risikoavfallskassene …» osv. Jeg håper at helseministeren vil se nærmere på denne saken og gripe inn, slik at forholdene blir utbedret.
Oddvard Nilsen (Høyre), 1999-05-25:
Jeg hadde ikke trodd at dette skulle bli noen stor debatt, men det var i grunnen representanten Sahl som fikk meg til å ta ordet. Jeg satt igjen med det inntrykk at han syntes Bergen hadde fått en fantastisk god behandling gjennom de siste årene når det gjelder bompengedelen. Det er godt mulig at representanten Sahl har den oppfatningen, men da gjelder det å friske opp historiekunnskapen. Det er nemlig slik at både Eidsvågtunnelen og Puddefjordbroen i Bergen er hundre prosent bompengefinansiert av forbrukerne, fullt og helt – ikke fem øre fra staten. Vegnettet i Bergen var meget dårlig, staten hadde forsømt sin oppgave i årtier. Det var faktisk under Høyre-ledelse i Bergen at man fant ut at man var nødt til å gjøre noe, og laget den bompengeringen som vi behandler her i dag. Det var både det Bergen tidligere hadde betalt, knyttet til de to prosjektene her, og at staten hadde forsømt sin oppgave, som gjorde at Bergen fikk den avtalen. Så kan man diskutere hvorvidt Bergen fikk en god avtale eller ikke. Men man må heller ikke glemme at det kun er den indre bompengeringen som gjelder Bergen. Rundt Bergen er det altså ytterligere bompengeringer. Det er bompenger på Askøybroen – for 20 000 mennesker – det er bompenger på Salhusbroen, det er bompenger på Nordhordlandsbroen og Osterøybroen. Poenget er at det koster fryktelig mye penger å komme frem og tilbake. Man må ikke komme her i denne sal og si at de som drar gjennom Bergen by, og de som bor omkring der, har en god avtale. Hver enkelt forbruker betaler her høyere bompenger enn i noen annen del av dette landet.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 1999-05-25:
Det er ikke mer enn et par uker siden vi vedtok å skattlegge bilistene på Nord-Jæren med ytterligere en ny innkrevingssentral i statlig regi, og i dag vedtar man en ytterligere skjerping av bompengeinnkrevingen i Bergen. Ja, det er faktisk ikke bare en skjerping, men det er en dobling av de takster som er i dag. Det vil si at bilistene i Bergen får en økt skatte- og avgiftsbyrde på hele 70 mill. kr. Hadde man lagt disse 70 mill. kr ut på skatteseddelen, hadde det vel blitt bråk, men når det gjelder å ta bilistene, er nok alt mulig. Her har man akkurat som på Nord-Jæren og en hel rekke andre steder sperret av hele området, lukket det helt hermetisk så ingen slipper unna å betale. I dag betaler faktisk bilistene i skatter og avgifter hele 38 milliarder kr, mens kun 9,6 milliarder kr brukes av staten til drift, vedlikehold og investeringer på vei. Kun 9,6 milliarder kr av 38 milliarder kr av bilistenes penger går altså tilbake til vei. Det finnes ingen grenser for oppfinnsomhet fra statens side når det gjelder å innkreve fra bilistene. Det nye nå er bompenger, og antall bomveier er stadig stigende. Antallet er nå blitt faretruende høyt, og det legger et stort beslag på de frie midlene som bevilges til investeringer i nye veier. Hvis det fortsetter slik, er det ingen frie midler igjen, verken hos oss eller hos bilistene. For å klargjøre lite grann her så er ikke vi i Fremskrittspartiet totalt imot bompengeinnkreving. Det kan ofte høres slik ut når en del representanter i andre partier uttaler seg om Fremskrittspartiets politikk. Det er mange som forstår seg bedre på Fremskrittspartiets politikk enn det vi selv gjør. Vi i Fremskrittspartiet kan gå inn for bompengeinnkreving, men da bør det være en gratis, alternativ omkjøringsvei. Vi kan også gå inn for bompengeinnkreving når en bru erstatter en ferje. Da er det i orden med bompengeinnkreving, men den innkrevingen skal være i etterkant og ikke i forkant. Tilfellet som vi behandler i dag, gjelder en dobling av takst i en total bomring rundt Bergen. Det er noe som Fremskrittspartiet har gått imot både lokalt og her sentralt. Den innstillingen som vi behandler nå, dreier seg om en hele rekke saker, og jeg vil til slutt bare få bemerke at vi i Fremskrittspartiet er meget fornøyd med at Jernbaneverkets nett blir leid ut, slik at Telenors nett får konkurranse. De gamle monopoler brytes endelig opp, og det er noe som vi i Fremskrittspartiet har kjempet for i 25 år.