Michael Tetzschner (Høyre), 2013-06-03:
Interpellanten Hagesæter har reist et viktig tema. Dessverre for oss alle er dette temaet ikke nytt. Vi er noen som har fremhevet hvordan planprosessene i Norge trekkes ut, og hvordan man har styrket motkreftene mot dem som ønsker å få til ting – de som ønsker å bygge landet, i bokstaveligste forstand. Jeg prøvde å lytte til statsråden for å høre om det kunne være noen særlig nye signaler, men det er det samme som da vi tok dette opp med statsråd Navarsete som ansvarlig for boligpolitikken. Dette skulle man se på, vurdere og ha en gjennomgang av. Det ble til og med vist til den kommende boligmeldingen. Så kom boligmeldingen, som nå ligger til behandling i Stortinget, og der er det også vurderingspunkter. Når vi nå reiser spørsmålet i salen i dag, hører vi at dette er noe statsråden skal se nærmere på. Det er til og med vist til en intern prosess i departementet, som vi antagelig ikke får se utgangen på. Jeg tror det er grunn til å minne oss selv om at innsigelse er en bremsepedal, et negativt virkemiddel i den betydning at planer som er under utvikling, blir sinket eller stoppet uten at noen har diskutert om denne obstruksjonen – det at man tar seg bedre tid til å tenke igjennom eventuelle «mothensyn» – egentlig tilfører planprosessen de kvalitetene som man innbilte seg den gangen man skrev dette inn i den nåværende plan- og bygningsloven. Det vi derimot kan se veldig klart, er at i perioden 2007–2010 – og nå refererer jeg til en undersøkelse i KS – er det fremmet innsigelser til mellom 42 pst. og 54 pst. av kommuneplanenes arealdel, kommunedelplaner. Hvis vi også regner med varsel om innsigelse, en stoppmulighet, som – en passant – ikke er hjemlet i loven, kommer vi til at det er brukt innsigelser i nær alle kommuneplanprosessene for perioden 2007–2010. Av 140 kommuner som har revidert eller utarbeidet kommunedelplaner i perioden, oppgir 137 at det ble varslet eller fremmet innsigelser i planprosessen. Så det er rett og slett en regel som står i veien for fornuftig fremgang og fremdrift i planprosessene. Mens statsråden får sitt embetsverk til å se nærmere på praksis, tenkte jeg å foreslå for statsråden direkte å se på loven, for det hadde hjulpet hvis statsråden hadde sendt et rundskriv til fylkesmennene der han minnet dem på å passe på hjemmelen i plan- og bygningsloven § 5-4. Der står det nemlig: «Myndighet til å fremme innsigelse til planforslag Berørt statlig og regionalt organ kan fremme innsigelse til forslag til kommuneplanens arealdel og reguleringsplan i spørsmål som er av nasjonal eller vesentlig regional betydning,». Hvis man hadde satt et punktum der, hadde vi fått en rendyrking av det som det kunne være fornuftig å bruke innsigelsesinstituttet til. Istedenfor fortsetter setningen i dagens lov: «eller som av andre grunner er av vesentlig betydning for vedkommende organs saksområde.» Det betyr jo at det er fritt frem for ethvert organ som synes de driver med spennende ting, å si at man her nok må sette byråkratiske skjønn over det lokale selvstyret. Det er det som skjer. Så min oppfordring til statsråden er å fremme en veldig enkel lovendring, nemlig å kutte setningen som begynner med «eller», slik at vi begrenser innsigelsesinstituttet der det er av betydning, enten regionalt eller sentralt. Så en ting til: Hvis man også ba om at innsigelsesinstansen kort redegjorde for hvorfor man mener man har oppfylt lovens forutsetninger om at det skal være av stor regional viktighet eller av nasjonal betydning, hadde man tvunget disse instansene til å tenke igjennom dette – om det var en særskilt grunn til å stoppe disse prosessene. Summen av dette er at boligbyggingen går i stå. Så har statsråden også gjort det til en spesialsport å fremheve kommuner som er annerledes styrt enn han ønsker, og gi dem skylden for et regelverk som statsråden sitter passivt og ser på ikke blir endret.