Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2013-12-09:
I en større tale om sykehusene våre fire måneder etter at han ble helseminister, sa Jonas Gahr Støre følgende: «Mange har en mening om utenrikspolitikk. Alle har en erfaring med helse.» Etter å ha vært finanspolitiker i mange år, men de siste månedene har hatt gleden av å legge hele arbeidet mitt i helsefeltet i norsk politikk, vil jeg legge til: Nesten alle har en mening om norsk skatte- og avgiftspolitikk. Alle mener noe om helse. Det er ikke rart. Alle – absolutt alle – har en eller flere erfaringer med norsk helsevesen. Og det er ikke rart folk er engasjerte. Fravær av god helse – alvorlig eller ikke – gjør noe med livene våre. Ikke noe er så grunnleggende for å kunne leve frie, gode liv som god helse i ordets videste forstand. Og veldig lite annet enn at alle skal føle seg trygge på at vårt felles helsevesen stiller opp den dagen vi trenger det, er så viktig for at vi som enkeltmennesker og land tør å satse på framtiden. Arbeiderpartiet hadde fram til valget det øverste politiske ansvaret for norsk helsetjeneste i åtte år. På den tiden har det skjedd mye. Jeg skal straks gi noen eksempler på både resultater og hva jeg er mest stolt av. Men jeg vil også, når vi i dag skal diskutere budsjettet for helse- og omsorgssektoren for neste år, slå fast følgende: Fortsatt er det for mange som ikke opplever at Norge stiller opp for dem eller deres når de trenger det. Fortsatt er det for mange som venter på behandling de har krav på i tide. Fortsatt er det familier som slåss med kommunen, f.eks., om et verdig liv for sin mor eller far på deres siste dager i eldreomsorgen. Fortsatt er det fedre og mødre som opplever fortvilelsen over at rusomsorgen ikke klarer å gi god nok hjelp sammen med familien til å få f.eks. den rusavhengige datteren ut av den evigvarende, onde sirkelen med rusmisbruk, fornedrelse og maktesløshet. Men spørsmålet vi som folkevalgte må stille oss, er: Hva er det som skal til for å få gjort noe med de uløste oppgavene vi har i fellesskap? Jeg mener vi skal satse på det som vi vet fungerer. I løpet av de siste årene har vi vist vilje til å finansiere gjennom økt kvalitetsbevissthet og omfattende samordning i spesialisthelsetjenesten og økt behandlingskapasiteten med nær 1,7 millioner flere utredninger og behandlinger. Og norske pasienter overlever mange alvorlige sykdommer i langt større grad i dag enn tidligere. Mange av disse samordningene og omorganiseringene i sykehusene har vært omstridte, og ikke alle har vært helt vellykkede. Men det har vært riktig å vise styringsvilje. Min påstand er at vi i årene som kommer, ikke kommer unna et voldsomt finansieringsbehov for helsetjenestene i landet vårt. Men vi kan ikke tro at penger skal løse alt, vi må organisere oss bedre, mer effektivt og være villige til å ta tøffe omstillinger også i årene som kommer, hvis vi skal ha et håp om at norske pasienter skal få det de har krav på – en helsetjeneste i verdensklasse som har kapasitet, kvalitet og service som kjennetegn. Derfor har jeg helt riktig, som komitélederen påpekte, uttrykt bekymring for at Høyre og helseministeren har varslet at det kan ta mange år før vi eventuelt har et nytt system for nettopp dette på plass. Det skaper usikkerhet i en tid hvor vi burde bygge på det som er bra – ikke skape en arena for usikkerhet. Jeg har heller ingen tro på at løsningen på disse utfordringene som jeg beskrev, er å bygge ut et til dels omfattende kommersielt helsetilbud på siden av det offentlige helsetilbudet – spesielt ikke når private, kommersielle klinikker skal kunne hente seg betaling fra felleskassen, som bl.a. går til å betale for fellessykehusene våre i dag. Så over til selve budsjettinnstillingen. Det vi diskuterer i dag, er egentlig en hovedkomponent og en tilleggskomponent, med en liten dash attåt, for det har vært et forlik her i Stortinget. Forslaget til statsbudsjett som den rød-grønne regjeringen la fram i oktober, inneholdt en kraftfull satsing på en rekke områder på helsefeltet. La meg kort nevne noen: historisk økning i penger til pasientbehandling, IKT og kvalitet i spesialisthelsetjenesten, økt helseforskning, ny forskningsstudie på kreftlegemidler, oppfølging av utbygging av omsorgssektoren i kommunene – inkludert en romslig økning i kommunenes inntekter og tilskudd til bygging av omsorgsplasser. Forslaget inneholdt også nye forslag om hvordan vi kan bygge ut tilbudet til de yngste på helsestasjonen og i skolehelsetjenesten, og ulike tiltak på rusfeltet, for å nevne noe. Mye av dette ble beholdt i Høyre–Fremskrittsparti-regjeringens tilleggsbudsjett. Det er bra, og flere av de nye tilleggsforslagene som regjeringen fremmet i tillegg, vil også få vår støtte. Men det skulle egentlig bare mangle. Høyre og Fremskrittspartiet motsto nemlig ikke fristelsen til å bruke mer oljepenger da de fikk muligheten. De foreslo, og fikk vedtatt, i finansinnstillingen tidligere denne måneden, at bruken av oljepenger skal øke med ytterligere 4 mrd. kr neste år. Da skulle det bare mangle at de ikke også fulgte opp med nye forslag, og støttet de gode, på helsefeltet. Det er derimot svært skuffende at Høyre og Fremskrittspartiet ikke har klart å bruke én ekstra krone av de pengene de har skaffet seg fra oljefondet, til å styrke behandlingskapasiteten og kvaliteten i de offentlige sykehusene. I løpet av noen korte uker klarte altså Høyre og Fremskrittspartiet å vise hva de prioriterer høyest. De klarte å skaffe 8 000 mill. kr til skattekutt. Og her nevner jeg for ordens skyld, så ingen av oss glemmer det: Skattekuttene fordeler seg slik at hvis du tjener over 2 mill. kr, får du i gjennomsnitt 40 000 kr lavere skatt, mens vanlige folk blir avspist med en 50-øring om dagen. Men rett skal være rett. I innstillingen foreligger det forslag om å styrke kapasiteten utover det Stoltenberg-budsjettet hadde i seg. Det er bra og viktig, og mange av forslagene vil hjelpe folk raskere. Men igjen, det skulle nesten bare mangle når du har så mye mer penger til disposisjon gjennom å være villig til å ta sjansen på å bruke mer oljepenger. Av fire tusen millioner ekstra oljepenger har Høyre og Fremskrittspartiet klart å skaffe netto ca. 3–400 mill. kr ekstra til helse. Det synes jeg ikke står i stil med hva en kunne forvente seg av disse partiene etter valgkampen. Arbeiderpartiet har – sammen med SV og Senterpartiet – uten å bruke mer oljepenger, slik regjeringspartiene legger opp til, funnet penger i vårt alternative budsjettopplegg til å støtte flere av forslagene. Når det gjelder forslag om f.eks. å øke kapasiteten innenfor rus, psykiatri, MR og rehabilitering, mener vi imidlertid at de ideologiske skylappene Høyre og Fremskrittspartiet har fått på seg, må av. Vi må være trygge på at disse pengene blir satt i sving der det gir mest effekt for pasientene – helt uavhengig av om kapasitetsøkningen skjer i offentlige sykehus eller hos private. Det kan ikke være smart at man øremerker pengene til private, uten å ha den minste åpning for at noen av våre offentlige sykehus kanskje kunne fått like mye eller mer pasientbehandling ut av disse pengene. I tillegg til dette hovedgrepet, går også Arbeiderpartiet inn for å reversere en rekke av de mindre, og til dels smålige, kuttene som den nye regjeringen har foreslått på helseområdet, og som Høyre og Fremskrittspartiet viderefører i innstillingen. Vi gjør også i vårt alternative budsjettopplegg noen mindre påplussinger, f. eks. støtte til Fontenehusene, sanitetskvinnenes opplysningsarbeid mot vold og overgrep og en ytterligere økning til Kirkens SOS. Denne budsjetthøsten, og innstillingen vi diskuterer i dag, har vært preget av et valg, et regjeringsskifte og noen hektiske nye uker for den nye regjeringen. Det vil først neste år, som komitélederen helt riktig påpekte, utkrystallisere seg ordentlig i hvilken retning Høyre og Fremskrittspartiet vil ta norsk helsetjeneste. Foreløpig er spørsmålene mange, og svarene ulne og uklare. Jeg kan imidlertid fra Arbeiderpartiets side love at vi vil støtte forslag til forbedringer vi er for, men samtidig markere tydelig avstand fra forslag vi mener ikke er rett medisin. Vi vil støtte forslag som videreutvikler helse- og omsorgstjenestene i dialog med pasienter, brukere og ansatte. Vi vil støtte forslag som sikrer robuste offentlige helse- og omsorgstjenester der vi ser forebygging, behandling og rehabilitering i sammenheng – og der vi ser hele mennesket. Vi vil støtte forslag for økt samarbeid mellom kommunene og sykehusene, og at alle nivåer tar i bruk dagens og morgendagens teknologi så raskt som mulig. Da blir tjenestene enda bedre – for den enkelte pasient, for de ansatte og for samfunnet. Samtidig skal vi jobbe for folkehelse og forebygging. Det gjør vi for å redusere urettferdige helseforskjeller, og for å gi barn like muligheter. Da må vi forebygge sykdom. Her har hver enkelt et ansvar, men fellesskapet bør også ta ansvar for å bygge et sunnere samfunn for oss alle. Til slutt vil jeg bare påpeke at selv ikke vi i Arbeiderpartiet tror – eller for å si det på en annen måte: Man må helt tilbake til 1923 eller 1924 for at Arbeiderpartiet mente at samfunnet var bygget en gang for alle, og at man hadde oppnådd det perfekte samfunn. Det var da Arbeiderpartiet forlot den kommunistiske ideen – i 1923. Etter det har vi trodd på et samfunn som er i stadig endring. Der må politikken og samfunnet også endre seg i takt med nye behov. Derfor vil det ikke, selv etter åtte år med rød-grønt styre, være et perfekt helsevesen i Norge. Hvem er det som tror det? Jeg tror det i hvert fall ikke. Derfor bør det ikke komme som noen overraskelse at den nye regjeringen blir møtt med krav, kritikk og ønsker om forbedringer, som selvfølgelig kunne vært gjort før, men som vi nå ser at det er behov for. Og derfor legger jeg fram vårt alternative opplegg for helseomsorgen.