Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2017-02-14:
Jeg har en grunnleggende tro på at alle mennesker ønsker å bidra til det felleskapet de tilhører. De ønsker å jobbe, tjene penger, leve selvstendige liv, forsørge seg selv, bruke sine evner, oppleve mestring og lykkes med det de kan. Det er også slik at selv om mange tror at vi i Norge er rike fordi vi har olje, gass og penger i banken, er den viktigste økonomiske ressursen vi har, nemlig de menneskene som bor her med sin kompetanse, sin kunnskap og den evnen det gir til å løse oppgaver og skape verdier. Menneskene som lever i landet vårt, er vår viktigste ressurs. Derfor satser vi så kraftig på kunnskap, utdanning, kompetanse og forskning. Samtidig: Vi lever i en tid hvor folk reiser, flytter og immigrerer. Nordmenn, som mange andre, bor, jobber og studerer i et annet land. Vi oppfordrer nettopp til det, å reise ut i studietiden, fordi vi ønsker økt internasjonalisering. Derfor tar mange studenter deler av studiet i utlandet. Det kommer dessuten folk til Norge som flykter fra noe, men som ofte ikke hadde planlagt et liv i et annet land enn sitt hjemland. Deres utdanningsbakgrunn er lokal og nasjonal, og ikke sjeldent vanskelig å dokumentere på grunn av krig og konflikt. Noen kommer også for å søke arbeid fordi vi har ledige jobber i noen bransjer. Svært mange av disse menneskene med utenlandsk bakgrunn kan noe, og de ønsker å bruke den kunnskapen og den kompetansen de har. Dessuten er det svært gunstig for samfunnet å få disse i arbeid så raskt som mulig. Men de møter et system som er vanskelig – for vanskelig. Hvordan er så dette systemet? Jeg velger å sitere Produktivitetskommisjonen, som regjeringen selv nedsatte, og som er mitt inntrykk at regjeringen ofte lytter til: «Systemet for godkjenning og autorisasjon kan også være vanskelig å forholde seg til, særlig for innvandrere, men også for studenter som tar utdanning utenfor EØS-området. Per nå er det 18 ulike kontorer som har ansvar for å behandle autorisasjonssøknader. Det foreligger ikke en felles internettportal eller et sted man kan henvende seg til, men hver enkelt må lete seg fram til riktig instans. De ulike kontorene er i tillegg underlagt 12 forskjellige departementer, noe som kan skape store koordineringsutfordringer. Det virker som regelverket for godkjenning håndheves noe forskjellig mellom kontorene, der særlig godkjenningskontoret for helsepersonell later til å være strengere enn i våre naboland.» Både Produktivitetskommisjonen og NOKUT er tydelige på at autorisasjonsordningene framstår som lite fleksible. Det er vanskelig for dem som har utdanning fra utlandet, å fylle på en utdanning med det de trenger for å få den godkjent. Dette bidrar til at flere ikke får benyttet den formelle kompetansen de har fra utlandet. Stortinget har vedtatt at Regjeringen skal gå gjennom systemet for godkjenning av utenlandsk utdanning – det samme som Produktivitetskommisjonen anbefalte, og som NOKUT går inn for. I tillegg er det verdt å nevne at det ble laget en ekstern rapport i 2009 på oppdrag fra Arbeids- og inkluderingsdepartementet som skrev følgende om godkjenning av utenlandsk kompetanse, at den: «fremstår som fragmentert, uoversiktlig og det synes å mangle en overordnet nasjonal strategi for godkjenningsfeltet.» Tiden for å gjøre noe er i realiteten overmoden. Det er 26 år siden godkjenningsordningene for utenlandsk kompetanse var gjenstand for en større gjennomgang. Siden den gang har mye skjedd både på arbeidsmarkedet, innen utdanningssystemet og på antallet som flytter til og fra Norge. Vi har rett og slett andre behov i dag enn den gang. Det må også legges bedre til rette for at folk skal kunne komplettere utdanningen sin. Det er viktig for dem som mangler praksis eller noen fag for å kunne sertifiseres for å jobbe i et lovregulert yrke i Norge. I dag er det vanskelig å få gjennomført systematisk kompletterende utdanning. En del studenter tar også hele utdanningen sin i utlandet. Det sparer Norge penger på og sikrer at vi får nødvendig tilgang på leger, psykologer og kiropraktorer, f.eks. Vi har i den siste tiden hatt et par eksempler på uheldige saker hvor godkjenning plutselig er trukket tilbake, og studentene blir sittende med svarteper. Sånn kan vi ikke ha det når målet er å få flere studenter til å ta utdanning i utlandet. Jeg forventer at regjeringen på generell basis sikrer forutsigbarhet for alle norske studenter i utlandet, og at de kan bruke utdanningen sin i Norge. De to siste sakene har ført til mye uro. Men så kan utdanningene endre seg, selvfølgelig, etter at studentene har reist ut. Det kan få konsekvenser for godkjenning, men da er det meget viktig at man har en overgangsordning på plass, jf. Ungarn-saken, som har vært nevnt tidligere av representanten Grung og statsråd Høie. Hvordan vil så regjeringen løse dette? Jeg ser dessuten utfordringer med at ansvaret for dette er spredt til så mange departementer. Bare av den grunn er det vanskelig å finne vilje eller evne til å koordinere overgangsordningene. Det er for øvrig derfor vi har bedt to statsråder komme hit i dag. Når det gjelder dette med psykologer, har jeg forstått det slik at det er de fire universitetene som utdanner psykologer i Norge, som nå på oppdrag fra Helsedirektoratet skal gå inn og godkjenne ungarsk utdanning. Da tillater jeg meg å spørre: Hvorfor det? Bør ikke andre enn norske miljøer vurdere dette, som er mer uhildet? Det er slik man vanligvis gjør det når man sjekker kvalitet i akademia – man sjekker det ikke selv, man lar andre land vurdere kompetansen. Vi har dessuten en ekstra utfordring etter budsjettvedtakene før jul, hvor NOKUT fikk 10 mill. kr i kutt. Samtidig øker antall saker hos NOKUT kraftig, særlig fra flyktninger med bakgrunn fra Syria. Dokumentert utdanning er viktig. Avtalen om integrering som ble gjort her i Stortinget, vil jeg minne om, og det ble også lansert en akademisk dugnad hvor mange studiesteder opprettet studieplasser for å få kompletterende utdanningstilbud, men det krever at staten stiller opp med penger for godkjenning, for vi ønsker å få folk i jobb. Hva er konsekvensen? Faktisk er det at studieplasser for nettopp kompletterende undervisning vil stå tomme. Høgskolen i Oslo og Akershus har varslet det. Så hvorfor kommer dette kuttet? Begrunnelsen er at man forventet nedgang i antall asylankomster i 2017. Den begrunnelsen er litt hul, og det er fordi det tar tid før flyktningene starter jobbsøk eller høyere utdanning. Det er ikke det første de gjør idet de kommer inn og søker om asyl – det tar tid. Mange av dem som kom i 2015, søker nå. Vi risikerer dermed at folk får satt livet sitt på vent. Dette er unødvendig fordi det fører til at de kommer senere i jobb – senere i utdanning, senere i jobb. På Høgskolen i Oslo og Akershus har de gjort noen forsiktige beregninger knyttet til dette basert på tall fra Sverige. Hvis det er sånn at 175 personer med bakgrunn som flyktning etablerer seg på arbeidsmarkedet én måned tidligere, vil den samfunnsmessige besparelsen være på rundt 10 mill. kr. Og det er jo det kuttet som NOKUT fikk for 2017. NOKUT-kuttet er derfor en veldig kostbar innsparing. Investeringer i kompetanse lønner seg. Brochmann II-utvalget la nylig fram en rapport hvor de skriver ganske tydelig at innvandrere med utdanning vi tar i bruk, gir Norge mer samfunnsøkonomisk gevinst. Norge trenger kvalifisert arbeidskraft, ikke minst i helseyrkene og i elektroyrkene, og det er typiske grupper som krever godkjenning og autorisasjon. Derfor er dette arbeidet svært viktig, for det blir en flaskehals. Men vi kan selvfølgelig ikke fire på kravene – vi trenger dem for å verne sikkerheten i samfunnet vårt. Kun folk som virkelig er kvalifisert, skal utøve et yrke som krever godkjenning eller autorisasjon, men samtidig må vi sikre at folk får brukt det de kan. Min påstand er at vi ennå ikke er i mål på akkurat dette. Vi har et uoversiktlig system med lange og tunge prosesser og lite forutsigbarhet, og det gjør det vanskelig for mange av disse menneskene det gjelder. Altfor mange ender opp i jobber som de er overkvalifisert for. Dette gjelder både høyere utdanning og yrkeskvalifikasjoner. Dette problemet kommer til å øke. Antallet personer med utenlandsk kompetanse i samfunnet stiger. Ved inngangen til 2015 var det 13 pst. av befolkningen som hadde innvandrerbakgrunn, som er ganske mange. I tillegg vil det stige ytterligere i årene som kommer. Da er det viktig å legge godt til rette for at deres kompetanse blir tatt i bruk. Jeg etterlyser derfor en strategi med en gjennomgang og en strømlinjeforming av godkjenningsordningene. Det vil være svært viktig og helt nødvendig å få gjort det. Når kommer den?