Sylvi Graham (Høyre), 2013-06-18:
Forslaget som fremmes i denne saken, handler om en helt spesiell gruppe: de døvblinde. Dette er folk med sterke utfordringer. Det er for de fleste av oss vanskelig å forestille seg hva en slik funksjonshemning innebærer, der det ene sansetapet forsterker det andre. Det betyr at man uten tolk ikke har noen mulighet til å kunne kommunisere med mennesker rundt seg, og det er nesten ingen mulighet til å oppfatte hva som skjer der man er, dersom man ikke får det fortalt. Samtidig har man knapt nok anledning til å bevege seg ut av døren uten en ledsager. Vi har det siste året kunnet lese om døvblinde som føler seg fanget i eget hjem på grunn av denne innskjerpingen av regelverket. Og noen av oss har vært til stede på en meget sterk markering på Eidsvolls plass i formiddag, der 20–30 døvblinde med sine tolker var til stede for å gjøre Stortinget oppmerksom på sine opplevelser med systemet. Det er vanskelig ikke å la inntrykkene jeg i dag fikk i møtene med representantene for gruppen, emosjonelt fargelegge dette innlegget. Tenk hvis noen måtte fortelle meg med tegnspråk – enten det ble tegnet på ryggen eller i hånden min – alt som ble sagt rundt meg, alt som skjedde rundt meg, at folk smiler til meg, at folk klapper for meg, at noen nikker når jeg snakker, eller at noe står i veien for bena mine. Tenk hvis alt jeg kan oppfatte på et blunk med mine forholdsvis intakte sanser, måtte fortelles. Da ville jeg virkelig føle hva avhengighet av samfunnets tjenester kunne innebære. Bakgrunnen for denne markeringen var en regelendring som ble innført sommeren 2012. Kall det gjerne en «presisering», men det oppleves av de døvblinde som en kraftig innskrenkning av tolketilbudet deres. Uansett hva man kaller det, er resultatet det samme: En stor andel av de døvblinde har blitt isolert, og deres livskvalitet har blitt kraftig redusert. Muligheten for å kunne være en del av samfunnet og delta på lik linje med de andre har blitt begrenset. Det er et faktum. I salen i dag skal vi derfor diskutere et representantforslag fra Kristelig Folkeparti som har som mål å rette opp i denne saken, og som har som mål å reversere den regelendringen som ble gjort for ett år siden. Forslaget som er fremmet i innstillingen, skal sikre at døvblinde mennesker gis et fullverdig tilbud om tolk/ledsager til bruk ved hobby- og fritidsaktiviteter, uavhengig av om det skal gjøres i fellesskap med andre eller alene. Det skal sikre at den lille gruppen døvblinde – for det er ikke mer enn noen få hundre i hele landet det er snakk om – skal få leve et verdig liv, litt mer i frihet enn de opplever i dag. Jeg har registrert at det er bevilget litt over 8 mill. kr ekstra til tolketjenesten i revidert nasjonalbudsjett. Det er bra, og det støtter Høyre. Jeg håper tolketjenesten for de døvblinde får det de trenger av denne potten, og at det ikke forsvinner ut i ekstra byråkrati. Samtidig registrerer jeg at departementet og direktoratet tar selvkritikk for prosessen som ledet fram til fjorårets beslutning. Det er også bra, og enda bedre dersom prosessene blir bedre fremover. Men det hadde vært enda bedre dersom Stortinget nå, når vi står helt på tampen av en fireårsperiode, kunne vise litt storsinn i denne saken, og man én gang i denne perioden kunne gå sammen og si: Ja, for denne lille gruppen skal vi nå gjøre et felles løft, for denne lille gruppen skal vi for en gangs skyld droppe det politiske spillet som tilsier at man aldri skal stemme for noe som kommer fra opposisjonen – og derfor skal vi stemme for dette gode forslaget. For jeg er sikker på at vi egentlig er enige her, og jeg er sikker på at dersom representantene hadde stemt etter sin samvittighet, hadde man innsett at det ble gjort en feil, og reversert den innstrammingen som ble gjort i fjor. Jeg har fortsatt troen på at vi kan gjøre det her i dag – sammen. Innstillingen fra komiteen er aktiv og imøtekommende. Den er lett å forstå, den uttrykker vilje til handling. La oss nå gå sammen om å vedta den.