Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 2000-06-14:
Det er en interessant dag i dag. Vi startet med en utjamningsmelding, trygghet for alle og rettferdig fordeling av inntekt og levevilkår. Vi avslutter dagen med utstrakte muligheter for et selskap til å bruke milliarder i vekststrategi. Det gir faktisk stoff til ettertanke. Regjeringens forslag til endring av eierform for Telenor er en oppfølging av et vedtak i Stortinget ved budsjettbehandlingen høsten 1998. Der bad Stortinget Regjeringen legge fram forslag om delprivatisering og børsnotering av Telenor. Etter sammenbruddet i Telenor-Telia-fusjonen har departementet arbeidet parallelt med avvikling av selskapet og forberedelser til delprivatisering. Telesektoren er i stadig forandring. Utviklingen av teknologien innen telesektoren er en viktig del av grunnlaget for den globaliseringen vi nå opplever. Og dagens sak, den framtidige organiseringen av eierskapet i Telenor, er nettopp et resultat av globalisering, konkurranse og markeder i stadig forandring. Da staten bygde opp Televerket, var det for å sikre telefonforbindelse til alle husstander og bedrifter rundt i Norge. Dette var et «bygge landet»- prosjekt av den typen det var naturlig at staten påtok seg. For Kristelig Folkeparti er ikke eierskapet i Telenor, verken selskapsform eller eierandel, det viktigste. For oss er det viktigste at vi kan opprettholde de telepolitiske målsettingene. For oss er det avgjørende at vi kan sikre at hele landet skal ha et godt og likeverdig tilbud av teletjenester til rimelige priser, og til priser som er mest mulig like over hele landet. Samtidig skal Norge fortsatt være et ledende land innenfor IKT-sektoren, der ny teknologi tidlig tas i bruk. Det gir norsk næringsliv et fortrinn. Det må vi ta vare på og det må vi utnytte. Kristelig Folkeparti mener derfor det fortsatt er viktig å sikre et nasjonalt eierskap, og støtter Regjeringens forslag om at staten opprettholder 51 pst. eierandel i selskapet. Regjeringens forslag om delprivatisering og børsnotering er, som jeg tidligere var inne på, en oppfølging av en avtale som sentrumspartiene inngikk med Fremskrittspartiet og Høyre i forbindelse med budsjettbehandlingen for 1999. Det har derfor lenge vært kjent at det har vært flertall i Stortinget for å delprivatisere Telenor. Derfor har heller ikke debatten dreid seg om delprivatisering eller ikke, men om premissene for delprivatiseringen. Et svært viktig spørsmål er om staten skal la den nye kapitalen fra private tilflyte Telenor gjennom en emisjon, eller om staten skal selge egne aksjer og derved bringe penger inn i statskassen – og redusere statens risikoeksponering i selskapet. Videre handler det om tidspunkt for salg og i hvor stor grad en vil satse på spredningssalg. Regjeringens forslag i St.prp. nr. 66 om fullmakt til å vurdere om aksjekapitalen i Telenor ved børsintroduksjonen skal utvides med inntil 50 pst. av verdien av alle aksjene som blir solgt, men innenfor en ramme på maksimalt 25 milliarder kr, er et godt forslag. Dessverre er det blitt slik at det bare er sentrumspartiene som står fast på det Regjeringen og statsråden la fram for Stortinget. Arbeiderpartiet har bestemt seg for å oppheve alle begrensninger for Telenors investeringsiver og gir selskap og statsråd full frihet. Telenor ønsket i utgangspunktet en ramme på 30 milliarder kr. Regjeringens forslag i proposisjonen på 25 milliarder kr ble i svar til komiteen begrunnet med: «Et kapitalinnskudd på 25 mrd. kroner vil etter det departementet kjenner til, representere det største innskudd av egenkapital som noensinne er stilt til rådighet for et norsk selskap i en enkelt emisjon. Departementet vil bemerke at beløpet er et maksimumsbeløp.» Av proposisjonen framgår det at departementet ikke ser på Telenors forretningsstrategi som «ferdig framstilt». Videre slås det i proposisjonen fast: «Ut frå ei risiko-/porteføljevurdering vil difor staten vere tent med å redusere sin eigarposisjon i Telenor.» Rett nok vil statens eierandel reduseres også gjennom en emisjon. Men jeg kan likevel ikke se at det forslag flertallet i dag vil slutte seg til, innebærer redusert risiko for statens investeringer. Flertallet vil i dag foreslå at det ikke settes en grense for hvor mye aksjekapitalen kan utvides med gjennom en emisjon, verken i prosentandel av aksjene som blir solgt, eller en total øvre grense. Statens eierandel vil bli redusert, men dersom 100 pst. av inntektene fra aksjene som blir solgt, skal tilflyte Telenor i form av økt aksjekapital, vil ikke omfanget av statens kapitalinvestering i selskapet være endret. Kristelig Folkeparti har imidlertid ikke avvist å bruke emisjon i forbindelse med en delprivatisering. Vi deler et stykke på veg den oppfatning flertallet gir uttrykk for, nemlig at en del forretningsmessige avgjørelser må styret og deretter generalforsamlingen ta stilling til. Når det gjelder vurderingen av risikoen for plassering av statlig kapital, må statsråden og Regjeringen, ikke styret, ha ansvaret. Kristelig Folkeparti har forutsatt at Regjeringen og samferdselsministeren gjorde en slik vurdering i forkant, før de la fram proposisjonen. Vi har forutsatt at nettopp slike vurderinger har vært grunnlaget for at det ble forslått å sette en grense for hvor mye av inntektene fra aksjesalg som skulle kunne tilflyte Telenor gjennom en utvidelse av aksjekapitalen. Vi kan ikke se at det har skjedd så mye siden proposisjonen ble lagt fram, at det er grunnlag for å trekke andre konklusjoner. Vi registrerer at Arbeiderpartiet griper muligheten når Høyre og Fremskrittspartiet åpner for å la styret og statsråden få mer makt, og at sentrumspartiene dermed blir alene om å stå på det Regjeringen la fram. Det er interessant å se at Arbeiderpartiet og Høyre på en måte legger seg flat for selskapet, uten å legge politiske føringer fra Stortinget for bruken av slike summer. Det andre stridsspørsmålet er rabatt til småsparere som vil kjøpe aksjer, som incitament til å få flere til å kjøpe. Aksjeeierskap er langt mindre utbredt i Norge enn i de andre nordiske landene. Ved en privatisering av store statlige selskaper har en i våre naboland tidligere oppnådd ganske stor spredning i eierskapet nettopp på småsparere. Det skyldes delvis at det er mer tradisjon for å eie aksjer, men også at det er brukt rabatter og andre ordninger som stimulerer til kjøp av aksjer og fremmer spredt eierskap. Kristelig Folkeparti mener det vil være et fortrinn om vi kan oppnå et spredt eierskap i Telenor. Et spredt eierskap vil gi selskapet en større grad av forankring i Norge, og det er positivt med bred eierbasis og småsparere i hjemmemarkedet. Det gir nasjonal forankring og identitet og sannsynligvis kundelojalitet. Samtidig kan det fremme aksjer som spareform og alternativ plassering av formue. Det vil styrke kapitaltilgangen for norsk næringsliv om småsparere i større grad setter noe av sine midler i aksjer framfor på en bankkonto. Samtidig er det viktig i markedsføringen for aksjesalget at det går klart fram at det er risiko forbundet med aksjekjøp. Kostnader ved børsnotering, bl.a. provisjon til tilretteleggere og markedsføringskostnader, skal fordeles mellom staten og Telenor. Regjeringen ser utgiftene i sammenheng med inntektene ved aksjesalget og vil ikke foreslå at utgiftene blir dekket inn ved utgiftsreduksjoner på andre områder. Sammen med Høyre og de andre sentrumspartiene ber Kristelig Folkeparti Regjeringen utforme en ordning som sikrer rabatt til småsparere. Det kan være i form av rabatt ved kjøp av aksjer inntil et visst antall, eller ved premiering av langsiktig eierskap. Det er viktig at ordningen målrettes mot småsparere. Det er ikke noe poeng i å gi rabatt til store investorer. Det er altså slik i dag at Arbeiderpartiet ikke lenger står for det arbeiderpartiregjeringen har lagt fram. Men Regjeringens forslag er ikke helt uten støtte i Stortinget. På vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre vil jeg fremme forslag nr. 2, som er inntatt i innstillingen. Representanten Ellen Gjerpe Hansen har fremmet vårt felles forslag, forslag nr. 1. Ellers støtter Kristelig Folkeparti innstillingen.