Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-01-09:
Som jeg sikkert har sagt mange ganger tidligere fra denne talerstolen, er jeg glad i stortingsmeldinger og tilhørende komitéinnstillinger. De er sterkt undervurdert som faglitteratur. De er ofte velskrevet og klokt skrevet. De er kunnskapstunge, og de er ikke minst interessante som en slags stemningsrapport – altså skrevet på et bestemt tidspunkt, i en bestemt faglig, administrativ og politisk kontekst. Denne stortingsmeldinga og den tilhørende komitéinnstillinga som vi legger fram i dag, er ikke noe unntak. Den forteller leserne det som menes om ungdomsskolen i 2011 og dels 2012 – historikken, helsetilstanden i dag, og ikke minst hva slags ambisjoner regjering og storting har for ungdomsskolen framover. Som sagt fra flere tidligere: Vurdert ut fra dagens innstilling er det per dato liten politisk uenighet om kunnskapssyn, tematisk innhold, organisering, læringsmetodikk og finansiering når det gjelder ungdomsskolen. Jeg sa det samme i budsjettdebatten før jul, og jeg gjentar det nå. Og i den grad det er markert uenighet i denne innstillingsteksten, går det faktisk like mye på fortida som på framtida, jf. punkt 2.8. Om vi teller opp antall avvikende merknader – og jeg kom faktisk fram til 58 – kan det jo se ut som om det er noe uenighet her. Men som alltid er det farlig bare å telle når en skal finne fram til fakta som teller. For en merknad der det foreslås at Stortinget skal be regjeringa om å gjøre kommunene oppmerksom på en veileder utgitt av Utdanningsdirektoratet, er det liksom ikke mye opposisjon i, heller ikke i merknader som går på lokalt handlingsrom når det gjelder valgfagene. Det er mulig at opposisjonen går noe lenger her, men samtidig slår den samme opposisjonen fast hvor viktig det er med eksamen i de samme valgfagene. Her kan det heller ikke være store uenigheten. Vi har noen merknader som går på dette med kobling – en kobling vi alle er opptatt av – mellom grunnskole og ungdomsskole og videregående skole, at det skal henge godt sammen. Alle er enige, men opposisjonen har merknader først i innstillinga om at en skal samlokalisere barneskole og ungdomsskole, og senere i innstillinga at en vil samlokalisere ungdomsskole og videregående skole. Det blir ikke igjen mange barneskoler her i landet hvis vi skal gjøre det på den måten. En del av merknadene er også preget av at de enkelte opposisjonspartiene er internt uenige, f.eks. når det gjelder timetall, eller har behov for – og det ser en veldig tydelig ikke minst når det kommer til etter- og videreutdanning av lærere – å skrive ut sine egne primærstandpunkt på en veldig detaljert måte. Det er heller ikke særlig opposisjonelt, slik samlet sett. Eller leser jeg innstillinga feil? For innimellom fins det en lyst – fortsatt markert – fra enkelte opposisjonspartier til å innføre tallkarakterer, til å øke antall eksamener, til mer differensiering og til nivådeling. Legg merke til at en ikke slutter seg til flertallets gode formuleringer om å øke den sosiale kompetansen, og en slutter seg heller ikke fullt og helt til bl.a. at fysisk aktivitet skal sterkere inn i ungdomsskolen. Så spørsmålet for oss i SV – og jeg tror for regjeringspartiene samlet – er om det vi ser av denne typen merknader, mer er rester av en blå kunnskapspolitikk, at det nærmest er etterlevninger som er skrevet ut i denne teksten. Eller er det mer en forsmak på hva som vil komme ut i full blomst om vi får et regjeringsskifte ved neste valg? Jeg har sjølsagt mer lyst til å tro på det første, at det er så overbevisende riktig det vi nå driver på med under nåværende regjering, men jeg er jo redd for at det heller er det siste, at en her rent taktisk toner ned sine blå standpunkter for å hente dem fram igjen og la dem blomstre ut for fullt etter at valget er vunnet. Det er jo mye det samme som er Høyres så langt vellykkede strategi på de fleste politikkområder. Men SV er uansett, hva nå framtida måtte bringe som resultat av den type refleksjoner, veldig glad for denne ungdomsskolemeldinga. Den viser en god retning, den markerer en god pendelsvingning i retning av et breiere og mer moderne kunnskapssyn, den markerer en klar ambisjon om større metodisk mangfold, den viser veldig hvor nødvendig og riktig det er å heise opp statusen igjen for praktisk-estetiske fag og få tilbake likeverdighet mellom det akademiske, kunstneriske og håndverksmessige, og den er opptatt av, ikke minst, at det skal et helt samfunn til for å lage en god skole. Så dette ser veldig bra ut, ikke minst hvis vi nå får til et godt samarbeid framover med skoleeierne, nemlig kommuner og fylkeskommuner.