trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2019-01-17:
Saka gjeld å setja ned eit arbeidstidsutval for å greia ut ein gradvis reduksjon i dagens arbeidstid. Dette vert bl.a. grunngjeve med meir fritid, mindre stress og ein reduksjon av det materielle forbruket. Det er noko som Arbeidarpartiet meiner er sympatiske grunngjevingar, men vurderinga vår er likevel at folkets og landets behov er meir samansette, og at me difor ikkje kan støtta dette forslaget. Hos oss i Arbeidarpartiet vert det diskutert korleis enkelte yrkesgrupper kan ha ein så belastande arbeidskvardag at ein reduksjon i arbeidstida kan føra til at akkurat desse vil få moglegheit til å kunna stå lenger i jobb. Kanskje ville ein òg kunne klara å få fleire inkludert i arbeidslivet på den måten – at ein har ein arbeidskvardag innanfor desse yrkesgruppene der ein har betre helse, og der ein kan få eit godt liv samtidig som ein opplever at ein bidrar til verdiskaping til landet. Samtidig er det sånn at veksten i velferdsutgiftene framover tilseier både at me må skapa verdiar og at me må dela dei på ein rettferdig måte, bl.a. ved å få fleire i jobb og sikra ein god arbeidskvardag. Då er det ikkje rett å innføra eller å planleggja for å innføra ein generell reduksjon i arbeidstida for absolutt alle arbeidstakarar. I tillegg er vårt syn at arbeid er eit gode. Det er ei moglegheit for personleg vekst, for meistring, for sjølvrealisering. Det er òg noko som styrkjer fellesskapa i samfunnet vårt, det å ha det nettverket som ein god arbeidsplass med eit trygt arbeidsmiljø er med på å gje. Det betyr òg at det er viktig å sikra at arbeidet er godt, at det er helsefremjande, at det er ein seriøs arbeidsplass, sånn at dei positive effektane for folk og samfunn vert verkelegheita og kvardagen for alle. Sånn sett heng dette forslaget tett saman med dei to sakene me har diskutert nettopp, knytte til bruk av meir heiltid og ikkje minst løns- og arbeidsvilkår innanfor velferdsyrka våre. Det er noko som me i Arbeidarpartiet jobbar for, og det er òg dei samla årsakene til at me røyster mot forslaga i dette representantforslaget.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2019-01-17:
På 2018-landsmøtet i Høgre vart det gjort vedtak om å la tilsette få jobba meir i høgsesong, utan å overstiga årstimetalet i arbeidsmiljølova. Grunngjevinga var at ein ville utvikla heilårsarbeidsplassar med heilårsløn. Eg antek at det må bety at det krev ei lovendring å få til dette, elles ville ein ikkje gjort eit eige vedtak om det på eit landsmøte. Spørsmålet mitt er ganske enkelt: Er det slik at statsråden planlegg å leggja fram forslag om auka arbeidstid, i tråd med vedtaket på Høgres landsmøte?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2019-01-17:
Jeg vil følge opp temaet som Hadia Tajik tok opp, altså vårt forslag om at arbeidsgiveren må sannsynliggjøre sitt behov for deltidsstilling. Vi forholder oss da til helse- og omsorgssektoren, som det offentlige har full kontroll på enten gjennom egen aktivitet eller gjennom anbudsutsetting. Det som er den store utfordringen der, er helgeturnusene og å få dem til å gå opp. Mitt spørsmål er: Hvilke tiltak vil regjeringen gå inn for for å løse helgeturnusene ved en betydelig større andel heltidsstillinger, og hvilket ambisjonsnivå har regjeringen for heltidsstillinger innenfor helse- og omsorgssektoren? Dette burde være godt mulig å få til dersom en har en god organisering og gode lønns- og arbeidsvilkår.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2019-01-17:
Dette temaet har vi drøftet mange ganger. Som flere har vært inne på, og som representanten Martin Kolberg sa, er det en utfordring som vi må komme til livs. Arne Nævra sa det på en glimrende måte; han sa at det utvikler seg a-, b- og c-lag innenfor helse- og omsorgssektoren. Det er beskrivelser som vi kjenner oss igjen i. Så sier representanten Margret Hagerup at vi må drøfte arbeidstidsordninger, og jeg vil si til representanten at jeg er helt enig. Her er det flere parter som må være med. Det er helt opplagt at ledelsen, enten det er i butikk, i helseforetak eller i kommunen, må endre sin holdning, men også fagforeningene har et eget ansvar. Vi har behov for å ha en diskusjon om hvor mange yrkesgrupper som skal jobbe helg. Skal også mellomledere f.eks. innenfor helse- og omsorgssektoren i større grad jobbe helg, ikke bare helsefagarbeidere og andre som har mindre teoretisk utdannelse? Fagforbundets ledelse, slik jeg kjenner dem over mange år, har vært veldig opptatt av dette og av å finne løsninger som gjør at det blir en bedre fordeling av den belastningen det er å arbeide i helgene, for derigjennom å sikre flere heltidsstillinger. Når Fagforbundet har vært veldig opptatt av det, er det fordi veldig mange av deres medlemmer er medlemmer som i stor grad får belastningen ved mange helgeturnuser når ingen andre tar det, og mange av dem har deltidsstillinger. Jeg vil bare appellere til at dette er et spørsmål som regjeringa må gå videre med, og at fagorganisasjonene også i større grad tar tak i det og deler på de byrder som er der, samtidig som det gis betaling og arbeidstidsordninger for dem det gjelder, som gjør at det blir rimelig attraktivt å ta det. Det er, som Martin Kolberg sa, utfordringer som vi må komme til livs, og vi trenger ikke mange flere slike generelle debatter nå. Vi trenger debatter som viser hvordan vi konkret gjør det på område etter område.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2019-01-17:
Statsråd Hauglie sa i sitt innlegg at regjeringa ønsker å slippe alle «gode» velferdsaktører til. Det er regjeringas holdning. Aleris er vel da blant de «gode» aktørene til regjeringa. De er medlem av NHO Service og Handel. Men det som er interessant, er at de ikke får støtte fra NHO i rettssaken mot Fagforbundet. Det kan ikke bety annet enn at de er ikke så «gode» at NHO støtter deres atferd, for ellers hadde det vært helt naturlig at NHO skulle gi Aleris støtte. Det er jo noe de trenger. Mitt spørsmål er derfor: Er slike som Aleris blant dem når regjeringa sier slippe alle «gode» velferdsaktører til?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2019-01-17:
Jeg forstår svaret sånn at det som regjeringa legger i «gode», er alle dem som opptrer på en slik måte at de ikke blir dømt i rettsapparatet for sin atferd. Det er interessant å ha den holdningen, for det er en forståelse ute blant folk av at det er mange som holder seg innenfor lover og retningslinjer, men likevel ikke kan karakteriseres som «gode» velferdsaktører, fordi de balanserer på og utenfor det som folk ser på som etisk anstendig. Men mitt spørsmål går videre på et forslag som Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV har her, nemlig at dersom regjeringa setter ut velferdstjenester til slike kommersielle, skal det være et krav om at lønns- og arbeidsvilkår ikke er dårligere enn i offentlige virksomheter. Hvorfor kan ikke regjeringa støtte en slik holdning?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2019-01-17:
Lønns- og arbeidsvilkår innenfor det offentlige er et resultat av lang erfaring og et samspill mellom det offentlige og fagorganisasjonene, og en har kommet fram til at dette er det kompromisset en ønsker å ha for å sikre den kvalitet og kompetanse som en ønsker. Statsråden sier at en ønsker å følge opp kontraktene med kommersielle. Men problemet er at det i kontraktene ikke er definert krav til lønns- og arbeidsvilkår. Når det ikke er definert, kan lønns- og arbeidsvilkår bli et konkurransemiddel for de kommersielle for å få kontraktene ved at de da går inn for dårligere forhold. Det er det en vil stoppe med dette representantforslaget. Hvorfor kan ikke statsråden være enig i det, når en i forbindelse med forhandlinger med fagorganisasjonene har lagt nettopp de kravene til grunn når det gjelder sin egen virksomhet og sine egne ansatte?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2019-01-17:
Det er behov for å gå litt nærmere inn på forslag nr. 1, fra Senterpartiet og SV. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen sikre at skattefinansierte velferdstjenester drives av det offentlige og ideelle aktører, og legge fram en plan for gradvis opptrapping av offentlig og ideelt eierskap og drift.» Sånn vi i Senterpartiet ser det forslaget, er det et forslag som er en slags flaggparagraf. Det er et utsagn på akkurat samme måte som vi har når det gjelder full sysselsetting. Alle ser jo at en aldri kan få helt full sysselsetting, men det er ingen som reiser parolen «nesten full sysselsetting». Nei, det er full sysselsetting – sjølsagt – som er ambisjonsnivået. Hva vil jeg med dette? Jo, Senterpartiet har ikke noe problem med å komplettere offentlig og ideelt eierskap og drift med noen private selskaper. Det har bestandig vært private selskaper innenfor denne sektoren. Det har vært små private aktører, og de små private aktørene har opptrådt sånn at de leverer god og stabil kvalitet. De ønsker å ha en vanlig arbeidsbetaling for innsatsen de gjør, og – jeg vil si – de håper på en avkastning av innsatt kapital som er i overkant av det en kan få ved å sette pengene i banken. Det er selskaper som har opptrådt i den norske velferdstradisjonen, og disse selskapene er ikke noe problem for Senterpartiet, de er tvert imot en berikelse. Det som er et problem nå, er selskaper à la Aleris, som ikke opptrer i den norske kulturtradisjonen, men tydeligvis i den amerikanske, kortsiktige kulturtradisjonen, hvor det er et krav til fortjeneste som ikke hører hjemme i norske virksomheter. Derfor må de klippes nebbet på. Senterpartiet har ideologiske grunner til dette – det er kvalitet og langsiktighet. Det ble jo anført sterkest av tidligere sosialminister Magnhild Meltveit Kleppa, som sa at en ikke setter bestemor ut på anbud – en meget presis beskrivelse. Det som gjelder mennesker, er noe helt annet enn kjøp av snøbrøyting, bygg og anlegg. Snøbrøyting, bygg og anlegg er materielle ting, mens velferd gjelder mennesker. Det offentlige har et sørge-for-ansvar for mennesker, og det har et sørge-for-ansvar for de mest krevende omsorgsoppgavene. Alle de omsorgsoppgavene som private kommersielle selskaper ikke vil ta i, har det offentlige ansvaret for. Det må vi huske på. Det offentlige har ansvaret for utdanning, og det har ansvaret for forskning. Derfor har vi den linja vi kjører her. Senterpartiet støtter forslagene nr. 1, 2 og 3, som vi er medforslagsstillere på, og stemmer imot andre forslag.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2019-01-17:
Senterpartiet er imot Miljøpartiet De Grønnes forslag om en arbeidstidsreform som innebærer en gradvis reduksjon i dagens arbeidstid. Det ligger vel da implisitt at en også skal ha lavere inntekt, men det er jo slik at mindre arbeid innebærer, under praktiske forhold, også krav til å ha en høyere timelønn, for dermed å opprettholde den samlede inntekten. Miljøpartiet De Grønne har ikke sannsynliggjort at mindre arbeid vil bety mindre i inntekt, og her er vi ved noe av kjernen i saken. Det er en balanse mellom folks bruk av tida si til arbeid, til omsorg og fritid og til hvile, og dagens arbeidstid gir etter Senterpartiets vurdering en bra balanse, men vi må samtidig hele tida se på særordninger for ulike grupper av folk, f.eks. de som har et stort omsorgsansvar. Men det er Senterpartiets holdning at for de gruppene som har stort omsorgsansvar, bør en heller prioritere kortere arbeidstid framfor lengre ferie. Miljøpartiet De Grønne er ikke representert i komiteen, men det er SV, og SV sier i merknadene rett fram at en ser at kortere arbeidstid ikke kan gå på bekostning av lønnsinntekt til de ansatte. Da er vi altså ved kjernen i virkelighetens verden, nemlig at mindre arbeid må fordre en høyere timelønn. Og som flere har vært inne på: Det å gå inn for en høyere timelønn fordrer at en har en arbeidsproduktivitetsvekst i samfunnet som over tid gir grunnlag for denne høyere timelønna, og det kan ikke sies å være til stede. Derfor er vi i den situasjon at hvis en legger opp til en arbeidstidsreform som innebærer mindre arbeid, og en skal opprettholde det inntektsnivået som en har – som det kommer til å bli et sterkt krav om, sjølsagt – vil det måtte innebære en mer brutal, kortsiktig høsting av naturressursene for å få nok inntekter til å betale utgiftene i samfunnet. For det er jo slik som det har vært bestandig, at samfunnsregnskapet må gå opp. Det må være en balanse mellom forbruk og produksjon, og her er vi ved det sentrale, og dette er begrunnelsen for at Senterpartiet ikke kan gå inn for Miljøpartiet De Grønnes arbeidstidsreform om en kortere arbeidstid, noe som vi av erfaring har sett vil måtte kompenseres med en høyere timelønn, som det ikke er dekning for i samfunnet.
Solfrid Lerbrekk (Sosialistisk Venstreparti), 2019-01-17:
I praksis er retten til heiltid ei sjølvfølgje – vel å merka for dei som har fast jobb som røyrleggjar, snikkar, elektrikar, automasjonsteknikar, advokat, mekanikar eller prosessoperatør. Om ein i eit av desse yrka kjem til sjefen sin og seier at ein vil jobba mindre enn hundre prosent, får ein til svar: Kor er legeerklæringa for det? Men om ein jobbar som butikkmedarbeidar, barne- og ungdomsarbeidar, sjukepleiar eller omsorgsarbeidar, er ein nærmast garantert ein lang kamp for i det heile å få full stilling. Eg meiner at samfunnet tapar på at ein så stor del av befolkninga ikkje får utnytta potensialet sitt i arbeidslivet. For det fyrste: I nokre av desse yrka er kvardagen så hard at folk vert utslitne og uføretrygda lenge før dei har nådd pensjonsalder. Om det hadde vore ein riktig måte å få fram denne statistikken på, trur eg at dette talet hadde overraska dei fleste. Det er noko av grunnen til at mange er deltidsarbeidarar frivillig. For det andre: Det går direkte ut over tenestene på sjukehusa, i pleie- og omsorgsbustadene og i barnehagane når kontinuiteten vert så oppstykkja og delt. Det at velferdsstaten kan sjå seg tent med å losa folk ut i deltidsarbeid, med ekstremt krevjande og hektiske dagar, for så å sjå på at dei same kvardagsheltane vert uføretrygda når dei er 51 år, er for meg ei gåte. Eg mistenkjer at eit sånt system ser rimeleg ut sånn med ein gong, men eg tvilar sterkt på at det på lengre sikt er den beste måten å drive velferdsstaten på, verken økonomisk eller kvalitetsmessig. Med ein styrkt rett til heiltid ville kontinuiteten auka betrakteleg i desse yrka, og eg trur at folk ville stått lenger i jobb på sikt. Me har ikkje råd til å la vera om me skal tenkja på kor mange fleire hender me vil koma til å trenge i velferdssektoren i framtida. Dette har det vore snakka om i mange år no, og eg trur at ein lovfesta rett til full stilling må på plass for å koma lenger i arbeidet med heiltidskultur. Sjølvsagt skal det vera lov å jobba deltid, men då kan ikkje den eigentlege og vanlegaste grunngjevinga vera at jobben er for hard til å stå fullt ut i. Med det kjønnsdelte arbeidslivet me har i dette landet, er retten til full jobb ein soleklar likestillingskamp. SV fremjar forslaga fordi me meiner det er på tide å innføra denne retten, som i praksis er reell i mannejobbar, men ikkje i damejobbar. Me kan ikkje la kjønnsskiljet vera den einaste grunnen til denne urettferda, på sida av vikarierande argument som sparing av småkroner og meir døgnkontinuerlege turnusar. No er det på tide at Stortinget tek tak i denne skeivheita i arbeidsmarknaden.
Solfrid Lerbrekk (Sosialistisk Venstreparti), 2019-01-17:
Eg vil begynna med å gje forslagsstillaren ros for eit veldig godt representantforslag. Det er slik at kvaliteten på arbeidet som vert utført, heng tett saman med kva forhold den som utfører arbeidet, jobbar under, og i eit moderne og komplekst samfunn som me lever i, er me nøydde til å sjå til at desse to faktorane står i forhold til kvarandre. Dei siste åra har dette kome spesielt tydeleg fram med andre måtar å organisera velferdstenester på, då med tanke på private aktørar som har til hensikt å tena pengar på offentleg finansierte oppgåver. Det er òg ein hardt pressa kommuneøkonomi, der kvar krone som kan sparast, skal sparast. Dette går ofte på kostnad av dei tilsette. Det er heilt klart at når tilsette som skal gje omsorg til ofte veldig utfordrande brukargrupper, som f.eks. psykisk sjuke barnevernsbarn eller utviklingshemma, heile tida vert pressa på kor få dei kan vera på jobb, eller kor mange ufaglærte tenesta toler, har dette konsekvensar når det går føre seg over tid. Det har spesielt store konsekvensar når målet med denne typen drift er at eigaren av eit selskap skal mjølka ut offentlege skattekroner til seg sjølv. Når dei offentlege tilsynsmyndigheitene ikkje heng med i utviklinga, rett og slett fordi dei ikkje vert tilstrekkeleg finansierte og utvida sett i forhold til nye oppgåver, vert det veldig mykje å rydda opp i på dette området. SV har difor fremja fleire forslag til denne saka, der forslaget som utgjer den største endringa, er forslaget om at offentleg finansierte velferdstenester berre skal drivast av offentlege eller ideelle aktørar. Med det tek eg opp alle forslaga som SV har i innstillinga. Me stemmer òg for Raudts lause forslag om varslarar.
Solfrid Lerbrekk (Sosialistisk Venstreparti), 2019-01-17:
Dette forslaget har som intensjon å få arbeidslivet til å gå i retning av ein sekstimars arbeidsdag. Sosialistisk Venstreparti er for ein sekstimars arbeidsdag, men me meiner ikkje at Stortinget kan initiera dette i nokon særleg større grad enn ved langsiktige forsøksordningar. Dette er på grunn av at me er sterke tilhengarar av forhandlingsinstituttet, der bl.a. arbeidstida er noko av det som partane i arbeidslivet skal ha størst eigarskap til. Me meiner at ein sekstimars normalarbeidsdag er noko me bør ha som mål, men særleg i samarbeid med fagforeiningane og i den takt som dei er klare til å forhandla seg til. All arbeidstidsreduksjon som har vore tidlegare, har kome som resultat av forhandlingar, og for SV er det veldig viktig at dette prinsippet står seg. I tillegg er det viktig for SV å presisera at me ikkje vil kutta i løna til folk for å få ein sekstimars arbeidsdag. Me føreslår i denne saka å stilla til rådigheit forsøksmidlar som kan nyttast i samarbeid med partane i arbeidslivet til dette føremålet for vidare å synleggjera konsekvensane og resultatet av ei sånn ordning. Med dette fremjar eg SV sitt forslag i saka, og utover det vil SV støtta lause forslag nr. 2, 5 og 6.
Anniken Hauglie (Høyre), 2019-01-17:
Jeg mener at dette på mange måter er godt ivaretatt i arbeidsmiljøloven i dag gjennom de rettighetene som allerede er innført der. Jeg nevnte flere av dem i mitt innlegg – både den ansattes rett til en helere stilling når det skal ansettes nye, og den generelle drøftingsplikten som er mellom arbeidstaker- og arbeidsgiversiden i dag. Men det er ikke noen tvil om at det er utfordringer med deltidsstillinger i dag. Det er for mange som lyser ut for små stillingsbrøker. Da mener jeg at de to tiltakene jeg nevnte, er viktige, og de er allerede nedfelt i loven i dag.
Anniken Hauglie (Høyre), 2019-01-17:
Det er ingen tvil om at skift- og turnusproblematikken er et komplisert område som har vært utredet og drøftet gjennom mange år – også med partene. Vi hadde et eget arbeidstidsutvalg som så på skift- og turnusutfordringene. Som en konsekvens av Arbeidstidsutvalgets innstilling satte vi ned et partssammensatt utvalg som jobbet i ett år for å se om det var mulig å komme hverandre i møte når det gjaldt selve skift- og turnusproblematikken som var tatt opp i Arbeidstidsutvalgets innstilling. Partene kom ikke til enighet i det utvalget, men de har i etterkant kommet fram til andre typer avtaler. I Spekter og Sykepleierforbundet i statlig sektor og også i KS har man gått sammen og diskutert andre måter å løse den typen utfordringer på. Det som har vært gjort fra regjeringens side, som jeg også nevnte i mitt hovedinnlegg, er å styrke retten til hele stillinger og drøftingsplikten mellom partene.
Anniken Hauglie (Høyre), 2019-01-17:
Nå har regjeringen bl.a. satt ned dette ekspertutvalget som skal gjennomgå de ulike forholdene, også det som går på lønns- og arbeidsvilkår for de ansatte. Dette er underlagt Næringsdepartementet, så jeg må ta noen forbehold der, men første leveranse skal komme i løpet av utgangen av dette året. Parallelt med ekspertutvalgets arbeid ser barne- og likestillingsministeren på anskaffelsene innenfor barnevernet, og Kunnskapsdepartementet ser på rammebetingelsene for barnehagesektoren. Regjeringen vil komme tilbake til Stortinget på egnet måte etter hvert som det arbeidet er gjennomført og anbefalingene er kommet.
Anniken Hauglie (Høyre), 2019-01-17:
Dette spørsmålet minner på mange måter om en del av de spørsmålene jeg fikk i Stortingets spontantspørretime også. Jeg må be om forståelse for at jeg ikke kan kommentere utfallet av en rettssak. Det pågår nå en omfattende rettssak mellom Aleris og 25 av Aleris’ ansatte om lønns- og arbeidsvilkår, bl.a. ansettelsesformen. Nå får retten behandle saken først før vi – jeg holdt på å si – forhåndskonkluderer i saken. Men på generelt grunnlag mener jeg at det er viktig for norske helse- og velferdstjenester at man bruker de gode kreftene som er der ute, de som har ønsker og måter å drive tjenester på som er til det beste for pasientene, for brukerne, som tilbyr noe mer, og som kanskje bidrar til økt mangfold i tjenesteleveransene. Vi forutsetter at det er leverandører som oppfører seg ordentlig, som følger lov- og regelverk, og som gir de ansatte gode lønns- og arbeidsvilkår.
Anniken Hauglie (Høyre), 2019-01-17:
Det gjelder allerede i dag en forskrift om lønns- og arbeidsvilkår ved konkurranseutsetting og kjøp av tjenester fra det offentlige, og regjeringen forutsetter at statlige virksomheter følger opp de kontraktene man har inngått. Vi har nå også for første gang, i 2018, tydeliggjort dette i tildelingsbrevene. Jeg mener for øvrig at det vil skapes et kunstig skille mellom private og offentlige, hvor det offentliges tjenester per definisjon er gode, mens de privates per definisjon er dårlige, og et kunstig skille mellom kommersielle og ideelle aktører. Det som er avgjørende for regjeringen, er at de som leverer tjenester til det offentlige, leverer tjenester av god kvalitet, at pasientene og brukerne får ivaretatt sine behov, og at de ansattes rettigheter ivaretas på en god måte. Og så er det nødvendigvis ikke slik at fordi man ikke blir felt i retten, er man per definisjon god. Rettsavgjørelser kan jo også avdekke svakheter i et lovverk, som både storting og regjering har det privilegium å rette opp dersom man mener at det er behov for det.
Anniken Hauglie (Høyre), 2019-01-17:
Det er flere virkemidler myndighetene har og har tatt i bruk for å bedre og sikre ansattes lønns- og arbeidsvilkår. Man har f.eks. allmenngjorte områder, som gjør at man i realiteten har, om ikke minstelønn, så i hvert fall krav til at alle som er innenfor bestemte bransjer, skal ha visse lønns- og arbeidsvilkår. I tillegg har man den forskriften jeg viste til, hvor man stiller klare krav om at det skal være bestemmelser knyttet til lønns- og arbeidsvilkår for kjøp av tjenester eller anbudsutsettelse i offentlig sektor. Selv har jeg, som lokalpolitiker i Oslo, vært med på flere kjøp av private tjenester til offentlig sektor, hvor vi stilte klare krav til hvilke lønns- og arbeidsvilkår som skulle gjelde i de kontraktene vi inngikk. Så det er allerede i dag retningslinjer for det, og jeg forutsetter at det offentlige går foran i å sikre at lønns- og arbeidsvilkår ivaretas når man kjøper private tjenester.
Anniken Hauglie (Høyre), 2019-01-17:
Det er riktig at vi har satt ned et ekspertutvalg som kom med sine anbefalinger i fjor. Saken har vært ute på høring, høringsfristen var i fjor høst. Vi har fått mange innspill og tilbakemeldinger på utvalgets arbeid. Det er litt ulike synspunkter på de ulike forslagene som har kommet fra utvalget. Regjeringen har gått igjennom alle innspillene, og vi tar sikte på å komme med konkrete forslag i løpet av våren. Da vil Stortinget bli forelagt en sak, slik at vi kan få styrket varslervernet ytterligere. Stortinget har allerede, både etter forslag fra regjeringen og etter forslag fra Stortinget gjennom representantforslag, foreslått å styrke varslervernet, og det kommer til å komme flere forslag i løpet av denne våren.
Anniken Hauglie (Høyre), 2019-01-17:
Jeg mener at de som skal levere omsorgstjenester, bør ha som hovedformål å levere gode velferdstjenester til innbyggerne, uavhengig av hvilken sektor de skal levere innenfor. Det er kvaliteten på tjenestene som skal være den viktigste indikatoren som myndighetene skal vektlegge. Jeg ønsker ikke å gå inn på Aleris. Som jeg har sagt i tidligere svar, pågår det nå en rettssak. Den skal vare noen måneder, og så får vi se hva utfallet av den blir, og om det eventuelt er behov for å gjøre noen endringer i lovverket som følge av den. Nå jobber også et eget ekspertutvalg som skal se på kjøp av private tjenester, både omfanget av kjøp av private tjenester og hvordan offentlige penger kan brukes bedre. Lønns- og arbeidsvilkår er en del av deres mandat. Som jeg sa i et tidligere svar, skal utvalgets første leveranser komme ved slutten av dette året. Parallelt jobber også flere departementer for å se på omfanget av konkurranseutsettingen og hvordan en kan sikre at offentlige penger blir brukt på en bedre måte.
Anniken Hauglie (Høyre), 2019-01-17:
Det er jo ikke forbudt å tjene penger på næringsvirksomhet i dette landet. Det er viktig å huske at skal man drive privat, må man også gå med overskudd – hvis ikke kan man ikke drive. Premisset for representanten Moxnes er at han ikke ønsker en privat sektor innenfor dette området, og at dette aller helst skal statliggjøres eller kommunaliseres. Der er vi politisk uenige. Vi mener at private aktører er bra. Men vi mener ikke at all privat drift er bra for enhver pris. Det skal jo drives forsvarlig, og det skal drives kvalitativt godt, både sett fra et brukerperspektiv og selvfølgelig også fra et ansatteperspektiv. Det blir interessant å se ekspertutvalgets rapport når den kommer i løpet av dette året og neste år. Da vil vi kunne se både omfanget av konkurranseutsettingen og hvordan det offentliges penger kan brukes best mulig, for vi er jo enige om at offentlige penger skal brukes på en best mulig måte.
Anniken Hauglie (Høyre), 2019-01-17:
Det er riktig at Høyres landsmøte i 2018 vedtok flere forslag knyttet til arbeidsliv. Nå er det regjeringsplattformen vi forholder oss til, og der er det ingen vedtak om dette. Det er et vedtak i regjeringsplattformen om at vi skal følge opp arbeidet til Arbeidstidsutvalget. Det har vi begynt på, og så sitter vi alle nå og venter i spenning på en ny plattform som kanskje kommer i løpet av dagen, og da får vi se hva som står der. Først og fremst skal jeg nå følge opp det som står i den felles regjeringsplattformen.
Anniken Hauglie (Høyre), 2019-01-17:
Dette spørsmålet er kanskje litt på siden av det som forslaget vi behandler, egentlig handler om, å redusere arbeidstiden for alle. Jeg vil tilbakevise det premisset at de siste årenes økonomiske vekst bare har kommet en liten elite til gode. Jeg vil minne om at lønnsveksten i Norge har vært formidabel over mange år, og lønnsveksten i Norge har også vært langt høyere enn den har vært hos våre samarbeidspartnere og naturlige handelspartnere. De siste årene har det vært litt annerledes, men det skyldes oljeprisfall og annet. Levestandarden og inntektsveksten har vært formidabel for alle grupper. Så er det en diskusjon hvert eneste år, bl.a. i forbindelse med lønnsforhandlingene, om hvordan fordelingen av overskuddet i bedriftene skal være. Lønnsforhandlingene er jo ofte et resultat av bedriftenes bæreevne, og jeg mener at det tilligger partene også det ansvaret å bestemme hvor mye av veksten som skal fordeles på lønn, og hva som skal tas ut i utbytte. Der har jeg full tillit til at partene …(presidenten avbryter) (presidenten avbryter)
Anniken Hauglie (Høyre), 2019-01-17:
Nå har det jo allerede vært gjennomført en stor skattereform. Skatt er kanskje et av de viktigste virkemidlene man har for å omfordele, det være seg formuesskatt, utbytteskatt eller andre skatteregler. Stortinget har jo allerede hatt en stor skattereform, som det har vært et relativt bredt flertall for å gjennomføre. Det spørsmålet vi nå har til behandling, er jo om vi skal redusere arbeidstiden eller ikke. Regjeringen mener at det bør vi ikke gjøre. Det er på mange måter også et paradoks at vi litt tidligere i dag behandlet en sak der man ønsket å bruke lovverket for å øke stillingsprosenten til flere, altså bidra til at flere jobber mer. Dette forslaget handler altså om det motsatte, om at man skal bruke lovverket for at flere skal jobbe mindre. Jeg mener at det er viktigere å besvare problemstillingen til det første Dok. 8-forslaget enn til det siste.
Anniken Hauglie (Høyre), 2019-01-17:
Jeg synes representanten Lundteigen holdt et glitrende innlegg om mangelen på sammenheng i forslaget. Skal man redusere arbeidstiden, må det finansieres enten ved kutt i lønn eller ved økt produksjon. Det er et faktum som man ikke kommer unna. Jeg mener at den veien å gå er helt feil, i en tid da vi vil trenge mer arbeidskraft og være avhengig av at flere jobber lenger, om vi skal klare å finansiere den velferden vi alle setter så stor pris på. Pensjonsreformen er ett tiltak som vi har initiert for å sikre en økt bærekraft. Med den demografiske utviklingen vi har, er det et stort misforhold mellom det antallet personer som skal bli forsørget eller hjulpet av velferdsstaten, og det antallet personer som skal være med og finansiere det. Da er ikke svaret at alle skal jobbe mindre – svaret er at alle faktisk må jobbe mer, om vi skal klare å finansiere den velferden jeg tror vi alle setter stor pris på. Alternativet er kutt.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2019-01-17:
Det jeg synes er leit i denne debatten, er at man blander frivillighet og ufrivillighet når det gjelder disse deltidsstillingene. Dette blir gjort ubevisst eller bevisst. Når det er bevisst, er det selvfølgelig for å tilsløre problemene. Dette har vi sett i den offentlige debatten, og vi har sett det delvis i dag. Vi har som nevnt problemer innen servicenæringen, f.eks. butikker. Vår datter holdt på i to år, tror jeg, med deltidsstilling i en butikk. Hun fikk ikke tilbudt noen hel stilling sjøl om hun ønsket det – i to år. Vi ser det også i andre deler av servicenæringen. Men vi har også dette i HPO – helse, pleie og omsorg – som mange har påpekt. Det er der vi kanskje lettest ser dette problemet. Omtrent to av tre er deltidsansatt – to av tre! Vi har fått et a- og et b-lag og kanskje et c-lag på dette feltet. Vi har a-laget, som har fått hele stillinger og fast inntekt. Vi har et b-lag, med kanskje en 50–60 pst.-stilling. De shopper tilleggsvakter, som ofte er ubekvemme. Vi har også c-laget. De shopper alt, og bygger opp, som et hus av legoklosser, en full stilling. Da snakker vi om tilkallingsvakter, helgevakter osv. Jeg kjenner en som jobber på Dikemark. Han har jobbet i fire år med å bygge opp disse legoklossene til en full stilling og har ikke blitt tilbudt full stilling og fast ansettelse, som han ønsker. Fire år! Skal det være sånn? Jeg stiller det spørsmålet. Dette har selvsagt store følger, og det skaper stor urettferdighet. Det er åpenbart. Hele stillinger er et av de viktigste likestillingskravene. Det er nevnt her i dag. Dette gjelder kvinnedominerte yrker i stor grad. Blant turnusansatte i mitt fylke, Buskerud, er det kun 20,8 pst. heltidsansatte – 20,8 pst. – én av fem. Innenfor kommunal sektor er dette helt tydelig, og det varierer veldig. I mitt fylke har Flesberg 10,7 pst. heltidsstillinger – 10,7 pst. – altså ca. én av ti har heltidsstilling. Rollag har 23,4 pst. Det er veldig viktig at kommunestyrene og kommuneadministrasjonen tar tak i dette for å bygge opp en heltidskultur. For å oppsummere er det to grep man kan ta: Selvfølgelig gjelder det grunnbemanningen. Det er arenaen i budsjettdebatten. Det andre er selvsagt det man kan gjøre med arbeidsmiljøloven, m.m, og der har vi SVs forslag, som Solfrid Lerbrekk har gjort rede for.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-01-17:
Jeg er overrasket over at regjeringspartiene tilsynelatende sier seg så fornøyd med dagens situasjon. La meg minne om at 37 pst. av sysselsatte kvinner i Norge jobber deltid, halvparten av de ansatte i kommunesektoren jobber deltid, og faktisk er deltid hovedregelen for kommunal helse, pleie og omsorg. Så når vi her foreslår å styrke retten til heltid, er det fordi vi ikke er fornøyd med disse tallene. Vi hørte eksempler fra Mosjøen. Vel, jeg var hjemme i julen og snakket med mamma, som har jobbet som sykepleier i kommunen i hele sitt yrkesliv, og det er akkurat den samme utfordringer i Kirkenes. Faktisk mangler vi 6 000 sykepleiere og spesialsykepleiere i hele landet, mange av dem i kommunene og i eldreomsorgen. Men når vi vet at 50 pst. av sykepleierstillingene som lyses ut, er deltidsstillinger, kan man spørre seg om vi som politikere med hånden på hjertet kan si til unge i dag: Ja, bli sykepleier, du, det kommer til å gi deg en god og stabil jobbsituasjon med god lønn. Det er ingen kvikkfiks her, men en lovfestet rett til heltid burde være en selvfølge. Så må det jobbes i kommunene, og flere hele stillinger må lyses ut. Når vi også vet at grunnbemanningen må økes – og det kommer til å koste penger – må kommunene få det handlingsrommet. I Oslo har det rød-grønne byrådet jobbet systematisk med dette, med gode resultater. I barnehagesektoren settes det nå i gang et pilotprosjekt med vikarpool, som er fast ansatte vikarer med hel stilling. Dette har vi sett gode resultater av andre steder i landet, også i småkommuner. Vi snakker ikke her om kvinner som går ned til 80 pst. i en småbarnsfase for å få hverdagen til å gå opp – selv om det også burde vært tema for en egen debatt. Vi snakker om deltid som arbeidstidsorganisering, og at det er veldig vanlig rundt omkring i Norge. I noen store grupper er det nærmest hovedregelen: helse og omsorg, varehandel, hotell og restaurant. I alle fall hører ikke jeg noe svar fra regjeringspartiene på hvordan de vil ta politiske grep for å endre hvordan arbeidslivet vårt er organisert. Her har vi gode forslag på bordet: lovfestet rett til heltid, og at arbeidsgiver må sannsynliggjøre behovet for deltid. Det burde vi kunne enes om.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-01-17:
Det er interessant å høre, som også representanten Hadia Tajik peker på, at her kommer det egentlig fram at regjeringspartiene opplever dette som en situasjon vi egentlig ikke får gjort så mye med. Sånn er bare arbeidslivet i Norge. Sånn er det bare – det er ikke så mye vi kan gjøre med det. Vi kan oppfordre, vi kan be kvinner om å jobbe mindre deltid, men arbeidslivet er nå engang sånn. Da er det nettopp interessant, som det også ble påpekt her, at Norge er i en særstilling. Vi er i en særstilling med tanke på hvor mange kvinner, særlig, som jobber deltid i Norge, i det norske arbeidslivet. Da handler det om hvordan arbeidslivet er organisert. La meg ta et konkret eksempel. Gamvik kommune i Finnmark, en kommune som var på ROBEK-lista, hadde store utfordringer økonomisk. Så tok man grep, man bestemte seg for at dette skulle være en heltidskommune. Man omorganiserte hele helse- og omsorgssektoren på nytt; man sørget for at man gikk fra deltid til heltid. Da må en organisere arbeidsdagen annerledes. Da er det kanskje slik at en jobber litt på eldresenteret, og så jobber en litt på helsesenteret senere. Da får man en annen måte å organisere arbeidslivet på. Men man gikk fra deltid til heltid. Man konkluderte i kommunen med at det var billigere, kommunen sparte penger på det fordi man kunne ha mindre innleie, mindre vikarbruk. Det ble bedre tjenester, mer kontinuitet i helse- og omsorgstjenestene for befolkningen i Gamvik kommune, og man fikk mer fornøyde ansatte som både fikk en tryggere arbeidshverdag og en mer spennende arbeidshverdag. Dette er det mulig å gjøre hvis en politisk bestemmer seg for det. Mitt spørsmål til regjeringen er om man er fornøyd med det tempoet som man nå ser innenfor deltidsstillinger og endringene der i Norge. Det har praktisk talt stått bom stille i ti år, så med den utviklingen tar det tiår, på tiår, på tiår før vi ser vesentlige endringer med dagens virkemiddelbruk. Er det tilfredsstillende for regjeringen?
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-01-17:
Som også representanten Moxnes var inne på i sitt innlegg, ser vi at forholdet mellom det eierne av kapital sitter igjen med, og det arbeiderne sitter igjen med, blir stadig skjevere. Vi ser at kapitaleierne, eierne av arbeidsplassene, sitter igjen med en mye større andel av verdiskapingen enn tidligere. Så hører vi at statsråden og regjeringspartiene avviser at en omfordeling av arbeidstid og mindre arbeidstid for arbeiderne er en måte som de ønsker å bruke for nettopp å få til en bedre fordeling av verdiskapingen som skjer i samfunnet, på. Da er mitt spørsmål: Hvilke andre virkemidler ser regjeringspartiene og regjeringen for seg for å få til en bedre fordeling av de verdiene som skapes, og som tross alt er veldig store, men som er stadig mer skjevfordelt?
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-01-17:
Dette er overhodet ikke på siden av saken vi behandler i dag. Dette er tvert imot midt i kjernen av den, for litt av grunnlaget for hvorfor også SV støtter en reform som tar oss mot kortere arbeidstid, sekstimersdagen, og også foreslår flere prøveprosjekter med det, handler jo nettopp om at vi ser at man kan omfordele verdiskapingen og overskuddet på en bedre måte, og ta ut både den produktivitetsveksten vi ser, og også overskuddet i form av nettopp kortere arbeidstid. Så det går nettopp til kjernen av fordelingen mellom arbeid og kapital. Det er riktig at den fordelingen er skjevere i dag, og derfor er det interessant å spørre seg hvordan vi skal få til en bedre omfordeling. Derfor er jeg litt overrasket over at man utelukkende ser hen til lønn, og ikke i det hele tatt er villig til å diskutere hvordan man kan hente det ut i kortere arbeidstid.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2019-01-17:
Det er tilsynelatende slik at det er stor enighet om at heltidsstillinger skal prege norsk arbeidsliv. Allikevel har vi store problemer med å greie å gjennomføre det, spesielt innenfor omsorgssektoren, vil jeg si. Det er en utfordring vi bør komme til livs, for det er jo bevist, også i denne debatten, at man i andre land har klart å løse dette på en mye bedre måte. Jeg hører begrunnelsen fra statsråden og andre for å gå imot disse forslagene som her foreligger fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, spesielt forslaget om at arbeidsgiverne skal ha et ansvar for å bevise nødvendigheten av deltidsarbeid. Statsråden sier at de bestemmelsene vi har i dag, er tilfredsstillende. Men når situasjonen er slik at vi trygt kan si at utviklingen på disse viktige områdene innenfor arbeidslivet står stille, burde Stortinget kunne samle seg om, slik jeg også hører statsråden og regjeringspartiene argumentere for, at heltid er viktig, og at vi gikk et skritt videre. Men det vil man altså ikke. Det som er spørsmålet i debatten da, slik jeg hører dette, er hvorfor i all verden det er slik at regjeringen og regjeringspartiene er imot en gjennomgang av arbeidsmiljøloven med tanke på at dette skal bli enda bedre, med tanke på å håndtere situasjonen spesielt innenfor omsorgssektoren, men også innenfor service. Men det vil de altså ikke. De vil ikke gå det skrittet. Det er bare gjennom politiske vedtak og lovformuleringer vi kan drive arbeidslivet videre mot heltidsansettelser, også innenfor disse viktige områdene. Jeg skal ikke strekke argumentasjonen for langt, men at man ikke vil dette, ikke vil gå inn i en slik lovformulering, føyer seg inn i rekken av den diskusjonen og det skillet som går mellom Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet på den ene siden og regjeringspartiene på den andre siden. Det viser at det allikevel er et betydelig skille i synet på heltidsansettelse og deltidsansettelse i det norske politiske miljøet. Det har vi sett ved mange anledninger. Nå har det ikke vært noen dramatisk utvikling av antallet deltidsansatte i Norge i det siste – det er det helt åpenbart at det ikke har, og bra er det – men vi burde hatt evnen til å rydde opp i dette. Det er beklagelig at regjeringspartiene og regjeringen ikke er med på dette konstruktive forslaget.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2019-01-17:
Dette er en veldig alvorlig sak. Det er en alvorlig sak fordi den kommersialiseringen som vi ser høyrepartiene driver igjennom innenfor helse og omsorg, truer kvaliteten i tjenesten. Det truer enheten i tjenesten, og det truer likheten i tilbudet. Det truer også arbeidstakerne. Som det ble sagt av andre representanter, er det jo slik at arbeidstakere som har dårlige arbeidsvilkår, blir dårligere helse- og omsorgsarbeidere – selvsagt. Så er det en side ved dette som jeg mener det virkelig er betimelig å begynne å reise spørsmål om. Høyrepartiene kaller altså dette for mangfold. Finnes det ett eneste eksempel på at dette mangfoldet bedrer kvaliteten, bedrer arbeidsvilkårene og gjør det bedre for de eldre eller for mennesker i helsetjenesten? Hvilke eksempler har vi på det – når vi vet at alle de tunge brukerne innenfor helse, alle de tunge brukerne innenfor omsorg, må ha offentlig omsorg når det kommer til det harde? Det vil ikke de private ta i, for det tjener de ikke penger på. Dette fører meg til dette innleggets hovedpoeng, som ingen andre har berørt, og det er følgende: Høyresiden snakker jo alltid – Fremskrittspartiet særlig, men også Høyre – om skattebetalernes penger, at vi må bruke skattebetalernes penger fornuftig. Men her bruker man skattebetalernes penger til å legge til rette for privat drift, som skaper fortjeneste, og som føres ut av landet. Og til partiet for folk flest, som er representert her i denne debatten: Hva er det for noe? Er det bruk av skattebetalernes penger på en måte som tjener skattebetalerne og brukerne? Selvsagt ikke. Dette er nyliberalisme og en form for bruk av offentlige midler som undergraver både kvaliteten, arbeidstakerne og også befolkningen i sin alminnelighet, fordi det blir dyrere. Det finnes ingen bevis for at det er billigere å drive privat – det vil si hvis man ikke lar arbeidstakerne få dårligere arbeids- og lønnsvilkår, for da får man det til. Det er den politikken man står for, og det er det denne saken handler om. Og nå bør snart høyrerepresentantene gå opp og si hvorfor de vil bruke skattebetalernes penger på en slik måte.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2019-01-17:
Via presidenten til representanten Wiborg: Hans innlegg er fullt av besvergelser, men har ingen reelle eksempler. Manglerudhjemmet er blitt et eksempel som representanten Moxnes nå for så vidt har plassert der det hører hjemme, nemlig på et godt sted, men ikke som et eksempel på hvor bra det er å kommersialisere hele sektoren. Det representantene for høyrepartiene burde konsentrere seg om, er f.eks. sykehusene, som nå må innskrenke og innskrenke og innskrenke, samtidig som det etableres private alternativer – som må betales via sykehusenes budsjetter. Det sier seg jo selv hvordan det virker på utviklingen av kvaliteten og rettferdigheten i systemet, selvsagt gjør det det, for kommersialisering og privat drift har ett formål, nemlig at det skal tjenes penger på det, ellers hadde ingen andre gått inn i det. Og jeg må si: Statsråden sier her at hun ikke vil gå inn i det som knytter seg til Aleris. Nei, det har jeg respekt for, med tanke på det som handler om rettssaken. Men vi har altså en statsråd som ikke vil kommentere det faktum at de nå er kjøpt opp av store, internasjonale og kapitalistiske interesser, som har én hensikt, nemlig å ta fortjenestene på norske skattebetalere ut av landet til sine formål. Er det en god, sunn og riktig utvikling av denne delen av norsk helsevesen og av norsk omsorgsvesen? Selvsagt er det ikke det – hvis en vil ta vare på det genuint norske, vel å merke. Men hvis en vil legge til rette for internasjonal kapitalisme innenfor dette området, kan en gjøre det. Det er det de gjør, det er det regjeringspartiene sitter her i denne salen og gjør. Og jeg sier igjen til representanten Wiborg: Er dette til fordel for folk flest, eller er det til fordel for pengefolk flest? Det er selvfølgelig det siste. Det er liberalistisk ideologi som preger regjeringen og høyrepartiene, og som er drivkraften i den politikken de legger til rette for. De prøver å dekke seg bak uttrykket «mangfold». Dette er ikke mangfold. Dette er økonomisk liberalisme, og de bruker skattepengene til å legge til rette for det. Det burde veldig mange flere enn opposisjonen i denne salen opponere mot og ta til motmæle mot, særlig i Kommune-Norge, som må bære dette.
Leif Audun Sande (Arbeiderpartiet), 2019-01-17:
I dette forslaget er det veldig mange ting som vert tekne opp, som vert sende over til det utvalet som det vert snakka om. Det eg har lyst til å spørja statsråden om, er korleis ho følgjer opp dette, slik at Stortinget får svar på dei bestillingane ein har gjeve, på ein god måte, og at det står i samsvar med det som eigentleg var bestillinga.
Leif Audun Sande (Arbeiderpartiet), 2019-01-17:
Det er eit par ting som er nemnde her, som eg har lyst til å seia eit par ord om. Om medleverordninga og medleverforskrifta: Det er ikkje slik at Arbeidarpartiet er imot at folk skal jobba medleverturnus. Medleverturnus er noko som ein har, og som dei tilsette synest er bra, og som pasientane synest er bra – så det er ikkje det. Det me vil, er at desse ordningane skal vera inne på det same systemet som andre arbeidstidsordningar i Noreg når ein jobbar utover normalreglane i arbeidsmiljøloven, nemleg at avtalar vert inngått med fagforeining med innstillingsrett, og at ein på det grunnlaget vidarefører slike ordningar. Hadde ein f.eks. rekna arbeidstida på same måten i ein sokkelturnus som ein gjer i ei medleverordning, hadde sokkelturnusen fått dobbelt så lang arbeidstid. Poenget er at det klarar ein med dei reglane som ligg i arbeidsmiljøloven, og det burde me klara her utan å ha ei unntaksforskrift, som denne medleverforskrifta er. Så til dette med drift av offentlege tenester. Det er ikkje ideologiske grunnar til at Arbeidarpartiet synest at det offentlege bør driva ting. Det er praktiske, konkrete grunnar til det, fordi drifta vert betre på den måten. Outsourcing i storstilt omfang er ikkje ein god ting verken når private gjer det, eller når det offentlege gjer det, fordi dei tilsette vert meir misnøgde med slike ordningar. Det er trivelegare å jobba i det hovudselskapet ein jobbar for, og ein får mykje sterkare lojalitet til arbeidsgjevaren og til dei oppgåvene ein har. I tillegg slepp ein å kasta vekk pengar på administrasjon av kontraktar og anbodsutlysingar – og ikkje minst: Det som går til profitt, kan ein bruka til drift. Det er altså praktiske, konkrete kremmarhaldningar som gjer at ein står for dette. Det er høgresida som har ideologiske grunnar, som meiner at privat drift er så mykje betre enn offentleg drift, fordi private klarar å skapa så mykje meir. Det er ikkje tilfellet. Me varetek det med å seia at me òg ønskjer at andre slepp til, men då må det vera på eit ideelt grunnlag, og dei ideelle bidreg med mange nye idear. Dei har ikkje profitt som sitt viktigaste utgangspunkt. Til varsling: La det ikkje vera tvil om at Arbeidarpartiet er for å ha strengare reglar for varsling, men me har eit utval som har jobba med dette, og dei har konkludert. Dei har antyda tre modellar som me bør sjå på for framtida. Det er anten at Arbeidstilsynet vert styrkt, at det vert oppretta eit varslingsombod, eller at ein bør sjå på det som i Holland vert kalla varslarhus. Me har ikkje konkludert på kva me vil ha, men la det ikkje vera tvil om at me vil styrkja reglane for varslarane.