Borghild Tenden (Venstre), 2001-05-08:
Aldri før i historien har så mange mennesker levd i land som er preget av det vi kjenner som demokratiske styresett. De kommunistiske regimenes sammenbrudd etter Murens fall i 1989 bidrog til at store deler av Europa fikk fornyet fart i utviklingen i retning av fungerende markedsøkonomi. Det vi imidlertid også ser, er at en rekke land fortsatt ikke får oppleve utvikling av økonomien, og ofte heller ikke utvikling av det politiske system. Utviklingsministerens redegjørelse viser at Regjeringen viderefører store deler av sentrumsregjeringens bistandspolitikk. Dette er bra, fordi bistandspolitikk trenger kontinuitet og langsiktighet. Målet om en opptrapping av bistanden til de fattige landene bør stå fast. Vi er alle klar over at bistand på ingen måte gir det fulle og hele svaret på de utfordringene den fattige delen av verden står overfor. Globaliseringen skaper både nye muligheter og nye utfordringer. Vi opplever en stor velstandsøkning i enkelte deler av verden, men samtidig har vi ikke, til tross for økonomisk og teknologisk utvikling, vært i stand til å redusere gapet mellom de rike og de fattigste landene. Gjeldskrisen medfører at mange land ikke har egne ressurser til nye investeringer i sosiale og utviklingsfremmende tiltak. De fattigste landene får ikke samme tilgang til nye investeringer og markedsadgang. Venstre savnet derfor i redegjørelsen større ambisjoner for hvordan Norge kan bidra til reell utvikling i de fattigste landene gjennom å legge forholdene til rette for økte investeringer, gjeldslette og økt handel. Norge må være pådriver for at neste forhandlingsrunde i WTO reelt ivaretar utviklingslandenes interesser. Norge må gå inn for nulltoll for de minst utviklede landenes produkter, og at dette bindes i WTO. Norge må også arbeide for økt åpenhet i WTO, både overfor omverdenen og for å sikre større internt demokrati mellom medlemslandene. Bare slik kan WTO oppfattes å fremme et rettferdig internasjonalt regelverk. Norge må også gå videre i gjeldslettearbeidet. Til tross for økt støtte blant rike land til det internasjonale gjeldsletteinitiativet er det langt igjen før tiltakene er robuste nok. Det er derfor viktig at den norske gjeldsplanen sentrumsregjeringen etablerte, videreføres. Det er også nødvendig å øke koordineringen av gjeldslette for å effektivisere gjennomføringen. Bistand er politikk, både gjennom støtte til tiltak for å styrke demokrati og menneskerettigheter, og fordi bistand alltid er en støtte til den sittende regjering. Det er fortsatt nødvendig at Norge fryser deler av stat til stat-bistanden til et land som Zimbabwe. Samtidig mener Venstre at utviklingsministeren bør gå lenger: Det må gis klare signaler om at Zimbabwes status som prioritert samarbeidsland vil opphøre om man ikke ser klare tegn til forbedringer. Situasjonen i Zimbabwe understreker også behovet for å rette mer av den norske bistanden mot demokratibygging og menneskerettigheter. Demokrati er ikke en tilstrekkelig, men en nødvendig forutsetning for å sikre menneskerettigheter og en mer sosialt rettferdig utvikling. Det er også en viktig forutsetning for økonomisk utvikling. Uten et styresett hvor befolkningen kan kaste sine egne ledere ved valg, skapes det ikke tillit til en stabil sosial og politisk utvikling, noe som igjen er nødvendig for å sikre nye investeringer og produksjon. Venstre er opptatt av at arbeidet for å samordne statlige giveres politikk styrkes. Iveren etter å plante sitt eget lands flagg i annenmanns land har dessverre ofte vært uheldig stor. Men samtidig må det skilles mellom den bistand som har som mål å støtte statlige utviklingsplaner, og den bistand som har som mål å styrke det sivile samfunn. Mye av bistanden fra norske frivillige organisasjoner retter seg mot frivillige organisasjoner og er dermed med på å bygge et pluralistisk samfunn. Dette styrker alternative løsninger og demokrati, nettopp et slikt samfunnsliv som vi er så stolte av her i Norge.