Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-10-04:
Samhandlingsreformen kan betegnes som en omveltning av helsetilbudet i Norge. Mer ansvar og flere oppgaver flyttes fra de regionale helseforetakene til kommunene. Mer forebygging, bedre habilitering og rehabilitering vil være avgjørende for om reformen skal lykkes. For å løse de nye oppgavene i Samhandlingsreformen må kommunene bygge opp både fasiliteter og kompetanse. Den nødvendige kompetansen finnes ikke der i dag. Allerede i dag må mange kommuner la økonomiske hensyn veie tyngre enn kvalitet og faglig standard på tjenestene på grunn av presset i kommuneøkonomien. I Politisk kvarter i dag hørte vi dessuten at kommunene er redd for å få mindre penger enn forventet neste år. Dette er bekymringsfullt. Både statsministeren og helseministeren har den senere tid gitt uttrykk for at Samhandlingsreformen skal innfases gradvis. Det er nok en sannhet med modifikasjoner. Både medfinansiering fra kommunene og ordningen med betaling for utskrivningsklare pasienter settes i gang fra 2012. Kommunenes nye øyeblikkelig hjelp-funksjon skal imidlertid innfases frem mot 2016. Forpliktende avtaler mellom helseforetak og kommuner skal også gjennomføres fra 2012 – dette til tross for at deler av oppgavedelingen ikke er klarlagt ennå, f.eks. innenfor rehabilitering. Det er betimelig å spørre om to ting: Hvor mange kommuner er egentlig helt klare når reformen trer i kraft om tre måneder? Og: Hva skjer med de kommunene som henger etter? De finnes faktisk. Det er viktig nok en gang å påpeke at dette er en reform som innebærer endringer i alle kommuner i hele landet. En slik reform må implementeres i et tempo som passer. Selv om en del kommuner er godt i gang, er det andre som føler at reformen nærmest blir dratt ned over hodene på dem. Det tjener verken kommunene eller pasientene. Et annet tema: Det er trist å se at rettighetsfestingen av brukerstyrt personlig assistanse ikke er blant fokusområdene til regjeringen som ble nevnt i trontalen. Ordningen med brukerstyrt personlig assistanse er sentral for å fremme selvstendighet og uavhengighet for mennesker med nedsatt funksjonsevne. En slik assistanse må bli en individuell rettighet og må gjelde helt fra fødselen. Personer som har nedsatt funksjonsevne, må som alle andre få leve slik de selv ønsker. Livskvalitet, selvstendighet og mestring av hverdagen er målet. I Sverige delfinansierer staten kostnadene ved brukerstyrt personlig assistanse på en slik måte at kommunene faktisk har interesse av at flest mulig med assistansebehov søker denne ordningen. Det ville trolig vært en god løsning også i Norge. Jeg er bekymret for at vi får en meget begrenset og avgrenset ordning. Kristelig Folkeparti vil også ha fortgang i etableringen av dagtilbud for hjemmeboende demente. Kun 9 pst. har et slikt tilbud i dag. Dagtilbud gir mening i hverdagen og avlaster pårørende, og kan også utsette behovet for institusjonsplass. Kristelig Folkeparti har flere ganger foreslått å etablere stimuleringstilskudd til opprettelse av slike dagtilbud. Nå har regjeringen signalisert at dette vil komme i statsbudsjettet for 2012. Det har vi store forventninger til. I NOU 2011:11, Innovasjon i omsorg, legges det frem et forslag som de kaller Den andre samhandlingsreformen. Der den første reformen har hovedfokus på samhandlingen mellom kommune og spesialisthelsetjenesten, har Den andre samhandlingsreformen fokus på å mobilisere ressurser, og setter samspillet med familien, det sosiale nettverket og lokalsamfunnet i sentrum for oppmerksomheten. NOU-en sier følgende: «Det er nødvendig å tenke nytt om samspillet mellom de offentlige ordningene og det sivile samfunn, utforske de nye formene frivilligheten tar, og sette fokus på alternative arbeidsmetoder, driftsformer og organisering som utfordrer til medborgerskap.» Frivillige og ideelle organisasjoner bygger tillit mellom mennesker, mobiliserer individuell skaperkraft og omsorg og representerer tradisjoner og kunnskap som utgjør en tredje vei mellom stat og marked. Jeg har derfor til slutt lyst til å benytte anledningen til å utfordre regjeringen på tre ting: sikre at hensyn til sosial kapital og frivillighet blir samfunnspolitiske mål på linje med verdiskaping og bærekraftighet forenkle og avbyråkratisere frivillig og ideell sektor bidra til at det opprettes flere frivillighetssentraler og at det fokuseres mer på frivillig arbeid