Lars Sponheim (Venstre), 2005-11-24:
De budsjettrammene som blir vedtatt i kveld, er i all hovedsak en videreføring av Samarbeidsregjeringens forslag til statsbudsjett for 2006. Regjeringen vil skryte av omfattende endringer, en ny kurs osv., men i realiteten er ikke endringene større enn de ville ha vært i et litt omfattende budsjettforlik mellom den avgåtte regjering og et av de tidligere opposisjonspartiene. Det er imidlertid grunn til å stille seg spørsmålet om SV ville ha akseptert et tilbud fra den avgåtte regjering som innebar nøyaktig de samme endringer som de den sittende regjering har gjort. Svaret på det spørsmålet er etter alle solemerker nei. Det er så store forskjeller på hva SV mente om f.eks. skattepolitikken for bare to–tre måneder siden, og det de øyensynlig mener i dag, at det må være en av tidenes mest bemerkelsesverdige snuoperasjoner i norsk politikk. SV har tidligere raljert over skattereformen, «den høyredominerte skattepolitikken», som i all hovedsak har vist seg å være Venstres skattepolitikk: arbeid og kapital likt behandlet. Nå forsvarer SVs leder og finansminister Kristin Halvorsen skattereformen på en heroisk måte. Den satsingen på skole og utdanning, den kursendringen i miljøpolitikken og i utenrikspolitikken som SV varslet, er sporløst borte. Det er ingen tvil om at regjeringsdeltakelsen har vært et stort voksenopplæringsprosjekt for SV og kanskje ikke minst for finansminister Kristin Halvorsen. Ja, det er i grunnen rart at Regjeringen tør kutte i tilskudd til studieforbund og voksenopplæring, så bratt som lærekurven nå er. Det er også grunn til å spørre seg: Hva har SV egentlig fått gjennomslag for i det budsjettet som etter alle solemerker blir vedtatt her i dag? Det mest nærliggende er å peke på redusert maksimalpris i barnehagene. Her finner vi solidariteten i praktisk politikk: Gi til dem som allerede har, mens de som ikke har, skal få mindre gjennom kutt i kontantstøtte og generelle skatteskjerpelser – med mindre man eventuelt er medlem av LO og får fradrag – og andre målrettede endringer som gjør at studentbarnehager blir dyrere, og differensiert oppholdsbetaling i barnehager for foreldre med lav betalingsevne mange steder faller bort. Her er det grunn til å sitere Jens Stoltenberg fra før regjeringsskiftet: «Regjeringens politikk er ikke bare urettferdig, den er dobbelt urettferdig.» Det er særlig skatteopplegget til Regjeringen som har vært grunnlag for debatt etter at budsjettforslaget ble lagt fram 10. november. Ikke minst har debatten rast internt i regjeringspartiene, og det har kommet en skarp merknad fra «Mor LO» på Youngstorget. Det er ikke rart. Det Regjeringen legger opp til, er for det første en politikk som er svært dårlig for selvstendig næringsdrivende, småbedrifter og norsk næringsliv generelt. Det var vel å vente – det gikk man i og for seg til valg på. Selv om det er påtakelig at Bondelaget, som jo er en varm forsvarer av denne regjering, i brev til finanskomiteen ber om at så godt som alle skatteskjerpelsene Regjeringen foreslår, reverseres. Det som verre er, er skattepolitikken overfor vanlige lønnsmottakere. Der hvor Samarbeidsregjeringen foreslo betydelige skattelettelser for vanlige lønnsinntekter, reduserer Regjeringen lettelsene i minstefradraget – det fradraget som virkelig virker sosialt utjevnende i skattessystemet, kuttes med 1,25 milliarder kr. Det er feil det som i dag er sagt av representantene Schjøtt-Pedersen og Holmås, at det ikke er skatteskjerpelse for helt vanlige inntekter. Det er å finne i Finansdepartementets egen tabell på side 54 i tilleggsproposisjonen. Gjennomsnittsinntekter på knapt 400 000 kr får skatteskjerpelser i forhold til dagens skattenivå, viser Regjeringen selv. Derfor er ikke skatteprofilen for folk med vanlige lønnsinntekter mer sosial, slik Regjeringen hevder. Både i valgkampen og i tiden etter Regjeringens tiltredelse har vi mange ganger fått høre hvor fortreffelig det vil bli med en flertallsregjering, men samtidig at Regjeringen skal være ydmyk og lyttende til Stortinget – både egne stortingsrepresentanter og opposisjonen. Denne budsjettprosessen har i klartekst vist at det i beste fall er sannheter med visse modifikasjoner. Den største opposisjonen til hovedtrekkene i det framlagte budsjettforslaget har jo kommet fra regjeringspartienes egne stortingsrepresentanter, og de eneste Regjeringen har vært lyttende til i prosessen, er LO, hvor det har endt i et ullent kompromiss om at regjeringspartiene ber sin egen regjering om å vurdere forslagene om å fjerne fritaket på fri kost for arbeidstakere på sokkelen og hyretillegg for sjøfolk i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Hadde det vært noen vilje til å prioritere kost- og hyretillegg, så hadde Regjeringen og regjeringspartiene prioritert dette i stedet for f.eks. å bruke 115 mill. kr i skattelette til LOs medlemmer og andre fagorganiserte, og ikke skyldt på den avgåtte regjering, slik statssekretær Geir Akselsen gjorde på TV 2-nyhetene den 11. november. Venstre er enig i Arbeiderpartiets gamle leveregel om at vi må skape for å kunne dele. Det er imidlertid tydelig at Arbeiderpartiet har glemt det selv. Regjeringens budsjettopplegg er skreddersydd for å dele uten å skape. Nå skal det sies at aldri har vel en nyutnevnt regjering fått overta et statsbudsjett med en økonomi som går så godt og har så mange muligheter, i alle fall på kort sikt, som nettopp i år. Men det er nettopp når økonomien går godt, det må tas langsiktige grep og gjøres langsiktige innvesteringer. Dette er dessverre totalt fraværende i det opplegget som blir vedtatt. Jeg tror det er farlig, det er kortsiktig, og jeg håper Regjeringen bidrar til å rette det opp ved senere anledninger. Svakheten ved dette budsjettframlegget er at det ikke svarer på noen veldig viktige spørsmål: Hvordan skal vi øke landets inntektsside, og hvordan skal vi fornye inntektssiden ved å lage inntekter på nye og andre måter? Den nye næringsministeren har fått gleden av å starte en regjeringsperiode med 50 000 flere bedrifter å være næringsminister for enn det var for fire år siden. Hyggelig for ham, men også utfordrende, for det er viktig at når næringsministeren leverer fra seg stafettpinnen til en ny regjering om fire år, må ytterligere minst 50 000 bedrifter ha sett dagens lys, skal det være mulig å opprettholde dagens velferdsnivå. Tegner dette budsjettet en politikk for at næringsministeren skal lykkes med det? Jeg har ikke klart å se det så langt. En årsak til det er de mange målrettede kuttene mot små og mellomstore bedrifter Regjeringen legger opp til. Det åpenbare spørsmålet er hvordan vi skal sørge for å ha mange nok mennesker i dette landet som har penger, og som tør og vil lage nye arbeidsplasser med grader av risiko. Dette budsjettet er definitivt ikke et klapp på skulderen til de menneskene som skal plassere pengene sine i nye arbeidsplasser og bedrifter. Det er det motsatte. Dette er en trist dag for de mange som skal skape verdier. Det er f.eks. helt uforståelig for meg hvorfor Regjeringen fjerner tilskuddet til ulønnet forskningsinnsats i SkatteFUNN-ordningen. Dette er jo nettopp et tilskudd målrettet til nystartede bedrifter hvor aktive eiere jobber gratis for å utvikle sitt eget produkt, eller til selvstendig næringsdrivende som driver forskningsinnsats til glede for nye og eksisterende bedrifter. Spesielt merkelig blir dette med tanke på at det bare er et halvt år siden Stortinget bestemte at regelverket i SkatteFUNN-ordningen måtte rettes opp, slik at det ikke ble forskjellsbehandling etter selskapsform. Mange sentrale virkemidler som har skapt den positive økonomiske utviklingen vi er inne i, blir i dag fjernet. Målrettede skatte- og avgiftslettelser er blitt skatteskjerpelser. En offensiv satsing på forskning, utvikling og innovasjon er blitt til kutt på de samme områdene. En politikk for et fleksibelt arbeidsmarked reverseres, og den gamle forskjellsbehandlingen mellom ansatte i offentlig og i privat virksomhet videreføres. Det som skulle være en aktiv næringspolitikk, er en politikk for å kvitte seg med virkemidler. Representanter for regjeringspartiene har tidligere kritisert den avgåtte regjering for ikke å ha tilstrekkelig med verktøy i den næringspolitiske verktøykassen. Med dette budsjettforslaget har det vært en skikkelig storrengjøring i verktøykassen. Er det noe verktøy igjen i det hele tatt, er det i beste fall gammeldags. Det er vel kanskje ikke så rart at næringsminister Odd Eriksen etter spørsmål fra TV 2 om ikke Regjeringen fjerner verktøyet fra verktøykassen, svarer: «Ja, på mange måter kan du si det. Men samtidig har vi beholdt noe av den økning forrige regjering foreslo.» Det er ingen tvil om at Samarbeidsregjeringens budsjettopplegg var langt bedre tilpasset utfordringene i norsk økonomi både på kort og lang sikt enn det budsjettopplegget som får flertall i dag. Regjeringen bruker f.eks. hele det økte handlingsrommet, som nye anslag knyttet til folketrygden på 1,2 milliarder kr, på økte offentlige utgifter i stedet for en tilnærming til handlingsregelen gjennom mindre bruk av oljepenger, slik Samarbeidsregjeringen gjorde i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett i 2005, og slik Venstre, Høyre og Kristelig Folkeparti nå gjør gjennom å bruke 250 mill. kr mindre av dette økte handlingsrommet. I dagens behandling av statsbudsjettet står Venstre, Høyre og Kristelig Folkeparti samlet bak det forslaget til statsbudsjett som ble fremmet av Samarbeidsregjeringen. I tillegg fremmer disse partiene felles forslag til hvordan det økte handlingsrommet som følge av anslagsendringer i budsjettforslaget fra regjeringen Stoltenberg II, skal brukes. Vi bruker dette handlingsrommet til å styrke profilen på flere sentrale områder: utdanning, forskning, kommuneøkonomi, frivillighet og miljø. Våre forslag innebærer både lavere utgiftspress og redusert bruk av oljepenger sammenliknet med forslaget fra Regjeringen. I det hele tatt er det påfallende at Venstre, Høyre og Kristelig Folkeparti samarbeider bedre om budsjettet i opposisjon enn det Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet klarer å gjøre i posisjon.