Jan Tore Sanner (Høyre), 2012-03-29:
Det var knyttet store forventninger til fordelingsmeldingen. Resultatet må være en stor skuffelse. Gjennom flere år har mange av Stortingets – og det offentliges – debatter blitt henvist til fordelingsmeldingen, for der ville man se regjeringens strategier. Jeg tror vi alle husker Kristin Halvorsen, som under valgkampen i 2005 slo fast at fattigdommen kunne avskaffes. Hun sa: «Dette er jo ikke vanskelig, dette handler om politisk vilje.» På tross av sin ordrikdom vil dette dokumentet bli stående som et monument over brutte løfter, manglende strategi og tiltak for å bekjempe fattigdom. Etter snart syv år med rød-grønn regjering har vi langt flere barn som lever i fattigdom, vi har flere bostedsløse, ventetiden og køene til rusbehandling har økt, og skolen lykkes ikke med å kompensere for sosiale forskjeller. Disse fire områdene er sentrale for å måle om vi lykkes med å bekjempe fattigdom. Det siste, nemlig at skolen ikke lykkes med å kompensere for sosiale forskjeller, er kanskje det mest alvorlige, for hvis skolen ikke lykkes, ja så vil resultatene forplante seg i tiårene fremover. Unntaket – og det finnes heldigvis et unntak – er Oslo. I Oslo, hvor Høyres skolepolitikk er satt ut i livet, er det ifølge en av regjeringens rapporter påvist at man lykkes i større grad med å kompensere for sosiale forskjeller mellom elevene. Vi burde lære litt av dem som lykkes. Denne stortingsmeldingen burde handle om hvordan vi skal løfte dem som har falt utenfor, eller dem som er i ferd med å falle utenfor. Men når man leser gjennom innstillingen, får man nesten inntrykk av at formuesskatt er det som skal bekjempe fattigdom. Jeg tok tilfeldigvis et lite søk og fant ut at formuesskatt er behandlet 22 ganger i innstillingen. Formuesskatt kan bidra til å bekjempe norsk eierskap og norske arbeidsplasser, men det bidrar ikke til å bekjempe fattigdom. Jeg er glad for at det er bred enighet blant norske partier om at det er viktig å bekjempe fattigdom. Jeg synes det er skuffende at regjeringspartiene under behandlingen av denne innstillingen ikke har vist noen vilje til å forsøke å sy alle partiene sammen om strategier og tiltak for å bekjempe fattigdom. Jeg er derimot glad for at de fire ikke-sosialistiske partiene på mange områder har skrevet seg sammen i denne innstillingen. Det vi bl.a. er enige om, er verdien av den nordiske modellen – eller den norske modellen, som vi også velger å kalle den. Det er en modell som verken tilhører venstresiden eller høyresiden, men som gjenspeiler en del sentrale verdier som de nordiske samfunnene bygger på. Jeg synes det er verdt å understreke at dette ikke er en politisk modell, men at det er sentrale verdier som har vist seg bærekraftige og slitesterke både i oppgangstider og i nedgangstider. Men denne modellen er ikke skapt en gang for alle. Den må fornyes. Den bidro vi til å fornye på 1980-tallet. Den har vi bidratt til å fornye gjennom den siste sentrum–Høyre-regjeringen, både ved å legge til rette for verdiskaping og ved å utvikle gode velferdsordninger. Det er viktig å understreke at den nordiske – eller den norske – modellen handler om den trygghet som gode velferdsordninger skal gi, men den handler også om frihet og mangfold, om frivillighet, om evne til å ta risiko, og om markedsøkonomi og et fleksibelt arbeids- og næringsliv. Jeg vil gjerne også understreke at verdien av små inntektsforskjeller er viktig for Høyre. Vi mener at det er en del av den norske eller nordiske modellen, og at relativt små sosiale forskjeller også er noe av limet i vårt samfunn – hvor direktørens datter går på samme skole som arbeiderens sønn, og hvor relativt små inntektsforskjeller og flat struktur i arbeidslivet bidrar til mindre hierarki og et mer effektivt arbeidsliv. Høyre er nesten monomant opptatt av arbeidslinjen. Og hvorfor er vi det? Jo, fordi arbeid er veien til velferd, både for den enkelte og for oss som samfunn. Selvsagt skal de som ikke kan arbeide, kunne leve et verdig liv og ha økonomisk trygghet, men det er nødvendig med en tydeligere strategi for hvordan færre skal komme på Nav, og hvordan de som kommer på Nav, skal få raskere og bedre oppfølging. I går ble mange av oss for første gang, men jeg skjønner at det er et begrep som har levd i en del ungdomsmiljøer over tid, introdusert for begrepet å «nave», som visstnok skal handle om at man kan ta seg et friår og leve på trygd. Det skal vi ta alvorlig. Hvis slike holdninger er i ferd med å spre seg blant våre ungdommer, er vi på fullstendig feil kurs. Høyre er opptatt av at vi må bryte noen av de trendene, og da handler det først og fremst om å skape en bedre skole, hvor vi løfter de barna som er i ferd med å falle utenfor. Vi vet at de barna som ikke lærer å lese, skrive og regne i grunnskolen, i større grad faller ut når det kommer til videregående skole, og at altfor mange av dem finner veien til uføretrygd når de skulle vært ute i arbeidslivet. Jeg henviste innledningsvis til at man i Oslo har klart i større grad å kompensere for de sosiale forskjellene. Og hva er det man har gjort? Jo, det handler om tre viktige punkter. Det handler om at elevene får flere ressurser – at det kanaliseres flere økonomiske ressurser til skoler hvor det er mange elever som er dårlige i norsk. Det handler om å satse på dyktige lærere, slik at det på skoler hvor det er mange elever med dårlige norskkunnskaper, gis ekstra lønn til de gode lærerne. Det introduseres gode mentorordninger, slik at det blir attraktivt å jobbe ved de skolene, og det gis flere undervisningstimer. Ja, noen av disse elevene får et helt ekstra år med undervisningstimer, slik at de kan løftes opp på et høyere nivå. Høyre er opptatt av at vi skal satse på bedre lærere. Vi vet – og det er dokumentert gjennom internasjonal forskning – at gode lærere i løpet av noen år kan kompensere for de sosiale forskjellene mellom elever. Dette er vi nødt til å prioritere høyere. Så er Høyre også opptatt av at de som kommer til Nav, skal få raskere og bedre oppfølging. Derfor har vi over tid snakket om viktigheten av å innføre aktivitetsplikt for sosialhjelpsmottakere. Vi vet at det fungerer. Når man får et oppdrag, når man får lov til å arbeide, senker man igjen barrieren for å tre helt inn i arbeidslivet. Vi ønsker et forsterket og utvidet oppfølgingsløp for unge uføre, og vi er opptatt av at mennesker som går på attføring, skal få bedre opplæring i lese- og skriveferdigheter. Vi vet at nesten halvparten av dem som går på attføringstiltak, mangler grunnleggende lese- og skriveferdigheter, og uten grunnleggende lese- og skriveferdigheter faller man også raskere ut av arbeidslivet igjen. Og så er vi opptatt av at vi skal ha et raust og inkluderende arbeidsliv. Der mener vi at staten og det offentlige i større grad kan gå foran. Det er mange private bedrifter som har vist seg som pionerer. Det bør verdsettes. Blant annet gjelder det Telenor, som har spesielle programmer for å hjelpe personer med funksjonshemminger. Vi mener at staten og det offentlige i større grad bør gå foran. Helt til slutt vil jeg bare understreke viktigheten av frivilligheten og de sosiale entreprenørene. Vi vet at frivillige organisasjoner gjør en enormt viktig oppgave. Det samme gjør sosiale entreprenører med hensyn til å inkludere barn som kommer fra sosialt svake familier, i frivillige aktiviteter. Det at alle kan være med på felles arenaer, er viktig i kampen mot fattigdom.