Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-08:
Også jeg vil takke saksordføreren. Verdens fattigdom er ikke tilfeldig. Kampen mot fattigdom er en kamp for å endre urettferdige internasjonale maktstrukturer og maktstrukturer i enkeltland. Det er et arbeid der bistand er ett av flere virkemidler. Økonomisk støtte kan bidra til å flytte makt og ressurser og dermed gi mennesker makt over egne liv. 1 pst. av BNI til bistand er et formidabelt løft og en innfrielse av et viktig løfte. Regjeringa har lagt lista for framtidige regjeringer og gjort kutt i bistand til en høg politisk kostnad. Likevel – bistand løser aldri fattigdomsproblem aleine. Bistand er de små pengene som skal utløse de store. Rommet for utvikling handler om makt. Målet med utviklingspolitikken må være å endre maktstrukturene, gi stemmer til de stemmeløse – og særlig til kvinnene. Jeg vil da understreke alt det Marit Nybakk sa om utviklingspolitikk når det gjelder kvinner. Det er bra! Derfor er det ikke bare bistanden som skal være utviklingsrettet. Handelspolitikken må være det. Investeringspolitikken og vår politikk overfor Verdensbanken og IMF må være det. Som en sa på Doha-konferansen om finansiering for utvikling: Vi får ikke det vi fortjener, vi får det vi forhandler. Dermed handler det altså om makt. Skal de fattige landene oppnå utvikling, må de få styrke til å forhandle og plass rundt bordet der det forhandles. Det er bra at den snevre kretsen av land i G8 er utvidet med sentrale og etter hvert viktige land i G20. Men de viktigste avgjørelsene må tas i de fora der alle kan møte, og det kan de i FN. Hovedarbeidet med å løse klimakrisa, matkrisa og finanskrisa må gjøres i FN. Akkurat derfor er det så viktig at Norge og andre land fortsetter arbeidet med å modernisere FN. Vi kan ikke overlate hovedarbeidet med å løse krisene som har oppstått etter nyliberalismens herjinger, til de institusjonene – Verdensbanken og IMF – som brukte Reagans og Thatchers oppskrift til å praktisere nyliberalistiske krav overfor utviklingsland. Deres krav førte til mindre stat, mer dereguleringer og privatiseringer, og mindre muligheter for land til sjøl å løse problemer og stå til ansvar overfor sin egen befolkning når det gjelder de løsningene som ble valgt. Derfor er det viktig at Norge fortsetter å være tydelig overfor Verdensbanken og IMF i kravet om demokratisering og å avskaffe kondisjonalitetskravene som deregulering og privatisering. Sivilsamfunnet har vært tydelig på og en pådriver for behovet for samstemthet. Det er et godt eksempel på hvor viktig støtte til organisasjoner som driver opplysningsarbeid om nord-sør-spørsmål og reiser kritiske og konstruktive debatter, er, slik flertallet skriver i innstillinga. Vi er ikke i mål med samstemthetspolitikken, men dette er en bra start. Det er viktig med støtte til oppbygging av staten der den er svak og dårlig forankret, støtte til et aktivt sivilsamfunn og til næringsutvikling og oppbygging av privat sektor, herunder landbruket. Komiteen er klar på behovet for støtte til demokratiske institusjoner, deriblant parlamentene. I kvinnemeldinga sa vi at det er viktig å støtte kvinnelige parlamentarikere. Jeg har hørt flere eksempler på hvordan parlamentene blir overkjørt når det forhandles om avtaler med donorer eller med Verdensbanken og IMF. Det betyr dårligere forankring, og det betyr manglende muligheter for kontroll. Et eksempel er Afghanistan. Nylig arrangerte vi i SV et møte med to tøffe, dyktige kvinnelige parlamentarikere som tok initiativet til demonstrasjoner mot familieloven og brakte opplysninger om den til utlandet. Det var altså ikke en tilfeldighet at det ble kjent for oss. De var tydelige i budskapet sitt om at det er avgjørende at parlamentet får reell makt og innflytelse. Parlamentet har 27 pst. kvinner og representerer folket i langt større grad enn Karzais administrasjon gjør. Norge må sørge for at parlamentet inkluderes i beslutninger, og USA må gjøre det samme, sa de. Videre fortalte de om at kvinnelige parlamentarikere hadde kjempet for å beholde kvinnedepartementet. Foreløpig har de vunnet den kampen, men departementet har ingen økonomiske midler, til tross for at bistand også skal gå til kvinner. De bad om at noe av bistanden kanaliseres gjennom kvinnedepartementet. Slik vil det få makt og innflytelse og sikre at pengene faktisk kommer kvinner til gode. Jeg er fullt klar over at det ikke lenger er utviklingsministeren som disponerer disse midlene, men han kan gi disse gode rådene videre til Regjeringa. Meldinga diskuterer kapitalflyt, inkludert ulovlig kapitalflyt. Denne debatten er høyst aktuell, men ikke ny. Pengestrømmen har fra kolonitida og opp til våre dager gått fra sør til nord i form av renter og avdrag på lån, i form av at råvarer selges billig til nord, og i form av at transnasjonale selskaper eier ressurser i sør og tjener seg rike på det. Det nye er at debatten om ulovlig kapitalflyt og skatteparadiser er blitt tydelig på den internasjonale arenaen. Jeg vil gi ros til finansministeren og utviklingsministeren som har frontet kampen mot skatteparadis. Ifølge Eva Joly var den norske regjeringa den første som gjorde det. Hvert år taper de fattigste landene milliarder på grunn av skatteunndragelse og skattekonkurranse. Det er penger som kunne vært brukt til skole, helse og næringsutvikling. Hvem beriker seg så? Både den politiske og den økonomiske eliten og de transnasjonale selskapene gjør det. Dette er mye av grunnlaget for korrupsjon. Korrupsjon hadde ikke gått an uten at det fantes steder å gjemme vekk pengene. Det er bl.a. derfor en offensiv kamp mot skatteparadiser er så viktig. På lang sikt er dette arbeidet sammen med arbeidet for at land sjøl kan få større råderett over naturressursene sine, få mulighet til forvaltningsregimer som gjorde Norge rikt, og et politisk handlingsrom til å vedta lover og skjerme svake næringer og områder som skal bygges opp, slik Norge og andre land har hatt muligheten til, noen av de viktigste grepene for å løfte mennesker ut av fattigdommen og til verdige liv. Det er ikke lenger mulig å lukke øynene for den største krisa verden står overfor. Menneskeskapte klimaendringer truer morgendagen. De aller fattigste trues i dag. Ikke noen annen sak haster det mer å gjøre noe med. Løser vi ikke klimakrisa, når heller ikke verden tusenårsmålene. Ikke bare må verdens rikeste land ta det største ansvaret for å løse klimakrisa ved å få ned CO2-utslippene, verdens rikeste land må også ta hovedansvaret for at utviklingsland blir satt i stand til å tilpasse seg virkningene av klimaendringene. For når verdens fattigste blir utsatt for tørke, voldsomme uvær, oversvømmelser og miljøbelastninger gjør dette at de har mindre ressurser til overs for å skape et bedre liv for seg og sine barn. Når den globale oppvarmingen endrer værforholdene på Afrikas Horn, betyr det at avlingene slår feil og mennesker sulter, eller at kvinner og unge jenter må bruke flere timer på å hente vann. Vi i de rike landene må ta det største ansvaret for å få ned klimautslippene, utvikle fornybar energi, finne forutsigbare mekanismer for å finansiere teknologi i land som har den samme retten til en verdig levestandard som det vi har, men uten å gå vegen om CO2-utslipp – og ikke minst finne en mekanisme som sikrer fattige muligheten til tilpasninger. Verden må finne løsninger på klimamøtet i København. Det er behov for å finne nye finansieringsmåter. Et eksempel er det framsynte forslaget fra finansministeren om å auksjonere bort en del av de globale klimakvotene til dette. Kampen mot klimaendringene er både lokal og global. Før den brasilianske miljøvernforkjemperen Chico Mendes døde, snakket han om hvilke bånd som bandt den lokale kampen for å bevare regnskogen til en global kamp for sosial rettferdighet: «Til å begynne med trodde jeg at jeg sloss for å redde gummitrær. Så trodde jeg at jeg kjempet for å redde regnskogen i Amazonas. Nå forstår jeg at jeg slåss for menneskeheten.» Norge står i front for å redde regnskogen. Skogsatsinga er viktig for klima, biologisk mangfold og urfolks levegrunnlag. Den reduserer fattigdom, enten det skjer i Brasil, i Papua Ny-Guinea eller i Afrika. Slettinga av gjelda etter skipseksportkampanjen var historisk. Er det noe jeg vil huske med glede, er det nettopp dette. Det gikk et hurrarop gjennom den internasjonale gjeldsslettebevegelsen da utviklingsminister Erik Solheim annonserte denne gjeldsslettinga, for da kom illegitim gjeld på den internasjonale dagsordenen. Dette er noe vi i SV har kjempet for lenge, så derfor er jeg stolt over det som ble gjort. Det er ikke rettferdig at dagens befolkning i gjeldstyngede land skal fortsette å betale prisen for korrupt, skjødesløs eller politisk motivert utlånsvirksomhet som har skjedd videre. Komiteen gir utviklingsministeren ros for at Norge har tatt initiativ overfor Verdensbanken og andre land. Det er behov for å intensivere dette arbeidet. Gjeldsslette gir mer ressurser til viktige oppgaver, og det styrker demokratiet ved at landet blir mindre bundet av Verdensbanken, IMF og andre donorer.