Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
For å begynne med et par av spørsmålene og kommentarene: Jeg vet ikke om jeg skal konsentrere meg om representanten Andersens komplimenter eller om hennes angrep. Det er mulig det er valgfritt. Det enkleste er kanskje å si at jeg også er blant dem som kjenner glede ved å vaske opp, så her i denne debatten får selv den enkleste statsråd og den enkleste husmor ordet, og det kan vi iallfall sammen glede oss over. La meg så si om Mauken–Blåtind at det er hevet over tvil at vi har behov for to store regionale skytefelt i Norge – ett i nord og ett i sør. Der er jeg ikke i stand til å gi noe gratis ved dørene. Men det er også hevet over tvil at vi ikke har maktet å etablere den dialog med reindriftsinteressene som Stortinget forutsatte i og med vedtaket for noen år tilbake. Og jeg har funnet det riktig – i lys av sakens utvikling og den manglende dialog – å gjøre et forsøk på å etablere denne dialogen med reindriftsinteressene i området, ikke fordi jeg tror det blir veldig lett, men fordi mange gode råd peker i den retning. Imens er det andre deler av prosjektet som kan settes i arbeid innenfor de eksisterende felt, og som i denne sammenheng ikke burde framtre som spesielt kontroversielle. Jeg har det håp at framdriften av selve prosjektet ikke vil bli vesentlig forstyrret av det. I det ligger det at målsettingsformuleringene i proposisjonen ligger fast, med mulighet for eventuelle justeringer, om det skulle være helt påkrevd i lys av dialogen. Men det er ikke det som i utgangspunktet ligger i kortene. Det har jo tatt tid å drive fram Stortingets vedtak. Det var – må jeg si – kommet kortere enn jeg trodde da jeg ble statsråd, og slik sett er den forsinkelsen som ligger i det jeg nå har sagt, og det brevet som ble sendt til reindriftsinteressenes advokat, ikke i seg selv noen stor forsinkelse. La meg så si til den helt generelle debatten om Forsvarets investeringssituasjon at jeg i utgangspunktet ikke har noen problemer med å dele forsvarskomiteens beskrivelse av situasjonen. Det kan kanskje skyldes at det ikke er så lenge siden jeg var medlem av komiteen. Det er iallfall en iøynefallende forklaring. Og selv om en kan ha mange analyser av hvorfor det har blitt slik – Høyre og Fremskrittspartiet har naturligvis med full rett sin forklaring – er det også andre og jeg vil si enda mer dyptpløyende og alvorlige forklaringer på dette, i tillegg til det som eventuelt måtte følge av Stortingets budsjettbehandling. Det består i at driftsbudsjettene i Forsvaret spiser opp en stadig økende andel av forsvarsbudsjettet. Vi kan, for å si det karikert, komme i en situasjon hvor Forsvaret i 2015 – for å ta et tall – består av en masse mennesker på lønningslistene, men uten moderne våpen. Det er en illustrasjon på Forsvarets situasjon. Vi er nødt til å skaffe plass for en den fornødne materiellfornyelse gjennom å slanke Forsvarets driftsorganisasjon. Vi må, for å si det enkelt, slutte med å forberede oss på den tredje verdenskrig som forhåpentligvis ikke kommer, gjennom en gigantisk mobiliseringsorganisasjon som drives på fredstid, og som på mange måter planlegger – selv om jeg overdriver – for en konfrontasjon som er preget av den kalde krigens analyser. Sånn er det lite sannsynlig at vi kommer til å møte framtidas behov for forsvar. Det er de illustrasjonene vi ser i Kosovo, i Bosnia eller for noen år siden i Libanon og andre steder, som illustrerer hvor norsk forsvar må være med for å bidra til å trygge freden, både i Europa og i verden. Og det å bidra til å trygge freden i Europa og i verden er ikke noe annet enn forsvar av Norge. Også det er en del av forsvaret av Norge. Der vil jeg minne om den erkjennelse vi kom til etter to verdenskriger. Vi trodde vi kunne sitte musestille og la alle andre ordne opp i sine konflikter, og så ville vi gå skadesløse. Både første og annen verdenskrig viste at det ikke var mulig, og derfor kan vi heller ikke nå definere forsvaret av Norge som noe annet enn det å delta aktivt i sikkerhetspolitisk og forsvarspolitisk samarbeid i Europa og globalt. Men fortsatt møter jeg noen gamle – og intet ondt være sagt om de gamle, det går den vegen med oss alle – som har den analyse at det vi gjør utenfor landets grenser, er noe annet enn forsvar av Norge. Det må det bli slutt på, og det er i økende grad noe det blir slutt på. Forsvarsdebatten er blitt mer interessant og mer sammensatt enn som så. Svaret på dette er et nytt, stort, samlet grep, hvor vi i løpet av få uker får to store innspill, Forsvarsstudien 2000 fra forsvarssjefen og innstillingen fra Forsvarspolitisk utvalg, som danner det vesentlige fundament for Regjeringens arbeid med det nye langtidsprogrammet, hvor vi så å si legger alle ting til side og sier: hvor står vi nå, og hva gjør vi nå? – for å skape denne sammenhengen mellom oppgaver og mål på den ene side og Forsvarets struktur, ressurser og økonomiske midler på den annen side. Det store, samlete grepet kommer til å bli smertefullt for mange, enten de er oberster eller ordførere eller har andre utgangspunkt for sitt forsvarspolitiske engasjement. Vi er nødt til å skape sammenheng mellom Forsvarets mål og oppgaver på den ene side og struktur og midler på den annen side, og der håper jeg på et godt og tillitsfullt samarbeid med Stortinget. Innenfor rammen av et slikt løp måtte vi altså slå fast – og det tror jeg min forgjenger skjønte da hun varslet den reviderte investeringsprofilen i fjor vår – at det ikke var plass til 10-11 milliarder kr til å fornye kampflyene nå. Det betyr jo ikke at ikke kampflyene vil ha sin sentrale rolle i framtiden – det tror jeg også Forsvarsstudien kommer til å understreke – men vi kan altså klare oss med effektiviserte og moderniserte F-16 fly fram til 2012-2015, og det er noe helt annet enn det vi opplever med fregattene. Én har sunket, og de andre er 30-40 år gamle og er ikke liv laga i et slikt tidsperspektiv. Og her blir vi aldri enige med dem som går mot fregatter i salen, men som tapte voteringen. Dette er et så vesentlig innslag i Norges suverenitetshevdelse i nærområdene, havområdene, det kollektive forsvar, det nasjonale forsvar, at fregatter må vi ha. Og så vil jeg si til representanten Restad at han går gjennom en åpen dør når han understreker behovet for at Regjeringen passer på at vi her må ha de fornødne gjenkjøpsregimer på plass. Jeg har ikke det minste imot den formuleringen som ligger i komiteinnstillingen, så mye mer som det jo er en blåkopi av det som også står i proposisjonen, men i en litt annen form. Vi akter selvsagt, når vi investerer 14 milliarder kr i nye fregatter, å sørge for at vi har en verdiskaping i Norge og skaper norske arbeidsplasser som har en tilsvarende motverdi gjennom gjenkjøpsarrangementene. Det er Regjeringens plikt å sørge for at det sikres også i den nye situasjon hvor vi nå altså har fått et brudd mellom Bazan og Umoe Sterkoder. Det er andre interessenter ute, som kjent, og vi følger med i dette til daglig, ikke bare på Regjeringens vegne selvsagt, men også på Stortingets vegne i henhold til den komiteinnstillingen som er lagt fram. Det er selvsagt negative virkninger ved å kansellere eller utsette kampflyprosjektet, men det er altså en utsettelse i reell forstand. Jeg har forsøkt å trøste representanter både for Eurofighter og Lockheed Martin med å si at nå får de bedre tid til å forberede seg. De tok ikke den helt på sparket, men det er jo sant at vi ønsker å vedlikeholde en dialogsituasjon med både Lockheed Martin og Eurofighter for å finne ut av hvem som er best. Det er grunn til å tro at begge selskaper er interessert i den dialogen. Vi kan ikke forlange kansellering på den ene siden som vi gjør i og med dagens vedtak, og samtidig oppfylle alle gjenkjøpsmuligheter, men jeg tror de er interessert i å beholde de kontrakter som er inngått – de er juridisk forpliktende – og så er de interessert i å holde en åpen dør mot norsk næringsliv og norsk industri med sikte på framtiden. Og jeg viser til mitt svar til komiteen på et konkret spørsmål i så måte. Det er ikke fullgodt i forhold til det Eurofighter helst ville, eller i forhold til det amerikanerne helst ville, men det er altså et bedre alternativ enn absolutt ingen ting, og jeg har grunn til å tro at representanten Røsjorde har rett. De stiller seg i og for seg litt dumt i den videre konkurranse om de skulle overdrive sitt eventuelle behov for hevnaksjon i den nåværende situasjon. Det tror jeg er en helt riktig analyse. MTB-prosjektet er kommentert fra flere i salen, ikke minst fra saksordføreren. Vi har en ny situasjon gjennom denne våren, i og med at forsvarssjefen ikke bare anlegger økonomiske argumenter mot MTB-ene, men også sier at han vil fremme en vurdering i Forsvarsstudien av MTB-våpenets framtidige plass i Forsvaret. Og da skylder jeg selvsagt som statsråd å ta imot de rådene. Det motsatte ville være som å være ordfører i en middels stor – for ikke å si en liten eller en stor –kommune og si at jeg akter ikke å høre på rådmannen før jeg fremmer min innstilling eller mine saker til vedtak i kommunestyresalen. Det er en nøyaktig parallell, og det betyr verken grønt lys eller rødt lys for MTB-ene, det betyr gult lys – og gule lys kan som kjent gå begge veier.