trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Eg har tidlegare i dag skrytt av Regjeringa fordi den har gjort det den meinte var rett, og ikkje det regjeringspartia gav inntrykk av at dei ville gjere i Europa-spørsmål. Dette har vi då sett på fleire område i den utmerkte utgreiinga som utanriksministeren hadde for Stortinget, der han peika på kor viktig det er med samarbeid med Europa – som statsministeren har framheva i fleire taler, bl.a. den det ofte er referert til, i Tyskland – og streka under kor viktig det er at vi er med i Schengensamarbeidet osv., og no ny avtale med Europol. Mykje av dette er viktig, og vi er samde i det. Så framheva også statsministeren at det er brei konsensus i Norge om Europa-spørsmål – det er det truleg. Eg ser likevel at det kan vere litt diskusjon om det i Regjeringa, for bl.a. gjekk statsråd Enoksen i byrjinga av desember ut i radio, hugsar eg, og streka under at Regjeringa på nokre område ikkje hadde nådd dit ein skulle ønske ein skulle nå, bl.a. i EU-spørsmål – og det var tydelegvis i litt anna retning enn det som f.eks. statsministeren gav uttrykk for. Statsministeren streka under behovet for og verdien av at EØS utvida seg austover, og av utvidinga av EU, og Enoksen svarte at på dette punktet kunne han ikkje vere samd med sin sjef. No veit ikkje eg kva vekt ein skal leggje på slike utsegner – kanskje skal ein ikkje leggje vekt på det i det heile. Statsministeren får gi ei vurdering av om vi skal bry oss om det. Men det er litt interessant å vite om alle partia i Regjeringa står bak den politikken som no blir ført, og som er framheva her i utgreiinga, eller om det er slik som Dag Terje Andersen sa i ein tidlegare debatt her, at rett nok står alle partia bak, men det er nokre som står veldig langt bak. Er det slik vi skal forstå haldninga i Regjeringa?
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Representanten Blankenborg la tyngdepunktet i sitt innlegg på EU-relaterte spørsmål – det er det all mulig grunn til. EUs utvidelsesprosess berører også Norge og norske interesser. En utvidelse av EU betyr også en tilsvarende utvidelse av EØS. EØS-avtalen er en dynamisk avtale som utvikles stadig, nye elementer legges til, og det er viktig at en fra Regjeringens side følger nøye opp de nye temaene som legges inn i EØS-avtalen, og de bestemmelser som også vil få betydning for norske interesser. Derfor understreket også utenriksministeren i sitt innlegg den betydning det har å holde kontakten og dialogen ved like, og også samarbeidet med arbeidslivet og næringslivet i Norge for å sikre norske interesser. Det gjelder ikke minst fisk, som utenriksministeren særlig nevnte. Så kommer påstanden fra Blankenborg om at en ikke kan se at det er noe påfallende initiativ – jeg tror det var det ordet han brukte – når det gjelder EU-relaterte spørsmål. Og han konkretiserte dette i forhold til Schengen, Europol, narkotikasamarbeid og utvidelsesprosess. Men samtidig summerer Blankenborg opp disse inntrykkene ved å gi både statsministeren og utenriksministeren ros for det initiativ og de uttalelser som er kommet i ulike sammenhenger, og for den måten dette er fulgt opp på. Det er derfor ikke så enkelt å få konkret inntrykk av hva misnøyen, denne dulgte kritikken, består i, og jeg vil gjerne utfordre Blankenborg på å være mer konkret i forhold til hva som savnes av initiativ fra Regjeringens side. Så vil jeg helt til slutt spørre Blankenborg om dette kravet fra Jagland i går, gjennom Dagsavisen, om at en må reforhandle EØS-avtalen – en avtale som stadig dynamisk utvikles, men som altså Arbeiderpartiets leder og parlamentariske leder mener skal reforhandles: Hva ligger det i et slikt utsagn?
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Jeg er enig med representanten Petersen når det gjelder Europa-debatten, at det er viktig at en erkjenner de faktiske forholdene. Det gjelder selvfølgelig de begrensninger som Petersen i dag var mest opptatt av, men det gjelder også de muligheter og de positive sider ved de faktiske forhold, som Petersen dessverre var mindre innom. Jeg får en sterk fornemmelse av at når Høyre og Petersen uttrykker utålmodighet og kanskje også misnøye med tingenes tilstand, og legger inn en mer eller mindre skjult kritikk eller misnøye med Regjeringens håndtering av ulike Europa-spørsmål, er det like mye uttrykk for en misnøye med det svar som folket i folkeavstemning gav i forhold til viktige premisser for vår Europa-politikk. Jeg tror det er viktig at en har en nødvendig erkjennelse av de faktiske forhold og hva det innebærer av muligheter, men også hva det faktisk betyr av begrensninger. Dette er en balanse som vi må ha med oss. Jeg er enig i at vi må ha en åpen, løpende debatt om Europa-politikken. Jeg er også enig i det Haakon Blankenborg sa, det må være en debatt hvor en heller ikke frykter konklusjonene. Men det må også være en debatt hvor en har respekt for det at folket har talt og gitt de folkevalgte en klar instruks. Så er jeg glad for at Petersen gav seg tid til å gi fortjent ros til utenriksministeren når det gjelder vel utført arbeid som OSSE-formann. Men jeg la også merke til at karaktergivningen når det gjelder redegjørelsen, falt inn i et velkjent mønster, nemlig at enhver redegjørelse som kommer fra statsråder og fra Regjeringen, blir møtt med en forutsigbar kritikk. Jeg synes redegjørelser kunne fortjene en mer nyansert vurdering enn den Petersen gav seg tid til.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Jeg syns representanten Gundersen hadde et interessant og balansert innlegg, som også avspeilte noe av den faglige innsikt som han har når det gjelder ulike EU-spørsmål, hvor han riktignok ikke alltid har fått rett ut fra faglig vurdering, og hvor vurderingene i de politiske systemene åpenbart har måttet overraske juristen, professor Fridtjof Frank Gundersen. La nå det ligge. Jeg merket meg at han i avslutningen oppsummerte noe av ulempene og fordelene i forhold til et EU-medlemskap, og heftet seg ved at vi økonomisk sett må være godt fornøyd med at vi som et utenforland sparer i størrelsesorden 10 milliarder kr. Men så bemerket representanten Fridtjof Frank Gundersen at det er en gryende misnøye i Europa med at det rike landet Norge sitter på enorme ressurser og ikke er villig til å dele og være med og utvikle Europa, en kritikk som i den sammenheng kunne bli mer og mer uttalt. Det er klart at dette må en ta på alvor, til tross for at en vet at en del av de midler som formidles i EU-systemet, ikke alltid blir forvaltet på en måte som en skulle ønske. De 10 milliarder kr som Fridtjof Frank Gundersen nevnte, er omtrent nøyaktig det som årlig bevilges til bistand. Det er midler som noen ganger blir satt under kritikk fordi de ikke blir forvaltet på en riktig måte. Men det blir – fra ulike land – rettet kritikk for at ikke noe av den enorme rikdommen som vi sitter på, blir delt med fattige land som trenger disse midlene for å få til en god utvikling. Fridtjof Frank Gundersens parti er et av de partiene som uttrykker kritikk når det gjelder Europa, men jeg har ikke sett tilsvarende kritikk når det gjelder bistand til andre land utenfor Europa. Hvordan finner Fridtjof Frank Gundersen en logisk linje i dette resonnementet?
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Jeg er for så vidt enig i den oppsummeringen som representanten Engebretsen nå gav, at den form for misnøye – får vi vel kanskje kalle det – eller utålmodighet med Regjeringen når det gjelder forholdet til EU, begrenser seg til det representanten Blankenborg kalte mangel på selvstarter, eller som representanten Engebretsen kalte mangel på initiativ. Den kritikken må jeg si jeg ikke skjønner. Regjeringen bygger sitt forhold til EU på EØS-avtalen og på de bilaterale avtaler med EU, hvor ulike avtaler griper inn i ulike samfunnsområder. På enkelte områder er det riktig at Regjeringen har hatt et annet syn enn flertallet i Stortinget, men Regjeringens vurdering har vært at på disse områdene har ikke Regjeringen hatt noe problem med å forvalte de flertallsvedtak som Stortinget har gjort – det gjelder f.eks. Schengen-avtalen. Når det gjelder de øvrige temaene som representanten Engebretsen refererte til – det gjelder både narkotikasamarbeidet, politisamarbeidet og jeg tror også Blankenborg var inne på andre temaer – så er det kanskje litt avhengig av de ørene som hører, hva en fornemmer av initiativ og begeistring og engasjement. Jeg vil påstå at utenriksministerens redegjørelse på en fullt ut tilfredsstillende måte viser at Regjeringen har et aktivt forhold til å sikre Norges interesser på alle de områder som representanten Engebretsen refererte til. Særlig gjelder det den viktige EØS-avtalen, som jeg tror ulike grupperinger i det norske samfunnet og ulike politiske partier etter hvert har kommet til en erkjennelse av har vært en fornuftig løsning for Norge.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Jeg får begynne med det som jeg antar er et felles utgangspunkt, og hvor Fridtjof Frank Gundersen og jeg har den samme vurdering. Det er selve beskrivelsen av det som nå skjer i Russland, den forferdelige krigen i Tsjetsjenia, de uakseptable forholdene når det gjelder menneskerettigheter, mangel på demokratisk utvikling og en oppgitthet over at det går langsomt både når det gjelder næringsutvikling, økonomisk utvikling og politisk utvikling. Vi vet fra en melding i forgårs at Dumaen synes nærmest å ha vært satt ut av spill på grunn av politiske allianser. Dette hemmer en utvikling som jeg tror både Fridtjof Frank Gundersen og jeg er enige om er viktig, både for oss som nabo og også for Europa i sin helhet. Men det representanten Gundersen er misfornøyd med i mitt innlegg, gjelder sammenhengen i beskrivelsen og hva jeg trekker som konklusjon, eventuelt mangel på konklusjon. Det må jeg leve med, for Fridtjof Frank Gundersen og jeg har deltatt i debatter om dette tidligere og utvekslet elskverdigheter i replikkordskifter uten å komme til enighet. Det tror jeg skyldes ulikt syn på Russlands rolle, men kanskje ikke minst ulikt syn på hvilke virkemidler som vil føre fram i forhold til å få utviklingen i Russland inn på riktig spor innenfor den beskjedne rolle vi skal tillegge oss i denne sammenheng selvfølgelig, som et lite land, men likevel som en aktiv medspiller, fordi vi også er nabo til Russland. Min oppskrift er ikke isolasjon, ikke å frata Russland muligheter for å delta i et nettverk av ulike organisasjoner og internasjonale fora, men å trekke dem aktivt inn. Bare da tror jeg det er håp om at vi kan nå fram, både med kritikk, veiledning og med kommentarer som forhåpentligvis vil kunne sette den politiske prosessen inn på et riktig spor igjen.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Det var synd det skulle gå så lang tid før jeg nådde fram til representanten Siri Frost Sterri og Høyre med en bekreftelse på at Kristelig Folkeparti har hatt og ønsker å ha en profilert og god Russland-strategi. Mitt innlegg var ikke noe nytt. Dette var en oppfølging av Kristelig Folkepartis strategi. Men hun brukte mesteparten av sin replikk til å uteske mitt og Kristelig Folkepartis forhold til EU og den Europa-debatten som vi må ha. Hun kalte det en «ny Europa-debatt». Jeg vil si at det er en Europa-debatt som Kristelig Folkeparti for sin del i hvert fall har hatt gjennom flere år. Men det er en debatt som selvfølgelig kommer inn med nye elementer avhengig av den virkeligheten som avtegner seg rundt oss. Utviklingen i Europa er ikke noen statisk prosess, og jeg har for så vidt uttrykt det slik som Siri Frost Sterri siterer meg på, at jeg har ikke hatt et prinsipielt standpunkt i EU-spørsmålet i den forstand at det er et nei som er begrunnet ut fra prinsipper. Det har vært ut fra en vurdering av hva som samlet sett er viktig for oss, og hvor jeg erkjenner at Norge er nødt til å ha gode forbindelser til EU, ikke bare av økonomiske grunner. Det dreier seg også om felles historiske og kulturelle røtter hvor vår forbindelse med EU og Europa for øvrig er viktig. Når det så gjelder standpunktet til mitt parti, vil det være gjenstand for debatt og beslutning på vårt landsmøte i 2001. Den debatten og det standpunktet vil ikke jeg forskuttere, men Regjeringens arbeid bygger på det standpunktet som ble utformet av folket ved folkeavstemning 28. november 1994, og som innebar et nei til medlemskap, men et ja til EØS-avtalen.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Først må jeg få lov til å si at jeg er veldig godt fornøyd med stigningen i de karakteristikker som representanten Nybakk gir Regjeringen når det gjelder arbeid med Euorpa-spørsmål. Det begynte med slett ikke verst og det endte opp med bra. Det er jeg godt fornøyd med, for jeg tror det er dekkende for den innsatsen Regjeringen har gjort i disse spørsmålene. Det vises til ulike initiativ når det gjelder utvikling i EU, og hun heftet seg særlig ved statsministerens uttalelse om at Regjeringen ønsker å være partner for de land som nå søker om EU-medlemskap. Det tror jeg er en fornuftig og riktig holdning fra Norges side. Først og fremst må en ta utgangspunkt i hva landene selv vil. Det er deres beslutning, ut fra en samlet vurdering, å gå inn i EU. Der er det selvfølgelig ikke bare de økonomiske forhold som er viktige, men ikke minst de politiske og sikkerhetspolitiske. Det er altså en sammensatt rekke av argumenter for å søke medlemskap i EU. For stabilitet og sikkerhet i Europa vil det være positivt, også for den sammenheng Norge arbeider innenfor, at disse landene blir medlemmer av EU. I ulike sammenhenger kan derfor Norge være med, innenfor en avgrenset ramme selvfølgelig, på å bidra til at disse landene kvalifiserer seg for et EU-medlemskap. Det samme gjelder overfor Tyrkia. Som jeg sa i et tidligere replikksvar til representanten Fridtjof Frank Gundersen, er jeg tilhenger av at det bygges nettverk, at land som tidligere har ligget bak et jernteppe, trekkes inn i en tettere sammenheng, både økonomisk, politisk og kulturelt, for det tror jeg for min del er den sterkeste garanti for en stabil, både politisk og økonomisk, utvikling for disse landene.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Bare kort tilbake til Dumaen. Det kan godt være at den beskrivelsen som jeg valgte, ikke var dekkende. Men jeg har merket meg at flere partier nå boikotter en del av de organene som Dumaen arbeider gjennom, og at det har komplisert eller vanskeliggjort arbeidet i Dumaen. Det er klart at det er viktig at Dumaen skal gjøre jobben sin som parlament i Russland. Det var det som lå i min uttalelse. Så er jeg veldig godt fornøyd med nyansene i denne debatten. Jeg synes også vi har fått noen konkretiseringer i forhold til hva en forventer at Regjeringen skal følge opp, og hvilket engasjement Regjeringen har på ulike områder. Jeg synes også at en har fått en nyansert beskrivelse – ros og litt kritikk. Slik må det være når opposisjonspartiene skal utøve sin jobb, slik de bør. Men nå følte jeg et øyeblikk at vi var tilbake til utgangspunktet i det innlegget som Haakon Blankenborg holdt. Det er riktig at på en del områder som gjelder bilaterale avtaler, har Regjeringen hatt et annet standpunkt enn det Stortingets flertall har kommet til. Og på de områdene, bl.a. Schengen, har jeg bekreftet at Regjeringen da har tatt det utgangspunktet og ikke har hatt noe problem med å gjennomføre stortingsflertallets standpunkt. Det er selvfølgelig ikke noe svart/hvitt-bilde. Det er fordeler ved å stå inne i Schengensamarbeidet, men det er også ulemper knyttet til det. Og Regjeringens regnskap har vært annerledes enn stortingsflertallets regnskap. Men når det gjelder andre områder, både innenfor politisamarbeidet og narkotikasamarbeidet, som Haakon Blankenborg refererte til, vil jeg mene at han leser Regjeringens holdninger og innstilling feil i forhold til den aktivt positive vilje Regjeringen har nettopp til å gå inn i slikt viktig samarbeid.
Ingvald Godal (Høyre), 2000-01-27:
Representanten Blankenborg var i innlegget sitt inne på det som no går føre seg i Europa for å styrkje Europas evne til å handtere kriser i sitt eige område, og kor naudsynt det er at Noreg er med på dette. Nøye saman med det heng dette med byrdefordelinga over Atlanteren, at Europa må ta ein større del av ansvaret for eiga sikkerheit og for evna til å ta på seg slike operasjonar som kan bli aktuelle. Denne enorme forskjellen over Atlanteren vart veldig klart illustrert i Kosovo, der USA stod for noko slikt som 80 pst. av den skarpe kapasiteten som var nødvendig i den samanhengen. Europa har 370 mill. innbyggarar, USA 270 mill, likevel er USAs forsvarsbudsjett dobbelt så stort som Europas. Dette illustrerer at om det skal bli noko ut av ei ny byrdefordeling, er det her kolossale ressursar involvert. Det er eit enormt krafttak som må takast, dersom det i det heile skal merkast i byrdefordelinga, frå Europas side. Og mitt spørsmål til representanten Blankenborg er om Arbeidarpartiet innser dette. Dersom dette skal bli meir enn tomme talemåtar, må det her til krafttak og ressursar, og Noreg må ta sin del av dette.
Ingvald Godal (Høyre), 2000-01-27:
Eg vil òg gje Erik Solheim kompliment for eit veldig godt innlegg, ikkje minst det han sa om FN, var veldig realistisk, og det er på høg tid at me ser på FN i eit realistisk lys. Me er alle einige om at me treng eit godt og effektivt FN, og den einaste måten å få det på, er å vera villig til å sjå sanninga i auga. Det nyttar ikkje, slik eg syntest representanten Nybakk hadde ein tendens til, å oversjå det nærmast for høflegheits skuld. Det som eg trur er ein viktig konklusjon på det som skjedde i Bosnia, er å sjå kor viktig det er å handle før tragedien er fullenda. Me er som regel veldig flinke til å fordømme alt i ettertid. Det som skjedde i andre verdskrigen er me no verdsmeistrar til å fordømme, det som skjedde i Bosnia, begynner å koma, men når det gjeld det som skjer i dag, går me altfor ofte på silketøflar. Eg kan kanskje vise til at me var jo ein del under Bosnia-konflikten som sa nettopp det Solheim seier no, så me gjorde så godt me kunne her i huset og andre stader, men det var svært vanskeleg å få respons slik at det vart noka tyngd bak det. No kjem det. Eg har lyst til å spørja representanten Solheim om han ikkje òg ut frå det han har sagt, bør engasjere seg noko sterkare i dagens «srebrenica-er». Dei finst òg i dag, til dels atskillig større. I Grosnyj er det mykje verre. Det dreiar seg om titusenar, både tsjetsjenarar og russarar, sivile på nedste sosiale trinn, som ikkje har noka moglegheit til å rømme frå artilleriet. Kva vil Solheim gjera med det?
Ingvald Godal (Høyre), 2000-01-27:
I samband med replikken frå representanten Blankenborg har eg lyst til å seia at eg trur all historisk erfaring viser at når ein står overfor krefter som dei som no rår i Kreml, skal ein vera veldig forsiktig med å gjera Chamberlain til sin politiske vegvisar. Det eg bad om ordet for, var i grunnen eit heilt anna tema. Eg trur me raskt kan slå fast at på det tryggingspolitiske området er det berre fullgode løysingar som er godt nok for Noreg. Når me ser på NATO slik det er i dag, er det ei forsamling av nasjonar som møter med ein likeverdig status – ikkje like tunge sjølvsagt, men med ein likeverdig status. Særleg amerikanarane har vore veldig på vakt mot at det skulle dannast grupperingar innanfor NATOs forsamlingar. Når no EU utviklar sin eigen tryggingspolitiske identitet, og i og med at Solana har teke den jobben, er det all grunn til å tru og rekne med at det kan bli alvor av dette. Då vil EU bli ei eiga eining på dette området. Og då vil me få den situasjonen når me kjem på NATOs møte, at sjølvsagt vil USA møte som ei eining, EU vil møte som ei eining, og så kjem me inn der. Det er heilt klart at det vil få konsekvensar for vår sjanse til å kunna øve innverknad, slik utanriksministeren var inne på. Eg kunne med eit bilete ha lyst til å seia at me vel må rekne med at vår innverknad då vil bli omtrent like stor som Bastesens innverknad her i huset når Arbeidarpartiet og t.d. Høgre har hatt sine gruppemøte. Eg trur det er dumt i denne situasjonen å lure seg sjølv, og eg trur at me lurer oss sjølve dersom me trur at me med den utviklinga me no ser, kan halde på den fullverdige innverknaden i NATO som me absolutt bør vera interessert i å ha.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-01-27:
Komiteens leder brukte mye tid på Norges forhold til EU. Han viste bl.a. til det initiativ som Arbeiderpartiets leder, Thorbjørn Jagland, har tatt, og presiserte også, som Jagland, at dette ikke er et spørsmål om norsk medlemskap. Partilederens nylige, ferske utspill er nedjustert til «en dialog». Men det er vanskelig å se at Thorbjørn Jaglands foredrag i Oslo Arbeiderparti Internasjonale Forum ikke egentlig er et spørsmål om norsk EU-medlemskap, for Arbeiderpartiets leder ser behov for – ifølge Aftenposten – å endre Arbeiderpartiets program slik at det skal bli mulig for Arbeiderpartiet å gå inn for medlemskap, og dette er en debatt som bl.a. åpenbart har som hensikt å få til det som omtales som «et stemningsskifte i norsk opinion». Hvordan mener komiteens leder at det er mulig å føre en slik debatt? En debatt som har som mål å oppnå et stemningsskifte, en debatt som har som mål å få større handlingsrom slik at det kan søkes om medlemskap – hvordan i all verden skal en kunne føre en slik debatt uten at dette egentlig blir en debatt om medlemskap? Det er mitt spørsmål til komiteens leder.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-01-27:
Jeg er ikke overrasket over at Marit Nybakk deler min bekymring for det faktum at vi kan, i verste fall, komme til å oppleve at et parti med ikke bare rasistiske, men langt på vei nazistiske holdninger kan komme i regjeringsposisjon i et av de landene vi også samarbeider med, bl.a. innenfor OSSE. Jeg skal villig innrømme at en står nok ganske hjelpeløs når det gjelder å ta aktive virkemidler i bruk. Det vil være å gripe inn i et lands indre anliggender å blande seg inn i denne prosessen slik den nå er. I dag kan vi vel bare krysse fingrene og håpe at utfallet av den prosessen som er i gang i dag, ikke gir dette som resultat, og så vidt jeg skjønner av dagens nyheter, er det visse muligheter for det. Men jeg mener faktisk det er viktig å skape en internasjonal opinion mot de holdninger som Jörg Haider og hans frihetsparti står for. Når det så gjelder spørsmålet om samarbeid med EU-organer, EU-institusjoner og EU-organisasjoner, så har Senterpartiet den prinsipielle holdning at vi er for internasjonalt samarbeid selv om vi er imot at Norge skal slutte seg til unionen. Vi er positive til å inngå avtaler, og vi har inngått mange avtaler og har støttet at Norge inngår avtaler på et bredt saksfelt, og det gjelder også dette med narkotikasamarbeidet. Jeg vil ikke helt gå god for den nyansering som Marit Nybakk nå gav uttrykk for når det gjelder forskjellen på det Steensnæs hadde sagt, og det Magnhild Meltveit Kleppa hadde sagt. Som Marit Nybakk vet, er Senterpartiet med i Regjeringen, og Magnhild Meltveit Kleppa er med i Regjeringen og står bak de forslag som fremmes av denne regjeringen. Det blir på en måte mitt svar. En regjering som har fremmet forslag til Stortinget uten at det er tatt dissens, betyr i klartekst at hele Regjeringen stiller seg bak forslaget.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-01-27:
For å ta det siste først: Jeg – og Senterpartiet – tar selvsagt skarpt avstand fra de synspunkter som i trontaledebatten i 1931 ble framført av Bondepartiets daværende parlamentariske leder. Men det hører også med til historien at disse sterke utfall, som representanten Danielsen nå har referert, overhodet ikke vakte noen storm i Stortinget under debatten, noe som vanskelig kan tolkes på annen måte enn at dette nok var mer gjengse oppfatninger i 1931 enn det Danielsens innlegg nå gav uttrykk for. Så har jeg lyst til å gå konkret på det Dag Danielsen kommenterte, nemlig mitt utsagn om at Jörg Haider har gitt uttrykk for både rasistiske og langt på vei – som jeg sa – nazistiske holdninger. Jeg har en del sitater, jeg får ta dem så langt de rekker. På et møte i Ulrichsberg i oktober 1990 sa Haider følgende: Våre soldater var ikke kriminelle, i verste fall ofre. I 1991 roste Haider den ordentlige sysselsettingspolitikk under henvisning til Det tredje riket. Han gav uttrykk for at Waffen-SS var en del av de tyske militære styrker og derfor fortjener all den heder og respekt som bør være militæret til del i det offentlige liv. Jeg har også flere andre sitater som i alle fall ikke er noe bedre enn det jeg nå har referert, men jeg tror dette skulle holde lenge. Jeg står fast på det jeg sa i mitt innlegg, nemlig at Jörg Haider har stått – og står – for en del rasistiske og langt på vei nazistiske tanker.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-01-27:
La meg først si at jeg deler fullt ut den vurdering som Haakon Blankenborg gav innledningsvis i sin replikk, nemlig at forskjellen på politiske partier i dag er hvilke partier som har maktet å vaske av seg skitten, som han sa, og de som da ikke har maktet det. Og det var også mitt poeng: Det som ble referert fra en trontaledebatt for snart 70 år siden, er en debatt som ikke er noe særlig relevant i forhold til dagens situasjon. Når det så gjelder den EU-debatt og den Europa-debatt som var det andre poenget som komiteens leder reiste, må jeg vise til at jeg har stilt spørsmålet i løpet av denne debatten: Hvilken debatt, hvilken Europa-debatt, hvilken EU-debatt er det Arbeiderpartiet ønsker som gjør det nødvendig for Arbeiderpartiet å endre sitt partiprogram? Vi har en løpende Europa-debatt i Norge i dag. Nær sagt ethvert spørsmål kan diskuteres i full åpenhet, og det må ligge noe konkret bak når dette framstilles nærmest som et politisk utspill. Jeg må da minne om på hvilken måte dette utspillet har blitt møtt av Arbeiderpartiets nei-side. I dagens Nationen går det fram – jeg må da ta det forbehold at dette er riktig – at Jagland mener det neste programmet bør gi handlingsrom slik at det kan bli mulig for partiet å gå inn for medlemskap. Å si at en slik holdning og et slikt utspill ikke har noe med medlemskapsdebatten å gjøre – jeg beklager å si det – det forstår jeg ikke. Og jeg kan ikke tolke dette på en annen måte enn at dette er et forsøk på å tilsløre det faktum at enkelte partier nå er beredt til å ta en omkamp og en ny runde i spørsmålet om norsk medlemskap i Den europeiske union.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-01-27:
Jeg vil også takke Erik Solheim for hans bidrag til å sette Dag Danielsens replikk til meg inn i en større sammenheng. De holdninger som ble uttrykt, var, som Erik Solheim sa, dessverre altfor tidstypiske for denne perioden. Så gjelder det Østerrike og den prosess som nå foregår med sikte på å skaffe landet en ny regjering. Jeg sa i mitt innlegg at det at et demokratisk land i hjertet av Europa skal kunne få en politisk ledelse med klare rasistiske og nazistiske innslag, er en skremmende utvikling som vi ikke kan forholde oss likegyldige til. Jeg må understreke at her må vi skille mellom den, skal vi si, tross alt demokratiske prosessen som foregår innad i Østerrike for å skaffe landet ny regjering – det er denne prosessen jeg mener at vi vanskelig kan blande oss inn i, og jeg har stor forståelse for at utenriksministeren må reservere seg mot det og det jeg sa i mitt svar til Marit Nybakk, at vi må bidra til å skape en internasjonal holdning og et internasjonalt press mot de udemokratiske holdninger som vi har registrert i Østerrike, et internasjonalt press som samtidig kan styrke de demokratiske krefter i Østerrike, slik at vi kanskje kan komme til å unngå den situasjon som de fleste nå har uttrykt en ganske stor skepsis overfor.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-01-27:
Jeg håper ikke Fridtjof Frank Gundersen oppfatter meg som indiskré når jeg forteller Stortinget at Gundersen nevnte dette sitatet for meg for en tid tilbake – jeg vil ikke si at han var triumferende, men kanskje et stykke på vei. Men det hører nemlig med til historien at da Fridtjof Frank Gundersen hadde referert dette, la han til – hvis jeg ikke husker feil – at det oppsiktsvekkende var jo at ingen tok til motmæle! Og det er jo det som er hele poenget her. Dette var en tidstypisk holdning, med en rasehygienisk ideologi som de aller, aller fleste av oss – kanskje med noen få unntak – nå stiller seg helt avvisende til. Jeg er litt overrasket over at Fremskrittspartiets talsmenn i denne debatten stiller seg så avslappet i forhold til det vi nå ser i Østerrike, og at de nærmest trekker i tvil at de utsagn som er dokumentert, og som jeg delvis har referert til, er uttrykk for rasistiske holdninger, som iallfall vi i Senterpartiet sterkt må ta avstand fra. I en debatt i nasjonalforsamlingen så sent som i februar 1995 brukte Haider uttrykket «straffeleirene til nasjonalsosialistene» med henvisning til konsentrasjonsleirene, samtidig som han dermed antydet at de som ble internert, egentlig var skyldige i kriminelle handlinger. Når det skjer en slik grov historieforfalskning på det jeg vil kalle et rasistisk grunnlag, må det kunne være tillatt å si fra.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2000-01-27:
Utenrikskomiteens leder har innført et helt nytt krav til oss når vi driver med politikk, og det er at det konstant skal stråle lykke ut av øynene hver gang vi driver med det. Og jeg vil ikke se bort fra at også noe av virksomheten i Det norske Arbeiderparti kan bli vanskelig å drive på det grunnlaget. I går stilte jeg spørsmål til kulturministeren angående Internett. Det svaret jeg fikk tilbake, var at hun ventet på de siste direktivene fra Brussel, og i sin helhet la norsk politikk i hendene på EU i det spørsmålet. Når jeg nevner dette, er det fordi forskjellene mellom Arbeiderpartiet og nåværende regjering i de spørsmål vi diskuterer her i dag, i realiteten er svært små. Og den dialogen som Thorbjørn Jagland har tatt til orde for, vil neppe være tjent med å lage sterke fronter på basis av bitte små forskjeller. I de spørsmålene som er tatt mest fram, nemlig diskusjonen om EØS-avtalen på basis av fisk, er det jo ingen i denne forsamling, meg bekjent, som er uenig i at vi skal forsøke å få til bedre fiskeløsninger hvis Øst-Europa kommer med i EU. Og når det gjelder sikkerhetspolitikken, er det heller ingen reelle forskjeller mellom Regjeringen og Arbeiderpartiet, slik jeg kan bedømme det. Hvis det Thorbjørn Jagland tok til orde for i Oslo Arbeiderparti, var en dialog på tvers av gamle skiller, så er det fornuftig, og jeg er enig i at det er noe vi bør ha. Men jeg tror det er et par betingelser for at det skal bli tilfellet. Det ene er at man aksepterer at en slik dialog krever tid, at det ikke er noe man skal rushe fram til en klar konklusjon på et tidlig tidspunkt. Det andre er at man aksepterer at den dialogen får preg av vilje til resonnement, at det er noe litt avslappet over den dialogen, og at den ikke er preget av at noen så å si står og tripper kolossalt etter å bli medlem av EU på et så tidlig tidspunkt som det overhodet er mulig å tenke seg det. Det tror jeg faktisk vil stenge for den reelle viljen til dialog som må være der og er der, og som må ta utgangspunkt i at vi oppsummerer erfaringene når EU har innført euro, og når EU eventuelt er utvidet.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2000-01-27:
Forbrødringen er ikke kommet så langt at jeg kan svare på vegne av Jan Petersen, så jeg får heller komme med noen spørsmål til ham. Det som alltid forundrer en når man hører Høyre snakke om utenrikspolitiske spørsmål, er at det synes nærmest uvesentlig hva Norge skal gjøre i de institusjonene som vi er med i. Altså, det avgjørende er å være medlem av NATO og å komme inn i EU, men vi får nesten aldri høre noe om hva Høyre vil bruke vårt medlemskap i disse institusjonene til. Det savner jeg hver gang, og jeg savnet det også i dag. Altså: Hva skal være Norges rolle? På hvilken måte skal vi påvirke? Hvordan skal vi påvirke forholdet til USA? Hva skal vi påvirke i EU? Men la nå det ligge, og la oss ta fatt i det som er Petersens anliggende, nemlig EU-debatten. Utenrikskomiteen kommer nå tilbake fra en rundreise i Slovenia og Slovakia, og jeg tror den gav oss ganske tydelige inntrykk på to punkter. Det ene er den overveldende positive innvirkning EU har på den politiske situasjonen i disse landene. EU er det som setter standarden for menneskerettigheter – EU påvirker f.eks. Slovakia til en helt annen respekt for sigøynernes virkelighet og liv enn de ellers ville hatt – og EU setter også langt på vei fornuftige økonomiske målsettinger for disse landene. På den annen side kommer vi også hjem med et inntrykk av at prosessene vil ta mye lengre tid enn en del her hjemme later som. Den formuleringen vi vanligvis hørte, var at man opprettholder målsettingen om EU-medlemskap i år 2003, men underforstått: Man har egentlig ikke tro på det, men regner med at man snakker om 2004 og 2005, og da for de søkerlandene som ligger aller først i løypa. Da blir det uforståelig hvorfor man har så fryktelig hastverk med å prakke på Norge en debatt som ikke er sunn. Det usunne kommer når Jan Petersen sier at det eneste mulige standpunkt for den som er intellektuelt åpen, er medlemskap. Ja, har man det utgangspunktet, hvordan i all verden skal det da være mulig å føre en meningsfylt meningsutveksling mellom sidene i Norge? Steensnæs og jeg tilhørte nei-siden i 1994. Vi kan ikke føre en meningsfylt meningsutveksling på basis av at bare de som er på ja-siden, er intellektuelt åpne, slik Jan Petersen sier.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2000-01-27:
Jeg er enig med både Johan J. Jakobsen og Haakon Blankenborg i at hva Jens Hundseid sa i 1931, er helt irrelevant for en vurdering av Senterpartiet i dag. Selvsagt var Hundseid mest ekstrem, men de tankene i mindre ekstrem form var tidstypiske selv langt inn i arbeiderbevegelsen. Hos en mann som Karl Evang, som var en absolutt patent antinazist, fant man jo tanker om rasehygiene. Dette ble i alle kretser gjort uanstendig av annen verdenskrig. Det var jødedrapene og holocaust og Hitlers politikk som gjorde at intet anstendig menneske i Vest-Europa etter annen verdenskrig lenger gjorde seg denne typen tanker. Problemet er jo nå at en politiker som gjør seg slike tanker, kan komme til makten, eller iallfall i en sterk maktposisjon i et demokratisk land midt i sentrum av Europa. Og når Johan J. Jakobsen sier at vi ikke kan blande oss inn i Østerrikes interne forhold, det er ikke noe vi kan gjøre, er jeg uenig. Det er ikke noe internt anliggende at en sentral europeisk politiker sår tvil om folkemord, det er helt sentralt, det går inn i politikkens absolutte kjerne. Hvordan i all verden skal Europa kunne bidra til å avverge og hindre nye folkemord hvis man sår tvil om det mest sentrale folkemord som overhodet har foregått i menneskehetens historie? Jeg vil senere komme tilbake til dette i spørsmål til utenriksministeren eller statsministeren, men vi kan i aller verste fall komme i en situasjon hvor Haider blir en del av formannskapet i OSSE sammen med vår utenriksminister. Han skal altså bidra til å hindre folkemord andre steder i verden, han som ikke engang er sikker på om det foregikk et folkemord da 7 millioner jøder ble utryddet i Europa. Med andre ord: Det er ikke et indre anliggende, men noe vi er nødt til å tenke på, hvilke diplomatiske virkemidler vi vil bruke, og om Norge er beredt til å sitte i OSSE-troikaen sammen med en mann med slike synspunkter. –
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2000-01-27:
Når jeg tar opp dette, er det selvfølgelig ut fra en dyp kjærlighet til FN og ut fra en realistisk vurdering av at det eneste vi kan arbeide for, er å forbedre FN. Det eksisterer intet alternativ for den som vil ha en politisk velorganisert verden. Det tjener også Kofi Annan til veldig ære at han har tatt initiativet til å få laget disse rapportene, for særlig den rapporten som er laget av Ingvar Carlsson og bl.a. den tidligere koreanske utenriksministeren, Han, er jo total slakt av Kofi Annans egne handlinger under massemordet i Rwanda, og hvor den eneste logiske konklusjon, hvis han hadde vært leder for en vanlig organisasjon eller for en stat, var at Kofi Annan også måtte gått av. Om enn Boutros-Ghali handlet enda mer hjelpeløst, så kan ikke det brukes som noen begrunnelse. Men det retter også et ubehagelig søkelys på Statene, og så ubehagelig at USA ikke har villet samarbeide med denne gruppen. Madeleine Albright var jo USAs FN-ambassadør under folkemordet i Rwanda. Hun står ikke på listen over dem som er intervjuet, og jeg tror alle vet forklaringen på det. Hennes nærmeste medarbeidere er heller ikke intervjuet av kommisjonen – vi ønsket simpelthen ikke det kritiske søkelyset på hva USA gjorde under dette massemordet som FN og Kofi Annan har akseptert for seg selv. Så det tjener til stor ære at man så åpent har lagt fram hvor dårlig man håndterte den situasjonen, men det gir jo bare mening ut fra ett eneste perspektiv, nemlig at man skal hindre at man kommer i en liknende situasjon en gang til. Neste gang det måtte oppstå en Srebrenica- eller Rwanda-liknende situasjon – vi vet at de aldri er helt like – så må FN være bedre i stand til å forstå hva som skjer, og man må ha maktmidler i form av en avtale om styrker som kan rykke inn, og en politisk vilje, framfor alt, til å bruke makt for å stoppe slike ting. Det er nærmest unison enighet om at hvis man som et minimum hadde bedt bare den styrken som allerede var i Rwanda, om å gripe inn, ville det dramatisk redusert antall ofre for folkemordet.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2000-01-27:
Å føre debatten her i Stortinget – om hvem som sa hva under krisen i Rwanda og i Bosnia, tror jeg i hvert fall er noe av det mest fruktesløse jeg kunne starte med. Jeg tror vi må være såpass selvkritiske, hele det norske apparatet i betydning regjering og storting, at vi erkjenner at veldig mye av den kritikken som rettes mot FN og stormaktene, rettes jo også mot oss. Forskjellen er at vi var fjernt fra begivenhetenes sentrum. Men som jeg har vært inne på før: Ordet «Rwanda» er ikke nevnt i Stortinget de hundre dagene hvor 800 000 mennesker ble slaktet ned, så også vi har vår del av ansvaret for at dette ikke ble tilstrekkelig slagkraftig slått ned på. Men selvfølgelig ligger hovedansvaret hos de stormaktene som visste mer hva som skjedde, og hadde midler til å bidra til det, og hos de FN-ledere som ikke gjorde noe. Generalsekretær Boutros-Ghali var knapt nok i hovedkvarteret i New York under massemordet i Rwanda. Han var på rundreise i Europa og holdt stort sett på med andre ting, selv om han lot seg representere gjennom en stedfortreder. Jeg er enig i Ingvald Godals sterke engasjement for Tsjetsjenia. Jeg håper inderlig at det i Tsjetsjenia ikke har vært det det var i Srebrenica og Rwanda, nemlig et bevisst og direkte folkemord. Krigshandlinger er ille, men folkemord er noe annet enn krigshandlinger, folkemord er når man forsøker å drepe et helt folk eller bevisst nedslakter alle innbyggerne i et område. Jeg vet ikke om at det har skjedd i Tsjetsjenia, men hvis det har skjedd, så er det bare helt grusomt. Jeg tror vi alle er nokså tafatte når det gjelder hvilke virkemidler vi skal bruke for å presse russerne. Jeg har hørt mange som har skreket med veldig store bokstaver om at man må gjøre noe, men det er veldig få realistiske forslag til hvordan vi kan klare å presse Russland til den anstendighet i Tsjetjenia som et samlet storting egentlig ønsker.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2000-01-27:
Vi er etter hvert blitt ganske gode til å gi hverandre komplimenter i utenrikskomiteen. Det er en vennlig og høflig komite. Jeg satte særlig pris på det komplimentet at mitt innlegg var så godt at det bare varte i 10 minutter. Det var elegant! Det jeg savner fra Regjeringens side når det gjelder globaliseringen, er det samme som vi hadde en debatt om i forbindelse med Asia-planen før jul, det er en overordnet forståelse av at globalisering så å si er de avgjørende rammebetingelsene for hvordan Norge på alle livets områder kan og må handle i årene framover. Globalisering er ikke noe det hjelper om man liker eller misliker. Det er som industrialiseringen, det fantes noen som mislikte den og pekte på alle svakhetene og det negative ved den, men man kom ikke unna den likevel. Globaliseringen er som bølger, som en flod. Den kommer, og det er bare spørsmål om hvordan vi håndterer dette, enten vi liker det eller ikke. Det jeg først og fremst har tatt til orde for, er på en måte at Regjeringen, Utenriksdepartementet, blir motoren i å ruste hele det norske samfunnet for dette. Det dreier seg om å sørge for at våre universiteter og skoler får et pensum som avspeiler at vi er en global verden. Det dreier seg om at vi får tilstrekkelig språkopplæring i Norge, slik at vi har mennesker som forstår resten av verden. Det dreier seg om at næringslivet, som i norsk sammenheng investerer mye mindre i utlandet enn mange andre lands næringsliv, begynner å gjøre det. Det dreier seg om at Norge ikke har noen virkelig høgteknologiske bedrifter i verdensklasse– i hvert fall ikke utenfor oljesektoren – à la Ericsson og Nokia. Det dreier seg om det totale ønske om å ruste Norge for en slik internasjonal verden. Når det gjelder det direkte spørsmålet om finansmarkedene: Ja, SV er for Tobin-skatt og forsøk på å regulere finansmarkedene på den måten, og vi er selvsagt for overnasjonale løsninger som forsøker å regulere finansmarkedene. Som replikanten sikkert har lagt merke til, har jeg i alle sammenhenger de siste årene tatt sterkt til orde for å styrke internasjonale organisasjoner, og ikke å svekke dem, enten det er FN, WTO eller hvilken man enn måtte snakke om.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2000-01-27:
Jeg vil takke utenriksministeren for at han responderte på hva vi skal bruke sikkerhetsrådskandidaturet til. Det er et tema vi helt sikkert får rik anledning til å komme tilbake til dersom vi skulle lykkes med dette prosjektet, og det vil jeg ønske lykke til med. Jeg er ikke like fornøyd med det han kommenterte i mitt innlegg angående forståelsen av at Utenriksdepartementet og utenrikstjenesten i større grad må være motor i hele internasjonaliseringen av det norske samfunnet. Utenrikspolitikk i dag er ikke som på Fürst Metternichs tid, og det er jeg sikker på at også utenriksministeren er enig i. Det er ikke noe som foregår mellom diplomater i lukkede rom. Internasjonalisering drives i dag på universiteter og høyskoler, i næringsliv, i en serie frivillige organisasjoner og i nesten alle de andre departementene. Noen må på en måte tenke gjennom hvordan Norge samlet sett skal ruste seg for globaliseringens epoke, og hvor ansvaret for det skulle ligge hvis det ikke var i Utenriksdepartementet, vet ikke jeg. Så et direkte spørsmål som er viktig å få avklart: Vi har tidligere i dag vært inne på faren for at Jörg Haider kan komme inn i ledelsen i Østerrike som statsminister, utenriksminister eller i en annen posisjon. Og jeg har to spørsmål i denne forbindelse. Det ene er om Norge i så fall vil forholde seg til dette på samme måten som verden lenge forholdt seg til Kurt Waldheim, dvs. at man avgrenset kontakten med ham som representant for Østerrike til det absolutte minimum av hva som måtte gjøres. Kurt Waldheim var knapt nok på statsbesøk noen steder etter at hans rolle ble kjent, og om man nå har en politiker som åpent tar til orde for et tvilsomt forhold til folkemord og krig, er det verdt å overveie det samme. Enda mer akutt ble dette i forhold til OSSE. OSSEs hovedmål er jo å hindre krig og konflikt, det er å stoppe og varsle dette tidlig, det er å stoppe folkemord. Og da å få inn i OSSEs ledelse en politiker som for det første ikke vet forskjell på angrepskrig og forsvarskrig, som det er nokså tydelig at hans uttalelse om Waffen SS tyder på, og for det andre åpenbart ikke forstår at det som foregikk under den andre verdenskrig, var det største folkemord i menneskehetens historie – hvordan en slik politiker skal være velegnet til i dag å bidra til konfliktløsning og hindre folkemord, er veldig vanskelig å forstå. Hva vil Norge i så fall gjøre med det?
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2000-01-27:
Når man hører Carl I. Hagens replikk til statsministeren, synes logikken å være klar: Svaret er muslimer, uansett hva spørsmålet måtte være. Så til en mer vesentlig problemstilling – og det burde være et tankekors for Fremskrittspartiet, bare for å ha sagt det: Det mest fundamentalistiske regimet som i dag overhodet fins på kloden, nemlig Taliban i Afghanistan, kom i stor grad til makten på grunn av den makt som Fremskrittspartiet mener Norge skal lyde i tykt og tynt, nemlig USA. Uten USAs innsats ville det ikke vært noe Taliban-regime i Afghanistan i dag. Men la nå det ligge. Thorbjørn Jagland tok opp et vesentlig spørsmål med statsministeren. Jeg tok det tidligere opp med utenriksministeren, og jeg vil gå litt videre på det. Statsministeren kommer nettopp hjem fra Holocaust-konferansen i Stockholm. Han holdt der ifølge avisene et godt og engasjert innlegg om farene for nye holocaust og om betydningen av å holde oppe minnet om det store holocaust Europa gikk gjennom under annen verdenskrig. Da blir det et helt grunnleggende spørsmål hvordan man forholder seg til at politikere i dag skaper uklarhet om folkemord. Og mitt spørsmål til statsministeren er i bunn og grunn om han vil ta initiativ til at verden følger den samme politikk som man fulgte overfor Kurt Waldheim, dersom Haider skulle komme til makten i Østerrike, dvs. simpelthen å ignorere han, ikke innby til normal diplomatisk kontakt, ikke invitere på besøk, kort og godt markere helt tydelig den avsky man føler overfor politikere som skaper uklarhet rundt nazistenes massemord. Dersom Haider blir kansler – vi får håpe det ikke skjer – blir han jo statsminister Bondeviks motpart, og spørsmålet om besøksutveksling, kontakt osv. vil da komme opp med full tyngde. Jeg mener det er behov for å avklare dette nå for å gi en klar melding til østerrikske politikere om hvordan resten av verden vil se på et eventuelt kanslerskap fra Haiders side.
Jan Petersen (Høyre), 2000-01-27:
Hvis Bjørn Tore Godal skal ha en fortolkning av hvorfor jeg snakket om Europa som jeg gjorde, så er forklaringen at det jeg sa om Europa her, er en kortfattet og redigert utgave av det jeg sa om Europa på Høyres siste sentralstyremøte, hvor jeg nettopp trakk opp vyene for hva jeg mener Høyre bør interessere seg for på den europeiske scenen i tiden som kommer. Jeg gav der uttrykk for hva jeg ser som bekymringene, og det er at vi faller utenfor, ikke minst når det gjelder medvirkning, men i særlig grad når det gjelder den sikkerhets- og utenrikspolitiske utfordringen. Jeg talte der også, på samme måte som i dag, til fordel for den åpenheten som bør være i debatten, og at vi må erkjenne hva problemenes løsning består i. Og som den europeer jeg alltid har vært, synes jeg det er viktig at vi er åpne i forhold til dette. Når det gjelder operative konklusjoner i partiprogrammene, har jeg bare lyst til å nevne at Høyre faktisk i inneværende stortingsvalgprogram allerede har en formulering som gjør det mulig å ta disse spørsmålene opp når utviklingen skulle tilsi det. Og det gjør vi i bevisstheten om at dette er et spørsmål som folket alltid vil ha i sin hånd. Men jeg er helt overbevist om at en åpen Europa-debatt, åpen for alle løsninger, er viktig for Norge fremover.