Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-04-09:
Dette Dokument nr. 8-forslaget, denne debatten og det vedtaket som Stortinget i dag kommer til å gjøre, burde egentlig vært unødvendig. Hele denne prosessen, inkludert en flere måneders forsinkelse av utnevnelse av et nytt styre for Fond for utøvende kunstnere, kunne lett vært unngått. Det hadde skjedd dersom kulturministeren ganske enkelt hadde fulgt enstemmige merknader fra kulturkomiteen, hadde fulgt det kulturkomiteens medlemmer har understreket i debatten her i salen, ja rett og slett fulgt det som hun vet er Stortingets vilje. Det hører heldigvis med til sjeldenhetene at Stortinget må gjennom slike runder som i dag. I de aller fleste tilfeller følger statsråder det Stortinget sier. Det har ikke skjedd i denne saken. I innstillingen til kulturbudsjett for 2002 sier en enstemmig kulturkomite at ved utnevnelse av nytt styre for Fond for utøvende kunstnere er det viktig at utøvernes representasjon i fondet utvides vesentlig, og at deres respektive organisasjoner får innstillingsrett på styremedlemmer. Verken den vesentlige utvidelsen eller innstillingsretten har statsråden fulgt opp. Riktignok hevder statsråden i svar i spørretimen den 23. januar i år at en utvidelse med én person er en vesentlig utvidelse. Det er vanskelig når man først skal utvide et fondsstyre, å gjøre det med noe særlig mindre enn en hel person. Interessant er det også å registrere at i brevet fra Kulturdepartementet i forbindelse med Dokument nr. 8-forslaget skriver statsråden at en utvidelse av styret med ytterligere ett medlem, slik forslaget lyder, innebærer en svært liten endring av forskriften vedtatt av departementet. Komiteen var allerede kjent med at statsråden hadde foreslått å utvide kunstnerrepresentasjonen med én person. Når vi valgte uttrykket «vesentlig» utvidelse, var det for å si at vi ønsket en større utvidelse enn det forslaget som var sendt ut på høring, uten at vi så det som nødvendig å måtte si et nøyaktig antall. Det ble også tatt opp i forbindelse med diskusjonen rundt budsjettet at man hadde en forståelse også fra regjeringspartienes side av at en vesentlig utvidelse innebar mer enn ett medlem. Det ble sågar spurt om kulturministeren var innforstått med det, og det fikk vi et bekreftende svar på fra statsrådens eget parti. I samme spørretime hevder statsråden også å ha fulgt opp innstillingsretten ved å skrive brev til organisasjonene hvor hun ber om innspill på styremedlemmer. Men det er en vesentlig forskjell på en formell innstillingsrett, hvor statsråden må velge blant de foreslåtte personene, og muligheten alle organisasjoner til enhver tid har til å skrive brev eller ringe til departementet og komme med innspill. Derfor må vi konstatere at statsråden ikke har fulgt opp merknadene fra en enstemmig kulturkomite. Disse merknadene var også en del av det forliket Arbeiderpartiet og regjeringspartiene kom fram til når det gjaldt kulturbudsjettet. Statsrådens framgangsmåte er derfor ikke bare et brudd med enstemmige komitemerknader, men det er også et brudd med den budsjettavtalen hennes eget parti inngikk med Arbeiderpartiet i Stortinget. Fond for utøvende kunstnere er et viktig virkemiddel i kulturpolitikken. Fondet er et svar på erkjennelsen av at markedskreftene ikke alltid sørger for det beste samfunnsmessige resultatet. Det er et uttrykk for at vi som fellesskap og samfunn også må ta et ansvar for den kunst og de kunstnere som det i utgangspunktet ikke finnes et kjøpesterkt marked for. Slik er fondet et ektefødt barn av sosialdemokratiet. Derfor har det også vært viktig for Arbeiderpartiet å sikre fondet. Da Stoltenberg-regjeringen sørget for å innføre regler som sikrer kunstnerne deres rettmessige kompensasjon for offentlig framføring av verker, sørget vi samtidig for ordninger som sikret inntektsgrunnlaget for Fond for utøvende kunstnere. Ja, faktisk vil fondet få mer midler til fordeling i årene framover enn noen gang før. Til sammen gir det en kraftig økning i de samlede ressursene til utøvende kunstnere. For mange kunstnere er fondet svært viktig. Fondet er i mange tilfeller helt avgjørende for at ulike prosjekter og verdifull kunst ser dagens lys. Derfor understreker komiteen at det er viktig at fondet består som et kulturfond. For Arbeiderpartiet er det viktig at de utøvende kunstnerne selv får avgjørende innflytelse på hvordan midlene forvaltes. Det gjør vi best ved å sikre at de er godt representert i styret for fondet. Komiteen understreker samtidig at styret skal ha et overordnet ansvar og sikre at hensynet til mangfold og bredde legges til grunn i forvaltningen av fondets midler. Men selv om kunstnerne ikke skal være representanter for sine respektive organisasjoner, er det ikke likegyldig hvem som sitter i slike styrer og tar avgjørelsene. Det kunstsyn, de erfaringer og kunnskaper medlemmene har, vil selvsagt påvirke deres vurderinger av de ulike søknadene. Derfor er det viktig at styret blir bredest mulig sammensatt med hensyn til både geografi og kunstuttrykk. Med flere kunstnerrepresentanter blir det lettere å oppnå det. Det er også viktig å sørge for at alle søkerberettigede kunstnere faktisk føler at de er legitime aktører. Jeg forventer at statsrådens kommende utnevning av nytt styre for fondet vil ivareta dette. En formell innstillingsrett gir organisasjonene større innflytelse på hvem som skal sitte i styret. Selv om ikke alle relevante organisasjoner til enhver tid kan sitte i styret, er det viktig at de som faktisk sitter der, nyter høy tillit blant kunstnerne. En slik prosess gir også alle organisasjoner lik mulighet til å komme med forslag, uavhengig av mer uformelle kontakter og nettverk. Jeg registrerer at statsråden i sitt brev til komiteen skriver: «Dersom departementet ved hver styreoppnevning må prioritere blant organisasjonene, kan dette føre til stadig uro rundt styresammensetningen.» Statsråden må allerede i dag velge, men mer i det skjulte. Innstillingsrett vil ikke føre til mer uro rundt styresammensetningen, men mer åpenhet rundt styresammensetningen. Det er også interessant når statsråden skriver i sitt brev: «At departementet må velge mellom foreslåtte kandidater, kan utelukke at eventuelle gode, uorganiserte kandidater kan oppnevnes.» Til det er det å si to ting: For det første forutsetter jeg – og det er jeg helt overbevist om at kommer til å skje – at organisasjonene kommer til å foreslå gode kandidater til fondsstyret. I og med at det er mange organisasjoner som vil foreslå og statsråden bare kan velge få, vil det være veldig uklokt av en organisasjon å foreslå kandidater som ikke er dyktige eller gode. For det andre er det som står i statsrådens brev, direkte feil. Det er uriktig. Det at organisasjonene får innstille på sine medlemmer, utelukker ikke gode uorganiserte kandidater. Tvert imot innebærer Dokument nr. 8-forslaget at det er fritt opp til statsråden selv å bestemme hvor mange ekstra medlemmer fondsstyret skal ha utover det minimum av representanter for utøverne som Stortinget nå instruerer statsråden om. I forbindelse med denne saken har komiteen fått sett på nært hold en del av den skepsisen og frykten som eksisterer mellom ulike kunstermiljøer. Denne frykten og skepsisen fører igjen til barrierer som svekker det samlede kulturlivet. Mye av dette skyldes etter mitt syn uberettiget mistenksomhet og misforståelser. Det må være vår oppgave som kulturpolitikere, statsrådens oppgave som kulturminister og hennes kulturbyråkratis oppgave å sørge for å bygge ned denne frykten og disse barrierene. Det kan vi bl.a. gjøre ved å sørge for at de ulike miljøene møtes i ulike fora og må samarbeide. En slikt forum er Fond for utøvende kunstnere. Derfor ville statsråden gjøre alle miljøene og det samlede kulturlivet en tjeneste dersom hun ved oppnevnelsen av nytt styre virkelig sørger for at de ulike miljøene blir representert. Jeg er sikker på at et flertall i denne salen nå forventer at det skjer. Jeg vet ikke hva som er grunnen til at statsråden i akkurat denne saken har valgt å ignorere hva en enstemmig komite har sagt. Det kan av og til være riktig og nødvendig for en statsråd å markere sitt ståsted og ta en konflikt med Stortinget. Det kan f.eks. skyldes at en sak er viktig for prinsippene i ansvarsfordelingen mellom regjering og storting, eller at den er av spesielt stor politisk betydning for statsråden. Det er vanskelig å se at denne saken er av en slik art at den berører prinsipielle sider ved ansvaret mellom storting og regjering. Da gjenstår vi med muligheten for at statsråden mener at det er en politisk svært viktig sak for henne å hindre at utøvende kunstnere får innstillingsrett og flere enn tre medlemmer i styret for fondet. Jeg antar at det er dette, og ikke ren arroganse overfor Stortinget, som ligger bak statsrådens valg. Statsråden står selvsagt fritt i å velge sine politiske slag. Hun står fritt til å velge hvilke saker hun mener er av en så stor politisk betydning at det er viktig å gå på tvers av en enstemmig kulturkomite. Men dersom hun er mottakelig for gode råd, vil min klare oppfatning være at både forholdet mellom statsråden og komiteen og forholdet mellom regjering og storting vil være tjent med at hun begrenser denne framgangsmåten til de store og viktige anledninger. Jeg anbefaler komiteens innstilling.