Ola Elvestuen (Venstre), 2015-03-24:
Først vil jeg takke Kristelig Folkeparti og regjeringen for samarbeidet og enigheten om å lage et hovedgrep om å slutte oss til EUs mål, men også resten av komiteen for at vi nå får et bredt flertall for nettopp det hovedgrepet. Å redusere utslippene med 40 pst. innen 2030 er en felles forpliktelse, men det er viktig å minne om, som det ble påpekt, at det er bare15 år til. Det er altså store omstillinger som Norge, men også EU, må igjennom for å oppnå disse målene. Jeg må bare også si, president, at jeg dessverre har klart å miste en bit av en tann i løpet av dagen, så jeg sliter litt med hvordan jeg skal framføre dette, men det skal nok gå bra. Det er relativt ubehagelig. Men jeg skal si det jeg skal. Det som er viktig, er at nå får vi en felles forpliktelse der vi slutter oss til EUs utslippsboble. Det er riktig, som flere har påpekt, at det ble et tydelig skille mellom det som er innenfor kvotepliktig sektor og ikke-kvotepliktig sektor. Det er klart det er en forventning om at vi med vår økonomi vil få sterke forpliktelser for å redusere innenfor det som er ikke-kvotepliktig, men i likhet med representanten Arnstad er det viktig også for Venstre at vi har ambisjoner innenfor kvotepliktig sektor, nettopp med CO2-avgiften. Det er viktig for oss at vi har den petroleumssektoren med lavest utslipp i verden, og også for norsk industri er det viktig å ligge i front gjennom at vi har tiltak, særlig positive tiltak, men også at industrien selv legger seg i selen for å redusere sine utslipp. Så vil det bli en prosess fram mot 2016, hvor EU tildeler, og man vil få en tildeling av utslippsmål. Vi vil også få en sak hvor vi kan sette egne mål fram mot 2030. Venstre mener det er riktig å gjøre. Land som Danmark, Tyskland og Storbritannia har egne utslippsmål, det må også Norge ha. Det er ingenting ved å slutte seg til EUs mål som tilsier at vi ikke skal ha ambisiøse egne målsettinger som går utover også den forpliktelsen. Men dette er jo en innmelding til FN. Og det som jo er den store forskjellen med denne løsningen, er at vi ikke kjøper kvoter utenfor EU, som vi så kan motregne mot norske eller europeiske utslipp. Forpliktelsen og det vi nå melder inn, vil nemlig også bli reduksjonen. Men da er det en utfordring for statsråden fram mot FN å få fram ambisjonene utenfor EU. Regnskogsatsingen må forsterkes. Det Norge legger inn i det grønne fondet, som vi har bygget opp til et nivå, må vi også se på om vi kan forsterke. Vi må fortsette satsingen på fornybar energi. Vi må også om nødvendig ha inn i diskusjonen, for å få en avtale i Paris, at vi ser på muligheten for eventuelle fleksible mekanismer. Her må statsråden inn, for én ting er tross alt å sette målene for Norge og Europa og garantere at vi når disse målene, og lage politikken for å nå dem, men det viktige er jo å klare å få på plass en ambisiøs avtale i Paris og å ha ambisjoner utenfor EU, sånn at dette kan la seg realisere. Så er det mye snakk om at vi må komme i gang med tiltakene nå. Da er det viktig å presisere at klimaforliket gjelder. Målsettingen om at vi i 2020 skal ned på 47 millioner tonn er altså en forpliktelse som Stortinget fortsatt må jobbe for, og vi må ha tiltak for å nå det. Miljødirektoratet har vist at vi lå bak med 8 millioner tonn. Det borgerlige flertallet har igangsatt en rekke initiativer, og vi har en enighet om å forsterke klimaforliket. Det må fortsette enten det er innenfor kollektivtrafikken, det er å fortsette et grønt skatteskifte, det er å holde fast ved fordelene for elbiler, hybridbiler, som det er bedret forholdene for, det er å få på plass en hydrogenstrategi, eller det er å bygge opp under en miljøvennlig skipsfart og sørge for at norsk industri er i front også på å kutte utslipp. Det må gjennomgås på område etter område, og både neste reviderte budsjett, budsjettet og enkeltvedtak i Stortinget er viktig for å nå den målsettingen. Så skal vi sette de lengre målene når det kommer en ny sak fra 2016, når fordelingen er gjort.