Torstein Tvedt Solberg (Arbeiderpartiet), 2021-01-21:
Jeg vil starte med å ønske interpellanten velkommen etter. Jeg tok opp saken til Clemens Saers her i Stortinget allerede høsten 2019 – det er tre kunnskapsministre siden – både saken spesielt og de underliggende utfordringene. Og det er en ganske presis beskrivelse som kommer fra interpellanten, at hans egen regjering ikke har maktet å gjøre noe med dette og har lagt problemstillingen i skuffen. La meg også slå fast at det er helt uakseptabelt at lærere skal gå på jobb og risikere å bli utsatt for vold og oppleve trusler. Jeg synes interpellanten grovt og feilaktig forenkler det når en isolerer problemet til skolene i Oslo. Det er det heller ikke noe belegg for. For eksempel har Arbeidstilsynet undersøkt nærmere 100 skoler i Østfold og Akershus og funnet mange av de samme utfordringene, og Utdanningsforbundet i Rogaland har snakket med sine medlemmer, som også bekrefter utfordringene. Det som kanskje skremmer meg mest med funnene fra Rogaland, er at yngre og yngre elever utagerer stadig mer, og at lærere til og med i 1. klasse på barneskolen opplever å bli utsatt for vold. En av de tingene som jeg synes er spesielt viktig med saken til Clemens Saers, er hans uttalelser i etterkant. Det han sa, var at det som plaget ham mest, var arbeidsgivers håndtering av dette i etterkant. Det bekreftes også av Arbeidstilsynets grundige rapport om problemstillingen for noen år tilbake, der en peker på at det er et enormt nasjonalt forbedringspotensial, og at en mangler en kultur for å ta tak i dette, og verktøy for å få tak i det. De lærerne jeg har snakket med i Rogaland, bekrefter dette. En forteller om at de som varsler eller sier fra, ikke blir hørt. Derfor vet en også at det er store mørketall. For det gjøres jo ingenting. En trenger egentlig ikke å varsle eller å si fra, for det blir uansett ikke tatt tak i. Derfor mener jeg at en trenger bedre nasjonale systemer. Jeg synes en skal inspireres av helsevesenet, som har hatt en lignende diskusjon, der en har tatt tak i utfordringene med vold og alvorlige hendelser. En har laget seg et godt system, der det når det skjer ting, når det blir meldt fra om og varslet om, på kort tid skal settes inn nødvendige ressurser og tas nødvendige grep. Sånn er det ikke i skolen i dag. En melder fra, og for mange blir det med det. Skal vi få til en endring som får blodet til å bruse, som interpellanten var litt på jakt etter, kan en ikke la dette være opp til hver enkelt kommune eller skole alene. Det trengs kulturendring, men det trengs også nasjonale verktøy for å følge dette opp. Det trengs også et bedre lovverk. Kunnskapsministeren viste til endringer i opplæringsloven. Jeg er glad for at en nå ser på det. Jeg har lenge ment at en spesielt må se på kapittel 9 A, som har satt spørsmålstegn ved lærernes og de ansattes rettssikkerhet, og gjøre nødvendige endringer. Nå er det en uheldig motsetning mellom elevers rettigheter og læreres rettigheter, som vi politisk må rydde opp i. Jeg synes det er urovekkende at statsråden fortsatt skal vente på den helhetlige gjennomgangen når en gjennom forskrift og rundskriv kan gjøre nødvendige presiseringer i arbeidet med opplæringsloven, sånn at rettssikkerheten til lærerne i større grad blir ivaretatt. For eksempel har en nå i en del saker ikke engang rett til å bli hørt. Det kan vi endre på. Da trenger vi ikke vente på opplæringsloven, som selvfølgelig blir bra når den først kommer. Derfor håper jeg at den iveren interpellanten viser ved å fremme diskusjonen, også er en iver han tar med seg inn i eget parti – som på samme måte, da de hadde statsråden, avviste problemstillingen – og ikke minst inn i diskusjonene med regjeringa. Jeg håper han får egen statsråd til å være med og ta de systematiske og lovmessige grepene som det er behov for om vi skal komme videre. For igjen: Det var en veldig presis beskrivelse, at denne regjeringa ikke har maktet å gjøre noe med en utfordring en bare har sett vokse.