Michael Tetzschner (Høyre), 2013-06-20:
Forholdet mellom stat og kommune er dessverre preget av en viss gjensidig mistillit. Det tror jeg er et forhold enhver politisk ledelse må ta på det dypeste alvor, uansett hvordan resultatet av valget faller ut. Det er jo slik at statens ukoordinerte sektorpolitikk har overført mange av sine ambisjoner til kommunene, og så har de betraktet kommunene som gjennomføringsorganer for statlig sektorpolitikk fremfor å overlate mer delegert myndighet til kommunene, slik at de kunne prioritere mellom berettigede behov, men nærmere den befolkningen som de er satt til å tjene. Jeg tror staten også har gått glipp av mange muligheter til å bruke den lokale innsikten som ligger i et kommunestyre, og den nærheten det har til de lokale forhold, nettopp på å få hjelp til å prioritere de samlede samfunnsmessige ressurser som brukes på f.eks. helse og velferd. Denne regjeringen har tidligere fått ros for å ha avviklet videre de øremerkede tilskuddene. Men så har det dukket opp nye hindre for det lokale selvstyret, nemlig at man har bidratt til å rettsliggjøre også denne samfunnssektoren ved at man bruker lov og forskrift. Man presser kommunene inn i spesielle måter å løse oppgavene på. Det gir mindre fleksibilitet. Så gir man også rettigheter direkte til brukerne. Alle brukere som fyller visse objektive kriterier, og melder seg for kommunen, vil jo da utløse ressurser, uansett hva kommunestyret måtte mene om det. Vi ser også hvordan man har liten forståelse for at veldig mange tjenester skjer på en vanlig arbeidsplass, hvor det faktisk er ganske viktig at ledelsen får anledning til å lede og bruke ressursene sine best mulig. Men der har man også falt for fristelsen til å pådytte den enkelte barnehage eller institusjon eller hva det måtte være, detaljerte bestemmelser om hvordan de skal drive, f.eks. detaljerte bemanningsnormer. Lokalsamfunn bør ha større frihet enn i dag til å ta beslutninger som gjelder dem selv, og det lokale folkestyret på sitt beste ville sikret nærhet mellom folkevalgte og velgere og faktisk bygget opp under interessen for politikk og demokrati. Et annet problem er at det for velgerne fremstår som nokså uklart hvem som har ansvaret for en tjeneste. Her kan jeg si at i tillegg til de ukoordinerte statlige sektorinteressene vet også mange kommunepolitikere å delta i den sporten som heter «hver gang de har lyst til å gjøre noe nytt, må staten ta et medansvar». Dermed blir det et lappeteppe av spleiselag, hvor staten selvfølgelig velger hvor lenge den vil være med, og så sitter kommunene igjen med uoppfylte forventninger. Man kan gjøre mer for å få til en klarere arbeidsdeling, slik at velgerne i en kommune vet hvilke politikere de skal holde ansvarlige hvis det er svikt i tilbudet. Vi vil mene at kommunesektorens evne til å løse sine oppgaver svekkes gjennom sterk statlig, detaljert styring. Vi ser også at kommunenes utgifter de siste årene har økt mer enn hva som har fulgt med av penger. Praksisen fra dagens regjering er at kommunene får tilskudd det første året et tiltak blir innført, men at man så trapper ned eller fjerner tilskuddet. Denne praksisen medfører at kommunene blir pålagt oppgaver som ikke er fullfinansierte. Dette er bekreftet i en av de utallige rapportene som KS har hatt i sitt forsknings- og utviklingsprosjekt under tittelen «Hvem tar regningen?», hvor bl.a. barnehagereformen og dens finansiering ble evaluert. Samtidig ser vi ytterligere utfordringer i forbindelse med gjennomføringen av Samhandlingsreformen og finansieringen av denne. Under dagens regjering har kommunene og fylkeskommunene fått stadig flere lovpålagte oppgaver uten at finansiering har fulgt med. Dette medfører at kommunene enten må kutte i sine øvrige ansvarsområder eller, om man ikke klarer det, ta opp lån. Det er slik at kommunesektoren har vært gjenstand for en betydelig gjeldsoppbygging under denne regjering, som er ganske alarmerende, og KS har beregnet gjelden til, hvis man ikke gjør korrektive tiltak og korrigerer kursen, å utgjøre 75 pst. av driftsutgiftene årlig. Frihetsbehovet for Kommune-Norge må også innebære frihet fra underfinansierte reformer. Det er faktisk regjeringen som er den største trusselen mot kommunenes frihet gjennom denne manglende finansiering og løfter på vegne av lokalpolitikerne som setter dem i en umulig situasjon av forventninger, fordi de ikke klarer å levere. Jeg tror vi kan slå fast at friheten til å kunne prioritere i tråd med lokalpolitiske ønsker er blitt systematisk svekket. Den viktigste friheten for kommunene er likevel frihet til å gi gode nok tjenester og frihet til lokal tilpasning. Det som truer denne friheten, er først og fremst at det ikke er ressurser til å utvikle og vedlikeholde kompetansebaserte, stabile, lokalt tilpassede tjenester på de områdene som vurderes som de mest sentrale: skole, helse og omsorg. Det er selvfølgelig en god del man kan oppnå gjennom en kommunereform. Man kan få ned utgiftene til administrativt personale hvis man har en noe større befolkning å fordele de administrative kostnadene på. Men de som tror at organisatoriske endringer vil være nok for å gjenopprette den manglende tilliten i Kommune-Norge, vil nok være for optimistiske. Det er også et problem at det kommunale selvstyret står rettslig svakt. Det jeg da tenker på, er at i mange sammenhenger ser kommuner og stat ulikt på både beregningsmetode og også rettslige konflikter. I dag fungerer konfliktløsningen slik at staten bestemmer som den vil, gjerne etter utstrakt bruk av tid. Vi ser behovet for å få etablert en uavhengig tvisteinstans mellom stat og kommune. Det var faktisk også forutsatt da Norge ratifiserte europarådskonvensjonen om lokalt selvstyre i 1989. Så vi har en folkerettslig forpliktelse til å gi kommunene et middel til å få prøvd sin sak i en diskusjon eller konflikt med statlige etater av en uhildet instans. Vi hadde også sett frem til at man fikk etablert et slikt uavhengig tvisteløsningsorgan, og jeg viser til representantforslag, Dokument 8:32 for 2011–2012, om nettopp å innføre et slikt tvisteløsningsorgan. For å oppsummere: Høyre ønsker mer makt til kommunalt folkevalgte, mindre makt til statlige myndigheter. Da kommunene ble fratatt inntekter fra selskapsskatten, mistet de et viktig incentiv til lokal næringsutvikling og verdiskaping. Vi ønsker å la kommunene beholde en større del av egne inntekter gjennom selskapsskatten, da det vil utløse interesse for å legge forholdene til rette for lokalt næringsliv. Det rød-grønne alternativet er å behandle kommunene mer og mer som velferdsstatsklienter, og da er det ikke rart de vil innta den rollen. Da vil de bruke mer av sin tid til å påvirke statlige bevilgningsetater og overbevise dem om sine manglende muligheter, fremfor å se de mulighetene som er lokalt for å stimulere næringsliv og bringe vekst i den enkelte kommune. Derfor ønsker Høyre en helhetlig gjennomgang av inntektssystemet for kommunesektoren, endringer som skal sikre og stimulere til en positiv utvikling i kommunenes inntekter. Målet er å bygge opp under det lokale selvstyret ved at kommunene får beholde en andel av selskapsskatten og en større del av egne skatteinntekter. Dette skal selvfølgelig skje under hensyntaken til inntektsgarantiordningen, som innebærer en garanti for at kommunene alltid får en tidshorisont for å tilpasse seg nye regimer og nye inntektsregler.