Ola Elvestuen (Venstre), 2017-06-15:
Vi lever i en ustabil verden, der Norge må ta en posisjon også innenfor sikkerhetspolitikken for å bevare og styrke våre verdier. Vi må, som mange har pekt på, følge opp vår egen interessepolitikk, men for Venstre er det også avgjørende at vi hele tiden må ha med oss det som er vår langsiktige interesse, nemlig styrking av demokrati, menneskerettigheter og folkeretten. Når disse kan komme i strid med hverandre, må de langsiktige målene og hensynene veie tyngst. Det er ingen tvil om at som et mindre land er det i norsk interesse å styrke en internasjonal rettsorden og det multinasjonale samarbeidet vi har, enten det er innenfor FN, OSSE eller Europarådet, og vi må bygge opp og styrke vårt forhold og samarbeid med Europa gjennom EU. I disse dager er det viktig å ha med seg at selv om det er en prosess med Storbritannias utmelding av EU – hvis det går så langt – endres ikke den situasjonen at vi må styrke vårt samarbeid med EU. Derfor må samarbeidet, ut fra den tilknytningen vi har, forsterkes og EØS-avtalen ligge fast – det må ikke gjøres noen endringer i det. Det er klart at for Norges sikkerhetspolitiske posisjon er NATO-medlemskapet det mest avgjørende. Det er avgjørende at vi klarer å holde så sterke bånd som mulig transatlantisk. Men det er også en situasjon der det kan være utfordrende, gitt den administrasjonen som nå er i USA. Til tross for at en må forsterke NATO og holde fast ved samarbeidet med USA, trenger vi også å ta en større europeisk rolle innenfor NATO. Derfor er det bra at regjeringen legger opp til et sterkere samarbeid med Frankrike, Nederland, Storbritannia og Tyskland, og vi må ta vår del med styrking av vårt eget forsvar. For Venstre er det viktig at vi innretter et forsvar hvor vi også kan håndtere flere ulike situasjoner og ikke blir for avhengige av en ensidig satsing på å ta i bruk artikkel 5. Det er ingen tvil om at den største sikkerhetspolitiske utfordringen i Europa i dag kommer fra Russland og deres annektering av Krim, deres krigføring og støtte til krigføring i Øst-Ukraina. For Norge er det viktig at vi holder fast ved det europeiske samarbeidet og fastheten i at sanksjonene må gjelde inntil man har en situasjon hvor politikken endrer seg og man får respekt for folkeretten fra russisk side. Så er det en særegen norsk utfordring at vi samtidig som nabo, med en stor nabo i nord, må klare å opprettholde et folk-til-folk-samarbeid på et lavere nivå. Dette er en balansegang, men det kan ikke være noen tvil om at det viktigste for Norge og for resten av Europa er at vi er en del av den felles holdningen og den felles politikken som Europa må føre overfor Russland. Det ble nevnt at Tyrkia er i en spesiell politisk situasjon innenfor NATO som også vi må håndtere. Det er klart at vi må være tydelige på at også i Tyrkia må menneskerettigheter og demokrati respekteres – i en stadig mer autoritær utvikling. Som det også er påpekt i saken, har vi et veldig urolig område hele veien fra Midtøsten – egentlig et belte fra Vest-Afrika til Afghanistan. Det er positivt at regjeringen vil komme tilbake med en egen strategi for sårbare stater og regioner – jeg tror det er helt nødvendig – og det er helt nødvendig ved at man har helt klare strategier for hvert enkelt land. Det er også bra at vi styrker bistanden til denne regionen i Midtøsten og Vest-Afrika, for det er så avgjørende for Europa, og dermed også for vår sikkerhet, hvordan utviklingen går der. Til slutt: Kinas framvekst er påpekt. Det er klart at hvis USA trekker seg mer tilbake, vil andre fylle tomrommet. Det er viktig, enten det er klima, det økonomiske eller andre områder, at det ikke nødvendigvis gjelder Kina alene. Europa må ta en mye sterkere rolle og være en sterkere aktør, og Norge må ta sin posisjon når det gjelder dette.