Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2007-04-17:
Interpellanten tar opp et kjempeviktig spørsmål som vi også har drøftet i helse- og omsorgskomiteen i forbindelse med St.meld. nr. 25 for 2005-2006, Mestring, muligheter og mening. I og med det økende antall eldre vi har her i Norge, var vi opptatt av å få folk til å jobbe innen pleie og omsorg i framtiden, spesielt nasjonalt. Men det er et tema som må ses fra flere sider, noe denne debatten har vist. Antallet eldre øker over hele verden, ikke bare i Norge. De aller fleste land i Europa vil ha underskudd på helse- og sosialpersonell i årene som kommer. Derfor er det ikke bare en utfordring for oss – som vi diskuterte i forbindelse med St.meld. nr. 25 – men, som interpellanten påpeker, et problem for veldig mange andre land. I meldingen vi behandlet før påske, sies det mye om de nasjonale behovene vi har for å folk til å jobbe innen pleie og omsorg, og hvordan vi skal skaffe dem kompetanse. Det nevnes ulike måter å gjøre det på, og dette har også vært drøftet fra denne talerstol. Men spørsmålet om arbeidsinnvandring innen helsesektoren, som det har vært spesielt fokusert på i media rett etter vår debatt i Stortinget, har engasjert mange. Behovet for arbeidskraft er en vesentlig utfordring, og spørsmålet er hvordan vi skal klare å få folk med den kvaliteten vi ønsker, i arbeid. Men det kan ikke være slik at vi legger opp til en aktiv rekrutteringspolitikk der vi tapper andre land for arbeidskraft, spesielt Afrika, som nevnt. Målet må være at vi selv klarer å utdanne det helse- og sosialpersonellet vi trenger. Våre framtidige utfordringer nasjonalt er å få unge til å ta en slik utdannelse, å få flere menn inn i yrkene, men også å bevare miljøet for de folkene som allerede er der. I Nasjonal helseplan og i omsorgsmeldingen, St.meld. nr. 25, ligger politikken for de nasjonale føringene. Vi vet at det finnes mange arbeidsledige, vi vet at det finnes yrkeshemmede og personer med innvandrerbakgrunn som ønsker å kunne jobbe, og de må få mulighet til det. Det finnes mange ufrivillige deltidsarbeidende som representerer arbeidskraftreservene våre, og dem må vi få mobilisert. På den måten blir behovet for en arbeidsinnvandring på dette feltet mindre. I tillegg har det vist seg at vi trenger økt arbeidsinnvandring. Men vi kan ikke kjøpe oss ut ved å importere arbeidskraft fra de fattige landene. De har behov for arbeidskraften selv. Foregående taler snakket om de etiske prinsipper og de etiske retningslinjene for hvordan vi skal behandle denne saken, og det er viktig. Vi må ha et etisk perspektiv i politikkutformingen med hensyn til den arbeidskraften vi eventuelt skal innføre. Det vi vet mye om, er at ferdig utdannede helsearbeidere fra den tredje verden gjerne vil komme hit og jobbe, og det er klart når vi hører historiene om hvordan det er å jobbe f.eks. i Afrika. Men det gjør jo at vi utarmer landenes egne helsevesen. Vi må ta et felles ansvar for at ikke det skjer, og vi må heller prøve å sette i gang tiltak for å hindre at det skjer. Det er nevnt en god del tiltak her, og de må settes inn globalt for at vi skal kunne løse dette, med støtte til utdanning der den faktisk skal være, bygge opp helsevesen sammen med de landene som er de svakeste, og søke å bidra med kompetanse slik at vi kan hjelpe hverandre. Og så må vi ta de nasjonale utfordringene, noe vi også har diskutert i forbindelse med stortingsmeldingen. Vi må bidra internasjonalt når det gjelder penger, vi må sørge for overføringer og bidrag, slik at vi har mulighet til å kunne sette inn tiltak, som statsråden har nevnt. Og så må vi, som sagt, ta de nasjonale utfordringene, som er store, og som vi ikke kommer unna. Men vi må se dette i sammenheng. Det er en stor utfordring, både nasjonalt og internasjonalt, å ha en arbeidsstokk av god kvalitet og som kan gi god omsorg i framtiden.