Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2011-11-18:
Først takk til Lise Christoffersen, som tar opp en viktig sak, en sak som berører oss alle uansett etnisk bakgrunn. Ja, organisasjoner har en egenverdi, og det å være sammen i fellesskap beriker og utvikler oss alle sammen. Jeg skal bruke dette innlegget til å reflektere litt over forskjellige momenter som ofte kommer opp i disse debattene. Først kan en slå fast at organisasjoners primære mål er å stenge noen ute. Det hører med til organisasjoners mål. Hvis de ikke skal stenge noen ute, er det ikke noen organisasjon. Det som er spennende å se, er at vi har en retorikk i Norge som tar utgangspunkt i at alle norske organisasjoner er veldig inkluderende, mens innvandrerorganisasjoner er ekskluderende. Det kunne jeg tenke meg å få litt mer kunnskap om. Jeg tror ikke det er rett. Vi har nordlandslag og sørlandslag, og nåde den nordlendingen som kommer i sørlandslaget, for å si det sånn – og det hører til her i Oslo. Så er det et poeng som ofte blir nevnt, og det er dette med villighet til integrering. Igjen ligger det en uuttalt premiss, som om den villigheten mangler i innvandrerorganisasjonene, men er til stede i fullt monn i norske organisasjoner. Jeg tror det ikke er sånn heller. Ørsal Johansen var inne på et meget vesentlig poeng, tenker jeg. Det gjelder hvor vi bor i landet. Da er vi inne på et spørsmål om virkemidler. For hvilke virkemidler vil vi ta i bruk for å sørge for variert bosetning i alle deler av landet – i alle deler av Oslo, f.eks.? Så tok også representanten Ørsal Johansen opp et poeng, om man trenger spesielle stimuli for å binde disse organisasjonene sammen, eller for å integrere innvandrerorganisasjoner i de norske. Jeg husker ikke helt, men jeg tror representanten konkluderte med noe sånt som at det må være noe galt hvis man skal bruke den linjen. Da må det være veldig mye galt når Fremskrittspartiet vil ha ombudsordninger for å sikre dialog mellom f.eks. brukergrupper og det offentlige forvaltningsnivået – når vi vil ha brukerkontakter, som også er et element for å bygge ned de kulturelle forskjellene mellom to kulturer eller organisasjoner, for å snakke i stort. Flere har sagt at vi vet for lite. Jeg tror at av de sporene man bør gå etter når man skal finne ut mer, vil det første sporet som kan gi oss mest kunnskap, være å se på våre egne organisasjoner i mye større grad. Man bør gå inn og undersøke: Hvor tolerante er vi? Hvilke kriterier er det vi legger til grunn for gode inkluderingsstrategier? Hvilke organisasjoner henvender seg direkte til innvandrere, f.eks.? Hvor flinke er vi i vårt ansvar for å skape et mangfoldig samfunn? Hvor mange av oss her på Stortinget har f.eks. ringt og spurt om å bli med i en innvandrerorganisasjon – enten det er idrettslag, innen kultur, eller hva som helst? Jeg tror en annen ting som kan være viktig å se på, er å undersøke tålegrensen vår for annerledeshet. Når vi snakker om innvandring, snakker vi ofte, veldig ofte, om språk. Vi snakker nesten aldri om villighet til å forstå. Jeg skulle ønske at vi undersøkte mye mer hverandres villighet til å forstå, selv om ikke språket eller ordene er lett forståelige. Disse refleksjonene håper jeg kan bli en del av den videre debatten. I det store bildet dreier dette seg om hvordan vi konstruerer hverandre i det offentlige rom, og om hvordan vi skaper våre egne forestillinger om oss selv og om de andre. Der trenger vi mer kunnskap.