Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2013-11-28:
Det er blitt sagt at i utenrikspolitikken har man ikke venner, man har bare interesser. Og i denne debatten blir det snakket – heldigvis – mye om hvordan vi skal ivareta våre interesser som nasjon. Og det må også være punkt nr. 1 i vårt forhold til EU. Energi- og klimapolitikken har blitt løftet fram av europaministeren i hans redegjørelse. Det er jeg glad for. Jeg er enig i den vurderingen at det kanskje er en av de viktigste forbindelsene vi har til EU. Vi er allierte i det internasjonale klimaarbeidet – vi deler målet om at den globale oppvarmingen ikke skal stige med mer enn to grader. Vi er enig i virkemidler internasjonalt, og vi støtter opp under hverandre i det arbeidet. Så er det også sånn at vi er handelspartnere når det gjelder energi. Norge er en stor energileverandør til Europa. Vi er den største gasselgeren til Europa. Vi har betydelig kraftutveksling med Europa med vår fornybare energi. Hvis vi nå ser hvordan Europas klimapolitikk med de tre 2020-målene går, er det et blandet bilde som avtegner seg. Vi ser, som mange tidligere har vært inne på, at CO2-utslippene går ned, dels som følge av en økonomisk krise. Det går ikke så bra når det gjelder innfasing av ny fornybar energi, også på grunn av krisen, og når det gjelder energieffektivisering, er det heller ingen bindende mål. Men det går framover, og det utformes nå en ny politikk mot 2030. I det bildet har vi noen interesser som vi må ta vare på som energinasjon. Det europeiske kvotesystemet virker dårlig. Det virker bra i den forstand at det samlede CO2-utslippet, klimagassutslippene, går ned, som intensjonen er, og den delen av arbeidet går videre. Det som ikke virker, er: Det finnes ingen incentiver til utvikling av ny teknologi til grønn industri eller ren teknologi, som vi har snakket om, som også var en målsetting med kvotesystemet. Prisene er ikke høye nok, og vi får en del absurde utslag av de lave prisene, bl.a. ser vi nå at utslippene i Tyskland stiger fordi det har blitt billigere å bruke kull enn gass i energiproduksjonen. Dermed bruker man det, og får en kraftig økning av utslippene. Vi mener at kvotesystemet må strammes opp. Det er et arbeid på gang med det. Den forrige regjeringen støttet opp under det arbeidet som kommisjonen ville sette i gang for å få en oppstramming av dette systemet. Den støtten må vi fortsatt gi. Vi har interesser av at dette blir gjort på en god måte. Det vi kan være bekymret for, er hva som skjer den dagen EU står med et kvotesystem som ikke har fungert, som ikke har gitt ny teknologi, og vi får et oppsving i økonomien som fører til økning av utslippene i Europa. Jeg må si at EU-byråkratenes reguleringsiver ofte gir noen underlige utslag i hvilke virkemidler som blir tatt i bruk. I en situasjon hvor man ser at utslippene øker på grunn av økonomisk oppsving, kan mye rart skje. Vi har friskt i minne de diskusjonene vi har hatt med EU når det gjelder våre varmtvannsberedere, hvor man har gått ned på et slikt reguleringsnivå at det faktisk kan bli forbudt med våre elektrisk fyrte varmtvannsberedere. Som et redskap i energieffektiviseringen skulle vi da gå over til noe annet enn elektrisk fyrte varmtvannsberedere. Det høres absurd ut, men det har faktisk vært en stor sak mellom Norge og EU. Dette må vi sørge for bidrar til at det skjer en endring og en tilpasning av kvotesystemet som fører til at vi har effektive energimarkeder. Vi må sørge for at klimagassutslippene blir det overordnede målet også i tiden fram mot 2030, at de andre målene som stilles, bygger opp under det målet, og at vi får gode energimarkeder som bygger opp under klimamålene. Det har vi interesse av, både som gassleverandør og som leverandør av fornybar energi. Når det gjelder kapasitetsmarkedene, må vi være helt klare. Dersom ikke norske kabler blir inkludert i eventuelle kapasitetsmarkeder, og det truer lønnsomheten i de kablene, må vi være krystallklare på at vi ikke bygger utenlandskabler hvis det ikke er samfunnsøkonomisk lønnsomt for Norge. Punktum.