Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2017-05-15:
Under klimatoppmøtet i Paris greide verdens nasjoner for første gang å samle seg rundt en avtale som har som mål å begrense oppvarmingen av kloden. Denne avtalen ble omtalt som historisk og skal markere et taktskifte i global klimapolitikk, men det er ennå for tidlig å konkludere med at avtalen vil markere starten på en ny æra, eller om den vil stå igjen som et symbol på maktesløsheten som ble utvist i møte med globale klimaendringer. Det som vil avgjøre dette, er hvordan vi oppfyller våre forpliktelser. Nå skal vi begynne å implementere Paris-avtalen i vår hjemlige politikk gjennom deltakelse i EUs program. En vesentlig faktor i dette er at transportsektoren må ta store kutt. Suksess i ikke-kvotepliktig sektor er ikke mulig uten at vi lykkes med å kutte utslippene fra transport. Det er her utslippene er høyest, men også her potensialet er størst. Vi trenger en raskere omlegging til lav- og nullutslippsbiler, økt satsing på kollektivtransport og gods fra vei til bane. Transportsektoren blir den klart største utfordringen framover, men utslippene må ned i alle sektorer. Ved behandlingen av statsbudsjettet for inneværende år ble klimapolitikken det aller vanskeligste. Vi husker at regjeringa lanserte sitt ultimatum om den såkalte bilpakken, noe som var svært provoserende og skapte mange ekstrarunder før vi til slutt kom på plass med et rimelig greit resultat. Klimautfordringene, for ikke å si den varslede klimakatastrofen, har vært snakket om i mange tiår. I mange tiår har vi i vår del av verden somlet med å treffe tiltak, men rett skal være rett: Paris-avtalen var en historisk milepæl, og svært mye har skjedd politisk de siste årene også her i Norge. Vi så av budsjettdebatten om klimapolitikk at dette fort blir en øvelse for nerder om tabeller og beregninger og uenighet om beregningene. Debatten blir fort så teknisk at vanlige mennesker faller av. Vi trenger spesialistene i klimadebatten, og det er mange tekniske beregninger som er viktige her, men vi må ikke miste perspektivet på at det i bunn og grunn handler om rettferdighet – globalt og i et generasjonsperspektiv. Norge er ikke den som betaler den høyeste prisen for somlingen. Vi merker mer ekstremvær, mindre skiføre om vinteren og mer regn om sommeren. Det er menneskene i landene rundt ekvator som allerede nå betaler en høy pris, og som står i fare for å betale en enda høyere – ja, katastrofalt høy – pris, og det er ikke de som har brakt CO 2 -balansen i atmosfæren i utakt. Susy Wandera, som er sekretær og primus motor for et ungdomsinitiativ mot klimaendringer i Kenya, skriver til Kristelig Folkeparti: «De globale temperaturdataene viser at månedene januar og februar i 2015, 2016 og 2017 har blitt varmere og varmere. Dette har ført til redusert regn og er en viktig årsak til den alvorlige tørken som vi har opplevd i første kvartal 2017. Mye av vegetasjonen er allerede stresset av de marginale vannforholdene mange steder og er ekstra utsatt for klimaendringer. Følgene av minimal eller ingen nedbør i nord og langs kysten er redusert avling eller ingen avling, sultende eller døende buskap og også menneskelig lidelse og død, foruten usikkerhet om matforsyningen og eskalerende konflikter mellom befolkningsgrupper. Konstant økende usikkerhet om livsbetingelser på grunn av klimaendringer svekker også folks styrke til å håndtere andre kriser som måtte oppstå. Kenya estimerer sine årlige utgifter til å takle klimaendringer til omkring 2,7 milliarder dollar, og har hittil bare lyktes i å skaffe til veie 1 milliard.» Dette er grovt urettferdig. Kristelig Folkeparti bygger sin politikk på nestekjærlighet, forvalteransvar og menneskeverd. Alle tre grunnpilarene tilsier at vi er forkjempere i kampen mot klimaendringer, men det handler også om en nedsmelting av polene, endrede livsbetingelser for arter som både har verdi i seg selv, og som spiller en viktig rolle i det store samspillet vi mennesker er en del av. Derfor fremmet Kristelig Folkeparti i vår et forslag i Stortinget om marine verneområder og en systematisk praktisering av en føre-var-holdning i alle sammenhenger i tidligere helt eller delvis islagte områder. Her dreier det seg om en helt annen kant av verden enn det som nettopp ble beskrevet fra Kenya, men også her er det balansen i naturen som står på spill. Jeg tror jeg slutter der.