Erna Solberg (Høyre), 2004-05-06:
Jeg hadde tenkt å svare på den interpellasjonen som representanten har levert inn, som altså er et spørsmål om hvilke faglige erfaringer vi har. Jeg må si at jeg er fristet til å svare på den harangen av både mistolkninger, mistro og andre argumenter som nå er lagt til grunn i selve omtalen av interpellasjonen. Jeg skal komme tilbake til noen av de punktene til slutt. Men jeg har lyst til å understreke at når det fremmes en interpellasjon, er det interpellasjonsteksten som for meg er det vesentligste å svare på. Og jeg forutsetter at det er slik man har beregnet at interpellasjonen skal fungere. Som det er redegjort for i Stortinget tidligere, ligger forutsetningen om frivillighet når det gjelder kommunesammenslutninger, fast for Regjeringen. Det bildet som representanten Magnhild Meltveit Kleppa tegner av hva jeg har sagt, nemlig at staten uansett skal foreta endringer i kommunestrukturen, er altså ikke riktig. Det utsagnet får hun belegge med et klart sitat hvis hun fortsatt skal bruke det. Det jeg har sagt, er altså at vi fremover må vurdere om vi er villige til å ta konsekvensene for velferdssamfunnet og for velferdsstaten vår av at vi ikke gjør endringer i kommunesektoren, og den muligheten vi må få i 2006. Jeg mener at vi får en bedre offentlig sektor hvis vi iallfall har 100–150 færre kommuner, og det skal jeg begrunne noe senere. Vi har i samarbeid med Kommunenes Sentralforbund iverksatt et samarbeidsprosjekt om kommunestruktur. Det jeg ved flere anledninger har sagt, er at dersom samarbeidsprosjektet med Kommunenes Sentralforbund mot formodning ikke gir resultater, vil det være opp til Stortinget å vurdere om frivillighetslinjen, slik den er utformet i dag, fremdeles bør ligge fast, eller om den bør endres. En pekepinn om resultatene vil vi få i løpet av våren 2005, når kommunestyrene skal uttale seg om de ulike inndelingsalternativene som er aktuelle for deres kommune. Jeg tar sikte på å gi Stortinget en orientering om samarbeidsprosjektet våren 2006. I den sammenheng er det altså opp til Stortinget, i tråd med den inndelingsloven vi har, å vurdere spørsmålet om vi skal bruke andre virkemidler enn dem som ligger inne i dag. Når man går tilbake til spørsmålet om hvilken dokumentasjon man har på konsekvensene av kommunesammenslutninger, har jeg lyst til å gi en liten redegjørelse for hva som har skjedd av kommunesammenslutninger, og hvilke erfaringer vi har med det. I nyere tid har vi som kjent hatt to runder med sammenslutninger av kommuner. Den første reformen, som ble gjennomført i 1960-årene, omfattet først og fremst landkommuner. Målet var å sette også de minste kommunene i stand til å delta i oppbyggingen av det norske velferdssamfunnet. På det tidspunktet var det helt klart at hele reformen dreide seg om å gjøre kommuner i stand til å være brede nok administrativt til å kunne delta i oppbyggingen av velferdssamfunnet. Dersom den niårige grunnskolen skulle kunne gjennomføres som en nasjonal reform, ble det vurdert som nødvendig at de minste kommunene måtte få et større befolkningsgrunnlag som basis for bedre administrativ kapasitet og kompetanse. Sammenslutningene reduserte tallet på kommuner med 290 – fra 744 til 454. Av ulike årsaker, bl.a. spørsmålet om hvor senteret skulle ligge, som var det viktigste, ble ti av disse kommunene senere delt. Det ble ikke gjort systematiske undersøkelser av effektene av disse kommunesammenslutningene. Det finnes imidlertid oppsummeringer i ulike offentlige dokumenter hvor det konkluderes med at inndelingsreformen har vært nødvendig for at kommunene skulle kunne ta på seg viktige velferdsoppgaver og bli iverksettere og initiativtakere i utbyggingen av det offentlige velferdstilbudet. Ved en valgundersøkelse i 1965 ble velgerne som ble berørt av inndelingsendringene, spurt om de var enig eller uenig i endringene. 50 pst. av velgerne var enig i at kommunen de bodde i, ble en del av en større kommune, mens 30 pst. var uenig. 20 pst. tok ikke standpunkt til spørsmålet. I lys av den motstanden som inndelingsreformen skapte til å begynne med, viser disse resultatene, sammen med det faktum at det bare var 10 av de 290 kommunene som senere ble delt, at erfaringene i det store og det hele ble vurdert som gode. Den andre runden med sammenslutninger foregikk i perioden fra 1988 til 1994 og gjaldt inndelingen rundt inneklemte bykommuner. Målet med disse sammenslutningene var først og fremst å legge bedre til rette for en samordnet areal- og ressursdisponering. Det er fortsatt et tema som er viktig på flere andre områder. For meg er kommunedelingsspørsmålet delt i to. Det ene gjelder de kommunene som administrativt trenger å ha bredere faglig basis enn det de har i dag, for å kunne drive et velferdstilbud, og som har problemer med å virke rekrutterende på kompetansen, noe som slår ut i hvilke velferdstjenester man etter hvert vil få på disse områdene. Det andre er spørsmålet om samordnet areal- og ressursdisponering, som altså dreier seg om de bynære områdene og måten de jobber på. Når det gjelder disse sammenslutningene – det var altså åtte byutvidelser – har vi litt mer systematisk erfaringsinnhenting. Erfaringene fra de tre første sammenslutningene, Larvik, Tønsberg og Horten, bygger bl.a. på en evaluering gjort av forskere. To til tre år etter sammenslutningen kan en oppsummere at en har fått en styrking av kapasitet og kompetanse i Vesfold-kommunene, slik også kommunene på 1960-tallet erfarte. For Vestfold-kommunenes del skjedde det særlig gjennom spesialisering, altså større kompetanse på enkeltområder. På kort sikt ble ikke administrasjonskostnadene mindre. Derimot ble nivået på tjenestetilbudet utjevnet i forhold til de forskjellene som eksisterte mellom de tidligere selvstendige enhetene. Også i forhold til hovedmålet med sammenslutningene synes det å være skapt bedre forutsetninger for samordning, planlegging og utbygging. Dette gjaldt særlig arealplanleggingen. Når det gjelder de fem siste sammenslutningene på 1990-tallet, Sarpsborg, Arendal, Hamar og Hammerfest i 1992 og Fredrikstad i 1994, ble det gjennom et prosjektarbeid mellom sammenslutningskommunene, Kommunenes Sentralforbund og departementet oppsummert erfaringer når det gjaldt både selve prosessene og virkninger for den kommunale virksomheten. Siden oppsummeringene ble gjort tett innpå sammenslutningstidspunktene, vil kunnskapen om selve prosessene være bedre enn når det gjelder hvilke resultater sammenslutningen gav. Imidlertid oppsummerer de i fellesskap at sammenslutningene bl.a. har gitt bedre forutsetninger for en mer samordnet arealplanlegging, særlig siden de nye kommunegrensene gjorde det mulig å se bolig-, tjeneste- og arbeidsmarkedsområdet under ett. Det var altså hovedmålet med disse sammenslutningene. De peker også på at kompetansenivået ble hevet gjennom spesialisering og bredere fagmiljøer. Også forutsetningene for lokalt næringsliv mente de var forbedret, særlig ved at kommunene har kunnet forbedre kapasiteten og kompetansen, men også ved at det ble færre lokaliseringsstridigheter og dermed en mer effektiv ressursbruk på grunnlagsinvesteringer. Også disse oppsummeringene peker på at tjenestetilbudet utjevnes mellom de tidligere kommunene. Innbyggernes tilgjengelighet til kommuneadministrasjonen ble noe svekket som følge av sammenslutningene. Det hadde først og fremst sin årsak i at den nye administrasjonen ofte ble spredt på flere bygg, noe som gjorde det vanskeligere for innbyggerne å ha oversikt. Efaringsoppsummeringene har en del metodiske problemer ved seg, bl.a. er det veldig vanskelig å isolere virkningene av hva som skjer på grunn av sammenslutningen, fra hva som skjer i forhold til veldig mange andre endringer rundt kommunene i forhold til rammebetingelsene. Derfor er det mange andre rammebetingelser som også vil ha betydning for hvordan kommunene endres etter en kommunesammenslutning. Vi arbeider nå med en metodisk gjennomgang av kommunesammenslutningen av Re i 2002 i forhold til innbyggere, økonomi, før- og ettersituasjonen og en kvalitativ studie av ulike deler av organiseringen av sammenslutningsprosessen. Det er nylig gjennomført to forskningsundersøkelser som har tatt opp konsekvenser av tidligere inndelingsendringer. Den ene gjelder kommunestrukturens betydning for lokalt og regionalt samfunnsutviklingsarbeid og er gjennomført av Møreforskning. Forskerne har i undersøkelsen sett på hvilken effekt sammenslutningene i Sarpsborg-området og Fredrikstad-området har hatt for deres evne til å være utviklingsaktører – noe jeg håper også interpellanten er opptatt av er en viktig rolle for en kommune. Det konkluderes med at kommunesammenslutningene har ført til store gevinster i disse tett utbygde regionene. De sammensluttede kommunene har greid å få til en vesentlig spesialisering og kompetanseheving i arbeidet med samfunnsutvikling, og kommunene har fått bedre arealplanlegging, bedre fungerende sentrum og redusert arealbruk. Det kan også etterspores positive effekter for samhandlingen med næringslivet som følge av en mer relevant og spesialisert kunnskap i kommuneorganisasjonene. Det som er typisk for alle de gjennomføringene vi har hatt, med unntak av Re kommune, som vi holder på med å evaluere, er at disse kommunene har vært store og ikke små kommuner. Utfordringene i små kommuner er annerledes. Men jeg har lyst til å understreke et overraskende funn i Norsk institutt for by- og regionforsknings undersøkelse knyttet både til 1960-tallets sammenslutninger og til de nyere sammenslutninger, nemlig at den sterkeste følelsen av tilknytning til og identitet med kommunen finnes i kommuner i Norge med mellom 30 000 og 50 000 innbyggere, altså slett ikke småkommuner i norsk sammenheng. Målet med kommunesammenslutninger er etter min mening å øke velferden for innbyggerne. Jeg skal komme tilbake til de spørsmålene som er mest avgjørende i forhold til interpellantens innlegg nå, men erfaringene så langt viser faktisk at de inndelingene og endringene vi har hatt, har gitt positive effekter på det som har vært målsettingen for de ulike gruppene. Vi har fått bedre kvalitet i småkommunene etter 1960-tallet og bedre arealplanlegging i byområdene.