trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-03-25:
Jeg tror det på mange måter er bedre å være blåøyd enn blind, for her kan man lure på hvem det er som skal vokte vakten i denne sammenheng. Norge ønsker å påta seg denne rollen, men hvis man tenker seg nøye om i denne sammenheng, er jeg ikke sikker på at dette vil bli noen enkel oppgave. Jeg tror Arbeiderpartiets bidrag i denne debatten har den stikk motsatte virkning av det man ønsker. Det er ikke noe bidrag, det er ikke noe økonomisk incentiv til å levere kvoten fra seg hvis man har et fartøy som går ut av fiskeriene, og som man ikke får noen verdens ting igjen for. Det vil være ressursmisbruk ikke å la en båt som eksempelvis er 15 år gammel, erstatte en båt som er 25 år gammel, som ikke minst denne nasjonen har så flust av. Jeg frykter derfor ikke denne type gjennomføring som vi legger opp til, og jeg føler det relativt betryggende når jeg ser at Arbeiderpartiet utgjør mindretallet i denne sammenheng. Og jeg gjentar at virkningene av Arbeiderpartiets merknad – ikke forslag, registrerer jeg – vil være en tregere mulighet for å få innført enhetskvoteordninger, som er et sterkt bidrag til å tilpasse strukturen til ressurssituasjonen. Og det er det som er det viktige. Vi har fiskeriavtaler med de største fiskerinasjonene i nordområdene. Disse er vi nødt til fortsatt å ha et konstruktivt samarbeid med, også om nødvendig ved salg – og utbytte – av fartøy. Ikke minst gjelder dette i forhold til Russland. Men vi kan ikke drive med vaktportefølje for å se hvor det til enhver tid blir av fartøy som er eid av nordmenn eller bygd i Norge.
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-03-25:
Jeg tror et av Finnmarks største problem i dag skyldes manglende lønnsomhet i hovedbærebjelken for Kyst-Norge: fiskeriene. Det har mange årsaker, og det er ikke mulig å ramse dem opp her. Men det Ballo gjør seg til talsmann for i dag, er jo at vi skal la denne overkapasitetssituasjonen og mangelen på lønnsomhet få lov til å vedvare, med et styrket press på ressurssituasjonen. Dette er altså en situasjon som skal vedvare, og det spiller etter min oppfatning liten rolle hvem man kommer og vifter med i denne saken av organisasjoner, lag og foreninger som har et annet syn enn Høyre i dette spørsmålet. I denne saken går Høyre i front for å prøve å få til en tilpasning av flåte- og ressurssituasjonen, og enhetskvoteordninger er et av de beste bidragene i denne sammenhengen. Om det har noen stor virkning på Ballo eller ei, vet jeg ikke, men det kunne være fristende å be ham registrere at Arbeiderpartiet er på halvveien. Det samme er regjeringspartiene. Om disse har sett lyset eller ei, eller om det skyldes blå øyne, skal være usagt, men jeg tror at også Ballo ved å tenke seg om, ser at det er viktig – av to grunner: av kapasitetshensyn og av hensyn til økt lønnsomhet, det å ha mer robuste arbeidsplasser – at man tar skrittet fullt ut og innfører enhetskvoteordninger også i kystfiskeriene.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-25:
Ivar Kristiansen sa at det er bedre å ha blå øyne enn å være blind, men jeg vil understreke at også den blinde kan ha blå øyne. Når det gjelder både Norges Fiskarlag, Fiskerinæringens Landsforening og Norges Naturvernforbund, har de klart tatt til motmæle mot enhetskvoter innenfor kystfiskeflåten. Man ser at det er havfiskeflåten som argumenterer for at man også skal åpne for enhetskvoter her. Jeg vil spørre Ivar Kristiansen om hvordan han vil stille seg til motstanden bl.a. fra Norges Fiskarlag og Norges Naturvernforbund, når han sier at dette er god fiskeripolitikk i et globalt perspektiv og, så langt jeg kan forstå ham, også sett i forhold til riktig ressursforvaltning. Ser ikke Ivar Kristiansen at de argumentene som kommer fra de nevnte instanser, kan være et tegn på at kvoter på færre hender og en forvaltning som svekker kystfiskeflåten, også gir en ressursforvaltning når det gjelder fisken som vil være uheldig både i et miljøperspektiv og i et globalt perspektiv?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-25:
Fiskeriministeren fikk motbør da høringsnotatet ble sendt ut i fjor. Reaksjonen fra fiskeriorganisasjonene og fra fylkestingene i nord var kontant og ikke til å misforstå. Fiskeriministeren åpnet for enhetskvoter også for kystflåten, og det fikk han altså motbør for. Han mente seg misforstått og la om kursen. Det var godt. Det er viktig at lovteksten ikke hjemler enhetskvoter for kystflåten. Det dreier seg om omsettelighet av fiskeriressurser og om å privatisere fellesskapets ressurser og om å stenge allmenningen. Det ville være å omgjøre bruksretten til en eiendomsrett for de få, en eiendomsrett som kan omsettes og selges. Vi i SV er imidlertid skeptisk til å videreføre og utvide dagens ordning med enhetskvoter. Det er en overkapasitet i trål- og ringnotflåten, og det er en gal fordeling av ressurser mellom flåtetyper, hvor kystflåten er blitt taper. Vi løser ikke det ved å samle kvoter og eksportere overkapasitet. Det er overinvestert, og det får de som har overinvestert, ta konsekvensene av. Dagens ordning med enhetskvoter er ikke evaluert. Vi kjenner ikke helheten og konsekvensene av ordningen. Det hevdes at enhetskvoter kan gi bedre lønnsomhet fordi det innebærer færre båter på feltet med større fangst pr. båt – det kan så være. Men samtidig betyr det at en ressurs som før var gratis, må det nå betales for for å få tilgang til. Rettigheten blir til salgs. Overkapasitet i trål- og ringnotflåten er nok rett diagnose, men enhetskvoter kan være gal medisin. Forslaget i loven § 5a innebærer en utvidelse av enhetskvoten for båter over 28 meter. Vi i SV vil stemme mot det ut fra at vi ikke vil utvide en ordning som vi ikke tror fungerer, en ordning som ikke er evaluert. Vi vil også stemme mot II samt punkt B. Vi ser ingen grunn til å utgreie om enhetsordningen kan gjøres gjeldende for båter under 28 meter. Vi håper at de som gikk til offensiv mot departementets høringsnotat, er i beredskap til høsten, slik at de kan møte et nytt forsøk på å innføre enhetskvoter for kystflåten med en enda sterkere motoffensiv.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 1999-03-25:
Først må jeg få lov å komme med en irettesettelse – kanskje det var en forsnakkelse fra representanten Tveiten. Hun sa det fordums miljøpartiet Venstre. Det er feil, det er miljøpartiet Venstre fortsatt. Så til saken. Det er viktig i alle sammenhenger at hvis en skal nå realistiske mål – og det gjelder også miljøpolitikken – må en sette regler og mål slik at det går an å praktisere det i virkeligheten. Hvis en har innført en ordning der en i forbindelse med enhetskvoteordningen har sagt at fartøy som skal selges ut fra en reder, ikke kan selges til andre eller til andre land, tror jeg enhetskvoteordningen hadde stoppet helt opp. Da hadde vi ikke lenger fått en gjennomsnittsalder på den norske fiskerflåten på 23 år, men den ville ha økt betydelig. Og det kan vel ikke være hensikten med norsk fiskeripolitikk at vi skal sette oss i en slik stilling at vi ytterligere vil sakke akterut når det gjelder fornyelse av flåten. Når det gjelder samarbeid med andre land, synes jeg det oser av mistillit når vi, hvis vi selger et fartøy til et land som vi f.eks. har fiskeriavtale med, som Russland, tror at det fører til at dette øker uttak av ressurser. Vi har en fiskeriavtale, og hvorfor skal ikke den nasjonen da kunne få lov til – hvis det er redere som har ønsket det – å få fornyet sitt fartøy ved å kjøpe et fartøy f.eks. fra Norge, og heller la et eldre og dårligere tilpasset fartøy gå ut? Vi må tenke på miljøet i forbindelse med ressursbruk, oljebruk osv., og det er også et element i denne saken.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 1999-03-25:
Vi har nylig behandlet en perspektivmelding som trekker opp de langsiktige linjene for norsk fiskeripolitikk, og jeg prøvde innledningsvis å målbære de nasjonale interessene når det gjelder norsk fiskeripolitikk. Det var bl.a. noen samfunnsmessige mål for næringen, bærekraftig forvaltning av ressursene, økt lønnsomhet, trygge og gode arbeidsplasser, god rekruttering og opprettholdelse av bosettingen. Det er norsk fiskeripolitikk i et nøtteskall. Vi må ikke stelle oss slik at vi får så detaljerte vedtak at vi ikke klarer å takle situasjoner som oppstår i en næring som har så mange interessenter og så mange kasus som kan dukke opp. Vi vet hvor vanskelig det er både å kunne fornye flåten og å kunne få inn nye fartøy som er godt egnet til og tilpasset moderne fiskeri. Vi har mange eksempler på at det er vanskelig. Det går rett veg, det blir lettere, men vi må ikke innføre regler som gjør at dette blir enda mer stivbeint enn det har vært. Det er ikke norsk fiskerinæring tjent med. Hvis representanten vil ha et konkret svar fra talerstolen her i et treminuttersinnlegg på hva som er i strid med nasjonale interesser, så må jeg bare si at det går det ikke an å gi på så kort tid. Vi formulerer oss nettopp på den måten for at myndighetene skal kunne vurdere hvert enkelt tilfelle ut fra den overordnede målsetting som jeg refererte til innledningsvis nå.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Norsk fiskerinæring har vært en av hovedpilarene i norsk økonomi og er det også i dag, hvor produksjonen i de fleste næringer er preget av høyteknologi og rasjonell drift. Norsk fiskerinæring, både den landbaserte og aktiviteten ute på havet, er en viktig årsak til at kystfylkene i Norge har svært høy andel av den samlede verdiskaping i Norge. Dette har igjen gitt grunnlag for bosetting og velferd langs kysten vår. Slik kan det også bli i framtida dersom vi opptrer framtidsrettet, både Stortinget som lovgivende organ og næringen selv gjennom sine utøvere. Det er klokt om vi legger bl.a. følgende til grunn: sørge for rett balanse mellom tilvekst av fiskeressurser og fangstlegge til rette for at næringen er økonomisk selvbærendelegge til rette for å sikre arbeidsplassene både på land og på sjøengjøre næringen attraktiv for nye og unge utøvere ved å ordne det slik at sosiale goder og fritid kan bli mer som i andre yrker En av hovedutfordringene i fiskerinæringen vil være en stadig kamp mot overbeskatning av mange fiskearter. Derfor må både myndigheter og utøvere i næringen stå sammen om nødvendige reguleringer. Utøverne må ta ansvar for å tilpasse fangstkapasiteten til ressursgrunnlaget. Enhetskvoteordningen er etter min mening avgjørende for å støtte opp om de forhold som jeg hittil har nevnt. Det er viktig å komme fram til en mest mulig varig fordeling av fiskekvoter mellom hav- og kystflåte, slik at en ikke får unødig store svingninger i lønnsomheten i næringen. Vi trenger strukturtilpasning og langsiktighet. Det er derfor viktig at en opprettholder fordelingen av kvoter mellom de ulike gruppene over en viss tid. Lønnsomhet i næringen er grunnleggende, og skal enhetskvoteordningen få den nødvendige virkning, må en ved sammenslåing av kvoter sørge for at båter med tilsvarende kvoter blir tatt ut. Samtidig er det grunn til å understreke at sammenslåing av kvoter ikke må skje på tvers av gruppene. Jeg støtter ordningen med heimfall av enhetskvotene til staten etter de gjeldende regler. Jeg har ellers merket meg at Norges Fiskarlag nå støtter videreføring av de etablerte kvoteordningene for både torsketrålerflåten, ringnotflåten og grønlandsreketrålerflåten. De innvendinger som noen høringsinstanser har hatt ved å hevde at enhetskvoteordningen ikke har fungert etter hensikten, nemlig å bidra til kapasitetstilpasning, synes ut fra de tall som departementet har lagt fram, ikke å være riktige. Jeg mener også at det kan være grunner som taler for å vurdere om skillet for enhetskvoteordningen skal gå ved båtstørrelse på 28 meter, og jeg ser fram til den vurdering som departementet er bedt om å foreta av dette.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-03-25:
Den beste måten å delta i det internasjonale samarbeidet på for å redusere overbeskatningen av ressursene i havet, er å samarbeide om å få til en total regulering av samtlige fiskebestander, også i internasjonalt farvann. Der forsøker Norge å være pådriver og være aktiv i forbindelse med de internasjonale konvensjonene på dette området. Hvorvidt man kan beregne en overkapasitet i fiskeflåten, er veldig vanskelig å svare på, og det representanten Bastesen nevnte om at en betydelig del av den internasjonale fiskeflåte ikke er i aktivitet, er selvfølgelig noe som vanskeliggjør å gi et eksakt svar på det som ble tatt opp i replikken. Men fra norsk side er det viktig at vi husholderer med vår kapasitet og tilpasser den de kvotene som inngår i det internasjonale samarbeidet. Jeg ser som det viktigste at man totalt sett får fiskeriavtaler for de fiskebestandene vi har i våre havområder, at vi for vår del, ut fra lønnsomhetsbetraktninger, tilpasser kapasiteten i flåten, og også at man i de fiskeriavtalene man har med samarbeidende land, sørger for å få kontrollordninger som gjør at alle avtaleparter forholder seg til de fiskeriavtaler som er inngått.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-03-25:
Som det har kommet fram tidligere i debatten, er det mest ideelle ved gjennomføring av enhetskvoteordningen at fartøyene har blitt kondemnert. Men som spesielt representanten Kongshaug redegjorde for, er det viktig at man får enhetskvoteordningen til å fungere. Det ligger betydelig kapital i det å ta ut et fartøy. Jeg tror nok at dersom man skulle fastsette regler om at fartøy skulle kondemneres, ville ikke enhetskvoteordningen fungere. Det er helt klart. Vi må ikke overdrive den betydning ordningen har hatt. Siden 1996 er det tross alt vel et dusin fartøyer som er tatt ut av norsk fiskerinæring. Vi håper at ordningen, etter hvert som den får virke, skal få et større omfang. Det syns vi er viktig. Jeg tror nok vi etter hvert må se på om regelverket er tilpasset slik at vi får optimalisert systemet. Når det så gjelder hva som er norske fiskeriinteresser, vil jeg si det slik at et fartøy selvfølgelig kan tas inn i et norsk fiske dersom et tilsvarende, kanskje eldre, fartøy tas ut og kondemneres. Det vil ikke være noe problem hvis det er et fartøy som anses brukbart å drive videre med. Når man skal selge et fartøy til utlandet, er det viktig at det er til et land som vi har fiskeriavtale med, slik at vi vet at fartøyet blir satt inn i et fiskeri som er innenfor de kvoter det landet har, og innenfor de kvoteavtaler som Norge har med vedkommende land. Da vil det være kontroll med den aktivitet som fartøyet foretar. Hvis man skulle selge et fartøy til utlandet, f.eks. til et land vi ikke har kvoteavtaler med, kan man selvfølgelig risikere at det kommer inn i internasjonale farvann i strid med norske fiskeriinteresser.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
Dette lovforslaget tek sikte på å gje meieriselskap same selskapsrettslege rammer som andre samvirkeselskap. Ingen må vera i tvil om at forholda kring norsk meierisektor er vesentleg endra sidan lova vart til i 1936. Frå å vera ca. 600 meieriselskap, har vi i dag 11 innan Tine-systemet i tillegg til tre andre. Det er vanskeleg å sjå ei grunngjeving for at det i dag skal vera behov for eit eige lovverk som særskilt regulerer meieriselskap. Ei oppheving av restane av denne lova vil etter sentrum sitt syn medverka til å skapa ei enklare lovgjeving og ei lovgjeving meir på line med andre samvirkeverksemder. I praksis vil dette seia at det er vedtektene for det einskilde selskapet som set reglane for ein eventuell fusjon med andre selskap. Eg kan ikkje sjå at det i den høyringsrunden som har vore, har kome fram synspunkt som i vesentleg grad går mot det prinsippet det her er gjort greie for. Difor er det med undring eg registrerer at fleirtalet i næringskomiteen ikkje er klar til å gjennomføra desse endringane på dette tidspunktet. Eg viser elles til proposisjonen og set fram det forslaget som ligg i innstillinga.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Strukturen i landbrukets foredlingsindustri er et tema som til stadighet er oppe til debatt. Naturlig nok vekker fusjons- og rasjonaliseringsplaner stor lokal oppmerksomhet og engasjement. Ofte handler dette om å bevare viktige lokale arbeidsplasser. Samtidig handler det om å gi foredlingsindustrien en så effektiv struktur at eierne, altså den enkelte primærprodusent, kan få best mulig betalt for det råstoff vedkommende leverer. For Arbeiderpartiet er det naturlig å legge størst vekt på at landbrukets distriktspolitiske funksjon først og fremst skal ivaretas gjennom primærproduksjonen. Dermed er det også slik at hensynet til økonomien i primærproduksjonen må føre til politisk tilbakeholdenhet i forhold til å blande seg inn i samvirkeorganisasjonenes behov for strukturendringer. Forutsetningen er selvsagt at det med rimelighet kan dokumenteres at strukturendringer faktisk fører til bedre betaling for primærprodusentene. Den saken Odelstinget i dag behandler, har ikke direkte noe med disse strukturspørsmålene å gjøre, men indirekte kan Odelstingets beslutning i dag ha en viss betydning. Jeg er selvsagt klar over at tidligere arbeiderpartiregjeringer har signalisert at meieriselskapsloven kan oppheves etter at vi nå har fått på plass den nye markedsordningen for melk. Når Arbeiderpartiet i dag likevel går inn for å opprettholde loven, finner dette sin begrunnelse i hovedsakelig to forhold: For det første har vi valgt å legge stor vekt på høringsuttalelsen fra Tine Norske Meierier. Tine påpeker at en opphevelse av meieriselskapsloven vil føre til at det kan bli vanskeligere å få gjennomført nødvendige strukturendringer. Et meieriselskap har som kjent et annet beslutningssystem enn et aksjeselskap. Eierne i et meieriselskap er alle likeverdige. Det vil si at uavhengig av hvor mye melk en produsent leverer, vil vedkommende ha én stemme på årsmøtet. Dette er altså ikke som i et aksjeselskap, der eierne stemmer i generalforsamlingen i henhold til sin eierandel. Derfor er det også slik at dersom meieriselskapsloven oppheves, åpnes det for et system der relativt små eiere i et meieriselskap kan blokkere for sammenslåinger. Det kan altså skje selv om de store leverandørene av melk ønsker en strukturendring. Dette er forhold ikke minst Tine har vært opptatt av. For det andre mener vi i Arbeiderpartiet at vi kan tillate oss å opprettholde meieriselskapsloven i påvente av de vurderinger som nå foregår knyttet til hele samvirkelovgivningen. Som kjent arbeider et eget utvalg, ledet av høyesterettsdommer Magnus Aarbakke, med dette. Gjennom dette arbeidet kan meieriselskapsloven ses i en sammenheng. Dette gir oss en anledning til å vektlegge uttalelsen til Tine Norske Meierier, samtidig som vi snarlig vil få anledning til å se loven i en større helhet. På denne bakgrunn vil jeg støtte komiteens innstilling.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-03-25:
: Det som foregående taler, representanten Hanssen, sa, er i stor grad dekkende for Høyres tilnærming til denne saken. Jeg synes kanskje det er noe underlig når saksordføreren sier at han ikke kan se at det har kommet vesentlige innvendinger. Jo, det har kommet vesentlige innvendinger! De er kommet fra bøndenes eget organ for å ta seg av denne melka, som har en markedsandel på mellom 99 og 100 pst., nemlig Tine Norske Meierier, som går imot dette forslaget fordi det vil vanskeliggjøre de strukturtilpasninger som bøndenes eget meieri finner opportunt å skulle foreta. Fra Høyres side har vi lagt avgjørende vekt på hva bøndenes eget foredlingsselskap har ment om dette. I tillegg til at det er omtalt i proposisjonen under punkt 3, Høringsinstansenes syn, har komiteen i egen ekspedisjon fra departementet fått tilsendt hele denne uttalelsen. For Høyres del kan vi ikke se at vi skal bidra til å legge hindringer i veien for at bøndene og melkeleverandørene gjennom sitt eget selskap skal få gjøre det som er nødvendig for at de aktive bøndene skal få mulighet til å få en bedre pris for sin egen melk. Det som skjer hvis vi opphever dette, er, som representanten Hanssen sa, det forhold at det åpnes for at relativt små eiergrupper skal blokkere for det store flertall av melkeleverandører. Det ser vi ingen grunn til å gjøre og har av den årsak kommet til at vi vil stemme imot forslaget fra Regjeringen om å oppheve denne loven, selv om det er en lov som er gammel – den er fra 1936 – og, som saksordføreren påpekte, var det et vesentlig større antall meierier den gang enn det er nå. Men jeg registrerer at det fremdeles er slik at man ikke innenfor landbrukssamvirket har kommet fram til en struktur som man mener er optimal for å tjene de samme bøndenes interesse.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
: Meierivirksomheten her i landet er den delen av næringsmiddelindustrien som er minst konkurransedyktig sett i relasjon til tilsvarende foredlingsproduksjon innenfor EU-området. Melkesektoren er den mest gjennomregulerte og den mest kostbare innenfor landbruket, noe som innebærer milliardbeløp i uttellinger for befolkningen hvert eneste år. Her har det vært liten konkurranse, og hvis vedtaket i Omsetningsrådet sist fredag blir stående, betyr det kroken på døren for nye private meierietableringer av noen størrelse. Det vil i så fall sementere dagens situasjon med Tine-hegemoni, medføre sterke konkurransebegrensninger og være enestående i Europa. Tine Norske Meierier har innenfor en rekke produktområder lenge hatt en helt dominerende markedsandel, som for konsummelk, smør og produkter som rømme og fløte. Når vi nå går mot et mer åpent Europa, vil konkurransen komme gradvis også innenfor dette området. Hvilke ordninger vi til syvende og sist ender opp med, er delvis avhengig av hva som skjer med EUs landbruksreform og WTO-forhandlingene. Men det må være klinkende klart: Vi må få en utvikling som er tilpasset utfordringene i neste årtusen. Et system som har for høy produksjonskapasitet, for mange ansatte, som er lite effektiv og for mye produsentstyrt, slik som i dag, har ingen fremtid verken i det hjemlige eller internasjonale marked. Det vil bare være et spørsmål om tid! Den saken vi behandler i dag, berører noe av dette. Selv om løsningen flertallet, inkludert Fremskrittspartiet, går inn for, nemlig at forslaget om lov om opphevelse av lov om enkelte bestemmelser angående meieriselskaper avvises, er dette fjernt fra Fremskrittspartiets primære løsninger for meierisektoren. Likevel er det et skritt i riktig retning innenfor det bestående og gjennomregulerte system. Hadde Regjeringens forslag blitt vedtatt, ville det blitt vanskeligere å foreta nødvendig rasjonalisering og omstrukturering i meierisektoren. Det kan f.eks. foreligge en situasjon med betydelig overkapasitet på tapping av konsummelk, og det er tvingende nødvendig med en optimalisering av driften. Det ville da være urimelig, slik vi ser det, hvis et mindretall, som kanskje ikke prioriterer å tenke økonomi og struktur og nødvendige virkemidler for å oppnå dette, skal kunne blokkere for et flertall som vil utvikle virksomheten for å få større økonomisk og strategisk styrke. Vi har selvfølgelig forståelse for at det kan være vondt og vanskelig å se at det lokale meieriet blir nedlagt. Det kan være tøft å akseptere for alle som blir berørt, både ansatte, bønder og lokalpolitikere, men dette kan ikke tillegges avgjørende vekt. Her må vi prioritere mulighetene for å utvikle en mer rasjonell og effektiv melkesektor, som koster svært mye i dag, og som må oppnå en helt annen robusthet for å ha overlevelsesevne lenger framover i en sterkere nasjonal og internasjonal konkurranse. Da vil vi være mest tjent med å videreføre dagens meierilov inntil det samvirkeutvalg som nylig er oppnevnt, har vurdert behovet for en egen samvirkelov opp mot innarbeidelsen av egne bestemmelser for samvirkelag i aksjelovgivningen.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
Arbeidet med å oppheve gjeldende meieriselskapslov ble påbegynt under den forrige regjeringen. Under behandlingen av jordbruksoppgjøret i 1996 og 1997 hadde et klart stortingsflertall ingen merknader til denne prosessen. Denne holdningen fant faktisk også jeg som statsråd rimelig. Når Stortinget gjennom de vedtatte endringer i markedsordningen for melk har lagt forholdene til rette for å skape tilsvarende betingelser i meierisektoren som for øvrige samvirkesektorer i landbruket, burde det også være naturlig at lovgrunnlaget ble det samme. Dette innebærer etter min mening at de samme konkurranse- og selskapsrettslige regler bør gjelde for virksomhetene. Bakgrunnen for Landbruksdepartementets forslag om å oppheve meieriselskapsloven var bl.a. å bidra til å skape en enklere og mer harmonisert selskapslovgivning. Et slikt prinsipp trodde jeg faktisk at de fleste partier her i denne salen kunne gi sin tilslutning til. Det framstår derfor som noe uklart hvorfor et flertall i næringskomiteen går inn for at det bør gjelde andre selskapsdemokratiske spilleregler for medlemmer i et samvirkeselskap som produserer melk enn for medlemmer eller andelseiere i selskap som produserer andre typer næringsmidler, eller for den saks skyld andre varer og tjenester. Det kan muligens hevdes at hovedregelen etter en eventuell lovendring vil være at det krevdes 2/3-flertall blant andelseiere for å kunne gjennomføre en sammenslåing av meieriselskap – jeg sier: hovedregelen. Poenget er jo nettopp at etter lovendringen vil det innenfor rammen av den ulovfestede samvirkeretten være opp til det enkelte selskap å vedtaksfeste hvor stort flertall som vil kreves for fusjonering. Det enkelte selskap vil altså i utgangspunktet stå fritt til å fastsette andre flertallskrav dersom andelseierne finner dette ønskelig. Jeg tar imidlertid til etterretning at flertallet vil avvente Aarbakke-utvalgets utredning om behov for en egen samvirkelov før en på nytt vurderer opphevelsen av den resterende del av dagens meieriselskapslov. Begrunnelsen for dette har imidlertid undret meg når jeg kjenner forhistorien til denne prosessen, som har pågått over flere år. Når jeg hører begrunnelsen for standpunktet, må jeg få lov å føye til til slutt at selve ideen bak samvirke er å gi lik innflytelse, med én stemme. Når begrunnelsen for at en ikke vil ha en endring her, er at en vil gi større innflytelse for de store, er det egentlig et brudd med hele tankegangen bak samvirke som sådant. Det undrer meg også når en sier at det er et mål i seg selv å bidra til mer fusjonering, men i neste omgang argumenterer for å skape mer konkurranse. Fusjonering vil som regel skape mindre konkurranse. Så etter å ha hørt på debatten, undrer jeg meg enda mer over flertallets konklusjoner. Statsråden vet imidlertid at flertallet bestemmer, og tar det til etterretning, men jeg regner med at denne saken helt sikkert vil komme til å stå på dagsordenen på nytt i framtiden.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-12-02:
Jeg foreslår Bjarne Håkon Hanssen.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-12-02:
Norge har i den innstillingen vi vedtok for tre og et halvt år siden, pekt ut prioriterte land som mottakere for vår bistand. Vi har også helt klare prioriteringer når det gjelder fattigdomsorienteringer og målgrupper. Blant annet er utdanning og helse meislet ut som de områdene vi skal prioritere, og nå også næringsstrategi for utvikling og investeringer i sør. Det som er viktig for oss, og det som komiteflertallet slår fast, er at det kan være slik enkelte ganger at regimet i et av de prioriterte samarbeidslandene fører en politikk, bl.a. krigføring med naboland, som gjør at det kan være problematisk å drive et aktivt land til land-samarbeid. Det vil også være tilfellet hvis vi får økende brudd på menneskerettigheter i et slikt land. Dette dreier seg naturligvis ikke om støtte til enkelte partier. Det ville i så fall være private organisasjoners oppgave. Samtidig kan det å kutte bistanden på kort varsel eller midt inne i et langsiktig utviklingsprogram få alvorlige konsekvenser for de gruppene som mottar bistanden, og for de samfunnene som skal utvikle seg med utgangspunkt i et prosjekt. Derfor må det gå an å vri en slik bevilgning over fra landbevilgninger og til regionalbevilgninger. Det betyr at vi selvfølgelig ikke dermed tar standpunkt til politikken. Når det er sagt, er det også slik at selv om vi er veldig mottakerorientert når det gjelder de enkelte land som mottar bistand, at de må bestemme mye av det som skal skje, er det klart at vi må forvente at det føres en utviklingsstrategi i mottakerlandet. Jeg vil for øvrig vise til det jeg sa om koordinering, om samordning av bistand inne i det enkelte land mellom både interne aktører og eksterne aktører.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-12-02:
La meg først si meg enig i det som representanten Steensnæs gav uttrykk for når det gjelder den brede enigheten om norsk bistand – og det er særlig en enighet mellom Arbeiderpartiet, regjeringspartiene og SV – som vi har sett gjennom de siste årenes behandling av nettopp utviklingspolitiske strategier. Jeg er også glad for at vi har vært i stand til å komme fram til tilnærmet enstemmige formuleringer – jeg ser da bort fra Fremskrittspartiet, som, slik jeg også sa i innlegget mitt, har stilt seg helt på sidelinjen – og at vi har kunnet enes om til dels kompliserte sammenhenger og utfordringer som ikke er helt enkle å takle framover, men som vi vet at vi kommer til å greie å takle. Når det gjelder størrelsen på bistand, sa jeg i mitt innlegg at Arbeiderpartiet i sitt program har understreket at vårt mål er å komme opp til 1 pst. av bruttonasjonalinntekt. Jeg finner ingen grunn til å tidfeste dette målet, men det ligger inne i vårt prinsipp- og arbeidsprogram at vi bør komme opp til 1 pst. av bruttonasjonalinntekt. Undertegnede vil for øvrig understreke at kvaliteten på bistanden og retningen på bistanden er like viktig som den absolutte prosentberegningen når det gjelder utviklingsprosjekter, og at vi får en effekt av bistanden, at vi driver en bistandspolitikk som vi ser kan ha en effekt på de enkelte utviklingsland, at vi får til vekst i næringslivet, at vi får til vekst i landbruket, at vi får opp utdanningsnivået, at vi får opp helse, at vi når de målene vi har satt oss på de områdene som gjør at norsk bistandspolitikk sammen med endringer i verdens handelssystem når det gjelder gjeldslette osv., kan føre til at vi i de landene som i dag fortsatt er under utvikling, kan sikre en bedre hverdag for den enkelte mann og kvinne.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-12-02:
Det er ikke uproblematisk at vi i vårt grannelag, i våre nærområder, nå har folk som lever i den ytterste nød. Det er ikke uproblematisk at vi står overfor områder i Kaukasus i Sentral-Asia som ligger i skjæringspunktet mellom ODA-godkjent bistand og ikke-ODA-godkjent bistand, hvor vi har hatt et fall i levestandard som kanskje er helt unikt i historien. Vi har heller ikke vært vant til å håndtere dette med fall i levestandard. Det som også kjennetegner dette området, er at de som bor der, egentlig har et veldig høyt utdanningsnivå. De har vært vant til en velferdsstat med sosiale sikkerhetsnett. Alt dette er revet bort. Dette er utfordringer som også norsk og øvrig europeisk bistand nødvendigvis må håndtere på en eller annen måte, og jeg ser ikke bort fra at vi bør ha en diskusjon om hvor grensene bør gå mellom ODA-godkjent bistand og ikke-ODA-godkjent bistand. Hvordan vi så skal håndtere dette i forhold til målet om 1 pst., må vi drøfte videre. Det vil være partiene som i forbindelse med programmer og landsmøter må ta en diskusjon om alle disse tingene. Det som er helt sikkert, er at behovsendringene i verdenssamfunnet er slik at vi heller ikke kan håndtere bistandspolitikk som om verden er statisk. Det er uendelige behov for bistand i Afrika, og la oss være enige om det, men vi skal heller ikke lukke øynene for det som skjer i våre nærområder, som jeg oppfatter å være et av våre viktigste ansvar. Det er også EUs ansvar og øvrige europeiske lands ansvar.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-12-02:
Vi får se i de årlige budsjettene hva som blir lagt fram av forslag, og så skal vi forholde oss til det. Det som er helt sikkert, er at vi har en formulering i Arbeiderpartiets program hvor målet er å nå opp til 1 pst. av bruttonasjonalinntekt når det gjelder ODA-godkjent bistand. Så har jeg lyst til å gjenta det jeg har sagt om behovet for bistand som ligger utenfor det som er ODA-godkjent, og også utenfor det som er ODA-OSSE- området, fordi det kan hende at vi må bruke penger til mer langsiktige utviklingsprosjekter i slike områder, altså ikke bare humanitær hjelp, nødhjelp og for den saks skyld hjelp til å mildne miljøkatastrofer eller potensielle miljøkatastrofer, jf. Russland-programmet og de pengene som vi bevilger dit. Det kan hende vi har behov for å se på bistand i en litt videre sammenheng enn det som vi i dag gjør. Jeg synes dette kan bli en spennende debatt. Jeg tror det er viktig at vi tar den debatten. Samtidig er jeg enig med representanten Solheim i at det er grenseløse behov når det gjelder utviklingsbistand. Jeg vil imidlertid understreke at vi skal se bistand i sammenheng med andre tiltak i verdenssamfunnet, og jeg mener at å få kjøreregler for verdens handel, kjøreregler for investeringer, viktig gjeldslette og gjeldsettergivelse også er tiltak som vil bety veldig mye for utviklingen av det enkelte land i sør. Jeg tror personlig at det er u-landene som har mest å tjene på at vi får skikkelige kjøreregler i forhold til Verdens Handelsorganisasjon. Jeg tror ikke at isolasjon fører land ut av fattigdom. Derfor må alle disse tingene ses i sammenheng.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-12-02:
Som representanten Steensnæs understreket i et replikkordskifte tidligere i dag, er det bred enighet mellom Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti om utviklingsbistand. Jeg har likevel et par spørsmål til representanten Skarbøvik. Jeg er svært enig i det representanten sa om effekten av mikrokreditter. Det samme kan nok anføres når det gjelder den planlagte strategien for næringsutvikling i sør, hvor bl.a. et par-tre pilotland er plukket ut. Jeg vil da spørre om hun også er enig i at det innebærer internasjonale kjøreregler for økonomisk samkvem, inkludert handel og markedsadgang for de produktene som kommer ut av både eventuelle investeringer som følge av mikrokreditter, og – selvfølgelig – næringsstrategi. Når det gjelder Fredskorpset, støtter Arbeiderpartiet Regjeringens forslag til modell, særlig det at man skal rekruttere unge mennesker med et ideologisk og idealistisk utgangspunkt. Jeg vil be representanten Skarbøvik understreke at det ikke må bety at Fredskorpset nå blir en finansieringsordning for de norske private bistandsorganisasjonene, særlig de store, men at Fredskorpset må forbli en selvstendig organisasjon. Til slutt: I mitt innlegg var jeg opptatt av at vi også trenger en debatt om områder utenfor de tradisjonelle bistandsområdene som Afrika, Latin-Amerika og deler av Asia – det gjelder ikke minst Kaukasus, Sentral-Asia og andre deler av de postsovjetiske statene, på grunn av den bunnløse nøden vi i dag ser utvikle seg, og de enorme behovene som ligger i vårt umiddelbare nærområde.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-12-02:
Når representanten Frost Sterri helt avslutningsvis sier at bistanden må stanses, med henvisning til Zimbabwe og eventuelle andre land som bryter menneskerettigheter og/eller driver krig, mener hun da helt bokstavelig at bistanden må stanses, eller kan hun være med på at man vrir landbevilgninger over til f.eks. regionalbevilgninger, eller kanaliserer bistanden til multilaterale organisasjoner for å sikre at de menneskene som trenger den bistanden, på tross av eventuelle despoter som styrer landet, likevel får den? Ellers er det enighet mellom Arbeiderpartiet og Høyre om at en stabil økonomisk og sosial utvikling i utviklingsland også betinger næringslivsinvesteringer og en verdenshandel som sikrer u-landene markeder. Men jeg vil også spørre representanten Frost Sterri, som er opptatt av bl.a. Verdensbanken og Verdensbankens prioriteringer, om hun samtidig er enig i den hovedkonklusjonen som ligger i Verdensbankens rapport Assessing Aid, at også offentlig sektor, helse, utdanning, demokrati og politiske partier og private organisasjoner er nødvendig for at vi skal kunne få en bistand til å virke, og at vi også skal kunne få vekst i næringsliv og landbruk. Med andre ord: Ser hun behovet for en kraftig investering bl.a. i utdanning i de landene som er prioriterte mottakerland for norsk bistand?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-12-02:
Det er lite å være uenig i i representanten Solheims innlegg, men så er da også Arbeiderpartiet og SV svært enige om mye i bistandspolitikken. Det var noe Solheim sa relativt tidlig i innlegget, som jeg syns var veldig interessant, og det gjelder dette med å trekke det sivile samfunn mer inn med hensyn til de internasjonale konferansene som tar beslutninger av vesentlig betydning for utviklingsland, og for den saks skyld for konfliktområder i sin alminnelighet. Vi er kjent med at det sivile samfunn nettopp ble trukket inn når vi nå hadde OSSE-møtet i Istanbul. De private organisasjonene fikk et møte med ministrene og jeg tror at Solheim har rett i at det er en vei å gå. Når det gjelder de framtidige store konferansene, enten det er kvinnekonferanser, konferanser om befolkningsutvikling eller om Verdens Handelsorganisasjon og kjøreregler i internasjonal handel, bør man i større grad trekke inn det sivile samfunn. Jeg vil for øvrig spørre Solheim om han også er enig i at utviklingsland har behov for klarere kjøreregler i WTO, om det ikke nettopp er u-landene som på sikt vil tjene på at man får et økonomisk samkvem basert på klare kjøreregler i verdenssamfunnet, og at isolasjon ikke akkurat fører land ut av fattigdom. Og siden Solheim selv nevnte et land som Nord-Korea i en annen sammenheng, kunne det være fristende å trekke det fram som et eksempel på et land som nå er i ferd med å gå mot en katastrofe på grunn av sin isolasjonspolitikk. Jeg er også enig i veldig mye av det Solheim sa om politisering av bistand. Et spørsmål der er om man i enkelte tilfeller – i tillegg til de områdene som Solheim nevnte man kunne kanalisere midler til – kunne overføre midler enten til multilaterale organisasjoner eller som regionbevilgninger som alternativ til landbevilgninger.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-12-02:
Jeg lyttet med interesse til det representanten Hove sa om avbinding, og det gir meg en mulighet til å forsøke å problematisere selve avbindingen noe. Hove gjorde et forsøk, men gikk etter min mening ikke langt nok. Det er viktig å få næringsstrategien til Stortinget, nettopp for å prøve å problematisere avbinding. I sin ytterste konsekvens kan avbinding uten forholdsregler bety mye mer brutale anbudsregler i det internasjonale samfunn, flere kontrakter til de sterke flernasjonale selskapene, som slett ikke tjener u-landenes interesser, og nok en konsekvens som vi får med på kjøpet, er at norske bedrifter da mister kontrakter som de har hatt i veldig mange år. Jeg er ikke sikker på om det har noen hensikt å stoppe en fiskehermetikkfabrikks leveranser til FNs matvareorganisasjon, som den har hatt gjennom en årrekke, og så går den kontrakten til et kanadisk selskap, som blir subsidiert av den kanadiske regjeringen. Dersom vi skal sikre at bistand ivaretar myke verdier og sosiale rettigheter, bør man også sørge for at avbindingen får en form og en innretning som hindrer denne typen utslag, og jeg ber om at Hove kommenterer det, i og med at han var så veldig opptatt av å få til en slik avbinding.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-12-02:
Jeg kan slutte meg til det meste av det som utviklingsministeren sa, og er svært fornøyd med det hun gav uttrykk for når det gjelder framdrift og arbeidsmåte i forhold til næringsstrategien og avbindingsspørsmålet. I St.prp. nr. 1 foreslo som kjent Regjeringen å innføre et såkalt auksjonsprinsipp for import av kjøtt fra de minst utviklede land med virkning fra 1. januar. Slike auksjoner for importlisenser finnes allerede for enkelte andre u-landsprodukter, og det har vært og er knyttet en viss usikkerhet til hvorvidt et slikt prinsipp virker importhindrende i praksis. Både i finansinnstillingen og i dagens innstilling fra utenrikskomiteen ber flertallet om at auksjonsprinsippet legges fram for Stortinget til behandling som en del av strategien for næringsutvikling i sør, og jeg er glad for at statsråden presiserer at det vil bli gjort. Jeg vil også be statsråden bekrefte at auksjonsprinsippet ikke blir innført før Stortinget har behandlet saken i forbindelse med næringsstrategien. Stiftelsen for Samfunns- og Næringslivsforskning, SNF, har på oppdrag fra Regjeringen laget en utredning av auksjonsprinsippet og de konsekvenser auksjonsprinsippet har. Jeg vil be statsråden legge til grunn for den videre behandling en bredere analyse og undersøkelse av auksjonsprinsippet enn SNF-utredningen. Jeg tror det er behov for en utredning eller en vurdering av auksjonsprinsippet sett nettopp i forhold til strategien for næringsutvikling i sør. Det er også derfor vi i utenrikskomiteen har kommet fram til at det er et riktig sted å behandle denne saken, også i forbindelse med samordning av utviklingspolitiske og handelspolitiske spørsmål, som utviklingsministeren selv understreket i sitt innlegg.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 1999-12-02:
Politisering av u-hjelpen for å undergrave totalitære regimer kan i utgangspunktet virke tilforlatelig. Men ser representanten Nybakk noen problemer ved å politisere u-hjelpen med tanke på å støtte enkelte partier eller enkelte fraksjoner internt i partiene? For dette kan i et langsiktig perspektiv få innvirkning på hvilke partier som i fremtiden vil styre de respektive landene. Et annet spørsmål er: Hvilken politikk skal de partier og grupperinger som får offentlig norsk støtte, basere seg på – en sosialdemokratisk politikk eller en annen?
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 1999-12-02:
Solheims kreative fremstilling av Fremskrittspartiet og Kosovo skal få lov til å ligge. Men når det gjelder spørsmålet om politisering av u-hjelpen, så ønsker jeg allikevel å komme med noen små kommentarer før spørsmålet. Det er jo slik at hjelp til grupper og deres prosjekter, eventuelt i forhold til det være seg gerilja, geriljaledere osv., vil måtte få noen betydning. Det å satse på en bedring av forholdene i områder kontrollert av spesifikke grupper, vil måtte ha betydning for gruppene seg imellom og geriljaledere seg imellom. Dersom det er flere som arbeider for demokrati, vil også en politisering med stor sannsynlighet også få betydning i styrkeforholdet når det nye demokratiet skal velge sine ledere. Men det som for meg kanskje fremstod som mest interessant, var Solheims klare beskjed om at politiske systemer i seg selv kan være grunnlaget for problemene. Jeg går også ut fra at Solheim ønsker og ser behovet for nyttige og stabile rammebetingelser. Betyr dette at Solheim og SV ønsker å se på muligheter for sanksjoner, eventuelt stopp av bistand, der landene ikke innfører og håndhever de nødvendige rammevilkår, som eiendomsrett o.l.?
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 1999-12-02:
Skal mennesker hjelpes til selvhjelp, er det ikke bare pengeoverføringer som gir de ønskede resultater. Den hjelp som kan være riktig i en katastrofesammenheng, vil virke mot sin hensikt dersom overføringene får et mer varig preg. Det skapes da forventninger hos mottaker samt at landets eget marked for produksjon av nødvendige varer vil bryte sammen. Dette gir en spiral som ikke er til hjelp for særlig mange andre enn de som lever av å yte bistand over tid. Det avgjørende for de fattige menneskene i u-land er at de også får ta del i velstandsutviklingen i sine respektive land. Da vil oppbyggingen av et vel fungerende næringsliv være av avgjørende betydning. Det er først når bistandsoverføringer byttes med handel at u-landenes regime vil se det som nødvendig og ønskelig å engasjere alle, også de fattige, for å få den ønskede økte levestandard. Først når de ansvarlige myndigheter ser at korrupsjon er et problem for seg og sine, vil de ta tak i dette og lignende problemer. Handel har også andre viktige sider enn kun økt materiell velstand. Økt levestandard gir også muligheter til å interessere seg for og å delta i samfunnsstyringen. Samtidig gir handel viktige impulser fra utenverdenen om demokrati og menneskerettigheter. En handelsvirksomhet som inkluderer innbyggerne, er den beste og mest langsiktige støtte for demokratisering. Men forutsetningen for vedvarende oppgang er forutsigbare handelsforhold over lengre tid. De er avhengige av rammebetingelser, både nasjonalt og internasjonalt. Endringer i tollsatser, kvoter og lignende er uheldig dersom disse ikke går i retning av større frihandel og markedstilgang og således gir stabilitet. Nasjonalt må rammebetingelsene være slik at man kan ha tiltro til at stabiliteten skal være der over tid. Som et minstemål må de juridiske betingelser, som eiendomsrett, avtalerett og lignende, være på plass. Dette er et minimum for å vite hva man har å forholde seg til. Korrupsjon og unødig byråkratisering vil hindre oppblomstring av små og mellomstore bedrifter, som så igjen kan tilpasse seg markedsendringer. En rekke tillatelser o.l. som baserer seg på skjønnsmessige vurderinger, vil også skape unødvendig usikkerhet og gi grobunn for problemer på flere områder. Naturligvis er det intet poeng med regler som ikke håndheves. Derfor må også håndhevelse av regler og bekjempelse av organisert kriminalitet være avgjørende for å skape fremgang. Dette er forhold de enkelte land kan og må gjøre på selvstendig grunnlag og som de selv har det fulle ansvaret for. Problemet melder seg særlig sterkt dersom bistanden forhindrer eller forsinker denne nødvendige reformering. De fattige lands utvikling står og faller ikke med hvilken prosentsats av budsjetter som overføres til de enkelte land. Det avgjørende er hvilken mulighet og hvilket ønske u-landene har til å delta i handelsvirksomhet med forutsigbare rammer og markedstilgang.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-12-02:
Det er første gang i hvert fall jeg har vært med på at en redegjørelse fra en statsråd på denne måten legges fram til debatt i Stortinget i plenum etter forutgående behandling i fagkomiteen. Det har vært en veldig interessant prosess. Jeg tror faktisk at en slik behandling i sterkere grad gjør det mulig å få mer presist uttrykt hvor Stortinget står samlet om viktige politikkområder innenfor det feltet vi nå debatterer, nemlig bistanden, og hvor meningene skilles ad. Det er veldig positivt at det i denne innstillingen er så stor grad av sammenfall når det gjelder viktige politiske beslutninger som angår dette feltet. Jeg tror også det er riktig å si at meningene mellom partiene kan være noe mer nyansert enn det som faktisk fremkommer av merknadene. Det hører vel med til en realistisk vurdering av den politiske realiteten vi står overfor. Men det skygger ikke for det faktum at det har vært mulig i utenrikskomiteen og altså i Stortinget å komme fram til en bred samlet formulering på en rekke viktige felter. Et av de feltene går selvfølgelig på størrelsen av bistanden. Nå vedtar Stortinget selvfølgelig budsjettet år for år og forplikter seg ikke utover dette. Men det er et viktig tiltak i Regjeringens bistandspolitikk som det skulle være interessant å høre Arbeiderpartiets synspunkt på, og det gjelder den opptrappingsplanen over seks år som Regjeringen nå har gått inn for, for å få bistanden opp på 1 pst. av BNP. Det er krevende, særlig når BNP stiger raskt. Men jeg har håp om at Marit Nybakk på vegne av Arbeiderpartiet kan bekrefte at de vil kunne støtte den opptrappingsplanen ut fra det programmet som Arbeiderpartiet har vedtatt. Jeg vil gjerne utfordre Marit Nybakk på dette spørsmålet.