Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-11-08:
Det er med stor grad av tilfredshet jeg kan slå fast at forslaget om lovfesting av individuell akademisk frihet har synliggjort stor enighet blant komiteens medlemmer. Det er også slik at det har vært stor enighet blant alle instanser som har behandlet forslaget, helt fra Underdal-utvalget via høringsinstansene til departementet, og nå også komiteen. Lovfesting av akademisk frihet er da også veldig godt forankret. Allerede i St.meld. nr. 20 for 2004-2005, «Vilje til forskning», forskningsmeldingen, som ble lagt fram av den forrige regjeringa, slo man fast forskningens viktige funksjon i forhold til befolkningens generelle kunnskapsnivå og vitebegjær, men også det å legge til rette for åpen samfunnsdebatt og et velfungerende demokrati. Det søkelyset «Vilje til forskning» satte på forskningens åpenhet, frihet og uavhengighet, ble også slått fast i det daværende Utdannings- og forskningsdepartementets proposisjon om ny universitets- og høyskolelov. Der mente man at det var særlig viktig å lovfeste institusjonenes akademiske frihet i forhold til innholdet i undervisningen og i forskningen. Kirke-, utdannings- og forskningskomiteen behandlet proposisjonen og stod samlet om å be om en utredning av en lovfesting av akademisk frihet. Underdal-utvalget, ledet av tidligere rektor ved Universitetet i Oslo, Arild Underdal, fikk jobben med å utrede den viktige problemstillingen, og utvalget ble nedsatt like før regjeringsskiftet. Når jeg foretar denne gjennomgangen av historikken bak det endelige lovforslaget, er det for å understreke både den enigheten som er om at akademisk frihet er viktig, og den enigheten som har vært under det kontinuerlige arbeidet med lovforslaget som vi har foran oss nå. Men tatt i betraktning at lovforslagene ikke medfører noen realitetsendring, men egentlig bare ønsker å kodifisere det som er gjeldende rett, er det kanskje ikke så underlig at enigheten har vært og er stor. Den enigheten har også forplantet seg til komiteens behandling av studentenes rolle i forhold til akademisk frihet, der studentene fortjenstfullt har kommet med innspill til komiteen og også fått gjennomslag for sitt syn. Vi har føyd til noe i formålsbestemmelsen til loven, slik at studentenes rolle i forhold til akademisk frihet blir presisert. Det er veldig viktig, av to årsaker. Det ene er at studentene også er involvert i ulike forskningsprosjekter, men det er også en viktig verdi å formidle til studentene allerede fra starten av. På bakgrunn av den store enigheten rundt prinsippene i denne saken syns jeg det er litt synd at enigheten opphører når man begynner å forholde seg til realitetene. Jeg mener at det var nødvendig å ha en prinsipiell gjennomgang av diskusjonen om individuell akademisk frihet, og jeg er helt enig i at den avgjørelsen vi nå kommer til å fatte, skjer på prinsipielt grunnlag. Men det må også være slik at man tar de prinsippene man vedtar, alvorlig. Proposisjonen slår fast at universiteter og høyskoler må ha gode og forutsigbare rammebetingelser som legger til rette for uavhengig forskning og undervisning. Det er Høyre helt enig i. Høringsinstansene har også pekt på at en av de viktigste forutsetningene for reell akademisk frihet er at sektoren sikres gode og forutsigbare rammer, og at dette ikke minst gjelder de økonomiske rammebetingelsene. Forskerforbundet har i et brev til komiteen påpekt følgende: «Hindringer for reell akademisk frihet oppleves oftere i form av mangel på ressurser og tid enn direkte inngrep fra overordnet.» Det budskapet ble også gjentatt på Forskerforbundets forskningspolitiske seminar tirsdag denne uken. Høyre er helt enig i dette og har i den forbindelse bidratt til å formulere en merknad som tar opp nettopp denne problemstillingen. Høyre tar ikke til orde for at lovfesting av akademisk frihet skal innebære en rett til økt finansiering, eller f.eks. at man ser for seg forskningsressurser for den enkelte ansatte. Men det er heller ikke det høringsinstansene ber om. De ber om forutsigbare rammevilkår. Det er litt vanskelig å forstå at regjeringspartiene ikke kan være med på den merknaden, for den er viktig. Det er også, syns jeg, verdt å merke seg at de som har latt seg høre i saken, har pekt på at det veldig ofte er dårlige økonomiske rammer eller manglende handlefrihet som er årsaken til at den individuelle akademiske friheten trues. Det er veldig sjelden strukturelle grep. Jeg tror at alle, både i salen og ellers i Stortinget, vil være tjent med å ta inn over seg nyansene som ligger nettopp i dette spørsmålet.