trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-02-28:
Det er viktige spørsmål interpellanten tar opp. Og det er vel kanskje litt enkelt av statsråden å avfeie interpellanten med at hun sier ja takk til begge deler, for det gjør faktisk også fiskeriministeren sjøl. Han gjentar også målene fra Stortinget om at kystflåten skal være ryggraden i fiskerinæringen og langs kysten. De fine ordene om kystflåten bruker vi alle. Spørsmålet er hvilket innhold vi legger i dem. Jeg har ofte savnet en debatt om de mulighetene som kan ligge i kystfisket og i kystflåten i årene framover, nettopp fordi vi ikke skal skape pessimisme knyttet til en næring som er så viktig for sysselsetting og distriktspolitikk i Norge, men kan bidra både til framtidstro og til rekruttering – og til et sterkt og viktig kystnært fiske. Det er klart at det er interesser som må balanseres i årene framover. Meldingene som har kommet om at flere årsklasser av fisk kan være utryddet, gir grunn til bekymring. Det er et spørsmål som Stortinget også tidligere i denne sesjonen har vært opptatt av, og som vi har hatt ganske sterke oppfatninger og formeninger om. Jeg synes det er viktig å understreke at den ressurssituasjonen som en kan få i årene framover, ikke vil bli bedre av at det fanges stadig mer småfisk. Det vil ikke bli økte bestander av det. Og en legger ikke grunnlaget for et økt verdiskapingspotensial dersom en tillater stadig flere trålere å fange småfisk som er under det vi anser som bærekraftig. Vi gjentar at kystflåten har stor betydning når det gjelder sysselsetting, ressursforvaltning, verdiskapning og bosetting langs kysten. Vi bruker disse ordene alle sammen. Spørsmålet er: Hva legger vi i det? Jeg tror det er mange innenfor denne flåtegruppen som fortsatt husker det som skjedde på slutten av 1980-tallet, og som føler at de ble fratatt en del historiske rettigheter fra det tidspunktet. I 1991 satt denne flåten igjen med over 14 pst. av den norske totalkvoten. I dag har andelen sunket til 7 pst. Det er derfor ikke rart at de er opptatt av spørsmålet om å lukke allmenningen, at de er opptatt av forholdene for gruppe 2, som mange av dem føler seg skjøvet over til, og at de er opptatt av hvilke forventninger og hvilke muligheter fiskeriministeren ser i forhold til det de gjør. Det er vanskelig å bli klok på hva Regjeringen vil. På den ene siden holder en fast ved målet om at kystflåtefisket er ryggraden, men signaliserer samtidig at det er de store som skal prioriteres, og at vi må ha en strukturendring. Mange leser dette som at det er de minste som må presses ut. En tar ikke stilling til stadig mer fangst av småfisk og det uheldige bærekraftige og verdiskapingsmessige i det, og en tar heller ikke stilling til den kritikk som er kommet når det gjelder gruppe 2s vilkår i torskefisket, som også Fiskarlaget har erkjent er en skjevhet. Jeg vil til slutt bare si: Jeg synes det er bra å ha en slik interpellasjonsdebatt. Den har sjølsagt vært altfor kort, og jeg vil oppfordre Regjeringen til å legge fram en egen fiskerimelding, slik at vi får en bredere debatt om strukturen i fiskerinæringen i framtiden – for det er en debatt som er viktig for hele det politiske miljøet.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-02-28:
Jeg skal forsøke ikke å bruke hele taletiden min, slik at flest mulig får delta i en særdeles viktig debatt. La meg først slå fast at dette med prioritering er vanskelig, men det blir ikke bedre om vi skyver avgjørelsen om prioriteringer foran oss. Jeg registrerer at representanten Elvik nå sier ja til trålere, ja til kystflåte, ja til at alle skal få samme adgang til å fiske. Det skal være minst mulig begrensninger, samtidig som man vil kutte kvoten. Det regnestykket går ikke opp, og hvis vi fordeler ressursen så tynt utover at vi ikke får lønnsomhet som gjør at vi sikrer rekrutteringen, ja så er det den sikreste måten å avfolke kysten på. Det er fiskerinæringen som er, og i enda større grad vil være, med på å bære kysten og kongeriket i tiden fremover. Potensialet er enormt, men da må vi være villig til å foreta prioriteringer. Da må vi være villig til å forme en politikk som er basert på den fremtidige utfordringen, enten det gjelder ressurs, produksjon eller eksport og markedsadgang. Så dette med prioriteringer er ikke enkelt, men jeg er villig til å gjøre det når jeg også er satt til å gjøre det. Når det gjelder kvotefastsettelsen, er det riktig at vi for fjoråret og i år sammen med russerne har fastsatt en årlig torskekvote på 395 000 tonn til fordeling. Da må vi minne hverandre om at dette er forhandlinger som foregår mellom to land om forvaltning av en felles bestand. Dette fastsetter vi ikke selvstendig. Når jeg har gitt uttrykk for at utviklingen viser at 395 000 tonn er i det øvre sjikt av det vi bør tillate, er det samtidig like klart at vi hvert år vurderer bestandsituasjonen og kvotefastsettelsen. Det var lagt et treårig løp, men vi er frie til sammen med russerne å fastsette et annet kvoteuttak. Og jeg minner om at vi i årets forhandlinger nedsatte en ekspertgruppe som skal jobbe fram et beslutningsgrunnlag. Den ekspertgruppen er i arbeid. Så er det slik, som også representanten Elvik var inne på, at forskerne har funnet lite yngel i Barentshavet. Det skal pågå ytterligere forskning som skal danne grunnlag for de fremtidige kvotefastsettelsene i de norsk-russiske torskeforhandlingene. Det er et rammevilkår for næringen som ikke vil gjøre det enklere hvis vi skulle følge representanten Elviks anbefalinger om at alle skal få lov til å delta på likt grunnlag. Det vil bety at inntektsgrunnlaget blir mindre. Det vil bety en flukt fra fiskeryrket. Og det er ikke næringen tjent med. Det er ikke distriktene tjent med. Derfor føler jeg meg helt trygg på at den politikken som flertallet i Stortinget og jeg selv står for, er det som er bærekraftig i tiden fremover.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-02-28:
Jeg tror representanten Elvik undervurderer Stortinget og betydningen av slike debatter i utformingen av fremtidig politikk. Som fiskeriminister er jeg opptatt av både å lytte til debatten og å søke omforente løsninger når det tjener næringen. Derfor blir jeg nesten trist, etter å ha gått tolv år i dette huset, over å høre en stortingsrepresentant si om Stortinget at det er redusert til en høringsinstans for bare å bidra med retorikk og fine ord. Slik oppfatter ikke jeg slike debatter som dette. Det spørres om jeg vil offentliggjøre forhandlingsstrategier i fremtidige forhandlinger med Russland når vi skal fordele ressursene. Til det har jeg svart i denne sal tidligere at det kommer ikke på tale. Ikke noe land som deltar i internasjonale forhandlinger, vil utlevere sine posisjoner i forkant av dem, for det er jo den sikreste måten å bli taper på. Så jeg advarer sterkt mot at vi skal legge oss på den strategien. Det vil bare skade norske interesser og dermed norsk fiskerinæring. Så er jeg veldig enig med representanten Arnstad som sier at nå må vi passe oss så vi ikke snakker oss inn i en depresjon og en krise som ikke er der. Dette er en av de mest livskraftige næringer, og da blir jeg nesten både overrasket og trist over at representanten Lena Jensen står på Stortingets talerstol og snakker om at nå legges kysten øde. Mitt spørsmål er: Hvor er det denne kysten er lagt øde? Og når det knyttes til havfiskeflåten: Hvor er det havfiskeflåten har lagt kysten øde? Slik ser det ikke ut på den kysten jeg har reist på i mange år. Havfiskeflåtens betydning er ikke til å undervurdere. Men som jeg har sagt: Det er viktig for oss nå å legge en kvotefordeling mellom havfisket og kystflåten som er stabil og forutsigbar, og vi har så avgjort prioritert kystflåten. Jeg har også prioritert kystflåten og de små fartøyene når jeg i år har opphevet aktivitetskravet som gjør at kystfiskerne ikke lenger trenger å gå ut på havet når det er dårlig vær, de vil allikevel være sikret sine rettigheter. Derfor har jeg også innført samlekvoter som gjør at fiskerne i større grad enn tidligere kan ha hjemmet som base for sitt fiskeri. Jeg er enig i at sjøpattedyrene må inn i en økosystemforvaltning, for det er klart en trussel at en tredjedel av det hvalbestanden i dag spiser, utgjør 75 pst. av sildekvotene. Når forsker Nakken kritiserer politikerne, som han sier er skyld i situasjonen i Barentshavet, må jeg nok minne om at litt av det vi sliter med, er basert på at kunnskapen ikke er tilstrekkelig. Og forskerne må nok ta innover seg at de var svært optimistiske – for å si det slik – da de overvurderte torskebestanden på 1990-tallet. Jeg er enig med Arnesen i at mye ikke henger sammen i norsk fiskeripolitikk, men i så fall må det være mange regjeringer som er skyld i det. Men det er viktig at tingene henger sammen, og det skal de gjøre når jeg bare får litt mer tid på meg. Det er derfor jeg arbeider med de tingene jeg arbeider med.
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-28:
Eg får takke for svaret, og spesielt for det siste. For heile poenget med historia med Ole Brumm då han blei spurd om han ville ha mjølk eller honning, er at han seier: Ja takk, begge delar. Men det heile spørsmålet, som ingen hugsar å referere, var: Ole Brumm, vil du ha mjølk eller honning til brødet? Ja takk, seier han, begge delar, men det er ikkje så nøye med brødet. Og då seier eg: Ja takk, både ferskfisktrålarar og kystflåte, men fabrikktrålarane kan ein gjerne lage spikar av for min del! Også vi som trør gangane i dette huset, må halde oss til verkelegheita. Det er verkeleg at eit tiår med båtkvotar ikkje har ført til ein berekraftig ressurssituasjon, sjølv om det var grunngivinga for å innføre det. Det er verkeleg at 10 000 fiskarar har forlate næringa. Det i seg sjølv har eg ikkje noko problem med. At folk finn seg anna arbeid, at folk flyttar på seg, at folk finn ut at det var trivelegare på skulebenken enn det var å fiske på egga, er ikkje eit problem. Det er greitt. Men at folk blir nekta å drive fiske av omsyn til lønnsemd og produktivitet for dei andre, er ei heilt anna problemstilling, og det alt anna enn fridom. Det er verkeleg at det har skjedd endringar i dei økonomiske og teknologiske rammevilkåra for fiskeflåten. I løpet av 1990-talet har det skjedd store endringar i flåtestrukturen i retning av færre og større einingar. Det har skjedd av to grunnar: Mange mindre fartøy har gått ut av fisket, samtidig som ein har hatt store investeringar i den havgåande flåten og i store kystfartøy. Det er mogleg at den største forskjellen mellom SV og Høgre, mellom statsråden og meg, i denne saka er at SV meiner at politikk er til for å styre utviklinga, og at Høgre meiner at politikk er til for å la marknadskreftene få styre mest mogleg. Det er mogleg. Den diskusjonen kan vi gjerne fortsetje ein annan stad. Vi er samde om måla for fiskeripolitikken. Juristane mine og juristane til statsråden får gjerne krangle om kva som er realiteten i Stortingets vedtak. Men Stortinget har sett fast mål for fiskeripolitikken, og det er statsråden si plikt å forvalte næringa i tråd med desse måla. Difor vil eg gjerne gjenta mine utfordringar frå hovudinnlegget. Først i forhold til innsyn: Er det aktuelt for departementet å vurdere reformer som i større grad kan trekkje Stortinget med når det gjeld kvoteforhandlingar med Russland? Det er først og fremst Russland som er viktig. Så vil eg gjerne minne statsråden på ei utsegn han gav til bladet Vesterålen førre fredag. Han refererte til den treårige kvoteavtalen mellom Noreg og Russland på 395 000 tonn kvart år over tre år. Så seier han: «Jeg vil være med på å videreføre ordningen også neste år, men jeg innser at vi trolig ligger for høyt i uttak nå. Vi må trolig redusere det når denne tre-årsperioden er over.» Då lurar eg på: Er statsråden korrekt sitert i bladet Vesterålen på at han innser at kvoteuttaket er for høgt? Og vidare: Dersom kvoteuttaket er for høgt no, korfor skal vi fortsetje slik til neste år når vi veit at det vil bidra til ein mindre gytebestand?
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-28:
Dette vart jo nesten artig til slutt! Eg takkar for ein god debatt med både kollegaer og statsråd. Det er ein viktig debatt. Men eg er litt redd for at den vart slik som alle andre debattar. Det vart veldig mange fine ord og litt lite konkret – dessverre. Eg er samd i – og eg seier meg lei for det dersom eg har ordlagt meg litt klumsete – at det er meiningslaust å krangle om meter når reiskapane er så effektive som dei er i dag. Dei passive reiskapane som kystbefolkninga tradisjonelt har brukt, meiner SV at dei skal få lov til å bruke fritt. Men sjølvsagt er omsynet til berekraft overordna. Har ein ein totalkvote på 50 000 tonn, seier det seg sjølv at då kan ein ikkje take ut det eingong. Og det er ikkje dei minste som har fiska havet tomt for torsk. Det må vi vere klar over. Å ta retten til å fiske frå fiskarane, er som å ta jorda frå bøndene. Det er ei reell likning. Forskjellen er berre at retten til å fiske tradisjonelt ikkje har vore nokon privat rett, det har vore ein allmenningsrett, som fiskeriministeren var inne på. Det har vore ein rett for kystbefolkninga i fellesskap. Fiskarane har dessverre ikkje noko skøyte å vise til, slik bøndene har hatt på sin eigedom. For fisken og retten til å nytte fisken har ikkje vore privatisert. Men så er det likevel det som har skjedd dei siste ti åra; retten til å fiske har blitt privat eigedom. Dette går i gal retning. Eg er nøydd til for tredje gong å gjenta oppfordringa mi til statsråden om å reflektere over ei problemstilling. Vurderer departementet nokon tiltak for å trekkje Stortinget i større grad med i forhold til fiskeriforhandlingane? Det kan vere å orientere Stortingets eigna organ om forhandlingsposisjonane som skal gjelde for gjeldande forhandlingar, eller det kan vere å orientere Stortinget om korleis det har gått med tidlegare forhandlingar. Eg lurar på om departementet ser verdien av at Stortinget blir trekt med i dette arbeidet. Er det f.eks. interessant at Stortinget kjem med råd i forhold til kva for forhandlingsposisjon Noreg skal innta? Eg tenkte eg skulle vere såpass original at eg skulle avslutte med eit sitat frå ein leiarartikkel i Nordlys frå i fjor. Dei har ein leiarskribent som skriv: «Vegen mot en bedre fiskeriforvaltning går ikke gjennom fiskarlaget alene. Ikke gjennom næringsinteressene og alle dem som er avhengig av å tjene penger, nesten for enhver pris. Den går gjennom en uavhengig fiskeriforvaltning som bygger på forskning og kunnskap, og som er villig til å ta konfrontasjonene med næringen i kampen for livet i havet.» Ein kan seie at dette er noko uventa, både krast og lyrisk, til å vere henta frå ein leiarartikkel i ei heilt alminneleg A-presseavis. Men det er sant. Dette handlar om kampen for livet i havet, og det handlar om kampen for at livet i havet framleis skal vere grunnlaget for busetjinga langs kysten. I den kampen allierer eg meg gjerne med leiarskribentar i Nordlys, om det er nødvendig, eg allierer meg med miljøorganisasjonar, ordførarar, fraksjonar i Norges Fiskarlag, og eg skal forhåpentlegvis klare å påverke fiskeriministeren til å vere ein alliert i den kampen vidare. Takk for debatten.
Silja Ekeland Bjørkly (Høyre), 2002-02-28:
Jeg er litt forundret, og kanskje også litt forvirret, for hva er det egentlig representanten Elvik ønsker å oppnå med denne interpellasjonen? At de ressursene som vi er så opptatt av å forvalte på en bærekraftig måte, skal kunne utsettes for et enormt overfiske ved at allmenningen skal være åpen? Tenk om vi heller kunne bruke tiden på å diskutere de reelle problemstillingene som fiskerinæringen i dag står overfor. Fire måneder før den eksisterende lakseavtalen med EU går ut, er tallenes tale klare: I år 2000 produserte vi hele 419 000 tonn laks. I 2001 ble tallet redusert med 1,4 pst. Samtidig kan våre konkurrenter vise til en formidabel produksjonsvekst. Næringen har problemer med å få tilgang til sitt viktigste marked, og så bruker vi fiskeriministerens tid på en interpellasjon om et ønske som kan føre til ytterligere overfiske. Jeg vil for øvrig berømme fiskeriministeren for hans innlegg. Statsråden gjør det klart at han er svært opptatt av at fiskeripolitikken ikke skal føre til rovdrift på ressursene i havet, noe som en allmenning i den retningen representanten Elvik ønsker, ville gjøre.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2002-02-28:
Når interpellanten seier at havfiskeflåten aukar sin del av fangsten på ressursane, og at dette går ut over kystflåten, er det direkte feil. Den som opplevde og høyrde på opprøret i Norges Fiskarlag i haust då ein fekk forhandlingsresultatet, skjøna at ein var berre ei hårsbreidd frå at organisasjonen sprakk. Det var misnøya i havflåten som var årsaka til den kampen som var. Statsråden har tilbakevist gjennom sine tal at fordelinga har vore 70–30 dei siste åra, dersom vi rundar av til nærmaste heile 10. Så det har ikkje skjedd noka endring der. Det som har skjedd, og spesielt med ringnotfartøya, er at vi har hatt ei kapasitetsnedbygging som har gjort at ringnotflåten har blitt lønsam. Men så har ein hatt heilt håplause reguleringsordningar, der ein snakkar om båtar over og under 28 m. Det var Senterpartiets statsråd som var så flink med desse metrane. Det har ført til at vi har fått ei kapasitetsoppbygging under 28 m som er så enorm at eg trur faktisk ikkje vi er klare over det. Båtane har blitt bygde i breidda og i høgda, og har fått ein lastekapasitet som er langt, langt over det som var før. Det som no skjer, er at vi skal gå ned til 21,35 m for å få til einskapskvoteordningar, for på den måten å redusere kapasiteten. Dersom vi hadde gjort det rette, hadde vi gått heilt ned til 15 m. Problemet i norsk fiskerinæring i dag er at vi har altfor stor fangstkapasitet i forhold til den fangsten vi kan ta ut av den ressursmengda som er i havet. Då må alle vere med på å ta eit tak og redusere, først då kan vi få ei berekraftig hausting, først då kan vi få lønsemd i næringa som gjer at det kanskje blir interessant for andre å gå inn, slik at vi får rekruttering. SV seier no at dei ikkje er trålarfiendtlege. Eg kan ikkje ta det på alvor. Det hjelper ikkje – for meg i alle fall – kor mange gonger SV seier at dei ikkje er trålarfiendtlege. Det blir ikkje meir sant for det. Eg hugsar representanten Marie Lovise Widnes sin kamp mot trålarflåten i perioden 1989-93. Vi fekk òg svar frå representanten Elvik no om at ho ønskjer at trålarane skal bli til spikar. Så vil eg berre seie – eg høyrde innlegga til statsråden og representanten Arnesen – at det er viktig at vi tek ei skikkeleg hausting når det gjeld sjøpattedyra. Det er elles eit spørsmål om ikkje Det norske storting må manne seg opp og seie at vi er nøydde til å ofre landbruket på fiskeriet sitt alter når det gjeld forhandlingar med EU om EØS-avtalen i framtida.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-28:
Havforskerne sier at tre hele årsklasser av torsk er borte fra Barentshavet. Når de store årskullene av seks- og sjuåringer vi fisker nå, er blitt borte, er det mye som tyder på at vi står overfor kraftige kvotekutt i Barentshavet når det gjelder torsk. På NRK Nordland i dag sier en av nestorene innenfor norsk havforskning, Odd Nakken, at norske myndigheter har skylden for at tre årsklasser med torskeyngel omtrent er borte fra Barentshavet. Nakken viser til at fiskepresset i Barentshavet over tid har vært altfor høyt. Dette stiller oss overfor store utfordringer. I samme periode som vi har fisket ned bestanden, har vi også investert i større fartøy, med høyere gjeldsgrad enn det som har vært før. Den høye gjeldsbyrden og krav til kapitalavkastning skaper et enormt fiskepress. Folk har ikke fleksibilitet til å takle et dårlig år eller to for å bygge opp fiskebestanden, uten at banken tar både båten, kvoten og huset. Det kommer av en forfeilet fiskeripolitikk, ledet av Arbeiderpartiet og Høyre, som har fratatt kystbefolkningen retten til ressursene i havet og overført dem til noen få som har fått monopol på å fiske langs kysten vår. Denne privatiseringen av allmenningen har vært med på å holde oppe et uansvarlig høyt fiskepress. Ingen har tort å ikke fiske for fullt hvert eneste år, av redsel for å miste retten senere. Dette fiskepresset er ikke bare alvorlig for bestanden, men utsetter også fiskerne med de minste båtene for stor utrygghet. Når de egentlig skulle ha ligget på land, er de nødt til å gå ut på sjøen. Den eneste måten å løse disse problemene på, er å ta tak i det helt grunnleggende. Fra SVs side mener vi at eiendomsretten til fiske langs kysten skal ligge i lokalsamfunnet og disponeres av lokalbefolkningen i et regionalt samarbeid. Ikke at det skal være fritt fram for å fiske så mye en vil, som fiskeriministeren påstår at SV ønsker, men poenget er at retten til å være med på fisket skal være der for alle av lokalbefolkningen. I den senere tiden har vi sett at kvoter og fiskeretter er solgt fra nord til sør i landet. Privatisering av fiskerettighetene er med på å endre det geografiske tyngdepunktet for fiskeriene i landet. Dette legger kystsamfunn øde, samtidig som en stadig mindre kvoteandel samler seg store formuer. Disse formuene samles på stadig færre hender i Norge. Denne opphopingen av ressurskontroll, og dommen i Hålogaland lagmannsrett mot rederlaget Ytterstad, der konsesjonsverdien blir frigjort fra båten, går kun i én retning. Retten til fiske er i ferd med å bli et verdipapir på linje med enhver aksje. Da er det bare et tidsspørsmål før ESA er på pletten og krever at disse verdipapirene skal omsettes fritt i hele EØS-området. Vi må ikke sette oss i en situasjon der vi må bruke oljeformuen til å kjøpe tilbake fiskerettighetene for å kunne ha fiskeri langs kysten vår. Vi står ved en skillevei. Vi kan ta veien mot høyre, mot privatisering av det norske kystsamfunnet, eller vi kan ta veien mot venstre, mot lokal ressurskontroll, et rikere kystsamfunn, der man tar på land stor fisk av høy kvalitet som oppnår gode priser i markedet. Dette valget er vi nødt til å ta nå.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2002-02-28:
På lang sikt er det ikkje motsetnad i fiskeripolitikken mellom målet om lønsemd og målet om berekraftig utnytting av ressursane. Med dagens teknologi ville ein eventuell allemannsrett på havet, i næringssamanheng, raskt kunne føre til at ressursane blir brukte opp. Konsekvensen vil bli det vi kallar allmenningens tragedie, altså at alle tenkjer på si eiga verksemd, og at ingen tek ansvar for å halde nede det totale ressursuttaket. Dessverre finst det døme på at bestandar har blitt fiska heilt ned, men det er eit viktig mål for norsk fiskeripolitikk at dette ikkje skal skje framover. Og då er regulering nødvendig. Omsynet til lønsemd i næringa og til ressurstilgang gjer at det heile vegen må vurderast reguleringar på kor mange fartøy som kan sleppe til. For å lage stabile og føreseielege vilkår må vi også tenkje framover. Vi kan ikkje sleppe inn mange det eine året dersom det på lang sikt ikkje er plass til så mange fartøy. Men for ikkje å skape tvil: Fiskarbonden skal framleis bestå gjennom regulering av fiske i gruppe 2, kystflåten. Den havgåande næringa er også viktig, og det bør det ikkje vere tvil om. Fiskeriministeren har teke omsynet til ressurstilgang og til økonomien på båtane på alvor, og han har derfor teke initiativ til reguleringar som vi kan ta i bruk dersom ressurstilgangen vil gjere det nødvendig. Kristeleg Folkeparti meiner det er viktig å kombinere omsynet til ein fiskareigd flåte med ein tidsmessig eigarstruktur. Samarbeidsregjeringa vil vurdere innstillinga frå det regjeringsoppnemnde Eigarskapsutvalet ut frå næringa sitt behov for flåtefornying, ekstern kapital og kapasitetstilpassing samt landindustrien sine behov for ein stabil råstoffsituasjon. For Kristeleg Folkeparti er det viktig å føre vidare råfisklova som eit fundament for fiskeripolitikken. Det kan vere behov for enkelte justeringar. Råfisklova gir høve til ei samvirkeform som gir lønsemd for dei som deltek i salslaga, men ho er også eit godt verkemiddel i ressursforvaltningssamanheng fordi ho hjelper oss med å halde løpande kontroll med kor mykje ressursar som vert teke ut av havet. Det er viktig med størst mogleg føreseielegheit i kvotefordelinga mellom ulike fartøygrupper. Til slutt vil eg nemne at auka frihandel med fiskeprodukt er viktig i dei no komande WTO-forhandlingane. Sidan representanten Lodve Solholm nemner her at han meiner vi skal ofre ein del av landbruket for å få meir tilgang på fisk, så vil eg ikkje tilrå å setje dei to tinga opp mot kvarandre. Vi kan også ta ein lang landbrukspolitisk debatt, men det får vi la liggje no; det gir heller ikkje tida anledning til. Men det må gå an å kunne ha to tankar i hovudet på ein gong.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-28:
Jeg ønsker å gripe fatt i to temaer. Det ene gjelder ressursforvaltning, og det andre gjelder rekruttering. En ting som bekymrer meg, er sammensetningen av den norsk-russiske fiskerikommisjonen. Det at vi har en fiskerikommisjon som er sammensatt av næringa sjøl, mener jeg er feil. Jeg mener at vi i langt større grad skulle hatt politisk styring av det kvoteuttaket som vi velger å ha, og ikke at næringa på en måte skal ha begge hendene på rattet når man bestemmer hvor mye fisk man skal ta ut hvert år. Vi vet at mange i næringa sliter med stor gjeld. De har investert stort i fiskeflåten – i store, kostbare trålere – og er avhengige av et visst uttak for at butikken skal gå i hop i løpet av et år. Jeg tror at de kvotene som blir fastsatt, er mer preget av det enn av de anbefalingene som kommer fra forskere og annet faghold. Derfor håper jeg at fiskeriministeren vil vurdere om han – som representanten Elvik var inne på – i større grad kan bringe spørsmålene om hvor stor kvote av denne ressursen vi egentlig bør ta ut hvert år, inn for Stortinget. Det andre jeg har lyst til å ta opp, gjelder rekruttering. Vi er opptatt av å bevare bosettinga langs kysten. Vi er opptatt av at ungdom langs kysten skal ha arbeid. Når SV slåss for kystflåten og kystfisket, er det nettopp fordi vi ønsker å få mer – flere arbeidsplasser – ut av denne ressursen som vi har langs kysten. Det er et spørsmål om man vil at det skal være kapital eller om man vil at det skal være arbeid som skal være det dominerende i fiskerisaker. Vi syns vi bør legge mer vekt på arbeidskraft – få mer ungdom, mer arbeidskraft, inn i fiskeriene – og mindre vekt på de store, tunge havgående trålerne, som binder opp svært mye kapital, og som er forholdsvis lite arbeidsintensive. Det betyr ikke at vi mener at alle som ønsker å fiske, skal få fiske, men at vi legger til rette for at langt flere skal få mulighet til å melde seg på i kampen om å få være med og ta inn en del av ressursene. For meg, som kommer fra landsbygda, er det litt uforståelig at vi skal reise langt til havs – når fisken etter hvert kommer inn til land likevel. Det blir nesten som om vi som driver med sauer på landsbygda, skulle reise til fjells og begynne å jakte på sauene med helikopter – når vi vet at de kommer hjem til høsten lell. Vi kan ta hånd om dem da, uten å bruke så mye ressurser på det. Trålernæringa minner meg litt om det. Man reiser ut og henter fisken – og bruker masse ressurser på det – sjøl om fisken etter hvert kommer inn til kysten.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2002-02-28:
I debatten ble det klarlagt fra Høyres side at dersom disse forslagene ble opprettholdt, ville vi stemme imot. Vi oppfordret da Fremskrittspartiet til å gjøre forslagene om til oversendelsesforslag. Så hvis de opprettholdes, vil Høyre stemme imot.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2002-01-23:
Jeg foreslår Elisabeth Røbekk Nørve.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-23:
Jeg vil på vegne av Sigbjørn Molvik og meg selv fremme forslag om en forsøksordning med minipol på offentlige servicekontorer.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-23:
Statsråd Victor Norman sa i Steinkjer like etter jul at Regjeringas medlemmer av statsminister Bondevik var pålagt fem ganger hver morgen å si: Jeg er glad i fylkeskommunen. Det kan tyde på at man i Regjeringa her driver med en del øvelser som er krevende, og at man nærmest nærmer seg dressur for å få dette på plass. Mitt spørsmål til statsråden blir derfor: Er man såpass ullen og usikker når det gjelder fylkeskommunens framtid, at det på en måte er resultatet av det vi nå ser, når man stadig får utsettelser? Eller er man villig til å gi den nye fylkeskommunen en sjanse til virkelig å bli en regionalpolitisk aktør som både får makt, myndighet og penger til å bli den kraften som et flertall i Stortinget ønsker at den skal bli?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-23:
Jeg vil få lov til å stille spørsmål til kommunal- og regionalministeren. Det skjedde et grusomt såkalt æresdrap i Sverige for to dager siden. En far drepte datteren sin bare fordi hun var jente og krevde sin rett til å være et sjølstendig menneske. Det kan skje også her. Gamle, patriarkalske, mannssjåvinistiske og religiøse maktstrukturer som vi kjenner godt igjen fra kvinnekampen også i Norge og i Europa, lever i beste velgående i lukkede miljøer der kultur og religion feier menneskerettighetene til disse jentene under teppet. Jenter og kvinner er livredde også i Norge. SV er ganske overbevist om at verken hjelpeapparatet eller integreringspolitikken er parat og nok i stand til å hjelpe disse jentene eller til å snu de forstokkede og uakseptable holdningene som finnes i mange av disse miljøene. Hva vil statsråden og Regjeringen gjøre?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-23:
Jeg takker for svaret og er glad for at statsråden ser at vi her både må ha helt akutte tiltak som hjelper folk som er i akutt nød og kommer og ber om hjelp, og er nødt til å se på de mer langsiktige tiltakene, ikke minst på det som dreier seg om holdningsskaping. Noe av det som er skummelt, er jo miljøer som lukker seg inne. Kanskje er noe av det aller skumleste at unger blir gående inne i slike miljøer, inne i slike sære, religiøse skoler f.eks., der de ikke får mulighet til å treffe andre unger, til å treffe andre familier som lever i andre situasjoner, til å greie å skaffe seg små nettverk som kan hjelpe dem også i en akutt situasjon og være med på å endre holdninger, og som kan vise at det finnes andre måter å se på kvinner og jenter på enn de gjør i disse miljøene. Vil Regjeringen vurdere sin politikk på områder når det f.eks. dreier seg om små private, sære skoler der slike holdninger kan få lov til å vokse videre? Er det ikke et poeng å bryte opp slike lukkede miljøer?
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-23:
Jeg er enig i at det drapet vi så i Sverige – vi har dessverre sett tilfeller som har lignet også i Norge – er en praksis som bryter både med alt det vi som nasjon står for, og er en praksis vi ikke kan akseptere fra utlendinger som er bosatt i Norge eller folk som har er annen etnisk bakgrunn. Det er klart at vår regjering mener at det er en grense for toleranse og mangfold i forhold til individuelle rettigheter. Det gjør også at vi er opptatt av forholdene knyttet til tvangsekteskap, knyttet til vold. Vi vet at for øyeblikket er det en opphopning av kvinner fra innvandrermiljøet på krisesentrene. Vi jobber i forhold til en styrking av handlingsplanen mot tvangsekteskap, en styrking av handlingsplanen mot kjønnslemlestelse og måter å ta dette opp på med de innvandrermiljøene vi har kontakt med. Jeg har lyst til å understreke at alle deler av Regjeringen som har kontakt med innvandrermiljøet, understreker det faktumet at vår grense for forståelse og toleranse går ved det som går på brudd mot individuelle rettigheter, og ikke minst at vi i de kulturkonfliktene som er mellom barn og foreldre i innvandrermiljø, stiller oss solidarisk med barnas og ungdommenes rettigheter. Innenfor arbeidet med Handlingsplan mot tvangsekteskap, som ligger under barneministeren, er det satt i verk en rekke tiltak for å hjelpe folk med problemer. En rekke frivillige organisasjoner har fått støtte til hjelpetelefoner og til å bemanne kontorer som hjelper personer som er under trussel. Justisministeren jobber med tiltak bl.a. for å kunne skifte fullstendig identitet og få nytt personnummer. Totalt sett betyr dette tiltak som kan gjøre det lettere. Men det er en lang vei å gå for å få alle deler av de offentlige myndighetene til å reagere raskt nok. Her hjelper det på en måte ikke å få en time neste uke. Her må vi ha systemer som er strømlinjeformet for å hjelpe der og da, når f.eks. ungdommer og kvinner må flyttes ut av hjemmet raskt fordi de er i en krisesituasjon som truer deres sikkerhet.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-23:
Enhver skole som blir godkjent i Norge, skal følge opp kravene etter norsk lov, bl.a. kravene etter den norske likestillingsloven, i det de underviser. En skole skal faktisk ikke godkjennes i Norge, uansett om det er en norsk skole eller ikke, uten at man klarer å forsikre seg om at den typen spørsmål tas opp. Også tidligere har kirke- og undervisningsministeren understreket dette i debatter her om dette spørsmålet, og det har vært understreket av alle representanter fra de partiene som står bak Regjeringens politikk når det gjelder å tilby og akseptere flere privatskoler. Så jeg mener at vi skal sikre dette gjennom kravene til innhold i skolen. I tillegg er det viktig å finne kontaktpunkter ikke bare i forhold til barn, men også i forhold til mødre. En av de tingene som vi nå jobber med, er spørsmålet om kontroll av norskkunnskapene til barn ved fireårskontrollen. Vi har et statssekretærutvalg som jobber med integrering av barn og ungdom. Vi forsøker å finne kontaktpunkter også til mødrene for å sikre oss bedre kanaler inn i innvandrermiljøene til det enkelte barn.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-23:
Som jeg sa i mitt første svar, er det slik at i alle de kontaktpunkter som Regjeringen har med innvandrermiljø, pleier de statsrådene som jobber med dette – det gjelder barne- og familieministeren, det gjelder meg, og det gjelder justisministeren – å understreke nettopp de individuelle rettighetene som barn og ungdom skal ha, og hvor vår lojalitet ligger i forhold til disse spørsmålene. Det forsøker vi å stresse i enhver sammenheng. Og jeg tror det er viktig å si at én ting er den norske offentlige debatten. Problemet er at det finnes mange i vårt samfunn som ikke deltar eller følger med i den norske offentlige debatten fordi de ikke engang kan norsk, og derfor er det altså vesentlig å føre debatten i de fora hvor vi møter innvandrermiljøene. Det er mulig vi skal lage en mer strukturert plan for å ta det opp og møte disse spørsmålene, men vi har altså lagt dette som en grunnholdning i enhver kontakt som vi har hatt med innvandrermiljøene. Jeg tror vi alle skal være litt ydmyke for å finne ut hvilke er de beste kanalene, nettopp fordi vi jo ser problemer f.eks. med det faktum at det bor en del mennesker i Norge, spesielt kvinner(presidenten klubber) som ikke har norskkunnskaper og ikke deltar i det norske samfunnet i det hele tatt. Det er en utfordring for oss som gjelder å bruke …(Presidenten klubber.) Unnskyld, president! (presidenten klubber) (Presidenten klubber.)
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-23:
Stortinget har slått fast gjentatte ganger i alle de debatter som også Fremskrittspartiet har initiert her i denne sal, at norske regler og lover gjelder for alle som bor og oppholder seg i dette landet. Det skal ikke være noen annen lovpraksis for personer med en annen bakgrunn, enn for norske. Når det gjelder spørsmålet om normer, vil jeg si at det vil nok også være mange nordmenn som ikke føler seg helt vel med alle de normer som er vedtatt i det norske samfunnet. Det er et veldig vanskelig håndhevingsprinsipp. Men at likestilling og respekten for kvinner også skal være et grunnlag for innvandrermiljøene som er i Norge, det er helt riktig. Når det imidlertid gjelder ordet «normer» – og dette hadde vi en debatt om senest i fjor her i Stortinget – vil jeg si at det er et tvilsomt ord. For hva er det da som er flertallsnormer, og hvor mange i mindretall i Norge vil ikke føle ubehag ved en del av de flertallsnormene som man har hatt over tid f.eks. i forhold til homofile i dette samfunnet?
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-23:
Vi vil følge med på både hva vi gir tilskudd til, altså vridningen på tilskuddene og hvilke tiltak vi gir tilskudd til, og hvilken effekt de har i forhold til de målene vi har for de enkelte postene. Noen arbeider for å skape integrering, skape kontaktpunkter mellom nordmenn og innvandrere. Andre organisasjoner jobber med de helt detaljerte hjelpetiltakene for personer som er i krise og konflikt. Og noen jobber i forhold til ungdom som trenger hjelp og veiledning, også i forhold til kulturkonflikter i familien. Enhver søknad om midler fra staten er ikke nødvendigvis målrettet i forhold til de målene vi skal oppnå. Jeg synes det er viktig at vi også har en viss prioritering, og jeg synes at nettopp æresdrapet i Sverige viser at det som nå er viktig, kanskje er å prioritere de tiltakene som hjelper folk akkurat i en krisesituasjon. Vi må på en måte konsentrere noe av midlene og sørge for at vi i oppfølgingen av den handlingsplanen vi har hatt mot tvangsekteskap, som på mange måter har rammet også dette området inn, tar de gode bitene av de tiltakene som har vært finansiert der, og sørger for å videreføre dem mer permanent, for veldig mye av dette har vært på prosjektbasis. Og det gjelder alt, fra arbeidet med å følge dem rett på sosialkontoret til det justisministeren gjør i forhold til identitet.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-23:
Regjeringen kommer i løpet av våren, mot sommeren, tilbake med forslag basert på NOU-utredningen om lov om introduksjonsstønad. Vi kommer samtidig med det til å legge en hovednorm for hvordan introduksjonsarbeidet og integreringsarbeidet for flyktninger skal være, hvor det også knytter seg en del tiltak til de enkelte nyankomne flyktninger for å introdusere dem bedre i samfunnslivet, slik at de ikke blir gående på sosialen, men kommer rett inn i arbeidslivet. Likevel tror jeg ikke disse brede tiltakene er de viktigste mot det som var hovedspørsmålet. Jeg tror på mange måter at det også er mange som er i jobb, som vi er nødt til å konfrontere med holdningene. Vi er nødt til å jobbe med spørsmålene knyttet til det kvinnesynet de har, og det faktum at familiebegrepet deres er veldig annerledes enn det familiebegrepet vi har, fordi de på en måte har en helt annen samfunnsstruktur der de kommer fra. I tillegg har jeg lyst til å minne om det Gerd Fleischer fra Selvhjelp for innvandrere og flyktninger i går sa på TV: Det er veldig mange ulike grupper dette gjelder. Det er ikke et religiøst spørsmål. De kommer fra mange forskjellige trossamfunn og fra mange forskjellige nasjoner; også personer i Norge har vært utsatt for denne type trusler.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-23:
Etter Stortingets behandling i vår har vi hatt et stortingsvalg som har skiftet det politiske flertallet i denne sal, som har lagt grunnlaget for en ny regjering, som har lagt grunnlaget for en regjering som i sin samarbeidserklæring, Sem-erklæringen, har innarbeidet en del prinsipper knyttet til spørsmålene om utviklingen av fylkeskommunen. Der står det bl.a. at videreutviklingen av fylkeskommunen ikke skal medføre at fylkeskommunen blir en overkommune. Det står også at man ikke skal få mer byråkrati. Det vi har gjort, er at vi i brev til fylkesmennene og fylkeskommunene i november har sagt at vi nå stiller dette i bero, men at målsettingen og garantien fra Regjeringen er at avklaringen skal komme sånn at den tidsplanen som var lagt, nemlig 1. januar 2003, fortsatt skal holde. Vi har stilt det i bero fordi vi har behov for å gå gjennom de praktiske delene av spørsmålet om hvorvidt overføring av landbruk, overføring av miljøvernavdelingen og rollene i forhold til arealplanleggingen har elementer av det såkalte overkommunespørsmålet i seg, som eventuelt gjør det nødvendig å reversere de vedtakene som er gjort. Skal de vedtakene reverseres, har vi også vært veldig klar på at da kommer vi til Stortinget med forslag om det, og så må Stortinget, basert på det flertall som er her i dag, ta stilling til om det er enig i Regjeringens vurdering. Regjeringen er ikke ferdig med dette arbeidet, men ifølge den tidsplanen som alle fylkeskommuner og fylkesmenn ble orientert om, har vi sagt at det skal vi klare i løpet av februar. Da skal de få klarhet i hvordan vi tenker, og så må Stortinget kunne ta stilling til det i løpet av våren. Det er ingenting i dette som tyder på at tidsplanen som var lagt av den forrige regjeringen, ikke skal holde, uansett konklusjoner på dette.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-23:
Grunnlaget er fortsatt at vi har hatt et skifte av flertall i Stortinget, og man har dannet en regjering som har forhandlet seg frem til ulike løsninger basert på ulike politiske programmer, og det er nedfelt i Sem-erklæringen. Men når det gjelder budsjettopplegget, er faktisk det vedtatt i Stortinget. Det betyr at det det var lagt opp til i budsjettet, faktisk har fått et tilsagn fra flertallet, og det betyr at den saken bør være avklart i forhold til spørsmålet om bevilgningsendringene på de distriktspolitiske kapitlene. I tillegg er det slik at tradisjonen tro vil kommunal- og regionalministeren komme til Stortinget med en redegjørelse for Regjeringens distrikts- og regionalpolitikk i månedsskiftet april/mai, som man har hatt tradisjon for. Da vil man få se helheten og bredden i Regjeringens distriktspolitikk, og få en diskusjon i Stortinget som vil avklare hvilket politisk flertall som måtte ligge bak, og hvilke strategier som skal legges til grunn for distriktspolitikken fremover. Men jeg tror ikke noen fra Arbeiderpartiet kan unnslå at vi faktisk har hatt et regjeringsskifte i dette landet.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-23:
Jeg vet at det er forvirring i fylkeskommunene for øyeblikket over de prosessene som pågår. Jeg tror også det er mange andre prosesser som pågår i fylkeskommunene knyttet til at noen diskuterer størrelser og andre prosesser, som alle nå hviler på det faktum at man må komme klart ut med hva fylkeskommunen skal gjøre. Jeg har lyst å minne om at i det som vi behandlet i vår, foreslo bl.a. Kristelig Folkeparti at man ikke skulle gi innsigelsesavgjørelsesmyndigheten på miljøområdet til fylkeskommunen. De var altså da ikke del av et flertall som ønsket å flytte den delen av ansvarsområdet over til fylkeskommunen. Så når det gjelder det bildet representanten nå tegner av hvordan det flertallet var, var det nyanser i disse synspunktene. I tillegg er det slik at når man danner et regjeringsgrunnlag, inngår man kompromisser. Nå jobber vi med konsekvensene av de kompromissene vi har gjort i Sem-erklæringen, og vi kommer tilbake til Stortinget hvis vi ikke følger opp Stortingets vedtak. Og en ting til: Det var ikke helt klart hva Stortinget vedtok i vår når det gjelder konsekvensene i forhold til overkommune. Arbeiderpartiet hevdet bl.a. at det ikke ble overkommune av dette.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-23:
Hvis jeg hadde uttalt det, tror jeg at jeg hadde fått et større problem med et flertall på Stortinget. Det er jo faktisk sånn at det er et flertall i denne salen som har gått til valg på at man skal ha et direkte valgt regionalt nivå. Regjeringen legger til grunn at det ikke er et flertall for å nedlegge fylkeskommunen, men at vi må jobbe med å finne en administrativ forvaltningsmessig enhet i fylkeskommunen som kan fungere uten at det bl.a. går på bekostning av selvstyre og demokrati i de mindre kommunene – altså denne overkommuneproblematikken. Nå tror ikke jeg forvirringen er så veldig stor. Det er gått et brev til fylkeskommunene og fylkesmennene i slutten av november som har sagt helt klart fra at konklusjonen på dette arbeidet vil bli offentliggjort i februar måned. At man er utålmodig for å få prosessen til å gå videre, forstår jeg, men alle har siden omtrent 26. november visst hvordan prosessen videre skal være. Det dreier seg bare om å ha litt is i magen til vi har sortert disse problemstillingene vi har. Så er det sånn at partiet Høyre egentlig var for å nedlegge fylkeskommunen. Jeg oppfatter det som at det må være en politisk prosess utenom regjeringsnivå og utenom Stortinget i de partiene som har en annen programformulering, før det er aktuelt å diskutere det spørsmålet igjen.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-23:
Man får ikke «stadig» utsettelser. Man har fått én utsettelse, og det er den vi holder på å avklare nå. Til hvorvidt man er «ullen» i forhold til disse spørsmålene: Vi mener at de vedtakene som ble fattet i vår, var lite spesifiserte. For eksempel er det på de to områdene som vi nå snakker om, landbruk og miljø, to sett med vedtak. Det ene er at mye mer av den myndigheten som i dag ligger hos fylkesmannen, skal delegeres til den enkelte kommune. Og det skal være oppgaver igjen. Ikke alle de oppgavene som i dag ligger hos fylkesmannen, skal overføres til fylkeskommunen. Det står i stortingsmeldingen, og det er det Stortinget har bedt om. Vi må nå sortere hvilke oppgaver som skal delegeres til den enkelte kommune, og hvilke oppgaver som skal medbringes, hvis man skal flytte dem, over til fylkeskommunen. Så til det andre spørsmålet som dukker opp. Hvis vi sier at fylkeskommunen ikke skal bli en overkommune, må vi sørge for at den ikke får et ansvarsområde som gjør at den faktisk blir en overkommune, at den blir den som sier nei og endrer f.eks. arealplaner som er vedtatt av et demokratisk flertall i en enkelt kommune.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-23:
Jeg vil minne om at spørsmålet om overkommune var et vesentlig debattema da vi behandlet stortingsmeldingen i fjor vår, der det fra flere hold – som utgjør det flertallet som har stått for å flytte miljø og landbruk og gi en større rolle når det gjelder arealplanlegging – ble understreket at dette nettopp ikke skulle være en overkommune, at man ikke skulle få beslutningsmyndighet på bekostning av den enkelte kommune. Det er denne type problemstillinger vi nå går i dybden av, for vi er nå kommet dit at man skal gjennomføre dette. Da jeg kom inn i departementet, fantes det 26 oppfølgingsprosjekter knyttet til de ulike vedtakene i Stortinget. Veldig mye stod igjen fra den stortingsbehandlingen vi hadde i fjor vår når det gjaldt detaljplaner, og for å se hvordan dette fungerer. Når tre partier går i regjering, inngår man noen kompromisser om noen helhetsløsninger, og de står nedfelt i Sem-erklæringen. Da må vi følge det opp. Og de to begrepene som er viktige her, er de som jeg har nevnt ganske mange ganger nå: overkommune og ikke mer byråkrati. Det skal være en del av den moderniseringen av samfunnet(presidenten klubber) (presidenten klubber) Vi vil helt sikkert komme tilbake til denne saken flere ganger, president.
Erna Solberg (Høyre), 2002-01-23:
Jeg har ikke åpnet for at det skal være forsøk på dette området. Det jeg har sagt, er at vi nå arbeider med en storbymelding. Vi har invitert de åtte største byene i landet til en drøfting og en diskusjon om hva man bør adressere av spørsmål i en slik storbymelding. Ett av de spørsmålene vi har tatt opp, og som mange av de større byene har tatt opp med kommunalkomiteen også tidligere, i forrige periode, er spørsmålet om ikke generalistkommunespørsmålet kan løses litt opp, om man ikke kan se litt annerledes på ansvarsforholdene i forhold til størrelsen på kommunene. Og det har vi sagt at vi kan gjøre, bl.a. av hensyn til at brukerne skal få ett løp. Da er skolesystemet én ting, barnevernet er én ting, og rusmiddelomsorgen er én ting – det er altså mange av disse elementene som er inne i det. Dette er en debatt som vi har startet med byene, hva vi skal ta inn av elementer og diskutere i en storbystrategi. Så har jeg i ettertid, etter det møtet vi hadde før jul, hvor vi bl.a. hadde blitt møtt med spørsmål om ikke vi kan starte opp med disse forsøkene før, henvist til at forsøk i dag må skje etter den forsøksloven som Stortinget har vedtatt. Det betyr at det måtte være enighet mellom alle parter, fordi det i denne sammenhengen ville inkludere fylkeskommunen, for at de skal kunne søke. Da blir det undervisningsministeren som er adressaten for den søknaden. Undervisningsministeren har snakket om stor frihet for organisasjonsformer og innhold når det gjelder forsøk. Men det betyr at man altså skaper en enighet om det. Jeg går ut fra at Magnhild Meltveit Kleppa på vegne av Senterpartiet ikke vil gå imot hvis det skulle vise seg at det blir enighet mellom partene om å ha et forsøk for å få en enhetlig linje. Men det som vil skje med storbymeldingen og de prinsippene som ligger der, vil være at den kommer til Stortinget, og da vil også Stortinget få mulighet til å si seg enig eller uenig i prinsipper. Det som foregår nå, er en offentlig diskusjon om ikke også dette kunne vært et tema å ta med i en storbymelding.