Trine Skei Grande (Venstre), 2009-11-27:
Jeg syns det er viktig at vi tar interpellasjonsformen når vi diskuterer dette, fordi det gir en annen ro over debatten enn ellers. Ivar Aasen sa en gang: «Dei tru, det skal ganga so fort alt fram til nokot stort. Men so tidt nokot stort er naatt, so kjem det stødt nokot smaatt.» Nav-reformen har nok blitt litt preget av det. Det er en svær reform der det raskt har kommet noe smått som har veltet mye av det store. Dette er et vanskelig system. Det er et veldig innfløkt regelsystem. Det at borgerne møter et system som er innfløkt, vanskelig og rotete, gjør det veldig vanskelig for dem som faktisk skal gjøre seg bruk av det. Det som bekymrer oss i Venstre, er at vi nå ser at det er de med sammensatte problemer, de som ikke er i stand til å ordne opp så godt for seg sjøl, som først og fremst møter veggen når de møter systemet. Det oppleves slik at vi fra denne talerstolen er opptatt av millimeterurettferdighetene, mens sjølve systemet skaper meterurettferdigheter. Det er de som er i stand til å ordne opp for seg selv, som er i stand til å finne fram på nettet, sammen med Robert Eriksson, eller som er i stand til å finne fram i systemene, som blir vinnerne. Jeg tror det er viktig for statsråden å ha fokus på førstelinjetjenesten. Det er der de dyktigste folkene skal være. Slik som i mange andre av våre offentlige tilbud er det viktigst at de beste er der de møter menneskene. Vi i Venstre syns det er skremmende å se at mange av dem som jobber i Nav, i evalueringen sier at det sosialfaglige arbeidet føles nedprioritert. Det har skremmende virkninger, for det betyr at dette blir mer og mer et system der den som er i stand til å slå i bordet og si at «dette skal jeg ha», får det, mens den som ikke er så god til å rydde opp i livet sitt, er den som ikke får det. Dette er jo sikkerhetsnettet som skal komme når noe virkelig går galt. Det at man skal vente 16 måneder på at sikkerhetsnettet skal fungere, kan gjøre at folk ender sine liv med mye verre resultat. Det ser vi på henvendelsene vi får, de mailene på fem sider som er skrevet til oss kl. 04.30, alle de historiene som kommer fordi folk virkelig føler at de stanger i systemet. Det handler om dem som føler at verden virkelig raser sammen. Når man skal finne dette sikkerhetsnettet som vi er så stolte av å ha her i Norge, er det ikke der, eller de ber deg om å vente i 16 måneder. For oss som har jobbet mye med gjeldsproblematikk, er det de som har havnet i dyp gjeld og i gjeldsproblemer, de som kommer med disse plastikkposene med uåpnete vinduskonvolutter, dette ofte handler om – de som trodde at de hadde en velferdsstat som skulle redde dem, de som har hørt at du har rett på det, og du har rett på det, men når noe virkelig knekker deg, er du ikke i stand til å finne fram i systemet, og så blir systemet din fiende. Min utfordring til statsråden er at dette like mye er en kulturell utfordring som en organisatorisk. Min drøm er å ha et Nav-kontor der en borger som stiger inn døren, føler at han er sjefen – dette er mitt kontor, dette er min velferdsstat, dette er mine rettigheter, og jeg skal bli behandlet deretter. Dersom vi skal klare å sette «jeg er sjefen» på brystet til alle borgere i Norge når det gjelder det som er fellesskapets ordninger, kunne statsråden kanskje fjerne noen og godta noen millimeterurettferdigheter for at vi skal klare å oppheve alle meterurettferdighetene.