Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2000-02-09:
Jeg vil understreke at det er sterkt bekymringsfullt når tungt belastede misbrukere, som har behov for det, ikke får plass i institusjon. Samtidig er det viktig å merke seg at man etter felles anstrengelser fra Kvinnherad kommune og Hordaland fylkeskommune fant en løsning i den konkrete saken som danner utgangspunkt for spørsmålet. Formålet med en regel om at det kan fattes tvangsvedtak overfor gravide rusmiddelmisbrukere, er å søke å hindre at barnet blir påført skade. Tvangsvedtak kan fattes i situasjoner der frivillige tiltak har vist seg utilstrekkelige, og dersom rusmiddelmisbruket er av en slik art at det er overveiende sannsynlig at barnet blir født med skade. For at loven skal kunne virke etter intensjonen, er det en forutsetning at det finnes tiltak som kan nyttes i disse situasjonene. Det er likevel ikke slik at et konkret tvangsvedtak utløser en fylkeskommunal plikt til å stille institusjonsplass til rådighet og en korresponderende rettighet for den enkelte rusmiddelmisbruker til en institusjonsplass. Dette følger av ansvarsdelingen mellom fylkeskommunen og kommunen: Utgangspunktet er at kommunen har ansvaret for å sørge for egnede tiltak for rusmiddelmisbrukere, herunder sørge for at rusmiddelmisbrukeren får plass i institusjon dersom dette er nødvendig og vilkårene i loven er oppfylt. Fylkeskommunen har et alminnelig ansvar for å etablere og drive institusjoner for rusmiddelmisbrukere. De har også ansvaret for å utarbeide en plan som skal vise hvordan fylkeskommunen vil dekke aktuelle og framtidige behov for institusjonsplasser. Kommunen og fylkesnemnda har ikke instruksjonsmyndighet overfor fylkeskommunen. Et konkret tvangsvedtak pålegger derfor ikke fylkeskommunen en plikt til å stille institusjonsplass til rådighet. Dette er likevel ikke ensbetydende med at rusmiddelmisbrukeren står uten rettigheter. Dersom fylkeskommunen ikke stiller institusjonsplass til rådighet etter at det er fattet et tvangsvedtak, og rusmiddelmisbrukeren ikke kan dra omsorg for seg selv, er det et krav i loven at sosialtjenesten om nødvendig skal sørge for midlertidige tiltak. Regjeringen ser det som svært viktig at fylkeskommunene følger opp det ansvaret de har etter loven, og oppretter og driver et tilstrekkelig antall institusjonsplasser. Ikke minst gjelder dette plasser for gravide, tungt belastede misbrukere i akutte situasjoner. Kapasitetsmangelen i deler av behandlingsapparatet var den viktigste grunnen til at sosialministeren i desember 1998 nedsatte en arbeidsgruppe, Nesvåg-gruppen, som bl.a. fikk i oppdrag å vurdere det samlede døgnbehandlingstilbudet for rusmiddelmisbrukere. Gruppens mandat var også å vurdere eventuelle behov for endringer i det nåværende systemet for ansvarsplassering og finansiering av tiltakene for rusmiddelmisbrukere. Videre skulle gruppen vurdere samarbeidsforholdene mellom institusjonene og den kommunale sosialtjenesten med sikte på å sikre kontinuitet og sammenheng i tilbudene til den enkelte. Dersom vi skal få til helhetlige løsninger for brukerne, er det helt nødvendig å få til et godt og smidig samarbeid mellom forvaltningsnivåene. Gruppens rapporter har nå vært ute til bred høring, og sosialministeren går nå nøye gjennom materialet. I stortingsmeldingen Omsorg 2000 følges noen av gruppens anbefalinger opp, og der varsles det at Regjeringen vil komme tilbake til Stortinget med oppfølging av andre forslag og anbefalinger i egen sak. Videre har sosialministeren bedt om en orientering fra Hordaland fylkeskommune om deres plan for institusjonstilbudet til rusmiddelmisbrukere. Planen vil bli gjennomgått og drøftet med fylkeskommunen.