trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2008-12-05:
Først til næringspolitikken. Jeg anbefaler folk både i små, mellomstore og store bedrifter å lese Venstres forslag til statsbudsjett. Som det ble påpekt fra representanten Christoffersen her i stad, er det bare på nettolønnsordningen, som har hatt avgjørende betydning for hele den maritime sektoren i Norge, foreslått et kutt på 1,4 milliarder kr fra Venstre. Så har de foreslått at vi skal ta bort de gratis CO2-kvotene til bedrifter i Norge som bedrifter i alle andre europeiske land har, men som altså Venstre mener at norske bedrifter skal betale for, i tillegg til økning av avgift på diesel, mineralolje osv. Til sammen har altså Venstre angrep på næringslivet i Norge på over 2,4 milliarder kr. Så vi skal bidra ved ikke å gå inn på Venstres forslag. Det er god næringspolitikk. Når det gjelder de utfordringene Nav har framover, er Stortinget nå invitert til å fatte et vedtak framsatt av representanten Karin Andersen om å ha fleksibilitet i forhold tiltakstidspunktene. Det er jeg veldig glad for. I tillegg må vi selvfølgelig sette Nav i stand til å bruke tiltakene på en fornuftig måte. Det er en av de tingene vi kommer tilbake til i den proposisjonen som er varslet i januar/februar.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-12-05:
Likestilling og ikke-diskriminering er grunnleggende verdier i vårt samfunn. Norge undertegnet i fjor FN-konvensjonen om rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne. Vi tar sikte på å legge fram en proposisjon om ratifisering av FN-konvensjonen i 2009. Loven om forbud mot diskriminering på grunn av nedsatt funksjonsevne trer i kraft 1. januar 2009. Loven fyller et tomrom i norsk diskrimineringslovgivning og stiller Norge i front i Norden når det gjelder diskrimineringsvern på dette området. Regjeringen vil på nyåret 2009 legge fram en ny handlingsplan for økt tilgjengelighet og universell utforming som skal støtte opp under iverksettingen av loven. Sentrale innsatsområder for denne planen skal være bygg, uteområder og planlegging, transport, IKT og arbeid. Handlingsplanen skal inneholde konkrete tiltak med tidsfrister på prioriterte innsatsområder. Innholdet skal samsvare med sektorvise styringsdokumenter, som f.eks. Nasjonal transportplan. Vi står i Norge overfor store investeringer på ulike sektorer. Mitt mål er at hver krone som går til nye investeringer eller vedlikehold, i størst mulig grad skal fremme universell utforming. Den nye handlingsplanen er et verktøy for å nå dette målet. Når den nye loven trer i kraft, er vi inne i en ny fase. Vi har fortsatt mange utfordringer, men vi har nå fått et veldig viktig verktøy å jobbe ut fra. Jeg merker meg at en samlet komité i hovedsak slutter seg til forslagene fra Regjeringen. Jeg registrerer også at mindretallsmerknadene uttrykker utålmodighet. Jeg deler denne utålmodigheten og mener at Regjeringen gjennom et nytt lovmessig rammeverk og en prioritert tilnærming til ulike sektorer og bygningskategorier vil legge grunnlaget for gode resultater.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-12-05:
Denne regjeringen jobber meget aktivt for å nå målene i den nye loven, og i handlingsplanen vil vi gå inn på de enkelte bygningskategorier. Men det er også viktig å huske på at dette samfunnet bruker masse, masse penger på vedlikehold og nyinvesteringer. Hovedutfordringen er å få disse pengene til å bidra til universell utforming. Så vil vi senere komme tilbake til hvilke bygningskategorier vi prioriterer først. Vi vil komme tilbake til det i den nye handlingsplanen, bl.a.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-12-05:
Informasjons- og kommunikasjonsuttrykk var ikke tilstrekkelig utredet av Syse-utvalget. Derfor utreder vi det videre nå. Når det gjelder teksting av tv-sendinger og film, som representanten er opptatt av, utredes det nå videre av Kultur- og kirkedepartementet med sikte på å stille krav til lovverket.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-12-05:
Jeg er veldig glad for det spørsmålet, for et av de temaene som vi skal se nærmere på i barnevernet, er hvordan vi kan bruke en del av barnevernets hjelpetiltak til å bidra til at man blir inkludert i ulike fritidssektorer. Én ting er å ha en støttekontakt som en nær, voksen venn, men kanskje kan det være like viktig at den støttekontakten bringer en inn i fritidsaktiviteter. Det kan være en støttekontakt i barnevernet, eller det kan gjelde en støttekontakt for et barn med nedsatt funksjonsevne. Det er jeg opptatt av. Jeg er også opptatt av at andre arenaer, som f.eks. kulturskole, skal være mer tilgjengelige for alle. Det er dyrt for mange. Jeg er også opptatt av at kommunene kan legge til rette for gode, aktive fritidsmiljøer. Det er bl.a. det vi støtter i dette statsbudsjettet. Gjennom fattigdomssatsing legger vi i dette statsbudsjettet innenfor Barne- og likestillingsdepartementets område til rette for flere fritidsarenaer for alle barn.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2008-12-05:
Det er jo greit på forhånd å være klar over hva man ikke bør si, for jeg må også si at jeg reagerte på representanten Andersens innlegg, når det faktisk er slik at opposisjonen – jeg kan jo snakke for Kristelig Folkepartis del – i finansinnstillingen foreslår en tiltakspakke på vel 5 milliarder kr som nettopp går på å styrke de sektorene som nå er mest utsatt. Etter behandlingen av finansinnstillingen er det blitt ytterligere klart at de er mest utsatt. Og så sies det nærmest at man ikke er konstruktive, og man foreslår skattelette. I vår pakke var det en skatteletteandel på vel et par hundre millioner kroner som utelukkende gikk på å unngå på de skjerpelsene Regjeringen syntes det var passende å komme med i denne situasjonen. Så har altså Regjeringen frimodighet til dagen før finansdebatten å fortelle Stortinget at jo, den kommer med en tiltakspakke i januar/februar – etter at man på høringer og etter Sentralbanksjefens varsel om at det blir nullvekst i norsk økonomi neste år, blankt har avvist å gå i noen som helst dialog med opposisjonen. Og så skal man komme her og belære opposisjonen om hva som er anstendig politisk oppførsel. Det synes jeg ikke er passende.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2008-12-05:
Jeg er av og til usikker på om man hører etter på hva som blir sagt. Nå snakket Karin Andersen igjen om at vi smører med Blå Swix – det betyr vel skatteletter det da. Jeg prøver å si at fra Kristelig Folkepartis side har vi fremmet forslag om en pakke på 5 milliarder kr, hvorav skattelette rettet mot næringslivet utgjør 200 mill. kr. Hvis representanten har lest vår tiltakspakke, vet hun at det er kommunene som i veldig stor grad kommer til å nyte godt av den pakken vi har foreslått. – Men det er greit, vi kan gjerne vende det andre kinnet til og si at vi er positivt innstilt til den dialogen som Regjeringen har invitert til, én dag før vi vedtok budsjettet for neste år. Så får jeg håpe at det også er litt resonans når det gjelder forslagene som opposisjonen kommer med, uten at man går på autopilot, som jeg føler at representanten Andersen gjør, når det gjelder å karakterisere opposisjonens forslag.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2008-06-04:
Eg vil takke statsråden for svaret. Eg tviler ikkje på engasjementet med omsyn til at barns beste skal vere utgangspunktet for det tilbodet som skal givast. Men det som bekymrar meg, er at når eg får ei beskriving av realitetane f.eks. frå fagteam i Bufetat som jobbar for å gi barn som treng eit institusjonstilbod, eit godt tilbod, opplever fleire at prisen går føre det beste tilbodet til barnet, og at det i tildelingsbreva som dei får, er såpass klare føringar om pris at det er det som tek den største merksemda. Når familie- og kulturkomiteen har vore ute på komitereise, har vi fått fleire eksempel både der og også frå andre som tilseier at økonomien styrer meir enn det som er barnas behov. Det bekymrar meg. Derfor lurer eg på kva som kan gjerast for å sørgje for at det er barnas behov som skal vere det viktigaste elementet, som statsråden seier. Vi er klare over at budsjettramma skal haldast. Det er også eit mål at vi ikkje skal trenge å bruke så mykje pengar på barnevernet, i den forstand at ein bør drive så godt førebyggjande arbeid at ein kan førebyggje problem og gi hjelp i heimen, så ein kan håpe at denne situasjonen ikkje oppstår. Men realiteten er at når behova først er der - og det er stort behov - er det veldig viktig at desse barna blir tekne godt hand om, og at dei får eit godt omsorgstilbod. Det går også på det med forhandlingar og anbod f.eks. frå dei ideelle organisasjonane. Det dei kan fortelje om - i alle fall fleire som eg har hatt møte med - er at dei i forhandlingar blir pressa så hardt på pris at dei ikkje får gitt eit så godt tilbod som dei skulle ønskje, fordi prisen blir eit gjennomgåande tema. Det som også bekymrar meg, er om desse organisasjonane i framtida vil kunne greie å drive desse institusjonane som eit godt omsorgstilbod for barna. Eg trur det er svært viktig at vi har eit mangfald, og at vi har ulike tilbod. Men når vi køyrer så hardt på eit anbodssystem, og det er såpass hard konkurranse at dei frivillige organisasjonane som tidlegare har samarbeidd, ikkje kan utveksle informasjon på grunn av anbodssystemet, kan vi risikere at dei går dukken, og då går på ein måte også heimen konkurs. Derfor håper eg at statsråden går grundig inn i det som er anbodssystemet. Kristeleg Folkeparti har eit Dokument nr. 8-forslag som ligg til behandling i næringskomiteen. Det er andre land som vi kan samanlikne oss med, som ikkje har så strenge krav når det gjeld anbod som vi faktisk har, når vi ser på ideelle organisasjonar og stiftelsar. Det med fosterheim er også svært viktig. Det kunne vi hatt ein eigen debatt om, fordi vi veit at fosterheimsarbeid er ekstremt viktig. Det gjeld korleis ein rekrutterer og får nok fosterheimar, men heller ikkje dei faglege og økonomiske rettane er gode nok. Det kan vere at vi i dag misser fosterforeldre som vi absolutt treng.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2008-06-04:
Eg vil takke for debatten. Eg trur det kjem til å bli fleire debattar framover. Det som eg synest er ei utfordring, er at det av og til følest som om vi er på forskjellige planetar når vi diskuterer og høyrer korleis beskrivinga av situasjonen er sentral, og korleis ein opplever han i ulike kommunar og fylke. Det skjer veldig mykje bra innanfor barnevernet. Det er mange barn som fortel at det at barnevernet har bidrege til at dei kom ut av ein vanskeleg og komplisert livssituasjon i heimen og til ein institusjon eller fosterforeldre, har gitt dei ein ny start i livet. Det er mange som får hjelp, og det skjer veldig mykje bra. Det er fantastisk mange tilsette som gjer ein utruleg innsats. Det er likevel ikkje godt nok når vi f.eks. høyrer ei situasjonsbeskriving frå ein kommune om at dersom dei må ha ein institusjonsplass til eit barn som er under tolv år, må dei sende barnet frå sør i Sunnmøre til Trøndelag, fordi det ikkje finst institusjonsplass som er nærare. Og dersom det er ei ung kvinne som blir gravid, får barn og må på ein heim for å jobbe med relasjonane til barnet, må ein sende dei like mange mil, fordi det ikkje finst institusjonstilbod som er nærare. Det er viktig å tenkje at vi skal ha mangfald og eit godt tilbod, men vi kan ikkje seie at vi skal byggje ned institusjonstilbodet, før vi veit at vi har eit godt nok tilbod også etterpå. Vi kan heller ikkje byggje ned institusjonstilbodet før vi veit at vi har mange nok, gode nok og riktige fosterforeldre for dei som treng det. Vi treng eit mangfald av tilbod, og vi treng å sikre at det eksisterer i framtida. Derfor vil eg oppfordre statsråden til å ta eit møte med ein del av aktørane som driv med dette. Innanfor frivillige lag og organisasjonar og anna ideell verksemd er det mange som legg ned eit stor arbeid, og som gjerne vil bidra. Beskrivinga av verkelegheita som dei gir meg som politikar, er heilt annleis enn den eg møter her på Stortinget. Det er viktig for oss å lytte til korleis verkelegheita er og blir opplevd for dei mest utsette barna. Når det gjeld fosterheimar, er det svært viktig å lytte til fosterforeldre, til kva erfaring dei har, kor viktig det er at dei får oppfølging, avlastning, og at dei også får gode arbeidsforhold og forsikringsordningar. Er det ei fostermor som i dag blir skadd gjennom å vere fostermor, har ho ingen rett ut frå forsikring. Ho får ikkje noka erstatning. Det er eit hav av usikkerheitsmoment rundt dei juridiske rettane, og det gjeld både dei statlege og dei kommunale fosterheimane. Skal vi sikre at nokon vil vere fosterforeldre i framtida, må vi ta mange grep. Vi må sjå på heilskapen og lytte til dei som har problema nærast, for å ta endå betre grep. Så kan vi godt diskutere budsjett. Kristeleg Folkeparti har foreslått endå meir pengar enn Regjeringa innanfor barnevernet i dei siste åras budsjett, men vi treng å sjå på både innhaldet og økonomien. I tida framover håpar eg også at statsråden vil sjå på den økonomiske situasjonen.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2008-06-04:
Eg vil takke statsråden for svaret. Ja, det er viktig å normalisere utfordringa i samlivet, som også statsråden var inne på, og det å ha diskusjonar i heimen om kva ein kan gjere på likestillingsfronten, er eit viktig moment for å ha eit godt samliv. Derfor er Kristeleg Folkeparti veldig oppteke av f.eks. å auke pappa-kvoten, at fedrar skal få fleire veker i lag med barna når dei blir foreldre. På det punktet ventar vi i spenning på når Regjeringa skal kome med meir tid til far, men det er ein annan diskusjon. Likestilling er sjølvsagt svært viktig. Eg trur at ein ikkje kjem utanom dei økonomiske rammene til familievernkontora, for skal vi få gitt samtaletilbod og behandlingstilbod til fleire par som ønskjer det, må ein ha meir ressursar til å drive det. I 2006 fekk familievernet ca. 24 000 nye behandlingssaker, mens talet på meklingar var 9 500. I 2007 var det ca. 23 000 behandlingssaker, mens talet på meklingar hadde stige til nesten 13 000. Dette er tal frå Bufetat. Det seier seg sjølv at når familievernet ikkje er tilført meir økonomiske ressursar etter at dei nye oppgåvene er komne inn, kan ein ikkje drive eit like godt arbeid som ein skulle ønskje. Og så er det ein signaleffekt: Når folk veit at det er kø for å kome på familievernkontoret, fører det med seg at det er ein del som tenkjer at det ikkje er nokon vits i å melde seg, fordi dei har lese i avisa at det er kø. Så det reelle talet på dei som eigentleg ønskjer hjelp, veit vi faktisk ikkje. Men vi veit at mange familievernkontor har eit intenst ønske om å drive førebyggjande arbeid, og eg veit at eit familievernkontor i Molde har spesialisert seg på valdsførebygging, der dei gir hjelp i form av terapi til folk som har ei valdeleg åtferd, og som har oppsøkt dei for å få ei behandling som gjer at dei kjem ut av ein valdsspiral f.eks. Det har igjen ringverknader for ein familie. Og det at ein også ønskjer å kome ut til både vidaregåande skular og ungdomsskular og drive med førebyggjande kurs, kan vere med og førebyggje konfliktar og auke kunnskapen om korleis ein kan handtere ein vanskeleg situasjon. Så veit vi at nokre kjem i ein situasjon der samlivsbrot blir den einaste fornuftige løysinga. Då er det også viktig at ein greier å handtere det på ein god måte, og det har også litt innverknad kva for prosess ein har hatt i forkant av eit samlivsbrot. Så ut frå den store betydninga dette har for både små og store, er det svært viktig at merksemda rundt dette temaet blir auka, og også ressursane.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2008-06-04:
Eg vil takke for debatten som har vore. Eg synest dette er eit svært viktig tema. Vi veit at det å oppleve samlivsbrot kan vere svært tøft og krevjande. Vi er alle sårbare når det gjeld den private sfæren vår. Når vi må takle at livet ofte blir litt annleis enn det vi hadde håpt og drøymt om, er det viktig at det er nokon som bryr seg, og at det er ein plass ein kan gå for også å få profesjonell hjelp. Vi veit at det er ganske tøft for dei som står i ein sånn situasjon, å oppleve at dei må vente på å få hjelp - og dei får kanskje ikkje så omfattande hjelp som dei gjerne kjenner behov for. Derfor er det svært viktig med denne gjennomgangen som statsråden no har, at ein ser på ressursane til familievernet. Ein veit at brukarane er svært nøgde med at det er eit lågterskeltilbod. Eg trur faktisk at det er mykje enklare å gå på eit familievernkontor i dag enn det var for ein del år sidan, og eg trur at terskelen for å snakke om problema er blitt lågare enn før. Men det er svært viktig at ein får tilført nok ressursar, slik at ein kan både førebyggje samlivsbrot og hjelpe dei som opplever samlivsbrot, med å takle det på ein konstruktiv, god måte. Ikkje minst for barna sin del er det svært viktig. Så er det viktig at vi har eit mangfald av familievern. Vi har eit tospora familievern i dag. Vi veit av Kyrkjas historikk at dei aller fleste personane er vigde i kyrkja. Og når Kyrkja då opplevde at par i glede skulle gifte seg, fann ein ut at ein ønskte å ha eit rom der ein også kunne møte personane i sorg, ikkje berre i glede - for vi veit at samlivet gir både glede og utfordringar. Derfor ønskte Kyrkja å starte eit familievern der ein kunne hjelpe familiane når kvardagen blei tøff. Den historikken er det viktig å ha med seg i det vidare arbeidet. Og vi veit, som Dagfinn Høybråten var inne på, at det er eit ønske frå Kyrkjas Familievern å ta vare på sin eigenart og sin identitet. Eg synest det er viktig for oss å ta med i historia at vi framleis sikrar eit tospora familievern - at ein ikkje må vere engsteleg for at Kyrkja skal drive med eiga kompetanseutvikling, og ho må få meir ressursar enn ho har i dag, til administrasjon. For, skal det vere det offentlege som skal stå for kompetansehevinga, eller skal vi tore å la mangfaldet leve? Så langt har det levt veldig bra, og vi ønskjer at det skal leve i framtida. Derfor håper eg at statsråden vil gå inn i det og prøve å få til ein dialog, slik at ikkje konklusjonen blir at Kyrkjas Familievern tenkjer at det ikkje er nokon vits i å drive eige familievern, men at ein like godt kan leggje ned - for staten vil styre alle inn i ei retning, uansett. Lat mangfaldet få leve, og lat oss leggje til rette for det i staden for å snevre det inn. Tusen takk for debatten.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-06-04:
Jeg er enig i de vurderingene representanten gjør når det gjelder behovet for å se på private ideelle aktører som noe annerledes og mer likt det offentlige tiltaksapparatet. Vi har altså en lov om offentlige anskaffelser i Norge. Den loven følger vi, men vi har jo tøyd regelverket så langt det er mulig for å gi de ideelle organisasjonene gode rammevilkår. Hva gjelder rammevilkår, mener vi at de i hvert fall har blitt bedre de siste årene, i og med at vi har økt overføringene til det statlige barnevernet. Riksrevisjonen kom jo med en kritikk mot Stortinget da vi gjennomførte barnevernsreformen i 2004, for at det ikke var sørget for nok penger til denne reformen. Derfor har dette vært viktig for oss, for forutsetningen for at det ikke skal kjøres anbudsrunder som går ut over barnas behov, er at det er god nok økonomi. Så er det hele tiden spørsmål om økonomien er god nok, og det må vi ha en fortløpende diskusjon om. Vi må være åpne i forhold til dialog med aktørene, enten det er offentlige aktører, private kommersielle aktører eller private ideelle aktører - jeg har også hatt møte med mange av disse - og det er viktig i forhold til hvilke kriterier vi legger til grunn. Vi legger altså ikke andre økonomiske kriterier til grunn enn det som var tilfellet under den forrige regjering. Vi har også veldig klare krav om at det er barnets behov som skal være avgjørende her. Jeg mener at faglig gode tilbud er en felles utfordring for institusjoner, uavhengig av type eiendom. Jeg vil orientere om at Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet er i ferd med å gjennomgå sitt tiltaksapparat. De vil kartlegge eksisterende og framtidige behov for tiltak i barnevernet, slik at vi vet at disse er av høy kvalitet.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-06-04:
Jeg ble litt urolig her i sted da representanten Karin Woldseth snakket om toåringer som gikk med bleie fordi de ikke hadde begynt med pottetrening. Jeg vil presisere at det ikke er grunnlag for tiltak i barnevernet dersom en toåring ikke har begynt med pottetrening. Dette er høyst normalt. Så vil jeg takke for en god diskusjon. Jeg tror det er viktig det som interpellanten griper fatt i: å ha dialog mellom aktørene på dette feltet. Det ønsker vi å ha, og vi har en god dialog. Den kan sikkert bli enda bedre. Vi er også opptatt av å bedre rettighetene for fosterforeldre, og har en dialog om dette. Denne debatten viser også at nå er det stor tverrpolitisk enighet om at man har stor tiltro til barnevernet. Dette er nok en endring. Dette ser vi også i samfunnet. Ifølge meningsmålinger har folk større tiltro til barnevernet nå enn det som var tilfellet for noen år siden. Det viser jo at barnevernet gjør en god jobb. Hvis vi ser på bekymringsmeldinger til barnevernet, er de i stor grad fra foreldrene selv. Så foreldrene ser at dette er tiltak som de har nytte av. Når det gjelder diskusjonen utover det, vil jeg si at jeg deler nok interpellantens syn på barnevern i langt større grad enn jeg deler Høyres og Fremskrittspartiets syn på barnevern. Private institusjoner har en plass også i framtidens barnevern. Det er ikke ideologiske årsaker til at vi ønsker å begrense bruken av disse. Det er fordi vi ønsker at pengene skal komme barna til gode. Hvor går så grensen mellom private ideelle og private kommersielle aktører? Der ser jeg at vi ikke har klare nok grenser. Et eksempel på det er noen av kollektivene for rusmisbrukere som vi bruker til en del barnevernstiltak. De burde kanskje vært ideelle, men kommer ikke inn under denne kategorien i dag. Derfor er det behov for en ny grenseoppgang mellom hva som er ideelle, og hva som er kommersielle aktører, og den vil vi foreta. Det er heller ikke riktig, slik Olemic Thommessen fra Høyre sier, at vi ønsker en utfasing av private barnevernstiltak. Det er ikke riktig. Vi har hatt en nedgang i private barnevernstiltak på institusjonssiden på 5 pst., men hvis vi ser på tiltaksapparatet under ett, er det blitt langt større bruk av private tiltak, fordi vi har en overgang til fosterhjem. Så det er ikke sånn at vi bygger opp mange offentlige institusjoner på bekostning av private. Vi ønsker også gode, stabile rammevilkår for ideelle organisasjoner. Jeg mener at i denne diskusjonen har vi nok langt mer til felles med interpellantens ideologiske ståsted - politiske ståsted - om barnets beste enn det som kom fram fra Høyres og Fremskrittspartiets side under denne interpellasjonsdebatten.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-06-04:
Jeg er enig med interpellanten i at familievernet gjør en god jobb. Det ønsker å utvide sin virksomhet mange steder, og vi må komme tilbake til disse spørsmålene, for i stor grad handler det om spørsmål som er av budsjettmessig art. Men mange av de forebyggende tiltakene som drives, er jo også for par som får barn for første gang, og for par som får barn med nedsatt funksjonsevne. For disse er det nå etablert kurstilbud, som veldig mange er fornøyd med. Jeg tror mye av det forebyggende arbeidet ligger i likestilling, og vi vet at blant dem som ikke opplever likestilling, er det større skilsmisserate. Derfor er jeg noe forundret over at Regjeringen så til de grader kritiseres for at vi ikke lenger bruker betegnelsen «Barne- og familiedepartementet». For jeg mener at et av de viktigste familiepolitiske tiltakene vi har, er å styrke samarbeidet mellom foreldrene. Som jeg sa i min innledning: Tradisjonell familiepolitikk og forebygging av skilsmisser handler om samarbeid mellom foreldrene. Det legger altså denne regjeringen aller størst vekt på.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-06-04:
Det ble sagt av representanten Høybråten at frivillige organisasjoner skyves ut. Det er en påstand som mangler dokumentasjon. Både innenfor barnevernet og på andre områder ønsker vi, på linje med Kristelig Folkeparti, et sterkere skille mellom det som er kommersielle aktører, og det som er ideelle aktører. Kristelig Folkeparti har vært opptatt av dette også i andre saker i Stortinget. Vi er enig i at det skal igangsettes et slikt arbeid, slik at ikke ideelle organisasjoner behandles på samme måte som kommersielle. Det har vært viktig for oss. Når det gjelder Kirkens Familievern, har jo de en lang historie. De har også omstilt seg og møter familier med åpne armer enten det er familier som er «homofile», eller andre. Slik jeg kjenner Kirkens Familievern, har de mye omtanke og lite moralisering. Vi har god dialog med Kirkens Familievern. Og jeg vil understreke at vi ønsker et tosporet familievern, og vi ønsker å gi private ideelle organisasjoner like gode rammebetingelser som offentlige organisasjoner. Jeg er kjent med at organisasjonen Kirkens Familievern har hatt et ønske om å samle alle kirkelige familievernkontorer i én stiftelse, under Diakonhjemmet. Det har vært forhandlinger i Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet om de økonomiske forutsetningene for dette. Departementet har tatt til etterretning - det har jeg også gjort - at Diakonhjemmet i januar 2008 valgte å trekke seg fra videre forhandlinger med Bufdir. Men uavhengig av organisasjonsform vil de kirkelige familievernkontorene fortsatt bli fullfinansiert av staten. Jeg takker for denne diskusjonen. Til slutt vil jeg også henvise til et oppslag som stod i Vårt Land i forrige uke, som viser at norske foreldre bruker stadig mer tid sammen med barna sine. Vi får stadig et inntrykk av at alle prioriterer jobb, og at barna nedprioriteres, men i Norge har vi altså klart å skape et system hvor det er mulig å kombinere arbeid og omsorg for barn. Det tror jeg er til beste for familiene, og jeg tror også det er et godt, forebyggende familievern.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2008-06-04:
Først vil jeg takke interpellanten for nok en gang å sette barnevernet på dagsordenen. Det er bra at vi som parlamentarikere også kan tale de svakestes sak. Ute i den virkelige verden er det barn, 2-åringer, som er alene hjemme to-tre dager sammenhengende uten å få byttet bleie fordi det aldri har vært noen som har brydd seg med å pottetrene dem. Det er satt fram knekkebrød og vann på flaske. Dette skjer fordi man i enkelte kommuner ikke har økonomi, eller ressurser som det fint heter, til å gripe inn. Man kommer altfor sent inn i saker hvor barn bor sammen med rusmisbrukere, eller i hjem hvor foreldrene ikke har forutsetninger for å ta seg av barna sine. Vi hørte statsråden snakke om at man skal ta hensyn til barns individuelle behov. Det er veldig fint at statsråden har den innstillingen, men dessverre skjer ikke det. Ute i den virkelige verden er det svært mange barn som lider. Det gleder meg derfor at statsråden har nedsatt et utvalg som skal se på de statlige tiltakene og de framtidige behovene. Det tror jeg kan være absolutt påkrevd. De aller fleste barnevernsbarn stiller seg, når de blir voksne, spørsmålet: Hvorfor grep ikke kommunen inn? Eller: Hvorfor grep det offentlige inn så sent? I New York blir foreldrene, hvis det er åpenbar omsorgssvikt, dømt til å gå på kurs i regi av det offentlige eller av frivillige lag og organisasjoner, som har gjort det til sin oppgave å lære foreldre å være foreldre, for det er nemlig ikke gitt alle å være det. Altfor mange ganger avslår kommunene tiltak, spesielt for ungdom på private institusjoner, og det er økonomisk begrunnet, til tross for at disse ungdommene har behov for spesielt tilrettelagte institusjonsplasser. Det er ikke til å komme fra at vi får stadig flere barn og unge som er både utagerende og voldelige, og som også blir rusmiddelmisbrukere. Det er svært få offentlige institusjoner i dag som tar seg av disse ungdommene. De blandes derfor med barn og unge som har vært utsatt for vold i hjemmet eller seksuelle overgrep. Når vi nå ser at denne regjeringen i all vesentlig grad legger opp til å bruke offentlige tiltak, vil jeg spørre statsråden om hun har tenkt gjennom hva hun vil gjøre med de utagerende og svært vanskelige ungdommene som har et tilbud i private institusjoner, men som i de offentlige blir blandet med de barna som ikke er utagerende. Har man tenkt å bygge opp et offentlig skjermet tilbud til svært utagerende barn? Har man tenkt å bruke det private tilbudet videre, eller har man tenkt å mikse bruken? Den forrige barnevernsreformen var slik at man skulle bygge ned de offentlige institusjonsplassene. Den gangen satt jeg som politiker i fylkeskommunen. Da skulle man satse på de private institusjonene. Nå har man gått til en miks på 50 pst. private og 50 pst. offentlige. Til tross for at man snakker om at det er økonomisk betinget, viser det seg at de offentlige institusjonsplassene har en vesenlig høyere døgnpris enn de private. Jeg kunne tenke meg å spørre om statsråden har noen visjoner om offentlige institusjonsplasser for utagerende ungdommer.
Torbjørn Hansen (Høyre), 2008-04-03:
Jeg vil på vegne av stortingsrepresentantene Elisabeth Røbekk Nørve, Øyvind Halleraker, Finn Martin Vallersnes og meg selv fremme et representantforslag om en gjenomgang av virksomheten i Sjøfartsdirektoratet.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2008-04-03:
Som jeg nevnte i mitt innlegg, har det vært en viss uenighet om hvorvidt enkeltresultatene er offentlige eller ikke. Nå har både statsråden og statsministeren sagt at resultatene fra de nasjonale prøvene er offentlige. Det er også stadfestet i komiteinnstillingen. På side 1, helt på slutten i spalte to, står det at komiteen «viser til at resultatene fra nasjonale prøver er offentlige». På side 2 står det imidlertid noe litt annet, for der står det at flertallet - det er regjeringspartiene pluss Kristelig Folkeparti - understreker at «det er vanskelig å unngå rangering på noen annen måte enn ved å være tilbakeholden med å publisere enkeltresultater». Man skal altså være tilbakeholden med å publisere offentlig tilgjengelig informasjon. Hvordan skal statsråden i praksis klare å gjennomføre dette?
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2008-04-03:
Jeg er litt bekymret over det siste utsagnet til statsråden i replikkordskiftet her, fordi han sier at det ikke er sikkert det er så fruktbart å snakke om offentlighet eller om offentlig tilgjengelige resultater. Det er veldig viktig, ikke bare i forhold til kvalitetssystemet i skolen, men i en generell diskusjon om hvordan det offentlige unntar offentlige opplysninger fra offentligheten. Jeg synes det var interessant å være vitne til representanten Jensens gripende beskrivelse av de nasjonale prøvenes offentliggjøring i forrige regjeringsperiode: De var bare egnet til én ting, og det var til store avisoppslag. Ja vel, og på hvilken måte er det blitt bedre nå? I fjor var det svære oppslag i Verdens Gang, i år var det svære oppslag i Nettavisen. Den modellen Regjeringen har lagt seg på, hindrer ikke rangering av skoler. Det er ingenting i den modellen som skisseres, verken fra representanten Jensen eller fra statsråden, som skulle tilsi at man får mindre mediefokus på dette i fremtiden. Det er bare én måte å gjøre det på, det er å si at vi ikke skal offentliggjøre resultatene av de nasjonale prøvene. Vi skal holde det hemmelig, holde det for oss selv. Da vil man oppnå at det ikke blir rangering. Men det er det ingen som har sagt at de ønsker, de har i alle fall ikke tort å si det direkte. Det har vært sagt fra denne talerstol i dag at det er politikere som skal vurdere hvem som egentlig har behov for denne kunnskapen. Man har sagt at Olga på Lund ikke trenger kunnskap om nivået på Lund skole. Nei vel, så det er politikerne som skal bestemme dette. Men Olga på Lund kan være bestemor til Ole i fjerde i og til Line i andre klasse på Lund skole. Og så skal vi sitte her inne og si at Olga på Lund ikke har behov for de opplysningene! Hun er da like interessert i hvordan skolen til hennes barnebarn rangeres, hvordan det ligger an med det faglige nivået, som f.eks. foreldrene til barna er. Det sies at rangering kan oppleves urettferdig. Ja, det er mye som kan oppleves urettferdig. For å unngå urettferdighet, er det én ting som er helt avgjørende. Det er at vi er åpne, at vi er ærlige, at vi har like vilkår. Det vil offentliggjøring på skolenivå sikre. Statsråden sier også noe interessant når det gjelder merknaden til komiteflertallet: Når man snakker om at man skal hindre publisering, er det den egne publiseringen de skal hindre - altså skal de ikke publisere rangeringen selv. Det er greit, da er alt så mye bedre når det gjøres av Verdens Gang og Nettavisen.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2008-04-03:
Hvis man skal gjøre dette til en diskusjon om ideologiske prosjekter, som representanten Jensen forsøker å gjøre, bør man kanskje minne om at SVs «ideologiske prosjekt» var at man skulle fjerne de nasjonale prøvene. Nå fremstår jo SV som en av de varmeste forsvarerne av de nasjonale prøvene, så ideologiske prosjekter i SV har tydeligvis ganske kort varighet. Men det var i grunnen ikke det jeg i hovedsak ville si. Statsråden sier her at han er enig i og opptatt av at dette skal diskuteres åpent. Det er vel og bra. Det som er bekymringsfullt, er at de som skal diskutere dette åpent, ikke får tilgang til de opplysningene de må ha. Det hjelper ikke å ville ha en åpen diskusjon om noe bare noen få vet noe om. Hele poenget med dette forslaget er å gi alle lik mulighet og tilgang til opplysninger for å delta i en diskusjon om hvordan vi kvalitetsmessig skal utvikle og utbedre den norske skolen. Det hjelper ikke å ha diskusjoner hvis vi ikke vet hva vi diskuterer.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2008-04-03:
Forrige replikant vet hvilke knapper som skal trykkes på, forstår jeg. Engasjementet til statsråden steg. Det er jo en naturlig arbeidsdeling mellom opposisjon og posisjon. Opposisjonen skal være utålmodig og pushe på, mens posisjonen skal si at dette tar nok tid. Den jobben gjør statsråden på en utmerket måte, men noen ganger kan man ikke bare si det, fordi dette er både et kortsiktig og et langsiktig problem. Det er en utfordring som også må få en motsvarende strategi, både en på kort sikt og en på lang sikt, og det er det dette forslaget for så vidt dreier seg om. Man tenker altså på etterutdanning som en del av et etterutdanningssystem, og videreutdanning som en del av et videreutdanningssystem, og man må ikke blande dette sammen for mye. Det er underlig at ikke statsråden kan støtte forslag nr. 3, som går ut på å gi en individuell opplæringsrett til de lærerne som er i skolen i dag, slik at elevene som går i skolen i dag, kan nyte godt av den tverrpolitiske enigheten om å satse på lærerkompetanse. Jeg vil gjerne utfordre statsråden på om ikke han vil oppfordre sine regjeringspartnere i Stortinget til å støtte det forslaget i dag.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2008-04-03:
Jeg synes vi klarte oss ganske godt, jeg, helt til oppløpssiden. Det har vært en god debatt på mange måter, men når diskusjonen om hvem av gutta som er flinkest i klassen, kommer, da kommer også engasjementet, og det er egentlig litt bekymringsverdig, for engasjementet i denne saken bør ligge i det saken faktisk handler om, ikke i hvem som har gjort eller ikke har gjort hva. Realiteten er at det foreligger tre konkrete forslag som i sum vil bidra til å bedre opplæringssituasjonen for lærerne, og det er bekymringsfullt at ikke regjeringspartiene er med på det. Det hjelper lite med oppramsinger. Ambisjoner uten handlekraft hjelper også lite. Derfor prøvde jeg i replikkordskiftet å få statsråden til å være tydelig på i hvert fall ett av forslagene, nemlig forslag nr. 3 - som ikke koster penger engang, og som kan gjennomføres innenfor den rammen som statsråden nå har skrytt av at han har fulgt opp i 2006, 2007 og 2008 - hvor vi ønsker en individuell etterutdanningsplan for lærere, på samme måte som vi ønsker individuell opplæring av elever. Individuell opplæring er et av nøkkelbegrepene i skolepolitikken, tverrpolitisk. Alle er opptatt av individuelt tilrettelagt opplæring for elevene. Hvorfor skal vi ikke være like opptatt av det for lærerne? Hvorfor skal vi ikke legge den samme systematikken til grunn for lærerne? Jeg vil igjen utfordre statsråden på det: Vil statsråden anbefale sine regjeringspartier i Stortinget å støtte forslag nr. 3, slik at vi i hvert fall kan få til en individuell etterutdanningsplan for lærerne, slik at vi får en målrettet innsats i alle fall på det området, uten at det koster mer penger?
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2008-04-03:
Jeg hadde ikke tenkt å bli opprørt, men nå ble jeg det faktisk, for å fremstille denne saken som om det handler om et angrep på kunnskapen hos lærerne, blir totalt bakvendt. Målet her er at vi skal bidra til å gi lærerne det de etterlyser mest selv. Utdanningsforbundet har vært tydelig på at det er viktig å prioritere etter- og videreutdanning. Det er det viktigste. Så fremstiller man en debatt som handler om etter- og videreutdanning og tiltak for å gjøre dette på en bedre måte, som et angrep på kunnskapsnivået til lærerne og et angrep på skolen! Det er jo ikke det det handler om. Det handler om en genuin interesse for å gjøre skolen bedre. Skal vi gjøre skolen bedre, må vi tenke nytt. Og skal vi tenke nytt, må vi gjøre det her. Derfor blir jeg opprørt når disse tre forslagene, som vil være et stort gode for lærerne, blir fremstilt som et angrep på de lærerne de er ment å styrke. Slik er ikke virkeligheten. Det har ikke gått regjeringspartiene hus forbi at vi i den norske skolen har ganske store utfordringer i forhold til læringsutbytte. Nasjonale og internasjonale undersøkelser viser at vi har behov for å legge forholdene bedre til rette for at lærerne skal få dratt mer ut av den kunnskapen de har, og tilegne seg enda mer kunnskap. Det trodde jeg også at regjeringspartiene var opptatt av. Derfor blir jeg bekymret når en debatt om kvalitetsheving, en debatt om å gjøre situasjonen for lærerne bedre, blir fremstilt på den måten som representanten Kristoffersen gjorde. Det er det ingen grunn til. Målet med disse forslagene er en bedre hverdag for lærerne.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-04-03:
Det er mange som har hevdet at en av de viktigste årsakene til å legge til rette for en publisering på skolenivå er å sørge for å få ut mest mulig korrekt informasjon som gir et bilde av hva elevene har lært. Vi er jo alle klar over at de nasjonale prøvene ikke forteller alt om hva elevene kan, men de gir i alle fall et bilde som man ikke kan overse. Derfor hadde vært fornuftig om Regjeringa hadde lagt til rette for at man fikk en publisering som var så korrekt som mulig, og som tok hensyn til de faktorene som påvirker barns læring - i tillegg til skolen. Men statsråden sier i sitt innlegg at resultatene på skolenivå skal være lett tilgjengelige for dem som trenger det. I Trondheim kommune er det altså slik at en av kommunaldirektørene fikk nei fra rådmannen på å få utlevert resultatene fra de enkelte trondheimsskolene. Vedkommende måtte da gå veien om Utdanningsdirektoratet for å få tilgang til dataene og fikk da tilgang til alle data for hele Skole-Norge - absolutt alle skoler i hele Norge som hadde gjennomført de nasjonale prøvene. Mener statsråden at det er å ha resultatene lett tilgjengelige for dem som trenger det?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-04-03:
Først: Jeg tror statsråden er i ferd med å lage en skinndebatt det ikke er grunnlag for. Det er ingen i denne salen som er uenig i at det er bra at de nasjonale prøvene utvikles. Det skulle bare mangle. Selvfølgelig var de ikke perfekte den gangen de ble innført. Det var det heller ingen som hadde illusjoner om at de var. Selvfølgelig utvikles de etter hvert som man vinner kunnskap om hvordan de fungerer, hva som kan forbedres, hva som må til for å få dem til å bli et enda bedre verktøy for læring og tilpasset opplæring. Det er ingen som er uenig i det, og statsråden må heller ikke prøve å framstille det slik. Jeg tror også han prøver å lage en skinndebatt som går på at opposisjonen er veldig opptatt av rangering av skoler. Som han sa i et av sine svar: «(…) om vi aktivt skal rangere på skulenivå, som opposisjonen har vore oppteken av(…) (…) (…) Opposisjonen har vært opptatt av én ting: at man skal videreføre den ordningen man hadde under den forrige Regjeringa, da man offentliggjorde resultater på skolenivå, men selvfølgelig ikke aktivt la til rette for rangering. Da syns jeg det er litt interessant å merke seg hva statsministeren sa i spørretimen 30. januar i år. Etter å ha sagt at det er slik at det også i dag er mulig å ringe, bruke offentlighetsloven og få tilgang til dataene, sa statsministeren videre: «Kommuner, lærere, skoleeiere får tilgang til data, og aviser som ønsker, kan ringe og får tilgang - rangeringer av skoler har stått i flere aviser jeg har lest.» Betyr det da at det fortsatt er Regjeringas politikk at vi skal legge om den praksis som er, med at skoleresultater er offentlig informasjon? Hvordan skal de ellers forhindre at det kan stå på trykk i avisen at den ene skolen er bedre enn den andre? Representanten Lena Jensen var veldig opptatt av å fortelle at Høyre skulle videreføre sitt ideologiske prosjekt. Det er med respekt å melde en besynderlig beskrivelse. Er det ett parti som har vinglet fram og tilbake i forhold til hva de mener om nasjonale prøver og åpenhet, er det nettopp SV. I 2003 var SV for åpenhet om resultater på skolenivå, så var SV plutselig imot nasjonale prøver, så var de for, og nå kunne vi lese i Dagens Næringsliv like etter nyttår at skolestatsråd Solhjell var for flere tester enn det vi har i dag. Er det ett parti på Stortinget som har vært usikre i forhold til hva de mener om nasjonale prøver, er det jo nettopp SV. Helt til slutt: Vahl skole i Oslo fikk seg en skikkelig knekk i 2003 fordi de hadde veldig dårlige leseresultater for elevene sine. De har 97 pst. minoritetsspråklige elever, og mentaliteten ble brått endret da det ble offentlighet rundt det faktum at veldig mange elever på Vahl skole slet med å tilegne seg grunnleggende ferdigheter. Så tok de tak, den ble nasjonal demonstrasjonsskole i 2005 og har i dag svært gode leseresultater, også for de elevene som ikke hadde gode leseresultater sist. Ingen må fortelle meg eller andre at ikke det har å gjøre med en offentlig og åpen debatt rundt hva som ikke fungerte på Vahl skole, og hva som måtte skje for at de skulle bli bedre.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-04-03:
Når vi sitter i Stortinget og diskuterer en sak som jeg oppfatter at alle partiene syns er viktig, hver på sin måte, hadde jeg forventet at man også hadde et minstemål av etterrettelighet i det man sier og gjør. Det er helt uholdbart at SV skal stå og hevde at hovedmålet med de nasjonale prøvene som ble innført under den forrige regjeringa, var «et ideologisk prosjekt» som hadde som målsetting å rangere skoler. Representanten Lena Jensen og alle andre i denne sal vet meget godt at hovedpoenget med de nasjonale prøvene da de ble innført, var å skape bedre læring for elevene, mer tilpasset opplæring. Det var jo i bunn og grunn en måte å prøve å få skolepolitikken på sporet igjen, etter at vi i så mange år hadde lidd under at ingen skulle vite hva som skjedde, ingen skulle vite hva som var galt, og ingen skulle vite hva man kunne lære av hverandre, fordi man ikke hadde noen mekanismer for å drive kvalitetskontroll, man hadde ingen mekanismer for å sjekke at det vi gjorde, faktisk fungerte. Derfor var det så viktig, både for Norge og for andre land, å innføre kvalitetsvurderingssystemer. Det var bakgrunnen, ikke at man skulle drive et ideologisk prosjekt for rangering av skoler.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-04-03:
Debattene våre har en tendens til å ta seg opp mot slutten, så også denne. I likhet med statsråden misliker jeg også sterkt faktiske feil. Når statsråden står på talerstolen og sier at denne regjeringa prioriterte kompetanseheving for lærerne i 2006, 2007 og 2008, vil jeg bare si at det skulle nesten bare mangle. En avtale som gjaldt fra 2005, ble inngått mellom det daværende Utdannings- og forskningsdepartementet, KS, Utdanningsforbundet, Skolenes landsforbund, Norsk Skolelederforbund - omtrent alt som kunne krype og gå innafor kommunalt skolestyre - og ikke minst lærerne. De inngikk en avtale om at det skulle foretas et historisk stort kompetanseløft for lærerne, og det var en forutsetning for å kunne klare å gjennomføre Kunnskapsløftet. Det arbeidet ble altså igangsatt, og da arvet man et budsjett i 2006 som man selvfølgelig ikke reduserte hva angår etter- og videreutdanning av lærere. Noe annet skulle jo bare mangle, da hadde man jo brutt den avtalen som var inngått mellom alle parter som har noe å si i forhold til lærere og etter- og videreutdanning av lærere. Derfor er ikke det noen stor bragd av den sittende regjering at de har klart å videreføre en avtale som andre har inngått. Snarere tvert imot skulle det bare mangle at ikke den ble videreført. Det som er spørsmålet nå, er jo hva man skal gjøre i framtida. For ikke lenge siden behandlet vi her i Stortinget et forslag om å videreføre dette kompetanseløftet i tre år til, etter at perioden utløper i 2008, slik at man kunne sørge for at man fikk en mer langvarig og systematisk kompetanseheving for lærere. Hvilke partier var det som stemte det ned? Jo, det var nettopp regjeringspartiene. Når vi både har innført og fått på plass en avtale om kompetanseheving for lærere i den forrige regjeringa - som den nåværende regjeringa viderefører - prøver vi selvfølgelig å få det kompetanseløftet til å vare enda lenger, for at enda flere lærere skal bli enda bedre utrustet til å drive undervisning for våre barn. Hva gjør regjeringspartiene da? Jo, ved første og beste anledning der de har muligheten til å omsette ord til handling, velger de å stemme imot. Derfor syns jeg det blir noe hult når statsråden og andre fra regjeringspartiene står på talerstolen her i salen i dag og påstår at det er de som er de store velgjørerne når det gjelder etter- og videreutdanning av lærere. De gjør det de er forpliktet til etter en avtale som er inngått, men de gjør heller ikke mer.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-04-03:
SV har alltid vært opptatt av kvalitet i skolen. Vi har vært opptatt av å ha et nasjonalt system som sikrer denne kvaliteten i skolen. Når vi var imot de nasjonale prøvene som høyreregjeringen innførte i forrige periode, var det fordi vi så at dette ikke førte til mer kvalitet og mer læring for skoleelevene. De nasjonale prøvene som denne regjeringen har innført, er veldig ulike i forhold til de forrige, fordi vi ser nå at disse blir brukt som et lokalt hjelpemiddel for lærere, for foreldre, for elever og ikke minst for kommunene. Den måten den forrige regjeringen organiserte prøvene på, skapte bråk og uro i skolen. Det var et ideologisk prosjekt, der hovedpoenget med disse prøvene var å rangere skolene, et ideologisk prosjekt der man hadde tro på at konkurranse skal fremme læring. Men det som skjedde, var bl.a. at elever boikottet prøvene og lærere bad elevene om å bli hjemme - altså det samme som skjedde i andre nasjoner, der man har hatt offentliggjøring. Jeg vil oppfordre Høyre til å følge den linjen som den borgerlige danske regjeringen har gjort. De har faktisk gått til det skritt at de har forbudt offentliggjøring av de nasjonale prøvene. Dette er SV opptatt av. De nasjonale prøvene har nå blitt brukt for å la elevene få vite hvor de står, hvor de skal, og hvilken måte de kan utvikle seg videre på. Det er viktig for SV å ha et helhetlig nasjonalt kvalitetssystem. Jeg er veldig glad for at statsråden har varslet at dette vil komme i den stortingsmeldingen som kommer denne våren.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2008-04-03:
Episoden fra trondheimsskolen kjenner jeg. Den har vært lokalt debattert og grundig sett på. Ser ikke statsråden at det at man gjør det vanskeligst mulig å få tak i noe som er offentlig tilgjengelig, i seg selv mystifiserer noe som man faktisk kan få til, og at man istedenfor å gjøre noe som jeg oppfatter at statsråden har lagt vekt på i dag, nemlig at vi skal lære, bruke kunnskapen, bygge opp læringstrykk, ha ambisjoner på vegne av alle elever, med denne mystifiseringen nærmest gjør det til litt pikant å få tak i det? Det er klart at eksemplet fra Trondheim, hvor en framtredende person i administrasjonen må lete for å få tak i noe, og til slutt får det via Utdanningsdirektoratet, forteller at man er på et sidespor. Da har man ikke læringstrykket i fokus. Ser ikke statsråden at dette ikke - skal vi si - avmystifiserer resultatene? Når vi er enige om ikke å rangere, ser han ikke at det kan ta oppmerksomheten bort fra det som vi alle er enige om, nemlig læringstrykket, mestringsmålet, på vegne av alle elever?