Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-06-17:
Forskningen foregår, og skal foregå, innenfor rammen av formålsparagrafen i bioteknologiloven. Så kan en spørre om hva bioteknologien kan bety for framtidens pasientbehandling. Svaret – og problemet – er at det vet vi ikke rent konkret. Men det vi vet, er at det er bare gjennom stadig forskning og kunnskapsutvikling vi kan komme videre i å løse mange av de problemer vi står overfor i helsesektoren. Det er f.eks. forhåpninger til at forskning på stamceller kan gi nye muligheter for behandling av sykdommer som i dag er uhelbredelige, f.eks. Parkinsons sykdom, Alzheimers sykdom og andre sykdommer som skyldes skader i hjernen, muligheter for å reparere skadet vev i f.eks. hjertet og dyrking av insulinproduserende celler som kan transplanteres til diabetespasienter. Dagens pasientbehandling er basert på tidligere forskning, og framtidens forskning vil i enda større grad være avhengig av den forskning vi gjør nå, og den vi gjør framover. Og framfor alt vil vår evne til å unngå eller forebygge sykdom være avhengig av den bioteknologiske forskning. Med en aldrende befolkning vil vi stå overfor nye helsemessige utfordringer. Håndtering av disse vil kreve utvikling av ny kunnskap. Det kan bare skje gjennom forskning. For så vidt kan vi si at forskningen betyr alt for framtidens pasientbehandling og for mulighetene til å forebygge. Så blir spørsmålet om vi i Norge kan unngå de vanskelige avveiningsproblemene forskningen på disse områdene stiller oss overfor, ved simpelthen å la være å forske, eventuelt å konsentrere vår forskning til områder som ikke er befengt med slike vanskeligheter. Så kan vi heller importere andre lands forskningsresultater. Jeg mener at dette er galt av flere grunner. For det første bør vi være klar over at de samme avveiningsproblemene som vi strever med, også er sentrale i alle andre land. Det er slett ikke slik at vi har noen høyere etisk standard i Norge. For det annet er det ikke så lett å være importør av forskningsresultater hvis man ikke har forskningskompetanse på området selv. Vurdering og klinisk anvendelse av ny teknologi og kunnskap krever egen kunnskap. For det tredje synes jeg at det er en svært tvilsom etikk hvis vi sier at vi ikke vil delta i forskningen, men vi vil gjerne ha del i resultatene. Og hvis man ikke vil utnytte resultatene, synes jeg at det er svært vanskelig å si at den norske befolkning ikke skal få del i nye medisiner og behandlingsmetoder. Det er en vanlig problemstilling at man er redd for at forskningsresultater kan bli misbrukt, jf. kloning. Dette gjelder nesten all forskning. For eksempel er terrorbomber fremstilt av kunstgjødsel og diesel! Hvis vi på bestemte områder bestemmer oss for ikke å tro på vår evne til demokratisk kontroll med utnyttelsen av forskningsresultatene, synes jeg at vi spiller totalt fallitt. Denne forskningen blir stadig mer internasjonal. Det er gjennom deltakelse i internasjonale prosjekter at vi kan utnytte vårt potensial. Og skal vi delta, må vi også ha noe å tilby. Som nevnt mener jeg også at vi vil redusere vår evne til å velge ut og anvende resultatene fra andre lands forskning hvis vi ikke har en tilhørende kompetanse selv. Vi bør også huske på at selve grunnutdanningen i f.eks. medisin er sterkt forskningsavhengig. Hvis vi ikke har forskning på et område, kan vi heller ikke regne med å ha noen god utdanning på området. Jeg tror at en slik utvikling over tid også vil svekke folks tillit til vårt eget helsevesen. Folk vil søke behandling i andre land fordi de tror at vi i Norge ikke har den kompetanse eller de behandlingsmuligheter som kan tilbys i andre land. Til slutt: Det er sikkert mange som tenker som så at dette kan da ikke bety så mye. Vi snakker om marginale utslag på noen små områder hvor vi eventuelt velger å holde oss utenfor. Isolert sett er det riktig. Men sett i forhold til de utfordringer vi står overfor i helsesektoren, er den bioteknologiske forskning ikke noe lite område. Det er kanskje det aller viktigste for forebygging og bekjempelse av noen av de mest utbredte folkesykdommene. Og i en slik sammenheng mener jeg at det er prinsipielt og etisk svært uheldig om vi skal legge strengere begrensninger på forskningen i Norge enn hva som gjøres i de land vi i alle andre sammenhenger har et utstrakt samarbeid med.