Erna Solberg (Høyre), 2001-11-20:
Det var regjeringen Stoltenberg som la frem St.prp. nr. 101 for 2000-2001. Samarbeidsregjeringen så ingen grunn til å trekke tilbake denne proposisjonen, og komiteinnstillingen viser, selv om ikke debatten nødvendigvis gjør det, at det er bred enighet om forslagene til budsjettendringene som er fremmet i proposisjonen. Jeg oppfatter det også slik at det er bred enighet om alvoret i situasjonen vi i dag er oppe i. Alle ledd i utlendingsforvaltningen – politiet, utenriksstasjoner, Utlendingsdirektoratet og Utlendingsnemnda – er hardt presset. Antallet ubehandlede saker er rekordhøyt, og saksbehandlingstiden er vesentlig lengre enn det den burde vært for de aller fleste sakstyper. Det er flere grunner til at vi er der vi er i dag, men en av de viktigste er selvfølgelig den store økningen i antallet asylsøknader de siste fire årene. Prioriteringen av asylsakene fremfor andre utlendingssaker har igjen ført til økende restanser og lengre saksbehandlingstid også for andre søknadstyper. Inneværende års budsjett var opprinnelig basert på en forutsetning om at det ville komme 7 200 nye asylsøkere. Dette tallet ble oppjustert til 8 000 nye asylsøkere i revidert nasjonalbudsjett. Etter en rekordartet tilstrømning i sommermånedene, med om lag 2 000 nye asylsøkere i måneden, la regjeringen Stoltenberg til grunn at det ville komme 16 000 nye asylsøkere. Etter at tilstrømningen har gått noe ned de siste to månedene, ser det nå ut til at vi vil ende på et sted mellom 14 000 og 15 000 asylsøkere i år. Aldri tidligere har det kommet så mange asylsøkere på ett år. Asylsøkerne kommer fra om lag 90 land. De største gruppene kommer fra land i Sentral- og Øst-Europa: Russland, Ukraina, Kroatia, Bulgaria, Tsjekkia, Bosnia og Jugoslavia. Fortsatt kommer det mange fra «gamle» asylland som Irak og Somalia, men også fra «nye» land som Mongolia, som vi har fått en plutselig tilstrømning av folk fra. Det er verdt å merke seg at de færreste melder seg på norsk grense eller på en flyplass. De langt fleste melder seg inne i landet, ofte helt uten reisedokumenter. Når identitet og reiserute er usikker, blir saksbehandlingen i mange ledd mer komplisert og tidkrevende. Det er klart at det er et større antall åpenbart grunnløse søknader i inneværende år enn det har vært tidligere, men jeg er ikke enig med Per Sandberg som sa at majoriteten av søknadene åpenbart er grunnløse. Det er viktig at vi får behandlet disse åpenbart grunnløse søknadene raskt og sikret en rask retur. Jeg er opptatt av at norske myndigheter skal gi klare signaler om at det ikke lønner seg å søke asyl i Norge med mindre man har et beskyttelsesbehov. Det betyr at jeg bl.a. mener at det er viktig å fastholde dagens praksis med at avslag på asylsøknaden betyr at man må reise ut av landet, selv om asylsøkeren er i arbeid. Dette er etter min mening et viktig signal, som gir beskjed om at asylinstituttet ikke er en inngangsvei til arbeidsmarkedet i Norge, og som – hvis dette signalet sendes ut godt og konsistent – vil bety at en del av de grunnløse asylsøknadene etter hvert vil bortfalle. Det er ikke slik at det at man søker om asyl og ikke får akseptert asylgrunnlaget sitt, gjør at man er kriminell. Vi må skille mellom det at man faktisk forsøker seg på å komme hit fordi man selv føler seg forfulgt, og det at vi objektivt sett mener at de ikke er det, eller at situasjonen ikke er så alvorlig at de faktisk får det. Den situasjonen jeg har beskrevet i utlendingsforvaltningen, innebærer et behov for ikke bare større ressurser, men også evne til omstilling og nytenkning. Det er startet et omstillingsarbeid i Utlendingsdirektoratet som skal gi resultater på noe sikt. Dette arbeidet vil bli videreført og intensivert, og det vil omfatte alle andre ledd i utlendingsforvaltningen. Følgende tiltak iverksettes nå av Utlendingsdirektoratet: Hurtigprosedyrer ved behandling av asylsøknader fra enkelte områder. Det er altså slik at når man kommer fra en type område hvor man ikke antas å produsere asylsøkere, eller det ikke er politisk forfølgelse, har man med Stortingets aksept fra i vår innført en hurtigprosedyre for denne behandlingen. Her tar direktoratet utgangspunkt i kunnskap om beskyttelsesbehovet i området. Alle gis en individuell behandling, og hvis det er tvil om grunnlaget for beskyttelse, gis saken en grundigere behandling. Hurtigprosedyre skal ikke gå på bekostning av rettssikkerhet.Samarbeidet mellom Utlendingsdirektoratet og utenriksstasjonene styrkes. Utenriksstasjonen skal være godt oppdatert på norsk innvandringspolitikk, og det skal på kort tid være mulig å iverksette særskilte informasjonsopplegg. Det ble gjort både i Bulgaria og i Kroatia. Jeg mener vi også må vurdere det etter hvert som vi får flere visumfrie land innenfor Schengen gjennom Schengen-avtalen, og iverksette dette på et tidlig tidspunkt.Utlendingsdirektoratet og Politidirektoratet har under arbeid bedre rutiner for samarbeid med sikte på hurtigere saksbehandling og på å unngå dobbeltarbeid. Her er det en del å hente ved at politiet og Utlendingsdirektoratet nå gjør noe av det samme arbeidet i den begynnende fasen. Utlendingsdirektoratet utreder nå systemet for transittmottak, slik flere har vært inne på. De tar sikte på et system som i større grad tar hensyn til at noen skal raskt ut, ikke fordi de har begått kriminelle handlinger, men fordi vi faktisk mener at de ikke har hatt beskyttelsesgrunnlag, og at andre vil måtte være lenger i mottak og derfor ha behov for flere tiltak. Og la meg bare si et par ord om denne differensieringen: Vi har i Stortinget – da jeg satt i Stortinget – vært opptatt av at vi skal sørge for at mottakene blir en god start på integreringsprosessen. Da er det forstyrrende i denne integreringsprosessen hvis naboen har fått avslag og er på vei ut. Og det er forstyrrende hvis man har fått jobb, og naboen ikke får lov til å begynne å jobbe, hvis man får en forskjellsbehandling på de samme mottakene. En av grunnene til at vi sorterer, er faktisk at vi ønsker å skape et bedre integrasjonsgrunnlag for dem som sannsynligvis vil komme til å få opphold i Norge, enten på asylgrunnlag eller på humanitært grunnlag.Det er satt i gang et prosjekt for å avgjøre de 11 000 eldste sakene av andre sakstyper enn asyl, dvs. det som Stortinget også i vår var svært opptatt av, bl.a. spørsmålet om familiegjenforening. Alle disse søknadene skal være behandlet innen 1. juli 2002. Da skal vi være ferdig med alle restanser som ligger der. Målsettingen er at familiegjenforeningssaker som er kommet etter at vi satte i gang med dette prosjektet, ikke skal ta lengre tid enn fem måneder.I tillegg jobber UDI med å forbedre servicen. Alle saker blir lagt til en saksbehandler med en gang de kommer, og det såkalte siloprinsippet forlates i disse dager. Det betyr at den enkelte kan få kontakt med sin saksbehandler i alle fall i visse begrensede tider i løpet av en uke. Servicen vil kanskje derfor bli bedret og mye av kritikken dermed falle bort. I tillegg til disse tiltakene foregår det interne omorganiseringer i direktoratet for å øke produksjonen. Det skjer en økt spesialisering av saksbehandlingen. Det opprettes en avdeling som kun skal behandle asylsaker, og en avdeling for behandling av andre utlendingssaker. Der det er mulig å skille ut enkle saker for forenklet behandling, vil det blir gjort. Direktoratet vurderer også ulike måter å øke beredskapen på for å kunne ta unna saker løpende ved situasjoner med store ankomster som nå. Jeg har lyst til å understreke at Regjeringen prioriterer meget høyt tiltak for å få en velfungerende utlendingsforvaltning. Vi kan ikke leve med en situasjon der antallet nye søknader over tid er større – og i perioder langt større – enn antallet avgjorte søknader. En raskere og mer effektiv behandling av asylsakene er også nødvendig for at vi skal kunne behandle de andre sakene langt raskere enn det som har vært tilfellet i dag. Ikke minst gjelder dette familiegjenforeningssaker, hvor jeg har sagt at målet er at ingen saker skal ta lengre tid enn fem måneder når alle opplysninger foreligger. De aller fleste av disse sakene bør ta betydelig kortere tid enn dette. Den lange saksbehandlingstiden virker i seg selv selvforsterkende på problemene. Kombinasjonen av arbeidstillatelser og lang saksbehandlingstid kan gi feil signaler. Det vanskeliggjør retur av dem som ikke har et beskyttelsesbehov. Samtidig blir den administrative merbelastningen større, bl.a. fordi det må svares på en mengde henvendelser. Jeg vil derfor sørge for at hver sten snus for å få en bedre organisering av behandlingen av utlendingssaker. Det vil også innebære å vurdere å flytte oppgaver ut av UDIs saksbehandlingssystem, og andre forenklinger i lov- og regelverk. Jeg kommer til å ha en gjennomgående fokusering på flaskehalsene for å få disse fjernet, fra første kontakt man har med UDI eller politiet, til det eventuelle utfallet, uttransportering eller integrering i kommunene. Alle flaskehalsene må vi gjennomgå, og komitelederen har pekt på en av dem – tolketjenesten. Den er et stort problem. Vi har 57 autoriserte tolker i dag etter autoriseringsordningen. Vi har én tolk som kan tolke de mongolske flyktningene vi har fått. Slike flaskehalser tar tid, og problemet er at for øyeblikket har vi ingen fungerende tolkeutdanning i Norge i det hele tatt, slik at her er det større problemer som også må løses i vårt samfunn for at utlendingsdelen skal fungere. Det er ikke grunn til å legge skjul på at utfordringene fortsatt er enorme på dette området, og at det er et langt stykke før vi er i mål med en tilfredsstillende utlendingssaksbehandling, men vi skal i alle fall arbeide hardt i riktig retning.