Tina Bru (Høyre), 2020-04-23:
EUs energi- og klimapolitikk er i stadig utvikling både når det gjelder mål og bruk av virkemidler. En stor andel av den oljen og gassen som produseres på norsk sokkel, selges i dag til kjøpere i Europa. En endring i energi- og klimapolitikken i EU og deres sentrale medlemsland vil kunne ha konsekvenser også for vår petroleumsvirksomhet og vår største og viktigste næring. Jeg er veldig glad for denne anledningen til å utdype viktige og sentrale poeng knyttet til dette temaet. EU-landene står Norge nærmest når det gjelder å få en mer bærekraftig utvikling i tråd med FNs bærekraftsmål. Løsningen på disse utfordringene må finnes i globalt samarbeid. For å nå de svært ambisiøse bærekraftsmålene må noen gå foran og vise vei, slik vi gjør sammen med Europa. Som en del av dette skal vi bidra til å dekke verdens økende energiforbruk, og vi skal arbeide for at målene i Parisavtalen nås. Vi skal innfri våre nasjonale klimaforpliktelser sammen med EU. Selv når rammebetingelsene i Europa knyttet til gass blir endret, er beskjeden den samme: Vi trenger gass fra Norge også langt inn i fremtiden. De siste årene har det europeiske gassmarkedet i stadig større grad blitt en del av et globalt marked. EU kan importere gass fra flere nye produsentland, og det er i dag tett sammenheng mellom gassprisen i Europa og prisen i andre regionale markeder. Det betyr at hva som skjer med gass i Europa, påvirkes av mye annet i tillegg til EUs energipolitikk, som geopolitiske forhold og gasspriser i andre regioner. Naturgass dekker 23 pst. av verdens energibruk. Verdens land bruker faktisk stadig mer gass. I løpet av de siste ti årene har forbruket av naturgass globalt økt med 30 pst. Feltene på norsk sokkel utgjør ca. halvparten av Europas samlede produksjon, eller om lag 3 pst. av verdens gassproduksjon. Gass er en viktig del også av den europeiske energiforsyningen. Gass dekker 25 pst. av energibehovet, og flere land stenger ned kullkraft, f.eks. Storbritannia og Tyskland. Den vridningen vil de fortsette med også i fremtiden. For Norge som gasseksportør er utviklingen i EUs importbehov for gass like viktig som etterspørselen. EU har aldri importert mer gass enn i 2019. Med stadig redusert produksjon av naturgass i EU vil gapet mellom behovet for gass og produksjonen av gass fremdeles være der. EU-landene importerer rundt 80 pst. av sitt gassbehov. Det vil derfor være behov for fortsatt stor import av gass selv om etterspørselen gradvis skulle bli redusert. EUs import av LNG fra verdensmarkedet er nå omtrent like stor som Norges gasseksport. Etterspørselen etter LNG øker globalt, særlig i Asia. Denne veksten i etterspørselen kan på sikt bidra til å redusere tilgangen på LNG i det europeiske markedet og styrke gassprisene. Norge er en stabil og pålitelig leverandør av gass. Det er i våre europeiske venners interesse at vi opprettholder et høyt nivå på gasseksporten fremover. Som sagt er dette også signaler jeg får i min dialog med kollegaer rundt omkring i Europa. Gass fra Norge har et lavere karbonavtrykk enn annen gass EU importerer. Det skyldes at vi har høy CO 2 -avgift og kvoteplikt på norsk sokkel. Næringen har nylig satt seg ambisiøse klimamål med 40 pst. reduksjon til 2030 og videre til nær null i 2050. Gasseksporten fra norsk sokkel forblir relativt stabil frem til midten av 2020-tallet. Dagens anslag tilsier en svak og gradvis reduksjon i produksjonen deretter, i tråd med at eksisterende felt tømmes og ikke blir erstattet av ny produksjonskapasitet. Vi forventer at eksporten forblir på et relativt høyt nivå også ut på 2030-tallet. Naturgass har mange gode kvaliteter som energikilde og bidrar allerede til EUs energiomstilling. Den er fleksibel, sikker, rimelig og har betydelig lavere utslipp enn kull. Den brukes til oppvarming, industri og kraftproduksjon, for å nevne noe. Gass fungerer også godt som støtte for variabel fornybar energiproduksjon fra vind og sol og kan håndtere variasjoner når solen ikke skinner og vinden ikke blåser. Da kan gasskraft skrus opp og ned hurtig og effektivt. En rekke EU-land har nå besluttet – eller er i gang med – å fase ut bruken av kull i kraftproduksjon, som jeg nevnte tidligere. En slik omstilling er neppe mulig uten bruk av gass i elektrisitetsproduksjonen. På lang sikt har landene i EU planer om å avkarbonisere sin energisektor. Hydrogen har egenskaper som gjør at det, på lengre sikt, kan være en del av løsningen på klimautfordringen. Dette gjelder særlig vanskelige og kostbare tiltak å elektrifisere, f.eks. enkelte industrielle prosesser og i deler av transportsektoren. Hydrogen kan også brukes i kraftsektoren, og det kan blandes inn i naturgassen og dermed redusere utslippene fra gassbruk. Skal hydrogen produseres i stor skala og med lave utslipp, er det vanskelig å se for seg at en ikke delvis må gjøre det fra naturgass og med CO 2 -håndtering. En utfordring som hydrogen står overfor, er også kostnadsnivået. I interpellasjonen spørres det om beregningene av verdiskapingen fra lete- og utbyggingsvirksomheten som ble gjort i Prop. 80 S for 2017–2018, står seg i lys av EUs klima- og energipolitikk. Inntektene ble der anslått til å være 960 mrd. kr høyere enn kostnadene. Langsiktige prisanslag for olje og gass er, som ikke minst den siste tiden viser, vanskelige å spå. Men jeg mener at beregningene fortsatt gir et rimelig anslag på verdiskapingspotensialet på lang sikt, selv med variable priser og rammebetingelser i endring. Hvor store verdier som faktisk blir skapt, vil kun fremtiden vise. Norsk gass har kort vei til markedet og leveransekostnadene er lave. Vi er konkurransedyktige selv om gassprisene i perioder skulle holde seg på et lavt nivå. Det er aktørene i næringen som har mest kunnskap, kompetanse og informasjon om muligheter – og utfordringer – som en står overfor. Derfor er det operatørene og rettighetshaverne på sokkelen som er ansvarlig for å lete, planlegge og bygge ut olje- og gassfelt. Beslutninger i denne næringen – som i andre næringer – tas under usikkerhet av både teknologisk og markedsmessig art. Vurderingen av usikkerheten knyttet til fremtidige olje- og gasspriser, herunder effekter av klimatiltak regionalt og globalt, er en av de økonomiske risikoer som aktørene i næringen tar hensyn til. Kortreist norsk gass, produsert med et av verdens laveste karbonavtrykk, produsert i et demokratisk og stabilt land, er faktisk en hjørnestein i Europas energiforsyning – der våre partnere og venner skal nå klimamål sammen med oss, og der vi ser at både CCS og hydrogen representerer en forsterket mulighet for norsk gass når klimamålene skjerpes og den grønne omstillingen fortsetter. Jeg kan ikke se at det er behov for en ny gjennomgang av norsk petroleumspolitikk, som representanten Haltbrekken etterlyser. EUs energi- og klimapolitikk er i tråd med vår petroleumspolitikk, og sammen er vi avhengige av naturgass, ny teknologi og en strammere klimapolitikk.