Michael Tetzschner (Høyre), 2019-12-12:
Jeg skal befatte meg litt med utenrikspolitikk og ikke med forrige talers anstrengte forhold til den regjeringen vi har, og det abortsynet som denne regjeringen har arbeidet seg frem til, selv om det er mange interessante diskusjoner det kan lede til, og som også har vært debattert i denne sal. Vår utenrikspolitikk skal ivareta norske interesser, vår sikkerhet, vår frihet, vår økonomi og vår velferd. Vi ser en verden preget av endring i retning av mer uro og uforutsigbarhet. Vi står overfor store globale utfordringer det enkelte land ikke kan løse alene, og som et lite land er vi sterkt tilhengere av å understreke at et velfungerende multilateralt system er helt avgjørende for verden – og for landene i verden, særlig de små. Men det internasjonale systemet slik vi kjenner det, med gjensidig forpliktende samarbeid, er i tilbakegang. I vår egeninteresse er det også å delta i bekjempelsen av fattigdom globalt. Miljø- og klimaødeleggelser er et felles problem for hele kloden, og det krever kraftigere innsats også i utenriks- og utviklingspolitikken. Også tilslutningen til demokratisk styreform viser tegn til stagnasjon. Det er derfor vesentlig at Norge nå videre prioriterer engasjementet for demokratistøtte. Innretningen og tiltakene på dette feltet må gjennomgås, og Norge må artikulere en egen politikk for demokratiassistanse. Vi må også stille krav til at land som mottar norsk bistand, viser fremgang innenfor rettsstatsutvikling, og at de viser respekt for sivilsamfunn og minoriteter. Korrupsjon er selve kjennetegnet på at et lands midler ender gale steder, i gale lommer, og det undergraver også legitimiteten for ethvert styre. Norge skal være en konstruktiv part i FN, NATO og andre internasjonale organisasjoner samt føre en offensiv Europa-politikk med mål om økt medvirkning og påvirkning gjennom EØS-avtalen og Norges øvrige avtaler med EU. Norge skal prioritere samarbeidet med allierte i NATO over europeiske partnere. Norge må i samarbeid med andre land gjøre utviklingspolitikken målrettet for slik å sørge for nye, varige resultater. Eventuelt uteblitte resultater på dette feltet når man tar i betraktning viljen til å overføre store beløp i milliardkronersklassen, vil også etter hvert undergrave den legitimiteten som utviklingshjelpen, som all annen politikk, vil være avhengig av i den norske befolkningen. Det er en styrke at budsjettforslaget legger opp til en målrettet innsats for menneskerettigheter i en tid da land foretrekker å definere menneskerettighetene til å gjelde alt mulig annet enn individenes mulighet til å leve fritt og få fair behandling av myndighetene. Den økte innsatsen kommer både gjennom økt finansiell støtte og en ny intern styringsstruktur for utenrikstjenestens arbeid for menneskerettigheter og likestilling. Et av FNs bærekraftsmål, nr. 16 av de 17, er kanskje ikke det som er mest fremme, men det understreker nettopp godt styresett, rettferdighet og sterke institusjoner som fundamentalt viktig for bærekraftig utvikling. Vi vil hevde at institusjoner som er sterke i sine uavhengige funksjoner, og som balanserer tendensene til maktkonsentrasjon, er en forutsetning for å oppnå mange av de andre bærekraftsmålene. Sterke demokratiske nasjonale institusjoner er grunnleggende for at landenes egne myndigheter kan løse og løfte disse oppgavene. I en rekke land er nettopp styrkingen av styrings- og rettsinstitusjonene et problem, men også et område der assistanse etterspørres. Norge har muligheten til å tilby, ut fra sin erfaring og sin egen utvikling, bistand på disse områdene. Vi fremhever transparens og uangripelig forvaltning som er frikoblet fra personlig egeninteresse, når det gjelder andre land og andre organisasjoner vi deltar i. Vi skal derfor ta problemstillinger knyttet også til vår egen bistandsforvaltning, alvorlig. Jeg føler derfor en viss uro når jeg de siste dagene har lest Dagens Næringsliv og omtalen av IPI, International Peace Institute. Norge har gitt flere titalls millioner kroner over år, og det reises spørsmål om hvorvidt beslutningstakerne i Utenriksdepartementet har klart å holde den armlengdes avstand som vi forutsetter når folk tildeler slike midler. Det skal ikke være slik at man har personlig fordel av vedtak og av eventuelt å bruke sine bekjentskaper. Vi ønsker at utviklingsministeren går inn i disse påstandene og eventuelt rapporterer tilbake til Stortinget.