Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-06-07:
Det er fullt mulig å ha en gjennomideologisert debatt om norsk arbeidsliv, eller om arbeidsliv generelt, for den saks skyld. Det er det også mange som har forsøkt seg på tidligere – både politikere, forskere og filosofer. Det har til og med vært bygget verdensimperier med utgangspunkt i filosofiske og teoretiske betraktninger rundt arbeidslivet, om det som man kalte det objektive motsetningsforholdet mellom arbeid og kapital. Vi kan vel si at som på de fleste andre områder viser norsk arbeidsliv i dag at Karl Marx både tok – og tar – feil. Det er mange, mange tiår siden – lenge før noen av oss her i salen levde – at vi hadde et arbeidsliv i Norge som var preget av motsetningen mellom arbeid og kapital. Det var også et arbeidsliv som var preget av konflikt, streik, uro og sosiale spenninger. Et markant skifte kom med hovedavtalen i 1935. Da gikk arbeidslivet i Norge over på den veien som har ført til dagens samarbeidspolitikk. Når man diskuterer arbeidsliv, tror jeg det er fornuftig, og ærlig, å ta utgangspunkt i arbeidslivet slik det faktisk er i dag. Av og til hører vi – særlig fra deler av den radikale venstresiden – at norsk arbeidsliv generelt blir stadig mer brutalisert. Det stemmer ikke! La meg slå fast at det fortsatt finnes problemer i arbeidslivet. Det er områder – om enn små – hvor det fortsatt finnes uakseptable lønns- og arbeidsvilkår. Men det store bildet i norsk arbeidsliv er ikke brutalisering, men at arbeidslivet er godt. Det bekreftes av tall fra YS’ arbeidslivsbarometer. Det bekreftes av tall fra Statistisk sentralbyrå, av Statens arbeidsmiljøinstitutt og av regjeringens arbeidslivsmelding. Ni av ti norske arbeidstakere er fornøyd med jobben sin. Bare tre prosent er misfornøyd. Norsk arbeidsliv er også godt organisert, og det har sannsynligvis også noe å gjøre med at norsk arbeidsliv er godt. Vi har en høy organisasjonsgrad blant arbeidstakere, og vi har en enda høyere organisasjonsgrad blant arbeidsgivere. Vi har også organisasjoner som tenker helhetlig og ikke bare på særinteresser. Det er viktig, og det har sannsynligvis noe å gjøre med at vi har store, brede sammenslutninger i Norge og ikke små, isolerte fagforeninger. Dette er viktig, og det er en verdi vi skal ta vare på i det norske arbeidslivet. Jeg tror også – og det er god grunn til å tro det, for det er godt dokumentert – at et organisert arbeidsliv også kan være et konkurransefortrinn for Norge. Jeg innrømmer at det kanskje ikke alltid er like lett å forstå ut fra et teoretisk perspektiv, for det kan være fristende å se for seg at et arbeidsliv hvor det kommer ensidige beslutninger fra toppen, er bedre og mer effektivt. Men det viser seg at selv om samarbeid kan være kronglete og av og til vanskelig, gjør samarbeid at beslutninger er forankret, og at de dermed er lettere å gjennomføre. Dette vet vi ikke minst fra industriområder, som f.eks. Grenland, hvor jeg kommer fra. Her har man, takket være samarbeid mellom ledelse og ansatte, klart å fortsette det norske industrieventyret – flere tiår etter at alle eksperter og forståsegpåere sa at industri var en solnedgangsindustri. Denne kulturen i arbeidslivet, hvis vi kan kalle den det, forutsetter også en moderasjon hos partene. Det forutsetter på en måte en følelse av at vi alle er i samme båt, og da er det en del ting som er uklokt. For eksempel er det uklokt at man krever moderasjon av sine ansatte hvis man selv har tenkt å bevilge seg høye tillegg. Min arbeidslivsfilosof er ikke Karl Marx. Det er for øvrig heller ikke Adam Smith. Hvis man skulle peke på en som har inspirert både meg og Høyre, kunne det kanskje være Jens Petter Ekornes, som jeg var så heldig å få lov til å kjenne i noen år før han gikk bort altfor tidlig i 2008. Jens Petter Ekornes startet tidlig å arbeide på Ekornes fabrikker, på det man da kalte «gølvet», sammen med de ansatte. Men han kom jo fra familien som hadde eierinteresser, og som bygde opp fabrikken, så han dro også for å ta seg handelsskole og formell utdannelse. Da Ekornes kom tilbake til Sykkylven og Ekornes fabrikker på 1990-tallet, gikk det dårlig med fabrikken. Allerede da var det skapt en følelse i Ekornes fabrikker av at vi sitter i dette sammen, og det var arbeiderne på Ekornes som selv kom til ledelsen og sa at nå er vi villige til å gå ned i lønn for å redde arbeidsplassene våre. Sa Jens Petter Ekornes da at det kan dere gjøre, men jeg bevilger meg store tillegg? Nei, han sa ikke det. Han sa: Da skal også vi som er på toppen, gå ned i lønn. Så var det sånn at da man hadde snudd eventyret rundt, da det igjen ble profitabelt og igjen ble lønnsomt, ble ikke overskuddet puttet i én lomme, men det ble delt med alle som jobbet der. Da Jens Petter Ekornes ble utnevnt til ridder av 1. klasse av Den Kongelige Norske St. Olavs orden i 2005, ble han nesten litt beklemt, og det var fordi – som han sa – den æren burde han dele med sine 1 500 ansatte, for uten dem hadde det ikke vært mulig for Jens Petter Ekornes å få utmerkelsen. Det er et eksempel på noe av det beste i norsk arbeidsliv, og historien representerer viktige verdier som vi skal ta vare på. Men det er også slik at norsk arbeidsliv er i endring fordi verden er i endring. Noe av nøkkelen i den norske modellen – selv om noen av og til forsøker å hevde det motsatte – har ikke vært at man har stått stille, snarere tvert imot har det vært slik at man hele tiden har tilpasset den norske modellen til utfordringene som kommer. La meg peke på seks store utfordringer i arbeidslivet. Den første har allerede vært nevnt av flere, nemlig at i et 20-årsperspektiv er det flere som faller ut av arbeidslivet. Vi er mest bekymret for at flere unge aldri kommer inn i arbeidslivet, og at økningen av unge uføre er stor. Den andre utfordringen er at verdensøkonomien er i ulage. Selv om det foreløpig går bra i Norge, er det all grunn til å tro at dette kommer til å påvirke oss i stadig større grad. En av grunnene til at vi kan være et land som har høye lønninger, er at vi har høy produktivitet. Den produktivitetsveksten er nå i ferd med om ikke å falle, så er i hvert fall ikke økningen like sterk som tidligere. Det vi vet, er at praten i Europa nå kommer til å være vekst, konkurranseevne, omstilling, produktivitet. Hvis vi skal forsvare vårt høye lønnsnivå, er vi nødt til å jobbe smartere, og næringslivet og arbeidsplassene er nødt til å ha den nødvendige fleksibiliteten til å gjøre raske omstillinger, bedre konkurranseevnen og sikre norske arbeidsplasser. Den tredje utfordringen er eldrebølgen. Den kommer til å gi oss et enormt behov for ressurser innenfor pleie og omsorg. Det betyr også at vi er nødt til å utnytte arbeidskraften vår på en best mulig måte. Vi skal ha respekt for fremforhandlede avtaler i arbeidslivet, men det er ikke noen tvil om at gjennom små endringer i dagens regelverk – myke, moderate justeringer – kunne man utnyttet arbeidskraften innenfor helse og omsorg bedre enn i dag. Det fjerde er at hverdagen har endret seg for mange familier. Det mest åpenbare er selvfølgelig at der man for noen tiår siden hadde mange kvinner hjemme, har man i dag kvinner ute i arbeidslivet. De fleste familier har i dag to ute i jobb. Men det er også flere som skiller seg enn før. Det er andre familiemønstre enn det var i det man kalte industrisamfunnet. Det gjør også at mange arbeidstakere etterspør litt større fleksibilitet enn i dag. Den neste utfordringen er loven og hvordan den harmonerer med virkelighetens verden i arbeidslivet. Det er selvfølgelig et banalt poeng at det at noen bryter en lov, ikke i seg selv er et argument for å endre loven. Men det kan jo være sånn at hvis en lov blir konsekvent brutt eller nesten er umulig å overholde – hvis folk flest er lovbrytere, eller bedrifter eller offentlige etater flest er lovbrytere – kan det hende at det også er noen problemer med loven, ikke bare med folk flest, bedriftene eller etatene. 28 000 brudd på arbeidsmiljøloven i Trondheim kommune for et par år siden, 50 000 brudd i et av våre største helseforetak. Vi spurte Forsvarsdepartementet om de klarte å gjøre jobben med Forsvarets langtidsplan uten å bryte arbeidsmiljøloven. Svaret var nei. Det er ingen unnskyldning for å bryte loven, men det er grunn til å se gjennom om loven er tilpasset arbeidslivet. Den siste utfordringen er at etter 2004 har arbeidslivet i Norge endret seg fordi vi har fått flere arbeidsinnvandrere inn. Det er i utgangspunktet veldig mye bra med det. Det er bred enighet i denne salen om at når man kommer til Norge for å jobbe, skal man også få de samme rettighetene som andre. Samtidig, sammen med en del andre utglidninger i arbeidslivet, har det gjort at i deler av arbeidslivet har man fått problemer. Man har sett uverdige forhold og ikke minst useriøse aktører som bryter norsk lov, og som bryter norsk lov på en måte som ingen partier i denne sal mener er akseptabelt. Vi ønsker et arbeidsmarked som er godt, som er åpent, men vi godtar ikke sosial dumping gjennom uakseptable lønns- og arbeidsvilkår. Et godt utgangspunkt i diskusjonen om et moderne, trygt og fleksibelt arbeidsliv er for det første en beskrivelse av hvordan arbeidslivet rent faktisk er i dag. Så synes jeg statsminister Jens Stoltenberg kom med det andre gode poenget i en kronikk i Dagens Næringsliv 21. mai i fjor, hvor han skrev om arbeidsmiljøloven: «Heller ikke denne loven er hugget i stein. Vi skal modernisere loven i takt med utviklingen i arbeidslivet.» Det var jo også Arbeiderpartiets linje tidligere. Det var Stoltenberg I-regjeringen som satte ned Arbeidslivslovutvalget som skulle gå gjennom regelverket for norsk arbeidsliv. Arbeidsminister Jørgen Kosmo, som den gang hadde ansvaret for feltet, var også veldig tydelig på at hvis man skulle beholde klare grenser som beskyttet arbeidstakerne, var det rom for noe mer fleksibilitet innenfor de rammene, som kunne bety at man f.eks. i noen perioder kunne jobbe enda litt mer enn det lovverket ga anledning til den gang, og i andre perioder mindre, for å kompensere. Det var i 2000 Arbeiderpartiets politikk, en politikk man den gang mente var bra både for næringslivet, for offentlig sektor og for arbeidstakerne. Jeg er enig i det. Utfordringen er bare at når man i dag sier at man skal modernisere loven i takt med utviklingen i arbeidslivet, og samtidig har en helseminister som leder det feltet hvor man omtrent har flest brudd på arbeidsmiljøloven, som sier at for Arbeiderpartiet er arbeidsmiljøloven hellig, har man tatt det stikk motsatte standpunktet. Det teologiske får kanskje min kollega fra Kristelig Folkeparti ta seg av – om hvorvidt det er smart å utrope noen lover som er skapt av menneskehender, til hellige. Det er én ting. Men det andre er om det er et godt utgangspunkt for diskusjonen om arbeidslivet i dag. Dessverre, med unntak av denne strålen av solskinn fra Jens Stoltenberg i Dagens Næringsliv 21. mai 2011, har Arbeiderpartiet inntatt en eksepsjonelt rigid posisjon i denne saken. Man sier at ikke et komma i loven skal endres. Man har inntatt en posisjon der man ikke nøyer seg med å si – som det er bred enighet om – at vi skal ha en balanse mellom trygghet og fleksibilitet i arbeidslivet. Men man har sagt i praksis at arbeidsmiljøloven, slik den er i dag, er optimal. Den er «hellig». Det er et dårlig utgangspunkt, og det er med respekt å melde også et standpunkt som er mer katolsk enn paven. Vi skal ta vare på det beste i norsk arbeidsliv. Samtidig er vi nødt til å videreutvikle. Det skal vi gjøre gradvis og skrittvis med respekt for både næringslivets behov og arbeidstakernes behov. Vi trenger et krafttak for å få ned antallet som er i utenforskapet. Vi trenger en sterk arbeidsmiljølov som verner arbeidstakerne. Det er og skal forbli en grunnplanke i norsk arbeidsliv. Det er viktig også ikke å glemme at dagens lov gir anledning til mye fleksibilitet. Samtidig er det ønskelig med noen moderate og forsiktige oppmykninger som gir både arbeidstakere og arbeidsgivere noe mer fleksibilitet enn i dag. Ikke minst mener jeg vi burde ha såpass tillit til partene i arbeidslivet lokalt at vi desentraliserer noen flere av avgjørelsene og lar dem bli bestemt gjennom enighet på den enkelte arbeidsplass. Vi trenger også gode kontroller. Ikke minst betyr det at Arbeidstilsynet, som skal kontrollere at arbeidsmiljøloven etterleves i praksis, må fungere. Arbeidstilsynet må styrkes, både som faglig organ og kontrollorgan. Høyres politikk, som vi nå også i stor grad har blitt enige med både Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti om, bygger på tanken om at vi skal ta vare på noe av det beste i norsk arbeidsliv, samtidig som vi skal endre i pakt med tiden. Det innebærer at vi skal ha klare grenser for hvor mye overtidsarbeid som er tillatt. Vi skal sikre de tillitsvalgte medvirkning. Vi skal ha fortsatt lovfesting av overtidsbetaling. Vi skal ha sterke garantier mot usaklig oppsigelse. Men det er fortsatt rom for forsiktige oppmykninger. Arbeiderpartiets posisjon er dessverre at alt er optimalt slik det er i dag. Da tviler jeg på om man har lyttet til det som faktisk skjer ute i arbeidslivet.