Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-03-29:
Det er ikke så veldig lenge siden mobbing ikke ble ansett som storpolitikk i det hele tatt. Det første spørsmålet om mobbing som er i Stortingets registre, ble stilt på 1970-tallet en gang. Det var av Lars Roar Langslet, som det ble holdt minnetale for her tidligere i dag. Da var det, på lik linje med f.eks. vold i hjemmet, kvinnemishandling og barnemishandling, ansett som noe som var privat, guttestreker eller den typen ting. Nå er det løftet opp til å bli storpolitikk, og det er viktig. Det er faktisk helt avgjørende at mobbing ikke lenger er en problemstilling som man tenker kan håndteres der ute et sted, men er noe som vi også har ansvar for. Da er jeg helt enig med representanten Tyvand: Det er et ansvar for oss som politikere, det er et ansvar for kommunene og lokalpolitikerne, det er et ansvar for skolen, for alle voksne som er der, og det er også et ansvar for elevene. Vi vet at enhver mobbesak som ikke får følger, er et svik – det er det. Hvis man sier fra om mobbing, hvis man gjør det vi har fortalt barn og unge i alle år at de skal gjøre, å si fra, og ingenting skjer, er det er svik. Derfor er det veldig bra at det er enighet om retningen, alt i alt. Det er enighet om at vi må gjøre mer, og vi skal gjøre mer. Så mener jeg også at det er veldig bra at det er utålmodighet. Saksordfører Lysbakken sa at Stortinget ønsket å sende et signal. Det synes jeg også er veldig bra. Det skulle bare mangle at vi ikke var utålmodige i disse sakene, rett og slett fordi det berører så mange mennesker, og fordi vi vet at vi må, og skal, gjøre mer. Så mener jeg allikevel at vi må tenke: Hva er det som har gjort at det engasjementet og den utålmodigheten ikke har fungert tidligere? Det har jo ikke manglet på politikere som har ønsket å gjøre noe med mobbing. Det har heller ikke manglet på tiltak. Det er helt riktig at blant de mange, mange tiltakene som Arbeiderpartiet her har i sitt Dokument 8-forslag, eller blant de over hundre tiltakene som Djupedal-utvalget fremmet, eller blant de mange tiltakene som også ble fremmet i høringsrunden, kunne flere av dem vært gjennomført tidligere – for seks år siden, syv år siden, fem år siden, to år siden, ett år siden. Hvorfor var det allikevel riktig, mener jeg, av daværende regjering og daværende statsråd Kristin Halvorsen å sette ned Djupedal-utvalget? Jo, fordi det som hadde vært gjort, ikke bare var for lite, men det var for spredt. Det var for mange kortsiktige tiltak, det var ikke noen helhetlig sammenheng. Det ble preget av en innsats som var stykkevis og delt, ikke samlet og kraftfull. Derfor mener jeg at selv om det er veldig bra at det er utålmodighet, er det enda viktigere at mobbing ikke anses som nok et politikkområde hvor skiftende flertall, skiftende regjeringer fører ny og helt annerledes politikk. Jeg mener det er et selvstendig poeng at det er størst mulig enighet om de antimobbetiltakene vi kommer frem til. Kristin Halvorsen valgte å sette ned Djupedal-utvalget. Det ble satt ned 9. august 2013 og skulle levere sin innstilling 1. juni 2015. Jeg bestemte ganske raskt at det var for lang tid, og ba dem isteden levere 18. mars 2015. Så tok jeg en annen beslutning som også er viktig, nemlig at vi har ikke tid til å vente på en helt ny stortingsmelding – for det kunne man også gjort. Representanten Tingelstad Wøien sa at det kommer en stortingsmelding. Det gjør det ikke. Vi går rett på lovforslagene, og så vil andre forslag komme til Stortinget på egnet måte gjennom f.eks. budsjettdokumenter. Det er to ting jeg mener har vært viktig. Det første er at vi involverer hele landet, altså at forslagene sendes ut på høring. Vi valgte også i departementet å ha fire høringskonferanser – ikke bare for å undersøke forslagene grundig, men også for å la sektoren, pårørende og ungdommer komme til orde. Vi har også møtt ulike aktører etterpå, bl.a. pårørendeorganisasjoner, og jeg mener det har vært riktig bruk av tid. Det andre jeg mener har vært viktig, er at også barnehagene skal inkluderes. Djupedal-utvalget fikk ikke i oppdrag å inkludere barnehagene, men jeg mener at barnehagene skal inkluderes, og bør inkluderes, og jeg tror også at flertallet i komiteen vil være enig i det. Det betyr at man kan starte forebygging og arbeid tidligere, og det betyr at de tiltakene vi legger frem, ikke bare vil gjelde skole, men også vil gjelde barnehage. Så er det stor enighet om mange av tiltakene, bl.a. behovet for kompetansevurdering, som Udir allerede har fått et oppdrag om. Det er uenighet om en del av de andre sakene, men allikevel tror jeg alt i alt at Stortinget vil komme til enighet om disse tiltakene etter at regjeringen har lagt frem sine saker.