Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2008-10-24:
Konflikten mellom Russland og Georgia utfordrer Europa på en måte som vi heldigvis ikke har opplevd på flere år. Vold ble benyttet mellom to selvstendige stater. Det er riktig og nødvendig å komme til bunns i hvordan dette kunne skje, ikke minst for å hindre gjentagelse i Kaukasus eller andre steder. Til tross for alle nedslående rapporter i forkant om at noe alvorlig kunne inntreffe, og det var mange slike rapporter, maktet ikke Europas sikkerhetsstrukturer å avverge væpnet konflikt. Alle bør her gå i seg selv for å se om noe kunne vært gjort annerledes. Da konfliktene inntraff, agerte ikke minst EU og OSSE på en rimelig effektiv måte, og har forhåpentligvis klart å avverge en enda større katastrofe. Vi er tilfreds med den balanserte måte Regjeringen har håndtert denne konflikten på. Kritikk av bl.a. Russland for overdreven maktbruk og anerkjennelse av de to utbryterrepublikkene har vært tydelig og riktig. Samtidig har vi – altså Norge – avholdt oss fra språkbruk som vi har sett fra f.eks. Sverige, Storbritannia og USA. Mange har advart mot en ny kald krig, og jeg er redd for at noen av våre allierte har lagt seg på en språkbruk som i verste fall kan drive oss i en slik retning. Vi tror det er riktig å fortsette samarbeidet med Russland på alle de viktige områder som vi i dag samarbeider om. Vi tror det er nødvendig med mer engasjement i Russland, ikke mindre, samtidig som vi alltid skal være tydelige i vårt budskap når vi opplever at Russland tar seg til rette på måter som er uakseptable. Våre venner på Island opplever tøffe tider. De har til og med gått så langt som å si at de må lete etter nye venner fordi gamle venner ikke har gitt nok støtte. Nå skal ikke en slik formulering være rettet spesielt mot Norge, men uansett må det for enhver norsk regjering være viktig å være i en posisjon hvor man kan assistere et nabofolk på en effektiv og konkret måte når slike kriser oppstår. Vi er svært glade for at Norge og Island nå er i en aktiv dialog om et samarbeid om å lette situasjonen på Island, og som utenriksministeren helt riktig påpekte, det handler om å sikre stabilitet og forutsigbarhet i Nord-Atlanteren. Om den norske regjering har vært aktiv nok overfor Island de siste uker, er det vanskelig å ha noen absolutt formening om. Men uansett er det viktig at vi hele tiden passer på å være i en slik posisjon at vi ikke opplever at forholdene i Nord-Atlanteren blir dramatisk endret som en følge av at vi ikke er pågående nok. Men nå er vi i direkte kontakt. Det tar vi inn over oss og synes er bra. Jeg ble overrasket over at utenriksministeren ikke nevnte med ett ord hva den finansielle krisen på Island har betydd for den islandske europadebatten. Mange som tidligere var negative til EU-medlemskap, har nå signalisert at nettopp dét er løsningen for Island. Mye gjenstår før det eventuelt kan skje. Men det kan ikke herske noen tvil om at skulle det skje, er det en betydelig utfordring for Norge, ikke minst hva gjelder vårt felles fundament, EØS. Jeg vil jo tro at det i regjeringskretser foregår analyser og tenkning rundt disse ting, for det er signalisert fra EU-hold at et eventuelt islandsk medlemskap kan skje rimelig raskt etter at en søknad er levert. Hvordan tenker Regjeringen å forholde seg til dette? Sett fra vår side er det naturlig at vi møter en slik utfordring med åpenhet, ikke prøver å feie den under teppet og satse på at problemet går over. Vi savner signaler på at Regjeringen vil lede oss gjennom en slik utfordring, og ikke bare passivt forholde seg til den. Likedeles påpekes det i redegjørelsen at endringer i EUs arbeidsmåte betyr utfordringer for Norge, og at EØS-avtalens innretning ikke fanger opp den nye arbeidsmåten i EU. Analysen er riktig. Regjeringen gjør rett i å informere Stortinget om denne utfordringen, men hvor er visjonen om aktiv tilrettelegging for å bøte på dette problemet? Vi er fullt klar over det institusjonelle, og for så vidt de politiske begrensninger, som ligger der når vi beveger oss i dette kjølvannet. Men hvis vi forutsetter at EØS-avtalen fortsatt vil være vårt rammeverk i forholdet til EU i mange år fremover, savner vi visjonen om et EØS bedre tilpasset dagens virkelighet. Denne type utfordringer, som nevnes av utenriksministeren, vil nok ikke bli færre i årene som kommer. Man kan jo fristes til å tro at status quo er ok, for det vil tjene nei-siden ved at EØS-avtalen sakte men sikkert vil løpe ut på dato, og det vil tjene ja-siden ved at man der vil tro at det åpnes opp for norsk medlemskap. Nå tror ikke jeg at Regjeringen tenker i disse baner, men man må også passe på at man ikke blir gissel for dem som nettopp gjør det. Det er risikabelt å snakke om en mer tilpasset EØS-avtale, fordi det betyr en aktiv endring av det bestående. Men det er like risikabelt å ikke foreta seg noe. Europa formes gjennom et dynamisk samarbeid som endrer karakter hele tiden. De som baserer seg på gårsdagens løsninger, kan fort bli akterutseilte. Så til tjenestedirektivet. Vi forstår at Regjeringen har problemer. Vi forstår at det kan være krevende å trekke en konklusjon. Men vi forstår ikke at Regjeringen er tjent med den sendrektighet man nå viser. Man velger å skyve en vanskelig sak foran seg, og dermed setter vi et viktig område i hele det indre markedet i spill. Vi har respekt for en aktiv diskusjon om reservasjonsretten, men å bruke den på et så vitalt område som tjenester vil ha store konsekvenser – konsekvenser som utenriksministeren ikke omtaler. Han velger å heller ikke nevne med ett ord de offensive og positive sidene ved tjenestedirektivet for norske aktører. I stedet sies det at man i denne sammenheng vil legge avgjørende vekt på arbeidstakernes rettigheter og arbeidet mot sosial dumping. Det er viktige spørsmål. Men det er vel også viktig når man skal konkludere, å legge vekt på hva et nei vil bety for EØS-avtalens fremtid. Slik som Regjeringen nå argumenterer, skjuler man det faktum at et nei til tjenestedirektivet vil ha store konsekvenser for EØS. Det er vanskelig å se hvor store, men det er helt urealistisk å tenke seg at en tilsidesettelse av et direktiv om tjenester ikke vil bety noe for vår deltagelse i EØS. En problematisering av dette hadde vært nyttig. Vi opplever en regjering som leser terrenget så godt som noen, men som oppfører seg politisk på en måte som bidrar til alt annet enn en aktiv europapolitikk. Forholdet til Europa er ikke enkelt. Og det vil ganske sikkert bare bli enda mer krevende. Da er det viktig å ville noe. Da det indre marked på 1980-tallet ble lansert i EU, tok norske politikere grep for å sikre norske interesser. Og man fant innovative løsninger. Hva gjør vi i dag for å tilpasse oss morgendagens utfordringer? Slike debatter vil alltid være kontroversielle, og særlig i Norge. Men fravær av debatt vil hindre en aktiv norsk tilpasning til EU. Den norske redselen for å røre temaet har sikkert vært velbegrunnet de siste 15 år, men på et eller annet tidspunkt må denne redselen overvinnes. Og det er kanskje i tider med store omveltninger, som vi på sett og vis opplever nå, at det er et visst handlingsrom for å tenke litt utenfor de opptrukne linjer som vi kjenner så altfor godt.