Michael Tetzschner (Høyre), 2014-05-13:
Grunnloven omsluttes med den største velvilje av de fleste. Det kan vi se særlig nå i mai. Men det er samtidig denne velviljen som til slutt kan kvele den – fordi man ikke prioriterer Grunnlovens funksjon som grunnlov, som detaljert spesiallov for samvirket mellom statsorganene, som lov for rettsstatsprinsippene, som lov for demokratiets spilleregler, og som lov for individets frihetsretter. Det er den konsekvente respekten for disse grunnsetningene som har gitt Grunnloven dens status. Uten at loven hadde hatt virkelig betydning, og uten at den var etterlevd konkret i det daglige, ville den ikke hatt symbolkraft. Den har sin symbolkraft fordi dens bestemmelser har hatt rettskraft, ikke omvendt. Jeg røper kanskje ikke noen stor hemmelighet når jeg sier at det i kontroll- og konstitusjonskomiteen har gjenspeilet seg ulike rettspolitiske syn. Egentlig er det jo slik at rettspolitikken ikke skulle ha så mye med partipolitikk å gjøre, men vi ser likevel at den har en del med det å gjøre. Det er mitt syn at Stortinget i større grad bør diskutere rettspolitiske spørsmål, som f.eks.: Hva er det som er egnet for lovgivning? Hvilken virkning har lovgivningen? Har den de virkningene på sikt som vi hadde som intensjon da vi vedtok lovene? Hva er i det hele tatt god lovkvalitet? Denne grunnlovsbehandlingen har gitt oss en rettspolitisk debatt i tillegg, men det har vært veldig vanskelig å skille den ut fra – skal vi si – vanlig partipolitisk konkurranse. Jeg mener at vi i det hele tatt i vårt vanlige lovgivningsarbeid burde ha flere avklarende rettspolitiske debatter. Egentlig er det synd at vi ikke har en mer avklart rettspolitikk når vi nå har gitt oss i kast med Grunnloven. God lovkvalitet kan diskuteres ut fra kriterier som faktisk er helt uavhengige av hva man mener om innholdet i lovreglene. Eksempler på slike kriterier kan være om loven er egnet til å nå sitt formål, om den har legitimitet, og om det har vært en bred og grundig saksforberedelse. Det kan være spørsmål om lovgivningen tjener et reelt behov, om den bare skal brukes til å kodifisere uskreven rett, eller om den er ment å skulle fremme en bestemt utvikling. Det kan være spørsmål om den er svaret for å løse konflikter som er aktuelle i dag, om den gir presise og klare svar, og om den er formulert fleksibelt for å ta høyde for forskjellige situasjoner som kan oppstå under skiftende forhold. Det kan stilles spørsmål om det i det hele tatt lovgis for mye. Samfunnet er blitt mer komplekst, men antall bestemmelser og tekst knyttet til den enkelte regel øker i enda større omfang. Summen av lovgivningsaktivitet fører til mangel på oversikt og følelse av maktesløshet, selv for dem som har interesse av å sette seg inn i reglene de er berørt direkte av. Jeg tror vi kan si at det har oppstått et inflatorisk press, også drevet frem av troen på at detaljstyring gir bedre styring. I møtet med realitetene blir lovenes ideelle forestillinger satt på prøve. Når offentlige instanser, f.eks. en kommune, bryter arbeidsmiljøloven 30 000 ganger for å sikre tilstedeværende pleiepersonale, er det forståelig at hensynet til pasientene må veie tyngre enn formell lovlydighet. Likevel er det skadelig for holdningen til lov som norm for atferd at en rekke lover enten ikke er ment å skulle tas helt alvorlig, eller er praktisk talt umulige å oppfylle. Tendensen til symbollovgivning er tiltagende, med bredt anlagte formålsbeskrivelser av mer eller mindre politisk karakter og uten operative bestemmelser som bygger opp under realiseringen av formålet på en troverdig måte. Helse- og sosialsektoren er full av eksempler på dette. Innen sektoren selv er det reist tvil om dette egentlig gir tilfredsstillende resultater i form av flere og bedre tjenester. Foruten de mange brudd på rettigheter som oppstår, og som svekker tilliten til systemet, bindes også virksomheten opp til å vektlegge formell oppfyllelse av lovkravene. Likeledes kan rettighetsfesting skje helt tilfeldig, slik at de med formelle rettigheter stadig går foran grupper uten samme formelle status, men med reelle behov som kan være minst like store. For øvrig henvises til kulturloven av 29. juni 2007, som et skoleeksempel på en lov som ikke er egnet til å ha noen konkrete virkninger. Den tjente utelukkende et politisk markeringsbehov, og den har neppe fremmet kulturen i Norge. God lovgivningsteknikk er å beskrive de rettsfølgene man har tenkt skal etterleves som en konsekvens av den oppstilte normen, og som er realistisk å forvente at andre kan leve opp til. Det er samtidig å ha et bevisst og realistisk forhold mellom mål og virkemidler, og at det er gjort bevisste prioriteringer på bekostning av det mindre viktige. En ambisjon ved dette grunnlovsjubileet har vært å skrive inn grunnleggende menneskerettigheter for å oppdatere Grunnloven på dette punkt. Det daværende presidentskapet ga 18. juni 2009 et utvalg – Lønning-utvalget – i oppdrag å fremme forslag til en begrenset revisjon av Grunnloven med innskriving av sentrale menneskerettigheter. Utvalget fremla sin rapport i desember 2011. Uenigheten om rapporten gjelder ikke uenighet om de utvilsomt mange goder den omhandler, men hva som oppfattes som sentrale rettigheter, og hvilken etterlevelse de kan få. En god begynnelse kunne være å kreve at det som skrives inn i Grunnloven, faktisk er rettigheter, ikke politiske markeringer eller signalgivning. La meg begynne med de sentrale rettighetene – dem vi er enige om. Menneskerettighetene er grunnleggende krav til individets stilling uansett rettssystem. Det er ikke omstridt at disse kravene omfatter respekt for og vern av liv, legeme, frihet og sikkerhet. Retten til den frie tanke, tro og ytring, privat- og familieliv, eiendom og rettferdig rettspleie og forvaltning hører videre blant de anerkjent viktigste. Rettighetene er universelle og udelelige. En side av dette er at de gjelder for alle over alt, uavhengig av om de er lovfestet eller ikke. Det er dette som gjør dem universelle. Det betyr igjen at å påvise menneskerettighetsbrudd aldri er innblanding i andre staters indre anliggender. Den irske rettsfilosofen Seamus Heaney har om menneskerettighetenes prepolitiske og konstituerende karakter uttrykt det slik: «(…) the roots of human rights lie deeper than the world of human covenants. They are far more profound than contracts between governments and have their origin in the metaphysical. How else, indeed, could the document enshrine words like «dignity» and «conscience», words that strain against the bonds of legal definition and political categorization?» (…) Det er vanlig å peke på at forholdet mellom individ og statsmakt er det sentrale. Dette skyldes det særlige ved staten som organisasjon av menneskelig samkvem innen et definert geografisk område, med dens monopol av maktbruk og sterke faktiske stilling. Et moderne syn på menneskerettene bygger på at fellesskapets verdi reduseres om ikke de individuelle rettighetene respekteres. Det innebærer også at rettighetene ikke bare beskytter mot statsmakt, men også mot privat maktutøvelse. I jubileumsåret er det naturlig å understreke den historiske og rettsfilosofiske kontekst Grunnloven inngår i. Prinsippene herfra har vist seg meget slitesterke, og alle humane, frie samfunn har uten unntagelse bygget på de samme hovedprinsippene som vår grunnlov. Rettsstaten skal verne om menneskerettigheter generelt, og den skal gi enhver rettsmidler – dvs. adgang til å få sin sak prøvd for domstolene. I kjernen av rettsstatsprinsippet ligger likevel fortsatt et krav om at makthaverne bare kan styre over borgerne med hjemmel i lov. Dette kan forklares med tanken om samfunnskontrakten, der borgerne ikke har overdratt makten til øvrighetens tilfeldige og vilkårlige vilje, men til folkevalgte som skal styre på bakgrunn av en forutsigbar lovgivning. Også de folkevalgte ville bryte samfunnskontrakten dersom deres inngrep i borgernes rettssfære gikk utenfor rammene. Grunnlovens fornemste oppgave var, og er fortsatt i dag, å sette skranker for de inngrep som lovgiverne kan tillate seg overfor den enkelte i Norge. Grunnloven anviser samtidig de verdiene vi bygger på, men den konstituerer også en legitim statsmakt som organiseres på grunnlag av maktfordelingsprinsippet, den legger grunnlaget for rettsstaten og bestemmer vårt demokratis spilleregler. Under komiteens forarbeid med endringene har det fremkommet at Grunnloven rent lovteknisk holder meget høy kvalitet. Språk og setningsbygning er for sin tid enkel og direkte. Vår tids tendens til å ta med omfattende oppregninger brukes her sjelden, og da bare fordi det er ment å ha konkret betydning. Grunnloven formulerte overordnede prinsipper for organiseringen av statsmakten, men man kunne også forutsette at detaljene ved behov ville utfylles gjennom ordinær lovgivning i et samspill med den overordnede bestemmelse. Samtidig er Grunnloven også en særlov på områder den har ønsket å regulere direkte – f.eks. i den nærmere beskrivelse av Stortingets og regjeringens arbeids- og funksjonsfordeling. Det har vært hevdet at menneskerettighetene er mindre juridiske og mer skjønnsmessige og «politiske» enn andre deler av jusen. Det er imidlertid ikke anerkjent rettsteori. Derimot er begrepet «rettighet» under press. I den offentlige debatt påberopes ofte rettigheter, mens det i virkeligheten menes interesser. For at en interesse skal være en rettighet utover de universelle, må den følge av en offentligrettslig anerkjent posisjon eller ved at noen har fått en rettighet som følge av avtale. Grunnlovens funksjon er å understreke de grunnleggende rettsprinsippene som vi kan samles om i Norge. Kravet til ⅔ flertall for grunnlovsvedtak er ikke bare å lese som en barriere mot raske endringer, men det skal også være en forsikring om at bestemmelsene samler bred oppslutning. Grunnlovspleien blir dermed å tilpasse hevdvunne prinsipper til nye forhold, ikke å forandre prinsippene. Reformer og ny rett bør skje gjennom ordinær lovgivning. Ved gjennomgangen av grunnlovsendringsforslagene må det konstateres et visst inflasjonspress i form av vide og vage verdiformuleringer for å oppnå symbolske effekter fremfor juridiske. En slik lovgivningsteknikk skaper uklarhet for den som leser loven, med hensyn til om det er reelle rettigheter man kan bygge på, eller om det heller er mindre forpliktende politiske mål man gjerne ser realisert, men hvor det til enhver tid er opp til statens myndigheter å bestemme når og hvorvidt målet skal nås. Undertiden blandes de «egentlige» rettsnormer med de «uegentlige», f.eks. i forslaget til §§ 110-serien – som for øvrig får nye paragrafnumre etter revisjonen i dag. Der har vi §§ 110 og 110 a, som ikke gir rettigheter, i motsetning til § 110 b, som vil kunne påberopes som en konkret rettighetsbestemmelse for den enkelte. Det reduserer forståelsen av grunnlovsteksten at den ikke kan leses ut fra en umiddelbar forståelse av ordene, men forutsetter betydelige forkunnskaper hos leseren. Verre er det at forekomsten av politiske signaler og markeringer uten innhold svekker hele Grunnloven som juridisk verktøy. Over tid vil det få den virkning at også de sentrale bestemmelsene svekkes. Høyre har i kontroll- og konstitusjonskomiteen og ellers vektlagt enkelte prinsipper for revisjonen av Grunnloven. For det første: «Less is more» – det som kan skrives enkelt, blir klarere i valget mellom knappe og mer utfyllende tekstalternativer. Vi støtter strykningen av uvirksomme paragrafer for å tilpasse Grunnloven til nåtiden og færre nye bestemmelser der det er naturlig å prioritere noen menneskerettigheter som mer grunnleggende enn andre. Dette er også i tråd med det mandatet som Menneskerettighetsutvalget fikk i 2009. For det andre: lavest mulig «floskelfaktor» for å understreke Grunnlovens betydning som forpliktende lov. Man har mange eksempler på at formuleringer som var alvorlig ment da de ble vedtatt, har mistet sin betydning gjennom mangel på håndhevelse og etterlevelse og har endt som tomme programerklæringer. Men det finnes ingen eksempler på at tomme programerklæringer har utviklet seg den motsatte vei og blitt til håndfaste rettigheter. Dette prinsippet er også den beste måten å respektere vår nåværende grunnlovstradisjon på. For det tredje: Endringer skal være forbedringer, dvs. svare til reelle behov, f.eks. avklare og presisere rettigheter for borgerne, plikter for staten, hvem som er rettssubjekter, samt andre rettslige normer. På områder hvor ordinær lovgivning allerede overoppfyller minimumsmålsettingene i grunnlovsforslagene, vil det en oppnår i tillegg, være svært begrenset. For det fjerde: En begrunnelse for grunnlovfesting er at en klart uttrykt bestemmelse vil ha forrang fremfor annen norsk lovgivning. De rettsnormene som man tar inn i Grunnloven i dag, er allerede inkorporert i norsk rett gjennom menneskerettsloven. Det betyr at de samtidig allerede har fått den forrang som kunne vært et godt argument for grunnlovfesting. Dessuten kan det også være uavklart hvilket rettskildebilde som flertallsmerknadene bak endringene egentlig avdekker. Hvis dette er uklart, bør grunnlovfesting utstå til nærmere vurdering. Dette innebærer at vi bør avstå fra grunnlovfesting av bestemmelser som man i og for seg ellers ville vært positive til. Det siste og femte vi har nærmet oss denne grunnlovsmaterien med, har vært at kodifisering av gjeldende konstitusjonell sedvanerett i utgangspunktet er uproblematisk. Det er en fordel at alle vesentlige regler for statsforfatningen er innskrevet i Grunnloven. Utover dette kan det være grunn til å reise spørsmålet i lys av den omfattende grunnlovsrevisjonen om det er forsvarlig at grunnlovsforslag i motsetning til annen lovgivning er basert på så lite juridisk forarbeid som tilfellet er i dag. Man bør sikre at fremtidige grunnlovsforslag underkastes en mer systematisk bearbeidelse og forberedelse. Det har ikke vært noen ordinær forutgående høringsprosess, slik utredningsinstruksen krever for vanlige lover, og fagdepartementet har ikke hatt anledning til å gi sine merknader eller foreslå utforming av bestemmelsene. På en rekke områder er det ikke problematisert tilstrekkelig de grunnleggende tolkningsspørsmålene som man må regne med vil oppstå. Det savnes også en slik lovteknisk gjennomgang av forslaget som Justis- og beredskapsdepartementets lovavdeling rutinemessig foretar før vedtakelse av ordinære lover. Det kan dessverre synes som en nå, i iveren etter å ha klart et vedtak om grunnlovsendringer til jubileet 17. mai, vektlegger mindre de krav en normalt ville stilt til grundighet og forsvarlighet ved omfattende lovvedtak. Et gjennomgående tema har vært at grunnlovsendringene ikke er ment å skulle endre dagens rettstilstand, men heller binde opp mot en uønsket politisk utvikling senere. Det var i hvert fall noe av det jeg noterte meg i representanten Christensens innlegg. Forslagene innebærer i utgangspunktet, nettopp fordi det er snakk om rettighetsbestemmelser som allerede er inkorporert gjennom menneskerettsloven, ingen direkte endring. Men allikevel kan valget som vi foretar ved å grunnlovfeste noen bestemmelser som har direkte kobling mot den internasjonale konvensjonsretten, ha betydning. Det er nemlig slik at når Norge undertegner konvensjoner, er vi også, som alle andre land, gitt en viss nasjonal skjønnsmargin. Det vil si at håndhevelsesorganer – la oss ta Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen som et eksempel, håndhevingsorganet er Den europeiske menneskerettighetsdomstolen – vil utøve en domstolskontroll, og den vil være intens når det gjelder kjernepunktene, og være noe mer tolerant når det gjelder lokale tilpasninger. Ved å ha koblingen til den internasjonale konvensjonsretten gjennom menneskerettighetsloven er det Stortinget som disponerer den nasjonale skjønnsmarginen. Hvis vi grunnlovfester og velger å ta direkte sentrale begreper fra konvensjonsretten inn i Grunnloven, vil den nasjonale skjønnsmarginen når det blir stilt på spissen, ikke bli disponert av Stortinget, men av domstolene. Og så kan man jo si at det er ikke engang sikkert at domstolene ønsker å ha en nasjonal skjønnsmargin. Det kan være de legger seg nærmere opp til rettsutviklingen internasjonalt, og da er det Høyesterett som bestemmer hvorvidt vi i det hele tatt skal benytte den nasjonale skjønnsmarginen. Dette kan være virkninger som ikke er forutsatt, og som jeg gjerne hadde sett at representanten Christensen hadde gått noe nærmere inn i. Det er også en diskusjon vi allerede har ført en stund i komiteen, så det skulle ikke komme som noen overraskelse. Jeg minner også om at det ikke er alle håndhevelsesorganer som har samme prestisje og juridiske tyngde som EMD, Den europeiske menneskerettighetsdomstolen. Det finnes også komiteer i FN-systemet som kan påvirke rettsutviklingen for ØSK-rettighetene og de sivile og politiske rettighetene på en måte som ligger klart utenfor politikken og Stortingets kontroll. Alle disse forhold til sammen tilsier at man er tilbakeholden. Hvis det er slik at vi allerede har oppnådd den tilfredsstillende rettstilstand som vi alle roser oss av at vi har i samfunnet, er det ingen grunn til å forhaste seg med å skrive inn i Grunnloven noe som faktisk kan føre til at Stortinget frasier seg makt – fra det folkevalgte organet til domstolene. Det er det som går under betegnelsen «rettsliggjøringsdiskusjonen». Jeg vil så gå litt inn på de enkelte forslag. Det er selvfølgelig opplagt, f.eks. i § 92, at staten skal respektere menneskerettighetene. Vi har en ganske ny paragraf etter stat–kirke-forliket, § 2, som nettopp peker på samspillet mellom internasjonal rett, menneskerettighetene og Grunnloven. Men i vår ordrike tid er ikke det nok. Man må ha en egen bestemmelse om at loven er alvorlig ment. Egentlig er dette overflødig. Jeg tar dette frem som et eksempel ikke på at forslaget er skadelig, men det bidrar jo heller ikke til god lovteknikk, som jeg har lagt vekt på tidligere. Vi er selvfølgelig enige om at vi skal ha uavhengige domstoler, og når det gjelder frihetsberøvelse, har jeg ikke noe å legge til saksordfører Christensens bemerkninger. Så har vi utsatt, også fordi vi støter på problemer av mer juridisk art når det gjelder § 97 i den nåværende grunnlov, forbud mot tilbakevirkende lover. Når det gjelder komiteens enighet om grunnlovfesting av likhets- og ikke-diskrimineringsprinsippet, som vi har samlet oss om, understrekes at det med dette ikke er avgjort endelig hvilket av flertallet eller mindretallet i NOU 2009: 14 som man med dette har landet ned på, ut fra at Grunnloven her formulerer et overordnet prinsipp. Men det gjenstår å se nærmere på om det er hensiktsmessig å lovgi nærmere det enkelte diskrimineringsgrunnlag. Jeg kan allerede nå røpe at jeg er ganske bekvem med den formuleringen vi har valgt så langt. Så har vi også gjort andre avvik fra Menneskerettighetsutvalget. Vi opplever at § 16 som den er, kan bli stående. Den er relativt ny etter stat–kirke-forliket. Når det gjelder personopplysningsvern, kan vi konstatere at vi nå har fått en bestemmelse som spiller i samme divisjon som ytringsfrihetsparagrafen, dvs. at vi har samme trinnhøyde når det gjelder de vanskelige avveiningene mellom ytringsfriheten på den ene siden og respekt for folks privatliv. Det skal nå avveies i samme trinnhøyde. Det er også systemet i Den europeiske menneskerettighetskonvensjon, hvor det er inntatt som henholdsvis artikkel 8 og artikkel 10. Dette er en klar forbedring. Når det så gjelder de mer spesifikke økonomiske, sosiale og kulturelle rettighetene, vil vi igjen si at vi begynner å bevege oss i periferien av det grunnlover etter vårt rettspolitiske syn bør konsentrere seg om, fordi vi har så mye rik og god særlovgivning. Ellers går veldig mye av Stortingets virksomhet hver høst nettopp med til å fylle innholdet i velferdsstatens bestemmelser. Vi er opptatt av at Stortinget er det som til enhver tid definerer og utvikler velferdsstaten gjennom vanlige politiske prosesser. Jeg vil derfor ta avstand fra den pessimistiske fremtidsholdningen til at det kommer storting etter oss som ikke vil respektere innholdet i disse bestemmelsene. Det forutsetter for det første at de vil bryte internasjonale konvensjoner som vi allerede er bundet av, og for andre er det nettopp slik at et samfunn så lenge det holder seg til noenlunde fornuftige økonomiske prinsipper, markedsøkonomi, også vil ha et overskudd å fordele til å bygge velferdsordninger med. I og for seg kunne man si at hele ØSK-kapitlet er basert på at vi har et effektivt produksjonssystem, markedsøkonomi, og at vi har desentraliserte beslutningsprosesser. Det er selve grunnlaget for vår velferd. Det kunne selvfølgelig vært fristende å ta inn noe av dette i Grunnloven, selv om dette er åpenbare erkjennelser og sannheter. Men allikevel, det hører hjemme i den politiske hverdag, og det hører hjemme på ordinært nivå for ordinær lovgivning. Jeg vil også, selv om jeg regner med at vi kommer inn på det senere, si at vi har blitt stående ved at samenes rettigheter kan formuleres på nøyaktig samme måte fremover som de er formulert i dag. Det er nemlig slik at det tillegget som lå som et forslag, en henvisning til urfolk, ikke definerer gruppen annerledes, og rettsfølgesiden er identisk. Samtidig har vi gjennom ILO-konvensjonen vært med på å inkludere det samiske folk under urfolk, men i grunnlovssammenheng er det tilstrekkelig å ha de rettighetene som allerede er skrevet inn. Den lovtekniske fordelen ved å beholde ordlyden som den er, er nettopp at vi da kan bygge på Samerettsutvalgets utredning fra 1984, under ledelse av Carsten Smith, NOU 1984: 18. Så lovteknisk, når man ikke kan påvise at man ønsker å endre rettstilstanden, og vi også har forpliktet oss internasjonalt, skulle dette hensynet være godt ivaretatt uten at vi behøver å bryte forbindelsen til NOU 1984: 18. Jeg vil avslutte med å si at et par av de mer dramatiske valgene som komiteen har gjort, hvor vi definitivt avviker fra Menneskerettighetsutvalget, gjelder derogasjonsbestemmelsen, som vi hadde en liten replikkrunde på i sted. Det er helt riktig, selv om «derogasjonsbestemmelse» er et vanskelig ord, betyr det noe så enkelt som at vi sjalter ut Grunnloven i krise- og krigstilstand. Hvem denne «vi» er, er ikke definert. Jeg tror heller ikke det medfører riktighet når saksordføreren for de sivile og politiske rettighetene, representanten Christensen, sa at det var noe Stortinget hadde hånd om hele tiden; det er ikke definert. Det andre som bekymrer oss, er at det er et veldig usikkert innslagspunkt. Man viser altså til krig og krise, som noen altså må definere. Men derogasjon kunne vært en idé hvis man var sikker på at det bare var de derogerbare bestemmelsene som oppregnet, som kunne sjaltes ut, men i tillegg beholder vi selvfølgelig den nasjonale nødretten. Så i virkeligheten får vi to regelsett hvoretter Grunnloven kan settes ut. Da får vi holde oss til det ene regelverket som vi har, som nettopp gjør at man bare avviker Grunnloven i kriser og krigstider, på en måte som lar seg forsvare ut fra historiens dom, og ikke ut fra at man har en positiv hjemmel til det. Vi er like bekymret i Høyre som det Venstres representanter ga uttrykk for her. Så til § 115, som egentlig illustrerer veldig godt forskjellen i rettspolitisk syn mellom Arbeiderpartiet og oss, nemlig at når man lover litt for mye, kan man ha behov for en generell nødutgang fra loven, og det er det § 115 var anrettet for. Vi ønsker ikke den nødutgangen, vi ønsker å være kritiske til hvilke rettigheter vi skriver inn i loven, men forutsatt at dette er rettigheter som holder, som er robuste, og som skal oppfylles. Derfor har vi ikke bruk for denne § 115. Men i komiteen var det enighet om å legge den side for nærmere vurdering. Vi er også fornøyd med at komiteen gikk inn for Høyres forslag om å se nærmere på utformingen av § 114, som ikke byr på politiske problemer, men rett og slett er et ufullkomment forsøk på å skrive inn i Grunnloven vår sedvanerett om domstolenes prøvelsesrett. Vi må passe på at domstolene ikke får en så bred prøvelsesrett at Stortinget innfører et annetkammer i lovsaker. Så her må det gjøres mer juridisk arbeid. Men jeg tror ikke det er politiske problemer som ligger her, det er nok heller det tekniske som må gjøres bedre. Med dette vil jeg ta opp Høyres forslag i innstillingen.