Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-07:
Helsebudsjettet for 2011 er økt med 4,9 mrd. kr. Det er en økning på 3,8 pst. Korrigert for kostnads- og prisvekst er den reelle økningen på 1 mrd. kr. I tillegg har helsebudsjettet blitt styrket under stortingsbehandlingen med 58 mill. kr. Legger vi så til styrking av kommunenes budsjettrammer i nysalderingen og økning av tilskuddet til bygging av nye heldøgns omsorgs- og sykehjemsplasser, har vi en betydelig styrking av helse- og omsorgsbudsjettet i 2011. Med disse budsjettrammer vil Norge i 2011 være det land i verden, etter USA, som bruker mest penger på helse per innbygger. I den siste rangeringen av hvilke land i verden som hadde det beste helsevesenet, målt etter kvalitet av British Medical Journal i London i 2007, lå Norge på andreplass, etter Sverige. Så kan jeg føye til at Helsedirektoratet i en rapport i vår kunne fortelle at helsetilstanden i befolkningen er veldig god – og aldri vært så god. Vi overlever stadig flere alvorlige sykdommer, vi lever lenger, og spedbarnsdødeligheten går ned. Men til tross for denne veksten og denne kvalitetsforbedringen i helsesektoren er det et område hvor vi ikke er blitt bedre, hvor vi ligger lavt i forhold til andre land det er naturlig å sammenligne oss med, og det er at vi har store helseforskjeller. Det forteller at alle ikke har blitt med på denne velstandsutviklingen. Bakgrunn, utdannelse og økonomi er veldig avgjørende for helsetilstanden. Ifølge Folkehelseinstituttet kunne 42 000 dødsfall vært unngått hvert år dersom alle hadde hatt samme helse som de med høyere utdanning. I dette tallet ligger 5 400 lungekreftdødsfall, 10 061 hjertedødsfall, og 4 345 andre krefttilfeller kunne altså vært unngått. Dette er selvfølgelig teoretiske modeller, men det sier ganske klart hvor store de sosiale helseforskjellene egentlig er. Jeg velger å fokusere på dette fordi jeg mener at det er et veldig beklagelig faktum at nasjonen Norge har det sånn. Vi burde med våre ressurser kunne løse dette mye bedre. Sånn burde det egentlig ikke vært her i landet. Vi bruker mer enn andre land på behandling av pasienter på sykehus, mens vi bruker mindre enn andre land på forebygging og tidlig innsats. Det er nettopp utenfor sykehusene innsatsen må rettes om vi skal bekjempe helseforskjellene. Det er bevilget 140 mill. kr på årets budsjett til folkehelsearbeid. Det er egentlig en liten sum i et stort helsebudsjett – 0,1 pst. – men mer skal komme når Samhandlingsreformen skal iverksettes. Jeg mener at målet bør være at minst 1 pst., altså 1,3 mrd. kr, av helsebudsjettet burde gå til folkehelse og tiltak for å bekjempe sosiale helseforskjeller. Det burde vi sette oss som mål å nå allerede i 2012. Fra og med 2010 ble de øremerkede midlene til psykisk helse innlemmet i rammetilskuddet til kommunene. Kommunene fikk samtidig tilført 3,5 mrd. kr. En betydelig opptrappingsplan er gjennomført, der det har vært investert 10 mrd. kr, driftsrammene er økt med 6 mrd. kr, og flere enn dobbelt så mange fikk behandling innenfor psykiatrien i 2009 enn i 1998. Det er derfor med stor bekymring vi må registrere at så mange som 18 pst. av landets kommuner varsler kutt i bevilgningene til psykisk helse, mens det meldes om vekst i helsesektoren generelt. Når vi vet at så mange som en sjettedel – altså 800 000 – av befolkningen til enhver tid har psykiske problemer eller rusproblemer, er ikke kutt i budsjettene svaret, men en styrking av både kvalitet og kapasitet i årene som kommer. Derfor vil jeg oppfordre helseministeren til å følge dette området svært nøye og vurdere nødvendige tiltak dersom det er nødvendig for å sikre at de som trenger hjelp, får det – og til rett tid. Det samme gjelder på rusfeltet. Jeg er veldig glad for at opptrappingsplanen fortsetter i to år til, og at rammene er økt med 100 mill. kr. Men for mange står i behandlingskø. Jeg er spesielt bekymret over at så mange unge venter på behandling. Her må også helseministeren være særdeles tydelig overfor helseforetakene på at fristbrudd ikke kan aksepteres. I Samhandlingsreformen ble det slått fast at behovet for helsepersonell er sterkt økende. Vi trenger 134 000 nye årsverk innen 2020. Skal vi makte å rekruttere nok folk til denne sektoren, må vi kunne tilby attraktive arbeidsplasser. Derfor er jeg svært glad for at en samlet komité er enig med SV i at arbeidsvilkårene i sektoren er av avgjørende betydning. Vi jobber for mindre bruk av deltid og midlertidighet. Det handler om å vite at man har en fast jobb, å vite når man skal jobbe, og hvilken lønn man får. Etter fire års utdannelse er ikke deltid, 20 pst. eller 30 pst. stilling noe alternativ. I innstillingen slår komiteen fast at heltid og faste stillinger skal være normalen. For å få det til må helseforetakene pålegges å kartlegge omfang og legge konkrete planer – og de må pålegges å gjennomføre planene. Jeg forutsetter at helseforetakene instrueres tydelig på dette, for signalene vi får, går ut på at utviklingen går i motsatt retning. De overordnede målene i helsepolitikken er at alle skal ha lik rett til likeverdige helsetjenester uansett størrelsen på pengeboka og uansett hvor man bor i landet. For å nå dette målet må det offentlige helsevesenet styrkes og bygges ut. Bare om vi makter det, når vi målene og kan sikre velferdsstaten for framtiden. Høyresidens politikk på dette området er en trussel mot denne målsettingen fordi de foreslår å bygge ut det private helsevesenet på bekostning av det offentlige. Fremskrittspartiet sier helt klart i sine budsjettkommentarer: «å likestille private og offentlige tilbydere». Omfattende privatisering kjenner vi konsekvensene av. Det private tar de enkle tilfellene. Det offentlige sitter igjen med de ressurskrevende pasientene. De private har ikke samme undervisningsansvar som det offentlige og framstår derfor ofte i mange sammenhenger som mer effektive. Når det offentlige heller ikke kan konkurrere på lønn, vil høyresidens idealverden være utarming av det offentlige helsevesenet til slutt. Det vil bety økte forskjeller, og det vil bety en sentralisering av helsevesenet på bekostning av bl.a. distriktene. Det samfunnet vil ikke SV ha. Det å vite at man har tilgang på gode helsetjenester, det å vite at når en fødsel nærmer seg, rekker man fram til kvalifisert hjelp, og det å være trygg på at helsevesenet er tilgjengelig når ulykker inntreffer, er et spørsmål om folkehelse. I går var det en landsomfattende demonstrasjon utenfor Stortinget til støtte for lokalsykehusene og den desentraliserte fødselsomsorgen. Demonstrasjonen uttrykte en betydelig bekymring for at en rekke lokalsykehus, fødeavdelinger og fødestuer kan bli nedlagt eller nedbygd som følge av de planprosessene som nå pågår i de regionale helseforetakene. Jeg skjønner dem som demonstrerte, veldig godt, og jeg mener at de fortjener honnør fordi de så sterkt slutter opp om det lokale helsevesenet. Ett krav fra demonstrantene er at viktige endringer i helsetilbudet skal tas av politikere, av folkevalgte, og ikke av foretaksdirektører og foretaksstyrer. Det er også SVs syn. Om vi ser oss litt tilbake i historien, kan vi konstatere at nettopp fordi utbyggingen av det norske helsevesenet har vært styrt av folkevalgte, lokalt og sentralt, ikke av markedet, har vi et helsevesen i verdensklasse, nær der folk bor, med et tilbud til alle, uansett størrelsen på pengeboka. Og slik bør helsevesenet også styres i framtida.