Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-06-09:
Muskel- og skjelettsykdommer er fortsatt det helseproblemet som angår flest. Det er faktisk en av våre store folkesykdommer. Om lag 20 pst. av befolkningen i yrkesaktiv alder har slike plager. Hvert år har i overkant av 50 pst. av sykmeldingene vært begrunnet i disse diagnosene. Årsakene til lidelsene er sammensatte, og det er nok slik at dette er en del av medisinen hvor det råder stor usikkerhet med hensyn til årsakssammenhenger, diagnostikk og behandling. Men dette åpner også muligheten til et mangfold av fagpersonell med ulik innfallsvinkel og behandlingsfilosofi. De totale kostnadene for samfunnet er beregnet til 10-15 milliarder kr når det gjelder sykmeldinger, og for det meste er dette knyttet til utgifter til behandling, sykepenger, trygdeytelser og produksjonstap. Vi vet at mye av årsaken til behandlingskøene i helsevesenet er knapphet på personell, for dårlig organisering og at fagfolk bruker sin tid og kapasitet til andre ting enn det de er utdannet for og kan best. Det er for lite samarbeid mellom de ulike faggrupper og for lite samordning av de totale ressurser. Og det er ikke mulig for oss å bevilge oss ut av disse problemene. Men de forskjellige faglige ressursene må utnyttes bedre. Det er, som flere har vært inne på, mangel på leger i primærhelsetjenesten, og ved å frigjøre legeressurser kan flere pasienter få hjelp. Det vil gi et bedre og mer tilgjengelig tilbud også for pasienter med muskel- og rygglidelser. Vi må tørre å tenke nytt og finne nye løsninger. Dristig, kalte representanten Alvheim dette forslaget. Ja, litt mer dristighet innenfor flere områder i helsetjenesten, ikke minst når det gjelder å utnytte all fagkompetansen som finnes, hadde virkelig vært på sin plass. Jeg vil gjerne være mer dristig i valg av virkemidler hvis det kan gi flere pasienter god og rask behandling. Kiropraktorer er den yrkesgruppen som har den mest høyspesialiserte kompetanse på muskel- og skjelettlidelser. I dag må pasientene være henvist fra lege for å få utløst refusjonen fra trygden. Dette mener Høyre er unødvendig bruk av ressurser og av pasientenes tid og dårlig utnyttelse av fagkompetanse. Forslagsstillerne viser til at det kan spares over 1 milliard kr. i sykepengeutgifter hvis pasienten kunne oppsøke kiropraktoren direkte uten å gå om lege. Dette er penger som kunne vært brukt til behandling av mange av de 280 000 pasientene som fremdeles står i behandlingskø. Ikke minst betyr det mye for den enkelte pasient å bli raskere frisk og komme tilbake i arbeid. Det er gode begrunnelser for å prøve ut nye ordninger, bl.a. ved å gå bort fra henvisningskravet fra lege til kiropraktor, slik man har gjort i Sverige og Danmark. Kiropraktorene har sin offentlige autorisasjon med et selvstendig behandlingsansvar. De har ansvar for undersøkelser, diagnostikk og behandling på lik linje med leger, enten pasientene er henvist fra lege eller oppsøker kiropraktor direkte. Av forsvarlighetskravet følger et krav til helsepersonell til å innse sine begrensninger i de faglige kvalifikasjoner og til å forstå når bedre kvalifisert personell bør utrede og eventuelt behandle pasienter. Dette gjelder også for kiropraktorer. Det er også gode grunner for å gjennomføre en prøveordning hvor kiropraktorer får anledning til å sykmelde pasienter i en begrenset tid, til å henvise direkte til spesialist på bestemte vilkår og få mulighet til å rekvirere fysikalsk behandling. Høyre mener at det samme må gjelde for fysioterapeuter med spesialutdanning i manuell terapi. Videreutdanningen for fysioterapeuter kan sidestilles med kiropraktorutdanningen. Fysioterapeuten har i tillegg et allsidig faglig utgangspunkt for å undersøke og behandle pasienter. Det foreligger meg bekjent ingen faglig begrunnelse for eller dokumentasjon på at fysioterapeuter med videreutdanning i manuell terapi ikke kan delta i et slikt prøveprosjekt på linje med kiropraktorer. Hensynet til det stigende antall pasienter og økende utgifter tilsier tvert imot at all tilgjengelig fagkompetanse bør utnyttes best mulig. Derfor mener Høyre at kiropraktorer og fysioterapeuter med videreutdanning må delta i prøveprosjektet på like vilkår. Henvisning fra fysioterapeut til spesialist må også kunne inkludere skjelettrøntgen og CT-røntgen, slik det er for kiropraktorer. Vi mener at en slik omfattende prøveordning over to år med etterfølgende evaluering vil gi et godt grunnlag for å vurdere nytteverdien av en slik ordning. I en slik evalueringsgruppe tror jeg det er viktig at både fysioterapeuter og kiropraktorer er med. Jeg har merket meg at Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet, Senterpartiet og SV ser det som hensiktsmessig at henvisningskravet fra lege til kiropraktor og fysioterapeut faller bort, og det er bra. Men jeg har også merket meg at når det gjelder muligheten til å sykmelde, henvise til spesialist og anledning til å rekvirere fysikalsk behandling, vil disse partiene avvente en utredning fra helseministeren før de tar standpunkt. Men det er noe her som forundrer meg. I sine merknader sier de faktisk noe annet. De har allerede tatt et standpunkt. De sier at de ser det som lite hensiktsmessig at retten til å sykmelde spres på flere faggrupper, med den begrunnelse at sykdomsbildet er sammensatt, også for pasienter med muskel- og skjelettplager. De viser til at pasienter må sikres en instans som har det koordinerende ansvar – det er her henvist til fastlegeordningen – og at det bør være primærlegen. De sier også at det er et problem at sykmeldinger i dag utstedes av behandlere som ikke vil kunne ivareta det helhetlige behandlingsansvaret. Det samme sier helseministeren i sitt brev til komiteen. Da er mitt spørsmål: Hva skal de da med en utredning, annet enn å trenere saken? Høyre er opptatt av å handle istedenfor å utrede. Og nå må vi handle på vegne av pasientene. Derfor er vi glade for å kunne bidra til at det blir flertall for en slik prøveordning både for kiropraktorer og fysioterapeuter. Det er bare gjennom et slikt prøveprosjekt at det er mulig å få svar på om en slik ordning kan bedre situasjonen for pasientene og være økonomisk lønnsom for samfunnet. Vi ser mulighetene og ikke begrensningene, slik jeg synes Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet gjør.