Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2012-11-23:
La meg starte mitt innlegg med å understreke det opplagte, nemlig at barns oppvekst først og fremst er foreldrenes ansvar. Det er i familien barn skal føle den nødvendige trygghet og stabilitet for å sikre en god utvikling, frihet og muligheten for et godt liv. Som den eminente statsråd Kristin Halvorsen sier: En god barndom varer hele livet. Derfor er det viktig at hjelpetiltak fra barnevernets side først og fremst rettes mot tiltak i familien. I tillegg til foreldrenes ansvar har også samfunnet et åpenbart ansvar for barn. Når foreldre og barn trenger hjelp, skal fellesskapet stille opp. Det er en del av samfunnskontrakten. Et sterkt fellesskap stiller opp for hverandre, særlig for de svakeste – for barna. Derfor trenger vi å fokusere mer på vårt alles ansvar for å følge med, for ikke å miste hverandre av syne og for å ta ansvar for hverandre. Fellesskapets fremste verktøy på dette feltet er barnevernet. Noe av det fineste et menneske kan gjøre, er å åpne opp hjemmet sitt for de svakeste i samfunnet – for barna. Det er trist at dette feltet åpenbart har vært underprioritert de siste 20 årene fra nær sagt samtlige regjeringer som har hatt makt. Det er derfor gledelig, men også viktig, å konstatere det faktum at denne regjeringen har hatt barnevern som en av sine hovedsaker. Det har handlet om økte ressurser, økt medvirkning og bedre rettssikkerhet. Det gjør at barnevernet blir stadig bedre, at flere barn får hjelp, og at flere familier styrkes. Men vi ser selvfølgelig mange utfordringer, noe statsråden jobber med hver eneste dag. En av utfordringene påpekes av interpellanten, nemlig at vi ser for mange flyttinger. I det arbeidet er det viktig stadig å fokusere på at barn har behov for stabilitet. Der har vi fått gode innspill fra særlig Raundalen-utvalget når det gjelder utviklingsstøttende prinsipper. Barnevernpanelet har også vært særdeles opptatt av dette og har gode innspill til den prosessen som man er inne i. Jeg deler, i likhet med statsråden, mange av de synspunktene som Håbrekke tilkjennegir fra denne talerstolen. Samtidig reagerer jeg noe på ordbruken når det nær sagt hevdes at vi ikke vet om barnevernet gir god hjelp, at vi ikke vet om barnevernet og fosterhjemsforeldrene er tilbudt tilknytning. Han hevdet bl.a. i Adresseavisen i går at barnevernet er i ferd med å kollapse. Dette er en virkelighet som jeg ikke kjenner meg igjen i. Dette er en virkelighetsbeskrivelse som kun er egnet til én ting, og det er å skremme flere barn. Det kan vi ikke gjøre. Det er heller ikke riktig når man påstår at det nær sagt ikke fokuseres på tiltak i hjemmet. Vi har for det første mange dedikerte ansatte i barnevernet som hver eneste dag tilbyr trygghet, omsorg og hjelp til barn. Vi har mange fosterhjemsforeldre som tilbyr god tilknytning. Det er behov for bedre veiledning av fosterhjemsforeldre, og vi ser at én av utfordringene når vi diskuterer disse tingene, er det biologiske prinsipp. Barn må ikke bare flytte ofte, men de må også stadig bevege seg mellom fosterhjem og foreldre, hver gang foreldrene sier at de vil prøve seg igjen. Dette skaper utfordrende situasjoner for barna, stor usikkerhet og lite stabilitet. Jeg vil peke på at ved omsorgsovertakelse er det enten en akuttvurdering – da har man ingen tid å miste, man må sette inn tiltak raskt, og da er flytting ønskelig – eller så er det blitt vurdert hvorvidt man kan tilby tiltak i hjemmet før man tilbyr omsorgsovertakelse. Jeg føler meg trygg på at statsråden jobber intenst med dette, og at vi vil se et barnevern som stadig er i bedring og utvikling.