André N. Skjelstad (Venstre), 2017-06-08:
Da jeg ble valgt inn på Stortinget for andre gang for snart fire år siden, hadde jeg et klart definert mål . Det målet var å sikre gjennomslag for en regionreform som ville føre mer makt ut av denne salen og mer makt ut til fylkene i landet. Jeg ønsket å se en revitalisering av mellomnivået, å se det blomstre, som levende møteplasser der politikk blir utformet og beslutninger tatt. Fylkeskommunene skulle ikke lenger være tomme skall uten rett og makt til å fatte egne beslutninger, og heller ikke kun være en instans for høringsdokumenter. Fylkeskommunene må bli en viktig politisk arena, der beslutninger tas – og det er beslutninger som teller. Det er ikke uten grunn jeg har vist et slikt engasjement for regionreformen. Jeg har selv sett hvor lite fylkeskommunalt selvstyre som finnes, hvor lite frihet fylkeskommunene har til å løse oppgaver på den måten de selv mener er formålstjenlig for egne innbyggere. Når vi stortingsrepresentanter legger føringer som begrenser fylkeskommunenes rolle, gjøres det alltid med de beste intensjoner: Dette er for viktig til å overlate til fylkeskommunene, dette må samordnes for hele landet.  Slik har vi degradert fylkeskommunene til en forlengelse av statsmakten. Slik kan det ikke være lenger, og jeg er glad for at vi i dag sier at nok er nok. Sentraliseringen stopper her. Flere regjeringer har tidligere forsøkt seg på en regionreform, men blant samarbeidspartiene var det bare Venstre og Kristelig Folkeparti som ønsket seg en fortsatt tredeling. De to regjeringspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet, ville primært avskaffe fylkeskommunene i sin helhet. Dette gjør det ikke mindre utrolig at vi har oppnådd det mesterstykket at vi i dag gjennomfører etterkrigstidens største fylkeskommunale reform, på lag med to partier som egentlig helst ville avskaffe fylkeskommunene i sin helhet. Heldigvis har vi noe mer grunnleggende til felles. Det er troen på at samfunnet vokser nedenfra og opp, ikke ovenfra og ned – f orståelsen for at fylkeskommunale forskjeller krever fylkeskommunale svar, enigheten om at makt skal ned og ut til folket. Dette samlet de borgerlige partiene rundt regionreformen, som vi i dag har vunnet fram med. For å kunne forsvare utflytting av tyngre oppgaver til fylkeskommunene var det viktig at de ble større og mer robuste. Fagmiljøene måtte utvides , økonomien bedres og befolkningsgrunnlaget styrkes . Det var derfor vi gikk med på å tegne det fylkeskommunale kartet på nytt. Det har resultert i at vi nå går fra 19 til 11 fylkeskommuner. Kritikken mot kartet har fokusert på enkeltregioner, at ikke alle nye fylkeskommuner er optimalt sammenskrudd, slik en ønsket. Disse kritikerne ser ikke skogen for bare trær. Det er helheten som betyr noe, det er nettopp helheten som gjør at vi kan flytte oppgaver ned og ut til fylkeskommunene. Denne reformen har lagt et grunnlag, og hvis framtidige regjeringer er like modige som vi har vært, er det gode muligheter for at vi også i framtiden vil se ytterligere perfeksjoneringer av fylkeskommunekartet i årene som kommer. Fra Stortingets talerstol tør jeg ikke si noe om hvilke endringer som bør komme i neste runde – ellers er det fort gjort å bli sitert i DN på noe en ikke har ment. Dette har blitt en demokratireform, og det har også blitt en avbyråkratiseringsreform. Vi har endret maktbalansen i Norge. Vi har gitt ny kraft til regionsentrene. Samtidig flytter vi oppgaver fra IMDi, vi flytter oppgaver fra Innovasjon Norge, og vi flytter oppgaver til de regionale forskningsfondene – oppgaver som tidligere ble løst nasjonalt. I kampen mot paragrafrytteri, detaljstyring og one-size-fits-all-løsninger tar vi i dag et stort skritt i riktig retning. Å ha vedtatt en reform til tross for at partiet mitt og Kristelig Folkeparti utgjør 19 mandater i denne salen, er på mange måter en bragd. At vi har redusert antall fylkeskommuner til 11, er stort. Men at vi overfører en så stor oppgaveportefølje til regionene som det vi gjør i dag, gir grunn til stolthet . Dette kunne vi ikke ha oppnådd uten regjeringspartienes vilje til å søke kompromiss, men heller ikke uten den støtten til oppgaveoverføring til regionene som jeg opplever vi har fått fra både Arbeiderpartiet og Senterpartiet. I store saker som regionreformen er slik flerpartienighet enda viktigere enn vanlig, og jeg er betrygget av at til tross for retorikken rundt det å ville reversere regionreformen er det knapt ett parti representert i komiteen som ønsker å tviholde på statlige oppgaver. Ut fra den tynne listen med oppgaver vi fikk flertall for i 2016, er den oppgavelisten vi nå har fått komitéflertall for, et stort steg i riktig retning for å oppfylle intensjonen om å flytte makt ned og ut til folket. Det er klart at som en av initiativtakerne til reformen ville jeg gjerne ha flyttet enda flere oppgaver til fylkeskommunene, bl.a. helseforetakene. Det var det ikke flertall for. Men vi kan ikke gjøre den feilen å si at slik ble det, og slik vil det forbli. Nå har vi fått på plass den mest omfattende fylkeskommunale reformen i nyere tid, og da må vi også tåle å si at dette er et fundament vi kan bygge videre på. Det er ikke et ferdigstilt hus. Regionreform, kommunereform og utflytting av statlige arbeidsplasser har vist at det er de borgerlige partiene som leverer distriktspolitikk som ser framover. Hadde vi skjult oss bak gamle grenser og oppgavefordeling, hadde utveien vært altfor lett. Det ville blitt sagt: Dette er for viktig til å overlate til fylkeskommunene i landet.  Lokalt og fylkeskommunalt selvstyre krever, som sagt, mot. Det krever tiltro til lokalsamfunnene våre, til dem som er valgt for å representere egne lokalsamfunn. Vi vet at de nåværende strukturene bare gir gode unnskyldninger for videre sentralisering. Det har vi sett altfor ofte. I dag ser vi framover – til en framtid der fylkestingene blomstrer, som arenaer for politiske beslutninger og debatter. De vil ikke lenger være tomme skall uten rett og makt til å fatte egne beslutninger. Nok er nok. Vi overfører langt flere oppgaver enn det noensinne har vært i fylkeskommunene. Dette er distriktspolitikk en enkel verrabygg kan være stolt av.