trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2005-06-03:
Jeg omtalte i mitt innlegg EU-grunnloven fordi den sjølsagt kan komme til å ha betydning for utviklingen av et framtidig forsvars- og sikkerhetspolitisk samarbeid i EU. Så omtalte jeg også den norske grunnloven. Jeg mener jeg omtalte dem i to forskjellige sammenhenger, men det er mulig at Lønning da ikke hørte godt nok etter. Det er helt riktig at jeg mener at vi er inne på en konstitusjonell uklarhet i forhold til kampgruppene, uansett hva Regjeringen måtte hevde. Det blir ikke grunnlovsmessig bare fordi Regjeringen hevder at det er grunnlovsmessig. Det blir ikke grunnlovsmessig bare fordi det til enhver tid sittende stortingsflertall skulle mene at noe er grunnlovsmessig. Hva som er grunnlovsmessig, avgjøres heller ikke bare ut fra hva som er de teoretiske mulighetene. Kravene om ryddighet i forhold til Grunnloven må også vurderes ut fra hva som er de faktiske og reelle forhold. Senterpartiet står fast på at det kan være anledninger i tiden framover der disse spørsmålene kommer opp igjen. Det er særlig to forhold som det kan være et grunnlag for å problematisere, i det som det i dag blir gitt grønt lys for. Jeg skjønner jo av innlegget til representanten Lønning at han ikke mener det finnes noe som kan bidra til å problematisere noe som helst i denne saken. Han er ikke villig til å se på noen av de dilemmaene som kan komme til å dukke opp. La meg peke på et par av dem: Det ene er at to av EUs medlemsland nå har sagt nei til grunnlovstraktaten. Det kan komme til å bli en videre debatt om utviklingen i EU basert på grunnlovstraktaten i EU og dens innhold. Det forsvars- og sikkerhetspolitiske samarbeidet er også en viktig del av Unionstraktaten. Det er det ene vi ikke skal se bort fra. Det andre er at Høyre i løpet av fire år nesten har kjørt Forsvarets økonomi i senk. Det er ingen som har godtgjort fra Regjeringens side hvordan kostnadene knyttet til disse operasjonene skal dekkes inn. Det sies fra statsrådens side at de skal dekkes innenfor de ordinære forsvarsbudsjett, og hvis det blir en operasjon, må en komme tilbake til det i de spesielle tilfellene. Men spørsmålet om kostnader og kapasitet er i andre land et spørsmål som diskuteres. I den sammenligningen man nå har gjort mellom det danske og norske forsvaret, er det nettopp pekt på som en fordel ved det danske forsvaret at en er mer selektiv, at en konsentrerer kapasiteten om de viktigste områdene også når det gjelder internasjonale operasjoner. Den debatten bør heller ikke være fremmed i forhold til den norske debatten og i forhold til et norsk forsvar som er i en så dyp økonomisk krise som det det er.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2005-06-03:
Det er jo rett ut sagt rørende med den omsorg som representanten Lønning viser for et annet regjeringsalternativ. Når Lønning nå skjelver på grunn av dette, skal jeg berolige ham med å si at de tre partiene alltids skal klare å forhandle seg fram til meget fornuftige ordninger og politiske løsninger også når det gjelder utenriks- og sikkerhetspolitikken. Når det gjelder Senterpartiet, mener vi at det er i den beste norske tradisjon å støtte opp under FN og NATO. Det har vi alltid gjort, og det skal vi også fortsette med. Vi mener at man bør konsentrere interessene enda mer enn det stortingsflertallet i dag vil gjøre, i forhold til nettopp disse to organisasjonene. Det som jeg kommenterte i mitt innlegg, var forhold som jeg mener kan komme til å bidra til at man får en ny debatt omkring dette spørsmålet. Men jeg ser at Inge Lønning, som ellers er av den mer intellektuelle typen, i denne sammenhengen ikke er villig til å problematisere disse spørsmålene overhodet. Nesten uansett hva som kan komme til å skje innad i EU, eller i forhold til kostnader i det norske forsvaret, er det ikke interessant at det kan bidra til å skape ny debatt i Norge. For øvrig deler jeg Åslaug Hagas synspunkt: Dette er ikke grunnlovsmessig.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2005-06-03:
Jeg må si jeg ble litt overrasket over utenriksministerens holdning til denne interpellasjonsdebatten. Hvis det er slik at man ikke har lyst til å delta i en interpellasjonsdebatt fra Regjeringens side, kunne det være greit å si fra på forhånd. Interpellasjonsdebatter i Stortinget handler om temaer i tiden. Mandag hadde vi en debatt om Menières sykdom. Regjeringen har ikke hatt noen holdning til dette tidligere, men statsråden utviste den folkeskikk å komme i Stortinget og delta i debatten. Torsdag hadde vi en interpellasjonsdebatt om læreplaner i skolen. Det var heller ikke noe som Regjeringen nødvendigvis hadde noen holdning til, men statsråden utviste den folkeskikk å være med i debatten og delta i meningsutvekslingen i stedet for å bruke nesten hele sitt innlegg til å fortelle hvorfor hun ikke ønsket å besvare interpellasjonen. Og det hadde vært å forvente at utenriksministeren hadde gått inn i denne debatten med litt mer alvor og med litt mindre åpenlys forakt for Senterpartiet og interpellanten enn det han her har gjort. Jeg er overrasket. Vi har vært gjennom en uke med hendelser innenfor EU som er meget viktige, som antakelig vil føre til en ganske utstrakt debatt innad i unionen, og det kunne være en første anledning for det norske storting til også å gå inn i en bredere Europa-debatt – ikke en siste anledning, der deler jeg Jaglands synspunkt. Vi vet ikke hva som kommer til å skje, mange ting kan komme til å skje framover. Denne debatten må fortsette, men dagen i dag kunne faktisk ha vært den første anledningen til å gå inn i det. I dag ser vi at det er reaksjoner fra Italia omkring euroen, CDU i Tyskland snakker om Tyrkias medlemskap, Irland vurderer om det er nødvendig å holde folkeavstemning hvis det ikke er noe å holde folkeavstemning om. Jeg tror vi står foran en ganske omfattende debatt innad i EU, og den debatten har en klangbunn når det gjelder tema, som vi også finner i Norge i debatten om EU og Europa, bl.a. forholdet til velferd, økonomi og folkestyre. Det er en viktig debatt, den kunne vi ha startet i dag dersom regjeringspartiene og utenriksministeren hadde valgt å gå inn i denne debatten med litt mer ydmykhet og litt mer åpenhet overfor Stortinget. Men regjeringspartiene har altså ingen holdning, ingen synspunkter, ingen ønsker om å delta i den debatten. Og da må jeg si at hvis det er den måten Regjeringen velger å forholde seg til interpellasjoner på, bør man si fra på forhånd om at man ikke ønsker å besvare en interpellasjon. Det er alminnelig folkeskikk.
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2005-06-03:
Det er tilfredshet med at Norge har inngått et samarbeid med Sverige og Finland vedrørende innsatsstyrker. Det redegjorde også utenrikskomiteens leder klart for. Nå har det også dukket opp det at Estland har kommet med i samarbeidet i den senere tid, hvilket jeg synes er veldig interessant. Det kunne være interessant å høre fra utenrikskomiteens leder om han ser for seg et utvidet samarbeid med baltiske land i en slik situasjon.
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2005-06-03:
Jeg har bare lyst til å spørre forsvarsministeren om hvordan hun ser på dette med EUs forsvarsambisjoner. Mener forsvarsministeren at de bør realiseres gjennom NATO, med tanke på de enorme kostnadene som ligger i materiell? Jeg tenker bl.a. på at USA jo har et forsvarsbudsjett på over 400 milliarder US dollar og nettopp har økt budsjettet med ytterligere 80 milliarder dollar. USA er villig til å bruke sitt materiell i forbindelse med NATO og på den måten kanskje også bidra til at EU kan benytte det. Synes forsvarsministeren at dette er en god tanke, og er dette noe hun kan tenke seg å følge opp?
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-03:
Antakelig er det også slik at han vet det! Det er altså snakk om styrker som skal være samtrente, i et rotasjonssystem som er fastlagt på forhånd. Dersom en situasjon skulle oppstå der det er aktuelt å ta i bruk en slik styrke – eller den som Norge da er med i – og Norge av f.eks. folkerettslige grunner skulle ønske å avstå, hvordan ser representanten Lønning på en slik situasjon og den rent praktiske behandlingen her i Stortinget, med det presset som det da vil være knyttet til at Norge trekker seg ut av en samtrent styrke?
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-03:
Jeg registrerer at representanten Høglund er tilfreds med at USA fortsatt skal forhåndslagre forsvarsmateriell i Norge. Men hva skal dette materiellet, etter representanten Høglunds mening, brukes til? Det er jo faktisk ganske mange år siden invasjonsfaren fra øst ble avblåst som det som skulle dimensjonere forsvaret i Norge, inkludert den allierte kapasitet.
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-03:
Det kommer nå en argumentasjon her om at det amerikanske forhåndslageret er viktig for å øke interessen fra andre nasjoner – eller fra USA – for nordområdene. Men alle her i salen vet nok at dette ikke handler om det. Det handler om å kunne lagre utstyr og materiell på en trygg måte i anlegg med god infrastruktur og stor grad av sikkerhet på steder som er strategisk kloke i forhold til framtidens behov. Det handler om hva USA oppfatter som lønnsomt. Spørsmålet er: På hvilken måte påvirker den amerikanske lagringen vår sikkerhet, og på hvilken måte er den lagringen lønnsom for Norge?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-06-03:
Fremskrittspartiet er fortsatt svært kritisk til den forsvars- og sikkerhetspolitiske dimensjon i EU og mener primært at disse oppgaver i sin helhet burde vært overlatt til NATO. Vi ser EUs forsvarsdimensjon som et uttrykk for at enkelte europeiske stater ønsker å spille en sterkere sikkerhetspolitisk rolle enn man får gjort i NATO i dag. Men, som tidligere redegjort for i denne sal, vi må her forholde oss til at EU faktisk vil spille en rolle på dette området i fremtiden. Da tror vi det er mest fornuftig å finne egnede måter å samarbeide på. Så der det er praktisk og fornuftig og kan tjene våre nasjonale interesser, vil vi bidra. EUs innsatsstyrker er et slikt område hvor vi mener det er fornuftig å stille opp. Vi er tilfreds med at ledelsen for disse styrkene vil bli plassert i Storbritannia. At dette blir en nordisk innsatsstyrke, synes svært fornuftig. Det er også viktig å understreke at man skal søke å være utfyllende til NATO og ikke en konkurrent. Selv om dette helt sikkert vil bli forsøkt ivaretatt på best mulig måte, er det ikke til å legge skjul på at dette tross alt er en form for duplisering innenfor et område hvor NATO burde ha alle muligheter for å ivareta oppgavene. Men vårt håp med deltakelse er selvfølgelig at vi kan oppnå noe mer enn å delta i noen konkrete oppdrag. Vi håper at vi med dette kan være med og bidra til å rette fokus for EU nordover, og at vi på denne måten kan få ivaretatt våre nasjonale sikkerhetsinteresser bedre enn om vi lot være å delta. Selv om vi er svært opptatt av at NATO ikke bare består, men forblir det sikkerhetspolitiske tyngdepunkt det har vært, kan vi ikke fraskrive oss muligheten til også å ta del i det som nå skjer, innenfor rammen av EU. Kun med en aktiv politikk som tilpasses den rådende virkelighet, vil vi kunne sikre oss optimalt. Det er på denne bakgrunn vi gir vår tilslutning til å delta i EUs innsatsstyrker. I dag var det både gledelig og oppklarende å få forsikringer fra utenrikskomiteens leder, Thorbjørn Jagland, om at dette spørsmålet ikke er et tema for omkamp etter høstens valg. Men for at vi skal bli helt trygge, kunne det være klargjørende om også SV og Senterpartiet gav uttrykk for den samme holdning. Til slutt vil jeg kort bemerke at vi selvsagt deler fullt ut Regjeringens syn på viktigheten av å ha amerikanske forhåndslagre i Norge, og at vi er svært tilfreds med at en ny avtale mellom Norge og USA er fremforhandlet.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-06-03:
Som representanten Jacobsen beskriver, støtter vi de ordninger som har vært med hensyn til gjenkjøp, og ser det som positivt ikke minst for norsk industri, noe som gir oss god anledning til å delta i viktige utviklingsprosjekter. Vi vil aktivt måtte forholde oss til de retningslinjer og den politikk som formes, men her vil jo Norge måtte bidra. Det som Jacobsen nå beskriver, blir litt hypotetisk, og vi må forholde oss til det som er rådende politikk i dag.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-06-03:
Vi for vår del synes at NATO har fungert, bør kunne fungere videre og bør kunne være rammen for sikkerhetspolitikk og for internasjonalt forsvar i vår del av verden. Vi er redde for en utvikling der man lager om ikke konkurrerende strukturer, så i hvert fall ulike strukturer som til dels kan overlappe hverandre, og at vi på den måten mister fokus, at vi ikke får konsentrert ressurser innenfor det som vi bør konsentrere ressurser om, at man deler seg både på planleggingssiden og på andre måter, og at vi dermed ikke får et optimalt forsvar, som vi kunne fått om vi hadde lagt alle eggene i én eske, som NATO bør kunne være i denne sammenheng.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-06-03:
Forsvarsministeren kom i sin redegjørelse inn på de ulike områdene der materiell kan brukes. Det er riktig at faren for invasjon fra øst ikke er der. Men i en allianse, og vi snakker tross alt om den for Norge viktigste alliansepartner, er det viktig å være så operativ som mulig. Å kunne ha materiell plassert i Norge vil være en styrking av vårt forsvar. Det vil være et viktig bidrag i et samarbeid med USA i forhold til trening og hvis situasjoner skulle oppstå. Det er mange andre trusler man kan tenke seg enn en ren invasjon.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-06-03:
Jeg må tydeligvis ha uttalt meg svært uklart, men for vår del bør NATO være det viktigste forsvarspolitiske instrument. Vi ønsker et annet EU-samarbeid. Vi ønsker ikke – og det har vi også sagt fra denne talerstol – at EU skal innbefatte en felles utenriks- og sikkerhetspolitikk. Men det har nå skjedd på den forsvarspolitiske arena, og da går vi ett steg tilbake og sier: La oss forholde oss til det, la oss delta og være konstruktive. Det bør jo være det viktige, at vi tar realitetene innover oss og deltar for å ivareta de norske interessene. Så ber jeg om respekt for hva som er vårt prinsipielle syn, men som vi er nødt til å legge til side for å ivareta denne interesse.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-06-03:
Jeg følger opp der representanten Jacobsen slapp. Betyr det Jacobsen nå sier, at dette er et forhandlingstema fra SVs side, og at man vil forsøke å endre den beslutningen som fattes her i dag om EUs innsatsstyrker?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-06-03:
Jeg viser til saksordførerens gjennomgang, og Fremskrittspartiet støtter opp under det som der er sagt. Jeg skal ikke gå veldig dypt inn i denne saken nå, men bare konsentrere meg om noen få punkter. Utvidelsen i fjor var en historisk markering og en begivenhet som det er verdt å merke seg, og representanten Nybakk kom også inn på det. Det viser jo NATO som en attraktiv organisasjon når så mange land søker i den retning, og at NATO evner å omstille seg og bli en virksom og dynamisk organisasjon også for fremtiden, er særdeles positivt. Jeg registrerer at fra SVs synsvinkel er denne endringen ikke positiv, og jeg synes det er beundringsverdig av SV, som et parti som er mot NATO-medlemskap, å gå så sterkt inn og mene veldig mye om det som også skjer internt i NATO. Samtidig er SV kanskje også litt bekymret, for de skriver i sine merknader: «Dette bidrar til å svekke NATOs relevans som militærallianse.» Jeg ble litt overrasket da jeg leste den setningen, og lurte på: Er SV virkelig bekymret hvis NATOs relevans blir redusert? Vi ser for oss en situasjon hvor SV kan komme i en posisjon hvor de skal forhandle om å gå inn i en regjering. Nå har vel SV for så vidt sagt at selve NATO-medlemskapet skal man ikke forsøke å endre på, men når vi ser alt som nå foregår i NATO, er det jo ikke bare snakk om å være medlem og å opprettholde et medlemskap i en klubb. Det er jo noe man skal forvalte og utvikle og delta i og gjøre mest mulig ut av på vegne av alliansen, på vegne av Norge som medlem, og jeg må si at man kan bli litt usikker på hvordan SV i en sentral rolle i en fremtidig regjering vil forvalte og utvikle Norges NATO-medlemskap. Det kunne det være interessant å høre SV beskrive hvordan de vil forholde seg til. Nordområdene ble trukket inn av representanten Nybakk, viktigheten av hva som vil skje der, at NATO også her vil kunne spille en rolle. Vil SV være enig i det, at vi må bruke NATO der NATO er relevant, der NATO er aktuelt, og at vi må gjøre det beste ut av medlemskapet, uavhengig av hva man måtte mene prinsipielt om å være medlem eller ikke medlem?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-06-03:
At det kan være et behov for å styrke FN finansielt, er vi fullt ut innforstått med, og at man vil se seg om etter måter å gjøre det på. Vi mener imidlertid at å angripe det fra denne vinkelen, med å ty til skattlegging – internasjonal skattlegging – ikke er veien å gå. Vi forsøker etter beste evne å redusere skattenivået nasjonalt, og vi har ikke til hensikt å forsøke å etablere nye skatter internasjonalt. Finansieringsbehovet til internasjonale organisasjoner må løses, og det er et ansvar for medlemslandene. Norge bidrar sterkt til FN som organisasjon, og til mange av FNs underorganisasjoner, og står seg godt i den sammenheng. Man får heller ta en diskusjon om landenes bidrag. Man kan selvfølgelig gå langt inn i materien her og snakke om hvor realistisk, ikke realistisk eller praktisk dette er, men for vår del er dette en avvisning på et prinsipielt grunnlag. Jeg må for øvrig få legge til at jeg er enig med representanten Vallersnes i at gjennomføring, innføring og de rent praktiske forhold rundt en slik skattlegging trolig ikke bare vil være vanskelig, men nær sagt umulig.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2005-06-03:
Eg forstod at representanten Jacobsen var skeptisk både til EU-samarbeidet, og til at Norge skulle delta i desse kampgruppene. Når det gjeld samarbeidet innan forsvars- og sikkerheitspolitikken, har fleire her referert til Kofi Annan, som helsar utviklinga av EUs kapasitetar innan forsvars- og sikkerheitspolitikken og framstega som vi gjer saman når det gjeld krisehandtering, som positiv. Kva meiner Jacobsen om Kofi Annans misforståing av det som skjer i Europa? Dessutan høyrde vi kommentaren frå SV om kva dei er imot, men kva for tilgjengelege samarbeidsavtaler med Sverige og Finland er det SV vil komme opp med, der vi kan samarbeide på det militære området? Er det denne, eller er det andre?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2005-06-03:
Eg er ikkje heilt sikker på om representanten Arnstad sa at Finland har varsla at dei vil handle i strid med folkeretten, eller om ho tenkte på eit tilfelle der Tryggingsrådet ikkje var i stand til å gjere eit vedtak, slik det f.eks. var i forhold til Kosovo. Då føreslo Senterpartiet at Norge skulle bidra med styrker, nettopp i ein situasjon der Tryggingsrådet ikkje hadde klart å gjere vedtak. Når det gjeld forholdet mellom FN og EU, har vi tidlegare vore inne på Kofi Annans positive utsegner om dette. Eg vil sitere Kofi Annan vidare, berre for å gjere det heilt klart. Han seier: «Jeg vil at det ikke skal være noen tvil om hvor viktig dette er for FN. EU vil være i stand til å forsyne oss med spesialisert kapasitet som våre store troppebidrag ikke har og dere kan utplassere hurtigere enn vi» – i forhold til EU. FN og Kofi Annan ser altså dette som positivt. Å finne andre land enn Finland og Sverige å samarbeide tett med som vil ha den same oppfatninga av folkeretten som Norge, er vanskeleg, dersom då ikkje representanten Arnstad har fått det for seg at Finland vil handle i strid med folkeretten. Det var vel ikkje det som vart sagt.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2005-06-03:
Representanten Bjørn Jacobsen er i likhet med Fremskrittspartiet skeptisk til EU-styrken her, som vi ser som en pulverisering av ansvarsforhold. Det vil tross alt stort sett være de samme mannskaper som vil bli benyttet både i EU og i NATO. Men jeg vil gjerne høre Jacobsens syn på NATO, som etter det jeg forstår har blitt mer liberalt med årene. Eller mener han Norge står seg best utenfor enhver forsvarsallianse? Jeg merket meg slagordet: Ikke inn i EU og ikke ut av NATO. Men hva vil SV innenfor NATO?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2005-06-03:
Jeg må tilstå at ørene mine ble ganske lange da representanten Arnstad var inne på reservasjonsretten Norge vil ha i forhold til å delta i en konkret operasjon i nordisk sammenheng, i EU-styrken. Det ble vel sagt slik at hun betvilte at man hadde bred nok rygg til å bære den belastningen det ville være å ta et selvstendig standpunkt til å avstå fra å delta i en gitt situasjon, hvis man mente det var feil. Det synes jeg er en ganske dramatisk uttalelse, som vitner om at man ikke har tillit til at Stortinget er i stand til å ivareta landets tarv. Misforstod jeg Arnstad der?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2005-06-03:
Jeg kan heller ikke avstå fra en liten kommentar til Djupedals innlegg. Ganske kort: Djupedals problem må være at han skal trekke med seg venstresidens tradisjonelle løsninger inn i en internasjonal debatt som nå viser en pragmatisk evne til å gå nye veier. Jeg erkjenner egentlig ganske greit at partiene på venstresiden var først på denne banen og begynte å spille med denne ballen. Men de får erkjenne at nå er det flere som er inne på banen, ikke fordi de er tvunget inn på den, men fordi de gjerne vil være med og spille, og de har til dels ballen. Min oppfordring til Djupedal og hans meningsfeller er: Bli nå endelig med fremover på banen, slik at vi sammen kan sette ballen i mål!
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2005-06-03:
Jeg skal ikke la meg friste til å gå inn i den EU-debatten som jeg egentlig oppfattet at Inge Lønning nå veldig unødvendig trakk opp ved å kaste seg inn i debatten på slutten her. La meg komme med et par generelle kommentarer. Jeg deler Inge Lønnings oppfatning av at det er og har vært et bredt flertall om hovedlinjene i norsk forsvars- og sikkerhetspolitikk. Det har det vært helt uavhengig av hva slags regjeringskonstellasjon vi har hatt i dette landet, og det vil det naturligvis også fortsatt bli. Vi kan bare gå tilbake og se på de ulike regjeringene med ulike partier, enten den het Syse-regjering, Bondevik I-regjering eller nå Bondevik II-regjering. For Arbeiderpartiet er det slik at forsvars- og sikkerhetspolitikken naturligvis ikke er noe forhandlingstema. Norge kan utad bare ha én utenrikspolitikk, én sikkerhetspolitikk og én forsvarspolitikk. Jeg har da heller ikke oppfattet dette som noe problem. Arbeiderpartiet og Senterpartiet er helt enige om NATO, vi er helt enige om FN. SV og Arbeiderpartiet er naturligvis helt enige om FN, og SV sier at de aksepterer vårt NATO-medlemskap. Når det gjelder dagens vedtak, vil det naturligvis stå fast, helt uavhengig av hva slags regjeringskonstellasjon vi har. Det vil være avhengig av om vi har et flertall i denne salen som fortsatt mener at vi skal delta i EUs innsatsstyrker. Denne enigheten, som også er veldig bred når det gjelder forsvarspolitikk og omformingen av det norske forsvaret tilpasset nye trusler, som også resten av Europa driver med, er det selvfølgelig også et flertall som vil stå fast ved helt uavhengig av kommende regjeringskonstellasjoner.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-06-03:
Jeg tror jeg her vil peke på innlegget til Morten Høglund, som presiserte at vi må forholde oss til den faktiske virkelighet. Den faktiske virkelighet er at EU har valgt å opprette et tett forsvarspolitisk samarbeid, og at EU har valgt å ha forsvarspolitiske ambisjoner. Når det er utgangspunktet og virkeligheten, er jeg også helt enig med Morten Høglund i at da må vi forholde oss til denne virkeligheten, og at disse EU-stridsgruppene er et godt eksempel på ting vi bør samarbeide med EU om. Men det jeg selvsagt også er enig med representanten Width i, er at man må unngå å bygge opp konkurrerende strukturer og dermed bruke ressurser på en ikke-effektiv måte. Det er viktig at EU og NATO blir komplementære organisasjoner. Nettopp det at 19 EU-land også er NATO-land, gjør meg trygg på at dette vil være mulig å få til.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-06-03:
I en gitt situasjon der Norge skulle ha behov for unnsetning fra våre allierte, vil tiden være en viktig faktor. Det at det faktisk da er forhåndslagret utstyr i Norge som kan brukes i en slik unnsetningssituasjon, er avgjørende viktig. Det er helt riktig, som flere har vært inne på, at det ikke lenger er den samme trusselen om invasjon fra øst. Men det er andre trusselscenarioer som Forsvaret i Norge skal være i stand til å møte – noen ganger alene, noen ganger med assistanse fra allierte. Men skal våre allierte være i stand til å komme oss til unnsetning, er det også en annen forutsetning, nemlig at vi faktisk har trent og øvd sammen i våre nordlige områder. Det blir også enklere og billigere for våre allierte hvis det finnes forhåndslagret materiell her. Det siste er at vi også har en ambisjon som medlem av NATO og som en sterk støttespiller i FN om å kunne hjelpe globalt. Det framskutte, lagrede utstyret kan også brukes globalt, og Marit Nybakk var selv inne på eksempler som tsunamikatastrofen eller en NATO-operasjon.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-06-03:
Jeg ser på ingen måte satsing på det norske forsvaret og på Norges evne til å kunne bistå i operasjoner ute som å være i motstrid til norsk tradisjonell utviklingsbistand. Tvert imot vil jeg si at begge disse måtene å assistere et land på er viktige, og de supplerer hverandre. Det ser vi i Afghanistan. Det er svært viktig at man får bygd ut både infrastruktur og andre typer sivile institusjoner parallelt med den militære tilstedeværelsen. Det er en grunn til at det er færre styrker direkte under FN-ledelse. Det er den grunnen FNs generalsekretær tar fatt i når han i sin rapport av 15. desember 2004 klargjør at vi trenger flere styrker i regionale organisasjoner som kan virke med FN-mandat, fordi FN i mange tilfeller verken vil ha kapasitet eller evne til å lede den type komplekse organisasjoner. Derfor spørres det ikke om hvilken operasjon FN selv utfører. Det som er viktig, er at mandatet er klart, og at man også ved å bruke NATO og EU kan støtte FNs intensjoner.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-06-03:
Jeg konstaterer at Senterpartiet fortsatt framholder at denne avtalen med EU er grunnlovsstridig. Dernest brukes det som argument for å kunne reforhandle avtalen at deler av EU har sagt nei til sin grunnlovstraktat. Derfor er det behov for å understreke at EUs Battle Groups ikke er nedfelt i EUs grunnlovstraktat. EUs Battle Groups er vedtatt tidligere og uavhengig av det, så stridsgruppene til EU ligger fast. Det er noe EU er enige om. Derfor kan man ikke bruke grunnlovstraktaten som begrunnelse for å reforhandle den brede enighet dette stortinget har markert i dag, om det skulle bli et annet regjeringsalternativ til høsten. Jeg synes det har vært gitt svært klare signaler fra Arbeiderpartiet om at det vi her i dag gir tilslutning til, ligger fast. Men jeg er meget bekymret over de signalene som kommer fra Senterpartiet til samme sak. Så til et annet punkt. Marit Arnstad har i flere innlegg brukt betegnelsen at Regjeringen har kjørt Forsvarets økonomi i senk. Er det én ting denne regjeringen har gjort, også i et bredt forsvarsforlik med Arbeiderpartiet, så er det å restrukturere Forsvaret for å unngå at Forsvaret går konkurs. Også her har vi et bredt forlik mellom Regjeringen og Arbeiderpartiet, og også her har Arbeiderpartiet sagt klart at dette forsvarsforliket, som gjelder ut 2008, står de fast på. Jeg vil også si at vi er inne i det siste året av den første fireårsperioden for et slikt forlik. Senterpartiets syn var våren 2001, da det forliket vi nå er inne i, ble inngått, at de ville ha en raskere nedbygging av støttestrukturen enn det som faktisk Arbeiderpartiet og regjeringspartiene gikk inn for. Derfor vil jeg bare konstatere, som Venstres hovedtaler var inne på i dag, at hvis man er bekymret for Forsvarets økonomi, er det en underlig løsning å ta med seg SV inn i regjering – SV, som hvert år har kuttet 3–5 milliarder kr i forsvarsbudsjettet. Jeg er enig i at dette ikke skulle være en økonomidebatt, men med de svært mangelfulle påstander som har blitt framsatt, ble det behov for å svare. Jeg kunne gjerne tenke meg å få en forsikring fra Senterpartiet og SV om at de også vil legge det forsvarspolitiske forliket mellom Regjeringen og Arbeiderpartiet til grunn i et eventuelt regjeringsalternativ i neste periode.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2005-06-03:
Jeg synes det høres merkelig ut at SV er så fornøyd med den innsatsen som ISAF gjør i Afghanistan, men ikke har noen tro på hva norske militære styrker kan bidra med når det gjelder Irak. Jeg må jo spørre tilbake: Hvordan kan SV sitte på et stort, åpent debattmøte her i Oslo, ved sin leder, og forklare hvorfor SV er for opplæring av irakiske styrker på norsk jord, men mot opplæring av irakiske offiserer hvis det skulle skje på irakisk jord? Hvorfor ble dette standpunktet endret i full fart, slik at man plutselig ble imot opplæring både på irakisk jord og på norsk jord? Det var en kollbøtte som det var veldig vanskelig for andre enn dem som er kjent internt i SV, å forstå. Jeg forstår det fortsatt ikke. Hvorfor er det ikke viktig å satse på at irakiske offiserer skal få den opplæringen de nå så sårt trenger, i en situasjon hvor landet er i full krise?
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2005-06-03:
Jeg har særlig bitt meg merke i noe NATOs tidligere generalsekretær sa før aksjonene i Kosovo. Robertson hadde da bruk for ca. 40 000 menn og kvinner i uniform. Det var ikke lett å få til, sa Robertson, til tross for at Europa samlet hadde nær 2 millioner mennesker i forsvaret. Dette viser at det gamle invasjonsforsvaret ikke var klart for internasjonale oppgaver. Norge har de senere årene fått mye skryt for den raske og effektive moderniseringen av Forsvaret som er gjennomført. Forsvarsministeren redegjorde for at Norge har tilbudt kapasiteter til innsatsstyrken i EU innen transportledelse og sanitet, og at disse bidragene kommer i tillegg til stabspersonell i ledelsesfunksjoner. Bidraget det er snakk om, utgjør en ramme på opptil 150 personer. Jeg tror vi skal være så ærlige å si at den tidligere strukturen i det norske forsvaret ikke skilte seg vesentlig fra de europeiske. Vårt forsvar har heller ikke tradisjonelt vært det mest operative. Grunnen var at vi ventet og forberedte oss på et angrep som ikke kom – heldigvis. Det er derfor svært gledelig at de bidrag som Forsvaret nå kan avstå til EUs innsatsstyrker, kan tas fra den strukturen som Stortinget allerede har sluttet seg til. Statsråden la i går vekt på at Norge er i ferd med å få en økt andel deployerbare styrker, og at disse styrkene hurtig kan settes inn både nasjonalt og i utlandet. Jeg vil understreke at det for utenforstående kanskje kan virke som om Norge har soldater i overflod, siden vi kan bidra med mannskaper i reaksjonsstyrker som NATO Response Force og den nordiske innsatsstyrken. Til en viss grad er dette «Tordenskiolds soldater», og slik er det over hele Europa. Styrker som i én situasjon kan ha på seg ett militært hodeplagg, kan i neste situasjon ha på seg et annet hodeplagg. Vi melder altså inn de samme styrkene til flere ulike internasjonale innsatsstyrker. I dette arbeidet er det svært viktig at det ikke utarbeides overlappende strukturer og styrker. Det må derfor arbeides for at EU og NATO ikke gjør unødvendig dobbeltarbeid. Det er gledelig at det norske forsvaret faktisk kan påta seg internasjonale forpliktelser av denne typen. Statsråden la da også vekt på at den norske deltakelsen i EUs innsatsstyrker ikke medfører konsekvenser for organiseringen av vår forsvarsstruktur og tilliggende kapasiteter. Ikke alle nordiske land er med i den nordiske EU-innsatsstyrken. Danmark er et land som har reservert seg fra deltakelse i EUs forsvarspolitiske samarbeid. Personlig skulle jeg ønske at Danmark var med, fordi det er EUs dynamiske arbeid på det forsvarspolitiske feltet som de siste årene har vært selve motoren i den europeiske sikkerhetsutviklingen. Det kan se ut til at Europa i større og større grad snakker seg sammen i forsvarssaker i EU, for så å fremme de samme synspunktene i NATOs organer. Det vil jeg kalle en politisk utfordring for et lite NATO-land, som er henvist til EUs pressekonferanser for å få vite hva som skjer. Deltakelse i EUs innsatsstyrke kan kanskje også være et bidrag til å rette på dette.
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2005-06-03:
Heller ikke året 2004 har vært et hvileår for NATO. Det er sikkert noen som stiller seg spørsmålet om ikke NATO snart skal ta et hvileskjær. Jeg er ikke blant dem. For meg er det klart at så lenge NATO endrer seg, er det håp for organisasjonen. Da kan den fortsette tilpassingen til nye oppgaver, samtidig som den forblir en sikkerhetspolitisk relevant organisasjon. I dag har vi også diskutert EUs stridsgrupper, en del av den forsvarspolitiske utviklingen i EU. Men det er ikke alle NATO-medlemmer som er medlem av EU, for flankelandene i NATO, Tyrkia og Norge, er ikke medlemmer i EU. Det er derfor av stor viktighet at NATO forblir en relevant sikkerhetspolitisk organisasjon – kanskje spesielt for Norge, ettersom det kan se ut som Tyrkia i alle fall begynner forhandlinger om medlemskap før Norge. Utvidelsen av EU skjedde fra 1. mai 2004. Om lag en måned tidligere ble NATO utvidet med Estland, Latvia, Litauen, Slovenia, Slovakia, Romania og Bulgaria. Det er våre nye allierte, og det er klart at utvidelsen av NATO markerer et sikkerhetspolitisk tidsskille. Tidsskiller av denne dimensjonen har det ikke vært for mange av i min tid i forsvarspolitikken. NATO består, men en av utfordringene som NATO står overfor, er den gamle transatlantiske spenningen. Jeg har i seks år møtt i NATOs parlamentariske forsamling, en forsamling som utenriksministeren kjenner meget godt, og fulgt USAs interesse for NATO. Etter min vurdering var interessen dalende og nådde vel bunnen under Irak-krisen. Det var koalisjon med enkeltland som gjaldt. Jeg tror krigen i Irak har lært USA at i enhver internasjonal konflikt er det viktig å ha oppbakking fra sine venner. På NATOs møte i Slovenia, som ble avsluttet tirsdag, var delegasjonen fra USA bemerkelsesverdig stor, seks senatorer og full kvote fra kongressen – meget bra. En annen utfordring, som vi også kjenner til fra vårt eget land har sammenheng med transformasjonen av NATOs samlede militære styrker for at de skal bli et relevant redskap i kampen mot de nye utfordringene. Det er store teknologiske forskjeller mellom NATO-landene, og det er foretatt store feilinvesteringer. Det er viktig at vi nå ser materialinvestering i en europeisk-amerikansk sammenheng. Det er derfor gledelig at det nå arbeides aktivt fra Regjeringens side for at Norge kan være med i EUs organ for forsvarsmateriell – European Defense Agency. Geografi har alltid vært et viktig element for NATO. Men en faktor i NATOs utvikling er at NATOs militære operasjoner og søkelyset ikke lenger er rettet mot nordområdene. Det er kanskje heller ikke militærmakt som trengs i nord, men politiske venner i demokratiske organisasjoner. Derfor trenger vi fremdeles NATO.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 2005-06-03:
Det har vore mange innslag om EU på nyheitssendingane dei siste dagane. Ikkje alle innslaga har teke opp Noreg sitt forhold til Den europeiske unionen; dei har heller fokusert på den politiske utviklinga i EU, ei utvikling som Noreg dessverre, etter mi meining, ikkje kan påverka i vesentleg grad. Men noko kan norske styresmakter påverka, og eitt av områda, som t.d. Noreg si deltaking i ein nordisk EU-innsatsstyrke, er eit felt der Stortinget bestemmer. Vi lever i eit fredeleg hjørne av Europa, men verda er ikkje utan politiske utfordringar. Nokre av dei internasjonale utfordringane har i seg eit element av militær karakter, fordi situasjonen utan bruk av militære styrkar kunne utvikla seg til noko som var mykje verre. Dette er noko som opptek FN sin generalsekretær, Kofi Annan, og eg er glad for at forsvarsministeren i gårsdagens innlegg la stor vekt på kva FN sitt syn på EU sine innsatsstyrkar er, for det er ei kjensgjerning at det er mangel på militære styrkar som raskt kan setjast inn ved behov. Dette var noko Kofi Annan peikte på i sin rapport til FNs generalforsamling av 21. mars. Det er faktisk akkurat på dette punktet militære styrkar kan utgjera eit viktig element i å gjera verda til ein betre stad. I den omtalte rapporten peiker Annan på at EU sine innsatsstyrkar vil vera eit viktig supplement til FN sitt arbeid innan fredsbevaring. I norsk utanrikspolitikk er FN viktig også på eit anna felt, og det er som legitimeringsgrunnlag for norske militære utanlandsoperasjonar. Eg har bite meg merke i at dette også er godt grunngjeve i den innleiinga forsvarsministeren hadde i går. Bruk av EUs innsatsstyrkar kan legitimerast på tre måtar: folkerettsleg forankring gjennom eit mandat frå FNs tryggleiksråd, folkerettsleg forankring gjennom samtykke frå partane eller folkerettsleg forankring gjennom retten til sjølvforsvar etter artikkel 51 i FN-pakta. Noreg sitt forhold til Europa er komplekst. Likevel er det ei svært uheldig utvikling om det politiske miljøet i alle saker som kan relaterast til Europa og EU, deler seg etter klassisk ja-nei mønster. Dette hindrar oss i å nå fram til den verkelege intensjonen i nokre saker. I denne saka er intensjonen å bidra til å løysa politiske utfordringar som ikkje kan løysast med ord åleine. Eg er glad for at Arbeidarpartiet sitt landsmøte – med overveldande fleirtal – stemte ned eit forslag som gjekk ut på ikkje å ha norsk deltaking i EU sine innsatsstyrkar. Det nordiske samarbeidet i denne saka er svært positivt og nesten grunn nok åleine til å slutta seg til. Dei fleste av våre europeiske allierte deltek også i desse innsatsstyrkane, og det er verdt å merka seg at ein av grunnane til at så mange NATO-land ynskjer å delta, er at deltakinga er med på å vidareutvikla den militære evna til å operera saman. At norske militære kan samhandla med våre allierte, er også viktig for at NATO skal fungera som ein militær organisasjon. Eg trur at eit velfungerande NATO så absolutt er i vår interesse, ikkje minst sett i lys av den utviklinga som vi ser i våre nordområde.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2005-06-03:
Det er mulig at Senterpartiet ikke har full oversikt over alt Regjeringa bedriver på dette området, men vi kjenner utmerket godt til de planene som foreligger for møter her i Oslo 22. og 23. juni. Så vi følger noe med, også vi. Utfordringen i denne saken er å komme dit hen at det tas politisk lederskap i forhold til disse spørsmålene. Jeg tror ikke det holder å kjøre møter, konsultasjoner, på embetsnivå på dette feltet. Her må det til et politisk grep fra toppen av systemet for at man skal komme videre. Det trengs en ledestjerne, og den ledestjernen er det ikke mulig for et embetsverk å ta. De funksjonene må utspilles av de politiske lederne, og det er det jeg savner – det politiske engasjementet, det politiske engasjementet som er tydelig nasjonalt, men som definitivt også er tydelig internasjonalt.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2005-06-03:
Jeg syns det er ganske fantastisk at dette er det mest engasjerte innlegget som jeg har hørt fra utenriksminister Petersen i løpet av de siste fire årene her på Stortinget. Jeg har aldri hørt et så glødende innlegg, med virkelig engasjement, futt og klem, som dette innlegget, når han utfordrer andre. Det er helt fantastisk. Vi har i disse fire årene hatt en utenriksminister som har brukt all sin tid på å forenkle, formulere i vage vendinger, tåkelegge og skape uklarhet. Og nå – når vi diskuterer årsrapporten for NATO – er det vi skal ha den store, breie og svingende utenrikspolitiske debatten! Dette er helt oppsiktsvekkende. Jeg skulle gjerne sett at vi hadde hatt de levende utenrikspolitiske debattene i denne salen over fire år. Det hadde vi hatt mulighet til med en utenriksminister som hadde vært villig til å legge ting på bordet, til å ta opp de vanskelige og komplekse utfordringene, men det har vi altså ikke sett en eneste gang. Og nå er det altså i forbindelse med årsrapporten for NATO at vi skal diskutere dette.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2005-06-03:
Jeg hadde tenkt å bruke dette innlegget til å markedsføre Kristelig Folkepartis program. Men jeg ble litt usikker etter det innlegget som nettopp ble holdt, for i Kristelig Folkepartis program for perioden 2001–2005 sies det: «I denne sammenheng» – det henviser til noe som står foran, men så kommer det viktige – «bør en avgift på internasjonale kapitaloverføringer(Tobin-avgift) utredes som et aktuelt alternativ.» (Tobin-avgift) Det står det i Kristelig Folkepartis program for perioden 2001–2005. Man vil altså ha utredet Tobin-avgift som et aktuelt alternativ. Jeg må si at jeg har vel sjelden hørt et parti som så skarpt har tatt avstand fra sin egen programformulering som det som nå ble gjort i Kristelig Folkepartis innlegg. Derfor kan jeg vel ikke gjøre det jeg i utgangspunktet hadde tenkt, nemlig å drive denne aktive markedsføringa av partiets programformulering. Da overrasker det vel kanskje ikke at partiet skarpt tar avstand fra det som står i deres eget program, for i innstillinga til den saken vi behandler nå, skriver komiteens medlemmer fra Kristelig Folkeparti, sammen med medlemmene fra Høyre, at man har «vært skeptisk til teknisk ugjennomførbare og politisk urealistiske forslag som valutaavgifter(tobinskatten) (tobinskatten) Vi har jo sett allerede i denne innstillinga at Kristelig Folkeparti tar avstand fra sitt eget program, men jeg må si at jeg er overrasket over det innlegget som nå nettopp ble holdt. Det kunne vært interessant å ha visst mer om hvorfor Kristelig Folkeparti er blitt uenig med seg sjøl. Under behandlinga av St.meld. nr. 35 for 2003–2004, Felles kamp mot fattigdom, var komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, «opptatt av en større grad av omfordeling, og at det derfor er naturlig å søke etter nye finansieringskilder som kan bidra både til å utjevne forskjeller mellom fattige og rike, og å styrke FN og andre globale institusjoner finansielt». Som vi vet, er det to forskjellige ting å være opptatt av noe og å ville gjøre noe. Kristelig Folkeparti gikk derfor imot følgende forslag fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet: «Stortinget ber Regjeringen om å utrede alternative former for global beskatning til inntekt for FN-systemet.» Under behandlinga av globaliseringsmeldinga – St.meld. nr. 19 for 2002-2003 – ønsket også alle partiene, bortsett fra Fremskrittspartiet, å vurdere karbonskatt og andre internasjonale miljøavgifter, men det var kun Senterpartiet, Arbeiderpartiet og SV som gikk et skritt lenger og lanserte globale beskatningsmåter som en måte å finansiere FN-arbeidet på. Tobin-skatten trekkes jo ofte fram i denne sammenhengen. Også dette forslaget gikk Kristelig Folkeparti imot. Poenget mitt er at vi skulle så gjerne ha hatt Kristelig Folkeparti med i disse spørsmålene. Vi skulle så gjerne ha sett at Kristelig Folkeparti hadde fulgt opp sin programformulering, for sånn som sitsen nå er i Stortinget, ville det nemlig ha gjort forskjellen i forhold til om vi skal komme videre i dette arbeidet.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2005-06-03:
Det lå ingen ubetinget begeistring i presidentens omtale av denne prosessen, men det tar jeg til etterretning. Kunnskap om grunnloven har vært viktig i forbindelse med folkeavstemningene i Frankrike og i Nederland. Man har hatt en opplyst debatt, og man har hatt oversatte tekster av grunnloven. Det har vi som kjent ikke i Norge – Regjeringa vil ikke oversette grunnloven til norsk – så jeg må forholde meg til dansk tekst. Det skulle vi vel greie, men det er derfor det høres litt pussig ut. Jeg må få kommentere dette at utenriksministeren sier at når det gjelder sysselsettingspolitikk, arbeidsmarkedspolitikk og sosialpolitikk, vil ikke EU gå videre med sine ambisjoner om å skape felles politikk. Det står altså i grunnloven når det gjelder sysselsettingspolitikken: «Unionen træffer foranstaltninger med henblik på at sikre samordning af medlemsstaternes beskæftigelsespolitikker, navnlig ved at fastlægge retningslinjer for disse politikker.» Det står videre: «Unionen kan tage initiativer med henblik på at sikre samordning af medlemsstaternes social- og arbejdsmarkedspolitik.» Man kan da ikke være i tvil om at dette betyr en utvikling i retning av samordning og felles politikk på disse områdene. Unionen kan altså treffe foranstaltninger, som det står, med henblikk på å få dette til. Da jeg var i Frankrike nylig, var et av de momentene som var framme, at denne EU-grunnloven er meget uklar. Det ble sågar sagt at det å undertegne på denne grunnloven, er som å undertegne på et blankt ark. Det har man sjølsagt rett i, for det står jo også i grunnloven: «Medlemsstaterne udøver deres kompetence, i det omfang Unionen ikke har udøvet sin eller opphørt med at udøve den.» I tillegg står det at «EU-loven står over nasjonale lover». Jeg må jo med dette utgangspunktet, ikke minst fordi det står at medlemsstatene utøver sin kompetanse i den grad unionen ikke har utøvet den, si at det er ganske oppsiktsvekkende at utenriksministeren sier at dette kun representerer en konsolideringstraktat, i den forstand at her slår man alle dører opp for videre integrering på alle de områdene som omtales i grunnloven. Det kan ikke være noen tvil om at denne grunnloven representerer noe nytt, og det er jo også det franske og nederlandske velgere har forstått. De sier at her ligger det et substansielt innhold som de har valgt å si nei til.(Presidenten klubber.) Hvis vi skulle ha tolket dette nei-et på noen annen måte …(Presidenten klubber igjen.) (Presidenten klubber.) (Presidenten klubber igjen.)
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2005-06-03:
: Dette har vært en litt underlig forestilling, det er riktig. Men la meg få prøve å oppsummere litt. Det jeg i hvert fall har fått ut av denne debatten, er at ja-sida ikke har vilje til å gå inn i substansen knyttet til grunnloven. Det går det sjølsagt an å forstå, i lys av det som har skjedd de siste dagene både i Nederland og i Frankrike, men det er jo trist hvis man er opptatt av at vi skal ha en opplyst EU-debatt i Norge. Det er faktisk sånn at regjeringspartiet Høyre sier at de vil ha en EU-debatt, en medlemskapsdebatt, i neste stortingsperiode, og det er jo da underlig at man ikke er villig til å gå inn i denne tematikken på et tidspunkt hvor dette virkelig er et av de store spørsmålene på den europeiske dagsordenen. Vi må bare konstatere at ja-sida ikke har vilje til å gå inn og drøfte substans, innhold, i dette som nå virkelig setter Europa i fyr og flamme. Jeg kan vanskelig forstå denne manglende viljen til å gå inn i substansen som noe annet enn at ja-sida til enhver tid er for det EU som eksisterer, helt uavhengig av hvilken retning dette prosjektet tar. Så må jeg si at jeg syns det er litt oppsiktsvekkende at SVs Bjørn Jacobsen allerede har lagt grunnloven død – det har en vel knapt bestemt seg for i EU-systemet. All den erfaringen vi har fra prosesser i EU hvor folk har vært kritiske, hvor folk har sagt nei, er at prosjektet går videre uansett. Det snubler og går i samme retning. Man finner en vei rundt den folkelige motstanden. Vi så det ved Maastricht-traktaten, da danskene sa nei i 1992. Man fikk sine fire unntak, men prosjektet rullet videre helt uavhengig av det. Vi så det da Nederland sa nei til Nice-traktaten, da ble de bare tvunget til å stemme én gang til året etter. Prosjektet gikk sin gang, utviklingen var den samme, retningen var den samme. Så den erfaringen vi har med EU-systemet, er at dette systemet har en eventyrlig evne til glatt å overse den folkelige motstanden. Derfor tror jeg vi gjør klokt i å erkjenne at det som mest sannsynlig kommer til å bli konsekvensen av den folkelige motstanden vi har sett nå i Europa, er at prosjektet går videre, det snubler videre.
Jan Petersen (Høyre), 2005-06-03:
Det er ikke så mye å legge til i denne debatten, fordi debatten har dekket det som er hovedpoengene, nemlig at vi hadde høyere ambisjoner for dette avtaleverket enn det som rent faktisk ble resultatet. Som det fremgår av papirene, som også ligger vedlagt innstillingen, har vi sondert mulighetene for å få til et totalforbud. Det fikk vi ikke til, men det betyr ikke at vi ikke skal sette pris på det som var mulig å oppnå, og som vi i dag har fremlagt for Stortinget til godkjennelse, og som blir godkjent. Det betyr ikke at vi på noen måte er fornøyd. Som også Lars Rise gav uttrykk for, har vi invitert de interesserte parter til en samtale om hvordan vi skal komme videre, senere i denne måneden. På denne bakgrunn virker Åslaug Hagas utspill litt pussig, men det er mulig hun ikke har fått anledning til å studere det materialet som er fremlagt.