Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-06-01:
Spørsmålet om det bør vedtas en egen lov for å beskytte den retten arbeidstaker skal ha både til å være organisert og til å velge fritt hvor man vil være organisert, samt verne retten til å være uorganisert, har vært reist i Stortinget både i 1959, i 1983, i 1998 og nå i 1999. Det var denne gangen forbundet med et visst håp om endelig å få lovfestet denne prinsipielt meget viktige retten for den enkelte arbeidstaker til å være organisert, men også den like viktige retten til å være uorganisert i et arbeidsforhold. På bakgrunn av at det ved tilsettelse ved enkelte bedrifter kreves at man skal være faglig organisert i tilslutning til LO, samtidig som en del arbeidstakere føler et utilbørlig press for å la seg organisere, er det god grunn til å reise tvil om det finnes reell organisasjonsfrihet i Norge i dag. Kommunalkomiteen som i denne forbindelse har hatt til behandling dette lovforslaget om å sikre retten både til å være organisert og retten til ikke å være organisert, har behandlet denne saken på en måte som jeg er dypt skuffet over. Under behandlingen av dette lovforslaget i kommunalkomiteen viste det seg at flertallet, bestående selvfølgelig av Arbeiderpartiet og SV, men merkelig nok også av Senterpartiet og Kristelig Folkeparti, mente at dette lovforslaget var unødvendig. Dermed avviste man, får man vel si, nok en gang et slikt lovforslag. Dette flertallet begrunnet sitt syn med at den reelle organisasjonsfriheten allerede er sikret gjennom at Norge nå har tatt inn i norsk rett både Den europeiske menneskerettskonvensjonen og to FN-konvensjoner om henholdsvis økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter og om sivile og politiske rettigheter. Hele avgjørelsesgrunnlaget til flertallet er følgelig utelukkende basert på at disse tre nevnte konvensjonenes innhold skal kunne sikre den reelle organisasjonsfriheten for norske arbeidstakere. Samtidig er det også svært uklart hva man legger i begrepet «reell organisasjonsfrihet» i de enkelte partiene, iallfall slik jeg oppfatter det, og slik jeg fikk inntrykk av i replikkordskiftet. Selvfølgelig vil det ikke være noe poeng i å vedta en egen norsk lov for noe som allerede er sikret gjennom internasjonale konvensjoner, men i disse konvensjonene som det henvises til, finnes det etter min og manges mening slett ingen formuleringer som klart og entydig beskytter alle sider ved organisasjonsfriheten. Den negative organisasjonsfriheten, altså retten til å være uorganisert, synes ikke å være særlig godt beskyttet gjennom disse konvensjonene. Og nettopp det å gi retten til å være uorganisert et betryggende rettsvern var et viktig poeng ved dette lovforslaget, som flertallet nå velger å avvise. Det hersker altså til dels stor uenighet om hvorvidt disse konvensjonene virkelig gir alle sider ved organisasjonsfriheten en fullgod beskyttelse, slik komiteflertallet hevder de legger til grunn i sine merknader. Men la oss først seg på hva hver av disse tre konvensjonene, som det hele tiden henvises til, sier om organisasjonsfriheten. I Den europeiske menneskerettskonvensjonens artikkel 11 står det at det skal være «forsamlings- og foreningsfrihet». I Den internasjonale konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter står det i artikkel 8 at man kan «slutte seg til fagforeninger» etter eget valg. Og i Den internasjonale konvensjonen om politiske og sivile rettigheter står det i artikkel 22 at det er «rett til foreningsfrihet». Og det er faktisk alt som står i disse så omtalte konvensjonene om den nevnte organisasjonsfriheten. Disse tre konvensjonene inneholder altså ikke ett eneste klart ord om retten til å være uorganisert, men allikevel mener komiteen at disse konvensjonene gir et så godt vern også av den negative organisasjonsretten at et eget lovforslag er helt unødvendig! Dette er etter mitt syn meget betenkelig. At disse konvensjonene er syltynne hva retten til å være uorganisert angår, bekreftes da også av departementet, som i Ot. prp. nr. 3 om menneskerettsloven skriver: «Ingen av de tre konvensjonene inneholder uttrykkelige bestemmelser om at man skal ha en rett til ikke å slutte seg til foreninger». Og vi har heller ikke meg bekjent foreløpig noen rettsavgjørelse fra norske domstoler som fortolker disse konvensjonene, men av rettsavgjørelser fra andre land går det fram at når det gjelder retten til å være uorganisert, er ikke den særlig beskyttet i disse konvensjonene. Den europeiske menneskerettighetsdomstolen uttrykker at plikten til å slutte seg til en bestemt fagforening er ikke alltid i strid med konvensjonene. Fra Danmark har jeg fått tak i en rettsutskrift fra Vestre Landsret fra 18. november 1998, der det ble slått fast at det var lovlig å avskjedige en arbeidstaker fordi denne motsatte seg å være organisert i LO. Og nettopp Danmark har inkorporert de samme konvensjonene siden 1992 som flertallet i komiteen viser til, men avskjedigelsen av denne danske arbeidstakeren var allikevel ikke i strid med disse konvensjonene, mente dansk rett. Dette virker lite betryggende. Forventer komiteens flertall, iallfall Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, at norsk rett vil se annerledes på dette enn dansk rett? Det er derfor flere gode grunner for å hevde at det er et markert behov for en egen lov som klart og entydig sikrer den hele og fulle organisasjonsfriheten – både den positive og, like viktig, den negative organisasjonsretten. La meg også i den anledning få referere til den gjeldende hovedavtalen mellom LO og SamFo – Samvirkefortakenes Forhandlingsorganisasjon. Det står følgelig i § 2-1 om organisasjonsplikt: «Arbeidstakere ansatt i bedrifter som er tilmeldt SamFo skal være faglig organisert i tilslutning til LO. Ved ansettelse skal vedkommende arbeidstaker gjøres oppmerksom på at dette er et vilkår for å være ansatt.» Dette er jo et vitnesbyrd om at den frie organisasjonsrett slett ikke er så reell i Norge som flere tror, eller prøver å gi inntrykk av, for da hadde vel disse klausulene, som gir anledning til organisasjonstvang, vært kjent ulovlige. Disse organisasjonspliktklausulene gjør det altså mulig å tvinge arbeidstakere inn i en organisasjon som LO. En svært betenkelig side ved dette er at LO som kjent fører en klar politisk linje som man må kunne anta at flere av arbeidstakerne som blir tvangsorganisert, ikke nødvendigvis er så enig i. Er det ikke en helt åpenbar menneskerett å få slippe å være medlem i en organisasjon som har et samfunnssyn man selv måtte være dypt uenig i? Men i Norge er altså dette akseptert, i fravær av en lov som sikrer disse elementære rettigheter for enkeltmennesket. Er systemet med organisasjonsplikt i arbeidslivet virkelig en form for organisasjonsforhold som regjeringspartiene kan slutte opp om? La meg stille et spørsmål til Kristelig Folkeparti: Er det greit for Kristelig Folkeparti at en Kristelig Folkeparti-velger tvinges til å la seg organisere i LO og dermed på en måte må gi sin støtte til arbeidstakerorganisasjonen LO, som står for en ganske annen politisk linje i viktige samfunnsspørsmål enn det denne Kristelig Folkeparti-velgeren måtte stå for? Er dette organisasjonsfrihet slik Kristelig Folkeparti ser det? Videre bør en også merke seg at LO i et brev av 5. mai 1997 hevder at LO ikke under noen omstendighet kan akseptere en lovfesting av den negative organisasjonsretten. LO ønsker altså fortsatt å kunne beholde mulighetene til å tvinge folk inn i et organisasjonsforhold. Dette er neppe i tråd med den gode demokratiske ånd vi liker å hylle i dette landet. Dersom konvensjonene skal sikre også den negative organisasjonsfriheten, slik både Arbeiderpartiet og regjeringspartiene i innstillingen hevder de gjør, er det da slik at LO ved disse organisasjonspliktklausulene tramper på de helt grunnleggende menneskerettighetene, som nettopp konvensjonene skal ivareta? Videre står det i arbeidsmiljøloven § 55 A – den såkalte antidiskrimineringsparagrafen – at det ved ansettelse er forbudt å stille spørsmål om man er medlem i en arbeids- eller lønnstakerorganisasjon. Men når det er forbud mot å spørre etter opplysninger om organisasjonsforhold, hvordan er det mulig å legge helt avgjørende vekt på de samme organisasjonsforhold ved at man kan stille som kriterium for ansettelse at man lar seg organisere i LO? Burde ikke også denne organisasjonstvangen vært like forbudt? Konklusjonen er at denne saken inneholder så mange spørsmål, så mange åpenbare urimeligheter, så mange uklarheter og så mange betenkelige sider at bare en egen lov kunne ryddet skikkelig opp i alle disse forholdene. Det er derfor med den største beklagelse jeg må konstatere at ikke regjeringspartiene var villig til å støtte dette meget viktige lovforslaget, som dreier seg om de mest elementære krav og rettigheter for den vanlige arbeidsmann og den vanlige arbeidskvinne i dette land. Jeg er som sagt skuffet over Kristelig Folkeparti og Senterpartiet i denne saken. Hvordan var det egentlig mulig å trekke den støtten vi trodde disse partiene ville gi til dette lovforslaget? Det vil forhåpentligvis disse partiene selv kunne svare på. Jeg vil avslutningsvis få ta opp de forslag som er inntatt i innstillingen.