Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-12-14:
En av de viktigste oppgavene for det offentlige er å sikre hele befolkningen trygghet for behandling ved sykdom, og nødvendig sikkerhet og trygghet i alderdommen. Folk skal føle seg trygg på at helse-, pleie- og omsorgstjenestene er av høy kvalitet, at de er tilgjengelige, og at man får dem når det trengs. Det behøver ikke å bety at det offentlige må stå for driften alene. Det må også være rom for at private aktører kan konkurrere om å bygge ut og drive både sykehjem og omsorgsboliger på vegne av det offentlige. Det viktigste er ikke hvem som eier og driver, men at det offentlige betaler, og at tilbudet er av høy kvalitet. Det vil kunne gi bedre helse- og omsorgstjenester og en bedre utnyttelse av de økonomiske og menneskelige ressursene. En eventuell innsparing kan settes inn i enda flere og bedre tjenester. Vi har i lang tid sett eksempler på at dagens organisering av helsevesenet ikke fungerer godt nok. Ved delt ansvar mellom ulike forvaltningsnivåer ligger det åpent for spill og ansvarsfraskrivelse, slik vi har sett de siste ukene med hensyn til sykehusenes budsjettunderskudd. Helseministeren skyldte på fylkene, og KS skyldte på helseministeren. Dette illustrerer det flere offentlige utredninger og Høyre har påpekt gang på gang, år etter år, som et av hovedproblemene innen helsevesenet. Delt ansvar mellom forvaltningsnivåene fører til ansvarsfraskrivelse og spill mellom stat og kommune. Det svekker pasientenes rettigheter. Ansvaret må, slik representanten Høegh påpekte, plasseres der det hører hjemme – hos Regjeringen og Stortinget. Pasientene vil være tjent med at staten tar ansvaret for sykehusene. Dette statlige ansvaret må kombineres med lokal frihet gjennom fristilte sykehus. Innsatsstyrt finansiering og fritt sykehusvalg har gitt sykehusene store utfordringer og muligheter. Men de må få større frihet til å drive uten unødvendig politisk overstyring. Men dette løser ikke alle problemene. Det påligger også lederne av sykehusene et ansvar for å gripe fatt i de åpenbare ledelses- og organisasjonsproblemene innad i sykehusene. Det vil stille store krav til helsepersonellets evne og ikke minst vilje til å ta de utfordringer dette medfører. Dette er utfordringer de plikter å ta av hensyn til pasientene. Det er også avdekket alvorlig kvalitetssvikt i deler av pleie- og omsorgstjenesten. En rapport fra Statens helsetilsyn viste at 90 pst. av eldreomsorgen drives uten systematisk kontroll med tjenestene. Det er rett og slett uverdig og selvsagt helt uakseptabelt. Et viktig bidrag for å bedre kvaliteten i eldreomsorgen er å skille bestiller- og produsentrollen. Da vil det bli lettere å stille krav til tjenestene. Konkurranseutsetting av pleie- og omsorgstjenestene gir bedre utnyttelse av kommunenes økonomiske ressurser og personellressurser, og kvaliteten på tjenestene for brukerne blir bedre. Ved konkurranseutsetting blir kommunene mer opptatt av å dokumentere kvaliteten på tjenestene, både i kommunenes egen regi og i privatdrevne institusjoner. Vi ser også etter hvert at flere partier – også deler av Arbeiderpartiet – ser at konkurranseutsetting ikke er et spørsmål om ideologisk veivalg, men om praktisk politikk. Det er et viktig virkemiddel, ikke noe mål. Målet er bedre og flere pleie- og omsorgstjenester. Mange kommuner velger å bygge omsorgsboliger i stedet for sykehjemsplasser fordi driften faller billigere for kommunen. For å sikre at det bygges ut tilbud med heldøgns pleie og omsorg, mener Høyre at kommunene må få et høyere oppstartingstilskudd til omsorgsboliger med tilknyttet personale, på lik linje med sykehjem. Slik vil også omsorgsboligene kunne gi et tilbud med heldøgns pleie og omsorg. Samtidig kan man opprettholde oppstartingstilskuddet til omsorgsboliger som blir betjent av hjemmehjelp og hjemmesykepleie. En slik ordning mener Høyre vil gi en større fleksibilitet for kommunene og et bedre tilbud til brukerne. Derfor er det uforståelig at verken Arbeiderpartiet eller regjeringspartiene ikke engang vil støtte en vurdering av dette forslaget. Så til Rikshospitalet: Det er nesten så jeg ikke vet hvor jeg skal begynne. Det er snart ingen ting som overrasker meg lenger i denne saken. Jeg sitter med en beklemmende følelse av at det eneste vi her på Stortinget nå kan gjøre, er å skrive ut stadig flere og større sjekker. Nå har det kommet fram gjennom en rapport – omtalt i Aftenposten i dag – at det kan bli enda en utsettelse av flyttingen av Rikshospitalet – til etter sommerferien neste år. Det betyr vel i klartekst at denne forsamlingen enda en gang må opp med sjekkheftet – hvor mye, er det ingen som har oversikt over. Det nytter vel heller ikke å spørre helseministeren om han har noen oversikt. Men en betraktning av de faktiske forhold er på sin plass, og det forventes! Vi er alle kjent med den knusende kritikk som Riksrevisjonen har rettet mot Arbeids- og administrasjonsdepartementet, Sosial- og helsedepartementet og Statsbygg. Det sies så tydelig som det går an at Statsbygg ikke har hatt tilstrekkelig kompetanse til å gjennomføre byggeprosjektet, og at verken Arbeids- og administrasjonsdepartementet eller Sosial- og helsedepartementet har fulgt opp arbeidet godt nok. Kostnadene ved byggingen er nesten tredoblet i forhold til utgangspunktet i 1988. Men stortingsflertallet må også ta en del av ansvaret. Høyre påpekte allerede i 1988 og i 1992 at flertallet her på Stortinget verken burde redusert arealet eller antall sengeplasser, fordi behovet i realiteten var større. Derfor har det blitt flere fordyrende forandringer i prosjektet underveis. Men når det er sagt, er det grunn til å stille spørsmål ved hvordan de berørte departementer, og ikke minst Statsbygg, har håndtert denne prosessen. Kontroll- og konstitusjonskomiteen har nå saken til behandling, og Høyre vil der ta det endelige standpunktet til rapporten. Men det som er helt klart, er at enda en ny utsettelse er svært alvorlig for pasientene – hvis da dette medfører riktighet. Et oppslag i Aftenposten i dag viser at situasjonen på Rikshospitalet allerede er prekær. Det er krise for svært syke nyfødte, og gravide med komplikasjoner må sendes til bl.a. Sverige. Seksjonsoverlege Per Børdahl ved Rikshospitalet uttaler i dag til Aftenposten at situasjonen er svært alvorlig, og at barns liv er i fare. Det kan skje en katastrofe, sier overlege Børdahl. I forbindelse med det nye Rikshospitalet er det allerede blitt færre plasser til behandling. Jeg har snart ikke ord, men det håper jeg helseministeren har, og at han nå kan redegjøre for hva han akter å gjøre for å få slutt på denne alvorlige og uverdige situasjonen på Rikshospitalet, før det skjer en katastrofe. Jeg har noen sekunder igjen, så til slutt litt førjulsglede: Jeg er glad for at det nå endelig er flertall for økt satsing på opptreningsinstitusjonene, og at det er tilslutning til Høyres forslag om å øke bevilgningene med 20 mill. kr. Jeg er også glad for at det er et bredt flertall som går inn for å øke tilskuddet til Glittreklinikken med 4 mill. kr for å sikre driften av nye behandlingsplasser. Det vil gi et mye bedre tilbud til denne gruppen pasienter. Og helt til slutt vil jeg si meg svært fornøyd med at det nå skal reetableres medisinerutdanning ved Sentralsykehuset i Akershus. Det vil kunne bedre legedekningen, ikke bare her i østlandsområdet, men også i hele landet.