Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2015-12-03:
Jeg husker godt årene på begynnelsen av 1990-tallet – mammaer og pappaer som mistet jobben, noen i nabolaget som måtte flytte fordi de ikke klarte å beholde huset, usikkerheten og dramatikken som vi merket veldig godt, også vi som egentlig bare var barn den gangen. Etter at vi ble voksne, har vi i grunnen stort sett sluppet å tenke noe særlig på arbeidsledighet. Det var noen som ikke orket å stå gjennom skoleløpet, kanskje fordi det ble for teoretisk, kanskje fordi det ikke ventet noen lærlingplass. Risikoen for å falle helt ut har vi kjent på. Mange oss har engasjert oss politisk nettopp for å gjøre noe med den. Vi har likevel blitt voksne i en virkelighet der det lå til grunn at hvis du tar en noenlunde fornuftig utdannelse, så finnes det jobb. Vi har nesten tatt som en selvfølge, vi, at det er bruk for oss. Akkurat det – den følelsen av at du har en plass, at du er en bidragsyter og en inkludert del av samfunnet – er helt avgjørende for de fleste av oss, og helt avgjørende for at vi skal klare å ta vare på en samfunnsmodell preget av tillit, samhold og en vilje til å løse oppgaver i fellesskap. Derfor har ledighet som får lov til å bite seg fast, en så mye høyere kostnad enn det kortsiktige fallet i BNP. Derfor er det ingenting som kan være viktigere for en regjering enn å slåss med nebb og klør mot stigende ledighet. Det er jo en risikabel sak å spå om hvordan framtiden vil se ut. Men vi opplever nå at Norge har blitt annerledeslandet med negativt fortegn. Etter finanskrisen hadde vi Europas laveste ledighet. Nå kan det hende at vi har høyere ledighet enn Tyskland bare noen få måneder fram i tid. Mens ledigheten faller i Europa, stiger den hos oss. I forrige uke kom det nye AKU-tall. Nå er det 127 000 ledige i Norge, viser de tallene – 40 000 flere enn i mai 2014. Det er i all hovedsak på Sør-Vestlandet det skjer. Alvoret i dette har forsvunnet litt i høstens store debatter om flyktningsituasjonen. Men hvordan vi klarer å løse dette, vil være helt avgjørende for hvor godt vi lykkes med det store integreringsarbeidet som ligger foran oss: om vi klarer å produsere nok verdier, om vi klarer å integrere nok mennesker i vårt arbeidsliv, og ikke minst om vi klarer å gjøre det på en slik måte at vi opprettholder et arbeidsliv preget av seriøsitet, ordnede forhold, høy kompetanse, god organisering – alt det som har gjort at folk i Norge ligger helt i verdenstoppen hva gjelder produktivitet. Derfor er det så bekymringsfullt at vi akkurat nå, når vi står midt oppe i denne situasjonen, har en regjering som motarbeider det organiserte arbeidslivet, og som kronisk har forholdt seg passivt til og undervurdert den økende ledigheten. Dette handler ikke om å legge ansvaret for oljeprisfallet på regjeringen. Jeg hører av og til representanter for regjeringspartiene tolke kritikk av regjeringens håndtering på den måten. Men la meg slå fast: Regjeringen har like lite ansvar for oljeprisen som Arbeiderpartiet hadde for at den største finanskrisen siden 1930-tallet kom på vår vakt. Det regjeringen har ansvar for, er hvordan dette møtes. På 1990-tallet ble det inntektspolitiske samarbeidet en nøkkel til å komme opp fra hengemyra. Jeg mener at det nesten ikke går an å overvurdere hvor viktig trepartssamarbeidet er for omstillingsevnen vår – at vi har representative parter som kan snakke sammen og finne fornuftige løsninger ut fra en felles virkelighetsforståelse. Når arbeidstakersiden aksepterer nulloppgjør av hensyn til norsk konkurranseevne, må vi som politikere også stille opp og ta ansvar gjennom budsjettpolitikken. Nå ser vi at det er usikkerhet rundt hvordan det svært ekspansive budsjettet som blir vedtatt i dag, kommer til å virke på kronekursen når det trer i kraft fra nyttår. Samtidig må vi innenfor ansvarlige rammer klare å prioritere de tiltakene som reduserer ledigheten, både på kort og lang sikt, og hjelpe de bedriftene og enkeltmenneskene som står midt oppe i det. Vi ser etter svarene i regjeringens budsjett, men finner dem ikke, og etter forliket har det ikke blitt mye bedre. Jeg vil gjerne gi Venstre og Kristelig Folkeparti honnør for å få til bedre satsinger på en del områder, f.eks. bistand, kollektiv og jernbane. Men det virker som om forlikspartiene, når de har forhandlet, overhodet ikke har vært opptatt av alle de menneskene som går inn i jula uten jobb eller med varsel om permittering. Det er ingen nye tiltak på plass. Tvert imot ser vi at det blir kuttet, til dels kraftig, i det regjeringen har presentert som en tiltakspakke for sysselsetting. Vi ser et budsjettforlik der det mest framtredende som forener de fire samarbeidspartiene, er viljen til å bruke langt mer penger enn hva som er bærekraftig på sikt. I år som i fjor står partiene i kø for å fraskrive seg ansvaret for en ny avgift som ble introdusert i siste sving i budsjettforhandlingene for å få regnestykket til å gå opp. Alle har sine små seire, men det er ingen som tar ansvar for helheten. Norge skal løse store oppgaver i årene som kommer. Å skape nye arbeidsplasser, et godt velferdstilbud til en aldrende befolkning, en grønn infrastruktur og å ta i bruk lavutslippsteknologi i alle industrigrener har én ting felles: Det stiller store krav til kompetanse og seriøsitet i arbeidslivet. Av og til hører jeg både statsministeren og finansministeren hevde at Arbeiderpartiets svar utelukkende handler om flere tiltak. De kan ikke ha lest budsjettet vårt. Ja, vi foreslår flere tiltaksplasser, flere studieplasser, fagskoleplasser – å bygge kompetanse i arbeidslivet. Vi mener at det er viktig. Og ja, vi kritiserer regjeringen for smålige milliardkutt overfor dem som mister jobben. Men vårt alternative budsjett handler vel så mye om å gi norske bedrifter på Sør-Vestlandet oppdrag å jobbe med, om å sette folk i jobb for å utvikle ny klimateknologi, om å gjøre det lettere for dem som har gode ideer, å lykkes som gründere. Vi skulle veldig gjerne fått tilslutning til flere av de forslagene i dag. Jeg snakket innledningsvis om hvordan det å lykkes med sysselsetting og det å lykkes med integrering henger sammen. Vi har et asylforlik, som sikkert vil bli debattert utover dagen. Men det er også en kjensgjerning at svært mange mennesker har kommet til Norge med et reelt beskyttelsesbehov, og de kommer til å bli her lenge. Det er mange som snakker pent om hvordan vi må klare å gjøre de riktige prioriteringene nå, sørge for norskopplæring, komme i gang med integrering og at folk bosettes. Men vi er bekymret. Det brukes store summer i tilleggsnummeret på politi, UDI og rigging av mottaksapparatet. Det er viktig. Men ute i alle landets kommuner, der hvor integreringsjobben faktisk skal gjøres, der hvor ordførerne bretter opp ermene og gjør alt de kan, hvor de som bidrar frivillig, sliter seg ut – der er det ingen drahjelp å få fra regjeringen. Vi foreslo i utgangspunktet å styrke kommunerammene med 3 mrd. kr for å gi nyvalgte kommunestyrerepresentanter over hele landet mulighet til å bygge ut velferd i stedet for å planlegge for kutt, som er realiteten i kommunestyrer over hele landet. Nå foreslår vi nesten en milliard kroner til for at kommunene skal makte den store integrerings- og bosettingsoppgaven som de har fått. Også dette er prioriteringer som vi gjerne skulle sett at stortingsflertallet sluttet seg til, i stedet for at skattekutt nok en gang står på prioriteringslisten. Det er noen ting en regjeringen skal måles på. Et helt grunnleggende mål er om den styrker eller svekker generasjonsregnskapet, om den setter kommende generasjoner i bedre eller dårligere stand til å løse de utfordringene de kommer til å møte. Det er ingenting overraskende i at en borgerlig regjering kutter skattenivået. Det har de gått til valg på, og det gjennomfører de. Fellesskapets inntekter svekkes, fordi de tror det er riktig svar for Norge. Der er vi uenige. Det er en ærlig sak. Men da skulle man jo tro at inntektskuttene til staten ble fulgt av kutt i utgifter, slik man ville forvente av en borgerlig regjering. Men det er ikke det som skjer. Inntektssiden svekkes, men utgiftssiden øker likevel, og den øker raskt. Det har vært en kjent borgerlig dyd at utgiftsveksten ikke bør være høyere enn veksten i økonomien. Vi overholdt det i regjering, med ett unntak, og det var finanskrisebudsjettet i 2009. Jeg har forståelse for at også en borgerlig regjering må øke utgiftene i en periode da vi tar imot svært mange flyktninger. Men veksten er ikke unik for neste år. Det har vært fasiten siden regjeringen tiltrådte. Utgiftssiden økes, inntektssiden svekkes, og for å saldere budsjettene fases oljepengene inn i rekordhøyt tempo. Det er de som kommer etter oss, som må gjøre den prioriteringsjobben som denne regjeringen ikke makter. Det er det virkelig oppsiktsvekkende. Jeg tar med dette opp Arbeiderpartiets forslag.