Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2010-03-23:
I likhet med ethvert skattekuttforslag kan man også ha en viss sympati med dette. Inaktivitet er en stor utfordring i samfunnet vårt. Vi har en løpende økning i livsstilssykdommer som i stor grad kan reduseres ved mer fysisk aktivitet – både med tanke på den fysiske effekten og den psykiske effekten. Det er også derfor man bruker store beløp på utgiftssiden i statsbudsjettet for å stimulere til fysisk aktivitet – det være seg støtte til idrettslag og foreningsliv eller til frivilligheten for øvrig, å bygge store, fine anlegg som kan brukes, det som går på opplysningsarbeid, og gym i skolen. Det er jo ikke slik, som representanten før meg her ga inntrykk av, at vi ikke gjør noe for å stimulere til aktivitet. Spørsmålet er om skattekutt er medisinen for å øke aktiviteten. Alle skattekutt har noen virkninger. Den åpenbare virkningen er selvfølgelig at man tapper fellesskapskassen for midler. Det gjør man også – med et ganske stort beløp – hvis man innfører dette forslaget. Men det har i tillegg noen fordelingsvirkninger som jeg mener er veldig uheldige. For det første var målsettingen med reformen fra 1991 å få et bredt skattegrunnlag og en lavere marginalskatt. Grunnen til at man fikk den reformen, var nettopp at man hadde uthulet skattesystemet så mye over år at det var mye urettferdighet i skattesystemet. Det var et skattesystem som fremmet spekulative løsninger, og det var et skattesystem som hadde uheldige fordelingsvirkninger. Dette fikk man ryddet opp i med reformen i 1991. Dette forslaget er for så vidt et angrep på den reformen og den tanken, noe mange av de skattekuttforslagene som kommer, er. For det andre har også forslaget, som sagt, noen uheldige fordelingsvirkninger. Det er slik at bruken av naturalytelser i stor grad øker med stigende lønnsinntekt. Det betyr at dette først og fremst vil treffe dem som har midlere og høye inntekter. Det i seg selv har en uheldig fordelingskonsekvens, mener regjeringspartiene. Det er også slik at det treffer jo ikke de 600 000 som står utenfor arbeidslivet, som kanskje trenger mest stimulering til aktivitet, og som ville hatt størst helseeffekt av dette. Det har også vært bred enighet om at naturalytelser skal skattlegges på vanlig måte, for å kalle det det. Dette ville da vært et brudd med det. I tillegg kan man sette spørsmålstegn ved effekten av dette skattekuttforslaget. Personlig er jeg medlem i et treningssenter, men jeg er vel egentlig mest et støttemedlem – i hvert fall denne vinteren. Så det er ikke nødvendigvis slik at selv om man innfører et skattefritak på f.eks. arbeidsgiverbetalt treningskort, går man og trener av den grunn. Det er jo det fine med det systemet man har i dag, at det er en kollektiv ordning hvor man gjennomfører en aktivitet. Så kunne man for så vidt diskutere om det er en ordning som først og fremst skal fremme trening, eller om det er en annen type velferdstiltak. Det er ikke noen forskjell mellom en stor og en liten bedrift, når man også i små bedrifter kan innføre kollektive velferdstiltak uten at det koster masse penger. Man kan gå tur, og for så vidt ha den samme kostnaden ved bruk av tiden. Så det er muligheter for å se for seg løsninger som høyresiden ofte liker å kalle «friheten til å velge», selv om vi har et skattesystem som i dag. Det er en rekke årsaker til at regjeringspartiene ikke synes dette er en god nok idé å gjennomføre. Vi ønsker å bruke fellesskapets midler på andre måter for å fremme fysisk fostring, for det er vi nødt til å gjøre. Vi må sette mer trykk på å få til mer fysisk fostring. Det er livsstilssykdommene som er den store utfordringen i helsevesenet vårt. Det er i stor grad livsstilssykdommene som er utfordringen i forhold til sykmeldingsproblematikken i arbeidslivet. Så der er vi for så vidt enige, men vi er uenige om virkemidlene.