Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-07:
Jeg vil starte mitt innlegg med å si at norske kommuner i dag har nok ressurser og penger til å løse sine oppgaver på en høyst tilfredsstillende måte. Jeg har merket meg at Arbeiderpartiet i sine merknader skriver følgende: «Disse medlemmer er opptatt av å styrke den kommunale økonomiske handlefriheten.» Videre har jeg merket meg at regjeringspartiene i sine fellesmerknader har en likelydende formulering om at «Regjeringens mål er å legge til rette for god økonomi i kommunesektoren». Dette må høres positivt ut både for ordførere og kommunestyremedlemmer over det ganske land, de som lenge har klaget over for lite penger til kommunene. Her er det jo et flertall for et kjempeløft for kommunene. Men det er bare det at merknadene jeg siterer fra, med de store ordene om å styrke og skape en god kommuneøkonomi i budsjettavtalen mellom de to samarbeidspartnerne, resulterte i en mikroskopisk symbolpåplussing på noe slikt som 0,3 pst. i budsjettet. Det er altså noe som rent realøkonomisk neppe er egnet til en særlig styrking eller bedring av kommuneøkonomien. Det en imidlertid bør merke seg ved Arbeiderpartiets og regjeringspartienes merknader i innstillingen, er at debatten om norsk kommunepolitikk i for stor grad er fokusert på å skaffe stadig mer penger til kommunene. Men mer penger til kommunene er nødvendigvis ikke løsningen, slik jeg ser det, for kommunene har aldri hatt mer penger å rutte med enn akkurat i dag. Feilen ligger ikke i tynne, kommunale lommebøker, men i selve organisasjons- og driftsstrukturen i norske kommuner. Det nytter ikke å sprøyte flere penger inn i et foreldet etats- og monopolsystem som ikke har de rette incitamentene til rasjonell og effektiv utnyttelse av ressursene. Den foreldede kommunale etatsstrukturen og kommunenes skjermede monopolstilling hva tjenesteproduksjon angår, har medført at den kommunale virksomhet er blitt ute av stand til å utnytte ressursene rasjonelt og effektivt. Dette er en utfordring. Innenfor et offentlig monopolsystem, der det er fravær av konkurranse og markedsstyring, finnes heller ingen påtrengende behov for å drive effektivt og rasjonelt – men dette må baseres på nytenkning og reelt omstillingsarbeid. Norske kommuner har derfor gradvis kommet i bakleksa. Dette skyldes at det politiske flertall fortsatt rir ideologiske og politiske kjepphester i samrøre med Kommuneforbundets faglige maktkamp, og det har effektivt forhindret en prosess med effektiviserende omstillingsarbeid, først og fremst basert på konkurranseutsettelse og markedsstyring i kommunene. På grunn av kommunenes tilnærmede monopolstilling når det gjelder å drive f.eks kommunaltekniske tjenester, eldreomsorg og skoler, har ikke kommunene hatt det samme behovet for å tenke kostnad og kvalitet som de gjør, og har gjort, i privat sektor. Og i dag ser vi resultatene. Pengene flommer inn til kommunene, men systemet medfører at kommunene ikke er i stand til å bruke pengene rasjonelt og effektivt. Slik kan det ikke fortsette. Kommunene må fornye seg i pakt med den tiden vi befinner oss i. Kommunene må spille på lag med utviklingen i samfunnet rundt oss. Folk i dag forlanger økt kvalitet til riktig pris også fra det offentlige. Og spørsmålet er: Greier en skjermet virksomhet det? Hovedproblemet for norske kommuner er altså først og fremst ikke mangel på penger, men mangel på politisk vilje til å slippe løs det effektiviseringspotensial som ligger i å åpne for konkurranseutsettelse og markedsstyring, og gi økt tilbudsmangfold og valgfrihet for innbyggerne. Dette vil gi langt bedre resultater på sikt enn bare å sprøyte enda mer penger inn i kommunesektoren.