Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-02-04:
Vi må vel kunne trekke den konklusjon av den smule budsjettdebatt vi nå har opplevd, at ettersom Høyre i andre sammenhenger er svært opptatt av å framheve de deler av budsjettforliket som smaker særdeles godt, må det vel også innebære at Høyre må være med og ta sin del av ansvaret for det som kanskje ikke smaker like godt. Den omfattende redegjørelsen om humanitær bistand er samtidig en redegjørelse om sammenhengene i vår totale internasjonale innsats på bistandssektoren. Denne erkjennelsen fordrer etter Senterpartiets mening at vi i større grad må se helheten i vårt totale internasjonale engasjement, og at kravet om kvalitet, effektivisering og nasjonal og internasjonal koordinering blir viktige elementer i en total strategi for Norges internasjonale innsats for forsoning, fred, utvikling og den mer direkte humanitære hjelpen. Utviklings- og menneskerettighetsministeren har i sin redegjørelse i ti punkter presentert det jeg vil kalle en delstrategi for den humanitære bistanden. En slik strategi som skisserer mål og prinsipper for Norges internasjonale engasjement på et viktig område, kan utvilsomt bli et tjenlig verktøy i arbeidet for å bedre beredskapen, sikre en effektiv gjennomføring av operasjonene og styrke koordineringen av den humanitære bistanden. Den humanitære bistanden utgjør litt under 20 pst. av vår samlede bistand. I løpet av sju år er bevilgningene til slik bistand fordoblet. Og som presisert av statsråden: Økte bevilgninger til humanitær bistand har ikke først og fremst vært et politisk mål, det er behovene for en slik innsats som har økt så sterkt gjennom de senere år. Det er denne trenden som må snus, slik at en større andel av det totale bistandsbudsjettet kan frigjøres for utvikling. Her kommer behovet for den samlede strategien tydelig fram. For eksempel blir konfliktløsning og fredsbevarende operasjoner viktige ledd i arbeidet for å unngå menneskelige tragedier, som i sin tur krever omfattende humanitær bistand fra verdenssamfunnet. Slik blir også den norske innsatsen i kampen mot antipersonellminer og bruk av barnesoldater i krig og kontrollen med håndvåpen en viktig del av en samlet strategi for å lindre nød og begrense behovet for humanitær bistand. Det må også skje et målrettet samspill mellom nødhjelp og utviklingsbistand. Utvikling gir mindre risiko for nødssituasjoner, og nødhjelp kan på sin side være en forutsetning for å få en utviklingsprosess i gang. Derfor er det på sin plass at utviklings- og menneskerettighetsministeren tar et oppgjør med vanetenkningen og erstatter det hun omtalte som det «todelte perspektivet», det «kunstige skillet», med en helhetlig strategi som innebærer at nødhjelp og utvikling ses i sammenheng. Senterpartiet mener at den internasjonale koordineringen av den humanitære bistanden må skje i regi av FN, som har en egen koordinator for humanitære spørsmål. Når redegjørelsen varsler politisk og finansiell støtte til økt FN-koordinering, er det et signal om at Regjeringen akter å følge opp en strategi som har større effektivitet og bedre koordinering som målsetting. I FN-systemet er det behov for både nye mekanismer og styrket lederskap. Det er bare FN som har autoritet til å kunne ta på seg en slik oppgave. Derfor er det så viktig å sørge for at reformprosessen i FN fortsetter, bl.a. med det siktemål at FN skal prioritere sin lederfunksjon. Det norske folk har vist stor offervilje når det gjelder støtte til norsk humanitær innsats i forbindelse med natur- og miljøødeleggelser, hungerkatastrofer og krigshandlinger. Mange nordmenn deltar også i de mange frivillige organisasjonene som har engasjert seg i nødsarbeid. I forbindelse med innsamlingsaksjoner og i diskusjonen om norsk humanitær bistand er det ett spørsmål som hver gang reises med stor tyngde: Kan vi være sikre på at hjelpen når fram til dem som trenger den? En forutsetning for at offerviljen i det norske folk skal opprettholdes, er at det kan svares et entydig ja på dette spørsmålet. Både myndighetene og hjelpeorganisasjonene har innsett dette og legger i dag stor vekt på å kunne dokumentere at hjelpesendingene når fram, bl.a. ved å ha personell på stedet som med selvsyn kan forsikre seg om at hjelpen virkelig når fram til dem som trenger den. Dette viser også hvor viktig det er at både den generelle utviklingshjelpen og den humanitære bistanden underlegges effektivitetskrav og kontrollrutiner som gjør at folk kan føle trygghet for at både skattepenger og de midler som gis i forbindelse med de mer aksjonspregede innsamlingene, når fram til målgruppene og blir effektivt brukt til fordel for de nødstedte. Norsk humanitær bistand karakteriseres bl.a. av et tett og omfattende samarbeid mellom myndighetene og de frivillige organisasjonene. Det er ingen overdrivelse å hevde at dette samarbeidet er en hjørnestein i norsk humanitær bistand. Statsråden nevnte innsatsen overfor Guatemala som et eksempel på hvor bredt den norske samarbeidsmodellen favner. «Den norske modellen», som i tillegg til humanitær hjelp også omfatter freds- og forsoningsarbeid og støtte til sosial og økonomisk utvikling, bør videreutvikles. Jeg registrerer at også organisasjonen Redd Barna reagerer positivt på signalet om at Regjeringen vil revurdere forvaltningen av støtten til de frivillig organisasjonene med sikte på å gi organisasjonene større forutsigbarhet og bedre mulighet for å gi den humanitære innsatsen et langsiktig perspektiv. Redegjørelsen tar opp ett av de vanskeligste og mest følsomme temaer knyttet til norsk bistandspolitikk, nemlig de mange dilemmaer en stilles overfor i konkrete nødhjelpssituasjoner: Hvilke ideelle krav skal vi stille til vår nødhjelp, f.eks. når det gjelder etterlevelse av menneskerettigheter? Kan bistanden bidra til at det skapes nye konfliktlinjer? Kan humanitær bistand forlenge regionale konflikter? Kan omfattende nødhjelp over tid komme i konflikt med prinsippet om hjelp til selvhjelp? Spørsmålene er mange, og det finnes ikke noe enkelt fasitsvar på alle disse utfordringene. Å finne den riktige balansen mellom kravet om etterlevelse av menneskerettigheter og behovet for nødhjelp, er vanskelig. En må selvsagt gjøre det en kan for å unngå utilsiktede virkninger av vår bistand, og en må kunne stille krav om at elementære menneskerettigheter skal ivaretas, og framfor alt at det gis muligheter for kontroll av distribusjon og fordeling. Mot en slik bakgrunn er det positivt at Regjeringen varsler at menneskerettighetsdimensjonen i det internasjonale nødhjelpsarbeidet skal styrkes. På den annen side: Hvis en ikke er villig til å løpe noen risiko, eller en velger å basere seg på den ideelle fordring i alle sammenhenger, vil det bety at våre muligheter for å drive humanitær bistand og hjelpe mennesker i nød vil bli sterkt redusert. Hovedprinsippet må være at mennesker i nød i utgangspunktet har krav på hjelp uansett, og at et styresett med åpenbare demokratiske mangler ikke kan være til hinder for å vise medmenneskelighet og solidaritet med folk som uforskyldt er rammet av katastrofe. Det er interessant og positivt å registrere at sentrumsregjeringens bistandspolitikk vekker internasjonal oppsikt og anerkjennelse. Det gjelder bl.a. den gjeldsplanen som Stortinget sluttet seg til i forbindelse med behandlingen av 1999-budsjettet. I den ferske rapporten fra Det internasjonale pengefondet, IMF, får Regjeringen anerkjennelse for sin utviklingshjelp, samtidig som IMF oppmuntrer Norge til å øke støtten til 1 pst. av BNI. Parolen i en kommentarartikkel om temaet i The Washington Post den 24. januar skal vi også merke oss. Artikkelen i den anerkjente avisen har nemlig følgende tittel: «Listen to little Norway».