Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2004-02-06:
Som saksordføreren sa, ble inntektssystemet lagt om i 1997 på basis av NOU 1996:1 «Et enklere og mer rettferdig inntektssystem for kommuner og fylkeskommuner». Riksrevisjonen har nå sett på hvilken betydning denne omleggingen har hatt for utviklingen i inntektsforskjellene mellom kommunene. Jeg opplever det slik at det er nettopp det, eller bl.a. det, Riksrevisjonen har gjort. Denne omleggingen av inntektssystemet har så langt ikke ført til de store omveltningene. De kommunene som i 1997 hadde mest å rutte med pr. innbygger, er fremdeles de kommunene som har mest, og de kommunene som hadde minst, er fremdeles de kommunene som har minst. Nå er antakelig ikke dette i seg selv så betydningsfullt. Meningen med inntektssystemet er at alle som bor i dette landet, skal ha mulighet til å få de tilbud som samfunnet gir, uansett hvor man bor, og at kvaliteten på disse tilbudene skal være på det nivået som dagens samfunn krever. Det må jo da naturligvis bli forskjeller i vårt langstrakte land på hvor mange penger man trenger for å klare å gi disse tilbudene på det nivået som de skal gis. Forskjeller i avstand, i infrastruktur, i klima, i befolkningstetthet, i næringsliv osv. betyr naturligvis noe for hvordan man skal få gitt disse tilbudene på en fornuftig måte. Det er mulig at menneskene i vårt land i dag flytter på seg mer enn på svært mange år. Det betyr at befolkningen i visse kommuner, i visse deler av landet, reduseres, og at befolkningen i andre deler av landet øker. Begge deler krever særlige tiltak. Når befolkningen reduseres, kreves det særlige tiltak for å opprettholde tilbudene der, på det nivået de skal være, og i det omfang de skal være. I de kommunene som får vekst i befolkningen, må man øke tilbudene. Her er det viktig at man ser for seg ett bestemt forhold. For når man får en reduksjon i befolkningen ett sted og en vekst i befolkningen et annet sted, står man i vekstkommunene overfor et særlig problem i en fase, i tillegg til at driftsbudsjettene i seg selv må økes fordi det er flere som skal ha skoleplass, flere som skal ha eldreomsorg, flere som skal ha sosialhjelp osv. Det er den biten av det. Den biten som vi i liten grad har vært villig til å se på og ta innover oss, er de investeringene som disse kommunene står overfor. Nye skoler, nye institusjoner, forbedret infrastruktur osv., som er nødvendig når befolkningen vokser så mye over såpass korte perioder som den gjør her, gjør at man har et investeringsbehov. Det er få kommuner i dag som har fond å spise av til slike investeringer. Altså får man finanskostnader, og disse finanskostnadene belaster i sin tur driftsbudsjettet. Det er et problem som særlig vekstkommunene står overfor. Kriteriene som ligger til grunn for fordelingen, bør ikke endres i tide og utide. Vektleggingen av disse bør man også ha en rimelig stabilitet i forhold til. Det er det som gir forutsigbarhet i Kommune-Norge. Men når det gjelder å fange opp endringer som skjer i befolkningen – i folketallet, i antall elever, i antall eldre, variasjoner i det sosiale forhold osv. – må de fanges opp helst raskere enn det som gjøres i dag. Forutsigbarheten ligger altså ikke i at man endrer kriteriene, men at man fanger opp de endringene som skjer i befolkningen. Vi anser fra vår side Riksrevisjonens rapport om inntektssystemet for kommunene som et svært nyttig innspill, og tror at det kan være av betydning det som kommer fram her, for den helhetlige gjennomgangen som nå skal gjøres av dette systemet av et nedsatt utvalg. Vi ser fram til at det utvalget skal bli ferdig med sitt arbeid.