Børge Brende (Høyre), 1998-11-30:
Når representanten Schjøtt-Pedersen snakker høyt om viktigheten av å holde egne løfter, bør man selvsagt spisse ørene, for Schjøtt-Pedersen og Arbeiderpartiet har jo også en viss historisk erfaring med å gå ut ganske høyt i forhold til å komme med ulike velgergarantier – om å avskaffe helsekøer, satse mer på eldre – uten at det nødvendigvis har blitt gjennomført når de har kommet i posisjon. Det er likevel klart at representanten har et poeng i forhold til den sittende regjering, når man i Voksenåserklæringen sa at man stort sett skulle løse alt ved å bruke mer penger, men etter hvert har innsett at dette var en uholdbar politikk. Hvis man leser grundig igjennom Voksenåserklæringen, ser man jo at det ikke akkurat er tatt veldig mange forbehold om at erklæringen forutsetter en bestemt utvikling i norsk og internasjonal økonomi. Dette skal gjennomføres fordi Norge har råd. Følgene av overbudspolitikk er veldig ofte at de som er svakest i utgangspunktet, er de som også rammes hardest. Den høye renten som vi nå har fått, som er dobbelt så høy i Norge som i de landene som ligger rundt oss, har selvsagt ikke minket forskjellene. Den har bidratt til at norsk næringsliv, og spesielt de små og mellomstore bedriftene, har fått betydelige problemer, så også folk med store lån, studielån og boliglån. Nå skyldes selvsagt ikke hele denne renteøkningen den nasjonale politikk og budsjetter. Men ettersom Regjeringen åpenbart mener at vi kan få ned renten ved å stramme inn i budsjettet, må det også være slik at noe kan vi gjøre nasjonalt, ellers hadde det ikke nyttet med noen av de tiltakene som er lansert. Og da mener jeg at hadde vi strammet til mer i fjor høst, like etter at Voksenåserklæringen var lansert og det var veldig viktig for Bondevik-regjeringen å begynne å vise at man var villig til også å bruke mer penger, hadde kanskje situasjonen i norsk økonomi vært noe bedre. Det var iallfall mindre risikofylt å stramme inn i fjor høst, og det var også mindre risikofylt å stramme inn i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Det valgte man ikke å gjøre, med den pris at vi nå opererer med en altfor høy rente i Norge. Det er også verdt å merke seg at vi ikke får noe bedre helsevesen og bedre skolevesen i Norge enn hva det skapes verdier til. Det er mange som er veldig flinke til å strø rundt seg med store løfter. Men hvis de ikke kan finansieres, ender det med et uforholdsmessig høyt rentenivå, manglende tiltro til økonomien og færre investeringer, og derigjennom økende arbeidsledighet. Den enkeltes mulighet til selv å ta ansvar blir mindre når skatter og avgifter økes. Dermed blir vi avhengig av offentlige løsninger. Det oppstår nye krav om offentlig innsats, fordi det oppfattes som naturlig å kreve at det offentlige prioriterer også ens egne behov, når det offentlige likevel dekker så mange andre. Presset blir selvforsterkende: Stadig flere krav om at det offentlige skal ta på seg nye oppgaver, gir skatte- og avgiftsøkninger som resultat. Samtidig forsvinner mangfoldet i samfunnet når alt skal presses inn i offentlige A4-ordninger. Derfor er det litt forunderlig her i dag f.eks. å lytte til Arbeiderpartiet og SV, som er opptatt bl.a. av pensjonistenes og de eldres kår. Hva gjør de i innstillingen? Jo, særfradraget som ble senket fra over 17 000 kr ned til 12 000 kr i fjor for pensjonistene, som betydde en skatteskjerpelse på 1 000 kr, ønsker SV og Arbeiderpartiet skal stå der det ble vedtatt i fjor. Der har da Høyre og Fremskrittspartiet fått gjennomslag overfor Bondevik-regjeringen for at det nå skal økes opp til 17 640 kr igjen. Det hører selvsagt også med i det regnestykket som nå skal gjøres i forhold til egenandeler o.l. Hvis folk får beholde mer av sine egne penger, også eldre mennesker, kan de prioritere mer ut fra sin egen livssituasjon. Men det er vel ganske ukjente tanker på venstresiden. Verdiene vi skaper gjennom produksjon av varer og tjenester er, som sagt, grunnlaget for vår private velferd og for finansieringen av de offentlige velferdsgodene. Derfor er det viktig med et robust og konkurransedyktig norsk næringsliv. Et høyt skatte- og avgiftsnivå demper innsatsvilje og skaperlyst, og gir uheldige vridninger i økonomien og lekkasjer til utlandet. Dermed blir hele nasjonen fattigere. Norge går nå inn i en periode med lavere vekst. Den urolige internasjonale situasjonen må forventes å få negative konsekvenser særlig på lønnsomhetsutviklingen i den konkurranseutsatte eksportnæringen. Allerede ser vi en uheldig endring i sysselsettingsutviklingen, med en reduksjon på 11 000 arbeidsplasser i konkurranseutsatt sektor. Det er en strategi for å møte utfordringene her Regjeringen nå må legge opp til. Det bør også diskuteres hvordan vi skal kunne bevare vårt velferdssamfunn gjennom at vi igjen greier å styrke vekstkraften i norsk økonomi.