trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Gudmund Restad (Senterpartiet), 2000-02-24:
Jeg beklager at jeg ikke rakk å svare på det prinsipielle spørsmålet som Hill-Marta Solberg stilte i sted, men det skyldtes altså at jeg måtte bruke en del tid på å forklare stolplasseringen, jeg hadde nær sagt taburettplasseringen. Nå skal jeg sørge for at jeg kan svare. Regjeringen hadde allerede før møtet i Kontaktutvalget bestemt seg for å tilby partene som der er representert, et forum for seniorpolitikk, og da var vi innforstått med at som et ledd i dette tilbudet måtte det nødvendigvis ligge også et tilbud om å la bl.a. det aktuelle forslaget som var i Stortinget om AFP-ordningen, hvile, og det ble gitt en fredningsperiode på to år i tilbudet. Dette ble tatt imot med åpent sinn og åpen hånd fra alle parter, både fra arbeidsgiver- og arbeidstakersiden. Det er også derfor jeg har forhåpninger om at dette forumet kan komme fram til løsninger, som jeg sa i mitt forrige svar, som alle parter kan være tjent med. For jeg tror ikke at det bare er Regjeringen som er opptatt av og bekymret for at man i en situasjon med mangel på arbeidskraft skal ha ordninger som kanskje stimulerer til å gå av før tiden. Det bør være slik at man heller stimuleres til å stille sin arbeidskraft til rådighet lengst mulig. Så det er vel det egentlige svaret. Vi har vel allerede i praksis vist at vi tar opp dette spørsmålet med partene som har inngått avtaler, før vi forandrer på ordningen.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2000-02-24:
Jeg vil bare gi noen korte kommentarer til odelstingsproposisjonen. Denne proposisjonen er en oppfølging av behandlingen av statsbudsjettet i fjor høst. Et flertall i komiteen gikk der inn for å utvide barnetrygden til 18 år. Arbeiderpartiet har funnet det riktig å kunne gå inn for denne utvidelsen av barnetrygden som et ledd i det totale budsjettforliket. Vi ønsker å komme tilbake igjen til en grundig behandling og gjennomgang av barnetrygdloven når Stortinget får denne til behandling. De økonomiske merkostnadene ved å utvide dagens barnetrygd til 18 år dekkes innenfor de eksisterende budsjettrammene. Det vil innebære at rammene for yngre barn reduseres noe, slik at barnetrygden også kan ytes til dem mellom 16 og 18 år. Merutgiftene for trygdeetaten ved å innføre utvidelsen vil beløpe seg til ca. 5 mill. kr pr. år, i tillegg til et beløp på ca. 600 000 kr til løpende utgifter. Men som sagt, vi kommer tilbake igjen til endringene i barnetrygdloven på et senere tidspunkt.
Trond Helleland (Høyre), 2000-02-24:
I vårt alternative budsjett for 2000 foreslo vi å videreføre ordningen med barnetrygd fram til barnet fyller 16 år. Vi gikk imot utvidelsen til 18 år, som ble en konsekvens av budsjettforliket mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, og som også Fremskrittspartiet sluttet seg til. Vi ønsker ikke å støtte lovendringene, fordi vi mener at den ordningen det nå er lagt opp til, vil medføre at barnetrygden totalt sett blir strammet inn for barnefamiliene. Nå begynner det å bli sent på ettermiddagen, så vi skal ikke gå inn i en lang debatt om tallberegninger osv., men vi fikk i hvert fall et brev fra Barne- og familiedepartementet datert den 24. november 1999, hvor departementet har beregnet totalvirkningen for familier som gjennom 18 år vil motta barnetrygd og forsørgerfradrag etter de ordningene som er etablert gjennom budsjettforliket. Etter det vi kan lese ut av det, er det åpenbart at den omleggingen av barnetrygden som nå blir gjort, ikke er til gunst for barnefamiliene. På den bakgrunn ønsker vi å stemme imot endringen om å utvide barnetrygdloven til å gjelde fram til barnet fyller 18 år. Vi ønsker også å gå imot de andre forslagene til lovendring, nemlig det som går på at retten til barnetrygd er betinget av at barnet ikke har inngått ekteskap etter lov av 4. juli 1991 eller partnerskap. Dette betyr i realiteten at dersom et barn under 18 år f.eks. kommer i den situasjonen at man selv får barn, vil man hvis man gifter seg, miste retten til barnetrygd, men hvis man velger å bo alene, eller hvis man er enslig, vil man motta barnetrygd. Jeg lurer litt på hva slags familiepolitisk profil dette innevarsler – fra Kristelig Folkepartis side spesielt, for jeg trodde at hvis man først havnet i en slik situasjon, ville det være positivt at man inngikk et partnerskap eller giftet seg. Men her stimulerer altså lovverket til at unge under 18 år bør være enslige fram til de fyller 18 år – for å motta barnetrygden. Jeg kan ikke se at dette er spesielt godt gjennomtenkt, og jeg oppfordrer i hvert fall flertallet i denne sal, som går inn for denne lovendringen, til å tenke litt igjennom konsekvensene av nettopp det lovendringsforslaget. Jeg er klar over at dette er med henvisning til ekteskapelig forsørgelsesplikt osv., men her snakker vi om svært unge personer som antakelig, hvis de kommer i den situasjonen at de selv får barn, vil være i en vanskelig økonomisk situasjon, og så skal de da i tillegg miste sin egen barnetrygd dersom de inngår ekteskap. Det finner ikke Høyre å kunne støtte, og vi vil derfor stemme imot de foreslåtte lovendringer.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 2000-02-24:
Det har vore brei semje om å utvida barnetrygda til 18 år. Det har også vore brei semje om at dette måtte skje innan eksisterande rammer, slik at barnetrygda vart delt ut over ein lengre periode. Dette gir òg lågare satsar pr. år, men totalt sett same yting til barnefamiliane som før. For nokre få kan omlegginga gi eit avgrensa tap fordelt over svært mange år, men for dei fleste fører omlegginga til ein auke i samla utbetaling av barnetrygd. Det gjeld òg familiar med born som har fylt eller fyller 16 år før 1. mai i år, då utvidinga skal tre i kraft. Dei kjem inn igjen i barnetrygda frå og med mai, og vert der til og med den månaden dei fyller 18 år. Det seier seg sjølv at dei familiane kjem best ut som har dei eldste borna ved årsskiftet. Best ut kjem familiar med born i alderen 13-16 år, medan familiar med mange små born kjem noko mindre gunstig ut. Dei fleste unge er under utdanning fram til dei fyller 18 år, og det vert stadig færre som forsørgjer seg sjølv i denne alderen. I tillegg er finansieringa av vidaregåande skulegang primært å sjå på som eit ansvar som ligg på barnet sine foreldre. Ei naturleg følgje av dette er at barnetrygda vert knytt saman med stemmerettsalderen, som er det tidspunktet då forsørgjaransvaret opphøyrer. Noreg har hatt ei låg øvre aldersgrense for rett til barnetrygd sett i europeisk samanheng. Det har vorte harselert med, m.a. frå Høgre i dag, at nå kan vaksne folk få barnetrygd om dei har born sjølve. Her skal me vera klar over at i Danmark er aldersgrensa 18 år, i Finland 17 år, medan grensa er 16 år i Sverige med sjansar til forlenging dersom barnet er under utdanning. I Tyskland er aldersgrensa 18 år, men kan verta endå høgare dersom vedkomande t.d. er arbeidslaus eller under utdanning. Det er derfor ikkje noko eksepsjonelt om grensa vert 18 år i Noreg. Det forundrar meg noko at Høgre plutseleg har vorte så redd for barnetrygd til 18 år. Dei skuldar på at det var budsjettforliket mellom regjeringspartia og Arbeiderpartiet som gjorde at barnetrygda vart utvida frå 16 til 18 år. Men det var Høgre som i kontantstøtteavtalen den 11. mai 1998 skreiv under m.a. punkt f), og der står det: «Disse partier er enige om at ulike støtteordninger for ungdom mellom 16 og 18 år bør vurderes nærmere, herunder forslaget om å utvide barnetrygden til 18 år uten at totalbeløpet økes. Regjeringen bes om å komme med en vurdering av disse spørsmålene i statsbudsjettet for 1999.» Nå har altså Regjeringa kome tilbake til dette, men då arbeider Høgre mot det. Forstå det den som kan!
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-24:
Jeg skal ikke blande meg inn i en eventuell strid mellom partier som har stått sammen om å innføre en annen ordning. Jeg vil bare si at vi ser på disse endringene som det foreligger forslag om i dag, som en konsekvens av at øvre aldersgrense for barnetrygd heves til 18 år. Og det er en endring som SV støtter fullt ut, og som vi er glad for at det er flertall for nå. For vi mener at barnetrygdas varighet bør forholde seg til myndighetsalderen. De fleste unge under 18 år forsørges av foreldrene sine, bor hjemme og går på videregående skole. Og det er en rekke foreldre, særlig enslige forsørgere, som sliter med å få pengene til å strekke til for at barna deres som går på videregående skole, kan delta i aktiviteter utenom skoletida og være med klassen på skoleturer til utlandet f.eks. Alle som har hatt barn i den alderen, vet at utgiftene ikke blir mindre når ungene blir eldre. I forbindelse med behandlinga av statsbudsjettet for dette år påpekte SV at det ved en utvidelse av barnetrygda blir feil å gjøre de økonomiske endringene som foreslås gjort for å innføre aldersforlengelsen. Vi hadde altså en annen modell, men den nådde vi ikke fram med. Da forholder vi oss til de endringene som gjøres nå, og vi har ikke i forbindelse med behandlingen av endringsforslagene som nå foreligger til lov om barnetrygd, fremmet noen videreføring av de forslagene som ble fremmet i forbindelse med statsbudsjettet for i år. Vi velger å komme tilbake med et mer omfattende forslag i forbindelse med den totalrevidering av lov om barnetrygd som er varslet, sier det er bra at vi nå utvider barnetrygda til 18 år, og støtter de forslagene som ligger der i dag.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2000-02-24:
Jeg skal ikke forlenge debatten noe særlig, men presisere at Fremskrittspartiet absolutt er for å utvide barnetrygden til 18 år. Det som er viktig for Fremskrittspartiet i denne saken, er økonomien. Fremskrittspartiet vil finansiere disse to ekstra årene med friske midler, slik at barnetrygdsatsene forblir på 1999-nivå, så barneforeldre slipper å gå noe ned på de månedlige beløpene. Ellers la jeg merke til at representanten for Senterpartiet brukte mye av tiden sin på hvem som hadde æren og ikke æren for kontantstøtten. Jeg vil da få lov til å si at den æren at kontantstøtten ble noe av, nok må tilfalle Fremskrittspartiet.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2000-02-24:
Den som fikk meg til å ta ordet, var representanten Valle fra SV, som riktig nok påpekte at vi nå får en større revisjon av barnetrygden. Det er også Fremskrittspartiet glad for, ikke minst fordi vi mener at barnetrygden er et veldig godt redskap for rettferdig og riktig fordeling. Og da er det beklagelig at vi ikke utnytter det redskapet som ligger der, også i forhold til at vi innførte kontantstøtten – at vi i den forbindelse ikke da også tok i bruk barnetrygden og fordelte de midlene, noe Regjeringen ikke ville være med på. I forhold til videre revisjon har Fremskrittspartiet et ønske og et mål om at alle overføringene til barnefamiliene skal gi en rettferdig og riktig fordeling. Og da er tanken at kontantstøtten, fødselspermisjonsmidlene og barnehagemidlene kanskje kan puttes i den samme potten, sånn at denne fordeles likt til alle barn i Norge. Det ville vært en riktig og rettferdig fordeling. Så jeg syns, som sagt, det er beklagelig at vi ikke greier å bruke det redskapet som allerede er bygd opp, og som alle her i debatten også viser til er så veldig bra, nemlig barnetrygden. Ellers vil jeg si til statsråden: Fremskrittspartiet hadde ikke noen problemer med å finne friske midler til å utvide barnetrygden til 18 år, altså betale de to ekstra årene med nye og friske midler. Men vi var alene om det. Så vil jeg gjerne få lov å komme med en kommentar til representanten Helleland, som var så opptatt av dem som vil miste barnetrygden fordi de gifter seg. Det er jo også mange av oss som er opptatt av at noen kanskje gifter seg for tidlig, så kanskje dette kan være et preventiv i forhold til at de utsetter å gifte seg iallfall til etter fylte 18 år, hvis det er sånn at de har valget mellom ekteskap eller barnetrygd. Så sånn sett, hvis det er noen trøst for Helleland, kan han jo ta med seg det videre.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-04-13:
Jeg vil med dette fremme forslag om en offentlig tannhelsereform.
Ingvald Godal (Høyre), 2000-04-13:
Eg er sjølvsagt einig i at det beste er å førebygge, men det me diskuterer her i dag, er den reiskapen me må ha i dei tilfella der førebygginga ikkje førte fram. Hovudproblemet, slik det er i dag, er å få folk til å vera på plass til rett tid. Eg er glad for det statsråden sa om at ein så snart som mogleg vil komme tilbake med ei beordringsordning, men me krev òg eit kontraktsregime som fungerer for dei som aldri vil kunna beordrast, nemleg vernepliktige. Det blir svært viktig å få det på plass, for slik det er i dag, er det nesten ei nasjonal skam, så eg vil be statsråden stadfeste at han vil rydda opp i det. Me har brukt åtte år og har enno ikkje fått til noko som fungerer, no er det på tide at det skjer. Det andre eg kunne ha lyst til å nemne, er dette med påskjønning til dei som har vore ute og gjort ein jobb. Det er me veldig dårlege til her i landet. Andre land heidrar slike som har gjort ein innsats, på ein måte som er synleg: med arrangement, med medaljar osb., og dei som har gjort ein innsats, set pris på dette. Ein kan berre sjå på dei som har vore ute på fyrstegongsteneste i vårt land; dei får vernepliktsmedaljen, og dei ber han med ærekjensle ved passande høve. Eg synest det kostar lite å gjera det. Eg har sett at befalsorganisasjonar etterlyser at me her òg kan få eit regime for påskjønning og arrangement både for dei som har vore ute, og for familiane i ein slik samanheng. Til slutt har eg lyst til å nemne litt om den transatlantiske balansen. Det står veldig klare ting om den i meldinga, og ein samrøystes komite sluttar opp om det. Ved festtalar blir det gjenteke mest annankvar dag rundt omkring i Europa, men i røynda er det veldig lite bak. Når me ser på den enorme forskjellen i innsats på USA og Europa, når me ser på dei sosiale forholda i USA, forstår eg amerikanarane veldig godt når dei seier at europearane må ta ein større del. Eg vil be statsråden stadfeste at det òg skal bli meir enn ord i festtalar i framtida.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
Forsvarsministeren gjorde også på mange måter sitt til å redusere de eventuelle motsetninger som måtte ligge der, men de synliggjorte som ligger i komiteens innstilling, står nå der. Jeg forstod at man – på vanlig måte – pekte på det enkle og lett forståelige faktum at Høyre og Fremskrittspartiet har ønsket å bruke noe mer penger på Forsvaret enn det den sittende regjering og den avgåtte regjering har lystet å gjøre, det ligger nå der. Men da blir det litt underlig at det nettopp er disse to partiene som sier: Vær nå forsiktig med økonomien i dette! Det er jo slik at da komiteen fikk meldingen til behandling, lå det en prislapp med den. Da komiteen var ferdig med sitt arbeid, hadde bedt om svar på sine spørsmål, og innstillingen skulle avgis, var altså prisen nærmest tredoblet i løpet av den tiden. Det forteller at det kan være fornuftig å være forsiktig og ikke innfase dette i full bredde og full tyngde, for det kan få uanede konsekvenser. Jeg har lyst til å spørre ministeren om han mener at man nå har kontroll over alle basisinvesteringer og driftskostnader, at det nå er vel avklart, og at det er det beløpet som man nå har identifisert, som er rammen for dette. Skulle svaret være ja på det, er det greit. Skulle svaret være noe annet, styrker det Høyres og Fremskrittspartiets argumentasjon. Komiteen har i innstillingen understreket at «tjenestemønstret og kontraktsforholdene må etableres i tide og vurderes og justeres løpende utifra behov og erfaring». Det åpner etter min vurdering for at man skal ha en fleksibel holdning til kontraktsregimet, basert ikke minst på at man er nødt til å satse på soldater med 12 måneders utdanning. Er ministeren enig i komiteens vurdering av dette? Og er ministeren enig i at finansieringen skal skje utenfor rammen når det gjelder deployering og deployeringskostnader?
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
Når jeg nå bad om ordet til replikk, var det for å gi ministeren anledning til å svare på det spørsmålet han dessverre ikke fikk tid til å svare på i første replikkveksling. Det gjaldt i all hovedsak behovet for fleksibilitet. Vi skjønner at det altså er slik, om man skal få dette til å gå over tid, at kontraktsforhold må innebære en viss fleksibilitet, og man må ligge i forkant. Det er vi altså enige om. Men så er det tjenestemønsteret, som i hovedtrekk vil måtte bygge på dem som har 12 måneders tjeneste, om man slavisk skal følge denne modellen. Men det er også slik at det kan være en rekke andre som også kan fylle en rolle i dette. Det kan godt være at man vil få rekrutteringsproblemer, og da er altså mitt spørsmål i forhold til en samlet komitemerknad, som det åpenbart ikke har falt komiteens flertall inn å kommentere noe særlig, nemlig at komiteen har gitt uttrykk for at det er behov for en viss fleksibilitet også når det gjelder tjenestemønster: Ser ministeren, på lik linje med en samlet komite, at man kan være nødt til å gå inn i dette uten å være så aldeles fastlåst i den matematiske modellen som ligger der, nettopp for å løse oppgavene? Det er det ene. Det andre – og da håper jeg at statsråden vil svare på det første, og så får tiden vise om han får tatt det jeg nå skal spørre om – er denne lange listen som vi har over styrker som kan stilles til disposisjon, som utgjør i alt 3 500. Det er slik at en rekke av disse elementene ikke vil kunne deployeres før et stykke inn i fremtiden. Spørsmålet mitt blir da, siden hele listen er en miniatyr av det norske forsvar av i dag: Ser ikke statsråden behovet for og nødvendigheten av å gi visse prioriteringer til visse av disse innsatselementene? For man har tross alt som en forutsetning at de skal kunne gå på 30 dager, de fleste av dem. Da må jo alt være på plass, for det er bare tilpasning til oppdraget man har tid til på 30 dager.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
Jeg skal bare tillate meg å ta opp et par saker som jeg ikke fikk tid til å berøre i mitt første innlegg. En av disse tingene kan kanskje være litt vanskelig å svare på på stående fot, men jeg vil allikevel gjøre et forsøk. Meg bekjent er det slik at særavtalen for tjenestegjøring i internasjonale fredsoperasjoner løp ut 31. desember 1999, og så vidt jeg forstår, viderefører man da denne avtalen i en eller annen forståelse. Men slik kan det jo ikke fortsette, for da kommer vi nettopp i den samme sumpen som man har vært i over lengre tid. Jeg har forstått det dit hen at man i hvert fall fra organisasjonenes side har hatt et ønske om å legge denne forhandlingsprosedyren til Arbeids- og administrasjonsdepartementet. Det kan for så vidt kanskje tenkes å være en vei å gå, men jeg mener at den siste avtalen var mellom Forsvarsdepartementet og organisasjonene. Det kunne være greit å vite om det er slik også etter regjeringsskiftet at man tenderer mot å føre forhandlinger i AAD-regi. Fra eget politisk ståsted vil jeg gjerne gi uttrykk for at dersom man kommer til at forhandlinger føres med FD, ville det være langt mer beroligende, for vi føler det i hvert fall slik i Fremskrittspartiet at Forsvarsdepartementet er det som best forstår det særskilte i det som må legges inn i slike avtaler, og at å føre forhandlinger med AAD, slik jeg har forstått at den foregående regjering la opp til å gjøre, fører galt av sted, selv om det har vært visse forbindelser mellom den tidligere forsvarsministeren og nevnte departement. Det behøver antakelig heller ikke å føre noe særlig godt med seg – hva vet jeg? Så mitt spørsmål er: Har man fra Regjeringens side nå intensjoner om å føre forhandlinger i raskt tempo gjennom FD, og på en slik måte at man ikke blander inn de elementer som har tjeneste i utlandet, hvis fremste skadefrekvens oppstår gjennom åpning av champagneflasker? Jeg tenker her på Utenriksdepartementet. Er det altså slik at man nå kan greie å gjennomføre forhandlinger på en slik måte at man får med seg de elementene som skal være knyttet til det å operere med internasjonale styrker? – Det var det ene. Så var det representanten Steensnæs, som sa at Norge «er å regne med» i forsvaret. Da må jeg si at det rimer svært dårlig med representanten Steensnæs" holdninger til forsvarsbudsjettene. Hvis det er slik at Kristelig Folkeparti mener at det er bedre å ha en fin front, er det jo greit – det holder kanskje til det. Men Steensnæs og Kristelig Folkeparti bør huske på at av og til gjør man helomvending, og hvis man da er noe tynnkledd på ryggen, skjemmer det.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2000-04-13:
Det er en enstemmig innstilling fra komiteen i denne saken fra Ombudsmannsnemnda for Forsvaret. La meg likevel bare kort kommentere noen av de tingene komiteen har bemerket. Vi registrerer at ombudsmannsnemnda advarer mot en utvikling av verneplikten i retning av byrdemessig ulikhet. Komiteen deler en slik bekymring, men vil vise til at dette er spørsmål som vil bli berørt av både Forsvarsstudien 2000 og det regjeringsoppnevnte forsvarspolitiske utvalget, og vil derfor avvente dette til den neste langtidsmelding og komitebehandlingen av den. Komiteen har også registrert at den nedadgående trenden i antall refselser kan være brutt, men siden tallmaterialet ikke er klart, vil vi også på dette punkt avvente situasjonen før vi eventuelt går nærmere inn i denne saken. Vi vet at det er en tendens til økende bruk av narkotika i samfunnet generelt, og det vil kreve en fortsatt innsats ved våre militære avdelinger. I den sammenheng har komiteen i likhet med ombudsmannsnemnda funnet det verdt å kommentere at NARKOSØR-gruppen har vært uten hundeekvipasje i ni av årets måneder. Komiteen vil understreke at det burde være vesentlig større tilgang på narkohunder til dette arbeidet. Dette er som kjent en meget effektiv metode i søk etter narkotika. Til sist vil jeg nevne at komiteen deler ombudsmannsnemndas bekymring for mangelen på leger i Nord-Norge. Vi vet at dette er et problem også på det sivile markedet. Det vil kreves spesielle rekrutteringstiltak for å rette på dette. Komiteen er kjent med at et forslag fra Forsvarsdepartementet om etablering av en stipendordning for legetjenester mot senere plikttjeneste ble avvist av Arbeids- og administrasjonsdepartementet, men komiteen ber om at FD tar dette opp med AAD for en ny vurdering. Med dette anbefaler jeg forslaget til vedtak i Innst. S. nr. 153.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-04-13:
Det vi diskuterer her i dag, er jo først og fremst om Norge skal være i stand til å delta i internasjonale operasjoner og hvordan, ikke hvilke operasjoner eller hva slags mandat operasjonene skal ha. Det kommer antakelig til å måtte innebære mye større vurderinger og kanskje være mer konfliktfylt enn det dagens debatt har vært. Jeg skulle gjerne hatt noen vurderinger fra forsvarsministeren om NATOs nye strategiske konsept og utviklingen av NATO i retning av et NATO som tar seg til rette på egen hånd, uten å sikre seg i folkeretten eller i menneskerettighetene, altså uten FN-mandat og OSSE-mandat, og hva slags linje forsvarsministeren ønsker å følge i forhold til den diskusjonen som nå går i NATO om hva dette nye konseptet faktisk kommer til å innebære. Det andre spørsmålet dreier seg om penger. Jeg skjønner at Høyre og Fremskrittspartiet er bekymret. Men på meg virker nå diskusjonen om økonomi i Forsvaret ganske merkelig hvis det ikke er slik at vi skulle klare å kunne finansiere operasjoner der norske styrker faktisk kan gjøre en innsats for freden rundt omkring i verden hvis forutsetningene er til stede, når forsvarsinvesteringene som foretas, beløper seg til mange milliarder kroner og legger beslag på så mange ressurser at nytt materiell må ligge i opplag fordi man ikke har mulighet til å bruke det. Hvorfor i all verden er det ikke mulig å få Forsvaret til å bruke pengene på det som er viktigst?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-04-13:
Det er jo min egen dumhet når jeg stiller to digre spørsmål i en replikk på to minutter og regner med at statsministeren skal klare å svare på begge, og ikke bare konsentrerer meg om ett. Men siden jeg har sjansen, vil jeg gjerne ta opp det som dreier seg om Forsvarets økonomi, i håp om at forsvarsministeren vil si noe om hvordan en kan klare å stille seg sånn at en prioriterer det som faktisk er viktigst, og hvordan i all verden det kan ha seg at Forsvaret nå, etter Stortingets vedtak, gjennomfører digre investeringsprosjekter i mangemilliarderkronersklassen, som binder opp midler for minst ti år framover, men som man til sjuende og sist ikke har råd til å benytte, og som man har vedtatt å investere i før man egentlig er enig om hvordan Forsvaret skal se ut for framtida. Samtidig kan man komme i den situasjon at økonomien kan begrense Norges deltakelse i internasjonale operasjoner, der vår innsats trengs, og der det vil være viktig og riktig å prioritere utgiftene. Så skulle jeg gjerne hatt noen synspunkter på det som dreier seg om hvorvidt vi skal bidra generelt under det norske flagg, eller om det kanskje hadde vært lurere om Norge, som har spesialkompetanse på noen områder, først og fremst bidrog i internasjonale operasjoner der hvor vi har spesialkompetanse.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-04-13:
Det sier bare noe om mine ambisjoner på dine vegne!
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-04-13:
Komiteen understreker enstemmig i innstillingen betydningen av realistisk budsjettering, og påpeker at det er et for stort gap mellom meldingens opprinnelige innhold og de justeringer som er foretatt gjennom den forhenværende forsvarsministers brev. Det er åpenbart slik at vi har en iboende treghet i planprosessen i Forsvaret generelt som gjør at man av og til kommer bakpå. Det må det bli slutt på, for å si det kort og enkelt. Det er av og til lettere sagt enn gjort, fordi det er store, omfattende og kompliserte saksforhold som skal beregnes, men budsjetteringsrutinene i Forsvaret generelt – med henblikk både på planer og de årlige budsjetter – må bli bedre. Det vet jeg av egen erfaring gjennom et par år i forsvarskomiteen, og jeg tror en enstemmig komite skjønner hva jeg her snakker om. Det er helt avgjørende at departementet og Forsvarets overkommando skjerper seg kraftig på disse områdene, slik at vi unngår å komme i en situasjon hvor man stadig må ettersende beskjeder om både det ene og det andre. Men jeg sier igjen at det er lettere sagt enn gjort, fordi det skjer jo av og til endringer i de objektive forhold som det ikke alltid er like lett å forutse. Men i dette ligger det, føler jeg, en positiv utkvittering av det som er komitelederens behov og grunnleggende synspunkt. Når det gjelder finansieringsoppsettet innenfor og utenfor rammen, deler jeg de oppfatningene som komiteen gir uttrykk for i innstillingen, og som komiteens leder her gjentar. Det skal være tilleggsfinansiering og operasjonsrelaterte kostnader. Men når det gjelder utstyr som er relatert til den enkelte operasjon, og hvor dette utstyret har en flerbruksverdi og kan brukes over tid, oppstår det et avgrensningsproblem, som komiteens leder er fullt oppmerksom på, og det vil avstedkomme en grensegang som departementet og Forsvarets overkommando har ansvaret for over tid.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-04-13:
Jeg ser de transatlantiske forbindelser som bærebjelken i våre sikkerhetspolitiske relasjoner, ikke bare i gammel forstand når det gjelder forpliktelsen kollektivt forsvar av NATOs område, men også i ny forstand. Det nye NATO med USA i en sentral rolle har vært helt epokegjørende når det gjelder å bryte ned motsetningsforhold på tvers av de gamle blokkgrensene. Også i den sammenheng er de transatlantiske forbindelser noe mer enn taler; det er en bærebjelke. Utviklingen av en europeisk styrket evne på dette området er ikke noe alternativ til det transatlantiske; det er et supplement, som bygger på et ønske om at Europa må ta et større ansvar for sin egen bakgård, sitt eget kontinent og sin egen verdensdel. Det er ikke noe uamerikansk i det. Det er å ta ansvar i vissheten om at to verdenskriger ikke har begynte på det amerikanske kontinent, men i Europa. Vi må derfor klare å ha de to tankene i hodet samtidig. Jeg er enig i at vi har et behov for å se på anerkjennelsesrutinene – om en kan bruke et slikt begrep – slik at vi sørger for at de som virkelig ofrer noe i de sammenhenger som representanten Godal tar opp, føler at de får en slik anerkjennelse. Jeg vet at det er ulike innspill og synspunkter på det. Det har ikke vært så høyt prioritert som fregattene akkurat i disse dagene, men jeg ser absolutt behovet for det, uten at jeg vil gifte meg med nye mekanismer akkurat nå. Det viktigste er selvsagt at en menneskelig får gitt uttrykk for de synspunktene som er nødvendig, når det behovet dessverre av og til er der. Jeg kan bekrefte at departementet har fullt trykk i arbeidet med å se på de spørsmål som knytter seg til kontraktsforhold for alle typer militære mannskaper. Slike ordninger må være på plass for å motivere og få det til, men jeg tror det vil glede representanten at vi når det gjelder kontingent III i Kosovo, allerede ser fruktene av en aktiv strategi.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-04-13:
Jeg skjønner representanten Halvorsens behov for å diskutere de viktige spørsmålene, men det ligger altså utenfor det som er formålet med dagens melding og innstilling, nemlig å opprette en styrke som kan stå til disposisjon for regjering og storting når regjering og storting mener at det er behov for det. Det siste er i seg selv en diskusjon som det er lite formålstjenlig å ta i en slik sammenheng, hvor det verken foreligger forespørsler eller aktuelle situasjoner som er spesielt nye for Stortinget nå. Men jeg vil kvittere ut kort ved å si: Jeg deler fullt ut det som står både i meldingen og i innstillingen når det gjelder behovet for det folkerettslige grunnlag for bruk av slike styrker. Det er godt formulert begge steder. Jeg vil, som nok en kvittering, si at jeg ikke forestiller meg – og jeg tror ikke noen andre forsvarsministre eller utenriksministre i NATO gjør det – NATO som et verdenspoliti som løper rundt og passer på i verden hver gang andre ikke gjør jobben sin. Det er selvsagt slik at det er FN som er den mandatgivende organisasjon, eller det er regionale sikkerhetspolitiske organisasjoner som OSSE i Europa som er mandatgivende. Når en under NATOs strategiske konsept drøfter NATOs utvidede rolle, har det vært nettopp for å gi et grunnlag for at NATO kunne gjøre en jobb i Bosnia med FN-mandat, men også en jobb i Kosovo, hvor det ikke lyktes å komme til enighet om FN-mandat. Jeg har til gode å møte noen i NATO som er glad for det. Det viktigste er derfor å sørge for at vi får en ny diskusjon om et bedre folkerettslig grunnlag for humanitære aksjoner. Hvis jeg er bekymret for noe i framtiden, er det ikke for at NATO skal springe rundt i verden å leke politimann, for det er det verken penger, personell eller politisk vilje til. Det jeg er redd for, er at ingen gjør nok når det virkelig er behov for å gjøre noe. Det burde bekymre oss alle mye mer enn det som kanskje kommer til uttrykk til daglig.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-04-13:
Jeg er glad for sjansen til å besvare det som ikke ble besvart. Svaret er ja. Jeg syns det hele komiteen skriver – flertall og mindretall står sammen her – er fornuftig. Det sier seg selv at når det legges opp til et mønster i meldingen som får støtte fra flertallet i komiteen, er det hovedmønsteret. Vi er glad for at vi slik sett så å si har lagt en ramme for hvordan dette skal skje. Hvis Stortingets innstilling bare hadde sagt noe i retning av at dette får en komme tilbake til eller se nærmere på, hadde vi ikke hatt noen styringssignaler som kunne bli lagt til grunn for denne prosessen. Men innenfor en slik ramme er det selvsagt behov for å se på fleksibilitet. Det er visse typer operasjoner, visse typer tjenester, hvor det kan være aktuelt både å ha kortere tid og for den saks skyld lengre tid. Så det kan jeg kvittere fullt ut for. Når det gjelder det andre spørsmål, sier det seg selv at den listen som ligger der, vil bli lagt til grunn for oppbyggingen av selve styrken. Men heller ikke den er vedtatt av paven i Rom, selv om Stortinget har sett på det. Vi er selvfølgelig nødt til å ha en fleksibilitet også i forhold til det, vurdere de ulike styrkeelementene og innfasingen av det, og vi må se på det i tilknytning til den enkelte operasjon og det det der måtte være behov for.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-04-13:
Hvis jeg ikke hørte helt feil, ble dette spørsmålet stilt til statsministeren, men jeg skal allikevel besvare det.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-04-13:
Når det gjelder det siste, er jeg enig i at der kan man ha et poeng. Det er jo det som skjer nå. Vi går inn i en sammensatt styrkestruktur hvor Norge bidrar med ting som vi er spesielt kompetente til å gjøre. Det er ingen tvil om at norske spesialstyrker f.eks. har gjort – og gjør – en betydelig innsats internasjonalt. De er langt på vei blitt en nisje for oss. Men vi bidrar f.eks. i den britiske brigade i Kosovo. Tilsvarende kan vi nevne eksempler fra andre spesialiteter i Forsvaret. Så det ene utelukker på ingen måte det andre. Men vi må være innstilt på å bidra der hvor vi er best, ved siden av de andre mer generelle styrkeelementene. Slik sett deler jeg representantens utgangspunkt. Når det gjelder de investeringer som løpende skjer i Forsvaret, og som er mange og store, har representanten åpenbart et poeng. Men det er ikke noe særnorsk ved dette. Alle land jeg kjenner til, har en kontinuerlig revisjon av planprosesser og investeringsprosesser. Alle forsvarsministrene med hodet noenlunde på plass, og jeg tipper at det også gjelder alle forsvarssjefer, vil være veldig innstilt på at vi ikke skal investere i mer enn det vi føler vi kan forsvare om to-tre år. Men det er altså av og til en kraftig utfordring. Jeg er fullstendig oppmerksom på selve problemstillingen, særlig i en situasjon der finansministre av alle slag er veldig opptatt av at vi skal spare penger.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-04-13:
Jeg er selvfølgelig enig med komiteens leder i at Forsvarsdepartementet vet best. – Administrasjonsministeren har tatt initiativet til en gjennomgang av rutinene for de mange særavtaler vi har, ikke bare de som sorterer under Forsvaret i streng forstand, men under Utenriksdepartementet og for den saks skyld andre departementer, og vi får en avklaring av det regimet i nær framtid etter et opplegg fra ham. Uansett hvordan det ender på det formelle plan, tror jeg det er avgjørende viktig, som tidligere forsvarsminister er inne på i meldingen, og som også er reflektert i innstillingen, at den kompetanse som må være der når en forhandler med Forsvarets organisasjoner om dette, så å si må følge forhandlingsdelegasjonen. Den må være kjernen i forhandlingsdelegasjonen. Her er det ikke bare Forsvarsdepartementet, men også Forsvarets overkommando som besitter den kompetansen, og det redegjøres i meldingen utførlig for de særlige forhold som gjør seg gjeldende på dette området. Det må vi altså sørge for er der når et nytt regime skal forhandles fram på den særavtale og de tilknyttede elementer som nå må komme på plass. For det er riktig at vi er i et interregnum, hvor det sentrale nå er å komme i mål i samsvar med det som er meldt både i meldingen, så vidt jeg husker, og også gjennom offentlige uttalelser fra departementet og andre på tidligere tidspunkt. Så dette er et helt sentralt element i departementets arbeid med oppfølgingen av innstillingen.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
Jeg må si jeg er litt forundret over enkelte av medlemmene i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Vi i Fremskrittspartiet har lagt vekt på og vil når det gjelder kommunenes primæroppgaver – og det er et faktum, enten Kristelig Folkeparti, Høyre og Arbeiderpartiet liker det eller ei – at pengene skal følge automatisk, enten det dreier seg om pasienten eller skoleeleven, for vi skal ha et likt tilbud for hele Norge. Derfor kan vi med stolthet hevde at vi er kommunepolitikernes og kommunenes beste talsmenn i Stortinget, fordi vi vil ha et likt tilbud. At andre ikke liker det, er greit nok. Når vi ser på de reformene som Stortinget, flertallet i denne sal, har vedtatt på mange områder, enten det gjelder Reform 97, HVPU-reformen eller andre reformer, ser vi at det har vært et problem for kommunepolitikerne i samtlige partier å gjennomføre reformene, på bakgrunn av de økonomiske rammene som partifellene i denne salen har bevilget dem. Riksrevisjonen har tidligere fokusert bl.a. på 6-åringsreformen og Reform 97 og gjennomføringen av den, og slått fast at Kommune-Norge ikke har fått nok penger av Stortinget til å gjennomføre disse. i forbindelse med den diskusjonen som var da, vil jeg si at det nytter ikke med flotte festtaler og å hevde at en er opptatt av primæroppgavene og at kommunene skal gis muligheter til å gi et tjenestetilbud og en undervisning som er lik over hele landet, når det ikke følges opp i praksis. Vi vet at Oslo kommune, Kristiansand kommune, Trondheim kommune og svært mange andre kommuner har påpekt at de ikke har fått nok midler, penger, av staten når de har gjennomført disse reformene. Vi er glad for at vi har fått denne innstillingen. Som jeg nevnte i mitt forrige innlegg, er vi enige om at vi tar denne debatten. Det var betryggende å høre at statsråden nå sa at hun ville komme tilbake til dette i forbindelse med kommuneøkonomiproposisjonen for 2001. Det synes vi er redelig og greit, for da får fagkomiteen en grundig drøfting av de forskjellige tiltakene og måtene vi kan gjøre det på. Jeg skal ikke provosere noen eller tilegne andre noen synspunkter som de ikke har. Men faktum er at når det gjelder både selskapsskatten og primæroppgavene, vil Fremskrittspartiet at midlene skal følge automatisk, og det skal gis et tilbud som er likt for hele landet. Jeg mener at vi kan hevde at det er vi som tar kommunene på alvor. At andre partier ikke har innsett dette, får vi bare ta til etterretning. Vi mener noe med det vi sier. Når vi har primæroppgaver som skal dekkes i hele kongeriket, skal de dekkes på en skikkelig og grundig måte. Da må det også følge penger med.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
Vi kommer sikkert tilbake til denne debatten. At Fremskrittspartiet vil sentralisere alt som har med helsetjenester å gjøre, er ikke korrekt. Det vi vil sentralisere, er det økonomiske ansvaret, at staten garanterer å betale det det koster for at de personene som er syke og dårlige i hele Norge, skal ha en lik juridisk bindende rettighet til å få den hjelpen de trenger, når de trenger den, og ikke må stå i disse uendelige køene. At tilskuddet skal være det samme på skolesektoren, har ikke vi sagt. Vi skal nok finne en løsning på det. Det er også forskjell på elever. Når det gjelder elever som har et handikap, som er funksjonshemmede, er det klart at den økonomiske satsen må økes slik at vi kan legge forholdene til rette og ha respekt for menneskeverdet til disse menneskene. Og jeg hadde håpet og trodd at Senterpartiet var interessert i å gjøre noe med disse forholdene.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2000-04-13:
Jeg beklager at jeg, som ikke er i komiteen, skal ta ordet to ganger. Representanten Vidar Kleppe sa at han ikke ønsket å provosere noen i komiteen, men han greide å provosere meg. Han skal ha ros for én ting, og det er at han sier ting på en enkel og tilforlatelig måte. Der har kanskje mange av oss andre noe å lære. Men det må ikke bli så enkelt at vi lurer både oss selv og andre. Det er det jeg er redd for, og det er jeg ganske sikker på at representanten Vidar Kleppe gjør, for når han sier at Fremskrittspartiet er kommunenes beste venn fordi de gir en lik sum til alle enten det gjelder omsorg eller skole – den samme summen enten en bor i Bærum eller Skjåk eller Engerdal, uavhengig av geografi, av andre rammefaktorer – er det klart at det blir veldig vanskelig å få til likeverdige tilbud. Joda, summen kan være den samme, men når vi vet at bruken av penger til skoleelever i de ulike kommuner varierer fra 120 000 kr pr. år til ca. 35 000 kr, hvordan i all verden skulle det gå hvis vi delte ut 35 000 kr i alle kommuner, uansett hvor det var i Norge? Dette viser bare hvor urimelig påstandene fra representantene fra Fremskrittspartiet er når de sier at de er kommunenes beste venn. Dessuten vil de jo også sentralisere veldig mye av helsetjenestene til staten, så det er altså ren sentralisering som ligger i disse forlokkende tonene fra Fremskrittspartiet.
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 2000-04-13:
Eg synest Riksrevisjonen har gitt oss ei god oversikt over korleis øyremerka tilskot verkar i Kommune-Noreg. Eg vil også seie at saksordføraren frå SV, Kristin Halvorsen, har gitt oss ein grundig gjennomgang av det fleirtalet meiner. Vidare må eg seie at eg blir noko matt når eg høyrer Framstegspartiets talsmann seie at dei er kommunane sin beste venn. Det er ofte det Framstegspartiet prøver å framstille seg sjølve som: bestevenn med dei fleste. Men les ein programmet og ser ein på kutta dei har i budsjetta, også overfor kommunesektoren, som skal ta vare på vanlege folks livssituasjon, er det ganske hårreisande å komme med ein slik påstand. Eg trur at stykkprissystemet, som Framstegspartiet framheva her, får vi gode høve til å diskutere seinare. Når det gjeld øyremerkte tilskot, er det vel riktig å seie at ikkje minst politikarane og organisasjonane har vore veldig opptekne av å få øyremerkte tilskot til kommunesektoren. Men etter kvart trur eg det også kjem fram ein del tankar om at dei øyremerkte tilskota kan verke hemmande på lokaldemokratiet, og ikkje minst hemmande på politikarane som sit i kommunestyret og som ser at det allereie er bestemt kvar pengane skal gå. Derfor er eg einig med alle dei som har sagt at vi må sjå meir på dei øyremerkte tilskota. Det er vel riktig som det også har vore sagt, at vi brukar ca. 32 milliardar kr til øyremerkte tilskot, medan rammeoverføringa er på ca. 47 milliardar kr. Frå Arbeidarpartiet si side har vi iallfall sagt at dei frie inntektene til kommunane må aukast, og det må bli mindre til øyremerkte tilskot, og det håpar eg også kommunalministeren vil følgje opp på det punktet. Dette er også teke inn i fleirtalsmerknadene i innstillinga. Eg har lyst til å nemne litt om mitt eige fylke, der vi veit at alle kommunane faktisk er minsteinntektskommunar. Eitt av problema med å oppfylle dei vedtaka som blir gjorde på Stortinget innanfor dei ulike områda der ein har øyremerkte pengar, er rett og slett at kommunane ikkje har eigendelen å betale med. Då blir det slik at dei pålegga som er gitt frå Stortinget, som kommunane gjerne vil følgje opp, både på eldresatsing, på helse, til HVPU og til skulesektoren, det har dei rett og slett ikkje råd til. Derfor ser vi at det blir større ulikskap mellom rike og fattige kommunar når dei ikkje kan innfri det Stortinget har sagt. Det må også vere riktig, trur eg – når vi veit at vi i Kommune-Noreg i dag har ein del rike kommunar – at vi kan ha ei større utjamning mellom rike og fattige kommunar. Det er også sagt her at det er grunnleggjande behov som er nødvendig for kommunane å oppfylle, og det er god eldrepolitikk, det er gode skuletilbod, det er barnehageplassar, og at kommunane også kan støtte ein del av dei ulike kulturtilboda som er i Kommune-Noreg. Vi ser faktisk i dag på ein del av budsjetta at er det noko det går ut over, er det faktisk kulturtilboda ute i distrikta. Det er synd, for vi veit at blir det liten aktivitet og kulturtilbod ute i kommunane, vil folk ikkje bu der. Kommunesektor og kommuneøkonomi er vel ting vi kan kome tilbake til, og det får vi rikeleg høve til seinare. Elles vil eg tilrå innstillinga.
Kari Økland (Kristelig Folkeparti), 2000-04-13:
Husleieordningen i staten ble gradvis innført fra januar 1992. Ordningen innebærer bl.a. at statlige virksomheter som disponerer lokaler i statlige bygg, skal betale husleie, og at brukerne selv har frihet til å velge lokaler og utleier. Viktige mål med ordningen er å synliggjøre brukernes utgifter til husleie og å få en mer effektiv og bevisst ressursbruk. Et viktig incentiv i den sammenheng er at virksomhetene normalt får beholde gevinsten ved en reforhandling. Formålet med Riksrevisjonens undersøkelse vedrørende husleieordningen for statlige virksomheter har vært å kartlegge hvordan departementene og utvalgte virksomheter har praktisert ordningen, og om praktiseringen skjer i henhold til Stortingets forutsetninger. Av rapporten fremgår det at incentivordninger i liten grad er etablert, og at departementene i ulik grad delegerer videre fullmakt til å inngå leieavtaler til underliggende virksomheter. Det er viktig at de virkemidler som ligger i mål- og resultatstyring, blir brukt, og komiteen ber departementene i større grad delegere fullmakt til underliggende virksomheter. Samtidig er det viktig at kostnadene ved å flytte alltid vurderes i forhold til omkostningene ved løpende leiekontrakter. Komiteen har merket seg Riksrevisjonens bemerkning om at Arbeids- og administrasjonsdepartementet burde ha påtatt seg et mer aktivt oppfølgings- og veiledningsansvar overfor departementene, og komiteen ber Arbeids- og administrasjonsdepartementet vurdere dette. Men å praktisere husleieordningen på en hensiktsmessig måte må til enhver tid være det enkelte departements ansvar. For øvrig viser undersøkelsen at det er flere forhold som begrenser husleieordningens virkning. Mange sektorer er unntatt fra ordningen, mange virksomheter må ha spesialbygg, og for noen virksomheter kan samlokalisering begrense valgfriheten. En samlet komite tilrår at Dokument nr. 3:8, Riksrevisjonens undersøkelse vedrørende husleieordningen for statlige virksomheter, vedlegges protokollen.
Erling Brandsnes (Arbeiderpartiet), 2000-04-13:
Dagens sak om statens engasjement i Raufoss ASA og Nammo AS er en svært viktig sak for flere parter, først og fremst for de to selskapene, Raufoss ASA og Nammo AS, men også for Raufoss-samfunnet og staten, som nå blir største eier i begge selskapene. Styret i Raufoss ASA gjør det klart at Raufoss-konsernet har et betydelig investeringsbehov for omstilling og videre utvikling. I denne forbindelse er det slått fast at eneste realistiske alternativ er at Raufoss ASA selger sin aksjepost i Nammo AS til staten. Den usikkerhet som er knyttet til statens lån til Raufoss, vil også med dagens behandling bli ryddet av veien. Dette vil i sin tur gi grunnlag for en emisjon av selskapets aksjekapital mot nåværende eiere, men kanskje også mot nye eiere. En slik emisjon vil kunne komme på plass allerede i inneværende år og vil bedre selskapets situasjon ytterligere. Det som etter min mening også styrker arbeidet med omstilling i begge selskapene, er at de for noen få uker siden har fått samme styreformann. Dermed vil det bli lettere å se utviklingen av disse selskapene i sammenheng. En slik omstilling og omstrukturering ses ofte på som en fare for arbeidsplasser og selskapenes framtidige eksistens. En omstilling og omstrukturering betyr slett ikke bare en trussel, den gir også nye og ofte store muligheter for framgang. Dette gjelder også for Raufoss og Nammo. Raufoss har fått en stor kontrakt for bilindustrien. Denne kontrakten kan nettopp bety en videreutvikling av Raufoss i positiv retning. Vi vil at denne nye produksjonen skal forbli i Norge, og da er den foreslåtte kapitalinngangen i dagens sak helt nødvendig. Nammo har også store muligheter i framtida med sin virksomhet på Raufoss. Slik jeg leser sakspapirene, ligger både hjerte og hjerne i Nammo på Raufoss, og det er på Raufoss at de beste økonomiske resultatene ligger. Her er det høy kunnskap og lang tradisjon for ammunisjonsproduksjon. Ikke minst gjelder dette for mellomkaliber, og det er her gode muligheter for leveranser til flere land i Europa. Det er tydelig en stor konkurranse i Europa når det gjelder ammunisjon, og det ser ut til at større europeiske leverandører blir hjemmeleverandører til flere land. Hvert land er altså ikke lenger nødt til å produsere all ammunisjon innenfor landets grenser. Dette er også noe av bakgrunnen for at komiteens flertall gå inn for at staten øker sin eierandel i Nammo til 51 pst. La oss nå se mulighetene for at Raufoss ASA og Nammo AS blir to sterke bedrifter med robuste og solide produksjoner i Norge. Selskapene har kompetanse helt i første klasse. For å få til ny utvikling trengs det midler, og i første omgang er staten den eneste mulige kapitalkilde. Dette vil i neste omgang gjøre det mulig å få mer kapital inn i selskapene. En aktiv rolle fra statens side som eier i denne fasen vil også styrke arbeidet med den omstilling og omstrukturering som er nødvendig. Arbeiderpartiet stiller seg bak flertallsforslaget.