Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2007-06-12:
Først til representanten Alf E. Jakobsen: Fremskrittspartiet ønsker ikke – jeg understreker ikke – å gi penger til Norsk Hydro slik at de kan kjøpe den bedriften de ønsker i Canada. Vi ønsker ikke å gjøre det. Dersom Hydro ønsker en emisjon, mener vi at staten skal følge sin aksjeandel i emisjonen og være med på den, hvis de ønsker det, for å finansiere oppkjøpet i Canada. Norge er i en unik finansiell situasjon. Vi er styrtrike. Stortingsmeldingen vi behandler i dag, viser med all tydelighet dette. Det gir landet unike muligheter. Vår finansielle rikdom skaper forventninger, og den skaper forpliktelser. Den store utfordringen denne salen står overfor, er å ta inn over seg at vår rikdom gir oss rom for finansielle beslutninger som ikke noe annet storting har hatt tidligere. I politisk sammenheng betyr dette at partiene må erkjenne at de argumentene som ble fremført, og de prioriteringene som ble gjort tidligere, ikke har samme gyldighet i dag. Fremskrittspartiet har innsett dette, og vi har valgt å fokusere på mulighetene og forpliktelsene våre ekstra inntekter gir hver enkelt innbygger i dette landet. Med 2 000 milliarder kr på bok, en sum som estimert vil øke til 10 000 milliarder kr i 2030, bør Norge ha som ambisjon å skape verdens beste infrastruktur, intet mindre. Stortingsmeldingen om forvaltningen av Statens pensjonsfond, og ikke minst retorikken som er ført i forkant, gjennomsyres av manglende politisk evne til å kunne se ting i sammenheng. Istedenfor å se på landets enorme inntekter som en mulighet, velger man å behandle de økte inntektene som en utfordring. Istedenfor å spørre hvordan disse inntektene kan gjøre flere mindre avhengige av offentlige overføringer på sikt, velger man en snever tilnærming, hvor stadig flere gjøres avhengige av offentlige ytelser for å få hverdagen til å gå rundt. Ja, det oppfattes faktisk som om enkelte føler seg noe utilpass med at vi faktisk har disse pengene. Vi er på mange måter blitt så rike og mette at vi burde skamme oss. Ikke minst gjelder dette de mange i denne salen som gikk inn i politikken for å «ta de rike» og gi pengene deres til andre. Nå er rollene snudd på hodet. Nå er det politikerne som selv er blitt kapitalister og aksjeinvestorer. Nå er det finansminister Kristin Halvorsen som vokter over verdens største fondspengebinge. Det er finansministeren som holder pressekonferanse hvor hun presenterer investeringsalternativer og avkastningsmuligheter. Nå er det hun som har overtatt finansanalytikernes språkdrakt, der hun med den største selvfølgelighet fremfører budskapet om avkastning i forhold til markedsutviklingen, om risikoanalyse og langsiktighet. Det skulle ikke forundre meg om finansministeren fra høsten 2009 blir å finne som kapitalforvalter i et av våre store meglerhus. Men mens finansministerens pressekonferanse om forvaltningen av pensjonsfondet var like proft gjennomført som resultatfremleggelsen av et børsnotert selskap, så var innholdet heller magert. Ja, faktisk virket det som om finansministeren hadde glemt at pengene hun forvalter, ikke er hennes egne, men at de tilhører hver enkelt innbygger i dette landet i denne generasjonen og kommende generasjoner. Fremskrittspartiet aksepterer verken Halvorsens logikk eller retorikk for å øke aksjeandelen i Statens pensjonsfond. Statens pensjonsfond – Utland er etter hvert blitt en betydelig aktør på verdens internasjonale finansmarkeder. Det å utvide fondets aksjeandel er en beslutning som fører med seg et stort ansvar. Det er derfor viktig at de analysene beslutningen bygger på, er solide og uangripelige. Det er dessverre ikke tilfellet. Fremskrittspartiet mener at risikoanalysen som er foretatt, er mangelfull og lite relevant. Det er et meningsløst prosjekt å tenke på aksjemarkedet i et 100-årsperspektiv, ikke minst fordi sammenligningsgrunnlaget blir mangelfullt. Sannheten er jo at et flertall av de landene fondet eksponeres for, i løpet av de siste 100 årene har vært utsatt for indre uro, revolusjon, nasjonalisering av bedrifter eller konfiskering av børsverdier. På hvilket grunnlag skal vi i dag slutte at de neste 100 årene blir særlig annerledes? Er det virkelig noen i denne salen som mener at det å øke vår aksjeeksponering i eksempelvis India, Pakistan, Indonesia eller Sør-Amerika er en klok måte å forvalte våre fremtidige pensjoner på? Pensjonsfondets investeringer kan ikke sammenliknes med regulære investeringer foretatt av forvaltningsselskaper. Dette fordi beslutningsmekanismene i fondet er politiske og pr. definisjon derfor ikke er egnet for raske beslutninger, og man vil dermed ikke kunne selge seg ut av politisk urolige markeder i tide. Så mens andre investorer hurtig kan snu seg rundt og selge seg ut av politisk ustabile markeder i løpet av minutter, vil vårt pensjonsfond måtte avvente eierens politiske signaler. Videre er risikoen knyttet til historiske hendelser sterkt undervurdert, og fremstillingen i meldingen gir ikke et rettferdig bilde av den risikoen fondet blir utsatt for. For hvordan vil eksempelvis børsmarkedene reagere dersom Iran utvikler atomvåpen og velger å bruke disse mot Israel? Eller hva vil skje med børsmarkedene dersom religiøse ekstremister sprenger en såkalt skitten bombe et eller annet sted i Europa? Fremskrittspartiet vil, bl.a. på grunn av ovennevnte, gå imot Regjeringens ønske om å øke Statens pensjonsfonds aksjeeksponering. Fremskrittspartiet foreslår imidlertid, i tråd med anbefalingen fra Norges Bank, å bruke 10 pst. av fondets kapital til investeringer i eiendom. Vi mener en differensiering i flere investeringsinstrumenter vil redusere fondets risikoeksponering og derigjennom sikre våre investeringer bedre. Ettersom kjøp av eiendom vil måtte bli foretatt over en lengre tidsperiode, er det ingen grunn til at ikke en slik beslutning kan fattes allerede i dag. Som nevnt i våre merknader, deler Fremskrittspartiet Regjeringens betraktninger om at kapitalen i Statens pensjonsfond kun kan benyttes én gang, mens realavkastningen kan brukes hvert år uten at formuesverdien reduseres. Et slikt resonnement betyr derimot ikke at en slik bruk av petroleumsinntektene nødvendigvis er den mest samfunnsøkonomiske. Fremskrittspartiet understreker derfor at investeringer i realkapital i form av nasjonal infrastruktur i svært mange tilfeller vil gi en langt høyere avkastning på sikt enn passivt eierskap i utenlandske bedrifter. Investeringer i eksempelvis samferdsel, forskning og teknologiutvikling innenfor petroleumsnæringen vil kunne danne grunnlag for økt økonomisk vekst og samtidig sikre oss et bedre grunnlag for alternative næringsveier den dagen olje- og gassforekomstene er ferdig utnyttet. Fremskrittspartiet fremmer derfor to forslag om opprettelse av fondsstrukturer i tråd med dette. Fremskrittspartiet har lenge argumentert for at en større andel av Statens pensjonsfond – Utland med fordel kan forvaltes fra Norge. Vi var derfor gledelig overrasket da Arbeiderpartiets Jan Bøhler tidligere i år gjorde Fremskrittspartiets tanker til sine. Vår enorme finanskapital er å betrakte som et komparativt fortrinn, og vi må evne å bruke dette fortrinnet med klokskap. Fremskrittspartiet fremmer derfor i dag forslag hvor vi ber Regjeringen utrede mulighetene for å utvide det norske kapitalforvaltermiljøet med bakgrunn i investeringene som foretas gjennom Statens pensjonsfond – Utland. Med bakgrunn i representanten Bøhlers og andre arbeiderpartirepresentanters utspill i mediene om dette regner vi selvfølgelig med at forslaget får Arbeiderpartiets støtte. Muligens ønsker representanten Bøhler å plassere et slikt kapitalforvaltermiljø i Groruddalen. Der kan det jo utgjøre en slags næringslivsklynge sammen med StatoilHydros nye hovedkvarter, Vålerenga Fotballs nye stadion og den gjenopprettede politiposten på Furuset, som også er varslet fra representanten Bøhlers side. Jeg ønsker også å knytte noen bemerkninger til Regjeringens varslede utvidede bruk av etiske retningslinjer for fondets investeringer. Kapitalisme og det frie marked, som er skjellsord blant mange i denne sal, er utvilsomt det redskap som har fått flest mennesker ut av fattigdommen. USA, Kina, Indonesia, Malaysia, Tyrkia, Japan, Sør-Korea, Russland, det meste av Europa og store deler av Sør-Amerika er alle eksempler på det, og det er faktisk også Norge. Fremskrittspartiet ser med bekymring på at Norges finansminister ønsker å erstatte det frie markedet med kontroll, styring og rigide etiske bestemmelser. Vi vil ikke være med på en utvidet praktisering som innebærer at det er Regjeringens selektive og subjektive syn på etikk som skal danne grunnlaget for hvordan folkets penger forvaltes. Vi leser stadig om nye produkter som smale interessegrupper mener bør rammes av de etiske retningslinjene. Og Regjeringen er lydhør! Regjeringen er lydhør fordi den – i likhet med interessegruppene – enten ikke liker det utvalgte bedrifter produserer, eller måten disse produktene produseres på. Regjeringen har allerede ekskludert verdens største forsvarsmateriellprodusenter fra sin investeringsportefølje, og parallelt med denne meldingen behandler vi et forslag som vil utelukke tobakksselskaper. Hvor skal dette egentlig ende? Hva med bryggerier som produserer alkoholholdig drikker, landbruksbedrifter som produserer genbehandlet mat, eller forlag som utgir bøker og filmer med voldelig eller pornografisk innhold? Eller hva med eiendomsselskaper som driver kasinoer i Macao eller Las Vegas? Hvorfor ikke også utelukke selskaper som ikke har 40 pst. kvinnerepresentasjon i styrene, eller bedrifter som bruker opsjoner i sine avlønningssystemer? Eller hva med de bedriftene som ikke har etniske minoriteter i ledelsen? Og hvorfor skal egentlig Regjeringen investere i selskaper som bidrar til økte klimautslipp, som f.eks. fly- og bilprodusenter? Og hva med energiprodusentene? Og avslutningsvis: Hvorfor ikke ekskludere investeringer i bedrifter fra land med politiske holdninger vi ikke liker? Her er det bare Regjeringens fantasi som setter grenser. Men bare for å vise hvor selektiv og dobbeltmoralsk Regjeringen håndhever og praktiserer de etiske retningslinjene, kan det nevnes at Regjeringen utelukker investeringer i bedrifter som produserer komponenter til atomvåpen. Samtidig har Norge gjennom hele den kalde krigen vært beskyttet av NATOs atomvåpenparaply, riktignok mot SVs stemmer, men beskyttelsen sikret i hvert fall freden og seier i den kalde krigen. Som jeg nevnte til representanten Holmås: Forsvarsministeren anskaffer årlig våpen for flere milliarder kroner fra bedrifter som finansministeren utelukker. Det ser altså representanten Holmås ingen inkonsekvens i, for han mener det er stor forskjell på å la bedriften få profitt og at vi profitterer. Det er litt vanskelig å forstå forskjellen her, men han mente det gikk godt med én setnings svar, fordi det var så innlysende, ifølge representanten Holmås. Så innlysende er det faktisk ikke for meg. Hvorfor er det etisk korrekt å utelukke investeringer i alle de største forsvarsmaterielleverandørene i verden, mens Regjeringen samtidig opprettholder eierskap i f.eks. nasjonal forsvarsindustri som Kongsberg og NAMMO? Ja, ikke bare eier Regjeringen nasjonal forsvarsindustri, vi bruker sågar nær 600 mill. kr i året som vi gir til Forsvarets forskningsinstitutt for at de skal utvikle enda mer dødelige våpen, enda mer effektive våpen. Det er faktisk Forsvarets forskningsinstitutts rolle, bl.a., og det bruker altså Regjeringen 600 mill. kr på. Det er da etisk, for det går over statsbudsjettet, Forsvarsdepartementets budsjett. Men det å investere i bedriften Lockheed Martin, verdens største forsvarsmateriellprodusent, som har opprettholdt freden for oss i den kalde krigen, er uetisk. Hele bedriften er uetisk. Det er skammelig! I meldingen slutter alle partiene seg til Regjeringens forslag om å utelukke investeringer i staten Burma – inkludert Fremskrittspartiet. Ja, for man kan jo ikke like Burma. For hvem er egentlig tilhenger av militærjuntaen i dette politisk betydningsløse landet? Det må føles virkelig befriende for alle oss i denne salen når vi nå kan slå oss på vårt politisk korrekte bryst og si: Se hvor prinsippfaste vi er, vi boikotter Burma! Det vi samtidig gjør, er selvfølgelig at vi definerer Burma som verdens verste, eller skal jeg si mest uetiske, land? Er Burma virkelig verdens verste eller mest uetiske land? Eller er det slik at en boikott av Burma ikke fører til noen internasjonale reaksjoner? Det er ingen land som forsvarer Burma. Derfor er det politisk helt uproblematisk, selvfølgelig, å utelukke dem. Men hvorfor utelukker ikke Regjeringen samtidig land som Saudi-Arabia, Syria, Venezuela, Sudan, Zimbabwe, Cuba, Iran, Pakistan og Kina, bare for å nevne noen som daglig bryter menneskerettighetene – ja, hvor faktisk menneskerettighetsbrudd inngår som en del av landenes statsforvaltning og rettsapparat? Hvorfor er det verre når militærjuntaen i Burma fengsler folk uten dom, enn når andre land gjør akkurat det samme? Og hvorfor er det verre å fengsle folk uten dom enn å frata kvinner deres grunnleggende rettigheter? Eller hvorfor er det akseptabelt å kjøpe statsobligasjoner i land som praktiserer dødsstraff for å konvertere fra islam til kristendom, eller i land hvor kristne forfølges og kirker brennes? Sannheten er at Burma er et politisk korrekt land å boikotte – et land som overhodet ikke gir noen politiske signaler, bortsett fra den gode samvittigheten enkelte i denne salen er ute etter. Helt til slutt ønsker jeg å ta opp de forslagene som er fremsatt av Fremskrittspartiet.