Ivar Kristiansen (Høyre), 2003-02-27:
La meg starte med å ta opp forslag nr. 1, fra komiteens mindretall. Den saken vi tar for oss i dag, har fått veldig stor oppmerksomhet over relativt lang tid. Vi drøfter i dag en meget solid næring, som på mange måter er nasjonens stolthet, og som gjennom generasjoner har vist seg å klare seg bedre enn noen annen næring i dette landet. Den har en internasjonal profil som nesten ingen annen næring i dette landet kan vise maken til. Den har klart seg gjennom tykt og tynt på grunn av dyktighet, langsiktighet, solid økonomisk bæreevne og en internasjonal profil som, som sagt, ingen annen næring kan påberope seg. Jeg forstår dem som i dag, når de får se sluttresultatet, uttrykker stor skuffelse over det. Det har jeg ingen problemer med å forstå. Jeg forstår også dem som tar i sin munn ord som løftebrudd og lignende uttrykk, som noen mener hører hjemme i denne saken. Det skal ikke stikkes under stol at vi har fått tildelt solid med pepper i denne saken, ikke minst på grunn av at det sannsynligvis ikke blir flertall for noe annet enn at forslaget vedlegges protokollen, og at III i innstillingen kommer til å bli vedtatt. De andre partiene vil nok redegjøre for sine forslag. Det foreligger et fellesforslag fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet som går på innfasing av nettolønnsordningen for offshoreflåten med virkning fra 1. juli i år, og hvor man henviser til revidert nasjonalbudsjett for inndekning. Fremskrittspartiet og Senterpartiet har to forslag. Det ene går på iverksettelse av refusjonsordningen ved å heve nivået til 20 pst., og det andre går på å utrede en innfasing av full nettolønnsordning med virkning fra 1. januar 2004. SV har to forslag som de selv vil redegjøre for. Så til saken. Det kan virke utad som om nasjonen ikke bruker penger på nettolønnsordning og refusjonsordning. Det er en stor misforståelse. Det beløp som er bevilget på årets budsjett, er historisk høyt. Det har aldri vært bevilget mer penger til denne sektoren enn for 2003. Jeg synes de som går høyt på banen og kritiserer dette forhold, burde ta seg bryderiet med å nevne at tross alt ligger det i årets budsjett et beløp på 550 mill. kr til dette formål. Det har aldri vært høyere. Jeg registrerer også at det er noen partier som gjennom alle år, fra disse ordningene ble innført, durabelig har kjempet mot disse ordningene. Jeg ser også at det er et parti som går høyt på banen og sier at de er imot nettolønnsordning, men som i dag lanserer et forslag som går på innfasing av en slik ordning. La meg også bare si at når det gjelder innretningen av disse 550 mill. kr som kom på plass takket være budsjettavtalen mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, er regjeringspartiene villige til å se på det. Men vi er ikke villige til å gå en vei som medfører at regjeringspartiene må ta et initiativ til å bryte intensjonene i den inngåtte avtalen. For dette handler ikke om noe annet enn penger. Det handler om bruk av penger i en situasjon hvor vi har en meget brutal økonomisk virkelighet rundt oss, uansett hvor vi vender blikket. Vi er i en situasjon hvor vi opplever det største børsfall verden rundt siden annen verdenskrig. Vi ser at arbeidsledigheten får en profil i land rundt oss som skaper resesjon og pessimisme, og vi ser tall som har vært ukjent i den vestlige verden siden annen verdenskrig. Vi ser at ledigheten hos oss kryper over 100 000, og underliggende tall tyder på at den vil vedvare på et høyt nivå, naturlig nok fordi Norge ikke er plassert alene i denne verden. Det vet i hvert fall norsk skipsfart mer om enn noen annen næring. Vi har sett at våre sparepenger, petroleumsfondet, lider tap over kort tid, og vi snakker om mange titalls milliarder. Vi har sett at et av nasjonens flaggskip, Norsk Hydro, i løpet av kort tid har fått redusert sin verdi fra 120 milliarder kr ned til 80 milliarder kr. Vi ser hver dag rundt oss bedrifter, hjørnesteinsbedrifter, som går over ende på grunn av at vi har valgt å navigere annerledes enn alle konkurrentland rundt oss har gjort. Det nytter ikke å henvise til at andre land har rammevilkår som vi ikke er i stand til å påvise overfor våre næringer, når vi har navigert helt annerledes. Det har ført til en utvikling som har brakt kronekursen på et historisk høyt nivå, som har gjort at vi over de siste fem-seks år har bevilget oss mer i lønn enn noe annet land i Europa som vi skal konkurrere med, og som igjen førte til at Arbeiderpartiet etterlot regjeringskontorene i en situasjon hvor vi hadde Europas høyeste rentefot. Av hensyn til norsk skipsfart, av hensyn til all annen konkurranseutsatt sektor har det vært nødvendig å mase om begrepet «stramhet» i et kraftig forsøk på å drive ned kronekursen og styrke konkurranseevnen, og drive ned Europas høyeste rentefot. Dette er vi i gang med. Det blir en slags dobbeltkommunikasjon når partier som over år så durabelig har kjempet mot disse ordningene, i dag sammen med organisasjonene innenfor maritim sektor blir fremstilt som heltene i debatten – når vi ser at dette handler om inndekning og om bevilgning over budsjettet. Jeg kan ikke si at det foreligger et eneste forslag, med unntak av SVs, som går på å øke tonnasjeavgift og rederibeskatning, som har tatt høyde for begrepet inndekning. Da kan ikke regjeringspartiene ta dette mer på alvor enn det vi har gjort, og si at vi har ikke penger. Det hadde heller ikke de andre partiene da denne saken ble behandlet der den hører hjemme, nemlig i statsbudsjettet for år 2003. Da var det ingen, med unntak av Fremskrittspartiet, som hadde prioritert en økning av bevilgningen til disse formål. Dette forslaget ble fremmet i november måned. Statsbudsjettet ble behandlet i desember måned, og jeg kunne ikke se da at noen partier, med unntak av Fremskrittspartiet, hadde prioritert enten offshoreflåten eller andre sektorer høyere enn det regjeringspartiene var i stand til å gjøre. I tillegg vil jeg be statsråden og hans kollegium se fremover, for vi kan ikke leve i en situasjon hvor det skapes enda større usikkerhet om maritim sektor, og særlig når vi har en målsetting om å overføre mer av transporten fra vei til kjøl, må vi ta dette på alvor. Vi kan ikke leve med en situasjon hvor utviklingen spesielt for fraktefartøynæringen, men også for offshorenæringen – brønnbåter, taubåter osv. – blir slik at de ikke vil makte den internasjonale konkurransen. Men i dagens situasjon er det ett mål som må overskygge alle hvis vi skal ta et begrep som «prioritering» i bruk, og det er at vi må drive ned kronekursen. Vi må drive ned Europas høyeste rente. Hvis vi ikke lykkes med det, faser vi ut all annen konkurranseutsatt sektor. Da priser vi oss til én mast, og det er at vi skal ha en vedvarende høy råoljepris og en vedvarende høy gasspris. Det er ikke sikkert at det er en krigstrussel rundt i verden som vil garantere oss den form for økonomisk suksess i årene som kommer.