Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2008-03-04:
Den 22. juni 2007 la Regjeringen fram klimameldingen. Til tross for Jens Stoltenbergs store ord om lederskap i klimakampen ble meldingen møtt med skuffelse i miljøbevegelsen. Ord som feigt, tomprat og mageplask ble brukt om det ambisjonsnivået Regjeringen hadde lagt seg på. Fremskrittspartiet var det eneste opposisjonspartiet som omfavnet klimameldingen, noe som var talende for innholdet. Klimameldingen inneholdt to konkrete hovedtiltak: forbud mot installering av oljekjeler i nye bygninger og forbud mot deponering av nedbrytbart avfall. Utover dette var klimameldingen en vurderingsmelding. Vi som kjenner Regjeringens vurderinger i ulike saker, var bekymret, fordi vi vet at vurderingene ofte går i retning av at ting er vondt og vanskelig og ikke lar seg gjennomføre. Vi skjønte derfor fort at det var behov for å gjøre klimameldingen langt mer forpliktende. Industrikraftregimet og regionreformen kan her tjene som talende eksempler. Kristelig Folkepartis miljøpolitiske talskvinne, Line Henriette Holten Hjemdal, var den første som tok til orde for et bredt klimaforlik på Stortinget. Vi inviterte i valgkampen SV til å få til i Stortinget det de ikke fikk til i regjering når det gjaldt en offensiv og konkret klimapolitikk. På bakgrunn av den lunkne mottakelsen som klimameldingen hadde fått, mente også Regjeringen at dette var en god idé. Kristelig Folkeparti, Høyre og Venstre ble derfor invitert inn i klimaforhandlinger. Jeg vil gi Regjeringen ros for å søke et bredt forlik i en så viktig sak for landet. Jeg har også lyst til å benytte anledningen til å takke Høyre og Venstre for godt samarbeid i klimaforhandlingene. I forkant av forhandlingene greide vi å samle oss om 61 krav til forbedringer av meldingen. Disse kravene la opp til en betydelig mer ambisiøs klimapolitikk enn regjeringspartiene, spesielt i forhold til nasjonale målsettinger og tiltak. Kravene var langt på vei i samsvar med Lavutslippsutvalgets anbefalinger og ville - hvis de hadde blitt gjennomført - satt Norge i førersetet internasjonalt. I klimaforliket innfrir regjeringspartiene flere av våre viktigste krav, selv om summen av mål og tiltak ligger et stykke unna den opprinnelige kravlisten. I løpet av forhandlingene ble det klart at det er en vesentlig forskjell i tilnærming til klimapolitikken mellom de tre opposisjonspartiene og regjeringspartiene. Når vi i dag likevel inngår et klimaforlik med regjeringspartiene, er det fordi vi er trygge på at klimapolitikken skjerpes på vesentlige områder. Målsettinger, tiltak og virkemidler strammes opp. Forliket utgjør en bunnplanke i Norges klimapolitikk, og er forankret i et svært bredt flertall i Stortinget. Derfor er det ingen grunn til den bekymring representanten Tore Nordtun gav uttrykk for i sitt innlegg, med hensyn til hva som vil skje etter et valg. Nei, med et så bredt flertall bak politikken er det klart hva som vil skje etter et valg. Dette vil være hovedlinjen i Norges klimapolitikk også etter 2009. Som et resultat av forliket skal Norge nå bruke 3 milliarder kr årlig til bevaring av regnskog i utviklingsland. Tiltaket skal komme i tillegg til Norges overoppfylling av Kyoto-forpliktelsene. Jeg skylder å gjøre oppmerksom på at det er skrevet inn en uenighet mellom partene i avtalen når det gjelder finansiering av regnskogsatsingen. Kristelig Folkeparti, Høyre og Venstre mener, i motsetning til regjeringspartiene, at midlene til innsats mot avskoging og klimatiltak i u-land i sin helhet skal bevilges utenom den samlede norske bistandsrammen og Regjeringens varslede opptrapping av denne. For Kristelig Folkeparti er det helt uaktuelt å finansiere klimatiltak ved hjelp av bistandsmidler på bekostning av verdens fattige. I tillegg til regnskogsatsingen innebærer forliket konkrete pengebevilgninger på over 900 mill. kr i statsbudsjettet for 2009. Innsatsen styrkes betydelig innenfor forskning og utvikling. Det satses stort på utvikling av energiteknologier offshore, herunder offshore havmøller. Forskningen på ny fornybar energi skal økes med 300 mill. kr i 2009, og heves til samme nivå som petroleumsforskningen innen 2010. Innenfor transportsektoren skal bevilgningene til jernbanen og belønningsordningen for kollektivtrafikken økes betydelig. Partene er også enige om å fortsette den grønne omleggingen av kjøretøyrelaterte skatter og avgifter. Kristelig Folkeparti hadde gjerne sett at vi hadde kommet lenger med å stramme opp de nasjonale målsettingene i klimapolitikken. Vi er likevel glad for at vi har klart å løfte Regjeringens laveste anslag for nasjonale utslippsreduksjoner fra 13 til 15 mill. tonn CO2-ekvivalenter innen 2020. Dette tilsvarer utslippene fra mer enn 800 000 personbiler pr. år. Regjeringens øverste anslag er hevet fra 16 til 17 mill. tonn reduksjon innen 2020, og dette øverste anslaget vil være et uttrykk for Kristelig Folkepartis ambisjonsnivå for det politiske arbeidet framover. I tillegg har vi fått Regjeringen til å forplikte seg på karbonnøytralitet allerede i 2030. Dette er en stor sak. Det er store linjer i politikken som her trekkes opp. Det er lovende at det er bred politisk enighet om store linjer i en stor sak. Desto mer skuffende er det at debatten i så stor grad dreier seg om småligheter i det politiske spillet. Det ønsker jeg gjerne å la ligge.