Susanne Bratli (Arbeiderpartiet), 2013-06-18:
Så langt i debatten er det sagt mye om mangt i forslaget til Nasjonal transportplan for 2014–2023. Det at forslaget innebærer tidenes samferdselssatsing og et historisk løft for både bane, veg og infrastruktur knyttet til havn og kyst, mener jeg er udiskutabelt. Det at opposisjonspartiene overbyr, er heller ingen overraskelse. Men vi har vist i åtte år at vi holder det vi lover, og oppfyller våre transportplaner, hvilket ikke kan sies om våre ærede motparter i opposisjonen – de har ingen god statistikk å vise til i så henseende. Det er ikke nok å svare fra opposisjonen at vi har så mye mer penger nå. Det økonomiske nivået i deres nasjonale transportplaner var tilpasset den økonomiske virkeligheten som var da de satt i regjering. Likevel klarer de ikke å levere. Mange av innleggene i debatten så langt har handlet om penger, prosjekter, finansiering, besparelser, måloppnåelse og nye mål. For oss i Arbeiderpartiet er trafikksikkerhet et av de aller viktigste områdene å oppnå målene på – og sette nye, ambisiøse mål knyttet til trafikksikkerhet. Det er bra med ferjefri E39, det er bra med InterCity, det er bra med elektrifisering av Trønderbanen og Meråkerbanen. Infrastruktur skal selvfølgelig bidra til at regionene forstørres, til at næringslivets transportkostnader reduseres, og til at menneskene – både i storbyene og ellers i landet – kommer seg til og fra jobb og skole. Men det aller viktigste er at det skal skje på en trygg og sikker måte. Innenfor jernbane, luftfart og sjøtransport er sikkerhetsnivået veldig høyt allerede, men i vegtrafikken har vi fortsatt en del å gjøre før vi er i mål – selv om vi har utrolig gode resultater å vise til. Nullvisjonen – visjonen om en framtid uten drepte og hardt skadde i trafikken – er en viktig ledestjerne å ha og ligger til grunn for vår tenking innenfor trafikksikkerhet. De rød-grønne partiene og regjeringa har overoppfylt gjeldende Nasjonal transportplan når det gjelder penger. Det er viktig, men det er enda viktigere at den i år er overoppfylt når det gjelder trafikksikkerhet. Det er enda færre drepte og hardt skadde på norske veger nå enn det som var etappemålet i gjeldende Nasjonal transportplan. Selv om tallet på 145 drepte i 2012 er 145 for mange, er det det laveste siden 1950. Det er 30 pst. lavere enn i 2005. I tillegg har trafikken økt med 12 pst. I går kom European Transport Safety Council, ETSC, med sin rapport om trafikksikkerhet i Europa i 2012, «Back on track to reach the EU 2020 Road Safety Target?» Ifølge deres tall er Norge med i Council road safety league og er ved utgangen av 2012 nr. 3 i Europa i trafikksikkerhet når vi ser på antall drepte i forhold til innbyggertallet – kun slått av Malta og Storbritannia. Vi har både Sverige og Danmark bak oss. Når antall drepte ved utgangen av mai var seks færre enn ved samme tidspunkt i 2012, ser vi at den positive trenden fortsetter. Når vi nå er kommet så langt ned i antall drepte og hardt skadde i trafikken som vi har, er det ambisiøst å sette et etappemål om en halvering av antall drepte og hardt skadde i planperioden sammenlignet med forrige planperiode. Men etappemålet er satt, og jeg opplever heldigvis at det er tverrpolitisk oppslutning om dette målet. Det som det derimot ikke er tverrpolitisk enighet om, er hvordan vi skal nå målet. Det skal jeg komme tilbake til. Vi skal nemlig videre i riktig retning når det gjelder trafikksikkerhet, og ytterligere redusere antall drepte og hardt skadde. Da kreves det mye av oss som er politikere. Det vil kreve at vi tar modige beslutninger, som ikke nødvendigvis vil oppfattes positivt. Jeg vil vise til at de politikerne som på slutten av 1960-tallet vedtok påbud om bilbelte, som ble innført fra 1971, faktisk var modige politikere. De fattet et vedtak som var meget omdiskutert, som det var stor uenighet om, og som ikke var spesielt populært – men som har vist seg å være et av de viktigste enkeltvedtakene som har positiv effekt på trafikksikkerheten. Det er ingen i dag som mener at det var feil. Jeg mener at vi vil få flere sånne bilbeltesaker som vi skal ta stilling til. Det kan være alkolås, fartssperrer eller andre former for ny teknologi som vil gi oss tryggere trafikk. Spørsmålet er om representantene i denne salen vil være like modige som våre tidligere kolleger var på slutten av 1960-tallet. Nullvisjonen tar utgangspunkt i et trafikksystem der vegsystemet, kjøretøy og trafikanten må spille på lag, og der alle må gjøre sin del av jobben for at det skal fungere. Vi kan som politikere være med og påvirke samarbeidet – gjennom å bidra til at vi får bedre trafikanter, bedre og sikrere kjøretøy og bedre og sikrere veger. Vi kan også vedta tiltak som kompenserer for at deler av systemet ikke fungerer optimalt, eller for at vi ikke får gjort de tiltakene som vi mener er nødvendige. Jeg mener at vi uansett ikke kan klare å bygge veger som tar høyde for at trafikantene får oppføre seg som de vil. Vi må kunne forutsette – eller i det minste sette inn tiltak som bidrar til – at trafikantene stort sett holder fartsgrensene, bruker bilbeltet og kjører rusfritt. Vi her i huset har ansvar for vegene, for å bevilge penger og for å sørge for at de pengene som vi bevilger, blir brukt på en måte som gir mest mulig trafikksikkerhet. Men vi har også ansvar for lovgivning og tiltak som gir oss tryggere og bedre trafikanter – det være seg bedre føreropplæring, trafikkopplæring og holdningsskapende arbeid i skoler og barnehager gjennom rammeplaner og læreplaner og, det som innføres fra høsten av, trafikk som valgfag i ungdomsskolen. Mange ulykker er knyttet til manglende førerdyktighet, for høy fart eller kjøring i ruspåvirket tilstand. Det betyr at vi må sette inn tiltak som gjør at vi får bedre trafikanter. For oss handler dette om tiltak – fra en går i barnehagen, og helt til en er ferdig utdannet bilfører. Derfor må vi hele tida fokusere på: Er trafikkopplæringa i barnehagene og i skoleverket god nok? I grunnskolen har vi i læreplanene læringsmål når det gjelder trafikk, men når vi læringsmålene? Er føreropplæringa god nok? Det vi kan fastslå, er at vi har verdens beste utdanning av trafikklærere. Vi har valgt å ha trafikklærere som utdannes på høgskolenivå, og legger sterk vekt på pedagogikk og trafikksikkerhetstenking. Ingen andre land i Norden har gått så langt. Men hva med føreropplæringa – har vi en føreropplæring som tar mer hensyn til at den skal være billigst mulig, i stedet for at den skal være best mulig? Har vi en føreropplæring som er lik for alle personlighetstyper, uavhengig av hvordan vi er som mennesker? Når jeg snakker med fagfolk på trafikklærerutdanninga ved Høgskolen i Nord-Trøndelag, får jeg følgende tilbakemelding på hva som kan gjøres for å få føreropplæringa bedre: Vi må gjeninnføre det obligatoriske teorikurset, vi må sørge for at det blir mer mengdetrening, og vi må sørge for at vi får til en føreropplæring tilpasset det mennesket en er. Dette er signaler som er viktige å ta med seg når føreropplæringa skal forbedres. Vi har også ansvaret for fartsgrensepolicyen. Den skal være i samsvar med nullvisjonstenkinga. Derfor er det viktig å signalisere en positiv politisk holdning til det at vi i stadig større grad skal ta i bruk såkalte nullvisjonsfartsgrenser, dvs. 30 km/t der det er mange myke trafikanter, og 70 km/t der det er mye trafikk og ingen midtdelere. Som politikere må vi stå opp og forsvare dette, for det er kroppens tåleevne som er bestemmende for disse fartsgrensene, ikke hvor fort den enkelte av oss har lyst til å kjøre, eller hvor bra standarden på vegen ser ut til å være. Dersom trafikksikkerhet var viktigst for oss, hadde dette vært en grei diskusjon. Men jeg vet at det kommer i strid med mål om framkommelighet, og at det sannsynligvis ikke vil være populært blant velgerne – men vi vet at det vil virke. Dersom vi hadde satt ned fartsgrensene fra 50 til 30 i tettbebygd strøk og fra 80 til 70 der det ikke er midtrekkverk, og alle hadde fulgt fartsgrensene, ville vi hvert år hatt over 100 færre drepte i trafikken – over 100. Til sammenligning viser beregninger at når vi fullfører bygging av midtrekkverk på alle veger med trafikk over 8 000 biler i døgnet, reduserer vi antall ulykker med drepte og hardt skadde med 35–40. Når det er bygd midtrekkverk på alle veger med trafikk over 6 000 biler i døgnet, får vi en ytterligere reduksjon, med 15 drepte eller hardt skadde i året. Arbeiderpartiet vil bygge mer midtrekkverk. Vi står bak forslagene i Nasjonal transportplan som legger opp til 400 km to- og trefeltsveg for midtrekkverk. Dette kommer i tillegg til 380 km ny firefelts veg, noe som til sammen gir oss 780 km mer møtefri veg. Arbeiderpartiet er også enig i at minimumsmålene skal endres – som Vegdirektoratet og Samferdselsdepartementet legger opp til – sånn at kravet til når det skal bygges midtrekkverk, senkes fra 8 000 til 6 000 ÅDT. Men vi vet også at det å bygge midtrekkverk på alle veger med over 6 000 biler i døgnet og med en fartsgrense på mer enn 70 km/t grovt anslått vil koste 300 mrd. kr. Fremskrittspartiet vil bruke 1 mrd. kr mer i året for å bygge midtrekkverk. Det vil med andre ord kunne ta 300 år før det er midtrekkverk på alle norske veger med ÅDT over 6 000. Ellers kan vi gå til Høyre, som prøver å være høye og mørke når det gjelder samme temaet, og som har en egen trafikksikkerhetsplan. De lover midtrekkverk på alle vegene med ÅDT over 6 000 innen 2024. De står sammen med Kristelig Folkeparti bak et forslag hvor de ber regjeringa forsere bygginga av midtrekkverk, men de legger ikke inn de 300 mrd. kr som skal til for at Høyre skal kunne beholde sin egen trafikksikkerhetsplan. Representanten Bård Hoksrud fra Fremskrittspartiet sa i sitt innlegg tidligere i dag at Norge blir slått sønder og sammen av Sverige når det gjelder antall kilometer midtdelere og antall kilometer motorveg. Ja vel, men ifølge European Transport Safety Council slår vi Sverige i det som er det aller viktigste, vi slår svenskene i trafikksikkerhet. Vi trenger et bredt spekter av tiltak for å nå de ambisiøse etappemålene om halvering av antall drepte og hardt skadde i trafikken – knyttet til vegen, trafikanten og kjøretøyet. Vi trenger modige politikere. Her er det tydelige politiske skillelinjer. Det håper jeg velgerne merker seg til høsten. Dette handler faktisk om liv og død.