Sveinung Stensland (Høyre), 2022-03-10:
Takk til interpellanten, som tar opp undertegnedes yndlingstema. Etter at Kjersti Toppe ble ofret inn i regjering, er det jo ingen som snakker om dette lenger, men nå er vi i gang igjen. Dette er en sak vi ikke blir ferdig med. Verden trenger nye antibiotika, men vi mangler ordninger for å åpne for forskning, utvikling og produksjon, og vi må tenke nytt. Realiteten er at utviklingen må snus, hvis ikke risikerer vi å stå uten effektive virkemidler mot farlige bakterier. Det har blitt nevnt infeksjonssykdommer som kan ta knekken på oss, men en annen side av dette er at moderne kreftkirurgi, moderne kirurgi generelt, transplantasjonsmedisin – veldig mange slike felt – kan vi bare slutte med. Vi kan slutte med moderne kreftkirurgi uten virksomme antibiotika. Jeg har flere ganger uttalt at jeg er mye mer redd for antibiotikaresistens enn for korona, og tallene i The Lancet-artikkelen det har blitt henvist til to ganger, er tydelige: Selv under korona har vi mistet flere liv til antibiotikaresistens enn til korona. Jeg mener at denne kampen må føres på tre fronter. Vi må ha riktig og begrenset bruk – det har vi fått i Norge, i Nederland og i et par andre land. Vi må ha økt satsing på vaksiner, både mot sykdommer som ofte utløser behov for antibiotikabehandling, og mot spesifikke bakterier. Vi må også utvikle nye medikamenter som virker på resistente bakterier, både nye antibiotika og ikke minst bakteriofager, altså virus som angriper bakterier. Her blir våre fienders fiender vår venn. Der har vi et eksempel på Leknes, STIM, som er verdensledende på bakteriofager mot laksesykdom. Det er prinsipper som ble brukt i østblokkland i stor grad, som ikke hadde så stor tilgang på antibiotika da jernteppet var nede. Polen bl.a. er langt fremme på bakteriofager, som jeg selv har veldig stor tro på. Jeg deler ikke pessimismen til enkelte om at det ikke nytter å utvikle nye antibiotika fordi smarte bakterier raskt vil utvikle resistens. Det er viktig å oppmuntre til utvikling av nye antibiotika. I dette spørsmålet skal vi ikke se oss blinde på situasjonen vi står i, for vi har klart oss bedre enn de fleste andre land. Like mye som vi beveger oss rundt i verden, gjør mikrobene i og rundt oss det samme. Det er en svakhet i det norske systemet at det er lite fleksibilitet i modellene for innkjøp av medikamenter. Pris og volum blir bestemmende faktorer, og innovasjon og utvikling belønnes eller vektlegges i for liten grad. Det er noe som irriterer meg, for dette er i strid med de legemiddelpolitiske målene, som skal vektes likt. Dette gjør det krevende å få noen til å utvikle legemidler, da bruken vil være begrenset, men betydningen for beredskapen vil være stor. Derfor må vi finne nye og annerledes ordninger som gir bedre insentiver til å utvikle nye legemidler. Jeg har tidligere introdusert tanken om en ordning lignende den såkalte leterefusjonsordningen, som har vært en suksess for norsk oljeindustri. For oljeindustrien har staten tatt ned utviklingsrisikoen ved å refundere skattefradrag ved letekostnader raskt, samtidig som skattleggingen av overskuddet er høyt. Jeg mener det er mulig å anvende dette prinsippet også for legemiddelindustrien, selvsagt med en tilsvarende deling av en eventuell gevinst. Der kan vi se til Israel, som har denne typen modeller allerede i dag innen livsvitenskap. En refunderer altså kostnader, og så tar en en «cut» av overskuddet i prosjekter som når markedet. En medvirkende årsak til at så mange ulike selskaper har satset på utvikling av vaksiner mot covid-19, var at en tidlig både i EU, i USA og i en del andre land fant ordninger som tok ned risikoen for dem som satte i gang vaksineutvikling. Det er over 50 forskjellige vaksinekandidater som er under utvikling, mesteparten av det er det kommersielle selskaper som driver, men så har myndighetene vært så tydelige på at de vil kjøpe produktene, at de har tatt en del av risikoen. Når vi vet at resistens er et større problem for verden enn korona, indikerer det hvor enorm denne utfordringen er, og når vi har klart i verdenssamfunnet å finne ordninger og finansieringsmodeller for vaksiner, må det være mulig også på andre områder. Noen utviklingstrekk gir optimisme. Vi ser en trend der utvikling av bruk av legemidler kommer høyere på den politiske dagsordenen. Det arbeides med modeller langs sånne linjer både i Norge og internasjonalt, noe også statsråden var inne på. Det er et arbeid som ble satt i gang for noen år siden. Den nye britiske modellen – da tenker jeg ikke på Lord O’Neills rapport – der verdsetting av nye antibiotika også baseres på beredskapsverdien den har for samfunnet, er interessant, og jeg vil oppfordre helseministeren til å se nøye på den, for der er det også mulighet for forretningsutvikling i Norge. Vi må lære og la oss inspirere av hverandre. Det er bra at Nordisk råd engasjerer seg i dette, for problemet er globalt, og det må løses internasjonalt.