Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-06-10:
Dette er en svært vanskelig lovsak. Det sies at landet skal bygges med lov. Det er helt sikkert at de vedtak som antakelig fattes i kveld vedrørende tvangsekteskap, ikke alene løser de utfordringene vi står overfor. Jeg deler fullt og helt saksordførers gode introduksjon i forhold til denne loven. Alene kan lovforbud og straff faktisk bare gjøre vondt verre. Selv om det etter Arbeiderpartiets mening er nødvendig med en lovfesting og straffesanksjonering av tvangsekteskap og også ubetinget offentlig påtale, er det grunn til å påpeke at slike utfordringer i hovedsak må løses på andre arenaer enn den strafferettslige. Til det kjedsommelige: Her er vi avhengige av kommunikasjon, ikke konfrontasjon, og også forståelse, ikke bare fordømming. En ensom satsing på strafferetten vil derfor ikke føre oss særlig videre. Stigmatiseringen er belastende og lammende nok fra før. Likevel vil et straffebud, sammen med de øvrige tiltak, ha allmennpreventiv effekt og en viss holdningsskapende funksjon. Det er viktig å si ifra hvor grensa går, og hva vi som nasjon aksepterer. I lys av dette arbeidet som Norge har nedlagt vedrørende menneskerettigheter og barnerettigheter, er dagens lovsak åpenbar for Arbeiderpartiet, og det er åpenbart et område for handling. For Arbeiderpartiet har det vært viktig at også utilbørlig press medtas i bestemmelsen om ulovlig istandsettelse av tvangsekteskap. Det er ikke alt som kan karakteriseres som trusler, verken fysiske eller psykiske. Også press hvor de yngste blir forespeilet utfrysing av familien eller andre sosiale problemer, vil klart være utilbørlig press som ikke umiddelbart rammes av bestemmelsens øvrige ordlyd. Dette kan også bidra til å lette noe på den bevisbyrde man måtte ha for å bevise de øvrige situasjoner i bestemmelsen. Så til det som er vanskelig i dette spørsmålet, og det syns jeg vi skal være åpne med, særlig i forhold til hvordan denne bestemmelsen skal forvaltes framover. Det gjelder spørsmålet om ubetinget offentlig påtale. Arbeiderpartiet har valgt å støtte forslaget om ubetinget offentlig påtale, men vi er stilt overfor særdeles vanskelige avveininger i dette spørsmålet. Det har ikke vært lett for noen av oss. Arbeiderpartiet ønsker å frita dem som utsettes for tvangsekteskap fra byrden ved anmeldelse. Samtidig er det et dilemma at påtalemyndighetens ubetingede offentlige påtale vil kunne resultere i at flere vegrer seg for å søke kontakt med det offentlige for å få hjelp. Mange vil ikke ønske sine foreldre straffet, selv om de trenger hjelp i sin situasjon. Opportunitetsprinsippet i forhold til strafferetten bør bidra til at påtalemyndigheten er varsom med å reise tiltale når fornærmede klart ikke ønsker det. Opportunitetsprinsippet i forhold til strafferetten, og kanskje særlig kriminalpolitikken, bør også lede hen til at dette bør vi som politikere og departementet se videre på hvordan går, hvordan praktiseringen av bestemmelsen blir. Hvis det viser seg at dette bidrar til å bremse de jentene og guttene som trenger hjelp fra det offentlige, i frykt for at man får en offentlig påtale overfor et familiemedlem, syns jeg man skal være såpass fri i de fleste politiske partier, at man bidrar til å reise saken på nytt for å evaluere ordningen. Regjeringa bør kanskje vurdere å komme tilbake til Stortinget med en straffefritaksregel, med forslag om at hvis den straffeforfulgte faktisk har bidratt til å belyse og løse saken, kan man kanskje innrømmes en viss form for straffefritak, slik at man demper noe av presset på dem som oppsøker det offentlige for å få hjelp. Jeg nevner dette som en mulighet som det er grunn til å be Regjeringa om å vurdere.