Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2009-11-26:
Kunnskapsministeren og andre representanter fra regjeringspartiene har kritisert vårt alternative budsjett. Det er i og for seg ikke overraskende all den tid vi omprioriterer den eneste skolesatsingen Regjeringen har hatt de siste årene. Det spesielle er kanskje at man prøver å framstille det som et milliardkutt. Det er legitimt å kritisere Kristelige Folkeparti for våre prioriteringer, men da må man forholde seg til fakta. Det er riktig at Kristelig Folkeparti vil ha en annen skolepolitikk enn det Regjeringen har lagt opp til. Regjeringen prioriterer flere timer framfor flere lærere, Kristelig Folkeparti vil heller satse på flere lærere og enda bedre lærere. Det finnes ikke dokumentasjon på at flere timer i skolen gir flinkere elever. Det kom tydelig fram i et intervju i VG under valgkampen med 1. amanuensis i pedagogikk ved Pedagogisk forskningsinstitutt ved Universitetet i Oslo, Christian W. Beck. Han uttalte: «Det som er hovedproblemet med dagens skolepolitikk er at man får heldagsskolen. Elevene blir trøtte og vil hjem. Forskningen viser at 20 skoletimer i uka i grunnskolen er greit. Det finnes ingen dokumentasjon på at mer skole gir flinkere elever. Tvert imot er det slik at lange skoledager svekker kvaliteten på all undervisningen.» På tross av dette har Regjeringen brukt en milliard kr på å øke antallet timer for de aller minste. Kristelig Folkeparti foreslår å kutte fem timer Regjeringen la inn i forrige periode, pluss den timen som legges til nå og de åtte gratis SFO-timene. Denne prioriteringen er et generaloppgjør med den skolepolitikken som er ført de siste fem årene, og som ser ut til å fortsette så lenge det sitter en rød-grønn regjering ved makten. Vi viser med vårt budsjett hva en kunne gjort av satsinger på skole dersom ikke det eneste saliggjørende var å legge på flere timer. I stedet for økte timer vil vi kunne få økt lærertetthet, kvalitetsutvikling i ungdomsskolen, tiltak knyttet til frivillig leksehjelp i kommunal og frivillig regi, som også ville passe for distriktene, tiltakspost for å begrense frafallet i videregående opplæring, forsøk med introduksjonsår for nyutdannede lærere og forsøk med praksisrettet teori i ungdomsskolen – for å nevne noe. Gjennom budsjettet som vedtas i dag, fortsetter også Regjeringens manglende satsing på universitets- og høyskolesektoren. For sektoren er det spesielt provoserende at dette har skjedd i en tid hvor det har vært en eventyrlig vekst i norsk økonomi, men hvor det store handlingsrommet ikke er brukt på å sikre framtiden gjennom forskning og utdanning. Universitets- og høyskolesektoren sliter fortsatt med lave basisbevilgninger etter Regjeringens hvileskjær. Vi foreslår derfor å øke basisbevilgningene med 175 mill. kr i tråd med sektorens ønske og opprette 100 nye stipendiatstillinger. Vi går også inn for å få vedtak på 11 måneders studiestøtte for å hjelpe regjeringspartiene å følge opp sine partiprogrammer. Regjeringen har systematisk også nedprioritert bevilgningene til Den norske kirke over flere år. Det medfører nå at flere bispedømmer, på grunn av Regjeringens manglende bevilgninger, vil måtte kutte i stillinger. De må la stillinger stå vakante, avlyse gudstjenester og – kanskje det mest uverdige – utsette begravelser. Jeg mener det er folkekirken Regjeringen setter på spill når den ikke retter opp den alvorlige økonomiske situasjonen. Kirkeministeren var befriende ærlig på Kirkemøtet i år og sa at de få millionene som kom i påplusninger i år, var for første gang et pluss på kirkebudsjettet, og ikke bare omfordelinger. Meldingene Stortinget har fått fra kirkelig hold gjennom høringene har vært uvanlig sterke og klare. Til tross for høringene og at realitetene er så synlige, har Regjeringen ikke gjort noen ting. Dette rører ved et større problem som det ikke er tid til å ta i full bredde i denne debatten, nemlig samfunnets mulighet til å kunne påvirke den politikken som til sist Stortinget skal vedta. I realiteten vedtas mange av disse tingene på bakrommet i regjeringsbygget. Senere i kveld vil vi få demonstrert dette til fulle når representanter fra regjeringspartiene vil trykke på ja-knappen og stemme mot sin egen overbevisning etter å ha fått et direktiv fra Regjeringen. Men vi har også sett det på høringene, og det er kanskje mer alvorlig. Regjeringsrepresentantene tar imot innspillene som kommer, de nikker alvorlig og sier at dette høres veldig interessant ut, men vi alle vet at her kommer det ikke til å skje noen endring. Holdes disse egentlig for narr? Dette er et alvorlig problem, ikke bare for Stortinget, men for hele demokratiet.