Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2008-06-05:
Aller først tar jeg opp forslagene til Fremskrittspartiet. Det er, slik vi hører under debatten i dag, mange ulike forståelser av tilstanden til norsk helsevesen. Vi befinner oss under den samme himmel, men det er hevet over enhver tvil at horisonten er meget ulik. Det har vært og er slik at norsk helsetjeneste på mange områder gjør et utmerket arbeid. Det tror jeg det er stor enighet om i denne sal. Men kommer vi videre med å forherlige det som fungerer bra, når vi alle vet at det finnes store uløste oppgaver? En av de oppgavene som må løses, er at køene i Norge - det gjelder nær sagt uavhengig av diagnose - har økt under dagens regjering. Det er innen psykiatrisk hjelp. Det er innen rusproblematikk. Men også innen kirurgi og somatikk øker ventetiden og køene. Da er det trist at vi har en statsråd som uttaler at hun ikke har noe problem med at folk står i kø. Jeg tror de 220 000 som står der ute i kø, har en litt annen virkelighetsoppfatning. Her må man bare fastslå at Regjeringens politikk bærer galt av sted. Bare det siste året har antall pasienter i kø i Norge steget med over 20 000. Det er utrolig å erfare at vi i Norge har en regjering som ikke prioriterer å behandle flest mulig pasienter, men som heller prioriterer å forholde seg til for lave økonomiske rammer. Dagens ISF-ordning tilsier at sykehusene taper penger på å operere. Da sier det seg selv at resultatet blir lavere effektivitet og mindre pasientbehandling. Så kan man jo undres over hvem dette går ut over. Er det de som har godt betalte stillinger, som står i helsekø, eller deres familie? Nei, slik jeg ser det, har alle i godt betalte stillinger både råd og anledning til å kjøpe seg ut av køen, enten ved direkte å ta kontakt med sykehus eller gjennom helseforsikring. Men kan vanlige folk med vanlig kjøpekraft gjennomføre dette? I de fleste tilfeller er svaret nei. Med andre ord gjennomfører dagens regjering en politikk som fremmer klasseskiller i Norge - et klasseskille med bakgrunn i den enkeltes evne til å kunne betale for behandling av egen helse. Dette er en konsekvens av Regjeringens politikk. I sin redegjørelse kom helse- og omsorgsministeren i svært liten grad inn på hvilke løsninger en ser for seg, sett fra Regjeringens side. Vi må få på plass løsninger for de 220 000 som er i kø. Vi må løse problemene knyttet til flere tusen narkomane som står i kø. Det er også et paradoks at behovet for rehabilitering øker samtidig som Regjeringen fører en politikk som medfører at hver sjette rehabiliteringsseng ved private institusjoner ikke var innbefattet i avtaler med helseforetakene. Vi har underfinansierte pensjonsutfordringer. Vi har store utfordringer med å utvikle et effektivt samarbeid mellom primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten. Vi må rette opp skjevfordelingen, men det må gjøres på en slik måte at pasientene som er underlagt Helse Sør-Øst, ikke kommer i knipe. Derfor må vi inn med friske midler. Sykehusene blir tilført stadig nye oppgaver, uten at det nødvendigvis følger med midler til å løse de nye oppgavene. Teknologisk og medisinsk utvikling tilsier dette. Finansieringsmodellen som i dag blir brukt, har etter Fremskrittspartiets mening liten forutsigbarhet i seg. Politiske vedtak som fattes medio desember, skal gjennomføres fra 1. januar påfølgende år. Det burde være innlysende at et slikt system ikke står for langsiktighet og god økonomisk styring. Når det i tillegg er slik at en rekke oppgaver under sykehusenes budsjetter er uten fullfinansiering, som f.eks. rusomsorg og rehabilitering, som er tillagt helseforetakene, sier det seg selv at forutsigbarheten blir borte. Det er på høy tid å få på plass en sykehusproposisjon, på linje med kommuneproposisjonen, noe som ville bidra til større grad av langsiktighet og økonomisk handlingsrom for det enkelte foretak. Til avslutning - åtte av ti sykehusdirektører støtter forslaget fra Fremskrittspartiet.