Terje Johansen (Venstre), 1999-12-07:
Globaliseringen i finansnæringen stiller oss overfor nye, store og annerledes utfordringer. Internasjonal kapital og den globale økonomien truer nå med å skylle over landets grenser og rive med seg norske finansinstitusjoner, slik at pengebingen Norge risikerer å bli sittende igjen med bare filialer og gå glipp av de klynge- eller clustervirkninger som miljøet rundt norgesbasert virksomhet skaper. Sentrumspartiene har derfor gått sammen med Arbeiderpartiet for å sikre langsiktig nasjonalt eierskap i finansnæringen. Derfor vil Venstre bevare en tredel statlig eierskap i én sterk norsk finansenhet. Derfor vil Venstre at staten skal samle sine eierinteresser i én finansinstitusjon. Merknadene fra sentrumspartiene og Arbeiderpartiet er et forsøk på å sette mål for det politikerne kan og skal påvirke, uten å gå for langt i å fortelle næringens folk hvordan de skal gjøre jobben. Jeg ser på fellesmerknadene som et forsøk på å avgrense et statlig ansvar for fellesskapets interesser opp mot det fine balansepunktet hvor privat eierskap gir et effektivt marked med god ressursutnyttelse. Dette har Venstre erfaring med gjennom hele dette hundreåret. Det var slik det begynte, og det passer godt å avslutte på den måten. Venstrekapitalismen er et styringskompromiss hvor politikerne ivaretar demokratiske og etiske verdier, og hvor markedet sørger for effektiviteten – eller for å si det med en skribent i Dagbladet den 1. desember: «Bare en sterk og aktiv stat i en åpen, markedsbasert økonomi fungerer.» Hvilken skribent var det? Jo, det var Erik Solheim fra SV, partiet hvor bare forbokstaven er igjen av sosialismen. Venstres landsstyre gav i helgen sin tilslutning til avtalen mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Vi har alltid vært sterke talsmenn for at offentlig eierskap må kunne begrunnes ut fra politiske mål, mål som ikke kan forventes ivaretatt av rent forretningsmessige interesser. Slike hensyn finner vi særlig i forvaltningen av nasjonale ressurser og i kontroll med naturlige monopoler, ja unaturlige monopoler også for den saks skyld. Denne kampen mot monopoldannelser vil jeg komme nærmere tilbake til. Videre er Venstre kritisk til at staten skal sitte på alle sider av samme bord – som eier, som konsesjonsgiver og som kontrollør. Det kan være et demokratisk problem når staten eier og driver vanlig næringsvirksomhet. Gjennom eierskap kan staten bli bundet til særlige næringsinteresser, det kan skapes en for sterk maktkonsentrasjon, og evnen til å tenke helhetlig kan svekkes. Derfor forutsetter statlig eierskap alltid en spesiell begrunnelse, slik som nå er tilfellet for å kunne sikre en norsk finansnæring. Like lite som Venstre aksepterer den rå kapitalismen, like lite aksepterer vi den overmektige staten. For mye av det ene betyr politisk inngripen, sett fra Venstres synspunkt. Når rå kapitalisme truer fellesskapets interesser, vil Venstre kompensere med mer politisk styring – og vice versa. Som konsesjonsgiver skal staten ivareta noen politiske mål, disse er nevnt i merknadene fra sentrumspartiene og Arbeiderpartiet. Først og fremst vil vi ivareta soliditet for å sikre innskytere og låntakere. Til dette bruker vi Kredittilsynet. Vi ønsker å sikre konkurransen, til glede for vanlige forbrukere, innskytere som låntakere, og for næringslivet, små bedrifter og de store konsernene. Jeg kommer også tilbake til det. Vi ønsker å sikre tilgjengelighet og et godt tilbud til hele Norge, til alle regioner – kort sagt ivareta Distrikts-Norges interesser. Som saksordfører for fusjonen DnB/Postbanken mener jeg at vi gjorde det i den operasjonen. Den fusjonen var det bare SV som var imot. Disse politiske målene er det flertall for i denne sal. Sånn sett er det bare grunn til begeistring fra min side. Jeg var glad for at sentrumspartiene og Arbeiderpartiet tilsynelatende var enige om de store linjer, og at vi har holdt oss unna fristelsene til å fortelle aktørene hvem som skal fusjonere med hvem. Det må næringens aktører selv avgjøre. Men det som foruroliger meg, og Venstre, er det som ligger og lurer utenfor eller bakenfor og til dels innenfor disse tilsynelatende klare målene. Vi er kort og godt bekymret for at noen er så sterke i sitt forsvar for det nasjonale at de tipper over i det nasjonalistiske. Når vi i Venstre gir vår tilslutning til at det skal dannes en sterk norsk finansenhet, betyr ikke det nødvendigvis en stor enhet. Det finnes ingen historiske beviser for at «stor» betyr det samme som god og konkurransedyktig i norsk finansverden. Det vi i Venstre frykter, og som vi akter å bekjempe, slik vi har gjort gjennom hele historien, er maktkonsentrasjoner og monopoler. Og vi er sterkt bekymret over forsøkene på å utnytte det nasjonale ansvar som ligger i forliket, til å skape maktkonsentrasjoner i det norske kapitalmarked, maktkonsentrasjoner som strider mot de politiske målene jeg har gjort rede for, og som det er flertall for. Derfor har Venstre sagt klart fra hele veien at vi er imot en fusjon mellom DnB og Kreditkassen. Jeg må tilstå at jeg er særlig bekymret over hva Arbeiderpartiet har i sinne med sine mer eller mindre fortolkbare signaler. Når sjefen for Kredittilsynet antyder at tilsynet kan tenkes ikke å ville motsette seg f.eks. en fusjon mellom DnB og Kreditkassen, er det for så vidt forsvarlig – hvis man bare tenker på soliditet, hvilket er hans ansvar. Men tanken på en slik maktkonsentrasjon er ikke bare uforsvarlig ut fra demokratiske hensyn, det strider jo i tillegg mot alle de politiske mål flertallet er blitt enige om. Alle vil bli skadelidende – vanlige forbrukere, næringslivskundene, de ansatte, distriktene, ja sågar byene. At bransjeanalytikere hilser en slik fusjon med glede, er også forståelig. De ser på rasjonaliseringsmulighetene; det vil stort sett si antall mennesker som blir overflødige. Analytikerne mener at dette er en fordel for aksjonærene, hvilket jo også isolert sett er riktig, men disse hensyn må ikke gå på tvers av de overordnede politiske mål vi har satt oss i denne meldingen. Derfor er jeg også opptatt av hvordan Bankinvesteringsfondet håndterer det oppdraget det blir gitt med å utrede hvordan staten skal agere for å oppfylle de mål vi setter oss i denne sal. Vi, Det norske storting, må i denne sak ikke først og fremst være opptatt av på kort sikt å maksimere verdien av vårt eierskap i de to norske storbankene. Det norske storting bør først og fremst være opptatt av å sikre fellesskapets interesser. Helheten og den langsiktige utviklingen av norsk finansnæring er vårt ansvar. Dette bør Bankinvesteringsfondets utredere merke seg.