Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 1999-04-12:
Forslaget vi behandler i dag, er i realiteten en omkamp om et likelydende forslag som ble nedstemt i forbindelse med behandlingen av rovviltmeldingen i juni 1997. Forslagsstillerne mener det er behov for å endre nødvergeparagrafen i viltloven, slik at det ut fra begrunnelsen skal bli lettere å ta ut rovdyr som gjør skade på bufe og tamrein. Det hevdes at dagens § 11 i viltloven er årsak til store økonomiske tap, psykiske påkjenninger og brakklegging av store norske utmarksressurser. Flertallet i komiteen er enig i at situasjonen i rovdyrforvaltningen er vanskelig og alvorlig. Flertallet har heller ingen problemer med å forstå at det er store psykiske påkjenninger for dem som finner sine dyr ihjelslått eller drept på beite. Men på tross av dette er det ikke en endring av § 11 som er løsningen på de utfordringer vi har i rovdyrforvaltningen. Forslaget, slik det ligger på bordet, innebærer i realiteten å gå tilbake til situasjonen slik den var før 1993. Dagens formulering, hvor vilt bare kan felles «under direkte angrep på bufe og tamrein», foreslås endret til «under fare for direkte angrep på bufe og tamrein». Det er derfor på sin plass å gjengi noen sentrale vurderinger som ble gjort i 1993. En vesentlig årsak til lovendringen i 1993 var at ordlyden i daværende § 11 ble oppfattet som uklar av Høyesterett. Uttrykket «under fare for direkte angrep» medførte betydelige tolkningsproblemer. Det er en slik uklar rettstilstand dagens forslag til endring vil gjeninnføre. Videre så man i 1993 en tendens til stadig økende fellinger etter nettopp denne paragrafen i viltloven. Dersom denne utviklingen fikk fortsette, ville man kunne få problemer med internasjonale forpliktelser etter Bern-konvensjonen, spesielt i forhold til arter som er truet, herunder ulv. Paragraf 11 i viltloven er en viktig paragraf fordi det er den eneste bestemmelsen man kan avlive skadedyr etter uten å søke om fellingstillatelse først. Denne paragrafen har derfor stor betydning for det reelle vernet av rovdyr i Norge. Det er derfor uheldig dersom en slik bestemmelse gis en formulering som åpner for større usikkerhet i forhold til tolkning og praktisering, som en konsekvens av dette Dokument nr. 8-forslaget. Dersom vi som følge av endringen skulle få en situasjon med større avskyting av rovdyr, vil det også kunne bli problematisk å oppfylle både nasjonale mål og internasjonale forpliktelser. Paragraf 11 er en svært sentral paragraf i viltloven. Det har forut for debatten i dag vært hevdet fra ulikt hold at Dokument nr. 8-forslaget er en justering av paragrafen. Men det er det vanskelig å se at det er grunnlag for å hevde. En må etter min oppfatning se på dette som en betydelig endring av selve paragrafen, noe som derved også berører selve rovdyrforvaltningen i Norge. I forbindelse med behandlingen av rovviltmeldingen i 1997 gikk Stortinget inn for at det skal være et mål å sikre levedyktige bestander av alle de fire store rovdyrartene, samtidig som det skal sikres et aktivt jordbruk med muligheter til å utnytte utmarksressursene til beite for sau og tamrein. Det er selvfølgelig bekymringsfullt at konfliktnivået i rovdyrforvaltningen fortsatt er stort, og at situasjonen flere steder i landet er alvorlig. Det er derfor behov for effektive tiltak for å fjerne skadedyr. Det er positivt at Regjeringen har iverksatt flere tiltak som skal bedre effektiviteten i rovdyrforvaltningen. Det kan nevnes økende bestandsregistrering av de fire store rovdyrartene, betingede fellingstillatelser og tiltak som skal redusere saksbehandlingstiden, opplæring av jegere og dermed også mulighet til raskere avliving av skadedyr. Det er viktig at de tiltak som er iverksatt, får tid til å virke, og at man intensiverer arbeidet før man endrer bestemmelser som vil ha konsekvenser for hele rovdyrforvaltningen. Det er ikke minst grunn til å understreke at saksbehandlingstiden for fellingstillatelser er gått betydelig ned i tråd med Regjeringens målsetting. I brev fra Miljøverndepartementet til komiteen som følger saksdokumentene, går det fram at av 23 søknader om fellingstillatelse i Hedmark i 1998 hadde hele 22 gjennomsnittlig behandlingstid på tre timer. Jeg vil til slutt understreke betenkeligheter med at Stortinget som lovgivende organ inviteres til å vedta formuleringer som Høyesterett i 1993 uttrykte en klar skepsis i forhold til. På denne bakgrunn finner jeg det naturlig å avvise det foreliggende Dokument nr. 8-forslaget, og anbefaler derved flertallsinnstillingen.