Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-01-10:
Grunnlaget for utbygging av helsetjenestetilbudet til befolkninga på Svalbard er, som representanten helt sikkert kjenner til, særregler gitt i forskrift av 15. juni 1928 om «læge- og sundhetsforholdene» på Svalbard, hjemlet i Svalbardloven § 4. Helselovgivninga for fastlandet er ikke tilpasset de særegne forholdene på Svalbard. Sjukehuset i Longyearbyen er, som kjent, sentralt i utøvelsen av helsetjenester til befolkninga og har fra 1981 vært drevet av staten. Av St.meld. nr. 9 for 1999-2000, Svalbard, går det fram at sjukehuset har som overordnet mål å yte tilfredsstillende helsetjenester til den norske befolkninga på Svalbard og alle andre som ferdes på øygruppa. Sjukehuset tilbyr som kjent både legetjenester, sjukepleietjenester, helsestasjonsvirksomhet, skolehelsetjeneste, fysioterapitjeneste, bedriftshelsetjeneste og tannhelsetjenester, samtidig som det er et akuttmedisinsk beredskapssjukehus. Virksomheten ved sjukehuset ble omprioritert fra 1998 fordi behovet for helsetjenester ble endret og kommunikasjons- og transportmulighetene til Tromsø/Universitetssykehuset i Nord-Norge ble bedret. Man styrket derfor den allmennmedisinske virksomheten og det forebyggende helsearbeidet og reduserte den kirurgiske akuttberedskapen. Per 2000 ble vaktordning/legeberedskap dekket av to allmennleger og én kirurg. Antallet polikliniske konsultasjoner på Svalbard er høyt i forhold til innbyggertallet. Sjukehuset mener at dette dels skyldes god tilgjengelighet til sjukehuset, dels – selvfølgelig – økende turisttrafikk Staten dekker som kjent utgiftene for helsehjelp som ytes på Svalbard når pasienten har rett til dekning av utgifter til helsetjenester og sjukepenger etter folketrygdloven. En person som er bosatt på Svalbard, har rett til ytelser fra folketrygden dersom vedkommende var omfattet av folketrygdloven før oppholdet tok til, eller vedkommende arbeider for norsk arbeidsgiver. Når en pasient med rettigheter i folketrygden blir sendt til fastlandet for behandling, har vedkommende rett til nødvendige helsetjenester etter kommunehelsetjenesteloven og spesialisthelsetjenesteloven så lenge vedkommende oppholder seg på fastlandet. Formålet med fastlegeordninga er, som representanten kjenner til, bl.a. å bedre kvaliteten i allmennlegetjenesten ved å gi innbyggerne mulighet til å forholde seg til en fast allmennlege over tid, slik at en får kontinuitet i forholdet lege/pasient. For innbyggere som oppholder seg på Svalbard, er slik kontinuitet ivaretatt av de tre legene som til enhver tid er ansatt ved sjukehuset i Longyearbyen. Helsepersonell som arbeider på Svalbard, er ansatt i tidsbegrensede stillinger på to til tre år. Innenfor denne perioden vil det derfor være kontinuitet i legetjenesten uavhengig av listesystem og finansieringsordning. Dette, sammen med god tilgjengelighet til flere typer legetjenester, ser jeg på som viktige trekk ved tilbudet i Longyearbyen. Det forhold at innbyggerne fortsatt står på liste hos en fastlege på fastlandet, er ikke til hinder for en god legetjeneste for innbyggerne på Svalbard. Tvert imot mener jeg at dette representerer en sikkerhet for innbyggerne ved tilbakeflytting til fastlandet. Av den nevnte stortingsmeldinga framgår det at selv om Longyearbyen har blitt stadig mer lik fastlandet, er dette lokalsamfunnet annerledes, bl.a. når det gjelder befolkningsmessig sammensetning. Longyearbyen sykehus har en spesiell profil med vekt på allmennhelsetjenesten, der nærheten til befolkninga er viktig. Helsetjenestetilbudet ble vurdert å være godt dimensjonert i forhold til befolkningstall og -sammensetning. Også organiseringa av tjenesten ble vurdert å være tilfredsstillende. Oppsummert kan de som bor på Svalbard, få de legetjenester de trenger, der. De trenger ikke dra til fastlandet for å få lege.