Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2010-05-27:
La meg starte med konklusjonen: Senterpartiets representanter kommer til å gå imot forslaget om å senke stemmerettsalderen ved stortingsvalg fra 18 til 16 år. Vi er alle valgt på et program som forplikter oss på dette punktet. Så registrerer jeg at Thomas Konow er nevnt av forslagsstillerne. Han var den yngste av grunnlovsfedrene, ikke engang 18 år, på Eidsvoll i 1814. Han var også av de eidsvollsmennene som levde lengst. På 1870-tallet var det skikk og bruk at 17. mai-toget gikk innom boligen til den siste eidsvollsmannen, ved Youngstorget i Christiania. Konow var også nevnt i stortingsdebatten da dette ble diskutert i forrige valgperiode. Representanten Holmås trakk fram Konow og hans unge alder, og Inge Lønning repliserte at Konow var bergenser. Spørsmålet er like fullt om Konow er et godt argument for å senke stemmerettsalderen. Det er tvilsomt. Halvdan Koht skriver i hvert fall i 1914 i jubileumsverket «Eidsvoll 1814» om Konow at han selvsagt holdt seg respektfullt tilbake, og at han trolig heller ikke hadde funnet det noe særlig morsomt der oppe. En gang imellom hadde han imidlertid funnet på noe, og det er sett som sannsynlig at det var han som stemte på bonden Elling Walbøe til president og kammerherre Løvenskiold til visepresident – om ikke annet for å ha det artig og holde leven. Det fikk han jo også til. Hva heter det på trøndersk? Jo, det heter «artikaill». Alt i alt: Jeg tror det er like lurt ikke alltid å vise til Konow når vi i denne salen diskuterer å sette ned stemmerettsalderen. Siden riksmøtet på Eidsvoll har stemmerettsalderen blitt satt ned mange ganger, fra 25 til 18 år, suksessivt. Antall kjønn som har fått stemmerett, har gått opp, fra ett til to. Med andre ord er det også sånn at stemmerett og stemmerettsalder er variabler over tid og på tvers av landegrenser, og de har blitt definert stadig videre, heldigvis. De siste tiårene har utviklingen derimot konvergert mot en relativt stabil likevekt, også internasjonalt – 18 år for både menn og kvinner. I Norge er det samsvar mellom myndighetsalder, valgbarhetsalder og stemmerettsalder. Dette er ikke tilfeldig, og jeg mener at dette samsvaret både er klokt og vel verdt å hegne om. Muligheten til å stemme representerer retten til å fordele goder og byrder, være formelt med på å påvirke samfunnsutviklingen. Dette er et stort ansvar. Derfor er det naturlig at stemmeretten henger sammen med myndighetsalderen. Hvis du skal være med på å bestemme rammene for alle andres liv, bør vi vel forutsette at du formelt har ansvaret for ditt eget. Jeg mener også at retten til å stemme henger sammen med retten til å stille til valg. I motsatt fall, vil vi operere med A- og B-medlemskap i det norske demokratiet – de fleste med fulle rettigheter, noen få med sterkt reduserte. I teorien kan aldersgrensen settes ned til 16 år for både myndighetsalder, valgbarhetsalder og stemmerettsalder. Det nåværende samsvaret er heller ikke prinsipielt låst til tallet 18. Dette ligger imidlertid ikke på bordet i dag, og jeg ser heller ingen som tar til orde for dette eller har fremmet disse stanspunktene i samfunnsdebatten. Det ville i så fall hatt ganske vidtrekkende konsekvenser for mye av vår tenkning rundt lovgivingen for denne aldersgruppen. Vi ville i så fall for alle praktiske formål definert 16-åringer som voksne individ med ansvar for egne liv. Jeg er ikke sikker på at verken de eller vi hadde ønsket en slik utvikling velkommen. Det er også sånn at tallet 16 i praksis er tilfeldig. Det er en satt grense, på samme måte som dagens 18 år er. Hva er den prinsipielle forskjellen mellom 15 og 16 år? For å sette det på spissen: det er bare én måte å sikre 100 pst. av befolkningen stemmerett på – nemlig å sette aldersgrensen til 0. De aller fleste vil ha vansker med å mene at demokratiet av den grunn ville ha blitt bedre. Dette er også innledningen til det viktigste ankepunktet mitt. Jeg deler ikke forslagsstillernes likhetstegn mellom redusert stemmerettsalder og bedre folkestyre. Én ting er moteksemplene – både Cuba og Iran har lavere stemmerettsalder enn oss. Derimot lyser de åpenbare demokratiske manglene i disse landene opp hva som er avgjørende for at et land skal være et konstitusjonelt demokrati – nemlig politisk konkurranse og grunnleggende sikring av liberale rettigheter. Norge er heller ikke perfekt. Det blir det aldri. Det er alltid mulig å gjøre vårt demokrati bedre, dypere, sterkere og mer robust. I så måte tror jeg at en reduksjon av stemmerettsalderen til 16 år er et stort sidespor. Langt viktigere er en moderne og reformert valgordning som sikrer politisk konkurranse og velgere, folkevalgte og institusjoner som hele tiden slår ring om våre grunnleggende rettigheter i et fritt samfunn. Det skal vi imidlertid komme tilbake til senere. Konow gjorde åpenbart ikke all verden av seg på Eidsvoll i 1814, men det var det mange andre som gjorde. Derfor er ytringsfriheten en av våre hjørnesteiner, på samme måte som forbudet mot lover med tilbakevirkende kraft og eiendomsretten. Alle er like avgjørende og essensielle i et fritt samfunn, ikke hver for seg, men sammen. Disse frihetene må hele tiden både tolkes og debatteres, men først og fremst forstås som en del av det stabile grunnlaget for et stadig mer sammensatt og bredt Norge, der nordmenn kommer fra både Cuba og Iran, f.eks. I 1914 skrev Koht at Thomas Konow døde i 1881, akkurat i oppkjøringen til det som skulle bli den heteste striden som hadde stått om grunnsetningene i Grunnloven. Dette gjaldt striden om det som førte fram mot parlamentarismen og Stortingets absolutte overmakt i forfatningsutviklingen. I denne striden var Johan Sverdrup den store seierherren. Han er Norges fremste parlamentariker, han gikk på vannet i denne salen i denne saken. Selv mente han at han hadde bidratt til en sannere forståelse av vår frie forfatning. Dette bør også være vår oppgave i denne salen. Med andre ord, og med de siste ord: langt viktigere enn å lære fra land som Cuba og Iran er det å stå på skuldrene til våre egne kjemper og være tydelige på grunnmuren i det norske, konstitusjonelle demokratiet. Vi skal bidra til en sann forståelse av Grunnloven, hegne om våre friheter og sikre forsiktig utvikling og endring av det norske folkestyret, i tråd med tiden.