Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-04-13:
Vi er snart ved starten av et nytt århundre. Den internasjonale utviklingen av teknologi og økonomi vil i enda høyere grad enn i dette århundret prege bedriftene og dermed også vårt dagligliv. Verden vil bli globalisert. Dette betyr at vår hjemmeverden, lokalt og nasjonalt, blir preget av verden utenfor, både sosialt, politisk og kulturelt. Både i et kortsiktig og langsiktig perspektiv vil dette være vårt lands viktigste utfordring. Når jeg starter slik, er det fordi det midt i hverdagsliv og dagspolitikk er lett å gli inn i en illusjon om at verden ikke forandrer seg, og dette er et farlig sansebedrag. I løpet av de to siste tiårene har et nytt globalt økonomisk system vokst fram. Det nye systemet har bl.a. sitt utgangspunkt i den teknologiske revolusjonen, og på mange måter er vi vitne til et radikalt skifte i det materielle grunnlaget for produksjon, kommunikasjon og handel. I en parallell og gjensidig utvikling har det funnet sted et systemskifte i mikroelektronikk, i datateknologi, i maskinvare og software og i telekommunikasjon. Dette er i ferd med å endre måten vi arbeider på, måten vi produserer på og måten vi forbruker på. Det endrer vår makt, og det endrer også vår avmakt. Den raske globaliseringen og utviklingen som skjer på det informasjonsteknologiske området, endrer radikalt konkurransen og dermed også kravene til den enkelte bedrift, liten eller stor. Som en konsekvens av dette vil utdanning og kompetanse både hos den enkelte medarbeider og bedriften være avgjørende for hvordan bedriften skal klare seg. Både forskning, utvikling og kompetanse for den enkelte vil avgjøre hvordan en bedrift som vil leve i et internasjonalt miljø, vil makte å videreutvikle seg, og myndighetenes innsats på disse områdene vil være temmelig avgjørende. Når det gjelder utdanningsnivået vårt, har vi vist at vi klarer oss godt internasjonalt, men i det siste er det mange bedrifter som både har etablert sine forskningsavdelinger ute, og som etterlyser innsats når det gjelder forskning nasjonalt. Men det er tendenser til utflagging for å sikre seg kompetanse. I denne nye globaliserte økonomien stilles det nye krav til både staten og politikerne om hvordan vi skal videreutvikle de lønnsomme bedriftene i en periode der det ikke finnes grenser mer, og bedriftene flytter ut der de finner det for godt. Jeg tror at staten vil måtte single ut noen områder der den gjør en særskilt innsats. Det vil dreie seg om utdanning, teknologi og forskning. Jeg viser her også til det vedtaket som ble gjort i forbindelse med budsjettet, der Høyre og Arbeiderpartiet vedtok at det skal etableres et forskningsfond. Jeg regner med at statsråden vil kommentere det her i dag. Arbeiderpartiet har gjennom lang tid også understreket at i denne fasen vi er inne i, må både høyskoler og universiteter ha et mye nærmere samarbeid med næringslivet. Her er det utviklet en rekke tiltak. Sverige har de siste årene endret en del på styringsformen for universiteter og høyskoler ved at de har etablert eksternt flertall i styrene. En stor del av dem som er med i styrene, har også sin bakgrunn fra næringslivet. Jeg vil be statsråden om å kommentere også dette. Vi ser at en rekke av våre bedrifter kjøper seg forsknings- og utviklingskompetanse utenfra ved at de etablerer egne avdelinger i utlandet. Det kan være positivt, men det kan også bli til stor skade hvis vi får en utvikling som fører til mindre næringsrettet forskning i Norge. Det vil nemlig over tid kunne føre til en utarming av det samlede industrielle miljøet i vårt eget land. I denne forbindelse kan vi f.eks. se at på områder der vi er sterke, burde det være mulig å få til også en kraftigere innsats hjemme, ikke minst når det dreier seg om olje og gass. Vi har nå den diskusjonen som pågår i forhold til Telenor og Telia. Jeg regner også her med at statsråden vil kommentere at det er viktig for den norske regjering at utviklings- og forskningsavdelingen til Telenor blir liggende igjen i Norge. Én ting er at enkelte avdelinger flytter ut, men det er viktig at hele forskningsmiljøet blir værende igjen og ikke følger med hovedkontoret. En forutsetning for at bedrifter skal ønske å legge sin forsknings- og utviklingsvirksomhet til Norge, er at vi har universiteter som utdanner topp kompetente kandidater og forskere innen fagfelt av interesse for næringslivet. Universitetene våre har vokst i størrelse de siste årene, men en vekst alene er ikke nok. Det er nødvendig for universitetene å arbeide langt mer systematisk på kvalitetssiden når det gjelder både undervisning og forskning, slik at de kommer opp på et enda høyere internasjonalt nivå. En budsjettvekst bør kobles til en forpliktelse til å høyne kvaliteten. En akademisk styrking av universitetene er like fullt ikke tilstrekkelig. De må få til et samspill med næringslivet i langt større utstrekning enn i dag. Her er det forskjell mellom de fire universitetene våre, og det er også variasjon mellom fagene. Men hvis vi sammenlikner med universitetene i utlandet, er de norske universitetene meget innadvendte i forhold til næringslivet. Det er flere ved universitetene som nå er enig i at et tettere samspill med næringslivet er ønskelig av mange grunner. Men universitetene beveger seg langsomt når det gjelder denne utviklingen. Skal vi øke farten, er det, som jeg nevnte innledningsvis, behov for å se på selve styringsmåten og kulturen ved universitetene og høyskolene våre. Høyt utdannet personell er en forutsetning for at det skal være interessant for næringslivet å drive forskning og utvikling fra Norge, og foruten den kvalitative siden ved kandidatene må vi også ha nok personell med forskerutdanning. Robuste fagmiljøer, ikke enkeltforskere, vil være avgjørende for om vi også skal greie å tiltrekke oss utenlandske oppdrag. De vokser ikke fram av seg selv. Det hender selvfølgelig at det kan skje, men i et land som Norge vil det gå veldig langsomt hvis ikke staten deltar aktivt som bidragsyter og katalysator. Det må bygges opp utdanning og offentlige forskningsmiljøer i tett samspill med næringslivet og forskningsinstituttene, og det må satses langsiktig. Det kan vi bare gjøre på noen få områder. Derfor håper jeg at Regjeringen kan identifisere noen nøkkelområder der en kan ha en slik høy ambisjon, der vi kan få et tett og kompakt fagmiljø. Jeg synes at den marine og den maritime sektor er et slikt område. I land som vi kan sammenlikne oss med, ser vi at man nå diskuterer skatteordninger og lempninger i forhold til næringslivet for å øke dets innsats. Jeg mener at Regjeringen også bør vurdere det, fordi det går en debatt om dette. Det betyr ikke at jeg uten videre vil slutte meg til at skatteincentiver for næringslivet vil være veien å gå. Det kan like godt være at man konkluderer med at et direkte tilskudd fra myndighetene vil være det riktige. Men det er riktig å gå inn i den diskusjonen ved fremleggelsen av forskningsmeldingen, for å få vite om vi eventuelt skal fortsette vår egen ordning med direkte tilskudd. En rekke tiltak vil være nødvendig for å få våre forskningsmiljøer opp på samme nivå som andre lands, og slik sikre at bedriftene våre vil drive sin virksomhet, også sin forskningsvirksomhet, fra Norge. Gjennom økt innsats økonomisk, gjennom faglig styrke, gjennom å ta tøffere prioriteringer, gjennom å øke samspillet mellom forskning og næringsliv og gjennom eksternt flertall i styrene for våre universiteter og høyskoler og langsiktig offentlig innsats tror jeg at våre bedrifter og utenlandske bedrifter finner ut at de like godt kan drive sin virksomhet fra Norge.