Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-10-03:
Det blåser nordavind fra alle kanter for Solbergs regjering, som Ludvig i Flåklypa nok ville sagt det. I lokalvalget kom veksten hos røde og grønne partier, som kjemper mot forskjeller, for miljøet og for en politikk for folk i hele landet. Vi i Rødt gjorde et kjempevalg i bl.a. Sandnessjøen og Dønna, midt i episenteret for stormen skapt av distriktsopprøret og bunadsgeriljaen, mens regjeringspartiene er i fritt fall, for de tar ikke inn over seg folks fortvilelse over å fratas muligheten til å leve trygge liv i distriktene, eller harmen ute blant folk over at de får stadig mindre tilbake av de store verdiene som hentes ut fra havet, fra fossefallene, fra jorda og naturen vår. Vi har ingen høyrebølge i Norge, men vi har en protestbølge mot økende forskjeller og mot politisk handlingslammelse. Fra Stortinget skal Rødt gjøre alt vi kan for å motarbeide regjeringens forskjellspolitikk, og nye røde flertall i stadig flere kommuner vil gi motstand nedenfra landet rundt. Det virker dessverre enklere å dra regjeringen baklengs inn i fuglekassa enn å få dem til å legge om kursen, men kampen for et politisk skifte er godt i gang. Så er det to ting som gjør meg oppriktig bekymret. Det første er faren for klimakrise. Vi har dårlig tid i kampen mot farlige klimaendringer. På elleve år skal vi minst halvere utslippene. Det er ikke for sent heldigvis, vi kan lykkes, men da må vi føre en sosialt rettferdig klimapolitikk. Det er det flere grunner til. For det første: Vi kan ikke føre en klimapolitikk der pisk og gulrot blir ujevnt fordelt. Det er urettferdig. Vi må sikre at de sterkeste ryggene tar den tyngste børa. Vi må sørge for at folk i distriktene, de som jobber i industrien og de med lav inntekt ikke betaler en urimelig stor del av regningen. Det vil ikke være rettferdig, for det er ikke der hovedansvaret for klimaproblemene ligger. Det handler også om å unngå unødvendig splittelse. I den globale klimakampen er krav om rettferdighet en selvfølge for de aller fleste. Ingen kan regne med at de fattige landene skal kutte mye hvis ikke de rike landene går foran og bidrar mest. På samme måte er det også her hjemme. Jeg tror folk landet rundt er villig til å gi mye for klimaet hvis de opplever at byrdene ved omstillingen rammer rettferdig, og at de på toppen ikke kan betale seg unna og bare fortsette som før. De som rammes hardest når bruk av fossilbil blir dyrere, må oppleve at alternativene blir både billigere og bedre. De som jobber i oljeindustrien, må oppleve at vi er minst like opptatt av å skaffe dem en ny jobb de kan gå til, som vi er av å fase ut den de allerede har. Dette er ikke første gangen Norge står i harde debatter om veivalg som skaper splid og uenighet. Veldig få framskritt har kommet av seg selv, om det så gjelder kvinners rettigheter eller arbeidsfolks kamp. Forskjellen denne gangen, selv om vi får håp fra klimastreikerne, er at vi ikke har tid til å vente på at en ny generasjon tar over. Da kommer vi ikke i mål i tide, derfor trengs det handlekraft mot klimakrisen nå. Det andre som bekymrer meg, er de økende klasseskillene. Senest i forrige uke kom Kapitals liste over de 400 rikeste, som viser at stadig mer makt og rikdom samles hos dem på toppen, mens store grupper er i ferd med å sakke akterut. Regjeringens egne tall viser at én av tre husholdninger har dårligere råd nå enn da Erna Solberg overtok som statsminister, og her er altså ikke regjeringen i stand til å bestemme seg for hva de faktisk vil. Bør forskjellene ned, eller holder det at de blir på dagens nivå? For to år siden sa regjeringen at de ville hindre at forskjellene økte. I fjor sa regjeringen at de ville redusere forskjellene. I årets trontale sier regjeringen at de «vil beholde et samfunn med små forskjeller». Men forskjellene i Norge er ikke små, de er altfor store, og de øker. I disse VM-tider vil jeg derfor si at vi har en regjering som ikke engang stiller til start i kampen mot Forskjells-Norge. Og når de en sjelden gang gjør det, spiller de skittent spill, som i vår da de la fram en stortingsmelding om ulikhet, og Siv Jensen la skylden for økt ulikhet på innvandrerne. Det endte med rødt kort fra landets fremste forsker på ulikhet, Rolf Aaberge, som sa at den viktigste grunnen til økonomisk ulikhet er økningen i inntekten til de aller rikeste. Regjeringen ble disket for ulikhetsjuks. Økonomen Thomas Piketty er ute med en ny bok om ulikhet, og han sier: I dag lever vi med en idé om at fortidens ulikheter skyldtes tyranni og despotisme, mens vår verden er demokratisk – og at dagens ulikheter er rettferdige og velbegrunnede. Men det holder ikke vann, for den bunner i påstander fra elitehold om at ulikheter er naturlige og ikke kan forandres uten at det ender i en enorm katastrofe. Det samme ser vi også i Norge. Da Rødt foreslo et opplegg for dynastiskatt i fjor høst, advarte høyresiden og NHO om masseoppsigelser og krise. Og gang på gang hører vi de borgerlige si at vi ikke har problem med ulikhet i Norge, vi må tåle litt ulikhet skal vi ha et samfunn med frihet og verdiskaping. Dette er helt feil. Dagens ulikheter er ikke små, de er ikke naturlige, de er ikke nødvendige – disse klasseskillene er skapt av mennesker og kan også forandres av mennesker. Når jeg sier det, blir kanskje enkelte i salen provosert og vil kalle det for både absurd og virkelighetsfjernt, og det må dere gjerne gjøre. Også de demokratiske frihetene som vi i dag tar for gitt, som stemmerett for de fattige og stemmerett for kvinner, ble en gang avvist som nærmest farlige ideer og påfunn fra f.eks. Stortingets talerstol og latterliggjort av makthaverne som også den gang så på seg selv som demokratiske og frihetselskende. Så her inngår dere i så fall i en lang, men kanskje ikke så veldig stolt og ærerik tradisjon. Den gode nyheten er at landet vårt står foran historiske muligheter. Å få løst klimakrisen krever en politisk dugnad vi knapt har sett maken til. Vi kan bygge landet på ny, mer rettferdig og miljøvennlig. Vi kan fornye samfunnet vårt og skape den grønne norske modellen, som bygger videre på det beste fra arbeiderbevegelsens tradisjon, og som får ned både ulikhet og utslipp – en modell som utvikler industrien og tar vare på naturen. Og den jobben må starte nå. Vi fremmer forslag fra vår side i dagens trontaledebatt om at Stortinget derfor ber regjeringen utarbeide sektorvise handlingsplaner for utslippskutt fram mot 2030 og sørge for at utslippskuttene gjøres på en sosialt rettferdig måte, eksempelvis gjennom progressive miljøavgifter basert på økonomi, miljøbelastning og miljøhensyn. Her må også partene i arbeidslivet med. Den danske regjeringen har erklært en ambisiøs og sosialt balansert og rettferdig klimainnsats. Nå er det tid for at vi viser handlekraft overfor klimakrisen og ruster den norske modellen for framtiden. Jeg tar med det opp Rødts forslag.