Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2013-12-12:
Kyoto-avtalen handler dypest sett om én ting, nemlig å kutte utslipp. Derfor er det for det første ganske viktig å ta utgangspunkt i hva Norges avtale, som vi nå går videre fra, var, nemlig at vi fikk lov til å øke utslippene våre. Når vi nå går inn i en ny avtaleperiode, synes jeg det er litt skremmende at opptil flere representanter omtaler det som om det bare er å rusle videre, som om ingenting er skjedd. Jeg mener tvert imot at når Stortinget skal gå inn i en internasjonal klimaavtale, bør vi stoppe opp og spørre: Hva er status, og hva er regnskapet for det vi har gjort hittil? Status og regnskapet for det vi har gjort hittil, må også ses i forhold til de to hovedelementene i norsk klimaretorikk, nemlig at vi skal være internasjonalt ledende, og at internasjonale klimaavtaler må være virkemiddelet som skaper klimaløsningen. Hva kan man da vente av et land som mener det? Jo, at vi er mer nidkjære med å oppfylle forpliktelsene våre enn noen andre. Status er som kjent noe helt annet. Vi har ikke engang greid å holde oss innenfor den lille veksten på 1 pst. som vi forpliktet oss til. Vi har vokst med en 6–7 pst. og slipper i dag ikke ut de rundt 50 millioner tonnene vi skulle sluppet ut, men 53 millioner tonn. Når vi da samtidig har et klimaforlik som det viktigste virkemiddelet til å levere på våre klimaforpliktelser, og vi vet hva det virkemiddelet faktisk består av, nemlig en kombinasjon av de tingene vi gjør hjemme, men ikke oppfyller, og de tingene vi skal gjøre ute gjennom en klimakremlologisk mekanisme som relaterer seg til hva norske utslipp ville ha vært hvis vi hadde gjort enda mindre enn det vi gjør nå, og som baserer seg på å kjøpe kvoter i et marked som ikke virker, vet vi at utgangspunktet for å oppfylle neste avtale, som stiller mye større krav i praksis til norske utslippskutt, er dårlig. Det er det faktisk ganske viktig at denne salen erkjenner, for ellers er sannsynligheten for at vi klarer å komme i mål med neste avtale veldig liten. Det er også ganske god grunn til å minne om Norges eget klimapolitiske flaggskip internasjonalt, nemlig regnskogsatsingen, og hva slags mekanisme den bruker. Den bruker en beinhard «no cure, no pay»-mekanisme. Det betales ikke ut en eneste norsk regnskogskrone hvis det ikke er dokumentert nitid vitenskapelig at kutt har skjedd. Den slags krav stiller vi altså overhodet ikke til Norges egen klimainnsats. Vi nøyer oss derimot med å oppfylle forrige avtale rent formalistisk, samtidig som det ikke er fnugg av dokumentasjon for at de svære kvotekjøpene vi kjører internasjonalt, har noen som helst reell kutteffekt. Miljøpartiet De Grønne kommer til å stemme for å forplikte oss til den nye Kyoto-avtalen, fordi vi ønsker å gjennomføre en politikk som faktisk leverer de kuttene den avtalen krever av oss. De partiene som ikke har tenkt å jobbe og forplikte seg til konkrete, fysiske, store utslippskutt på norsk territorium, som Kyoto-avtalens intensjon faktisk er, burde stemme mot denne forpliktelsen. De partiene som planlegger å oppfylle også denne avtalen rent formelt – og bare det – gjennom kvotekjøp i andre land, i markeder som ikke virker, burde stemme mot å forplikte seg til denne avtalen. Miljøpartiet De Grønne har foreslått en rekke konkrete tiltak som vil levere de kuttene denne avtalen krever at vi skal gjøre. Vi har hørt mange gode innlegg i salen i kveld, og i den tidligere debatten, med ønsker om faktisk å gjennomføre sånne kutt. Vi gleder oss veldig til en konkret debatt om faktisk å gjennomføre de tiltakene, men det er nødvendig at vi, før vi skriver under på en ny avtale, erkjenner at vi er veldig langt fra den typen tiltak nå.