Ivar Kristiansen (Høyre), 2007-03-19:
Debatten i dag har egentlig vist at regjeringspartiene har satt seg et mål, og så lever man så langt i et håp om – man regner med og håper og tror – at man skal nå dette målet. Men man har ikke klart verken gjennom dagens debatt eller denne – selv om den er relativt tettskreven – «hele» fire siders stortingsmeldingen å anskueliggjøre hvordan man skal nå sine mål, og det i en tid hvor utfordringene er større for oss i en klimapolitisk setting, i en kraftpolitisk setting – og hvor vi også diskuterer vårt kraftunderskudd, som gjør at prisene langt utover 2–3 øre vil komme til å stige og synke raskere – enn vi kanskje tidligere har hatt forestillinger om. Jeg registrerer også at representanter fra regjeringspartiene i en debatt hvor man egentlig har så lite å fare med, velger å skru opp volumet og heller gå tilbake og komme med påstander om hva den forrige regjeringen egentlig gjorde. La meg bare kort, siden dette har vært oppe i debatten, svare på det. Vi fikk vi på plass et nasjonalt kvotesystem. Vi forberedte og fikk implementert Kyoto-avtalen. Vi registrerte at på 1990-tallet gikk klimautslippene ganske kraftig opp i Norge, mens de gikk ned under Bondevik II-perioden. Vi fikk på plass en avtale med industrien som har ført til 20 pst. reduksjon i klimautslippene, og vi fikk oppfinansiert det virkemidlet som Regjeringen nå satser 100 pst. på, nemlig Enova. Vi fikk også på plass mer fornybar energi i løpet av de fire årene i regjering enn på hele 1990-tallet. Det må ligge klart som et bakgrunnsteppe når man velger å bruke den retorikken som man faktisk gjør i dagens debatt. Jeg tror også at i en situasjon hvor vi i Norge årlig faktisk forbruker, konsumerer, 190 TWh fossilt brensel til transport, til industri, til oppvarming osv., burde man bekymre seg langt mer om å få på plass konkurransedyktige, teknologinøytrale ordninger enn det man legger opp til. Man er faktisk fra regjeringspartienes side bekymret for at man skal få ordninger som åpner for at de beste og mest lønnsomme prosjektene skal få slippe til i en situasjon hvor vi har en til tider nærmest katastrofal underbalanse, underdekning. Man presterer å få på plass en ordning som ikke stimulerer investorer, men som heller påvirker investorer til å finne prosjekter utenfor landets grenser. Vi har også sett at mens svenskene over en sammenlignbar tidsperiode har utviklet 4,5 TWh fornybar energi til en støttepris på rundt 17 øre, har vi i Norge til sammenligning klart å få til et resultat som ligger på 0,6 TWh, og hvor kostnaden ligger på 2–3 kr. Derfor burde vi i dette tilfellet – ikke i alle tilfellene – ha lyttet til, ha fulgt, og vi hadde stått oss på å få til en avtale med, svenskene. Attpåtil presenterer man en stortingsmelding som er fullstendig uten dokumentasjon av hva som er belegget for at man ikke fikk på plass sertifikatordningen med svenskene. Samtidig presterer man i debatten å skyve strømkunden foran seg, akkurat som om ikke strømkunden også er skattebetaler, akkurat som om ikke strømkunden også er den som har eiendomsrett til et fornybarfond, eller som er med og finansierer statsbudsjettet. Jeg skjønner ikke retorikken i det hele tatt, selv om dette presenteres som å være et glansnummer fra regjeringspartienes side. Hadde man hatt omtanke for strømkunden, ville man ha kompensert dette ved å redusere på den 10 øringen og vel så det man har i elavgift, og den 1-øringen man har i påslaget på nettariffen. Strømkunden belastes allerede med mellom 11 og 12 øre. Hadde man hatt omtanke for strømkunden og ønsket å oppnå resultater på denne sektoren, hadde man redusert avgiftsnivået på el og på nettleie for å kompensere for et teknologinøytralt prosjekt og de beste og mest lønnsomme prosjektene for å være i nærheten av å nå de mål man har satt seg. Jeg registrerer at man velger bort de beste og mest lønnsomme løsningene og ordningene.