Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2008-06-03:
Vi i den rød-grønne regjeringen vil at flest mulig skal ta del i arbeidslivet, og vi vil også ha en sterk arbeidsmiljølov som regulerer arbeidslivet vårt. Det viste vi tydelig da vi overtok i 2005, da vi reverserte flere ting som Bondevik I-regjeringen hadde gjort for å svekke nettopp arbeidsmiljøloven. Saken jeg har satt på dagsordenen i dag, gjelder nok flere enn kvinnen i mitt eksempel, men det jeg tar opp, er muligheten til å kunne få til tilrettelagt arbeid mens en er småbarnsmor eller -far, og i dette tilfellet eneforsørger. Tilfellet jeg har erfaring fra, gjelder en ung kvinne som var ansatt i en større bedrift i Horten. Den bedriften har en treskiftsordning, og kvinnen jobbet her fram til hun fikk barn og tok ut permisjon. Da hun så ville tilbake til jobben sin, spurte hun om hun kunne få lov til å gå dagtid, fordi hun var i en vanskelig situasjon som eneforsørger. Dette lot seg ikke gjøre. Tillitsvalgtsapparatet var også inne i prosessen - uten hell. I arbeidsmiljøloven § 1-1 om lovens formål punkt c kan vi lese at arbeidsgiver skal legge til rette for tilpasninger i arbeidsforholdet knyttet til den enkelte arbeidstakers forutsetninger og livssituasjon. Dette burde vel også kunne gjelde her. Jeg har stor forståelse for at hvis dette hadde blitt spesielt vanskelig - vi har bedrifter som er veldig små og veldig avhengige av den enkelte - ville dette vært umulig å få til. Men i dette tilfellet, og kanskje mange andre tilfeller, dreier det seg om en bedrift med rundt 100 ansatte. Det burde vært enkelt. Her kunne det vært veldig lett å få til smidige ordninger. Loven sier at det ikke skal medføre ekstra belastning for andre arbeidstakere, og det er selvfølgelig hele tiden en avveining når dette drøftes. Men det sies også at i en gitt situasjon bør dette ses bort fra. Det verste i denne saken er vel at jenta ikke ble sagt opp - de hadde vel ikke noe grunnlag for å si henne opp - men ble oppfordret til selv å si opp. Det synes jeg er ganske alvorlig. Spørsmålet en også kan stille, er om arbeidsmiljøloven er en bør-lov eller en skal-lov. Er det en skal-lov, bør det være noen som følger med, slik at slike ting ikke skjer. Det er flest kvinner som er enslige forsørgere, og de trenger fleksible ordninger for å få dagen til å gå i hop. Målet er arbeid og ikke stønad, og dermed kreves det mer tilrettelegging. Det er mange grunner til at enslige mødre ikke jobber. Mangel på utdanning kan være én, mangel på tilbud på jobb kan være en annen. Men jeg tror at også mangel på smidighet og velvilje fra arbeidsgiver er en grunn. I Samfunnsspeilet nr. 6/2003, som begynner å bli noen år gammelt, ser vi at i 2003 var 10 pst. av de enslige forsørgerne menn. Det viser en utvikling fra Samfunnsspeilet i 1998, da 8 pst. av de enslige forsørgerne var menn. Det kan nok være nyere tall som viser at kanskje enda flere av de enslige forsørgerne er menn, men jeg tror fremdeles at hoveddelen av enslige forsørgere er kvinner. Det viser at dette også er en likestillingsdebatt så vel som en lovdebatt: Hvordan kan vi best mulig tilrettelegge for at småbarnsforeldre, kanskje spesielt kvinner, i en travel tid skal kunne jobbe? Jeg synes også den saken som jeg tar opp her, griper inn i debatten om utjevning av sosiale ulikheter. Hvis vi presser folk ut av arbeidslivet ved at vi ikke klarer å legge til rette for at folk skal kunne jobbe - lite eller mye - kan sosiale ulikheter oppstå. I dagens arbeidsliv trenger vi alle som ønsker å jobbe, derfor mener jeg det er viktig at vi ser på arbeidsmiljøloven § 1-1 videre, sånn at vi kan få gjennomført det vi der så fint sier at vi skal tilrettelegge for. Jeg ser fram til at vi får en debatt her i dag for å se på de mulighetene det er for å kunne legge til rette, og bedre til rette, for dem det gjelder. Dette er et problem som jeg tror sjelden blir løftet opp på dette nivået. Folk gir opp fordi de finner ut at det er lettere å si opp, og de finner seg annet arbeid hvis arbeidsgiver er vanskelig og vrien når det gjelder å tilrettelegge. Det er vel ikke et slikt arbeidsliv vi ønsker. Jeg tror det er viktig at vi ser på hele arbeidslivet når det gjelder tilrettelegging på en god måte, for ikke å gjøre arbeidslivet for hardt for de mange. Igjen: Dette er en debatt med mange fasetter når det gjelder både lovverk, likestilling og det å bli presset ut av arbeidslivet.