Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2016-06-07:
For tolv–tretten år siden fikk jeg gleden av å være saksordfører for det som skulle bli Stortingets store barnehageforlik, hvor samtlige partier i Stortinget gikk sammen om en veldig ambisiøs målsetting: sørge for full barnehagedekning, innføre makspris, bygge ut antall pedagoger, sørge for et barnehagetilbud for alle. Tolv år etter kan vi feire at vi har nådd målet. Vi bruker i år 20 mrd. kr mer per år til barnehage enn vi gjorde før den storstilte opptrappingen startet. Det meste kom under den rød-grønne regjeringen, så de som av og til sier at det skjedde ingenting da Stoltenberg satt som statsminister, kan i hvert fall på dette området konstatere at en av de største velferdsreformene i norgeshistorien ble gjennomført – 150 000 flere heltidsplasser i barnehage, over 40 000 flere ansatte, tryggere hverdag for familiene, mulighet for yrkesdeltakelse for menn og kvinner og selvfølgelig også det som diskuteres i dag, en fantastisk plattform for å gi alle barn en god start i livet: mulighet til å lære språk, muligheten til å lære samvær med andre, muligheten til å forberede seg på skolegang, men også muligheten til å føle trygghet og trivsel hver eneste dag. Barndom er ikke bare en forberedelse til voksenlivet. Barndom er en tilværelse i seg selv som skal fylles med kvalitet og glede. Det er ikke lenge siden kunnskapsministeren skapte læreropprør på skolefeltet, og man skulle tro at man hadde lært og forstått at det er viktig å skape god kontakt, samarbeid og forankring hos dem som faktisk skal gjennomføre politikken, når nye initiativ tas. Men dessverre har vi fått et nytt opprør nå, et barnehageopprør. Høyre sier at de er glad for at sakene som legges fram, skaper diskusjon, og det er fint, men det er enda finere med en bred tilslutning, forståelse og entusiasme om det Stortinget går inn for, og det regjeringen tenker å gjennomføre. Da blir veien til endring i barnas liv også veldig mye kortere. Det er uro, bekymring og sinne som best beskriver de reaksjonene som har kommet, etter at regjeringen la fram sakene hvor de staker ut en ny kurs for barnehagene. Det er synd, for det at 97 pst. av barna fra tre til fem år nå går i barnehage, er en formidabel mulighet til å utjevne forskjeller. Vi vet av forskning at tidlig innsats og oppfølging tidlig i livet er veldig avgjørende for hvordan det går senere. Vi har hatt diskusjoner i skolepolitikken om økt innsats fra første til fjerde trinn. Vi foreslo en lese-, skrive- og regnegaranti for andreklassinger. Vi har ikke fått flertall for det. Likevel har opposisjonspartiene Kristelig Folkeparti og Venstre fått gjennomslag i forlikene om budsjett for en innsats som regjeringen selv ikke har sett seg råd til: flere lærere på småskoletrinnet og større oppmerksomhet om den tidlige innsatsen. Vi har lenge sett hvordan én av fire elever – i 20 år, kull etter kull – slutter i videregående skole før de har fullført og bestått. Vi har lett etter årsaker i overgangen mellom ungdomsskole og videregående. Vi har lett etter Ny GIV og FYR-prosjekt – hva det nå heter alt sammen – og overgangsprosjekt, og det har gitt null resultat. Grunnen er at dette frafallet starter i barnas læring veldig mye tidligere. Det starter tidlig i skolen, ja, for noen er det allerede i barnehagen at mye av dette grunnlaget legges. Derfor er det full tilslutning i Stortinget til at barnehagen er en læringsarena. Barn har en fantastisk evne til å lære når de leker, og leke når de lærer, og dette skal det selvfølgelig legges til rette for i barnehagene. Problemet og der statsråden går seg vill, er: Hvilken sentralstyring og hvilken sentraldirigering trenger de gode pedagogene våre i barnehagen for faktisk å gjøre den jobben? Det virker av og til som man tror om både skole og barnehage at hvis ikke Utdanningsdirektoratet eller Kunnskapsdepartementet instruerer folk til å gjøre det på den ene eller den andre måten, skjer det ingen læring. Men dette er altså mennesker som har mange års utdanning i å undervise barn, i å ta seg av barn, til å drive pedagogisk kvalitetsarbeid, som er de som ser ungene hver eneste dag, som opplever de sosiale situasjonene, som kjenner hjemmeforhold og foreldre, og som ut fra det må bruke sin erfaring, sin kunnskap og sin utdanning til å skape gode muligheter for alle barn. Hadde statsråden lyttet til sektoren, til dem som kan mest om barnas utvikling og hva som fungerer i barnehagene, hadde han fått med seg at de som er i sektoren, ikke mener at en del av de nye initiativene fra regjeringen vil føre til mer kvalitet. Tvert imot advares det mot flere av dem. Statsrådens svar er at nei, det var egentlig ikke ment slik, det er egentlig de tingene som de allerede gjør, kartleggingsprøvene, de verktøyene som allerede finnes, som er det som skal brukes. Det må jo slå statsråden at det er veldig rart at det blir så mye konflikt hvis han egentlig bare foreslår at ting skal fortsette som før. Et eller annet sted må denne konflikten komme fra. Det kan godt hende at det er Utdanningsforbundets feil at det blir konflikt om dette, at det er Elevorganisasjonens feil at det blir konflikt om fraværsgrensen, eller at det er lærerorganisasjonenes feil at det blir konflikt om kompetansekrav. Men det kan hende at når det blir konflikt på område etter område, med sektoren, kan det også ha noe med arbeidsformen i Kunnskapsdepartementet å gjøre, at man ikke jobber tett nok på dem det angår, ikke sørger for å få forståelse for reformer eller kanskje heller ikke lytter og finner disse mer omforente løsningene som dermed også blir implementert. Sektoren sier selv at de trenger i grunnen ikke så mange flere verktøy. De trenger først og fremst tid og ressurser til å bruke de verktøyene som finnes. Det hjelper lite, sier sektoren, at vi skal ha enda flere verktøy for å kartlegge at elever eller barnehageunger sliter med lesing eller språk, hvis ikke vi har tid til å ta konsekvensene av at elever sliter med lesing eller språk. En god parallell er en sak vi har i skolen, hvor kunnskapsministeren for halvannen måned siden var på TV 2-nyhetene, dypt sjokkert over at halvparten av ungene i skolen går ut uten å kunne svømme, og hvor vi her i salen f.eks. har foreslått at man skulle innføre en plikt for alle skoler og kommuner til å lære ungene å svømme. Det ble nedstemt av Høyre. Hva er Høyres svar i stedet? Jo, å innføre en kartleggingsprøve på om elevene kan svømme. Men kartleggingen ligger jo der. Bakgrunnen for hele nyhetsinnslaget var at halvparten ikke kunne svømme, og det tar lærerne ca. fem sekunder å finne ut om ungene kan svømme eller ikke, det er bare å hive dem i vannet, så ser man det med en gang. Det som mangler, er tid til å lære dem å svømme, tid til å drive undervisning. Det er dette som er hele forskjellen på venstresidens og Høyres skole- og barnehagepolitikk, at man tror at man kan bare måle seg til bedre kvalitet. Man er ekstremt opptatt av å måle resultatene i skolen, men man må snart begynne å konsentrere seg om å skape resultatene i skolen, og på samme måte må vi tenke barnehagepolitikk. Man skal ikke bare måle resultatene. Man skal skape resultater. Man skal sørge for at de pedagogisk ansatte, alle de fantastiske fagarbeiderne og assistentene som jobber med ungene hver eneste dag, faktisk får gjort den jobben de er veldig klar over at de har. Stoltenberg-regjeringens barnehagesatsing bidro til å gi oss en unik mulighet. Her kan vi oppdage de barna som av en eller annen grunn har kommet skjevt ut. Her kan vi oppdage de barna som, hvis vi ikke hjelper dem, kan komme til å streve resten av livet. Vi kan finne dem tidlig. Vi kan bistå dem tidlig. Vi kan gi dem en helt annen start. Men hvordan skal vi finne disse barna hvis vi ikke har nok voksne til å lete? Hvordan skal vi finne disse utfordringene og hjelpe dem med å komme bedre i gang hvis vi ikke har tid til å hjelpe? Arbeiderpartiet har gode løsninger for hvordan dette skal skje. Punkt én: få på plass nok kompetente voksne, slik at hvert eneste barn blir sett, og slik at de voksne i et fagmiljø kan vurdere hvem som trenger ekstra hjelp, og gi den hjelpen som trengs. Punkt to: sørge for at barnehagene har gode planer for systematisk oppfølging av dem som trenger det. Det kan man gjøre ved å bruke litt mindre tid på omdiskuterte massekartleggingsverktøy og i stedet sette krav om at alle barnehager utvikler en plan som sikrer systematisk observasjon, vurdering og oppfølging av barnas utvikling, slik f.eks. den nye barnehagebyråden fra Arbeiderpartiet gjør i Oslo. Når man oppdager at et barn henger etter, velger barnehagen det kartleggingsverktøyet de mener er best. De kartlegger de barna pedagogisk leder mener har behov for det, og setter inn den oppfølgingen de mener barnet trenger, og foreldre og foresatte skal involveres hele veien – ubyråkratisk, ressursene settes inn der de trengs, de får gjøre den jobben de er satt til, tillit og fleksibilitet som hjelper ungene. Det gjør også at vi ikke bruker ressurser på unødige skjema, kartlegging og byråkrati. Vi vet at denne regjeringen ser ut til å ha et eget mål om å øke antall byråkrater høyest mulig. Vi deler ikke det målet, men tenker at ressursene må brukes på læring, på kvalitet og på utvikling. Oppfordringen fra Arbeiderpartiet til kunnskapsministeren er: Bruk kunnskapen som ligger der, alle de fantastiske ansatte, innspillene som kommer derfra. Da lager vi en barnehage som kan fungere godt for alle.