Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-11-05:
Regjeringen er enig i behovet for å styrke tilbudet til mennesker med spiseforstyrrelser. Regjeringens opptrappingsplan for psykisk helse legger opp til en omfattende økonomisk styrking av det psykiske helsevernet. I tillegg til satsingen i opptrappingsplanen, som også vil innebære en styrking av tiltakene for mennesker med spiseforstyrrelser, er det behov for en egen plan og opprustning på dette feltet. Før jeg sier noe om behandlingstilbudene, må jeg si noen ord om ett av de forholdene som bidrar til å skape spiseforstyrrelser. Til tross for at det i de senere årene har vært fokusert på reklamebransjens og medias uheldige bruk av kroppsidealer, har dette ikke forbedret seg. Sykdommen er nær knyttet til forestillinger i samfunnet, og jeg tar skarp avstand fra de kroppsidealer som media og motebransjen formidler. Reklamens skjønnhetsidealer og kroppsfiksering er ødeleggende for de unges selvbilde og bidrar til å øke forekomsten av spiseforstyrrelser. Vi trenger mer av det folkelige opprøret på dette feltet. Det må gjøres klart, særlig for unge jenter, at vellykkethet og et godt liv ikke avhenger av å ha den samme kroppsformen eller det samme utseendet som de modeller reklamebransjen til enhver tid benytter. Vi kan ikke se en styrking av behandlingstilbudet separat fra de holdningene som skapes ute i samfunnet. Det handler om å løfte respekten for menneskeverdet og gi unge mennesker egenverd og selvrespekt uavhengig av hvordan man er skapt. Å gi et tilfredsstillende tilbud til denne gruppen oppfattes å være særlig utfordrende fordi det omfatter både psykiatri og somatikk, 1.- og 2.- linjetjenesten, og sosiale og kulturelle faktorer. En utfordring er også knyttet til behovet for overføring mellom avdelinger innen psykiatrien, fra barne- og ungdomspsykiatrisk til voksenpsykiatrisk avdeling. De fleste som får spiseforstyrrelser, får dette i en alder der det er aktuelt med behandlingstilbud fra barne- og ungdomsavdelinger, men sykdommen varer ofte inn i voksen alder, og overføringsrutinene til voksenpsykiatriske avdelinger har vært for dårlige. Holdninger hos foreldre, venner, skole, treningssteder osv. er viktig for forebygging og ettervern. Vi vet at jo flere etater og nivåer som skal samarbeide for å gi et godt tilbud, jo mer utfordrende blir det å utforme tilbudene. Som et ledd i Regjeringens arbeid på området har Statens helsetilsyn fått i oppdrag å utarbeide en plan for fremtidig satsing. Planen skal oversendes departementet innen utgangen av dette året. I 1997 ble det arrangert en ekspertkonferanse om spiseforstyrrelser som skulle samle kunnskap og avdekke behov. Det er for 1998 bevilget 3 mill. kr til utforming av planen, til ulike prosjekter eller modellutvikling, der kunnskapen siden kan spres til resten av landet og til kompetansehevende tiltak i form av kurs til helsepersonell. Planen vil inngå i den videre opptrapping av innsatsen for psykisk helse. Det er satt i gang ulike forebyggingstiltak innen området. Statens ernæringsråd utarbeidet i 1997 en rapport om forebygging av spiseforstyrrelser. Det har tidligere vært laget et undervisningsopplegg til bruk i skolen, og som en oppfølging av rapporten fra Ernæringsrådet er materialet nå under bearbeiding og vil bli distribuert via Nasjonalt læremiddelsenter til alle landets grunnskoler og videregående skoler. Helsestasjons- og skolehelsetjenesten skal i løpet av opptrappingsperioden for psykiatrien økes med 800 årsverk for å styrke det forebyggende arbeidet, også for å forebygge spiseforstyrrelser. De kommunale og fylkeskommunale tilbudene til målgruppen er varierende. Mye av arbeidet i kommunene er avhengig av en spesialisthelsetjeneste som både kan gi generell og konkret veiledning. Noen fylkeskommuner har etablert gode tjenestetilbud til målgruppen, andre har utarbeidet planer for området og er i ferd med å bygge opp tilbud. Øremerkede midler til psykisk helsevern har gjort det mulig å styrke dette feltet. Det er likevel langt fram før vi får et tilfredsstillende tilbud, tilretteleggingen er ulik, noen fylkeskommuner har knapt nevnt spiseforstyrrelser i planene sine. Manglende planer trenger ikke nødvendigvis innebære et dårlig tilbud, det kan finnes mye lokal kompetanse. Men manglende planlegging betyr likevel ofte dårligere sammenheng mellom nivåene og dårligere samarbeid mellom avdelinger. De siste årene har kompetansen blitt betydelig hevet. Det er arrangert flere faglige konferanser på området, men det er fremdeles et stort behov for mer systematisert kompetanse og for kompetansespredning. Når man gjennomgår det eksisterende tilbudet til mennesker med spiseforstyrrelser, må vi ikke glemme det viktige selvhjelpsarbeidet som skjer i regi av brukerorganisasjonene. Brukerekspertisen er viktig også på dette felt. På bakgrunn av et klart behov for å styrke feltet trenger vi nå den plan fra Helsetilsynet som er bestilt, og som skal fremme anbefalinger om tiltak og hvordan tilbudene bør organiseres og bygges opp, både når det gjelder behandling, ettervern og styrking av kompetanse. Helsetilsynet skal gjennomgå tjenestetilbudene i fylkeskommunene. Vi vet fortsatt for lite om forekomst, årsaker og virkninger av ulike behandlingsformer. Derfor har vi i opptrappingsplanen lagt vekt på å styrke forskning på spiseforstyrrelser, spesielt i forhold til barn og unge, som er et særlig forsømt område. Interpellanten brukte en del av sin tid til å peke på behovet for kompetanseoppbygging. Kompetanse om spiseforstyrrelser skal finnes overalt, i nærheten av pasienten. De fleste psykiatriske institusjoner og poliklinikker har kompetanse innen feltet. Få fylkeskommuner eller regioner har imidlertid organisert tjenestene i mer spesialiserte enheter som kan overføre kompetanse til andre deler av helsevesenet. Målet er at hver region skal ha spesialisert kompetanse innen området, noe som bl.a. ble påpekt i innstillingen fra sosialkomiteen til psykiatrimeldingen. Planlegging av tilbudet til mennesker med spiseforstyrrelser skal inn i det ordinære planarbeidet til fylkeskommunene og helseregionene. I forbindelse med gjennomføringen av opptrappingsplanen er det opprettet et sekretariat som skal bistå fylkeskommunene i planarbeidet, og planene skal utløse øremerkede midler. Det er pr. i dag få fylkeskommuner som har innarbeidet planer for tilbudet til mennesker med spiseforstyrrelser i det ordinære planarbeidet. Dette vil det sentrale sekretariatet følge opp. Kapasiteten innen psykisk helsevern er pr. i dag for dårlig. Derfor har det til nå vært få enheter som har hatt mulighet til å fungere som kompetanseenheter. De ulike miljøene har nok med å ta imot pasienter fra eget inntaksområde. Det er imidlertid opprettet et eget kompetansesenter som departementet finansierer. Helseregion 5 har etablert et nordnorsk kompetansesenter for spiseforstyrrelser, som er lagt til Tromsø. Det er i tillegg etablert et kompetansenettverk i Nordland som også er tilknyttet kompetansesenteret. Helseregion 4 har innarbeidet i helseplanen å gjøre Innherred Sykehus i Nord-Trøndelag til en kompetanseenhet i helseregion 4. Detter er ennå ikke gjennomført. Som interpellanten nevnte, har Modum Bad utviklet særskilt kompetanse og et behandlingstilbud innen spiseforstyrrelser, som jeg ønsker skal videreutvikles. I budsjettforslaget for 1999 har Regjeringen derfor foreslått at Modum Bad skal få styrket sitt behandlingstilbud for voksne med spiseforstyrrelser. Statens senter for barne- og ungdomspsykiatri, SSBU, gir tilbud til barn og unge i Oslo-området og driver kompetanseoppbygging for resten av helseregion 1 og 2. Ettervernet og oppfølging lokalt utgjør en særlig utfordring. De nye lovene som snart blir fremmet for Stortinget, legger stor vekt på helheten i behandlingsnettverket. Planen som Helsetilsynet skal utarbeide, vil peke på tiltak som skal øke samhandlingen mellom 1.- og 2.- linjetjenesten, noe som har vært et forsømt område. Kommunehelsetjenesten har behov for faglig veiledning fra 2.-linjetjenesten, og et vellykket behandlingstilbud er avhengig av oppfølging og ettervern i kommunehelsetjenesten. Det er tilsatt kommuneveiledere på alle fylkeslegekontorene som skal bidra til å iverksette opptrappingsplanen i kommunene. Både kommuneveilederne og sekretariatet sentralt skal fokusere på den gjensidige samhandlingen mellom tjenestenivåene. Det er viktig at institusjonene i 2.-linjetjenesten etablerer kontakt med kommunehelsetjenesten, foreldre, skole osv. når en person blir skrevet ut av spesialisthelsetilbudet. Slik kan 1.-linjetjenesten utvikle kompetanse som både er nyttig for den enkelte pasient, og som bidrar til forebygging i forhold til andre. SSBU har fått i oppdrag av Helsetilsynet å gjennomføre kurs i kompetanseoppbygging av helsepersonell. Kursene, som starter i høst, skal styrke kompetansen innenfor hele behandlingsnettverket. Derfor er en tredjedel av plassene forbeholdt personell innen kommunehelsetjenesten. Kursene har halvannet års varighet, og helseregion 1 og 2 er prioritert i denne omgang. Målsettingen er å utvide til de andre regionene etter at det første kurset er gjennomført. La meg til slutt nevne at brukerorganisasjonene innen området spiseforstyrrelser har en viktig rolle. Jeg nevner eksempelvis Interessegruppa for kvinner med spiseforstyrrelser og Anorexia/Bulimia Foreningen som viktige samarbeidspartnere når det gjelder utvikling av tjenestene. Organisasjonene driver et viktig selvhjelpsarbeid som mange opplever som et nødvendig supplement til det offentlige tilbudet. De har mottatt økonomisk støtte til opprettelse og videreutvikling av selvhjelpsgrupper og til en generell organisasjonsoppbygging. Dette viktige arbeidet tar vi sikte på skal fortsette.