Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2018-12-15:
Siden sist gang Stortinget vedtok et helsebudsjett, har forslaget fra Helse- og omsorgsdepartementet passert 200 mrd. kr, en økning på 6,4 pst. i forhold til saldert budsjett for 2018. Totalt lander vi i dag på 210,6 mrd. kr. Det sier noe om den grunnleggende parlamentariske enigheten knyttet til helseprioriteringene i Norge at Arbeiderpartiets og SVs alternative budsjetter bare øker totalrammen med under halvannen prosent. Det synes dermed å være en temmelig stor enighet om at helsebudsjettets andel av det totale statsbudsjettet er temmelig konstant, og at mye av uenighetene i prioriteringene i helsesektoren er av marginal karakter. I tråd med dette vil jeg benytte anledningen til å takke komiteen for et godt samarbeid i året som snart har gått, og jeg hekter meg på representanten Sangtarash og sender en hilsen tilbake til representanten Nicholas Wilkinson. Denne gode stemningen betyr likevel ikke at framtidsutsiktene for utviklingen i norsk folkehelse bare er lyse. Inntektsutviklingen de kommende par tiår kan medføre behov for å kutte i helsetilbud vi i dag tar for gitt. I løpet av fire tiår øker antallet 70-åringer med det dobbelte. På 1950-tallet var antallet 100-åringer i landet ca. 50, i dag er det over 1 000 som har nådd denne alderen. Vi vet at det stort sett er eldre som belaster størstedelen av budsjettet. På lengre sikt er det grenser for hvor mye av behandlingen ved våre sykehus som kan gjøres poliklinisk. Veksten i antall eldre har gjort at enkelte av våre fremste geriatere har satt spørsmålstegn ved om vi ikke nå er i ferd med å nå et tak på hvor mye det er mulig å redusere antallet sykehussenger med – kanskje har vi nå tatt ut den effektiviseringsgevinsten som er mulig gjennom spesialistbehandling uten innleggelse. Vi opplever økte utfordringer når det gjelder psykisk helse. Vi ser det bl.a. i stigende selvmordstall og på statistikken for studenthelse, publisert i høst i den såkalte SHoT-undersøkelsen. Den viser at én av fire studenter nå rapporterer om psykisk uhelse – for åtte år siden var tallet én av seks. Unge mennesker sliter stadig mer. Dette er foruroligende. Det er gammel lærdom som ligger bak forholdet mellom psyke og soma. Vi vet at psykiske utfordringer raskt kan lede til fysiske lidelser. Motsatt vet vi at somatiske plager i mange tilfeller kan holdes i sjakk gjennom mental mestringstrening. Denne regjeringen gjeninnførte den gylne regel i 2014, som det har vært påpekt. Nylig har det likevel vært reist tvil om hvorvidt den gylne regel har noe for seg i det hele tatt – den er en bløff, er det blitt hevdet i et intervju med Dagens Medisin. Tallene som det i nevnte avis ble referert til, er riktignok av gammel dato, og tre av fire regionale helseforetak ser nå ut til å ha oppfylt kravene for 2018, hvilket er en betydelig forbedring. Innenfor TSB ser regelen stort sett ut til å ha blitt oppfylt. Jeg vil imidlertid trekke fram en uttalelse fra den tillitsvalgte for psykologene ved Oslo universitetssykehus, Birgit Aanderaa, som setter fingeren på selve metodikken bak den gylne regel. Hun sier i et intervju: «Jeg tror det hersker en forestilling om at når du gir penger til somatikk, så vet du hva du får, men når du gir til psykisk helsevern, så aner du ikke hva du får.» Hun antyder sågar at det er tendenser til kreativ bokføring fra de regionale helseforetakenes side. Det kan være at selve metoden for måloppnåelse trenger et nærmere ettersyn. Helseministeren har gjennom flere år uttrykt misnøye med disposisjonene og resultatene i RHF-ene når det gjelder den gylne regel, og han har Venstre med seg i denne bekymringen. Det kan være behov for en grundig gjennomgang av både parametere og metodikk for å forsikre oss om at vårt helsevesen oppfyller det Stortinget har forutsatt. Jeg er i så måte glad for at helseministeren så tydelig har sagt at han fortsetter prioriteringen av psykisk helsevern. Til syvende og sist er det likevel på resultatene vi skal måles – ikke på pengene vi legger i tiltakene. Venstres helsepolitikk har alltid vært tydelig på en vektlegging av primærhelsetjenesten, forebygging og tidlig innsats. I så måte er jeg glad for at fastlegene nå får et ytterligere løft – det er en innsats Venstre vil arbeide for å forsterke i årene framover. Primærhelsetjenesten er likevel mer enn antall allmennleger, og Venstres politikk skal kjennes på bl.a. tydelighet i økningen i forebyggende tjenester som helsestasjoner, skolehelsetjeneste, helsesykepleiere og andre yrkesgrupper som fortløpende rekrutteres i kommunene. Barnehagesatsingen er også et ledd i dette. At vi i siste runde kunne løfte inn 4 mill. kr til økt satsing på fontenehus, er et tiltak som bærer et klart Venstre-stempel, og det er jeg særlig glad for, først og fremst på vegne av de mange som nå har mulighet til å komme inn i arbeidslivet etter å ha hatt psykiske utfordringer av ulike slag. Innsatsen innenfor psykisk helsevern, rusomsorg, familievern og forebyggende tjenester har lenge vært fellesnevner for mellompartienes verdier i helse- og sosialpolitikken. Mange av gjennomslagene som Kristelig Folkeparti fikk i årets budsjettforlik innen helsesektoren, kunne like gjerne kommet som resultat av Venstres sosialliberale prioriteringer. Det lover godt for framtidige forhandlinger om utvidelse av regjeringsplattformen.