Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2013-12-10:
For Arbeiderpartiet har familiepolitikken vært et kontinuerlig frihetsprosjekt. Stein for stein har man gjennom familiepolitikken tatt grep for å sikre størst mulig grad av individuell frihet for hver enkelt person og størst mulig frihet for hver enkelt familie. Det er i erkjennelsen av at familienes frihet i stor grad er avhengig av politikk og av hvilken politikk som føres i hvert enkelt land. Vi skal ikke reise langt nedover det europeiske kontinentet før vi ser hvordan politikk – eller mangel på sådan – gir seg direkte utslag i både fødselsrate, i folks grunnleggende frihet og i folks mulighet til å ta sine egne valg. Jeg vil gå så langt som å si at familiepolitikken, iallfall fram til Prop. 1 S, har vært en enestående internasjonal suksess, en sosialdemokratisk suksess, som har handlet om for det første en grunnleggende frihet for det åpenbare – for liv, helse, fødselsomsorg, jobb, bolig, trygg økonomisk styring – alt det som i bunn og grunn sikrer at man kan føle noenlunde trygghet for hverdagen, men også om, og det er kanskje der man ser et tydeligere skille politisk, synet på et arbeidsliv som beskytter familien, muligheten for å kombinere arbeid og omsorg, hvordan man ser på om man skal ha en satsing på heltid framfor deltid, faste stillinger som hovedregel framfor økt satsing på midlertidige stillinger, og om man har et arbeidsliv som likestiller mødre og fedre som omsorgspersoner. Videre handler det om i hvilken grad storsamfunnet stiller opp med både raus og fleksibel foreldrepengeordning – som vi gjør i Norge – og barnehage til alle til en lav pris – som vi gjør i Norge. Vi har selv sett intervjuer med folk i Spania, Italia og en rekke europeiske land der man sier åpent at man rett og slett ikke tør å få barn, mens i Norge har vi en relativt sett høy fødselsrate sammenlignet med de aller, aller fleste land, fordi folk har en grunnleggende trygghet, og fordi man vet at her kan man kombinere arbeid og omsorg. Torbjørn Røe Isaksen var i starten av sitt innlegg litt vel enkel i sitt forsøk på å framstille det som at familiepolitikken, eller – kanskje mer spesifikt – barnehagepolitikken har det vært konsensus om i norsk politikk. Ja, det er mulig at flere politiske partier har ivret for full barnehagedekning, men det er jo vesentlig om man bruker de store pengene på skattekutt, eller om man bruker de store pengene på å prioritere full barnehagedekning. Det var ikke før vi fikk den rød-grønne regjeringen – som prioriterte penger på barnehage – at man for første gang fikk full barnehagedekning. Det var ikke før den rød-grønne regjeringen nedfelte målet om retten til barnehageplass, at den retten ble sikret for alle sammen. Vi har også sikret at maksprisen har holdt seg. Det har vært viktig for mange familier. Vår frihet handler om muligheten til å velge jobb og omsorg, mens høyresidens frihet handler om at man må velge jobb eller omsorg. Hva er det de små grepene gjør, som regjeringen tar, men som på lang sikt likevel kan være viktige? Jo, det er kutt i pappaperm, som hindrer flere fedre i å ha muligheten til selv å velge å være hjemme. Man innfører høyere barnehagepris, som gjør det vanskeligere for flere. Man innfører mer rigid regelverk enn det var lagt opp til i Prop. 1 S, og man bruker heller pengene på kontantstøtte framfor å gjøre livet enklere for småbarnsfamiliene. Det synes jeg er trist. Det er en uheldig utvikling, fordi det gjør livet betraktelig vanskeligere for mange småbarnsfamilier, og det gjør at flere familier blir nødt til å velge jobb eller omsorg.