Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2003-04-11:
Da den amerikanske forsvarsministeren, William Perry, i 1993 lanserte konseptet Partnerskap for fred, hadde det to formål. Det første formålet var å åpne for en prosess som gav de land som ønsket å bli medlem av NATO, en vei inn. Det andre var å legge til rette for en prosess som gjorde at vi for de land som det ikke var naturlig at skulle bli medlemmer av NATO, fikk etablert samarbeidsforhold som gjorde at denne prosessen gikk bra. Dette fikk allmenn tilslutning, selv om, som utenriksministeren sa, det i en rekke land var mange som stilte spørsmål om hvordan dette skulle gå. Det alternativet som man da så for seg til å få til en prosess der man langsomt gikk inn i et alleuropeisk forsvars- og sikkerhetspolitisk samarbeid, var at de nye landene ble nødt til å utvikle sine egne nasjonale forsvar som skulle ta hensyn til egen sikkerhet. Det ville ha innebåret en mye større risiko for ikke å oppnå fred for disse landene i framtiden, som utenrikskomiteens leder helt riktig påpekte. Sjelden har vel noe samarbeidsprosjekt i Europa gitt så vellykkede resultater som dette. Overfor de mest antiamerikanske kreftene synes jeg det kan være på sin plass å minne om at dette var et amerikansk initiativ, som ble presentert på et uformelt forsvarsministermøte i NATO for å sikre seg at franskmennene kunne være til stede. Jeg er både stolt og glad for at denne prosessen utover i 1990-årene har gått i den retningen at de baltiske land nå kan bli medlemmer. Husker dere 1994/95 – hvor fjernt det stod for oss at det skulle være mulig, og hvor intenst vi ønsket at det skulle skje? Nå skjer det, og det uten at det er noen protester, verken fra Russland eller fra noen andre. Det er en helt fantastisk utvikling. Samtidig blir Romania medlem. Det gir de europeiske landene en helt ny mulighet til å øke sitt engasjement for å sikre seg at vi kan få fred og en stabil utvikling på Balkan. I dette arbeidet blir Romania helt sentral. Jeg synes det er en lykke at Romania nå blir medlem i NATO. Men ingen må være i tvil om at dette blir en kjempestor utfordring for NATO-landene, særlig fordi utviklingen av det europeiske forsvars- og sikkerhetspolitiske samarbeidet ikke må skje på en slik måte at det ødelegger NATO og de transatlantiske forbindelsene. Jeg tror nok vi vil se at amerikanerne kommer til å omdisponere sine ressurser i Europa, i det nye sikkerhetspolitiske bildet vi ser. Det blir en utfordring for de europeiske landene å håndtere dette, med den sikkerhet og visshet som gjør at vi sammen, gjennom de transatlantiske forbindelsene, skal skape et nytt konsept for europeisk forsvars- og sikkerhetspolitisk samarbeid som skal garantere den neste generasjonen det samme som vi har fått oppleve, nemlig at vi hele vårt liv, helt siden 1945, har levd i fred. Det er ikke mange generasjoner i verden som faktisk har hatt den muligheten som vi har fått. Årsaken til det er nettopp det utenrikskomiteens leder sa, at man fikk til et samarbeid der man avviklet at hvert enkelt land måtte bygge opp sitt forsvar av hensyn til sin egen sikkerhet, istedenfor å ha et forsvar som inviterte til og initierte et samarbeid med nabolandene. Jeg tror at det vil bli utfordrende for Norge, som representanten Lønning sa, så intenst avhengig som vi er av det transatlantiske samarbeidet, der våre nærmeste allierte, Storbritannia og USA, har sine interesser i utviklingen av det framtidige europeiske forsvars- og sikkerhetspolitiske samarbeidet, mens Norge har sine spesielle behov og sine spesielle interesser. Jeg tror Norge har et spesielt ansvar, men også en spesiell mulighet til å være pådriver i disse prosessene, som gjør at vi binder de transatlantiske båndene samtidig som vi løser de nye utfordringene i Europa. Det krever en aktiv regjering, en aktiv utenriksminister og en aktiv forsvarsminister, men det krever også et aktivt parlament, som er villig til å gå inn i disse diskusjonene med åpne øyne, men som samtidig også viser den utadvendte virksomhet at vi gjennom parlamentarisk samarbeid i Europa drar disse inn og diskuterer de ulike problemstillingene. For meg betyr det at det som forsvarskomiteen og utenrikskomiteen i parlamentet nå gjør, nemlig å prioritere arbeidet i Europa, er den riktige måten å være i front på i denne utviklingen. Jeg vil avslutte med å si at i likhet med mange andre synes jeg dette er en stor dag. Det er en mulighetenes dag. Jeg håper inderlig at denne ratifikasjonsprosessen vil gå fort og greit i Europa, og at den ikke skaper noen problemer, for de landene som nå står på terskelen til å bli medlemmer av NATO, fortjener det så inderlig vel.