Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 1999-05-31:
For et år siden vedtok Stortinget en forpliktende opptrappingsplan for psykisk helse som gir håp for fremtiden. Med økte midler, god rekruttering av kvalifiserte fagfolk og økt satsing på forebyggende arbeid der pasienten bor, tror Kristelig Folkeparti at færre vil ha behov for innleggelse i institusjon, i hvert fall at det vil bli færre tvangsinnleggelser. Med nær kjennskap til pasientene og deres nærmeste kan signal fanges opp tidlig og hjelp gis før sykdommen blir mer alvorlig. Kristelig Folkeparti deler bekymringen når det gjelder økning i tvangsinnleggelser de siste årene. Det er ille når flere under høringene sier at presset på akuttavdelingene ofte har medført at tvangsinnleggelse har blitt rutine og en forutsetning for i det hele tatt å bli innlagt. Dette må vi sette en stopper for! Alle er i dag enige om at målet er mindre bruk av tvang. Alle partiene er også enige om å skjerpe kriteriene for tvangstiltak. Det skal være et hovedkriterium om alvorlig sinnslidelse – altså psykose – og to tilleggskriterier, ett om redusert utsikt til helbredelse eller bedring og så farekriteriet – fare for eget eller andres liv og helse. Partiene er også enige om at en ikke skal tvangsbehandle i hjemmet. Flertallet, som Kristelig Folkeparti er en del av, mener at i noen tilfeller kan psykisk helsevern skje uten døgnopphold i institusjon, dersom dette fremtrer som et bedre alternativ for pasienten. Pasienten kan få tilsyn, omsorg og behandling i sitt nærmiljø. Det er pasientens behov som skal være avgjørende for valg av tvungent psykisk helsevern. Pasienten kan tvinges til fremmøte for behandling, eventuelt med bistand fra offentlig myndighet, slik det i dag gjøres ved tvangsinnleggelse og tvungent ettervern, og som også mindretallet mener skal være mulig i fremtiden. Hovedforskjellen dreier seg om hvorvidt alle nødvendigvis må veien om sykehus. Er behandlingstiltakene alltid så aktive der? De fleste høringsinstansene som er negative til forslaget, har kort vei til sykehus. Men der avstandene er store, er dette et vesentlig moment i behandlingen. Poliklinikker og distriktspsykiatriske sentre kan bare gjennomføre tvangsbehandling dersom de faglig og materielt er i stand til å tilby tilfredsstillende behandling og omsorg. Kristelig Folkeparti tror at dette vil føre til mildere eller mer avgrenset bruk av tvang, til beste for pasienten. Mitt håp er at yrkesgruppene skal samarbeide bedre, og at en får større åpenhet rundt behandlingsmetoder. Målet er mindre tvang, og Kristelig Folkeparti vil evaluere ordningen. Kristelig Folkeparti synes det er positivt at bruk av tvangsmidler og medisinering under tvang, som tidligere var regulert i forskrifter, nå er lovfestet, slik at pasienter kan klage på bruken. For Kristelig Folkeparti er det også viktig at pasienter som har lagt seg inn frivillig, ikke kan flyttes over på tvang. Kristelig Folkeparti støtter at den faglig ansvarlige for vedtak er vedkommende overlege, og at en i forskrift åpner for å gi kliniske psykologer vedtaksmyndighet. En har god erfaring med dette i dag, spesielt innen barne- og ungdomspsykiatri. En tvangsinnleggelse er bare aktuell etter forutgående legeundersøkelse. En psykiater kan lettere utelukke at symptomene skyldes en somatisk lidelse. Når det gjelder tilleggskriteriene for tvangstiltak, kan jeg ikke se at den ene faggruppen har noe fortrinn fremfor den andre. Undersøkelser viser at ingen kan forutsi fare for vold mot egen eller andres person særlig bra. Loven gir strengt avgrensede tvangsfullmakter og bedre kontrollrutiner, klagerett og innsyn enn tidligere. Til slutt vil jeg presisere at skal vi lykkes i behandlingen, må det bygges på respekt og skapes relasjoner og tillit, slik at en forebygger lidelser og tvang blir unødvendig. Tvang skal alltid være en nødløsning! Helt til slutt anbefaler jeg komiteens innstilling.