Jan Tore Sanner (Høyre), 1999-10-13:
I dette århundret har vi vært gjennom en epoke med storstilt utbygging av vannkraft og en industriell utvikling som følge av den. Det har vært en vesentlig bidragsyter til verdiskaping og velferd i Norge. På terskelen til et nytt århundre er det legitimt å stille spørsmålene: Hva skal vi leve av? Hvordan skal vi utnytte vårt ressursgrunnlag? Og ikke minst: Hvordan skal vi videreutvikle det som er skapt? Mulighetene våre er betydelige. For det første har vi innenfor den maritime og petroleumsrettede industri bygd opp en kompetanse og skaffet oss et teknologisk fundament som i internasjonal sammenheng ligger i fremste rekke. Dernest rår vi over en energirikdom som andre bare kan drømme om. Med bare 1 pst. av Vest-Europas befolkning rår Norge over nesten en tredjedel av vannkraftproduksjonen, nesten halvparten av gassreserven og tre fjerdedeler av oljereserven. Våre naturressurser og vår kompetanse burde tilsi at vi hadde tilsvarende høye ambisjoner, men jeg har store problemer med å se hvilke mål Regjeringen har for energipolitikken, bortsett fra at det skal bygges flere vindmøller og satses på enøk. Det virker som det nesten er blitt et mål i seg selv at vi skal bygge vindmøller. Ja, slik må man i hvert fall tolke miljøvernministeren når hun avviser såkalte forurensningsfrie gasskraftverk fordi disse vil kunne fortrenge vindmøllene. Jeg må si at ikke noe hadde vært bedre enn om såkalte forurensningsfrie gasskraftverk kunne fortrenge vindmøllene, slik at vi slapp å få dem i en linje fra Lindesnes til Kirkenes. Det er et stort paradoks at Regjeringen med en miljøpolitisk begrunnelse legger opp til at Norge skal importere stadig mer forurensende kullkraft fra Danmark. I energimeldingen legger Regjeringen opp til at Norge som Vest-Europas rikeste energinasjon skal være nettoimportør av kraft frem til år 2020. Årsaken er at Regjeringen har konstruert et motsetningsforhold mellom miljøansvar og industriell utvikling. Et slikt motsetningsforhold eksisterer ikke. Derfor burde det være mulig å samle det politiske miljø om at Norge skal være en ledende europeisk energinasjon. Ja, i et 20-årsperspektiv burde vi kunne bli en betydelig eksportør av miljøvennlig kraft. Men slike mål og ambisjoner krever en offensiv strategi. Næringslivet har lenge etterlyst en slik strategi. Høyre har gjort det samme. Vi har gass, vi har kompetansen. Sier Stortinget ja til gasskraftverk, kan vi skape en ny industriell epoke samtidig som vi tar miljøansvar. I løpet av kort tid skal Stortinget behandle både energimeldingen og Høyres forslag til hvordan vi kan bygge gasskraftverk og samtidig overholde Norges forpliktelser i henhold til Kyoto-avtalen. Skal vi realisere den muligheten som ligger i å videreforedle gassen i Norge, må Arbeiderpartiet skjære gjennom. Vi har registrert at Arbeiderpartiet på valgkampmøter, på konferanser og ikke minst i lokalpressen i Trøndelag har signalisert klar støtte til bygging av gasskraftverk i Norge. Partiets nestleder, Jens Stoltenberg, gikk til og med så langt at han i Trønder-Avisa den 21. august 1999 sa at han garanterer flertall for gasskraftverk ved behandling av energimeldingen. Men kan vi stole på Arbeiderpartiet når det kommer til stykke. I vår ble det sterkt fokusert på rammebetingelsene på sokkelen. Prisen på olje var lav, investeringsanslagene stupte, situasjonen i leverandørindustrien var kritisk. Da reiste Arbeiderpartiets ledelse kysten rundt med høy sigarføring og lovte forbedringer i rammebetingelsene. Men da Stortinget skulle konkludere, ble det stille fra Arbeiderpartiets side. Det var ikke mulig å få Arbeiderpartiet med på en prosents reduksjon i CO2-avgiften. Det var musestille fra Arbeiderpartiet. Det spørsmålet nå mange stiller seg, er om det vil bli like stille fra Arbeiderpartiets side når Stortinget skal behandle spørsmålet om bygging av gasskraftverk, eller om man nå manner seg opp til å skjære gjennom og gå sammen med Høyre for å gjøre det mulig å realisere gasskraftverk i Norge. Gjør vi det, legger vi et godt grunnlag for å kombinere vår ressurs, gassen, med vår kompetanse og kan sikre verdiskaping og velferd langt inn i neste århundre.