Siri A. Meling (Høyre), 2004-10-04:
Samarbeid mellom ulike partier kan være krevende, ikke minst gjelder dette innenfor områder som dreier seg om balansegangen mellom bruk og vern av naturen. Siden Norge har rike naturressurser som utnyttes kommersielt, er disse spørsmålsstillingene ofte under debatt. Høyre og regjeringspartiene har gjennom Sem-erklæringen funnet fram til gode tilnærminger. Da er jeg langt mer usikker på hva partiene på sosialistisk side i praksis vil klare å enes om dersom de skulle komme i flertall. Og dette er viktige spørsmål. Det er unødvendig å gå nærmere inn på hva petroleumssektoren betyr for Norge både finansielt og for nærings- og industriutvikling. Vi snakker om den bransjen som har den desidert største betydning for landet. Her har Høyre og regjeringspartiene klart å samle flertall bak en aktivitetspakke for å stimulere til økt letevirksomhet, økt utvinningsgrad i eksisterende felt og utnyttelse av mindre felt. Videre er det satt fokus på kostnadsnivået og tiltak som kan forbedre lønnsomheten både for oljeselskaper, leverandørindustri og staten som sådan. I tillegg er det gjort endringer i incentivordninger for å få økt mangfold og konkurranse på sokkelen. Disse tiltak er en viljeserklæring om at vi ønsker å nå en langsiktig utviklingsbane for denne industrien. Regjeringen har ikke bare kommet med en viljeserklæring, men med praktiske og synlige tiltak. Dette er tiltak som virker. Blant annet har Regjeringen gitt selskapene tilgang til store, prospektive arealer i 18. tildelingsrunde. Regjeringen vil følge opp dette i kommende tildelingsrunder, bl.a. med tildelinger i Barentshavet. Selskapene har vist at de verdsetter dette gjennom sine søknader og forpliktelser på ulike lisenser. Søknadene om nye utvinningstillatelser i forhåndsdefinerte områder viser at optimismen i bransjen er god. Det ble nylig offentliggjort at 22 oljeselskaper har søkt i disse modne områdene på sokkelen. Dette er viktige signaler for en leverandørindustri som er avhengig av et fortsatt høyt aktivitetsnivå. Garantiordningen for nybygg innenfor verftsindustrien bidrar også målrettet og positivt til framtidstro for næringen. Snøhvit-utbyggingen i nord er et godt eksempel på hvilke regionale ringvirkninger denne type prosjekter kan ha. Gjennom investeringer i størrelsesordenen 40 milliarder kr har landsdelen ikke tidligere vært i nærheten av tilsvarende store investeringer. Da dette prosjektet var til behandling i Stortinget, anslo man de regionale oppdragene til å kunne dreie seg om ca. 600 mill. kr. Den gang hevdet flere endog at disse estimatene var altfor høye. I ettertid viser det seg at anslagene var satt for lavt. Fram til i dag har nordnorske selskaper stått for leveringer på over 1,5 milliarder kr. Og prosjektet er ennå ikke fullført. Dette eksemplet viser hvilke ringvirkninger denne bransjen har regionalt, og bedre distriktspolitikk enn dette tror jeg vi skal lete lenge etter. Finnmark og Hammerfest er satt på kartet, og optimisme preger samfunnet. Dette har vært mulig fordi partier har klart å bli enige i den vanskelige balansegangen mellom bruk og forvaltning av naturressurser i sårbare områder. Da er jeg langt mer skeptisk til hva vi kan forvente oss fra sosialistisk side framover dersom de partiene skulle komme i posisjon etter neste års valg. Hvordan takler man da at Sosialistisk Venstreparti ikke ønsker denne type aktivitet i nordområdene? Ja, ikke bare er de imot, representanter fra dette partiet var til og med villig til å bryte norsk lov gjennom å lenke seg fast til anleggsmaskiner for å hindre utbyggingen – dette parallelt med at bl.a. Statoil nylig kunngjorde at nordområdene er deres sterkeste satsingsområde. Andre selskaper har også signalisert ønsker om satsing i disse områdene. Høyre og regjeringspartiene har en enighet om framdrift i forhold til Nordland VI og VII – gjennom den varslede helhetlige forvaltningsplanen for området. Hvordan vil de sosialistiske partiene forholde seg til dette viktige spørsmålet i et eventuelt samarbeid med Arbeiderpartiet? Jeg er meget skeptisk på vegne av både bransjen og distriktene. Med et slikt flertall frykter jeg at oljeeventyret i nord tar slutt nesten før det har begynt. Et annet område som representerer en viktig utfordring og vanskelige skjæringspunkter partiene imellom, er energibalansen i Norge. En stabil og sikker tilgang på energi er et av basiselementene i de fleste industri- og næringsvirksomheter. I tillegg er det et helt nødvendig velferdsgode for den enkelte husholdning. Energiforsyningen er derfor en svært sentral spørsmålsstilling, som krever et spesielt fokus på den politiske dagsordenen. Vinteren 2002 viste med all tydelighet hvor sårbar kraftforsyningen vår er i forhold til nedbørsfattige perioder. Norge er i dag ikke selvforsynt med strøm i et normalår. En vesentlig årsak til dette misforholdet er at vi ikke har bygd ut tilstrekkelig ny kraftforsyning i eget land eller utbedret flaskehalser i kraftforsyningen i Norden. Gjennom meldingen om forsyningssikkerhet, som kom i kjølvannet av vinteren 2002, har Regjeringen lagt fram flere tiltak som gjør at vi skal komme på offensiven i forhold til den problemstillingen.