Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-14:
La meg først understreke at jeg er positivt innstilt til å utnytte de muligheter som finnes til at norske pasienter kan få tilfredsstillende behandling ved gode sykehus i utlandet. Det har jeg også tidligere gitt uttrykk for, i vårsesjonen her i Stortinget. Jeg merket meg at representanten Hagen i sitt innlegg tidligere i dag brukte et uttrykk om at jeg omsider «fikk ut fingeren» etter at hans forslag var fremsatt og behørig annonsert. Jeg skal være litt forsiktig med slike uttrykk her i salen, men vil gjerne forsikre om at jeg som helseminister har ment å ha den ute hele tiden i denne saken, og at representanten Hagens forslag i så henseende ikke har hatt noen betydning. Men som representanten Foss påpekte, er jo ikke dette noen ny tanke, og jeg skal på ingen måte forsøke å tilta meg noe farskap. Men kort tid etter min tiltredelse tok jeg i hvert fall initiativ til å avklare hvilke muligheter for pasientbehandling i utlandet som kan være aktuelle, og hvilke forutsetninger som må være oppfylt for at vi skal utnytte slike muligheter. Spørsmålet ble også omtalt i St.prp. nr. 47 for 1999-2000, som ble fremlagt 14. april – få uker etter at Regjeringen tiltrådte – og drøftet da Stortinget behandlet innstillingen i saken den 13. juni. Som jeg sa ved den anledning, er det to hovedgrunner til at behandling i utlandet kan få et visst omfang. For det første kan det skje ut fra rene kapasitetsproblemer i Norge. For det annet kan det være snakk om spesialiserte behandlingsopplegg på områder hvor vi har relativt få pasienter i Norge eller vi av ressurshensyn velger ikke å bygge opp et norsk behandlingstilbud. I tillegg kan det selvsagt være snakk om helt spesielle situasjoner hvor det er nødvendig å kjøpe behandlingstjenester i utlandet. I alle disse tilfellene kan det være svært nyttig å utnytte mulighetene til behandling i utlandet. Samtidig må jeg understreke at grunnprinsippet i norsk helsepolitikk skal være at befolkningens behov for sykehustjenester i det store og hele skal dekkes i Norge. Behandling i utlandet vil imidlertid være et nyttig supplement til vår egen kapasitet og kompetanse. Selv om det altså finnes ledig kapasitet, tror jeg man skal være bevisst på at et omfattende opplegg for pasientbehandling i utlandet ikke er helt ukomplisert. Det krever for det første avklaringer, eventuelt også avtaler med de respektive lands helsemyndigheter i tillegg til spesifikke avtaler med de enkelte sykehus. De har nå tross alt ikke bygd ut sin kapasitet med tanke på pasienter fra Norge. På norsk side må det etableres gode ordninger med hensyn til henvisning og oppfølging etter behandling i utlandet. Ansvarsforhold må avklares og forsikringsordninger etableres. Alt dette er teknisk-juridiske forhold som det vil finnes egnede løsninger på. Målet med enhver ordning for behandling i utlandet må være å bedre norske pasienters muligheter til god behandling når de trenger det. I denne forbindelse må det legges avgjørende vekt på trygghet for at den medisinske behandling er fullt tilfredsstillende. Videre må det legges vekt på gode praktiske løsninger med hensyn til transport, ledsagelse og oppfølging. La meg også understreke at pasientbehandling i utlandet stiller store krav til kontrolltiltak for å hindre smitte og spredning av bl.a. antibiotikaresistente bakterier. Dette er et meget følsomt område hvor vi ikke kan akseptere noen økt risiko. Jeg har allerede fått spørsmål i Stortingets spørretime fra representanten Alvheim om hvordan man skal sikre seg mot slike trusler. Jeg understreker igjen at det er svært viktig å utnytte mulighetene til god pasientbehandling i utlandet, og at det vil bli etablert ordninger for det. Jeg tolker det forslag som nå er til behandling, som en klar støtte til dette arbeidet. Det fremgår imidlertid at etablering av trygge og praktisk egnede ordninger for slik behandling er krevende. Jeg advarer derfor mot å ta unødig risiko ved å gå for raskt fram. Det foreslåtte beløp til slike ordninger er svært stort. Et stortingsvedtak om å bevilge dette vil bli fulgt opp så raskt og effektivt som mulig. I lys av de hensyn som jeg har beskrevet, går jeg imidlertid ut fra at Stortinget vil ha forståelse for at det ikke er mulig å anvende et slikt beløp i inneværende år. Det er foreløpig også usikre anslag for hva som kan være et realistisk omfang i 2001. Det må imidlertid ikke være noen tvil om at ordninger for pasientbehandling i utlandet vil bli etablert så raskt som mulig, slik at mulighetene kan bli utnyttet til beste for norske pasienter som trenger det og er interessert i det.