Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2010-11-30:
Jeg tror jeg skal driste meg til å starte i samme retning som utenriksministeren gjorde i sitt siste innlegg, der han refererte til en film. Jeg tror at i denne saken skal jeg gå så langt som å antyde at jeg regner med at utenriksministeren vil slutte seg til noen kjente og kjære ord fra Egon Olsen, at han har en plan. Etter å ha hørt utenriksministeren regner jeg med at han har en plan i denne saken. Så jeg er i hvert fall i rett retning i forhold til de tre som har vært før meg her i dag. Jeg mener at den saken som interpellanten har reist, er interessant, den er utfordrende og ikke minst lærerik, fordi det er spørsmålstegn som ikke er avklart ved problemstillingen som interpellanten tar opp. Bare det i seg selv er en grunn til at man setter den på dagsordenen. Den har etter mitt skjønn to primære tilnærminger – den humanistiske, helsemessige tilnærmingen, som bør være fokus nr. 1, og selvfølgelig den militærfaglige, forsvarsmessige dimensjonen som den andre delen av det. Jeg er selvfølgelig også helt enig med interpellanten, som påpeker at vi har «Rules of Engagement», vi har regler for krigføring, vi har et humanistisk tilsnitt også ved det høyeste konfliktnivået som fins – krig – og det vitner om at verden har gått videre. Man har fått en bevissthet i forhold til det, og man fokuserer på det. Når den biten er ivaretatt, er det også sånn at når det kommer til væpnede konflikter, skal de gjennomføres på en sånn måte at sivilbefolkningen så langt som overhodet råd er, holdes unna selve stridsepisodene. Det er det ganske stor enighet om. Hadde alle overholdt disse reglene, hadde verden vært et mye bedre sted å bo. Men det er nå engang sånn at det ikke er et faktum. Så til selve problemet ved å bruke utarmet uran. Jeg tror det er viktig, som andre også har påpekt, at kunnskap er nøkkelen til suksess, men skal man få kunnskap, er man nødt til å forske – som både interpellanten og utenriksministeren har påpekt. Det ble også vist til Norges rolle når det gjaldt klasevåpen og landminer. En utfordring her er at de store aktørene sitter på gjerdet. De store aktørene er avventende selv der det er en beviselig årsak til at man bør forby det. Derfor tror jeg at skal man gå videre med det interpellanten har reist som problem her, er man så til de grader avhengig av å ha mer kunnskap om det. Det er i dag et faktum at man bruker utarmet uran til ganske mange sivile forhold, bl.a. i flyindustrien, har jeg lest. Jeg vil være sterkt overrasket hvis man bruker det med visshet om at det kan skade andre mennesker. Så skal man gå videre her, er man nødt til å ha mer kunnskap, og man må ta inn over seg at det er opptil flere dimensjoner som må behandles samtidig. Men nå er det engang sånn at kunnskap er makt, også i forhold til den utfordringen som interpellanten tar opp. Jeg vil tro at for samtlige land som har som plan å overholde internasjonale avtaler – Norge er gjennom sitt NATO-engasjement og FN-engasjement opptatt av dette og vil gjerne ta en lederrolle i å finne ut hva som er fakta – vil det, med en gang man har fakta på bordet, gjøre sannsynligheten for å komme til en felles holdning mye større. Det skumle ville være hvis vi kjører et ensidig fokus mot utarmet uran, og det viser seg at det ikke er hovedproblemet til de skadene som interpellanten påpeker. Da har vi altså gjort oss selv og systemet en bjørnetjeneste. Det viser bare hvor viktig det er å ha god og grundig forskning som på en måte er uomtvistelig. Jeg ser fram til at det videre arbeidet med å skaffe mer kunnskap. Og hvis det er et entydig svar, som gjør at man skal fokusere enda mer på å ikke bruke det, er det selvfølgelig absolutt positivt.