Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2010-12-14:
Det er nok ikke siste gang en representant fra regjeringspartiene fra denne talerstolen forteller sine omgivelser at den overordnede målsettingen for regjeringens nordområdestrategi er å skape bærekraftig vekst og utvikling i nord. Den 27. april i år ble avtalen om den omstridte delelinjen mellom Norge og Russland i Barentshavet undertegnet. Vår statsminister oppsummerte på en flott måte hva denne avtalen også handlet om: «Løsningen handler også om mye mer enn en grenselinje under havet, den handler om å utvikle et godt naboskap. Den vil forene mye mer enn den vil skille, og den blir ei bru til samarbeid. Den er også en bekreftelse på at Norge og Russland har en politikk som ikke handler om kappløp, men om samarbeid. Og at den kan fungere som en modell på hvordan man kan løse andre problemer.» Siden da har vi fått på plass et grenseboerbevis innenfor en sone på 30 km mellom Norge og Russland. Begge disse vil med stor sannsynlighet skape mer aktivitet og samarbeid mellom folk som bor i nord. I et slikt perspektiv blir kulturfeltet og kultursamarbeid over grensene svært viktig. Vi må ikke glemme at det nettopp var kulturen som var døråpneren under den kaldeste kalde krigen på 1950-tallet. Nøkkelkortet som ble brukt i 1959, var kodet med idrett og musikk, og det låste ikke bare opp grenseportene – det gjenåpnet også det naturlige samkvemmet mellom menneskene i nord. Siden da har det fått utvikle seg i fredelig samkvem, og regjeringen har også utarbeidet en norsk-russisk handlingsplan for kultursamarbeidet i nordområdene. Handlingsplanen har til hensikt å fremme utvikling og styrking av det vennskapelige forhold og tilliten mellom folkene i de to land, og uttrykker et ønske om å gi nye impulser til det bilaterale samarbeidet innen kunst og kultur. Sentralt i dette er kulturprogrammet BarentsKult, et program som har en målsetting om å bidra til realisering av større kunst- og kulturprosjekter i norsk og russisk del av Barentsregionen. Programmet skal stimulere gode, nyskapende kunst- og kulturfaglige prosjekt og skal involvere både norske, russiske og andre nasjoners kunstnere. Så langt har de fått svært mye til. Et eksempel på det er Barents Spetakkel. Og de som ikke har vært i Kirkenes tidlig i februar og fått med seg festivalen, som er hvert år, burde absolutt gjøre det – ute i beinfrosten, i mørketida, med snø og vind og et mangfold av kulturaktiviteter ved kunstnere fra mange land. Dette er opplevelser som gir frysninger på ryggen, bokstavelig talt. Når en møter kulturen i slike barske omgivelser, forstår en hvor viktig det er å satse på kulturen som brubygger mellom folkene i nord. De vel 9 mill. kr regjeringen bevilger til kulturformål i nordområdene, er svært godt anvendte penger. De kommer godt med. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet i sitt budsjettforslag vil kutte vel 1 mrd. kulturkroner. Mange av disse midlene hentes fra områder som rammer distriktene hardest. 4 mill. kr tas av kulturformål i nordområdene, 50 mill. kr fjernes fra region- og landsdelsinstitusjoner. Fra våre dyktige landsdelsmusikere i Nord-Norge skal det hentes 4 mill. kr. Og kanskje det verste: Hver eneste kulturkrone skal tas fra den samiske befolkningen – vi snakker om 69 mill. kr. Slike kuttforslag svir i Distrikts-Norge. Jeg må innrømme at jeg er like overrasket hver gang jeg leser partiets begrunnelse for ikke å gi penger til samiske formål, enten det gjelder Sametinget, som et demokratisk folkevalgt organ, eller det gjelder andre kulturformål som har med det samiske å gjøre, som f.eks. pressestøtte til samiske aviser, eller pressestøtte generelt. Hovedbegrunnelsen er at det er en forskjellsbehandling, og diskriminerende overfor den øvrige norske befolkningen. De fleste andre vil nok synes at det Fremskrittspartiet gjør overfor den samiske befolkningen, på alle politikkområder, er det som er diskriminerende. Jeg forstår ikke partiets argumentasjon, men det er vel heller ikke meningen. Regjeringen bruker vel 8 mrd. kr for å opprettholde et mangfold av kulturtilbud og aktiviteter i hele landet, via de frivillige til våre profesjonelle institusjoner. Markedet klarer ikke å styre dette mangfoldet alene. Derfor er det viktig at storsamfunnet bidrar. Det norske mediebildet har de samme utfordringene, og vi må bare erkjenne at det ikke er et stort nok marked til å sikre et godt avistilbud til befolkningen i distriktene. Derfor er det nødvendig at det offentlige gjennom ulike støtteordninger bidrar til å opprette et mangfoldig medietilbud over det ganske land. Jeg registrerer at representanten Korsberg helst ville slippe å lese aviser som Dagsavisen og Klassekampen. Men han må ta med seg at også store og viktige aviser som Altaposten, Ságat og Troms Folkeblad vil forsvinne fra hans skrivebord. Det vil ikke vi skal skje. Til det er alle de nevnte avisene for viktige, med tanke på å opprettholde et mangfold i medielandskapet. Et slikt løp vil ikke regjeringen være med på. Derfor bruker vi over 320 mill. kr til ulike tiltak for å opprettholde et mangfold også på mediesiden – i hele landet.