Petter Løvik (Høyre), 2001-06-12:
Eg synest det er veldig fascinerande å høyre på både statsråd Giske og fleire representantar frå Arbeidarpartiet som prøver å framstille det vi gjer i salen i dag, som ein siger for Regjeringa. Eg vil berre vise til, utan å gå i detalj som ein del andre har gjort, at når innstillinga inneheld 19 forslag til vedtak som det er fleirtal for, og svært mange av dei er endringar i høve til det Regjeringa foreslo, så talar dette sitt tydelege språk. At Arbeidarpartiet har slutta seg til fleire av desse for å dempe kjensla av nederlag, er greitt nok, men likevel står det fast at her har det skjedd store endringar. Eg trur eg vil påstå at dersom historia sin dom, som eg håpar og trur, er at dette er ei kvalitetsreform, så er det Stortinget å takke, og ikkje Regjeringa. Eg vil kommentere litt, som fleire har vore inne på, studiefinansieringa. Innleiingsvis kan det vere grunn til å streke under at det er brei semje om å styrkje studiefinansieringa generelt. Det er ikkje tvil om at veldig mange studentar har problem med å få endane til å møtast, og at dette er ei av årsakene til at så mange studentar arbeider så mykje i tillegg til studia. Det er ikkje noko mål at ikkje studentane kan ta seg småjobbar ved sida av studia – det er berre sunt. Men det går for langt når arbeidet blir hovudgeskjeft og studiet blir bijobb, i alle fall for dei studentane som faktisk ønskjer å vere student på bortimot heiltid. Det var derfor mange som i utgangspunktet var positive til at statsråden hadde klart å «presse» ein så god auke i studiefinansieringa ut av Finansdepartementet. Men som så ofte med statsråd Giske – også her hadde medaljen ei bakside. Den rause auken i den teoretiske stipenddelen frå 30 til 39 pst. kunne fort bli langt lågare i praksis. Det er ingen som har noko imot å bruke studiefinansieringa som gulrot for å få studentane til å halde eit rimeleg tempo. Men med det opplegget Regjeringa har, føler vi at verknadene kan bli litt for kraftige. Vakne studentorganisasjonar oppdaga dette, men dessverre har Framstegspartiet denne gongen slått seg saman med Arbeidarpartiet og sikra fleirtal for eit opplegg som kan vise seg å få svært uheldige utslag. Rett nok har ein prøvd å heilgardere seg ved å be departementet utgreie ein fast stipendprosent. Rett nok gir statsråden inntrykk av at både studentorganisasjonar og dei fleste andre har misforstått bodskapen. Men dersom ein verkeleg meiner alvor her, er det framleis muleg å støtte forslaget frå Høgre og sentrumspartia. Eg vil også nemne utanlandsstudentane, der Regjeringa og Arbeidarpartiet vil fjerne dagens ordning med kostnadsnorm justert etter prisnivået i studielandet. Her får Arbeidarpartiet fleirtalet mot seg, samstundes som valutajusteringsordninga blir ført vidare. Eg er glad for at fleirtalet avviser dette angrepet på norske studentar i utlandet. Det er ei nyheit av prinsipiell interesse når fleirtalet i dag fremmar forslag om delvis dekning av studieavgifta for studentar ved Handelshøgskulen BI. Eg ser dette som eit viktig skritt på veg mot likebehandling av studentar anten dei vel å studere ved offentleg eller privat institusjon. Ei full gjennomføring av likebehandlingsprinsippet blir nok ikkje muleg før Høgre får gjennomslag for sitt verdisjekkforslag. Men dette er eit viktig skritt. Det er grunn til å gi studentutvalet ved BI ros for å ha tatt dei nødvendige initiativa i denne saka. Utan det hadde det neppe blitt noko forslag i dagens innstilling. Men samtidig må vi som politikarar sjølve ta ansvaret for at søkjelyset er blitt vel mykje retta mot BI, til fortrengsel for heiltidsstudentar ved andre institusjonar, som ikkje er nemnde i innstillinga. Eg vil derfor be departementet om at dei i handsaminga av dette forslaget legg vekt på fleirtalet si understreking av å sjå behovet for å få utgreidd alle sider av denne saka, med realistiske overslag over kostnader og andre konsekvensar. Ein av konsekvensane må vere at ein syter for at ordninga i tillegg til å omfatte BI sine studentar også omfattar studentar som prinsipielt er i den same situasjonen. Det er ganske klart at det ikkje er fleirtalet si meining å innføre ei ny form for forskjellsbehandling, med spesielt gunstige vilkår for ein institusjon. Høgre har tidlegare i perioden gått inn for ein handlingsplan for elevar med lese- og skrivevanskar. Dette fekk vi nei til, men problemstillingane har vore svært aktuelle også vidare utover i perioden. Høgre er i dag svært glad for at ein samla komite går inn for å be Regjeringa legge fram forslag om å legge betre til rette for å gjere læremateriell tilgjengeleg for lesehemma studentar.