trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2002-06-17:
Jeg er glad for statsrådens utgangspunkt, idet han sier at denne og de debattene vi skal ha om disse spørsmålene, bør foregå med en god porsjon ydmykhet ut fra ulike standpunkter, og at det er vanskelige avveininger som skal gjøres. Jeg synes da det er ganske vanskelig når en opplever at representanter her i dag til dels forvrenger synspunkter og prøver å stille spørsmål om eller antyde at mindretallet her liksom legger åpent for et sorteringssamfunn. Det er beskyldninger og antydninger som jeg synes er lite verdig denne forsamlingen. Det er klart at det i denne debatten fremgår en redsel for at vi skal komme i sorteringssamfunnet. Men det er lite i den praksis vi har hatt til nå i forhold til vår bioteknologilov og de metoder som vi nå har, som egentlig tilsier at vi har et sorteringssamfunn, eller at vi gjennom økt kunnskap og bedre ultralydundersøkelser har kommet noe nærmere et sorteringssamfunn, eller at vi bruker dette som en slags sorteringsmekanisme. Jeg opplever at flertallet på mange måter viser en mistenksomhet og en mangel på tiltro til at mennesker kan forvalte den kunnskap en får om det livet som er inne i en, gjennom disse undersøkelsene, at man mangler tiltro til at de som får den kunnskapen, faktisk kan forvalte den på en forsvarlig og etisk måte, og på en måte setter et spørsmålstegn i forhold til den moralen folk har. At fosterlydundersøkelsene skal bli bedre og gi større muligheter, gir jo større muligheter for å kunne formidle kunnskap og dermed bruke den kunnskapen i en utvidet fostermedisin som gjør at vi faktisk kan gjøre noe for å bedre situasjonen for et barn som eventuelt har avvik.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2002-06-17:
Når det gjelder det siste representanten Høie sa om preimplantasjonsdiagnostikk, medfører det ikke riktighet at vi ikke setter grenser. Vi sier, i likhet med Regjeringen, at vi ønsker å opprettholde nåværende lov som på meget, meget strenge indikasjoner gir muligheten. Det er bl.a. i tilfeller hvor en ser at det foreligger stor fare for arvelige sykdommer og tilstander som tilsier at barn kommer – mest sannsynlig – til å dø på et meget tidlig tidspunkt i dets liv, og ellers andre helt dødelige og meget, meget alvorlige sykdommer.(Presidenten klubber.) Det er i tråd med det Regjeringen foreslår, og det opprettholder vi.(Presidenten klubber igjen.) (Presidenten klubber.) (Presidenten klubber igjen.)
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2002-06-17:
Diskusjonen om ny opera har vært spennende og er et uttrykk for at man gjennom politisk samtale kan komme fram til kompromisser og optimale løsninger som samler store deler av befolkningen. Operaens tilhengerskare er stor. En gallupundersøkelse forrige uke viste at over 60 pst. på landsbasis ønsket en nasjonal opera. 64 pst. ønsket at Operaen skal være en severdighet, og hele 79 pst. av Oslos befolkning ønsket seg et praktbygg. Vi kan konstatere at Regjeringen nå, som tidligere, legger vekt på at Den Norske Opera i Bjørvika vil få gode arbeidsforhold som skal tilrettelegge for spennende ballett- og operaformidling, samtidig som Snøhettas operabygg vil bli eksponert som et praktbygg som også vil danne premiss for det nye Bjørvika. Den nye operaen vil være et symbol på hvordan kultur og kunst er med på å skape samfunnet og gi det nye dimensjoner, dimensjoner som evner å kombinere kulturelle røtter med kulturell nyskapning, som evner å forbinde nåtid med fortid og fremtid. For alt er her: dagens trafikkmaskin, gårsdagens historie med tusenårig kongesete i dagens middelalderpark og morgendagen med en moderne bydel med kultur, boliger og næringsvirksomhet. Å bygge Operaen i Bjørvika er i tråd med moderne byutvikling verden over. Investeringer i og utvikling av store kulturinstitusjoner kan ikke ses isolert uavhengig av resten av samfunnet. En må også vurdere de kulturelle, økonomiske og sosiale ringvirkningene investeringene har. Og det er slik en har tenkt i det moderne samfunn, f.eks. da Pompidou-senteret ble bygd i Paris, og det er slik en tenkte da viktige kulturinstitusjoner ble lokalisert i Barcelona, i Bilbao, i Göteborg, i Amsterdam og i Sydney. Å si at en skal bygge opera bare for opera er å redusere kunstens og kulturens betydning i samfunnet. Det som nettopp gjør at kunsten og kulturen er levende, er at den trenger seg på samfunnet, er overskridende i forhold til tilvante forestillinger. En opera i Bjørvika vil nettopp være overskridende, overskridende i den forstand at den vil være et skapende element i en samfunnsutvikling. En ny opera i Bjørvika vil ikke bare stå der som et monumentalt bygg, men også fremstå som et symbol for den betydning kunsten og kulturen har for samfunnsutvikling. Hva som er viktigst i de to innstillingene som legges fram i dag, operabygget eller Bjørvikas trafikk- og utbyggingsløsning, kan diskuteres, men heldigvis slipper vi å ha en historisk etterprøving av det. Jeg vil likevel forsøke en antakelse ved å hevde at et fremtidig Bjørvika ikke ville være det samme uten Operaen, og en fremtidig opera i Bjørvika ville heller ikke være det samme uten en senketunnel og løsning av trafikkforholdene. Med tanke på de store diskusjonene og de relativt store konflikter som ligger bak oss, synes jeg vi kan gratulere Operaen selv, Regjeringen og Stortinget med hensyn til den brede politiske enighet som nå demonstreres når det gjelder disse to prosjektene, prosjekter som i årene framover vil stå i vekselvirkning med hverandre og gi hverandre positiv næring i den videre utvikling.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-06-17:
Et flertall i innstillingen – bl.a. regjeringspartiene og Sosialistisk Venstreparti – legger opp til en omkamp om kap. 6 i bioteknologiloven. Den omhandler oppsøkende genetisk veiledning til en pasients nære familie, hvor en genetisk undersøkelse har vist at det kan være fare for arvelig sykdom i nærmeste familie. I forbindelse med lovendringen i 1999 vedtok Odelstinget at erfaringene med den nye paragrafen skulle evalueres og legges frem for Stortinget i 2005. Mitt spørsmål til helseministeren er da: Mener helseministeren nå – etter denne behandlingen av meldingen i Stortinget – å legge frem et lovforslag som endrer kap. 6, og lage et forbud mot genetisk veiledning, slik Odelstinget tidligere har vedtatt? Hvis så er tilfellet, vil jeg sterkt henstille til helseministeren at denne lovendringen utstår til evalueringen er foretatt. Det er et betydelig mindretall i Stortinget i forhold til de som vedtok loven i sin tid, og det er ikke særlig bra at man i slike saker skal endre lover etter hvert som stortingsflertallet endrer seg.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-06-17:
Dessverre har denne debatten tatt en svært uheldig vending de siste minuttene, når man ser at talere fra Kristelig Folkeparti, den ene etter den andre, går opp og profilerer at flertallet i denne innstillingen har oppgradert menneskeverdet, altså underforstått: Mindretallet har nedgradert menneskeverdet. Det er flere som sier at dette kan vi ikke akseptere. Nei, vi kan ikke akseptere det! Jeg sa i mitt innlegg at jeg respekterte Kristelig Folkepartis syn og helseministerens melding, men jeg krevde også respekt for mitt syn. Jeg krever respekt for at jeg og Fremskrittspartiet har et like godt menneskesyn som Kristelig Folkeparti har. En kunne nesten få inntrykk av det motsatte fra en av Kristelig Folkepartis kvinnelige representanter som var oppe her. Man fikk faktisk også inntrykk av at man bare må finne seg i å leve med sykdom, lidelser og død, for vi er skapt i Guds bilde, og ved syndefallet skulle det bli slik. Underforstått: Vi må være fundamentalister, vi må ikke gjøre noe som kan bedre menneskehetens helse og livskvalitet. Denne type debattinnlegg trodde jeg vi var langt unna i Norge i 2002. Det bør Kristelig Folkeparti ta innover seg, alle og enhver av dere!
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-17:
Jeg registrerer at en del av debatten i dag har gått på bruken av ultralyd som fosterdiagnostisk hjelpemiddel og kritikk fra mindretallet knyttet til regulering av det. Samtidig registrerer jeg at i forbindelse med St.meld. nr. 25 for 1992-93, som ble lagt fram av regjeringen Harlem Brundtland, ble det nettopp bebudet en ny lov og forslag om regulering av fosterdiagnostikk. I meldingen står det: «Fosterdiagnostikk berører følsomme områder hvor det lett kan spilles på ubegrunnet frykt, forestillinger og fordommer. Utviklingen av slike tilbud skal derfor skje innen et offentlig styrt helsevesen, og ikke bli del av et privat, markedsstyrt tilbud. Fosterdiagnostikk med sikte på å påvise genetisk sykdom eller utviklingsavvik hos fostret skal bare finne sted ved institusjoner som er godkjent av Sosialdepartementet.» Man problematiserte ultralyd i meldingen den gang også. Blant annet ble det den gang anbefalt en «second opinion», men man gikk den gang ikke inn på ultralyd i forhold til selve fosterdiagnostikken. Men det ble altså satt spørsmålstegn ved regulering av bruken av ultralyd. Det jeg vil spørre statsråden om, er om han ser det Regjeringen gjør nå, som en vesensforskjellig tilnærming i forhold til det regjeringen Harlem Brundtland gjorde den gang i 1993, og at man på en måte forlater ett spor og går inn på et annet. Eller ser statsråden dette i forlengelsen av at man fikk en lov om fosterdiagnostikk, og at man da må se på ulike hjelpemidler som er i bruk, og om de også skal komme inn under loven?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-17:
Det er en evaluering av en lov som har eksistert siden 1994, vi har gjennomført. En stortingsmelding kom forut for loven, og den meldingen var det regjeringen Brundtland som i sin tid la fram. Det vil være slik med ulike meldinger og proposisjoner at det vil være deler av dem man vil kunne være enig eller uenig i. Men det som i hvert fall slår meg, er at i den opprinnelige meldingen er det refleksjoner og en grundighet omkring disse problemstillingene som man lærer mye av, og som jeg synes, i forlengelsen av det, at den sittende regjering også har tatt innover seg. Jeg hadde et sitat fra meldingen tidligere. Jeg vil sitere videre noe knyttet til fosterdiagnostikk, der regjeringen Brundtland skrev: «Nye tester av denne type skal bare tas i bruk etter tillatelse fra samme departement. For å unngå en uønsket utvikling, bør det legges strenge begrensninger på hvem som skal utføre slike tjenester. Enhver institusjon som anvender fosterdiagnostikk, skal gi skriftlig rapport om virksomheten til departementet.» Det vi ser, er akkurat den samme tenkningen som den sittende regjering nå presenterer, og som flertallet i denne salen også står for. Men det som er interessant, er jo at mindretallet, som Arbeiderpartiet nå representerer, faktisk er helt uenig i en slik tenkning. Det synes jeg er interessant. For det betyr at Arbeiderpartiet nå har plassert seg på sidelinjen i en etikkdebatt der de tidligere trakk opp retningslinjene, og der vi på mange måter følger opp de retningslinjene. Der regjeringen Brundtland understreket at man også skal ha et tilbud i regi av det offentlige, klarer altså Arbeiderpartiet å stå inne i en merknad sammen med Fremskrittspartiet der man er indignert over takstbruken knyttet til ultralydundersøkelser. Det man skulle være opptatt av, er: Hva er konsekvensen av utstrakt bruk? Hva slags sorteringssamfunn går vi inn i? Hva skal premissene være for bruken? Og så blir man opptatt av noe så subtilt som takstbruken, og i tillegg klarer man å misforstå hvordan de takstene brukes, og er bekymret for at de eventuelt skulle øke. Vi ser også betraktninger fra Arbeiderpartiet her som går på at man er uenig i ting som flertallet aldri har ment, som Regjeringen aldri har foreslått, og som ingen tar initiativ til. Man har jo også en historisk tradisjon å ivareta i Arbeiderpartiet. Stortingsmeldingen var ikke noe dårlig dokument. Det var en god proposisjon som ble lagt fram av regjeringen Brundtland i sin tid. Vi prøver å være lojale i forlengelsen av den proposisjonen når vi evaluerer innholdet, for at en også senere skal ta vare på individene, uansett om de er født, eller om de ikke er født. I den tradisjonen trodde jeg at Arbeiderpartiet stod, men jeg er faktisk spørrende til det etter å ha lyttet til den debatten vi har hatt her i dag. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet faktisk på flere punkter følger flertallet, mens Arbeiderpartiet blir stående igjen alene. Det kan ikke være en situasjon Arbeiderpartiet over tid kan være tjent med å bli stående i.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2002-06-17:
Jeg håpet i det lengste at dette skulle bli en debatt hvor vi hadde respekt for hverandres syn. Etter å ha hørt representanten Elsa Skarbøvik må jeg si jeg er veldig overrasket. Hun sier at mennesket er skapt i Guds bilde. Ja, det tror jeg også – til og med arbeiderpartifolk tror det. Når hun gjør dette til en sak om hvem som har den rette kristne tro, og antyder at Arbeiderpartiet fordi vi er uenig i sak, ikke skal være rettroende, må jeg si jeg er veldig forskrekket.
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Den handsaminga av bioteknologimeldinga som vi er med på i dag, dannar faktisk ein milepæl for norsk bioteknologipolitikk. Det viser ikkje minst den store breidda som er bak fleirtalet. Det er ei oppgradering av menneskeverdet som har gått føre seg, og dette resultatet vil faktisk kunne bidra til å danne ei internasjonal norm for lovgjeving og etisk haldning i bioteknologien. Det synest eg er både framtidsretta og framtidsavhengig. Regjeringspartia, SV og Senterpartiet står saman om kanskje den viktigaste saka denne perioden når det gjeld framtida til menneska. Og det er god grunn til å gje stor ros, som andre har gjort, til saksordførar Olav Gunnar Ballo, som til dels har vore så god i saksførebuinga at ein lekmann har skjønt ting som han ikkje skjønte i meldinga. Arbeidarpartiet og Framstegspartiet står saman i ein liberal fraksjon. Dei har faktisk ikkje teke resultatet av moderne forsking i Noreg innover seg. Asmund Kristoffersen og Gunn Olsen si bekymring på dette området viser at dei ikkje kan ha fått med seg det resultatet Universitetet i Oslo har kome fram til på adulte stamceller. Det er ei forsking som fleirtalet ønskjer å satse på. Det er eit stort framsteg for den etiske vurderinga at ein framleis held fast på forbodet mot forsking på befrukta egg. Kva vil i tilfelle mindretalet gjere den dagen teknologien har kome så langt at ein ikkje har egg som er til overs ved kunstig befrukting? Kva med deira forsking då? Vi ynskjer å unngå sorteringssamfunnet. Det er også interessant det Arbeidarpartiet seier på side 11 i innstillinga, når det gjeld dette med anonymitet. Dei seier: « Disse medlemmer er av den oppfatning at den lange praksis med anonyme sædgivere ikke har ført til problemer for dem som er født ved denne metoden.» Ein tidlegare helseminister seier i Vårt Land i dag: «Dette har vore eit dilemma for meg lenge.» Han seier også: «I mange samtalar kjem det opp at våre komande medmenneske sjølve ikkje kjem til orde. Dei må ha hjelp frå oss her og no til å koma til orde.» Og vidare: «Dersom barnet ønskjer å vita, på godt og vondt, kven den biologiske faren er, veit ikkje eg kven av oss som har legitim rett til å nekta dei dette.» Denne legitime retten vil Arbeidarpartiet framleis hevde å ha, i og med at dei går imot den elles samrøystes komiteen på dette området. Det var å håpe at også Arbeidarpartiet, til liks med sin tidlegare helseminister, ville reflektere seg fram i ei slik sak. Og det tek litt tid før den nye lova kjem, så mykje kan jo skje innan den tida. Eg vil elles peike på at representanten Gunn Olsen var inne på at fleirtalet vil satse på import av sæd frå Danmark. Eg kan ikkje hugse at det står i meldinga. Derimot står det at ein vil syte for oppretting av ein norsk sædbank når ein har anonymitet.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Det er med interesse jeg har lest innstillingen fra sosialkomiteen. Når Kristelig Folkeparti så sterkt vil understreke menneskeverdet i møte med moderne medisin og bioteknologi, er det nettopp fordi vi her ofte møter vanskelige etiske utfordringer. Derfor trenger vi å understreke at alle har det samme menneskeverd, og at vi ikke må krenke det gjennom differensiering av hvert enkelt menneskes egenverd. I Kristelig Folkeparti er vi spesielt tilfreds med at det er flertall for å gi barnet rett til å kjenne sitt biologiske opphav. Dette har vi arbeidet for i lang tid. Det er ikke politikernes oppgave å hindre barn i å kjenne sitt opphav, noe en videreføring av sædgivers anonymitet vil innebære. Jeg hørte representanten Hildeng pekte på at identitet skapes gjennom sosiale relasjoner, ikke gjennom arv. Imidlertid hindrer ikke det mange barn og adoptivbarn i å være opptatt av sitt biologiske opphav, og jeg ønsker å ta deres engasjement på alvor. Opp gjennom historien har slektskap og familiebånd vært et sterkt innslag i forståelsen av seg selv. De sosiale relasjoner alene viser seg ikke å være tilstrekkelige, og flere søker en sterkere tilhørighet gjennom å få svar om arvelige egenskaper. Vi må vise respekt for de barn som opplever dette som viktig for seg. Derfor sier jeg og Kristelig Folkeparti nei til anonym sædgiver. Jeg er også tilfreds med at et flertall påpeker hvor etisk problematisk det er med forskning på befruktede egg. Når det nå viser seg at stamcelleforskningen har kommet lengst gjennom bruk av adulte stamceller, blir dette etiske dilemmaet mindre vanskelig. Vi kan oppnå medisinsk gjennombrudd og helbrede sykdommer uten å bruke befruktede egg og spirende menneskeliv. Jeg kan vanskelig akseptere at menneskeliv skapes for å bli brukt som et middel til å helbrede andre. Forskning ved hjelp av voksne stamceller gjør dette til en unødvendig problemstilling. Slik løser moderne forskning et stort etisk problem, og det er riktig bruk av forskningsinnsatsen. Jeg er helt enig med flertallet, som peker på at vi må bidra med forskningsmidler og forskningsmiljøer for forskning på voksne eller adulte stamceller. Jeg er tilfreds med at det i dag er flertall for en ny og framtidsrettet bioteknologilov som søker å finne gode løsninger på de mange etiske utfordringer som moderne medisin stiller oss overfor. Og igjen skal både saksordfører og komite ha ros for en god innstilling.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Retten til liv slås fast i FNs menneskerettighetserklæring artikkel 3, og det er nettopp menneskerettighetene som bl.a. er grunnlaget for Europarådets arbeid, der jeg selv er medlem. Hvert enkelt menneske har en ukrenkelig verdi fordi det er skapt i Guds bilde. Derfor er det et ideal å vise respekt for hvert enkelt menneske. Kristelig Folkeparti ønsker også å skape holdninger som fremmer respekten for livet. Den medisinsk-teknologiske utviklingen går fort, noe som stiller oss overfor stadig nye etiske utfordringer. Samtidig som vi tar vare på de mulighetene medisinen gir, må vi som politikere sette grenser for hva som bør være lov, og hva som ikke bør være lov. Det gjør vi jo også ved andre sider av samfunnslivet. Vi er den lovgivende forsamling, og vi skal ikke overlate til forskere eller industrien å selv finne grensene i forhold de har egeninteresser i. Som medlem av Europarådet – riktignok bare en kort tid – har jeg også fulgt med interesse forskningen innenfor bioteknologien, og opplever der de restriktive holdninger som råder i den sammenheng, bl.a. når det gjelder kloning av mennesker. Det er ikke bare et spesifikt norsk fenomen at vi er skeptiske. Jeg vil sitere fra en artikkel i siste nummer av «Intermedicos»: «Er det en menneskerett å være frisk for enhver pris? Vi ønsker å arbeide for et samfunn hvor sykdom og lidelse er fraværende. Det er selvsagt. Men til hvilken pris er dette akseptabelt? ... Er det riktig å bruke et menneskeliv for å redde eller reparere et annet?Vi vet at visse metoder ved moderne bioteknologi vil kreve enorme mengder med humane embryoer og fostere for at et individ skal bli friskt. Kloning, for eksempel, vil kunne føre til en skap- bruk- og kast-mentalitet av menneskeliv som overgår alt vi har sett i menneskets historie. Jeg tror at baksiden av den moderne bioteknologi vil forstyrre enkeltmenneskets integritet og devaluere menneskeverdet.» Her er det riktig å trå varsomt. Derfor er jeg glad for flertallets ønsker i denne saken.
Bent Høie (Høyre), 2002-06-17:
Jeg tror at de kraftfulle innleggene som har vært holdt nå på slutten av debatten, fra begge parter, kanskje ikke tjener en debatt som bør være åpen. Det betyr ikke at vi må legge begrensninger på de meningsutvekslinger vi skal ha. Det som fikk meg til å ta ordet, var Asmund Kristoffersens innlegg, som på en måte gjorde at en følte seg ubegrunnet angrepet i debatten i dag. Men det er absolutt grunn til, som også Olav Gunnar Ballo gjør i sitt innlegg, å sette spørsmålstegn ved hvor Arbeiderpartiet har plassert seg i denne saken. Hvis en ser på de områdene der komiteen deler seg i flertall og mindretall, er det faktisk oppsiktsvekkende at Arbeiderpartiet på mange måter blir stående alene også på en del områder der Fremskrittspartiet står sammen med flertallet. Jeg har full respekt for at Arbeiderpartiet er imot et sorteringssamfunn, men det er likevel grunn til å spørre: På hvilke områder i forbindelse med denne meldingen har Arbeiderpartiet vært villig til å sette ned grensesteiner for å motvirke en utvikling der den teknologiske utviklingen – jeg sier ikke at det i utgangspunktet er et menneskelig ønske – i større og større grad gjør det mulig å åpne opp for et sorteringssamfunn? Hvor har Arbeiderpartiet vært villig til å være med og sette ned viktige grensepåler og viktige merkesteiner for å hindre en sånn utvikling? De har ikke vært villig til det i forhold til fosterdiagnostikk, og de har ikke vært villig til det i forhold til preimplantasjonsdiagnostikk, som er de to avgjørende områdene. Det er greit å si det, men en bør også vise i praksis at en er villig til å sette denne type grenser.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Denne debatten går mot slutten. Det har vært mange innlegg, og de har kanskje vært litt mer preget av vitnesbyrd enn de har vært debattinnlegg. Slike debatter blir jo gjerne sånn – uten replikker og med forholdsvis stor enighet. Representanten Woldseth fra Fremskrittspartiet hadde et engasjert førsteinnlegg. Jeg merket meg at hun sa at «regningen har vokst nesten umerkelig». Det er vel en erfaring vi stadig gjør når det gjelder regninger – enten det er elektrisitet eller forsikring – at de vokser umerkelig. Men i dette tilfellet kan vi vel ikke si at den har vokst umerkelig, for Fremskrittspartiet har i sannhet bidratt til å fortelle oss til stadighet at den øker. Jeg skal ikke gå inn på alle disse argumentene. Jeg skjønner at Fremskrittspartiet ikke liker å bli minnet om at de ikke ønsker å satse på kultur. Når det gjelder opera, er det nok bare å vise til at et stort flertall i dette hus, med støtte fra et bredt flertall i folket, ønsker at vi skal bygge dette huset. Da ser jeg ingen hensikt i å gå inn på alle disse talldiskusjonene som Fremskrittspartiet legger opp til. Jeg har også bare lyst til å minne Fremskrittspartiet om – og det vet jeg at de heller ikke liker å høre, men jeg sier det likevel – at hvis de hadde stemt for opera på Vestbanen i sin tid, kunne vi kanskje langt på vei fått Operaen for den økningen som Fremskrittspartiet i dag snakker om. Jeg har lyst til å trekke fram et sitat når det gjelder dette med Fremskrittspartiet og bruk av offentlige penger. Jeg har også skjønt at det er ikke det som har med penger å gjøre, som er problemet for Fremskrittspartiet. I denne sammenheng har jeg lyst til å sitere hvordan representanten Stolt-Nielsen så treffende uttrykte det i en replikkveksling i en tidligere operadebatt her i salen. Hun sa: «Fremskrittspartiet har noe forunderlig over seg: Når vi snakker om kultur, da er det skattebetalernes penger. Men når vi snakker om andre ting som Fremskrittspartiet har lyst til å prioritere veldig høyt, ja, da er det oljepenger.» Som jeg understreket i mitt første innlegg, er det positivt å legge merke til at interessen for opera og ballett har vært økende de siste årene. Det er derfor også positivt – jeg har lyst til å understreke det jeg også – at departementet er kommet så langt når det gjelder utviklingen av en nasjonal plan for formidling av opera og ballett, at dette vil bli en del av diskusjonen om kulturmeldingen. Ja, jeg har lyst til å takke alle som har vært med i debatten i disse årene. Jeg synes det har vært en berikende opplevelse å være leder for denne prosessen i Stortinget, og jeg er glad for den brede enighet det til slutt er blitt om dette prosjektet, noe som selvfølgelig også skyldes at den rammen som er foreslått, er akseptabel innenfor et stramt opplegg for øvrig. Det synes jeg også lover veldig godt for videreføringen av dette viktige kulturprosjektet.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2002-06-17:
Det er nok andre som skaper usikkerhet rundt avtalen som er inngått om barnehageutbyggingen. Jeg vil spørre Arbeiderpartiet om et forhold i avtalens punkt g) og m). Under punkt g) står det at det offentlige tilskuddet, tilsvarende 80 pst. av kostnadene, skal innføres fra 1. august neste år. Samtidig presenteres det i punkt m) en nedtrappingsplan for foreldrebetalingen. De beregninger som foreligger i dag, tyder på at 80 pst. offentlig finansiering allerede fra 1. august 2003 vil legge til rette for en foreldrebetaling som er langt lavere enn 2 500 kr i alle barnehagene. En kan ikke se noe samsvar mellom de to målene. Det er derfor viktig at opposisjonspartiene nå avklarer om de ønsker en maksimalpris på et gitt beløp, eller om de ønsker en foreldrebetaling på 20 pst. av kostnadene, som innebærer at prisen vil variere fra barnehage til barnehage, uavhengig av kostnadsnivået. Spørsmålet er: Kan Arbeiderpartiet klargjøre hva de egentlig vil ha, en foreldrebetaling på om lag 20 pst. eller en makspris på 2 500 kr, som altså vil ligge høyere enn den gjennomsnittlige foreldrebetalingen?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2002-06-17:
Nå var ikke representanten Giske med i forhandlingene, så han vet kanskje ikke helt hva regjeringspartiene var villige til. Et annet poeng er at representanten Giske i april var mot makstakst fordi han mente at det ville føre til færre plasser, og at det ikke ville være et virkemiddel for å få økt barnehageutbygging. For regjeringspartiene er det viktig med flere barnehageplasser. Deretter skal vi redusere betalingen. Regjeringspartiene la fram en forpliktende, realistisk og gjennomførbar plan. I forhandlingene strakk vi oss langt. Vi har vært villige til å se på en stimuleringsstøtte og på en ordning med et øvre pristak, slik de private skolene har – i alle fall inntil videre. Vi foreslo en behovsundersøkelse som skulle danne grunnlaget for å fastsette de endelige måltallene for de påfølgende år. Vi foreslo å endre og styrke bruken av statlige virkemidler for å sikre likebehandling av private og offentlige barnehager. Men vi kunne ikke gå inn for en rigid makstakst som man ikke engang har utredet konsekvensene av. Etter det vi har erfart så langt, kunne det ha ført til et konkursras blant de private barnehagene, en bråstopp i utbyggingen og dårligere kvalitet. Det har vi fått bekreftet i dag av Private Barnehagers Landsforbund. De er mildest talt fortvilet over den situasjonen som har oppstått. I stedet for å få Regjeringens forpliktende og realistiske plan får vi nå et mildest talt haltende opplegg fra opposisjonen. Det viktigste, som sagt, er: først flere barnehageplasser. Og så vil vi redusere foreldrebetalingen.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2002-06-17:
Det er vel slik at de som har skoene på, best vet hvor de trykker. Representanten Woldseth sa at de private barnehagene vil få det bedre enn noen gang. Det sier altså ikke Private Barnehagers Landsforbund, og jeg vil tro at de har mer greie på dette, de som ute i hverdagen i det virkelige liv skal leve med de vedtak som vi gjør her. Jeg har pressemeldingen fra Private Barnehagers Landsforbund her. Den regner jeg også med at opposisjonspartiene har. Enten kan de ikke lese, eller så vil de ikke. Det som står her, er ganske alvorlig. De sier at den avtalen som nå er inngått opposisjonspartiene imellom, fjerner motivasjon og initiativ i den private barnehagesektoren. De sier at nedleggelser av barnehager vil fortsette, og at det er en stopp i utbyggingen. De sier også at Dokument nr. 8-forslaget fra SV og Fremskrittspartiet hadde mange svakheter, men etter den avtalen som nå er inngått, hvor Arbeiderpartiet har bidratt, sier de at de har fått et forslag som ikke er til å leve med, at det har skapt full usikkerhet om hvordan finansieringen vil bli i framtiden, og at den endelige avklaringen ikke vil foreligge før våren 2003 – om ett år. I mellomtiden opplever altså barnehagesektoren store lønnsøkninger og varsel om renteøkninger, uten at det blir tatt noen avgjørelse om hvordan de skal finansieres framover. Så dette er bekymringsfullt. Det er svært mange spørsmål som må besvares før vi kan finne ut av konsekvensen av dette barnehageforliket. Og noen av spørsmålene som fortsatt står ubesvart, eller som ikke er tilfredsstillende besvart, er bl.a. hvor stor del av den tenkte 80 pst.-finansieringen som skal settes til kommunale buffere, og hvordan dette skal håndteres i praksis. De private barnehagene er dypt bekymret. De ser nå for seg fortsatt nedleggelse av barnehager og konkurser.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2002-06-17:
Jeg synes det er flott at alle her i denne salen vil ha flere barnehageplasser. Men når de samtidig vil ha makstakst, vil det føre til at det blir færre plasser. Det er bygd flere barnehageplasser under denne regjeringen enn under arbeiderpartiregjeringen, så her er det mange som har mye å svare for. Representanten Djupedal angriper her Regjeringen, men det er jo ikke Regjeringen som stopper barnehageutbyggingen. Det er faktisk avtalen mellom opposisjonspartiene som er med på å stoppe barnehageutbyggingen. Det er forunderlig at ikke de tar innover seg den virkeligheten som Private Barnehagers Landsforbund opplever, synes jeg. Den avtalen er faktisk det mest håndfaste bevis på at det blir bråstopp i barnehageutviklingen. Man kunne jo ha lyst til å stille spørsmålet tilbake: Hvordan har opposisjonen nå tenkt å motivere de private barnehageutbyggerne til å fortsette barnehageutbyggingen? Hva vil de gjøre nå hvis vi fortsetter å legge ned private barnehager, og de attpåtil går konkurs på grunn av denne usikkerheten rundt hele avtalen om barnehageutbyggingen og finansieringsmodellen som opposisjonspartiene har skapt.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2002-06-17:
SVs representant, May Hansen, var iallfall ærlig nok til å si at det var mange usikkerheter ved denne avtalen. Et av de punktene det er usikkerhet om, er pkt. b. Det har jeg lyst til å spørre representanten Sollied Øveraas om. I kommuneøkonomiproposisjonen er det lagt opp til at nivået på tilskuddet til barn med funksjonshemning skal videreføres på dagens nivå, mens tildelingskriteriene til kommunene endres. Dersom avtalen innebærer at tilskuddsordningen skal videreføres uten noen form for endring, vil dette få omfattende økonomiske konsekvenser. I dag utgjør statstilskuddet til funksjonshemmede 10 pst. av det ordinære statstilskuddet. Avtalen som Senterpartiet er en del av, legger opp til en økning i statstilskuddet på til sammen 4,8 milliarder kr. Dersom det skal beregnes 10 pst. tilskudd til funksjonshemmede på toppen av dette, vil det koste 480 mill. kr mer enn tidligere beregnet. Jeg kunne godt tenke meg å høre hva Senterpartiet mener om dette. Mitt andre spørsmål gjelder også pkt. b. Der sies det at barn med spesielle behov må få tilskudd tilsvarende funksjonshemmede barn når det er anbefalt av PPT og/eller Barnevernet. Det hevdes at barnehageloven må revideres som følge av dette. Barnehageloven inneholder kun en rett til prioritet ved opptak av barn med funksjonshemning. Loven inneholder i dag ingen regler om rett til tilskudd, og jeg vil spørre Senterpartiet om hva opposisjonen egentlig mener med dette punktet.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2002-06-17:
Det var godt å høre at representanten Giske ikke dømte oss til døden i siste akt, men sannsynligvis har han vel bruk for oss senere i kveld. Nå er jeg fryktelig lei av å høre at Fremskrittspartiet ikke har noen kulturpolitikk. Da må jeg spørre om hvor mange av representantene som har tatt seg bryet med å lese vårt program og se på hva vi har gjort de siste årene innenfor kulturlivet. Vi har en kulturpolitikk – en god kulturpolitikk. Jeg lurte faktisk på om jeg hørte rett da Trond Giske begynte å snakke om at Fremskrittspartiet ikke delte ut penger til kulturlivet, for hvem var det som sammen med Arbeiderpartiet og SV gav større frihet til de utøvende kunstnerne? Hvem har sagt ja til en betydelig økning av kulturmidler til breddekultur ved hjelp av tippemidler, sammen med Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet? Og hvor var resten – de som har slengt betraktelig med leppa under denne debatten om vår manglende kulturpolitikk? Hvor var de da? Representanten Torny Pedersen har helt rett. Vi ønsker å ta vare på båter. Faktisk har operabåt streifet meg også. Men vi ønsker å ta vare på båter og trygge seilskuter og andre kulturhistoriske verdier – ikke for å ro oss i land, men fordi det er de og sannsynligvis vi som har stø kurs. Vi har iallfall ikke fått støtte for våre forslag, verken fra Høyre eller Venstre. Og jeg må si det var oppsiktsvekkende å høre Senterpartiet si at det skal være én opera i Norge. Hva føler alle distriktsoperaene, mon tro, når de hører dette fra et distriktsvennlig parti? Nei, spre disse operainvesteringene utover det ganske land til glede for folk flest. Jeg håper at dette blir siste gangen vi hører at Fremskrittspartiet ikke har noen kulturpolitikk. I alle fall vil jeg oppfordre representantene til å lese programmet vårt først.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2002-06-17:
Det blir unektelig veldig paradoksalt å høre Høyre snakke om private barnehager, for nettopp ved denne avtalen får de private barnehagene det bedre enn de noen gang har hatt det. Vi vet nemlig at i en rekke kommuner blir private og kommunale barnehager svært forskjellig behandlet. Vi vet også at i mange kommuner skiller prisen på kommunale og private barnehager veldig. Så snakker representanten Sjøli om at det er vi i opposisjonen som kaster blår i øynene på småbarnsforeldrene. For meg blir det heller slik at det er regjeringspartiene som gjør det, ved ikke å ville være med på en barnehageavtale. Jeg må da få lov til å spørre representanten Sjøli: Er det slik at hun synes det er all right at det er en pris i de private barnehagene som er langt høyere enn i de kommunale? Er det slik at representanten Sjøli ikke ønsker en makstakst og en ens betaling for alle barnehageplasser?
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2002-06-17:
Det representanten Sanner glemte å si i sakens anledning, er at det også er et samordnet opptak. Det betyr at det ikke skal være noen forskjellsbehandling mellom barn som går i rike og fattige barnehager, og hvilke plasser barna kommer inn på. Det man har som mål, er å få barna inn i barnehager i sitt nærmiljø. Jeg har også lyst til å si at når det gjelder dyre og billige barnehager, er vel de dyre, flotte barnehagene ofte offentlig eid. Ved å se på gjennomsnittskostnadene ved å drive barnehager, kan vi se hvilke som er dyrest. Så jeg kan forsikre representanten Sanner om at det viktigste for oss er likebehandling, uansett om det er offentlig eller privat barnehage, eller om det er dyr eller billig barnehage. De skal få om lag 80 pst. statlig tilskudd alle sammen.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2002-06-17:
Det må være fjerde, femte eller sjette gang vi hører akkurat det samme sitatet fra representantene Eriksen og Sjøli. Fremskrittspartiet er fornøyd med avtalen. Vi har ikke sett pressemeldingen, men jeg antar at det i avtalen er et eller annet de private barnehagene nå ikke er enige med oss i. De burde være det. Jeg har diskutert dette tidligere med Private Barnehagers Landsforbund. De burde være fornøyd med å få 80 pst. i statstilskudd, med en buffer hos fylkesmannen der de sammen med de kommunale barnehagene kan søke helt på lik linje. Altså: De får en høyere kostnadsdekning enn i dag. Derfor forstår jeg ikke dette. Jeg forstår heller ikke, med all respekt, denne bekymringen for Private Barnehagers Landsforbund. Jeg trodde faktisk, og tilgi meg hvis jeg har tatt feil, at både Kristelig Folkeparti og Høyre satte barna og småbarnsfamiliene først og i fokus, og at det er nettopp disse vi prøver å slå et slag for ved å sette makspris for barna som skal i barnehage.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2002-06-17:
Når det gjelder kvalitet, tror jeg at uansett om barnehagene er offentlig eller privat eide, så skal det ikke bli noe særlig problem. Vi ønsker også kvalitet, og vi ønsker at man skal følge til enhver tid gjeldende planer og lover. Det skal årlige kostnadsvurderinger til, slik at 80-prosenten er bevegelig. Er det en høy kostnadsutvikling et år, vel så følger det automatisk etter i 80-prosenten. Når det gjelder kvaliteten på assistenter og førskolelærere, har departementet sagt at det ikke er noe problem å utdanne nok førskolelærere, og det er heller ikke noe problem å få assistenter. Når det gjelder likebehandling av barnehagene, er det altså stadfestet i avtalen at det er likebehandling. La gå at noen koster mer, og at det koster mer å ha barnehager noen steder, men da har vi en buffer for det. Vi har i tillegg en buffer hos fylkesmannen for ekstra utgifter som enkelte barnehager måtte ha. Vi har svart på det, og det ligger i avtalen – det er bare å lese det.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2002-06-17:
Nå viste statsråden altså til virkemidlene som står i kommuneproposisjonen. Da forundrer det meg at hun ikke kan vise til dem også her, og hvilke virkemidler det da er snakk om. For øvrig bruker statsråden uttrykk som «rigid» reform, hun henviser til høring med KS og Private Barnehagers Landsforbund, som deler Regjeringens skepsis. For meg blir det da slik at det virker som om Regjeringen og statsråden har litt problemer med å vite hvem de skal godblunke til, for de private barnehager ønsker et rent statlig tilskudd, som det også er vist til i Sem-erklæringen, mens statsministeren gikk i konferanse med ordførerne tidligere i år og lovte at kommunene ikke trengte å bekymre seg, for disse milliardene ble liggende i kommunene, og kommunene skulle ha en del av finansieringen. Hva mener egentlig statsråden, og hva mener egentlig Regjeringen? Hvordan ønsker de barnehagene finansiert?
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-17:
I denne saken, som i den forrige saken, er SV en del av flertallet i komiteen, og for å spare litt taletid vil jeg vise til saksordfører Lånkes grundige innledning og også Froyns beskrivelser, som jeg stort sett kan slutte meg til. Jeg vil samtidig benytte sjansen til å rose saksordfører Ola T. Lånke både for denne saken og de forrige sakene, for en god prosess i viktige og omfattende saker. Ideen om utviklingen av Bjørvika er spennende. Det ligger an til å bli et kjempeløft for å få utviklet et område i hovedstaden som lenge har vært forsømt. Det ligger nå an til at mange gode krefter drar i samme retning. Det var her Norges hovedstad var lokalisert for rundt 1000 år siden. Etter hvert som veier og kryss er fjernet, har ruinene av Middelalderbyen også kommet til syne, og Middelalderparken er etablert som et flott område for rekreasjon, kulturarrangementer og festivaler. Slik sett er området en flott og naturlig plass for et monumentalbygg som den nye operaen. Planen for senketunnel er, slik jeg ser det, en forutsetning både for plassering av Operaen og videreutvikling av Bjørvika som bydel. Det er derfor avgjørende og positivt at senketunnelen nå kan bli en realitet som et spleiselag mellom stat, kommune og brukere. Det er også flott med den brede enigheten og forståelsen det er for nettopp dette prosjektet i komiteen. Bjørvika er så langt mulighetenes bydel. Som vanlig er det mange forskjellige interesser og meninger knyttet til et slikt prosjekt. Fra SVs side hadde det vært ønskelig med kommunen som en tung partner i prosjektet, ikke minst med tanke på en helhetlig utvikling av området. Jeg er kritisk til en selskapsstruktur som vil gi private investorer for stor innflytelse. Når det likevel ikke er blitt slik, mener vi det er viktig at kommunen bruker sin reguleringsmyndighet, rekkefølgebestemmelser og andre virkemidler de har, for å styre den videre utviklingen. Fra SVs side ønsker vi oss en bydel med høy andel boliger – og i denne sammenheng snakker vi ikke nødvendigvis om høye boliger – og løsninger som setter miljøet i fokus. Det er også viktig at standard og utforming ikke blir slik at det bare er de med mest penger som kan innta denne bydelen, slik vi f.eks. så ved utviklingen av Aker Brygge. Et annet SV-krav i denne sammenhengen er at en andel rimelige utleieboliger tas inn som moment i forhandlingene. Det er viktig at de som nå skal ta beslutninger i forbindelse med utviklingen av Bjørvika som bydel, tar hensyn til Operaen og Middelalderparken som premisser for utviklingen av bydelen.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-06-17:
Jeg vil først og fremst ta ordet en gang til for å angripe tankegangen om opera som elitekunst. Oslo kommune arrangerte en friluftsopera under kronprinsbryllupet. Det var pøsregn – og 30 000 tilskuere! Jeg er sikker på at operasjefen ikke er enig. Han mente det var flere. I påska var jeg i Budapest, som er en by med utbredt fattigdom blant folk som bor der. Men folk er stolte av kulturen sin. Da jeg gikk inn i Operaen deres, så jeg klart at den mannen som stod foran meg i billettkøen, hadde både slitt frakk og blank brem på hatten sin. Men han var veldig stolt i ryggen da han gikk inn i Operaen. I St. Petersburg er det stor fattigdom, men de bruker milliarder for å pusse opp sine kulturbygg fordi de vil ha bevis på landets stolthet, på landet som kulturnasjon og landet som en drivkraft i kulturen. Vi må bryte med de norske tradisjonene. I middelalderen klarte vi det. Vi bygde Nidarosdomen, vi bygde Akershus festning og noen til. Men av alle – absolutt alle – monumentalbygg som er bygd i Norge de siste hundre årene, er det stort sett bare Oslo rådhus som ble gjennomført slik det var tenkt. Finansdepartementet står der som et lite fjon av et stort byggeprosjekt som var planlagt som regjeringsbygg. Slottet er bare et midtparti i forhold til et svært bygg man egentlig hadde tenkt seg. Ja, sjøl Stortinget var tenkt mye annerledes, med en mye flottere inngang enn den man fikk. Hver gang man begynte å bygge, begynte man å spare. Men vi har et rådhus her i byen som er fantastisk, og vi har et nasjonalteater, som er bygd av private, og som derfor ble slik som det opprinnelig var tenkt. Nå syns jeg vi skal bryte malen for praktbygg i Norge ved at vi faktisk klarer å gjennomføre et bygg sånn som vi drømmer om, og sånn som vi har visjoner om og ønsker at det skal være. Da får vi faktisk noen bygg som står igjen etter oss, og vi kan guide folk rundt i byen og si ikke bare at slottet er en tredjedel av det vi tenkte, men at Operaen er akkurat sånn som vi drømte om at den skulle være.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-06-17:
Sosialistisk Venstreparti er et parti som jeg har oppfattet å være opptatt av sosial utjamning og lik fordeling av godene. Likevel er de nå med på å lage en reform som prioriterer i hovedsak de rikeste familiene. Om jeg hadde 10 mill. kr å sette ned barnehageprisene i Oslo med, tror jeg at jeg ville ha valgt å gi de barna som har foreldre med lavest inntekt, gratis barnehage. Det hadde kostet ca. 10 mill. kr. Det ville gitt de aller fattigste familiene rundt 9 300 kr mer å rutte med i året. I stedet velger SV å lage en reform som gir foreldre med over 600 000 kr i inntekt 27 360 kr i rabatt i året. Og da er spørsmålet mitt: Hvorfor velger et sosialistisk parti å prioritere de aller rikeste med 30 000 kr i året, mens de kanskje vil beholde prisen for de fattigste? Men om de velger å gjøre det gratis, vil de aller fattigste få rundt 10 000 kr mer å rutte med, mens de med over 600 000 kr får rundt 30 000 kr mer å rutte med. Er ikke det en litt rar måte å dele godene på? Er det ikke noe en kanskje skulle ha utredet? Er det ikke noe en kanskje får vond smak i munnen av? Er det ikke slik at man kanskje lurer på hvem som er den virkelige seierherren? Men det man ikke lurer på: Det minsker ikke forskjellene!
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-06-17:
Senterpartiet har alltid vært opptatt av overføringene mellom bygd og by. Når temaet er barnehager, er situasjonen slik at i veldig mange byer er det ganske god dekning, mens dekningsgraden er betraktelig lavere i bygdene. Det er klart at det fins mange grunner til det. Kanskje er det fordi det er andre omsorgsformer, kanskje er det et tettere bygdemiljø som tar vare på barn på andre måter, kanskje spiller familien en annen rolle. Men utfordringen er å bygge ut flere barnehageplasser, fordi de sosiale nettverkene på bygdene også svekkes, og vil gjøre det i framtida når mormor ikke lenger bor i kårenden, men i sydenleilighet i Palma. I denne avtalen har jeg med stor undring sett at Senterpartiet har gått inn på en modell som først og fremst prioriterer pris foran utbygging. Det vil være massiv overføring av penger fra bygdene og til byene. Det å satse på utbygging ville ha vært en massiv overføring av penger, ressurser og arbeidsplasser til bygdene. Er Senterpartiet villig til å ofre denne prioriteringa for å få lov til å sitte ved bordet, eller er bygdene fortsatt viktig for Senterpartiet? Og hva med det kommunale sjølstyret? Jeg har ennå ikke sett en eneste ordfører som har ønsket seg denne modellen.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-06-17:
Ivar Aasen skrev en gang: «Dei tru, det skal ganga so fortalt fram til nokot stort.Men so tidt nokot stort er naatt,so kjem det stødt nokot smaatt.» Det måtte føles nesten som hos Ivar Aasen å gjøre denne avtalen med alle verdens gode formål, og så kjem det snøgt «nokot smaatt». Venstres hovedmål er full barnehagedekning i løpet av stortingsperioden. Vi ønsker opptrapping av statstilskuddet og nedtrapping av foreldrebetalingen. For Venstre er det også viktig at vi får en mer lik behandling av de private og de offentlige barnehagene. Her har det lenge vært klare ulikheter. I Oslo, som jeg kjenner best, har 75 pst. av barna barnehageplass – over full dekning, etter tidligere statlige normer. 50 pst. har det i private barnehager. Det har tradisjonelt ført til kø i de offentlige, fordi de er billigere. Kommunen har derfor brukt mye penger på å gjøre prisen på offentlige og private barnehager så lik som mulig. Det å finne modeller for det, som tar høyde for ulikheter, ulike kvaliteter og ulike tilbud, har ikke vært lett. Men her har flertallet funnet en modell som skyver alle problemene under matten, men her kan det snøgt komme «nokot smaatt». Det kunne ha blitt et stort fellesløft her på Stortinget, hvor vi kunne stå samlet om et løft for alle foreldre. Vi kunne bli enige om de vesentlige målene bak politikken istedenfor å stå med en uferdig modell som skaper usikkerhet og uklarhet for eiere, drivere, ansatte, foreldre og barn. Men i ønsket om at «nokot stort er naatt», glemte man at det kunne snøgt komme «nokot smaatt». Vi i Venstre er av den oppfatning at når det er knapphet på et gode i samfunnet, bør politikken ha som hovedmål at alle får det godet, ikke ha som førstemål at godet skal bli billigere for dem som har det. For litt siden behandlet vi saken om opera, men det er ikke grunn god nok til å holde humøret gjennom hele denne saken. Arbeiderpartiet og Senterpartiet har høylytt klaget over kommuneøkonomien de siste månedene, for det virker som det bare er noe som har inntruffet de siste månedene, men ut fra en avtale mellom partiene virker det som utfordringa er blitt glemt, men følelsen som står igjen, er kanskje at de først og fremst ville nå noe stort, og da brydde de seg ikke om hva det betydde for kommunene. Flertallet i denne saken kan framstå som utålmodig. Det er ikke det de er. De bryr seg ikke om at deres tanker ikke alltid er helt forenlig med virkeligheten, og da får det bli verst for virkeligheten. Jeg tror det hadde vært mulig å få til et bredt flertall i denne saken om man hadde ønsket det. Da kunne vi fått alle spekter i saken opp, kvalitet f.eks. – at foreldre i dag betaler litt ekstra for at barna spiser middag i barnehagen, juleverksteder, at man har utebarnehage, at man har kulturbarnehage, at man har barnehager med ulik pedagogikk. Det er jo kvaliteten rundt barna som skulle stått i fokus i denne saken. Men det er mulig at flertallet syns det var for smått når man var mest opptatt av at her skulle det gå så brått.