Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2005-05-24:
Dette er en stor dag for Finnmark! Finnmarks befolkning får rett til å styre over størstedelen av grunnen i eget fylke. Da Regjeringen la fram sitt forslag til finnmarkslov for over to år siden, skapte det sterke reaksjoner i Finnmark. I indre Finnmark var reaksjonene sterke på at Regjeringens forslag etter manges mening ville åpne for at 400 mill. innbyggere i hele EU/EØS-området skulle ha de samme rettigheter som folk i Finnmark. Utenfor det samiske kjerneområdet var reaksjonene sterke på at Regjeringen foreslo at Sametinget og fylkestinget skulle ha like stor innflytelse i disponeringen av landområdene, også i kommuner hvor det er svært få som er registrert i samemanntallet. I Finnmark har vi et svært nært forhold til naturen rundt oss, og vi har en sterk rettferdighetsfølelse, en sterk fellesskapsfølelse. Vi vil ikke ha det systemet som er på Østlandet, hvor private grunneiere rår over grunnen, og hvor en må spørre først den ene grunneieren om lov til å bruke utmarka, og deretter den neste. Jeg er derfor glad for at tusenvis av finnmarkinger har sagt klart fra at vi ikke ønsker en privatisering av grunnen i Finnmark. Vi vil ha en mest mulig enhetlig og felles forvaltning av grunnen. Det er det Arbeiderpartiet har kjempet for hele tiden. For Arbeiderpartiet er det helt uaktuelt å gi særfordeler til en etnisk gruppe. Vi vil ha ett Finnmark for hele fylkets befolkning. Men ved å ivareta hensynet til hele befolkningen i fylket ivaretas også hensynet til den samiske befolkningen. Det er i hovedsak tre årsaker til at vi trenger en ny lov for grunnforvaltningen i Finnmark. Den viktigste er at finnmarkingene selv skal kunne råde over grunnen. Hvorfor skal lokalbefolkningen i mange andre lokalsamfunn kunne styre over sine allmenninger, mens grunnen i Finnmark skal bli styrt av staten? Den andre er at eiendomssituasjonen er uklar. Da staten i sin tid erklærte seg som eier av grunnen, sa man at finnmarkingenes tidligere bruk ikke gav grunnlag for rettigheter. Det gjaldt bl.a. den samiske befolkningens tradisjonelle bruk. I dag oppfattes retten på en annen måte. Høyesteretts forståelse av norsk rett er endret. Folkeretten er endret, eller for å si som Regjeringen, det er etter gjeldende rett «vanskelig å konkludere sikkert med at statens eiendomsrett kan opprettholdes fullt ut». For det tredje: Folkeretten slår fast at et urfolk har rett til innflytelse over disponeringen av grunnen i områder som de tradisjonelt har benyttet. Og la meg med en gang rydde unna en vanlig misforståelse. Urfolk betyr ikke at samene nødvendigvis kom før de andre nordmennene. Urfolk betyr et eget folkeslag som er i mindretall, og som var til stede i området før grensene mellom landene ble trukket. Det er derfor liten tvil om at eiendomsforholdene må avklares. Det kunne i prinsippet ha skjedd ved at saken ble lagt fram for Høyesterett, som bestemte hvordan Finnmark skal styres. Men det er ingen god løsning, særlig ikke for dem av oss som ønsker en enhetlig styring i Finnmark. Da må det være bedre å komme fram til en helhetlig løsning gjennom lovgivning. Det er sannsynlig at eventuelle rettigheter opparbeidet gjennom tradisjonell samisk bruk er sterkest i de indre strøk av fylket. Enkelte har derfor foreslått å dele forvaltningen av grunnen i Finnmark i to. Det er Arbeiderpartiet uenig i. Det er viktig at folk i Finnmark behandles mest mulig likt over hele fylket. Arbeiderpartiet har derfor vært helt klar på at vi ønsker én eiendom og én forvaltning. Vi har også gått imot et system som bygger på egen styring i enkelte bygder. Rettighetene til grunnen i Finnmark er ikke identifisert. Etableringen av Finnmarkseiendommen bygger på en forventning om at det kan være enkelte slike rettigheter knyttet til tradisjonell samisk bruk, og at disse er sterkest i Indre Finnmark. Dette gjør igjen at det er antatt at styringsorganet for Finnmarkseiendommen ikke kan være sammensatt slik at de samiske interessene kommer i mindretall i disse områdene. Samerettsutvalget løste dette ved en modell hvor de foreslo at fire av styrets medlemmer skulle komme fra fylkestinget og fire fra Sametinget, og at lederskapet skulle gå på omgang. Regjeringen har på sin side foreslått en fordeling 3:3. Det betyr at vedtak ikke kan gjøres hvis alle representantene for fylkestinget har ett syn og alle representantene fra Sametinget har et annet syn. De tre fra Sametinget, eller alternativt de tre fra fylkestinget, kunne altså da blokkere en beslutning de er uenig i. Dette er etter Arbeiderpartiets syn åpenbart uheldig. Etter mitt syn må det legges avgjørende vekt på å ivareta prinsippene om flertallsstyre. Det burde normalt tilsi at flertallet i Finnmarkseiendommens styre ble valgt av et organ som representerer hele befolkningen i fylket. Jeg har imidlertid erkjent at dette må avveies mot de folkerettslige hensynene, særlig i det samiske kjerneområdet. Det er samtidig utenfor det samiske kjerneområdet – langs kysten av Finnmark – at denne prinsipielle konflikten er vanskeligst. I flere av kystkommunene står under 1 pst. av befolkningen i samemanntallet. For meg har det derfor vært et grunnleggende demokratisk spørsmål at styret for Finnmarkseiendommen må innrettes slik at flertallet av befolkningen også velger flertallet av dem som skal treffe beslutningene om endret bruk av utmark utenfor det samiske kjerneområdet. Jeg er derfor glad for å ha kunnet bidra til en styremodell som ivaretar både én felles forvaltning, hensynet til folkeretten og prinsippet om flertallsstyre så langt det er mulig, og samtidig bidrar til at det blir truffet beslutninger. Norsk rett slår fast at hvis du har brukt en eiendom i lang tid, får du rett til å bruke den i framtiden. Ja, har du drevet så lenge at du faktisk har trodd at du eide området, brukt det som om du eide det, og den egentlige eieren ikke har hevdet sin rett, så kan du til og med – på visse vilkår – ha ervervet eiendomsretten. Dette er norsk lov. Den gjelder også i Finnmark, helt uavhengig av hvem som står som eier av grunnen. Alle partiene på Stortinget er selvsagt enige om at dette prinsippet skal gjelde selv om eiendommen overføres fra staten til Finnmarkseiendommen. Spørsmålet er hvordan eventuelle rettighetsspørsmål skal avgjøres. Det normale vil være å henvise slike spørsmål til domstolene. En annen mulighet er at de som mener at de har bruksrett eller eiendomsrett, skal kunne henvende seg til en kommisjon som prøver å avklare saken, før den eventuelt sendes videre i rettsvesenet. En behandling av sakene gjennom en kommisjon vil bidra til ryddighet og enkelhet. I tillegg har staten etter folkeretten plikt til å identifisere hvor urfolk har rettigheter. Dette er selvfølgelig ikke en privatisering av Finnmark. Det etableres ikke en eneste rettighet som ikke allerede følger av norsk lov. Er det så grunn til å frykte at det finnes mange slike eierrettigheter? Nei. I Troms og Nordland har en slik kommisjon vært i arbeid i årevis. I ett eneste tilfelle har det blitt slått fast eiendomsrett. Styringsorganene i Finnmarkseiendommen er sammensatt nettopp for å ivareta at det kan knytte seg rettigheter til den tradisjonelle samiske bruken av grunnen i Finnmark. Rett nok fastslår folkeretten at urfolk har rett til innflytelse over disponering av grunn i områder de tradisjonelt har benyttet. Men slik innflytelse tilsier neppe alene et reelt styreflertall, slik Sametinget nå får ved endret bruk av utmark i Indre Finnmark. Dersom det skulle bli identifisert rettigheter knyttet til tradisjonell samisk bruk og forvaltningen av disse blir lagt utenom Finnmarkseiendommen, vil derfor et vesentlig premiss for organiseringen av Finnmarkseiendommen være borte. Det er altså ikke mulig først å begrunne den styresammensetning som nå vedtas ut fra mulige ikke-identifiserte rettigheter, og så legge forvaltningen av påviste rettigheter til andre organer. Da rakner hele konstruksjonen. Jeg har forstått det slik at både Sametinget og fylkestinget ønsker én forvaltning for hele fylkets befolkning. Da forutsetter jeg at forvaltningen av eventuelle rettigheter som identifiseres, også legges til dette felles forvaltningsorganet. Også i denne sammenheng er Arbeiderpartiets styremodell den beste garantist for å holde forvaltningen av grunnen sammen i én forvaltning. Etter mitt syn bør styret utøve sin virksomhet på en mest mulig ordinær måte. I sine vurderinger skal det avveie mange hensyn. Blant annet skal det legges vekt på hensynet til samiske interesser. Det er prinsipielt naturlig at det er Sametinget som – på vegne av den samiske befolkning – avklarer hvilke samiske interesser som skal vektlegges. Et mindretall i styret er gitt rett til å fremme mindretallsanke dersom de mener slike hensyn ikke er ivaretatt. Flertallet kan på sin side bringe spørsmålet inn for departementet. Det vil være åpenbart uheldig dersom styrets arbeid blir preget av bruk av mindretallsanke. Jeg har tillit til at styret sammensettes av fornuftige mennesker som i rimelig grad avveier ulike hensyn. Styremedlemmene bør samtidig pålegge seg selv en svært høy terskel for når mindretallsanke fremmes. Dette er én av de mekanismene som mange av oss er svært skeptiske til, og som må evalueres når ordningen har fått virke noen tid. Den finnmarksloven som i dag vedtas, har ikke bare tilslutning fra et flertall i Stortinget, den har også flertall i Finnmark fylkesting og i Sametinget. Det er altså en lov som har støtte fra de organer befolkningen i Finnmark og det samiske folk har valgt til å representere seg. Jeg konstaterer at med unntak av Fremskrittspartiet og Kystpartiet er det bred enighet om alle grunnprinsippene i loven. Arbeiderpartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Venstre er alle enige om følgende: Det skal vedtas en finnmarkslov.Eiendommen skal overføres til befolkningen i Finnmark.Det skal være én felles forvaltning for hele fylket.De rettigheter som gjelder etter norsk lov, skal bestå.Det skal oppnevnes en kommisjon for å avklare private og kollektive eier- og bruksrettigheter.Sametinget skal ikke kunne nekte vedtak i eiendommens styre.Det skal gjelde regler om mindretallsanke.ILO-konvensjonen setter rammer for styrets arbeid. Det burde derfor være grunnlag for en bred enighet om loven. Med bakgrunn i den tilslutning flertallsinnstillingen har fått både i Finnmark fylkesting og i Sametinget, er det en glede å kunne anbefale tilslutning til loven.