trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Solveig Sundbø Abrahamsen (Høyre), 2020-10-06:
Den 21. september var ein stor dag i Telemark. Då kom regjeringa med nyheita som mange av oss hadde venta på: Regjeringa satsar på karbonfangst og -lagring, CCS, på Norcem i Brevik. Årevis med utgreiingar, planar og debattar er over. Prosjektet heiter «Langskip». Det er ikkje eit tilfeldig valt namn. Vikingane sine langskip var med si karakteristiske form og fleksible og smidige konstruksjon noko av det ypparste av innovasjon og skipsbyggjarteknologi i si tid. Langskipet er eit kjent symbol på vikingtida internasjonalt og blir ute i verda assosiert med Noreg. Akkurat som dei bygde langskip, kan me no ta ny teknologi ut i verda på fredeleg vis. Dette er det største klimaprosjektet i norsk industri nokosinne. Norcem har blant landets største punktutslepp av CO 2 . Sementindustrien står for rundt 5 pst. av det totale CO 2 -utsleppet i verda. Fangst og lagring av CO 2 i Brevik vil halvere CO 2 -utsleppet. Det er snakk om å fange 400 000 tonn CO 2 i året. Totale kostnader for prosjektet er berekna til å bli 25,1 mrd. kr. Det inkluderer både investering og ein ti års driftsperiode. Regjeringas tilråding vil ha ei styringsramme for staten på 16,8 mrd. kr. Det inneber at staten forventar å dekkje omtrent to tredelar av kostnadene i prosjektet. Karbonfangst og -lagring vil redusere utslepp, skape jobbar, gjere oss verdsleiande innan teknologi og bidra til at norsk industri blir sikra gode rammevilkår. Me veit at karbonfangst og lagring er heilt nødvendig for at Europa og verda skal nå temperaturmåla i Parisavtalen. God klimapolitikk bør òg vere god næringspolitikk, og prosjektet ved Norcem sementfabrikk er eit viktig bidrag til nye jobbar i industrien. Prosjektet har brei støtte. LO, NHO og Norsk olje og gass er eksempel på det, og bakgrunnen er bl.a. vissheita om at dette er med på å tryggje og skape nye, grøne arbeidsplassar. Mange trur at dette berre er starten – målet må vere at det blir bygd fleire slike anlegg. Eg er stolt av at det er ei borgarleg regjering som fremjar forslaget, og eg håper at det blir eit breitt fleirtal her i Stortinget som gjev støtte til bygging av fullskalaanlegg til lagring av CO 2 . «Langskip» må bli realisert.
Siv Mossleth (Senterpartiet), 2020-10-06:
Det er et opprør i gang mot sentraliseringen, og vi skal vite at det som skjer nå, ikke er tilfeldig. I 2014 fikk NHO utarbeidet rapporten «Befolkningsvekst og sentralisering mot 2040 – drivkrefter og konsekvenser av politiske retningsvalg». Rapporten la fram konsekvensene av tre ulike politikkpakker for utvikling i produktivitet, næringsstruktur, demografi, arbeidsmarked og boligpriser og framskriver utviklingen ved tre ulike politiske retningsvalg gjennom scenarioene FØLGE, LEDE og SNU. FØLGE vil si å følge den utviklingen i samfunnet som var da rapporten ble laget. LEDE vil si å følge den utviklingen i samfunnet som skjer i dag, dvs. å sette fart på sentraliseringen, akkurat det høyreregjeringa har gjort siden den kom til makta for sju år siden. SNU vil si å satse mer på distriktspolitikk. SNU vil gi mer aktivitet i distriktene, dvs. å satse på virkemidler innenfor samferdsel, arealpolitikk, næringsstøtte, skattepolitikk og forvaltningspolitikk som gjør det mer attraktivt å skape arbeidsplasser i distriktene. Det vil bidra til at flere velger å bosette seg i distriktene, i forhold til hva som skjer i dagens politikk, der vi har et stort fall i folketallet i eksempelvis Nordland. Verdiskapingen i Nord-Norge vil være 20 mrd. kr større i 2040 om den politiske retningen blir snudd til mer distriktspolitikk. Høyreregjeringas retning, altså mer sentralisering, vil føre til 11 mrd. kr mindre verdiskaping. Det vil si at det er over 30 mrd. kr i forskjell på mer distriktspolitikk og det å fortsette den sentraliseringen som foregår i dag. Alle i Nordland vil tjene på mer distriktspolitikk, også de største byene. Jeg har noen forslag til tiltak: Vi kan styrke fylkeskommunenes økonomiske muligheter til å gi framtidsrettede båt- og ferjetilbud og sikre kommunikasjon til båtavhengige samfunn langs kysten – dette særlig med bakgrunn i at flere kystfylker har kommet dårligere ut av de senere endringene i inntektssystemet knyttet til båt- og ferjedrift. Vi må opprettholde kystruten Bergen–Kirkenes som et reelt transporttilbud med daglige avganger. Det må sikres at inngått anbudsavtale kan holdes. Det må gis tilskudd til båtruter mellom Bodø og Tromsø, og vi må ha et forpliktende fylkesveiløft.
Siv Mossleth (Senterpartiet), 2020-10-06:
Statsministeren, som leder regjeringa, har et stort ansvar for det som skjer i landet. Statsministeren har et hovedansvar for å praktisere den todelte målsettingen som rovviltforliket er basert på. Grunnlaget for en todelt målsetting må selvsagt være at målene balanseres. Sånn er det ikke i dag. Rovvilt er hovedmålet. Når både miljøministeren og landbruksministeren synes dette er helt greit, betyr det at vi har en regjering som ikke vekter beitenæringen som like viktig som rovviltet. I Nordland ble det eksempelvis varslet før årets reinkalving at det var nødvendig å ta ut rovvilt. Reinen er på sitt mest sårbare i denne tida, når de nyfødte kalvene skal ta sine første vaklende skritt. Hva skjedde i vår? I Børgefjell måtte minst 90 rein dokumenteres som rovviltdrept før et eneste rovvilt ble tatt ut av området, og i reinens kalvingsland skal det ikke være rovvilt. Bruk av beite er viktig. Utmarksbeite er spesielt viktig i et land med bare 3 pst. dyrket mark. I Nordland er det enda mindre, det er 1,4 pst. dyrket mark. Beitebruk er både miljøvennlig og framtidsrettet. Kjøtt produsert på gress er både sunt og godt. Jeg synes det er grunn til å takke dem som produserer maten. Vi trenger større selvforsyning av jordbruksvarer, korrigert for importert kraftfôr. Meldingene fra reineierne er nå så alvorlige at jeg mener statsministeren må ta et mye større ansvar. Regjeringa kan ikke la miljøminister Rotevatn knekke reindriften i Nordland. Eksempelvis sier Mats Pavall i Duokta at han ikke kan fortsette med rein. Slutter Mats, forsvinner håpet for reindriften i Duokta. Hva skal rovviltet spise da? Selvfølgelig er det flere utfordringer i reinbeitedistriktene. Men Mats Pavall er tydelig på at det er rovviltet som er den største belastningen de har. Ørn, jerv og gaupe dreper både reinen og håpet om en framtid i en viktig og tradisjonsrik næring. Nå er det ikke bare enkeltreineiere som varsler. Både Fylkesmannen i Nordland og NSR varsler reindriftens død i fylket. Jeg ber regjeringa med statsministeren om å ta ansvar: Reduser rovvilttrykket nå.
Øystein Langholm Hansen (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
Utenfor min kontordør henger det en plakat med en tegning av en bonde som pløyer jorda, tre fiskere som drar en fiskenot, en smed som hamrer på ambolten, og en flott industribygning. Denne plakaten er fra 1933, og gjennom bildet strømmer ordene «hele folket i arbeidet» og uttrykket «by og land, hand i hand». Arbeiderpartiets første og viktigste løfte til velgerne var den gang – og er fortsatt – å sørge for trygt arbeid til alle, eller, som vi sier nå: «trygghet for arbeid og trygghet i arbeid». Derfor har Arbeiderpartiet bl.a. lansert Nordsjøplanen, en plan som skal gjennomføres gjennom bl.a. samarbeid mellom staten og private investeringer. Slik vil vi føre Norge framover mot og med ny teknologi. Det er en plan for hvordan vi kan utvikle og ikke avvikle norsk industri tilknyttet olje- og gassindustrien, en industri som danner broen til en grønnere framtid. Regjeringens svar på disse utfordringene med økt ledighet og større forskjeller er som alltid at de argumenterer for å fjerne formuesskatten. Representanten Wang Soleim fra Høyre påsto både i Politisk kvarter og her i salen at den rapporten de har bestilt, og den rapporten de har mottatt, er feil – denne rapporten viser nemlig at en slik fjerning av formuesskatten har motsatt effekt – og at formuesskatten fører til en reduksjon i sysselsettingen i Norge. Og hva gjør regjeringen i tillegg? I stedet for å bygge videre på gode og solide statlige foretak og initiativ pulveriseres disse, og tjenestene settes ut på anbud. Regjeringen lar kommersielle, private aktører ta over stadig nye områder i velferden vår. I debatten her i salen tar representantene for regjeringspartiene argumenter i sin munn som viser at de mener at når det er private som utfører velferdstjenestene, er det verdiskaping, mens de lar det skinne igjennom at offentlig ansatte tapper staten for penger og dermed er en byrde. Sånn kan vi ikke ha det. Dette må ta slutt.
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
Kommunesektoren er underfinansiert under denne regjeringen. Da koronakrisen rammet Norge i mars, hadde kommunene i Norge altfor lite å gå på. Dette fastslo kommunesektorens organisasjon. Kommuneopplegget fra regjeringen høsten 2019 var det strammeste på 15 år. Ikke desto mindre har kommunene gjort en kjempeinnsats under koronapandemien. Det er en kolossal jobb som er lagt ned i barnehager, på skoler, i de nye testsentrene, i hjemmetjenesten, på sykehjemmene, i renhold m.m., med smittevern, smittesporing, beredskapsmøter, informasjonsarbeid og mye, mye mer. Kommunenes enorme innsats fra starten av mot nye smitteutbrudd har vært avgjørende for at nasjonale myndigheter har beholdt kontrollen i kampen mot pandemien. Dette har lagt et voldsomt press på kommunenes økonomi og på tjenestene, og hittil er det kommunene selv som har tatt størsteparten både av jobben og av regningen. La meg ta ett eksempel: vekstkommunen Ås i Akershus. Her har merforbruket på grunn av koronaen medført at kommunen ser seg nødt til å kutte i velferdstilbudet. Under halvparten av de ekstra kostnadene på 40 mill. kr er kompensert fra staten. Helsestasjonen for ungdom og studenter, f.eks., ligger tynt an, og det er svært uheldig om kommunen må ofre et forebyggende psykisk helsetilbud nettopp i en tid da behovet er økende. Og Ås er ikke noe enkeltstående tilfelle; det er mange eksempler som Ås. Derfor har KS og arbeidstakerorganisasjonene bedt regjeringen om et møte i dag. Kommunesektoren opplever situasjonen som svært presset og har ikke fått tilstrekkelig økonomisk drahjelp fra staten. Så langt har jeg ikke sett ordentlige forsikringer fra regjeringen om at de legger mer penger på bordet for å stille opp for kommunene i en krevende tid. Derimot har vel de fleste fått med seg at helseministeren påsto at kommuner som ikke klarer å få budsjettene til å gå opp nå, ikke har god nok økonomistyring. Sannheten er jo at det er regjeringen som ikke har prioritert kommunene, og regjeringen som bør ta sin åpenbare del av ansvaret for å dekke nødvendige utgifter. Gjennom syv år har denne regjeringen ført en politikk som svekker velferden gjennom å kutte i kommunenes økonomi, og pandemien viser at dette ikke er veien å gå. Arbeiderpartiet vil gjøre vår felles velferd sterkere. Kommunene er en veldig viktig del av velferdsstaten. Velferden skal omfatte alle, uansett hvor du bor, og hvem du er.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
Store oppgaver skal en begynne på, ikke tenke på, sa Julius Cæsar. Det er et godt råd også til Høyres representanter og ikke minst til statsministeren, som sa i sitt innlegg at vi må skape mer, inkludere flere og sikre et bærekraftig samfunn. Ja, jeg er veldig enig i at det er det som er oppgaven, men når vi analyserer Høyre-politikken gjennom sju år, hva er det vi da ser? Jo, da ser vi at de økonomiske forskjellene øker, andelen i jobb faller, antall uføre har økt dramatisk fra 2013 til 2019, tallet på unge uføre er mer enn doblet fra 2013 og fram til i dag, eksporten stuper, og oljeavhengigheten er betydelig økt. Det er ingen av utviklingstrekkene i samfunnet som underbygger at vi på Høyres vakt og med høyrepolitikk klarer å skape mer, inkludere flere eller sikre et mer bærekraftig samfunn. Alle piler peker i motsatt retning. En følger heller ikke opp Julius Cæsars gode råd om at store oppgaver skal en begynne på, ikke tenke på, for det er mye prat og lite handling. Når vi nå så til de grader har fått uttrykt gjennom de siste ukene og månedene at eksportfremme i Norge er vi særdeles dårlige på – ja, vi har rapporter som slakter innsatsen fra norsk side – så kommer regjeringen i dag med en eksporthandlingsplan som skal underbygge noe av, skal vi si, vår evne til å bære velferdssamfunnet videre. Men det er ganske puslete, det som kommer. Det som har vært en gjennomgående tone, som en har forsvart som en av de store sakene i denne debatten, er skattelette og fokusering på formuesskatten, og en opprettholder mantraet om at fjerner en bare formuesskatten, skal flere komme i jobb og det skal bli mye bedre å drive næringsaktivitet – til tross for at rapporter viser det motsatte. Jeg synes representanten Ingjerd Schou sa det ganske betimelig – jeg tror det er det som er inne i hodet på mange Høyre-folk – i denne debatten: «Vi har for få rike her i landet. Vi har for få rike og for få rike som også har risikovillig kapital. Hadde vi hatt flere av dem, hadde vi antageligvis fått noen som hadde kjøpt skog i Nord-Trøndelag». Når utfordringene egentlig er ganske dramatiske, ved at forskjellene øker, andelen i jobb faller, antallet uføre har økt – unge uføre, spesielt – eksporten stuper, og oljeavhengigheten øker, er det feilslått politikk å satse på Høyre-politikk i fortsettelsen.
Elizabeth Åsjord Sire (Høyre), 2020-10-06:
Vi snakker mye om hvordan samferdsel er med på å knytte landet sammen, men det vi ikke tenker like ofte på, er hvordan samferdsel er med på å knytte folk sammen. Jeg er vokst opp på en plass der de fra øst hatet de fra vest, og motsatt. Folk fortalte meg at man kunne risikere å bli slått ned på byen om man valgte å gå over brua på fest. I dag er det ganske annerledes. Jeg er ikke sikker på hvorfor, men jeg tror jeg vet. Det er blitt kortere og bedre å bevege seg fra a til å, øysamfunn blir knyttet til resten gjennom ferger og bruer, og for mange har det blitt enklere å bo en plass mens man jobber i nabokommunen. Vi ser hverandre oftere, noe som ikke alltid er like enkelt i et land med så store avstander. Samferdsel er derfor ikke bare viktig for dem som eier en bedrift som skal levere varer til en annen plass i landet, men samferdsel er viktig for alle dem som jobber en annen plass enn der de bor, det er viktig for dem som sender barnet sitt av gårde i barnehagen, og det er viktig for dem som ikke kommer seg noen vei uten et fergetilbud. Når ting koster, er det viktig å huske på hvorfor man gjør det. Neste gang noen nekter å gjennomføre et viktig samferdselsprosjekt, skal Høyre minne dem på hvorfor vi gjennomfører det: for å knytte folk i landet sammen.
Erlend Larsen (Høyre), 2020-10-06:
En av lærdommene vi bør sitte igjen med etter unntaksåret 2020, er at vi må ha et næringsliv som tåler nedgangstider. Økte skatter og avgifter er ikke løsningen, slik enkelte partier har tradisjon for å kreve – også næringslivet kan overbeskattes. Det viktigste vi kan gjøre for landet vårt, velferdstilbudet og hver enkelt av oss, er å få næringslivet i gang igjen. Det må være enkelt å starte og drive en bedrift. Det er gjennom privat initiativ vi skaper arbeidsplasser og velferd. Regjeringen trapper opp innsatsen for å få fart på norsk økonomi igjen. Flåtnes Elektro-Mek i Sandefjord er et godt eksempel på hvordan en liten privat bedrift skaper velferd. I 2018 hadde bedriften 17 ansatte, som hadde en verdiskaping som bidro med skatt nok til å lønne to sykepleiere, fire årsverk i politiet, fem foreldrepermisjoner og syv lærere. Det vil si at skatteinntektene fra denne lille bedriften bidro til å lønne flere offentlig ansatte enn bedriften selv har, ifølge nettstedet DNB Ringvirkninger. Det kan oppfattes som et paradoks, men vi kommer ikke unna at det er oljemilliardene som gjør det mulig å ta vare på utsatt næringsliv og arbeidsplasser. På sikt må vi få flere ben å stå på. Vi må skape flere jobber i flere bransjer over hele landet. Veksten må komme i privat næringsliv, ikke i offentlig sektor. Vi må bli mindre avhengig av oljen. Derfor må vi legge til rette for at næringslivet skal kunne skape grønne arbeidsplasser og en mer bærekraftig framtid. Skal næringslivet få til det, må de gå med overskudd. Ulike bransjer gir ulik verdiskaping. Hotell- og restaurantbransjen gir i snitt en halv million i verdiskaping per arbeidsplass. Fiskerinæringen gir 3,2 mill. kr i verdiskaping per arbeidsplass, mens oljeindustrien gir 8,7 mill. kr. Dette er tallene som gir oss velferdstilbud i verdensklasse. Dette er tallene som gir oss sykehus, skoler og kulturtilbud. SV, Miljøpartiet De Grønne og Rødt vil legge ned oljenæringen. SV og Miljøpartiet De Grønne vil skape store begrensninger eller legge ned fiskeoppdrett og mineralnæringen. SV og Rødt vil skape store begrensninger eller legge ned forsvarsindustrien. Disse partiene bør avkreves svar på hvordan de skal ta vare på det høye velferdstilbudet de nevnte næringene gir oss. Et regjeringsskifte hvor Arbeiderpartiet og Senterpartiet blir avhengig av et samarbeid med disse næringsfiendtlige partiene, skaper usikkerhet for et næringsliv som er avhengig av stabilitet og forutsigbarhet. I Høyre arbeider vi hver dag for at Norge skal være mulighetslandet – et land hvor alle har mulighet for å lykkes uansett bakgrunn. Det skal være dine evner og din innsats som avgjør hva du kan oppnå, ikke hvilken familie du er født inn i, eller hvor du vokser opp.
Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
Bruddene som er avdekket når det gjelder lov og menneskerettigheter overfor cirka 2 700 utviklingshemmede, kanskje flere, som fikk besøksforbud til sine private hjem under koronaepidemien, er alvorlig. Jeg forutsetter at regjeringa også ser alvoret i det som har skjedd, og sørger for at alle fakta kommer på bordet og iverksetter effektive tiltak. Jeg håper virkelig det. Hvis ikke mener jeg vi i Stortinget må ta nødvendige grep. For å vise vår bekymring og utålmodighet har vi her i trontaledebatten tidligere fremmet forslag om svake grupper under pandemien – vi må sikre at utviklingshemmede og andre sårbare gruppers rettssikkerhet er på plass. Vi krever enda klarere retningslinjer som kan sikre at pandemien ikke leder til andre helsekriser og sosiale kriser for svake grupper, slik vi har sett skjedd gjennom denne pandemien. Pandemien har også vist oss at vår psykososiale beredskap og beskyttelse av svake grupper ikke er god nok når vi håndterer en global og nasjonal krise. Det er de svake som har vært mest utsatt etter at landet stengte ned og smittevernstiltakene ble iverksatt. Vi må sjølsagt klare å beskytte befolkningen mot smitte, samtidig som vi må beskytte våre sårbare grupper mot unødvendig store negative og ulovlige konsekvenser. Derfor løfter vi dette forslaget fram her i trontaledebatten som et tydelig signal til regjeringa. Sjøl om noen mener at retningslinjene fra Helsedirektoratet var tydelige nok, må en huske at en beredskapssituasjon skiller seg fra en normalsituasjon, og at krisekommunikasjonen derfor må være enda mer tydelig. Kommunene hadde et enormt ansvar på sine skuldre for å unngå smitte i befolkningen og fanget kanskje ikke opp eller oppfattet godt nok alle retningslinjer. En burde ha helgardert seg mot denne situasjonen og sikret at misforståelser ikke oppsto. Regjeringa må ta sitt ansvar for dette heller enn å skyve skylden over på kommunene, noe jeg synes vi har sett litt for mye av. Alle må lære av dette. Hadde dette handlet om et mindre antall kommuner, hadde det likevel vært alvorlig, men annerledes. Når det gjelder 133 kommuner, kanskje flere, vitner det åpenbart om en alvorlig systemsvikt. Vi må til bunns i dette, og det handler ikke bare om antallet som er blitt berørt, men om hvorfor dette kunne inntreffe.
Sandra Borch (Senterpartiet), 2020-10-06:
Jeg vet ikke hvor mange i denne salen som følger med på serien 113 på NRK, hvor vi får følge helsepersonell gjennom deres hverdag. Men jeg håper faktisk flertallet i denne salen har sett serien, som virkelig setter oss inn i hverdagen til ambulansepersonell i distriktene. Søndagens episode var sterk når ambulansepersonell siteres på at hver gang det er en utrykning, er det valgets kval, og de står overfor knallharde prioriteringer. I episoden på søndag er vi vitne til et kritisk redningsarbeid som pågår, der en mann på Skjervøy har falt ned i en seks meter dyp tank på en båt. Det blir fort klart at fiskeren er hardt skadet, og at helikopter må tilkalles. Men helikopteret er 25 mil unna og opptatt i et annet oppdrag. Mens vi venter, gjør helsepersonell en heroisk innsats. Det handler om liv eller død. Mens de holder på med dette oppdraget, går alarmen i kommunen på nytt, en ung kvinne har fått slag og må kjapt til sykehus. Ambulansen har bare to personer på vakt og bare en ambulanse. Hva i all verden skal de gjøre? Helikopteret ankommer omsider Skjervøy, og slagpasienten må ta taxi ned til kaia der den hardt skadede fiskeren er. Med sekunders margin får helikopteret med seg begge pasientene før det setter kursen mot Tromsø. Jeg valgte denne innledningen på mitt innlegg for å belyse hvor sårbar beredskapen i Nord-Norge er. I Nord-Norge er det ofte bare én ambulanse som dekker et stort geografisk område over flere kommuner. Sykehus er mange timer unna, og vi vet også at været i Nord-Norge kan være rimelig tøft. Helikopterberedskap er derfor avgjørende for at folk skal kunne være trygge på at hjelpen kommer når de har behov for det, også i Nord-Norge. For halvannen uke siden så vi nok en gang hvor sårbar helikopterberedskapen i nord er. Da sto ambulansehelikopteret på bakken grunnet manglende vedlikehold. Det var faktisk bare flaks som gjorde at man hadde helikopterberedskap den uka, for hadde det ikke vært for koronahelikopteret som sto i Tromsø og kunne fungere som en reserve, hadde faktisk Nord-Norge vært helt uten beredskap. I morgen går kontrakten med koronahelikopteret ut, og man har valgt å ikke forlenge kontrakten. Det vil si at om det ordinære ambulansehelikopteret blir satt på bakken i neste uke, er man fri for helikopterberedskap i Nord-Norge. Det er alvorlig. Jeg er derfor glad for at Senterpartiet i dag har fremmet forslag om at vi skal forlenge kontrakten med helikopteret, for helse og beredskap i Nord-Norge kan ikke baseres på flaks. Det handler faktisk om liv eller død, og det bør være et krav at Nord-Norge skal ha en beredskap på lik linje med resten av landet.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
I debatten i dag har vi snakket mye om ulikhet – ulikhet mellom folk – og i innlegget mitt i går snakket jeg om hvor bra det var at regjeringen ikke fikk gjennomslag for det opplegget de kom med til Stortinget om kompensasjonsordninger for dem som ble permittert. Stortingets inngripen, med Arbeiderpartiet i spissen, har gitt dem som måtte ut av arbeid på grunn av koronaen, 16,5 mrd. kr mer enn det regjeringen foreslo. Det er med på å gi et godt bidrag til å redusere den økende ulikheten. Vi er i klasse med Spania og Storbritannia, og det er uakseptabelt når det gjelder ulikhet. I trontaledebatten i dag har vi fremmet forslag som vil bidra til fortsatt å redusere ulikheten. Jeg har to utfordringer i dag. Den første går til Høyre. I dag er det én million nordmenn som er ansatt i privat sektor som ikke får pensjon fra første krone. Det er urettferdig, det bidrar til å øke forskjellene, og vi hører sjelden om ledere som ikke får pensjon fra første krone og bare har 2 pst. for resten. Så derfor, til Høyre: Hvis dere faktisk mener det dere foreslår i programutkastet deres, bør dere stemme for Arbeiderpartiets forslag nr. 18 i dag, for NHOs tidligere leder ga jo klar beskjed om at det var Stortinget som burde ordne opp i pensjon fra første krone, og arbeidstakerne har støttet helhjertet opp om det. Så hvis dere mener det dere skriver i programmet, så støtt forslag nr. 18. Så til Fremskrittspartiet: Hvis pensjonistene skal komme bedre ut, går det an for dere å stemme for forslag nr. 17. Da vil pensjonistene få regulert sine pensjoner med gjennomsnittet av lønn og pris, sånn som Stortingets opprinnelige intensjon var. For at det ikke skal være krevende for dere i Fremskrittspartiet å stemme for, har vi angitt inndekning for det forslaget, sånn at dette kan hjelpe for de pensjonistene som kommer negativt ut i år – en behøver ikke å vente, en behøver ikke å utrede mer. Så jeg utfordrer dere i Fremskrittspartiet, som hele tida sier dere er opptatt av pensjonistene, til å stemme for Arbeiderpartiets forslag nr. 17 i dag. Så vil jeg gi en stemmeforklaring til forslag nr. 44, fra Rødt, som går ut på å beholde ordningen med tilleggspensjon til etterlatte. Det er varslet en proposisjon fra regjeringen om bare noen dager om det. Vi kommer til å stemme for det forslaget i dag, men vi kommer til å gå ordentlig inn i forslaget, jobbe med det og se om det er riktig å gjøre noen endringer når vi ser helheten i det forslaget som regjeringen kommer med, ikke bare godsakene som er varslet gjennom pressen.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2020-10-06:
En av de mest grunnleggende oppgavene for oss som folkevalgte er å bidra til å sikre trygghet i folks hverdag. Det er å sørge for at folk, uansett hvor hen en bor i Norge, i bygd og by, skal vite at en blir ivaretatt, at politiet er der når en trenger hjelp, og at de kommer innenfor rimelig tid. Etter å ha lyttet til denne debatten, og spesielt enkelte representanter fra regjeringspartiet Høyre, som gir et inntrykk av at politireformen er en suksess, er de tydelige signalene tilbake at Høyre er mest opptatt av å ansette stadig nye kommunikasjonsfolk for at de selv skal sitte trygt i regjering, i stedet for å sørge for tryggheten til vanlige folk i Norge. En kan i stedet komme og bli med rundt i landet og oppleve folks hverdag: i f.eks. mitt eget fylke, Akershus, i Sandvika, der en har måttet hyre inn private vekterselskap på legevakten fordi en ikke lenger kan stole på politiets beredskap, eller på Nesodden, der politiet selv sier at de sjelden eller aldri kan komme innenfor kravet til responstid, eller i Lørenskog og i Groruddalen, der kriminelle ungdomsgjenger skaper frykt og uro i folks hverdag. Ja, ikke bare i de områdene, men selv i mitt eget nabolag på Sørumsand er lensmannskontoret lagt ned, og vi ser en utvikling med tilreisende ungdomsgjenger, med organiserte slagsmål på togstasjonen. En ser også at det er lokalbefolkningen som organiserer seg og går natteravn for å bidra til å sikre trygghet for ungdommer og andre i hverdagen. Det er en dramatisk utvikling. Jeg registrerer at justisministeren sitter i salen. Jeg stilte spørsmål til justisministeren for et par uker siden om antallet oppdrag der politiet ikke stiller opp når en ringer inn til operasjonssentralen i Øst politidistrikt. Fra politireformen ble innført og vedtatt i 2015 og fram til i fjor, har antallet oppdrag som en ikke møter opp på fra politiet, hvor det ble registrert at en ikke har kapasitet, doblet seg. Bare fra 2018 til 2019 var det altså flere tusen flere oppdrag – bare i Øst politidistrikt, bare til operasjonssentralen i Ski – som ble loggført med at en ikke hadde kapasitet. Det går ut over folks trygghet i hverdagen. Derfor må vi sørge for å snu utviklingen. Vi må få et mer tilstedeværende politi, få flere politifolk med mer ressurser til å gi folk trygghet i hverdagen.
Cecilie Myrseth (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
Først vil jeg bare si at det er helt riktig å snakke om ideologiske skylapper, for det er jo det Høyre har tatt på seg. Vi må skape mer. Det er budskapet til Arbeiderpartiet. Flere hundre tusen nye jobber i industrien, i lag med det å håndtere klimakrisen, er kanskje tiårets og denne generasjonens største jobb. For vi trenger alle en jobb, og vi må fordele rettferdig. Vi må omfordele. Det er et faktum at det har vært sju år med initiativtørke. Denne regjeringen prater mye, men leverer ikke. Statsministeren velger å raljere over Arbeiderpartiets retning. Jeg vil si at det er en veldig god retning som medlemmer av den omtalte programkomiteen peker ut, det er en viktig retning for landet. Raljeringen til statsministeren faller på steingrunn. Man kaller det for fortidens feil og sier at man ikke kan gjøre dem på nytt. Hva er det snakk om? Man kan til og med spørre: Aktivistisk politikk – hva er det som er aktivistisk politikk eller fortidens feil? Jeg vil si at spinneriet på Høyres Hus kanskje har tatt litt vel hardt i, for løsningen til Arbeiderpartiet betyr at man skal bygge ny industri der staten skal gå inn og bidra. Jeg tenker det er klokt. Jeg tenker landet tenker at det er klokt. Og i det handler det også om samfunnskontrakten: Hvordan kan man, når man skal skape ny industri, sikre lokale ringvirkninger? Hvordan sikrer man at man får til å skape nye arbeidsplasser over hele landet? Jo, det gjør man ved å stille krav. Det gjør man ved å sette seg i førersetet i stedet for ikke engang å være med på turen. I tillegg må man fylle opp verktøykassen, den verktøykassen som denne regjeringen har tømt. Det handler om virkemidler til kommunene og til regionene for at de skal kunne være med og skape ut fra de forutsetningene og ressursene de har. Det kalles visjoner. Det kalles å ha ideer. Det kalles å ville noe. Det kalles politikk. Politikk bør også være basert på kunnskap. Det vi har hørt fra Høyres representanter om formuesskatten, viser at man ikke er så opptatt av kunnskap lenger. Vi har nettopp fått en rapport som sier noe om formuesskatten, men det bare nekter man å forholde seg til. Jeg tenker at man burde tenke seg litt om og bruke litt mer tid på å finne løsninger i stedet for å spinne så mye.
Frida Melvær (Høyre), 2020-10-06:
Å oppleve kvardagen, familielivet og lokalsamfunnet rundt oss som trygt er ein grunnleggjande verdi for alle menneske i alle samfunn. Innbyggjarundersøkinga til politiet viser at nær heile den norske befolkninga, 94 pst., kjenner seg trygge der dei bur og ferdast. Den norske befolkninga gjev styresmakter og politi høg tillit. Men tillit er noko vi aldri kan ta for gjeve, den må vi gjere oss fortente til. Vi må forstå samfunnsutviklinga. Vi må forske og analysere. Vi må møte behov og forventningar hos folk med dei rette tiltaka, og vi må kunne vise til at tiltaka fungerer. Bakgrunnen for politireforma kjenner vi. Både 22. juli-kommisjonen og politianalyseutvalet påviste behov for endringar i politi- og lensmannsetaten. Tilliten til politiet var rekordlåg i 2012. Utvalet anbefalte både ei strukturreform og ei kvalitetsreform for å møte framtidige utfordringar. Nærpolitireforma har handla om å byggje eit politi som best mogleg skal skape tryggleik der folk bur og ferdast. Noreg har eit dedikert og kompetent politi, som på fleire område har vore og er mellom dei fremste i verda. Men norsk politi var ikkje godt nok rusta til å møte framtidsutfordringane og til å løyse det viktige samfunnsoppdraget dei har. Sidan 2013 har regjeringa følgt opp alle tiltaka som vart føreslått av 22. juli-kommisjonen. Råda i politianalysen vart tekne på alvor av eit breitt fleirtal i Stortinget, og politireforma er no inne i sitt avsluttande år. Det er gjennomført nødvendige endringar i politiet på både struktur og kvalitet, slik utvalet anbefalte. Reforma har vore gjennomgripande, og undervegs har det vore mange kritiske røyster, ikkje minst frå opposisjonen her i Stortinget. Heile tida å ha i tankane bakteppet for reforma har gjeve tryggleik for at ho har vore nødvendig. For regjeringspartia har dette handla om å halde stø kurs gjennom stormen. Når eg no i haust har besøkt ulike politikontor i den geografiske driftseininga Sogn og Fjordane, er det liten tvil om at reforma har vore rett. Politiet melder tilbake om at det meste har gått seg til, og at ein no ser resultata. Saker vert behandla raskare, likare og med høgare kvalitet og større profesjonalitet. Også politifolk som var skeptiske i starten av reforma, har endra syn og fortel om korleis nye fagmiljø og betre rutinar og arbeidsmetodar har styrkt politiet i arbeidet deira, og ikkje minst kva dette betyr for rettstryggleiken til folk. Likelydande tilbakemeldingar får vi frå heile landet. Det er ingen uttalte ønske om å reversere politireforma. For å bruke politiet sine eigne ord: Det einaste vi oppnår med det, er ei ny reform.
Gisle Meininger Saudland (Fremskrittspartiet), 2020-10-06:
Trontalen skal trekke opp de store linjene og peke ut kursen for Norge. Selv om det er vel og bra å snakke om katapultprosjekt, tenketanker og klimavennlige foretak, er det som regel ikke det det snakkes om og diskuteres mest ute i Distrikts-Norge. Når jeg snakker med mine velgere i mitt valgdistrikt, Vest-Agder, treffer jeg folk som er opptatt av lokalsykehuset sitt, nærskolen, av at det skal komme ny firefelts motorvei som lovet, at avgiftene ikke skal knekke lokalt næringsliv, og at staten ikke skal pålegge lokalsamfunn vindmøller de selv er imot. Samferdsel er viktig for Fremskrittspartiet. Da vi var i regjering, nesten doblet vi nasjonal transportplan, og en storstilt veiutbygging er satt i gang. For eksempel er motorveiutbygging mellom Kristiansand og Stavanger påbegynt, en vei som kommer til å binde næringsliv sammen og redde liv. Vi har også en olje- og gassnæring i dette landet som bidrar med vanvittige summer til statsbudsjettet, en næring som flere og flere helt åpenlyst sier at de ikke lenger ønsker. Den næringen som genererer den norske velferden, blir nærmest omtalt og behandlet som om de hadde produsert klasevåpen eller atomkraft. Det er trist. Heldigvis står Fremskrittspartiet som et av få norske parti unisont bak denne næringen. Man snakker mye om hvordan man skal komme seg ut av koronakrisen, og det er vel og bra, men vi står fortsatt midt i den. Mange frykter for jobb og hjem, og vi skal ha et næringsliv å komme tilbake til etter koronakrisen også. Derfor er det viktig at vi bedrer norsk konkurransekraft og ikke har særnorske avgifter og utgifter som kun bidrar med en konkurranseulempe for norske bedrifter og arbeidstakere. Det er viktig å se de svake i samfunnet. Vi har altså folk i Norge som tjener så lite at de lever under fattigdomsgrensen. En av de gruppene som kommer dårligst ut, er pensjonistene. Vi har et system som i dag tar penger fra gifte og samboende pensjonister – ikke staten sine penger, det er pensjonistenes penger. På toppen av det har Stortinget innført – mot Fremskrittspartiets stemmer – et system som gir pensjonistene mindre enn alle andre lønnsmottakere, den såkalte underreguleringen. Det kan ikke lenger fortsette. Derfor kommer Fremskrittspartiet til å kjempe for økt kjøpekraft for pensjonistene, for det systemet som de andre partiene – uten Fremskrittspartiets stemmer – har vedtatt, kan ikke lenger fortsette.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
I denne siste trontaledebatten i perioden kan vi oppsummere det lengste Høyre-styret i Norge noen gang. Aldri har Høyre hatt større mulighet til å forme Norge. Som næringsminister i 2013 husker jeg godt hva Høyres budskap var: en mer robust økonomi, mindre oljeavhengighet, styrket fastlandsøkonomi og mindre utenforskap. Men ingen regjering har noensinne økt oljepengebruken mer. I 2013, da vi gikk av, brukte vi 126 mrd. kr. I 2020 var det – før korona – lagt opp til å bruke 240 mrd. kr. I løpet av sju år har Solberg-regjeringen brukt nesten dobbelt så mye oljepenger som alle andre regjeringer før dem – jeg skulle nesten til å si siden olje ble oppfunnet. Punkt nummer to: Norsk næringsliv har blitt mer oljeavhengig. I 2013 var handelsunderskuddet for Fastlands-Norge 250 mrd. kr. I 2019 var det 400 mrd. kr, og et handelsoverskudd med olje har omtrent forsvunnet. Den tredje saken, utenforskapet, har økt og ikke gått ned. I 2013 hadde vi 310 000 uføre. I dag har vi 50 000 flere. Antallet unge uføre er under Erna Solberg doblet, fra 10 000 til 20 000. Den viktigste årsaken er psykiske problemer. Det er en sak Erna Solberg har framstilt som sitt flaggskip. Det er grunn til å frykte at tallene forblir høye. Fortsatt går 14 000 ungdommer ut av skolen uten å ha fullført. 6 000 søkere står uten læreplass. Bare på helsefag er det nær 2 000 som mangler plass. Vi skal altså i løpet av en generasjon doble antall eldre, men fortelle tusenvis av ungdommer at det ikke er bruk for dem i helsesektoren. Det er Solbergs versjon av å gjøre oss mer robuste for framtiden. Oljepengebruken er økt, handelsunderskuddet er økt, utenforskapet er økt, antallet unge uføre er doblet, og tusenvis av unge faller ut av skolen. Det trengs en ny politikk. Mange tusen arbeidsløse forteller hvor viktig det er med arbeid til alle. Stengte skoler har minnet oss på hvor viktig fellesskolen er, og ingen snakker lenger om at utenlandske storkonsern skal få drive sykehjemmene hvor våre eldre trenger trygghet. Ingen misunner andre lands privatiserte helsevesen. Kritikk mot rause velferdsordninger er forstummet. Vi trenger en ny retning, en mer robust økonomi, mindre utenforskap, mindre oljeavhengighet og sterkere økonomi i Fastlands-Norge. For å bruke et gammelt slagord: Vi trenger nye ideer og bedre løsninger.
Turid Kristensen (Høyre), 2020-10-06:
Dette er ikke et flammende innlegg, men en kort stemmeforklaring til Fremskrittspartiets forslag nr. 88. Kunnskapsdepartementet og høyere utdannings- og forskningsminister Henrik Asheim jobber med en stortingsmelding om styring av statlige universiteter og høyskoler, og den vil selvfølgelig også omhandle finansiering av sektoren. I den forbindelse vil det være helt naturlig at vi også ser på en gjennomgang av finansieringskategoriene i høyere utdanning. Høyre vil derfor støtte dette forslaget når det kommer opp til votering senere i dag.
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
Eit fareteikn når ein har sete med makt for lenge, kan vere at ein ikkje lenger ser dei reelle problema som faktisk er der. Beredskapen er betre, seier Høgre-representant etter Høgre-representant her på talarstolen, både i går og i dag. Ja, den nasjonale beredskapen trur eg me alle skal erkjenne er betre. Det har vore betydelege investeringar i eit nasjonalt beredskapssenter, me har fått på plass politihelikopter, det har blitt godt levert på mykje av den nasjonale beredskapen. Kritikken ligg ikkje i det, det er den lokale beredskapen som er svekt. Det er nærpolitiet over heile landet som mange plassar er svekt. Det er jo interessant at mange Høgre-representantar i dag har brukt eitt eksempel, frå Nord-Troms, der nokon meiner reforma går kjempebra. Det er veldig positivt. Eg trur eg til og med kan kome på fleire eksempel der folk meiner at reforma har fungert bra. Problemet er berre at dei er i fåtal. Det er ikkje greitt at ein må vente i fleire timar på at politiet kjem. Eg er frå Dalen i Vest-Telemark, og eg veit at der bur det ikkje så mange, men til og med på Nesodden, der det bur 20 000 personar, klarer ikkje politiet å halde responstida. Guro Angell Gimse frå Høgre seier at Høgre gjerne vil at brann- og redningstenesta skal kunne ha eit større ansvar og gjere fleire ting, men det stemmer jo ikkje. Arbeidarpartiet har to gonger føreslått ei eiga stortingsmelding om brann- og redningstenesta, for me meiner det er bekymringsfullt at dei menn og kvinner som no er vikarpoliti rundt om i landet, er det utan at nokon har sett på oppgåver, finansiering og framtidig portefølje. Her har me føreslått mange tiltak, men dei blir nedstemde gong på gong. Heidi Nordby Lunde seier at Masud Gharahkhani påstår at politiet grin på arbeid, men det er ikkje Gharahkhani som påstår det, det er politifolk sjølve som står fram i media, fortvila over ikkje å bli høyrde. Det er den arven me no har etter alle desse åra med Høgre, og også Framstegspartiet, i regjering – politifolk over heile landet som opplever at dei ikkje blir høyrde. Eg synest det er heilt utruleg at ein ikkje tek dette meir seriøst enn det me har sett i debatten både i går og i dag. Det debatten viser, er eit tydeleg skilje mellom høgresida og venstresida i politikken. Arbeidarpartiet går tydeleg til val og til kamp mot aukande forskjellar, medan representantane frå Høgre nærmast ikkje vil erkjenne at forskjellane er så store som dei er. Høgre har jo ofte påstått at dei er eit kunnskapsbasert parti. Når dei får ein rapport som bekreftar at skattepolitikken deira ikkje fører til det dei påstår, skal dei ikkje lenger lytte til det. Det er berre å merke seg som interessant. Eg meiner debatten i går og i dag tydeleg viser at me treng ein ny kurs for landet, for tryggleik og rettferd og for å få ned forskjellane i Noreg.
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2020-10-06:
Debatten disse to dagene har fått fram forskjellene i synet på virkemidler for å skape framtidens Norge, det Norge som skal normalisere hverdagen for våre innbyggere etter koronaepidemien. For å lykkes med å få folk tilbake i jobb, sikre flere ben å stå på, skape en grønnere framtid, få flere til å fullføre videregående skole og inkludere flere i arbeidslivet, kreves målrettede tiltak og tilpasning av økonomien i vår nye situasjon – tiltak som kan bidra til trygghet, men også skape økonomisk vekst i en usikker tid. Barnefattigdom i dagens Norge handler i stor grad om barn som opplever å være utestengt fra sosiale sammenhenger på grunn av familiens økonomiske situasjon. Derfor prioriterer vi tiltak som å gi en betydelig økning i barnetrygd for barn fra 0 til 6 år, fritidskortet til alle barn mellom 6 og 18 år, gratis kjernetid i barnehagen og SFO for lavinntektsfamilier, og mer enn en dobling av engangsstøtten for fødende kvinner. Ser vi utenfor landets grenser – og det bør vi gjøre, som et av verdens rikeste land – møter det oss en verden hvor vi ser flere mennesker på flukt, flere mennesker som har havnet i en situasjon preget av sult og usikkerhet knyttet til helt eksistensielle spørsmål, som om de klarer å skaffe nok næringsrik, sunn mat. Dette er en utfordring denne regjeringen tar på høyeste alvor og gjør noe med. Jeg blir bekymret når et parti som Fremskrittspartiet nå i denne debatten tar til orde for å redusere bistandsbudsjettet og argumenterer for reduksjon av antall kvoteflyktninger til Norge. Selv om vi ikke stemmer for forslag nr. 67 i dag, fra SV og Miljøpartiet De Grønne, om asylsøkere fra Hellas, er vi likevel helt enige om å få til en så rask relokalisering som mulig av asylsøkere Norge har bestemt å ta imot fra Hellas. De enorme lidelsene gjør inntrykk. Kristelig Folkeparti og regjeringen vil hjelpe på ulike måter. Punktum er ikke satt for norsk hjelp til disse menneskene i Hellas. Vi er ikke ferdige og vurderer situasjonen fortløpende med tanke på hvordan vi kan hjelpe, inkludert antall sårbare barn og familier Norge bør relokalisere. Debatten disse to dagene har avdekket tydelige forskjeller i synet på hvilke løsninger Norge trenger framover. Én ting er at regjering og opposisjon er uenige, men sannelig er det også et stort sprik på rød-grønn side. Ta for eksempel spørsmålet om holdningen til EØS, hvor Senterpartiet vil nulle ut avtalen, mens Arbeiderpartiet ønsker å beholde den, eller innenfor naturvern, hvor Senterpartiet og Miljøpartiet De Grønne står på hver sin klode i synet på hva som er nødvendige tiltak for å redde klimaet. En har grunn til å stille spørsmål ved hvordan det er mulig å skape troverdighet for et rød-grønt regjeringsalternativ med et så stort sprik i så viktige saker. Når det gjelder forslagene, viser Kristelig Folkeparti til den stemmeforklaring som parlamentarisk leder i Høyre vil gi på vegne av de tre regjeringspartiene.
Ola Elvestuen (Venstre), 2020-10-06:
Jeg vil også takke for debatten, som gjennom disse to dagene viser noen tydelige skillelinjer. Jeg skal ikke ta alle, jeg vil forholde meg til én. Vi skal nå ut av en koronapandemi og en økonomisk krise, og vi skal gjennomføre et stort grønt skifte. Der synes jeg det er noen tydelige skiller, særlig når det gjelder hvordan vi skal løse den største oppgaven vi står overfor, som er å ta tak i den klimakatastrofen vi har, og redusere utslipp med 50–55 pst. fram mot 2030. Vi har en regjering som har ført en systematisk politikk gjennom flere år. Vi har utslippskutt. De siste fire årene har de gått ned; seks av de siste sju årene har utslippene gått ned. Vi har forsterket målet vårt overfor FN, som et av de første landene i verden, med 50–55 pst., vi har gått inn i en forpliktende avtale med EU som omfatter hele utslippssektoren, også de ikke-kvotepliktige utslippene, og vi har en systematikk innenfor grønn skipsfart, innenfor transport, med en elbilandel som er unik i verden. Man kan se på område etter område. Vi skal legge fram det som har vært etterlyst lenge: en klimaplan som skal vise hvordan vi skal nå målene fram mot 2030. Det er en systematikk for å få dette til, en systematikk som ikke var der for noen år siden. På opposisjonens side har man partier som er veldig opptatt av klima, det vil jeg også fra Venstre berømme, men hvor er systematikken? Man har Arbeiderpartiet, som snakker om at man må ha en rettferdig klimapolitikk. Det skal vi selvfølgelig ha, men det minst rettferdige er å ikke ha en effektiv klimapolitikk. Jeg vet ikke om det å snakke om rettferdighet i neste omgang innebærer forslag som bl.a. gjør at den elbilomstillingen og den elektrifiseringen vi ser i Norge, kommer til å gå saktere enn sånn det ser ut i dag, og at vi ikke når målet med bare nullutslippskjøretøy i 2025, som vi må nå for å få ned utslippene med 50 pst. Så har man det nesten største opposisjonspartiet, Senterpartiet, som jo stort sett er imot alle forslag på klima – avgiftsøkninger og annet – som vi har kommet med de siste årene, og som vi ikke vet om egentlig ønsker at vi skal opprettholde samarbeidet med EU. Dette er en sentral del av EØS-avtalen og en sentral del i et samarbeid for å nå målene i klimapolitikken vår. Da blir spørsmålet til Senterpartiet: Mener man at vi skal gjøre dette i samarbeid med EU, eller mener man faktisk at vi skal gå ut av klimasamarbeidet også? Hvordan vil resten av opposisjonen da kunne si hvordan vi skal nå klimamålene i 2030? Det er ingen tvil om at det er på borgerlig side systematikken og viljen ligger.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2020-10-06:
Dette har utviklet seg til i stor grad å bli en debatt om ulikhet, og om at veldig mange de siste årene har følt seg oversett og til dels overkjørt. Bunadsopprør og kystopprør er uttrykk for det. Statsministeren startet sitt innlegg i dag med at hun ville se framover. Det kan være at statsministeren ikke har så lyst til å se bakover på de sju årene hun har styrt – på alle disse sentraliseringsreformene. Jeg tror at statsministeren har et lite ønske om at dette sentraliseringsmaset skal bli glemt fram mot valgdagen i 2021. Det kommer ikke til å skje. Det er sjølsagt viktig å se framover. Senterpartiet ønsker gjerne å se framover. Senterpartiet mener at det trengs en ny kurs. Det neste tiåret må bli det tiåret da vi forhindrer et Norge med økte sosiale og geografiske skiller. Det er mange land som strever med stadig større ulikhet, med mange som faller utenfor. Det er samfunnsødeleggende. Ulikhet skapes når beredskap, velferd og tjenester ikke finnes nær folk, når grupper i befolkningen ikke føler seg hørt og sett, når formuesverdier samles på færre hender og på færre steder i et land. Da skapes ulikhet. Næringsvennlighet er ikke bare å lene seg bakover og si at det er et frislipp. Vi må ha en målrettet satsing – det har vært en viktig debatt her i dag. Statsministeren nevnte Statoil/Equinor. En kan se på vannkraftselskapene i Norge og tenke seg hva det hadde betydd om de hadde vært eid av tyske eller kinesiske interesser. De har skapt verdier og merverdier både lokalt og nasjonalt. Det kunne ha vært annerledes hvis de hadde blitt kjøpt opp av utlandet. Det er den utfordringen vi står overfor nå, når det gjelder andre av våre naturressurser. Senterpartiet mener at Høyre mangler nye ideer og nye verktøy i distriktspolitikken og næringspolitikken. De håper og tror at vi skal få en mer næringsvennlig utvikling, men vi er nødt til å satse. Vi er nødt til å satse med nye virkemidler og langt mer målrettet enn det vi har gjort. Drivkraften bak distriktspolitikken er ikke milde gaver til utkantene. Kraften i distriktspolitikken er å holde landet sammen gjennom likeverdige muligheter og tjenester, gjennom at hele landet blir sett, og gjennom at Norge henger sammen. Denne debatten viser at Høyre og resten av regjeringen ikke har forstått det. Derfor trengs det en ny kurs, og derfor trengs det også et nytt styre.