trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2013-03-07:
Jeg må dele opp innlegget mitt i to innlegg ettersom jeg bare har 3 minutter, så jeg vil komme tilbake senere. I dag behandler vi den første idrettsmeldingen på nesten tolv år, der man har hovedvekt på hvordan staten skal legge best mulig til rette for hvordan man skal ha mulighet til å delta i idrett og fysisk aktivitet på alle nivåer i samfunnet vårt. Det handler om å gi gode rammevilkår for alle de lag som finnes i landet, og det handler om idrettens selvstendighet og ikke minst idrettens egenart. Jeg er glad for at statsrådene, både Anniken Huitfeldt og Hadia Tajik, i forbindelse med utarbeidelsen av denne meldingen fram til i dag har vist et stort engasjement og ikke minst tatt med seg idretten – på høringer og i samråd – i denne prosessen. Den norske idrettsmodellen beskriver både fundamentet i idretten og det lokaldemokratiet vi har i norsk idrett. Norsk idrett er den aller største folkebevegelsen vi har i dag, med over 2,1 millioner medlemskap, og med 12 500 idrettslag, som finnes i alle landets kommuner, hvor tusener av frivillige hver eneste dag legger ned et viktig arbeid i lokalsamfunnene våre – til barns og ungdommens beste. Vi ser det bl.a. med alle de ildsjelene som blir nominert til Idrettsgallaen, hvor folket er med og stemmer fram de gode damer og herrer som hver dag gjør et så verdifullt arbeid. For å understøtte det store frivillige arbeidet er det viktig at vi har gode rammevilkår. Når jeg hører Høyre i denne debatten, høres det ut som om ingenting har skjedd i disse årene. Men siden 2005 har vi fått en momskompensasjon for varer og tjenester som regjeringen har trappet opp til 950 mill. kr i 2013, og som skal opp til 1,2 mrd. kr i 2014. Det er en ordning som kommer lokale lag og foreninger til nytte når de skal drive sine aktiviteter. Så har vi også momskompensasjon for bygging av idrettsanlegg, som for i år er på ca. 64 mill. kr, hvor lokale idrettslag kan søke om en kompensasjon for de momskostnadene man har. De fleste har fått 100 pst. oppfølging hvert eneste år siden ordningen ble innført – i 2010, i 2011 og i 2012. Den rød–grønne regjeringen har også vedtatt at tippenøkkelen skal endres, fra 45 pst. til 64 pst. Det betyr at ca. 600 mill. kr mer vil gå til norsk idrett, enten gjennom lokale aktivitetsmidler eller til bygging av idrettsanlegg, og til breddeidrett, toppidrett og til folkehelsetiltak, når ordningen er fullt innført i 2015. Dette er ikke bare lovnader, dette gjør vi hvert eneste år og hver eneste dag. Vi innfører nye tiltak som kommer norsk idrett til gode. Dette er også gjort gjennom andre avgiftsordninger, om det er arbeidsgiveravgift eller grensen når det gjelder betaling for ulike oppgaver i frivilligheten. Man kunne tro at det er staten som på en måte bidrar med alle pengene, men jeg må minne om at kommunene bidrar også med 5,1 mrd. kr. Jeg vil komme tilbake til resten i mitt neste innlegg.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2013-03-07:
Tilbake til statsrådens og ikke minst også Øyvind Korsbergs innlegg knyttet til Norsk Tipping og spillmonopol: Erfaringen vår fra denne salen er at norsk idrett ønsker å slå ring rundt Norsk Tipping og det spillmonopolet vi har, som sikrer lokale idrettslag i hele landet en stabil finansiering. Vi ser at resultatene i Norsk Tipping, fra å ha hatt en negativ trend, nå går i positiv retning, noe som gjør at norsk idrett får en større andel også gjennom tippenøkkelen og spillemiddeloverskuddet. Det var også rettet kritikk mot dette med grasrotmidlene. I 2012 ble det utbetalt 340 mill. kr gjennom grasrotmidler til lokale lag og foreninger, og den potten, den andelen, øker for hvert år, noe som gjør at flere lag, flere medlemmer og flere klubber får et større bidrag gjennom den andelen. Så til arrangementer: Denne idrettsmeldingen er ikke skrevet i stein. Nå har vi sett en rekke internasjonale arrangementer på utenlandske arenaer, men Norge har jo stor erfaring med å ha internasjonale arrangementer i Norge, f.eks. VM på ski i Oslo i 2011, VM på ski i Trondheim i 1997, OL i Lillehammer-regionen i 1994 og Ungdoms-OL, som vil komme i 2016. Nå ser vi også at en ny prosess knyttet til OL 2022, som er veldig spennende, hvor det er snakk om gjenbruk av anlegg i denne regionen. Samtidig har vi VM i freestyle på Voss, vi ser at Bergen jobber med å få VM i sykkel, og vi har Arctic Race of Norway, som en på en måte også har fått finansiert, sykkelrittet i Nord-Norge. Det skjer veldig mye positivt på idrettsfronten gjennom internasjonale arrangementer som skaper begeistring og økt aktivitet rundt omkring i hele landet. Derfor er det viktig at vi underveis ser på mulighetene for å være med og understøtte dette viktige arbeidet som idrettslag og særforbund gjør hver eneste dag. Utstyrsordningen er også viktig, som noen var inne på, at en gjennom norsk idrett er med og prioriterer midler etter søknader fra klubber til utstyr til lokale lag og foreninger, for at de skal ha god aktivitet, og for at barn og unge skal slippe store egenandeler. Ellers: Folkehelsetiltak er helt nødvendige – økt fysisk aktivitet. Jeg vil bare minne om at Stortinget har et eget idrettslag. Vi har lagt et aktivitetskort i alle hyllene – Et sprekere Storting, så jeg håper også stortingsrepresentanter benytter seg av de gode tiltakene og bidrar til bedre folkehelse for alle – både ansatte og innsatte her på huset.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2013-03-07:
Til representanten Øyvind Korsberg: Hvis han hørte godt etter, sa jeg at denne meldingen ikke var skrevet i stein, men at man må se på mulighetene for hvordan det offentlige kan bidra i langt større grad når det gjelder arrangement av internasjonal art. Når det gjelder Arctic Race of Norway, har jo de fullfinansiert det bl.a. gjennom støtte fra fylkeskommuner og kommuner og ikke minst gjennom A.S.O., som er rittarrangør av Tour de France. Samtidig har lokale sponsorer bidratt i stor grad. Det er også sånn idretten daglig finansierer ulike arrangement. Jeg vil også inn på dette med reglene for spillemidler. Det kan ikke være sånn som vi har sett, at når idrettshaller bygges, brukes idrettshallene til konserter, messer og ulike ting som ikke har noe med idretten å gjøre, men at de samtidig får finansering gjennom spillemiddelpotten, som på en måte skal bidra til idrettsanlegg. Derfor er det viktig at vi har en grense for hvordan spillemidlene skal brukes etter at spillemidlene er utbetalt.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2013-03-07:
Statusrapporten frå Helsedirektoratet som blei lagt fram i går, peiker på utfordringar for nordmenns helse. Andre land passerer oss i levealder. Barn slit psykisk og med overvekt. Kvart år aukar overvekt blant barn og unge med 1 pst. Mange unge sit 45 timar i veka framfor ein skjerm. Det er frå seks–sjuårsalderen at barn blir stadig meir passive. Vi må moderera inntrykket av at vi er verdsmeistrar i helse, sa direktøren i Helsedirektoratet, Bjørn Guldvog, i går. Han mante til at vi må følgja betre med på helsa til barn og unge i Noreg. Idretten er ein viktig aktør nettopp i dette bildet og bidreg til at folk er fysisk aktive. Regjeringa sitt overordna mål med idrettspolitikken er samanfatta i visjonen: idrett og fysisk aktivitet for alle. Alle som ønskjer det, skal ha moglegheit til å delta i idrett eller driva eigenorganisert fysisk aktivitet. Det er ein god visjon. Utfordringa er at ønsket om å driva fysisk aktivitet er skeivt fordelt i befolkninga. Grad av fysisk aktivitet heng saman med sosioøkonomiske forhold, slik som utdanning og inntekt. Derfor får vi òg sosiale helseforskjellar i Noreg. Det er alltid ein fare for at idrettspolitikken utilsikta kan føra til at dei aktive blir endå meir aktive, mens dei inaktive blir ved å vera inaktive. Regjeringa varslar i idrettsmeldinga at både inaktive og barn og ungdom framleis vil vera den viktigaste målgruppa for den statlege idrettspolitikken. I eit folkehelseperspektiv er dette ei klok og nødvendig prioritering. Friluftsaktivitetar og eigenorganiserte aktivitetar er eksempel på lågterskeltilbod som det er viktig å leggja til rette for òg i framtida. Vi veit at aktivitetsnivået fell markert i ungdomsåra. Det er ei folkehelseutfordring. Det er positivt at det i idrettsmeldinga blir varsla eit særskilt fokus på å utvikla ungdomstilbodet. Eg vil leggja til at idretten sjølv òg har eit ansvar for å førebyggja fråfallet i ungdomsidretten ved å ha eit særskilt fokus på overgangen mellom barne- og ungdomsidrett ute i dei ulike idrettskretsane og i ulike idrettslag. Eg har stor tru på å la barn få moglegheit til å prøva ut fleire forskjellige idrettsgreiner, f.eks. i form av idrettsskular. Det å la barn få kjenna på og utvikla idrettsglede, gjerne i fleire idrettsgreiner, er kanskje det viktigaste førebyggjande grepet vi kan ta for å hindra fråfall i ungdomsåra. For synest ungdommen at f.eks. fotball ikkje lenger er gøy, så sluttar dei. Det er eit faktum at fleirtalet sluttar, men at dei kommersielle treningssentra fangar opp mange av desse. Eg synest faktisk det er positivt at dei kommersielle treningsselskapa bidreg til det, for alternativet er at dei unge gjerne brukar endå fleire timar framfor skjermen.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2013-03-07:
Mange har tatt opp hvilken utfordring inaktivitet er, så nå tenkte jeg det var på tide å gi dem som er litt for inaktive, en stemme i dagens debatt. Mye pent er sagt om idretten. Det er på sin plass. Jeg er enig i all rosen og alt det pene som er sagt, bortsett fra det Jan Bøhler sa, at Vålerenga er et topplag. Det foregår ufattelig mye bra i norsk idrett både i bredde og på topp. Anleggssituasjonen er helt annerledes om vi sammenligner med egen oppvekst – til det bedre. La oss innrømme det, og la oss slutte med svartmalinga. Det har f.eks. slått meg at dagens ungdom knapt veit hva det vil si å spille fotball på grusbane. Det var vår hverdag i oppveksten. Vi sparket fotball – ungene i dag spiller fotball. Vi sparket fotball om sommeren og gikk på ski om vinteren. I dag spiller og trener ungdommen fotball hele året, også om vinteren. Og de trener ski hele året – på snø om vinteren og på rulleski om sommeren. Sjøl bor jeg i et område av landet med sterk befolkningsvekst. Med flere unger, flere ungdommer og flere voksne trenger vi å bygge enda flere idrettsanlegg for framtida. Anleggssuget er formidabelt. Nylig var jeg i møte med Akershus idrettskrets. Det var et nyttig og konstruktivt møte. De tok opp, sjølsagt, spørsmål om økonomi, finansiering og anleggssituasjonen, men de tok også opp de kommunale idrettsrådenes rolle og funksjon. Inntrykket fra møtet var at det er noe varierende hvordan det fungerer fra kommune til kommune. De etterspurte fastere organisering og fastere former på de kommunale idrettsrådenes arbeid. Det trur jeg er noe å legge seg på minne. Så tok man opp den store mangelen på skikkelige svømmeanlegg rundt omkring, spesielt på Nedre Romerike, for å ta mitt eget distrikt – et område med 150 000 innbyggere. Det er svært dyrt å bygge et moderne, ordentlig svømmeanlegg med dagens krav og standard. Dette er en type anlegg som verken er nærmiljøanlegg, kommunalanlegg eller nasjonalanlegg. Én enkelt kommune har ikke evne og mulighet til å bygge et moderne svømmeanlegg – og nå prater jeg om kommuner med både 50 000 og 30 000 innbyggere. Så her må det jobbes sammen, både lokalt, regionalt og nasjonalt(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Olemic Thommessen (Høyre), 2013-03-07:
På tampen av debatten har jeg bare noen få kommentarer. For det første gjelder det forslag 9. Høyre skal stemme for forslag 9, og vi skulle egentlig ha vært inne på det forslaget hele tiden. Det har vært en inkurie her. Så et par kommentarer til Stokkan-Grande, så han kan beholde nattesøvnen. Nei, Høyre kommer ikke til å ville avvikle grasrotandelen, men vi synes det er all grunn til å se nærmere på ordningen, ut fra de uregelmessighetene som representanten Korsberg beskrev, og som jeg skjønner at regjeringen også er oppmerksom på. Det er et ganske viktig poeng at vi ikke omtaler grasrotandelen som midler som vi som politikere eller stat – hva skal vi si – skal sole oss i, slik jeg opplevde at f.eks. representanten Grøtting gjorde. Dette er altså penger som er vanlige tippepenger i og for seg, men som er omfordelt etter en annen nøkkel, og som gir en skjevfordeling, som også burde bekymre. Men nå er nå ordningen engang slik at de som får pengene, legger merke til det, og de som mister dem, legger ikke merke til det, og derfor er det ingen som føler seg snytt. Like fullt er det en omfordeling fra ressurssvake deler av organisasjonslivet til de ressurssterke, som kan sørge for å få mange tilhengere i ordningen, og det er altså ikke penger som verken Senterpartiet eller andre egentlig kan sole seg i. Det gjelder også tippemidler for øvrig. Jeg merket meg at statsråden var ute og delte ut 10 mill. kr til svømmeanlegg her forleden dag, som også er en restpott av tippemidler. Det er også en gratisvei til oppmerksomhet, men jeg unner henne i og for seg det, men minner om at det ikke er penger som er bevilget over noe statsbudsjett. Så var mitt anliggende i denne sammenheng også å kommentere regelverkene med hensyn til bygg og anlegg. Realiteten er vel den – hvis man trekker det sammen – at regelverkene både for moms og for tippemidler i dag står i veien både for fleksible konsepter når det gjelder anleggsutbygging og for mer sammensatte finansieringsordninger, men det står også i veien for det å få full uttelling for de kreative kreftene og kontaktnettene som idretten selv står for, når det gjelder å mobilisere til bygging av idrettsanlegg. Jeg synes også det er grunn til å se på ordningen med lavterskelanlegg, og viser til de poengene som Skei Grande hadde om bowlehaller.
Olemic Thommessen (Høyre), 2013-03-07:
I Danmark sier man litt ironisk at «hvad Bladene siger, er sandt». VGs oppslag, som statsråden viste til, må vel også skrives – hvis vi skal være velvillige med VG – på kontoen for inkurier. Det var nemlig ikke representanten Thommessen VG hadde snakket med, men det var representanten Thomsen de hadde snakket med. Jeg har aldri snakket med VG om dette. Jeg tror representanten Thomsen kan bekrefte at det oppslaget faktisk skriver seg fra en samtale han har hatt med VG, hvor han har ergret seg over at statsråden er lite å se i forskjellige sammenhenger. Det kan jeg sikkert slutte meg til i og for seg, men vi skal være forsiktig med å legge vekt på alt som står. En liten kommentar også til representanten Asphjell, som syntes det var så dumt at man kunne bruke idrettshaller til flere ting. La meg bruke et helt konkret eksempel. Terningen Arena på Elverum synes jeg er et flott prosjekt. Det er realisert gjennom et samarbeid mellom Høgskolen i Hedmark, Forsvaret, jeg tror også Elverum kommune i noen grad, og noen private interesser – ikke all verdens, men noen er det. Der har man realisert et fantastisk flott idrettsanlegg, som under Festspillene i Elverum – og sikkert også noen andre ganger gjennom året – med enkle grep kan gjøres om til en konsertsal med opptil 2 000 sitteplasser. Det er et eksempel det er vel verdt å se på, og det er vel verdt å jobbe videre med den typen konsepter. Hvis jeg skal avslutte denne debatten med noe positivt, måtte det være med å oppfordre statsråden til å sette i gang noen piloter for den type utprøving. For er det noe vi er helt sikre på, er det at pengene til anleggsbygging ikke er for mange, de er snarere for få. Og uansett hvem i denne salen som kommer til å være flinkest til å dra opp sjekkheftet og bevilge i øst og vest, kommer det ikke til å være nok. Vi er nødt til å jobbe med å finne nye grep som realiserer prosjekter vi alle kan være enige om. Jeg tror Terningen Arena er et veldig godt eksempel på det. Jeg tror ikke noen vil mene at ikke det er et flott prosjekt, og jeg tror det er potensiale for flere rundt om i landet.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-03-07:
Jeg hadde gleden av å være delegat på FNs generalforsamling høsten 2009. Det var et veldig lærerikt og godt opphold. Av de problemstillingene som ble løftet flere ganger i møtene vi hadde der, var ikke bare konkurransen FN møter fra andre land og andre organisasjoner, men også den interne konkurransen mellom FN-organisasjoner. Det var spesielt ett tema som gikk igjen ofte, og det var at UNDP etter hvert har blitt såpass stor at den spiser seg inn på andre organisasjoners særmerker. Dermed er det også vanskelig å få koordinert innsatsen godt nok. Jeg vil gjerne at utenriksministeren skal si litt om hva Norge tenker om konkurransen mellom de ulike organisasjonene. Én problemstilling er at mange land opplever at det plutselig er veldig mange FN-aktører på bakken i et gitt land, og at det er vanskelig å koordinere innsatsen dem imellom. Men dersom det i tillegg er slik at enkelte FN-aktører spiser seg inn på områdene til de andre, og at man dermed dupliserer kapasiteten mange steder, er det en ineffektiv måte å drive en så viktig organisasjon på.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-03-07:
Jeg vil allikevel fortsette litt i det samme sporet, men i en litt annen sammenheng: En av instansene som var på høring i komiteen, Human Rights House Foundation, rettet relativt skarp kritikk mot UNDP fordi organisasjonen blir for tett knyttet til myndighetene i de landene de opererer i. Det betyr at de lar være å ta opp menneskerettigheter i særlig grad. De nevnte Kaukasus spesielt, der UNDP har vært for nær autorative regimer i mange land og dermed lar være å løfte fram en av de søylene som FN-arbeidet bygger på, nemlig menneskerettigheter. Hvilke føringer og diskusjoner legger Norge vekt på i dialogen med UNDP og andre for å hindre at den type ting skjer?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-03-07:
Jeg vil få takke for det jeg syns har vært en usedvanlig god og konstruktiv debatt om et viktig tema. Det er helt åpenbart at FN oppleves viktig i Norge. Men det er også blitt gitt noen klare forventninger og klare marsjordrer om på hvilken retning Norge skal bruke sin store innflytelse, fordi vi er en stabil og stor giver som også ønsker å yte politisk innflytelse. Jeg vil likevel peke på noen temaer som har vært oppe. Representanten Gustavsen var inne på dette med legitimitet. Komiteen har i fellesskap forsøkt å definere dette i merknadene, hvor man bl.a. snakker om at det at FN er en møteplass der nær sagt alle stater «universelt er medlemmer», gir en legitimitet i seg selv. Det jeg – og for så vidt noen andre også – har ønsket å understreke i debatten, er at når det gjelder FNs rolle som normgiver for folkeretten og for havretten, er det en stor utfordring for Norge og for FN at legitimiteten utfordres. Det er ikke fullt så farlig når det gjelder FN som operasjonell aktør, fordi det der til enhver tid vil være andre aktører som kan yte den samme type jobb, kanskje bedre noen ganger. Derfor er ikke dét det store problemet, men for et land som Norge er det av avgjørende betydning at FNs rolle som normgiver ikke utfordres på legitimiteten. Det er vi helt avhengige av, og derfor er det viktig å skille mellom de to. Så er representanten Gustavsen i sitt innlegg også inne på at Fremskrittspartiet ville halvere støtten til FN, og at det ville bli resultatet med Høyre og Fremskrittspartiet i regjering. Det syns jeg er et usedvanlig upresist og veldig flåsete poeng. For det første har ikke Fremskrittspartiet foreslått å halvere støtten; de har foreslått å kutte ca. 1 mrd. kr av 4,5 mrd. kr i sitt budsjett. Høyre har foreslått å kutte 45 mill. kr av de 4,5 mrd. kr. Det er altså mindre enn regjeringspartiene selv kutter til UNDP, så litt presisjon i debatten syns jeg vi alle kan koste på oss, for det har vært en veldig god debatt så langt. Så vil jeg helt til slutt også si at jeg er veldig enig i det utviklingsministeren sier om sammenhengen mellom de grunnleggende menneskerettighetene og selvfølgelig også det å ha mat på bordet, tilgang til skole osv. Men jeg vil samtidig advare om at mange makthavere tror de kan bruke nettopp det argumentet som en mulighet til å kjøpe seg fri fra de universelle menneskerettighetene. Det å si at du kan gi mat på bordet betyr samtidig at da er det ikke så farlig med ytrings- og trosfrihet, og det er en skummel tankegang. Man ser jo hvordan makthavere med jevne mellomrom forsøker å veksle inn de universelle menneskerettighetene mot mer fysiske rettigheter som mat og utdanning. Menneskerettigheter og andre goder skal ikke settes opp mot hverandre. De er tvert imot avhengige av hverandre, og – ikke minst – menneskerettighetene er universelle. De gjelder overalt. De gjelder for alle mennesker, og de gjelder til alle tider.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2013-03-07:
Når det gjelder sikkerhetsrådsreform og sammensetning av Sikkerhetsrådet, gir utenriksministeren en god beskrivelse. Det er ikke vanskelig å slutte seg til begrunnelsen for at en slik grunnleggende debatt er riktig og nødvendig, også tidsmessig. Men er det korrekt bruk av politisk energi å kaste seg inn i det? Utenriksministeren har vært vert i Oslo nylig for en konferanse om å få slutt på atomvåpen, og ære være ham for det. Burde ikke kraften legges inn på slike tematiske områder istedenfor på noe som egner seg bedre på et studentseminar?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2013-03-07:
Intern effektivisering i alle organisasjonene er selvfølgelig viktig, og vi er glad for at statsråden har fokus på dette. Så er det slik at det er mange organisasjoner, også inne på statsrådens områder. UNDP, FNs utviklingsprogram, er vel en av de aller største, med et ganske bredt mandat. Noen vil mene at deres mandat går over i andre organisasjoners mandat, eller at andre organisasjoner går inn på deres mandat. Er statsråden fornøyd med FNs utviklingsprogram som det er? Grunnen til at jeg tar opp denne organisasjonen særskilt, er at den er så stor at den nesten kunne fortjene en egen debatt og en egen melding i Stortinget. Hvilke tanker har statsråden knyttet til fremtiden for UNDP?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2013-03-07:
Først til statsråd Eidsvoll Holmås: Ja, vi anerkjenner at man ønsker å oppnå noe på mange felt – med stor bredde. Det vi etterlyser, er en prioritering, en spissing av målene. Når vi går inn i en valgkamp, som jeg er sikker på at også SV gjør når de går inn i en valgkamp, så prioriterer vi noen saker som vi ønsker å sette særlig i fokus, og som vi kanskje vil gjennomføre først. Så betyr ikke det at vi ikke ønsker å gjøre ting på alle samfunnsområder. Det vi etterlyser, er: Hva er viktigst nå? Representanten Sverre Myrli gir meg kanskje litt ufortjent ros for min kommentar om Kypros. Tanken var at her har man hatt en fredsbevarende operasjon så lenge at den nesten er glemt. Det har ikke vært noen fremgang på bakken i konflikten. Jeg ser gjerne at FN tar en rolle hvis FN har en rolle å spille. Men det er kanskje andre aktører som burde kjenne sin besøkelsestid. Når det gjelder andre nærliggende konflikter, er jeg helt enig med representanten Myrli i at det er fortvilet at slike konflikter blir stående, men jeg er ikke sikker på om FN kan bidra. OSSE og andre er kanskje mer nærliggende. Dessverre er det ikke mye fremskritt. Så til representanten Svein Roald Hansen som gjør et poeng av noen av våre merknader. Vi stiller krav, som ikke er synkronisert med andre land, og man kan ikke forholde seg til så mange krav. Jeg håper jeg yter representanten Hansen litt rettferdighet når jeg gjengir det slik. Når vi sier at vi i Norge må diskutere krav vi skal sette til FN – prioriteringer vi skal sette til FN, hva vi ønsker å oppnå i de ulike organisasjonene – er det ikke slik at det ikke skal synkroniseres med andre land som også gir penger inn i FN-systemet. Jo, absolutt. Det er jo det operasjonelle. Det forventer vi at regjeringen gjør. Vi respekterer selvfølgelig at om vi kommer alene og legger en meny på FNs bord, gjør ikke det nødvendigvis at vi kommer videre. Dette må ses i en helhet. Representanten Hansen var også innom at det er bedre å holde verstingland innenfor enn utenfor. Her sier representanten Hansen noe og skriver noe annet. Er han med på å ta æren for – eller synes det er godt – at Libya ble ekskludert av Menneskerettighetsrådet, at enkelte andre land med grove brudd på menneskerettighetene har trukket seg som kandidater fra Menneskerettighetsrådet. Jeg nevnte som et eksempel at den rød-grønne regjeringen jobbet aktivt for at Iran ikke skulle komme inn i styret i FNs kvinneorganisasjon. Nå må man bestemme seg. Er det godt å holde dem innenfor eller ikke? Vi kan vel være enige om at dette må ses fra sak til sak, og at det ikke i enhver sammenheng er riktig å holde alle innenfor i alle relevante organisasjoner.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2013-03-07:
Når det gjelder FN-reform og Sikkerhetsrådet, konkluderer jeg med at utenriksministeren ønsker en bedre representativitet, men er åpen for hvordan det eventuelt skal skje – så det lar jeg ligge. Men utenriksministeren var inne på den svært beklagelige situasjonen vi nå har i Syria, knyttet til dem som driver humanitær innsats. Vi ser vel egentlig at det er større og større fare for at de som ikke er villig til å respektere humanitærretten, får større spillerom eller tar seg et større spillerom. Det er utrolig negativt for sivilbefolkningen i de ulike områdene. Min utfordring til utenriksministeren er rett og slett: Hvordan ser han på den utviklingen vi nå er vitne til?
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2013-03-07:
Jeg er ikke helt klar over hvor mye man skal gjøre dette til en innenrikspolitisk debatt og strø om seg med adjektiver og sterk ordbruk fra regjeringens medlemmer. Jeg er litt overrasket over det. Jeg tror det må gå an å se to forhold her – at man også kan ha et annet syn på abortspørsmålet, samtidig som man selvfølgelig også arbeider for en god mødrehelse. Hvis man har tenkt å sette det opp som en motsetning, tror jeg Norge har en stor jobb å gjøre med å få noe som helst av konsensus for å bidra til at mødrehelse blir satt på dagsordenen i mange land. Men jeg vil da gjerne vite, og få klarhet i, om det er slik at regjeringen, når den arbeider innenfor FN-systemet under paraplyen «reproduktiv helse», med det forteller andre land at for Norge betyr det retten til selvbestemt abort.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2013-03-07:
Jeg hører det statsråden sier, men han svarer ikke på spørsmålet. Skal vi forstå det dit hen nå at når Norge snakker om reproduktiv helse og skal overbevise andre land om viktigheten av god mødrehelse, innebærer det at Norge ønsker å pålegge andre land å sørge for at man har såkalt selvbestemt abort? Det må vi faktisk få klarhet i, for hvis det er Norges posisjon, er jeg helt sikker på at det kommer til, i sum, å svekke mulighetene for en bedre mødrehelse.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-03-07:
Spørsmålet er godt. Jeg vil si det slik at det ville være helt feil bruk av tid om dette var det vi brukte all energien på. Tvert imot er det en rekke mer akutte og umiddelbare utfordringer, herunder FN-systemets arbeidsmetodikk og evne til å levere som en helhet og samordne innsatsen, som er minst like viktig her og nå. Mitt poeng var at nettopp fordi vi nå har en viss tid på oss fordi det ikke er en debatt som ser ut til å komme fram til et mål i nær framtid, bør den debatten føres. Jeg konstaterer at svært mange av de framvoksende maktene etterspør den debatten. Vi kan vel i og for seg leve med den sammensetningen som er nå, men det er en rekke land som nå blir stadig viktigere på den globale arenaen, som krever at den debatten tas. Det må vi forholde oss til, fordi vi forventer også at de landene tar et medansvar for det internasjonale systemet, økonomisk og politisk. Da kan ikke vi bare avvise den debatten, vi må ha et reelt standpunkt i den.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-03-07:
Jeg takker for et viktig spørsmål. Først vil jeg si at det første vi må gjøre, er å sørge for å holde orden i eget hus, slik at det ikke stilles spørsmål ved den abortloven vi har her i Norge. Det mener jeg er et viktig innenrikspolitisk tema med utenrikspolitiske dimensjoner. For om det skulle skje, tror jeg det ville glede nettopp de uhellige alliansene vi snakket om, så her oppfordrer jeg alle til å tenke seg godt om. Når det gjelder alliansene der ute, vil jeg si to ting om det. Det som er alarmerende og alvorlig, er at de er tydelige, de er organiserte, og de trekker i feil retning. Det som er positivt, er at de forsøker å bruke de institusjonene vi har laget for å snakke om nettopp denne typen spørsmål. Det er bedre at de tar spørsmålene til enten Europarådet eller FN enn at de bare gjør det på egen hånd, for da får vi også en arena. Det viser betydningen til FN og det multilaterale systemet og tilsvarende regionale organisasjoner for den internasjonale normative diskusjonen, og sånn sett er det bra at det er der den debatten føres.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-03-07:
Igjen, dette er en meget viktig problemstilling. Nå skal også jeg vokte meg vel for å spise meg inn på utviklingsministerens område, siden utviklingsministeren er til stede i salen og sikkert mener mye om dette. Men jeg vil si helt generelt at Norge i mange år har stått veldig sentralt i arbeidet for et FN «delivering as one» – integrerte operasjoner innenfor fredsbevarende arbeid – og på en rekke andre områder fokusert på hvordan FN-organisasjonene må virke bedre sammen. Det går ut på å prioritere og sette klare mål, og på at man ikke begynner med å legge til grunn hva de forskjellige organisasjonene kan og har lyst til å gjøre, men hva man i en bestemt landsituasjon eller region trenger å gjøre, og så allokere oppgavene etter det. Det er ikke enkelt, og generalsekretæren har begrensede fullmakter til å løse den problemstillingen, nettopp fordi så mye av ressursene styres direkte til organisasjoner. Forskjellige land har forskjellige favorittorganisasjoner, som da får – skal vi si – en heiagjeng utenfor som støtter opp om at akkurat de skal gjøre akkurat det. Jeg mener at en av de viktigste reformagendaene som gir mening her og nå, er å fortsette arbeidet med ett FN.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-03-07:
Det er et kjent fenomen at når en FN-organisasjon, enten det er UNDP eller FN representert på en annen måte, jobber tett med et lands myndigheter, kan det føre til at man får til reell framgang. Man samarbeider om menneskerettighetsspørsmål og rettighetsspørsmål generelt, og man føler på en måte at man har medeierskap til den relative framgangen. Det gjør at man avstår fra kritikk av de åpenbare svakheter som er der. Dette har vært drøftet og diskutert en rekke ganger – hvordan kan man sørge for at man er både en partner på innsiden og en kritiker litt fra utsiden, i samme situasjon. Det kan man gjøre f.eks. ved å dele på rollene og ved en høyere grad av bevissthet. Jeg vil bekrefte at dette er en problemstilling vi er opptatt av, og som er reell. Norges syn er at man ikke skal gå av veien for å si fra om kritiske forhold knyttet til menneskerettighetene. Vi ønsker, som vi snart får høre, å vri mer av bistanden til å følge opp konkrete menneskerettighetsframganger og straffe det motsatte. Det er et pågående arbeid å finne denne balansen.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-03-07:
Den utviklingen ser jeg på med aller dypeste alvor. Det er akkurat slik det er: Vi ser nå en ytterligere forverring i oppførselen fra Assad-regimets side, naturligvis, men også fra store deler av opprørsbevegelsens side. Direkte angrep på helsearbeidere og annet humanitært personell, målrettet skyting mot sykehus og ambulanser f.eks., er en meget alvorlig situasjon. I nært samarbeid med Den internasjonale Røde Kors-komiteen fokuserer vi spesielt på det og har et arbeid sammen med land som står de ulike partene enda nærmere enn vi kanskje gjør, for å minne om de forpliktelser og de mulige straffesanksjoner som i framtiden kan følge av at man ikke forholder seg til humanitærretten. I vår dialog med den syriske opposisjonen minner vi om at de må gå foran med et godt eksempel. De skal bygge legitimitet i sitt arbeid for å få et nytt styre i Syria. Da må de også være opptatt av disse tingene selv. Det er meget alvorlig. Vi er meget engasjert.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-03-07:
Jeg vil i hvert fall reservere meg mot tanken på å gi Groruddalen vetorett i Sikkerhetsrådet.(Munterhet i salen.) Jeg har lyst til først igjen å takke for en veldig god debatt, som vi tar med oss videre. Det har vært veldig mange riktige og gode poenger. Det er godt å ha med seg når vi skal ut og føre en enda tydeligere og sterkere FN-politikk og i den alliansebyggingen som er nødvendig i en kraftig forandret verden. (Munterhet i salen.) Jeg har lyst til å minne om da FN ble til, under annen verdenskrig. Konferansene som førte fram til den endelige San Francisco-konferansen, løp parallelt med at man forsøkte å vinne annen verdenskrig. United Nations-begrepet ble først brukt som et av navnene på det vi kjente som de allierte, og som etter hvert gled over i å bli navnet på den nye organisasjonen. Gledelig nok ble også etter noen år de gamle aksemaktene, som da var reformert, med i organisasjonen. Da var det ett hovedpoeng for FN, et klart og tydelig overordnet hovedpoeng som trumfet alle andre målsettinger, og det var å hindre krig mellom stater. Det var det man laget FN for. Så kom det etter hvert en viktig utviklingsagenda, så kom det en viktig menneskerettighetsagenda, men det var derfor man satte sammen FN. Hvis det er målestokken, så har FN vært en dundrende suksess, for det er praktisk talt ingen kriger mellom stater i verden i moderne tid. Mange av de kriger som er, har faktisk skjedd med mandat fra FN, og er da i en litt annen kategori. Derimot har konfliktene flyttet seg fra det mellomstatlige til det internstatlige rommet, og veldig mange av de konfliktene FN fikk streve med, både etter annen verdenskrig og etter at den kalde krigen tok slutt, var nettopp mellomstatlige konflikter. Der har utviklingen gått til det bedre. Kypros-operasjonen er fra 1964 – det er det samme året som jeg ble født. Det er ingen alder for et menneske, men det er en ganske høy alder for en fredsbevarende operasjon. Men det har skjedd veldig mye siden den gang med tanke på det man har fått til i Sierra Leone, Liberia, Mosambik og en rekke andre steder hvor man har vært med i en transformasjon. Det er det man skal lære av og bli bedre på. Så har jeg lyst til å si et ord når det gjelder sikkerhetsrådsreform. Det kommer vi mer tilbake til i debatten, men poenget er altså, for å ta et stikkord: kort tid. Man leter etter et afrikansk medlem. Bør det være et enkeltland, eller skal man tenke seg at det er direkte eller indirekte Den afrikanske union. Det er den type tenkning vi trenger å ha. Mitt sluttpoeng er at for å være en god spiller i FN-systemet for å bidra til å drive FN videre, må vi være konsistente hjemme. Land trenger å ha en helhetlig, gjennomtenkt og strategisk FN-politikk, og politikken vår må henge sammen. Et veldig viktig poeng for både utviklingsministeren og meg er å sørge for at Norge har konsistente, gjenkjennbare synspunkter i alle de organer vi møtes, og det går ikke minst på grunnleggende normer og respekten for menneskerettighetene.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-03-07:
Debatten var vel egentlig i ferd med å bli avsluttet, så jeg skal ikke introdusere noe nytt tema. Jeg vil bare litt i lys av det vi hørte fra Steinar Reiten, si at det vi har oppnådd i Norge med tanke på abortlov og reproduktiv helse – kvinners rettigheter til å bestemme over egen kropp – er en veldig viktig del av den kapitalen vi tar med oss ut i verden, og vi jobber for de samme tingene internasjonalt. Hvis jeg skulle tolke det innlegget som en antydning om at vi vil gå i motsatt retning, vil jeg bare understreke at det ikke bare er mitt parti og de andre partiene i denne regjeringen som er mot det, men at det også ville være ganske alvorlig i forhold til den autoriteten Norge kan bruke internasjonalt. Da ville vi henge oss på en negativ internasjonal trend, hvor vi ser at flere land går i feil retning. Hvis poenget var at vi skal legge til rette for å redde liv, er en viktig måte å gjøre det på å bedre kvinners mødrehelse, barns helse og sørge for trygge fødsler. Det er en ganske viktig del av den jobben vi gjør, men det er også retten til å bestemme over egen kropp. Jeg håper ikke det er et signal om at Norge nå skal gå i motsatt i retning.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-03-07:
Jeg vil understreke, som også utviklingsministeren nå sa, at det naturligvis ikke er slik at vi pålegger andre land en norsk abortlovgivning. Det har vi heller ingen instrumenter for. Det er heller ikke slik at vi bare vil samarbeide med de landene som løser disse spørsmålene akkurat som vi gjør. Men det vi har gjort, og ønsker å fortsette å gjøre – som jeg håper at Norge alltid vil gå i spissen for – er å ta denne utviklingen videre i riktig retning. Det som vi begge nå har påpekt, er at hvis Norge, av alle land, nå skulle stramme inn på abortlovgivningen, kan det, i tillegg til alle de innenrikspolitiske reaksjonene det ville føre til, ha en betydelig utenrikspolitisk nedside, for det vil sende signaler om at også vi er nå på den galeien som drar en rekke opparbeidede rettigheter i feil retning. Vi kommer til å samarbeide bredt. Vi har toleranse for flere syn. Vi kommer også til å fortsette her hjemme å samarbeide med folk om det vi er enige om, selv om vi er uenige om andre ting. Men en utvikling i motsatt retning vil definitivt bli lagt merke til, og ikke på en positiv måte. For min del har ikke jeg tenkt å si mer i denne debatten. Jeg har bare lyst til å avslutte med å si at det dette også illustrerer på en god måte, er at også FN er en arena for normative spørsmål. De normative spørsmålene kan av og til reflektere de normative debattene vi har hjemme, i hvert enkelt land. Det er bra vi har en internasjonal arena, for vi snakker her om spørsmål som ikke bare angår innbyggerne i ett enkelt land, men menneskeheten som fellesskap. Da må vi snakke om det i Stortinget, vi må snakke om det i FNs generalforsamling, og vi må snakke sammen om det der det hører hjemme. Så har jeg lyst til å bruke anledningen til å takke Morten Høglund for veldig godt samarbeid, siden dette, slik jeg skjønner, er Høglunds siste debatt i Stortinget i perioden og derved på Stortinget. Det har vært et veldig godt samarbeid, og jeg setter pris på det vi har gjort, og sikkert også kommer til å gjøre i framtiden.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2013-03-07:
Jeg vil gjerne innom det som både utenriksministeren og komitélederen snakket om, nemlig dette med disse uhellige, eller nye, alliansene som vi til stadighet ser. Det er kvinnedag i morgen – den skal jeg feire i Paris. Også i Europarådet har vi lagt merke til dette. Man var to stemmer fra at Europarådet fordømte kvinners rett til selvbestemt abort. Jeg lurer på hva utenriksministeren tenker om hvilke muligheter vi har for å bryte opp disse alliansene og være på vakt, så vi ikke får noen dramatiske vedtak.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2013-03-07:
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet en gang til, men jeg kunne bare ikke la være når representanten Gustavsen utfordret oss så til de grader. Det er greit å være ute og sykle, men å prøve å skyve skylden for at man «kælver» over på Høyre og Fremskrittspartiet, synes jeg er litt ugreit. Når det gjelder å forlange at Høyre og Fremskrittspartiet skal ha et avklart forhold til hvordan bistandspolitikken og hvordan politikken i FN kommer til å bli i 2013/2014, hvis vi kommer i regjering, tror jeg kanskje at representanten Gustavsen er nødt til å smøre seg med tålmodighet. Jeg håper selvsagt at Fremskrittspartiet får en viss innflytelse, men det må nok vente til valget er over og vi ser hvordan styrkeforholdet er mellom disse to partiene. Det burde representanten Gustavsen vite veldig godt, hun sitter i en regjering med to litt mindre partier enn sitt eget. Det er faktisk ikke så veldig lenge siden – det er riktignok noen år siden – jeg hørte at SVs leder sa at SV ville at Norge skulle ut av NATO. SV er fremdeles i regjering, vi er fremdeles i NATO, så om man har idealistiske ståsted og synspunkt, kan det nok hende at man faktisk må tilpasse seg virkeligheten.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-07:
Jeg er enig i at UNDP kan bli bedre, og det er derfor vi bl.a. i årets budsjett kuttet en del – jeg tror det var 70 mill. kr – i UNDP og omprioriterte til andre FN-organisasjoner for å sende et tydelig signal om at vi forventer et større fokus fra UNDP. Dette handler også om å si til andre land at når vi vedtar planen for UNDP – det vedtas i løpet av høsten en ny strategisk plan for hvordan UNDP skal jobbe – så er det ekstremt viktig at den er mer fokusert på det som er kjerneoppgavene til UNDP, istedenfor å tyte utover. Men det er jo demokrati, og det betyr at da kommer andre land og sier: Vi vil gjerne at UNDP også skal jobbe med dette, for vi har gode erfaringer med UNDP, vi vil gjerne at de skal jobbe med dette. Men vi står altså på at du må ha et sterkere og tydeligere fokus på resultatene og klare å rapportere tilbake til oss på de resultatene som oppnås. Men den type omprioriteringer kommer vi altså systematisk til å ha i statsbudsjettene framover.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-07:
Jeg ville velge å omformulere spørsmålet fra Peter Skovholt Gitmark litt, for jeg tror det ses på som ganske usympatisk hvis vi kommer og sier: Se, her har du disse pengene, nå må dere gjøre som vi vil, ellers trekker vi alle pengene. Dette tror jeg er en strategi som ikke funker spesielt godt. Men jeg tror folk ser konsekvensene av at en FN-organisasjon ikke fungerer godt – ta f.eks. Roma-organisasjonene innen de forskjellige matorganisasjonene i FN: I en lang periode fungerte de etter vår oppfatning ikke godt nok. Da reduserte vi våre bidrag til disse organisasjonene og ga tydelig beskjed om at hvis de skulle forvente å få økninger igjen fra vår side, måtte de bli bedre på å levere gode resultater. Noe tilsvarende har vært kommunikasjonen vår nå med UNDP, og med UNICEF, der vi har omprioritert fra UNICEF til Det globale partnerskapet for utdanning, og vi har sagt at vi forventer bedre resultatrapportering for at vi igjen skal styrke bevilgningene. Så la oss si det sånn: Budskapet har kommet ganske klart fram.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-07:
Med all respekt, det er jo dette vi gjør: Vi bruker styrearbeid og styrerepresentasjonen vår til å jobbe for at organisasjonene blir bedre. Er vi misfornøyd med den jobben som gjøres, er vi misfornøyd med resultatene, setter vi ned pengebevilgningene og flytter dem til andre steder. Dette gjør vi nå systematisk, og vi skal gjøre dette systematisk i årene som kommer. Som et eksempel på at vi sier klart ifra at politikken er avgjørende for om vi velger å gå inn: Vi har gitt klar beskjed til Verdensbanken om at vi er villige til å øke investeringene i deres gavebistandslån, IDA-17-runden, under forutsetning av at det kommer et sterkere fokus på fordeling for å sørge for at veksten i Verdensbankens prosjekter kommer de fattigste til gode, og ikke bare bidrar til generell vekst i landet. For vi har hatt altfor mange eksempler på at vekst ikke har blitt rettferdig fordelt, og det ønsker vi ikke å se i framtiden.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-07:
Siden vi er inne på presisjon, vil jeg understreke at menneskerettighetene er universelle og at man ikke kan plukke ut noen menneskerettigheter og si at de er mye viktigere enn andre. Hele poenget med menneskerettigheter er jo nettopp at det er en helhetlig pakke der alle ting er like viktige. Det er et syn jeg deler. I stortingsmeldingen vi skal legge fram, kommer vi nettopp til å si at vi ønsker å styrke vårt samarbeid med land – og prioritere bistandspenger til land – der vi kan få til et sterkere fokus på menneskerettigheter og demokratiutvikling sammen med de andre menneskerettighetene. Problemet vårt er at vi i noen sammenhenger da kommer i et dilemma som vi må anerkjenne. Det er åpenbart, og senest i går ble jeg stilt det spørsmålet av en journalist: Hvilken rett har vi til å si at fattige mennesker i land med diktaturer har mindre rett til bistandspenger fra oss enn fattige mennesker som bor i land som ikke er diktaturer? Det synes jeg er et godt spørsmål. Det understreker bare det dilemmaet som er der. Men jeg mener likevel at det over tid er best å samarbeide med land som har en positiv demokratisk utvikling. Jeg ville bare si det og understreke at menneskerettighetene er universelle, og det gjelder alle menneskerettighetene og er ikke en meny. Jeg vil invitere til en diskusjon, og så har jeg en kommentar til Fremskrittspartiet. Derfor er det bra at representanten Morten Høglund kommer etterpå. Representanten Karin Woldseth var oppe og sa at her er det 83 mål som vi setter opp, og at vi ikke kan måle alt etter de målene. Det vi helt enige i, men vi må ha ydmykhet når vi jobber med FN. FN er en organisasjon som jobber med alle problemstillinger – hele bredden av problemstillinger – på lik linje med norsk politikk, for den saks skyld. Jeg skulle like å se Fremskrittspartiet sette seg ned og si at det er bare fem ting som er viktige, eller ti ting som det er viktig å ha målsettinger for her i landet. Nei, det er jo ikke sånn det funker. Derfor vil det være en bredde av målsettinger. Men det vi er tydelige på, er at når vi vurderer effektiviteten, og når vi vurderer støtten til FN-organisasjoner, har vi et sett med kriterier – syv kriterier – vi stiller opp. De syv kriteriene oppfatter jeg at komiteen har sluttet seg til og sagt at det er bra at vi har og jobber for å få en bred oppslutning om. Så vil det, slik jeg sier, være en avveining av politiske prioriteringer. På samme måte som politiske prioriteringer er ulike mellom forskjellige partier i Norge, vil det være ulik politisk prioritering av saker man ønsker å jobbe med, fra land til land. Derfor vil ikke alles prioritering være helt lik når det gjelder støtte til organisasjonene. Jeg vil avslutte med å invitere komiteen til å invitere meg tilbake til en debatt om FNs utviklingsmål, for når de nye tusenårsmålene skal på plass, har Norge en rolle. Vi sitter i den gruppen som skal jobbe fram de nye «sustainable development»-målene – bærekraftsmålene. Jeg ser gjerne fram til en mulighet til å diskutere dette med komiteen på et senere tidspunkt.