Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2013-02-14:
Jeg har med tilfredshet merket meg at utenriksministeren i sin redegjørelse understreker utenrikspolitikkens næringspolitiske betydning. Konkret betyr det at det nå er en prioritert oppgave for norsk utenrikstjeneste å betjene norske næringsinteresser i utlandet, ikke bare fordi vi er helt avhengige av å ha et næringsliv som skaper verdier, og som er i stand til å hevde seg i et internasjonalt marked, men også fordi norsk næringsliv kan og bør bidra til en positiv utvikling i andre deler av verden. Utenriksministeren la naturlig nok vekt på de voksende økonomiene i Asia i sin redegjørelse, og faktisk er det slik at veksten i det asiatiske markedet langt på vei kompenserer svikten i markedene i Europa og USA. Norsk næringslivs suksess er i økende grad avhengig av at vi kan tilby varer og tjenester som etterspørres i det asiatiske markedet. Globaliseringen og internasjonaliseringen av norsk næringsliv understreker betydningen av handelspolitikken, som lenge var et underkjent område i norsk utenrikspolitikk. Desto mer gledelig er det at utenriksministeren og handels- og næringsministerens forener krefter med øvrige departement i den gode hensikt å koordinere innsatsen for å markedsføre Norge i utlandet. I en slik sammenheng kan det være grunn til å trekke fram EFTA-samarbeidet. Gjennom EFTA har Norge 24 frihandelsavtaler med 33 land. I øyeblikket forhandler vi med land i Sentral-Amerika, India, Indonesia, Malaysia, Russland, og med det også Hviterussland og Kasakhstan, Vietnam, Algerie og Bosnia-Hercegovina. Frihandelsavtaler er ikke i ett og alt enkle og ukontroversielle. Det er nok å nevne Hviterussland og Colombia i så henseende. Men avtalene gir rammer for handelssamarbeidet mellom deltakende land, og er dermed også basis for økonomisk og kulturelt samkvem landene imellom. EFTAs oppgave har i stor grad vært å speile EU, slik at vårt næringsliv gis samme rammebetingelser som næringslivet i EU-landene. Noen ganger ligger EFTA i forkant av EU, og andre ganger ikke. Som flere før meg i denne debatten har jeg med interesse notert meg at EU og USA nå snakker frihandel. Uten at jeg tror at en avtale er nær forestående, er det grunn til å følge disse samtalene med våkne øyne, for det betyr at verken USA eller EU nå betrakter de landbrukspolitiske motsetningene som uoverstigelige hinder. La meg i samme forbindelse understreke at liberaliseringen av verdenshandelen må og bør ha sine begrensninger. Gjennom frihandelsavtaler med andre land har vi fra norsk side både hevdet og stilt krav til demokratiutvikling og faglige rettigheter, og som en av de største og viktigste bidragsyterne til ILOs arbeid er det bare rett og rimelig at vi slår et slag for anstendig arbeidsliv verden over. Vi ser og erfarer i økende grad at arbeidstakernes lønns- og arbeidsvilkår er blitt et konkurranseelement i internasjonal handel, noe som særlig gjelder grenseoverskridende handel med tjenester. Vel kan det enkelte land i noen grad beskytte egne arbeidstakere mot denne typen konkurranse. I Norge har vi eksempelvis gjort dette gjennom omfattende tiltak mot sosial dumping. Imidlertid understreker dette behovet for et bedre internasjonalt regelverk på dette området. Jeg er derfor tilfreds med at ESA har skrinlagt konflikten mellom ILO og EUs regelverk for offentlige kontrakter, men det fjerner ikke inntrykket av at arbeidstakernes rettigheter dessverre er blitt en salderingspost i utviklingen av EUs indre marked. Som utenforland deltar vi ikke i beslutningsprosessene i EU, men nettopp fordi arbeidslivsområdet er en del av EØS-avtalen – jeg ber Fremskrittspartiet merke seg det – gir det oss en viss innflytelse. Derfor er det så viktig at vi forener krefter med dem som arbeider for å bedre arbeidstakernes rettigheter i vår del av verden – som motstykke til en uhemmet grenseoverskridende konkurranse som ikke skaper, men flytter arbeidsplasser, og som over tid forringer arbeidstakernes lønns- og arbeidsvilkår.