Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2001-06-12:
Vi har vedtatt store helsereformer i denne stortingsperioden, kanskje de største noensinne. Felles for de aller fleste er at de øker behovet for mer kvalifisert helsepersonell. Innen 2006 trenger vi 21 600 nye årsverk. I en slik situasjon er det bekymringsfullt at helsesektoren sliter med rekruttering, og at helsearbeiderne velger andre yrker etter at de er ferdig utdannet. For bare noen få år siden var hjelpepleierutdanningen et av de mest populære valgene. I 2000 var andelen primærsøkere til helse- og sosialfag grunnkurs redusert til 9,7 pst. fra 16,2 pst. i 1994. Blant sykepleierne er det ifølge en Econ-rapport en arbeidskraftreserve på 18 500 årsverk. Norge er ikke tjent med å utdanne så mange sykepleiere som bare velger bort yrket sitt, i hvert fall ikke så lenge vi har behov for dem. Mangel på helsepersonell går utover pasientene. Operasjonsstuer blir stående tomme om det ikke er nok hjelpepersonell til å gjennomføre et kirurgisk inngrep. I førstelinjetjenesten kan de eldre risikere å bare sitte oppe en liten del av dagen, fordi kommunen mangler personell til større kveldsvakter. Etterspørselen blir i dag dekt på ulike måter. Det rekrutteres flere sykepleiere fra utlandet. Dette er både kostbart og ressurskrevende, og det gir ingen varig løsning på krisen i helsetjenesten. En kan vel også stille spørsmålet om det er riktig av Norge å tappe andre land for arbeidskraft, spesielt land som kunne trengt høyere kompetanse i sitt eget helsearbeid. Det blir feil når en bokstavelig talt går over bekken etter vann, eller «over to hav», som min partikollega bruker å uttrykke det når Aetat vil reise til Filippinene etter sykepleiere. Fremfor å importere helsepersonell burde vi legge til rette for at norske hjelpepleiere og sykepleiere blir værende i sine yrker. Da er det ikke bare et spørsmål om lønn. Årsaken til at mange slutter, har mye med arbeidsmiljøet å gjøre. Underbemanning, høyt arbeidspress og aleneansvar er årsaker som ofte nevnes. Dette kan vi gjøre noe med. Det gjelder også å tilrettelegge arbeidsplassen bedre rent ergonomisk, slik at en unngår for mange tunge løft som fører til slitasje, sykemeldinger og til at flere må slutte tidligere enn de egentlig ønsket. Faglig utviklingsarbeid er også viktig. Det er riktig som Høyre og Arbeiderpartiet skriver i sine merknader: En kan indirekte redusere sykepleiermangelen ved å satse på en mer fleksibel arbeidsdeling mellom personellgrupper. Det de to partiene ikke skriver noe om, er lønn, som er en viktig faktor. Vi har tidligere sett hva det har betydd for lærerne, og Kristelig Folkeparti tror at en oppgradering av lønn kan være et bidrag til å stoppe flukten fra yrket. Aftenposten skrev 5. mai i år at lønn gir ikke flere sykepleiere, men for dem som utøver yrket, kan høyere lønn være det incitament som får dem til å bli værende. Kristelig Folkeparti ser positivt på at vikarbyråer driver med utleie av helsepersonell. Men for dagens eiere av bl.a. sykehusene har det vært en dyr løsning, og vanskelig for langtidsplanleggingen. Kristelig Folkeparti ønsker en konkret plan for å få flere pleiere tilbake i sine yrker. Vi ønsker å få utredet en egen lønnspakke for disse gruppene. For å få flere inn i større stillingsbrøker foreslår vi at en likestiller tredelt turnus med helkontinuerlig skiftarbeid. Jeg tar opp de forslag vi er med på. Disse gir løsninger både med kortsiktige og langsiktige virkemidler. Det er spennende og utfordrende å arbeide i helsetjenesten. Fornøyd helsepersonell gir enda mer takknemlige og fornøyde pasienter.