Alf E. Jakobsen (Arbeiderpartiet), 2008-12-02:
Representanten Jan Tore Sanner uttrykker i sin interpellasjon til finansministeren bekymring for hvordan handlingsregelen brukes. Når vi diskuterer handlingsregelen, er det viktig å huske på at regelen ikke er et mål i seg selv, men et hjelpemiddel for å nå overordnede politiske målsettinger. Regjeringens hovedmål for den økonomiske politikken er arbeid for alle og en rettferdig fordeling, både i dagens samfunn og mellom generasjoner. Samtidig vil vi at politikken skal bidra til å videreutvikle det norske velferdssamfunnet, og at denne utviklingen skal være bærekraftig. Det at vi har funnet olje og gass utenfor kysten, har gjort oss rikere som nasjon og bidrar til at vi kan bruke mer penger hvert år. Handlingsregelen sier noe om hvor mye ekstra penger vi kan bruke. Regelen ivaretar hensynet til rettferdighet mellom generasjoner. Samtidig er handlingsregelen så fleksibel at den kan bidra til å stabilisere den økonomiske utviklingen. Det handlingsregelen ikke sier noe om, er hvordan de økte inntektene skal brukes. Det bestemmes ut fra politiske prioriteringer og avveininger i de årlige budsjettene. Inntektene fra petroleumssektoren inngår i budsjettet på lik linje med alle andre inntekter, som f.eks. merverdiavgift og inntektsskatt. Det er altså ingen øremerking av hva oljekronene skal brukes til. Merknaden i innstillingen til St.meld. nr. 29 for 2000–2001, som flertallet i finanskomiteen står bak, må derfor forstås som en oppfatning av at det er viktig å innrette statsbudsjettene slik at veksten i resten av økonomien, og ikke bare i petroleumssektoren, blir god. Komiteen peker videre på skatte- og avgiftspolitikken, infrastruktur og forskning og utdanning som viktige områder. Etter min mening vil det alltid være viktig å satse på tiltak som bidrar til god vekstevne i økonomien, uavhengig av oljeinntektene. Det er veksten i fastlandsøkonomien som bestemmer velferdsutviklingen i Norge. Uansett hvordan oljepris og -produksjon utvikler seg, vil verdiskapingen i Fastlands-Norge være langt høyere enn inntektene fra petroleumssektoren. Det er mange faktorer og forhold som er med på å bestemme et lands vekstevne. Noen ganger blir det framstilt som om det er en konflikt mellom vekst og rettferdig fordeling. Etter min oppfatning har vi, og en del andre land, vist at det ikke nødvendigvis er riktig. Jeg kjøper derfor ikke Høyres argumentasjon om at skattelette som særlig kommer grupper med høye inntekter og store formuer til gode, er nødvendig for vekst og velferd. Vi har i Norge i dag høy produktivitetsvekst. Den rød-grønne regjeringen har satset på områder som vi mener er viktige. Kunnskap, forskning og samferdsel er noen av de områder det er bevilget mye penger til – andre områder er sykehus, eldreomsorg, kultur og ikke minst barnehager. Det er ikke mulig å definere noen områder som vekstfremmende, mens andre er veksthemmende. Det at mennesker som er syke, kan behandles, at eldre kan få en verdig alderdom, og at barn har en god og trygg hverdag, er også med på å gjøre samfunnet vårt godt å bo i, samtidig som det bidrar til å øke tilgangen på arbeidskraft og dermed øke vekstevnen i økonomien. Jeg har merket meg at komitéflertallet nevnte skatte- og avgiftspolitikken, og ikke skattelettelser, i sin merknad. I perioden 2001–2005 ble det gitt mange milliarder kroner i skattelette. Stoltenberg I-regjeringen var med på noen av disse lettelsene. Da den rød-grønne regjeringen overtok i 2005, ble regjeringspartiene enige om at skattenivået skulle holdes uendret i stortingsperioden på samme nivå som i 2004. Dette er fulgt opp i alle budsjetter. Likevel er det gjort mange skatte- og avgiftsendringer de siste årene. Innretningen på skattesystemet er vel så viktig som skattenivået for økonomiens virkemåte og vekstevne. For eksempel har det større effekt på arbeidstilbudet å redusere skattene til lavtlønte enn til dem med svært høye inntekter. Videre har riktig og rettferdig verdsetting av formuesobjekter betydning for om det blir foretatt fornuftige investeringer. Jeg skal ikke gå inn på NHOs regnestykker, for dem er det mye å utsette på. En enklere og mer korrekt metode for å sammenlikne de to stortingsperiodene ville være å sammenlikne bevilgningene direkte. Da blir det klart at den rød-grønne regjeringen har bevilget mer til både infrastruktur, utdanning og forskning enn den borgerlige regjeringen. Jeg kan derfor ikke se at representanten Jan Tore Sanner har noen grunn til å bekymre seg for hvordan det økte handlingsrommet som handlingsregelen gir, vil bli brukt i framtiden, i alle fall ikke dersom den rød-grønne regjeringen får fornyet tillit ved neste valg. Da kan representanten Jan Tore Sanner sove trygt om natten.