trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-01-12:
Bare et par småting på slutten av debatten. Representanten Marthinsen snakket om et absolutt forbud mot å gjengi navn på mistenkte, siktede eller tiltalte. La meg bare presisere at vi i våre merknader har gjort det klart at det finnes unntak, bl.a. i forbindelse med politietterforskning, men unntakene må selvfølgelig defineres i det lovutkastet som departementet forhåpentligvis vil bli nødt til å legge fram for Stortinget. Argumentet mot å støtte dette forslaget er fra representanten Marthinsens side og også fra Høyres, forstår jeg, at det ikke finnes nok overtramp. Nei, det kan godt være at det ikke er så mange overtramp. Personlig har jeg inntrykk av at det er ganske mange. Men det viktigste er jo at disse overtrampene får så alvorlige og ødeleggende konsekvenser for de personene og enkeltindividene som det går ut over. Bare i den perioden som er gått fra vi avgav innstilling og fram til i dag, er jeg blitt gjort oppmerksom på et tilfelle hvor en mistenkt person ble hengt ut med navn i avisene, og vedkommende forsøkte deretter å begå selvmord og havnet på en psykiatrisk institusjon. Vel, det er mulig at denne personen var skyldig. Men sett at han var uskyldig, da er altså dette konsekvensene av pressens arbeid. Jeg er overrasket over at Kristelig Folkeparti, som bygger på det bibelske nestekjærlighetsbudet, legger mindre vekt på hensynet til ofrene og enkeltindividene enn til pressens salgstall. Og jeg synes Høyre opptrer feigt som ikke tør stå opp med rak rygg og ta et oppgjør med pressen, men gjemmer seg bak «Vær varsom»-plakaten – en plakat som ikke er noen lov, som bare brukes ved festlige anledninger, og som pressen bare bryr seg om når det passer.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-01-12:
Jeg ønsker selvfølgelig ikke å tillegge andre representanter dårlig motiv. Jeg snakker om konsekvenser. Konsekvensen av at det er tillatt for pressen å navngi mistenkte, siktede og tiltalte, er at uskyldige mennesker begår selvmord eller havner på psykiatriske institusjoner. Konsekvensen av at dette er lovlig, er at andre mennesker blir ødelagt. Denne konsekvensen kan Stortinget forhindre ved å stemme på vårt forslag. Det samme gjelder for så vidt den irettesettelse som den ærede president var så hyggelig å gi meg i begynnelsen av møtet, der han antydet at jeg mente «andre representanter» hadde til hensikt å beskytte ondskapen i vårt samfunn. Det var nå ikke ordrett det som ble sagt. Det som ble sagt, var at det er konsekvensen, det er det de i praksis gjør. Og den logiske argumentasjonen for dette er følgende: Dersom vi alle er enige om at det faktisk hender av og til at ondskapsfulle mennesker bevisst får et medieorgan til å trykke påstander og løgner om andre mennesker som er grovt injurierende og ærekrenkende, og man deretter gjennom lovgivning beskytter disse personenes identitet, så bruker man jo lovgivningen til å beskytte den ondskapen som disse menneskene begår. Det er min logikk, og jeg ser fram til at noen klarer å bevise at det er et ulogisk resonnement.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-01-12:
Egentlig hadde jeg ikke tenkt å ta ordet, men jeg må si det forundrer meg at representanten Simonsen nødvendigvis må mistenkeliggjøre andre menneskers og andre partiers motiver så til de grader. Hvis man i stedet lyttet til hva som ble sagt, slapp man å si så mye uriktig fra Stortingets talerstol. La meg igjen få understreke: Jeg er skråsikker på at alle i denne sal – da tenker jeg ikke på de få sjelene som befinner seg her akkurat i øyeblikket, men på et fulltallig storting – har den samme intensjon om at ting skal bli best mulig for flest mulig mennesker. Det er ingen grunn til å forsøke å mistenkeliggjøre motivene våre på den måten. Kristelig Folkeparti er selvfølgelig opptatt av ofrene, men vi er selvfølgelig også – slik som jeg tror også representanten Simonsen er – opptatt av å få markedsført oss selv og våre tanker og idéer til et bredest mulig publikum. Vi er også opptatt av at pressen har mulighet til å skrive ting uten å være detaljregulert, at vi som representanter på Stortinget sitter på skuldrene deres og forteller dem at dette skal du si, og dette skal du ikke si. Jeg tror at både mediene og stortingsrepresentanter tjener på edruelighet og på å oppføre seg på en slik måte at man pålegger hverandre ansvar, og når man begår overtramp i forhold til ansvaret, får man ta de konsekvensene det medfører.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-01-12:
President! Jeg stemte feil.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Jeg foreslår Marit Nybakk.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
En samlet komite har gitt tilslutning til de forslag som Regjeringen har lagt fram til nytt kapittel i adopsjonsloven, som regulerer nærmere adopsjonsformidling av norske og utenlandske barn. De forslagene som gjelder utenlandsadopsjonene, er i første rekke ment å presisere og tydeliggjøre det systemet som vi har allerede i dag. Og når det gjelder innenlandsadopsjonene, foreslås enkelte endringer med sikte på å skape et mer enhetlig system for behandling av innenlands- og utenlandsadopsjonene. En samlet komite vil understreke at adopsjon skal skje dersom det er til gagn for barnet. Hensikten med en adopsjon er å gi barna en tryggere og bedre oppvekst. Utvelgelsen av foreldre til barn som skal adopteres, er en svært ansvarsfull og viktig oppgave. Konsekvensene ved en adopsjon er stor for barnet, de opprinnelige foreldrene og adoptivforeldrene. Ved en adopsjon brytes båndene til den opprinnelige familien, og det skapes en ny familie. Komiteen mener det er viktig at de som får adoptere, blir underlagt en streng vurdering, der det legges vekt på at søkerne har forutsetninger og muligheter for å gi barnet en trygg og harmonisk oppvekst. Slik praksisen til nå har vært, har innenlands- og utenlandsadopsjonene blitt behandlet forskjellig. En samlet komite mener at det er riktig å endre delegasjonsvedtaket slik at myndigheten til å gi adopsjonsbevilling, også for innenlandsadopsjon, legges til Statens ungdoms- og adopsjonskontor. Det vil være hensiktsmessig å samle kunnskap og kompetanse om både utenlands- og innenlandsadopsjoner. På den måten mener komiteen at en vil få en mest mulig lik behandling, samtidig som en vil kunne oppnå en effektiviseringsgevinst. En større enhet til behandling av adopsjonssøknadene vil føre til en mer lik behandling av saker fra hele landet. En samlet komite mener at behovet for lovregulering er størst når det gjelder adopsjon av utenlandske barn. Ofte er det snakk om store antall barn fra mange forskjellige land, og det er private organisasjoner involvert. Adopsjonsorganisasjonene har en svært viktig oppgave, og det er de som gir støtte og bistand til søkerne gjennom hele prosessen. Adopsjonsorganisasjonene har fått stadig flere oppgaver, og komiteen mener det er riktig at det gis driftsstøtte til organisasjonene fordelt etter antall adopsjoner som er formidlet. Komiteen understreker at adopsjonsorganisasjonene ikke skal ha økonomisk vinning som hensikt. Kommunene har også et viktig ansvar med å gi forhåndssamtykke, utrede og gi tilråding i adopsjoner av barn fra utlandet. Kommunene må sørge for å ha kompetente saksbehandlere på dette feltet, slik at en kan få forsvarlig og mest mulig lik behandling over hele landet. Helt til slutt: Et flertall i komiteen, med unntak av Fremskrittspartiet, har merket seg at statsråden i en interpellasjonsdebatt tidligere i år svarte at departementet nå vil utrede spørsmålet om hvorledes barn som bor sammen med en homofil og dens partner, best kan sikres, og vi forutsetter en snarlig oppfølging av dette fra departementets side.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-04-20:
Etter Fremskrittspartiets mening er adopsjonsinstituttet en meget viktig ordning i vårt samfunn. Det må vi ta godt vare på og ha et velfungerende regelverk rundt. Etter vår oppfatning er det barnets behov som må være det sentrale, og som må ivaretas på en gjennomtenkt måte. Hensikten med adopsjon er at barn som er i en vanskelig situasjon, skal få det bedre. For Fremskrittspartiet er det viktig å sikre at det er klare regler rundt adopsjon av utenlandske barn. Det er ikke gitt at det å ta disse barna ut av sitt nærmiljø og sin kultur, er den beste løsningen for barna. Derfor vil en adopsjon som har foregått i trygge og ordentlige former, være det absolutt beste for de barna som har kommet i den situasjonen at de skal adopteres bort. Ved slike adopsjoner er det viktig å legge vekt på de reglene som FNs konvensjon om barnets rettigheter stiller opp, slik at barnets rettigheter blir ivaretatt på en tilfredsstillende måte. Barnekonvensjonen påpeker at det er barnets beste, rettigheter og behov som skal være det avgjørende. Dagens adopsjonslovgivning stiller strenge krav til hvem som kan drive med adopsjonsformidling. Dette er det også viktig for Fremskrittspartiet å opprettholde. Klare regler og kontroll er viktig for å opprettholde den allmenne tilliten til dem som driver med adopsjon, men det er like viktig for barnet, når det blir eldre, å vite at adopsjonen foregikk i riktige former. Når en har kontrollordninger på plass, er det viktig at det er de som har stor kunnskap både om barn og om de land hvor barn adopteres fra, som får lov til å drive med formidling. Vi har merket oss at det ifølge barnevernsloven §4-23 ikke er tillatt for privatpersoner å drive formidlingsvirksomhet for plassering av barn med eller uten adopsjon for øye. Dette gjelder også for organisasjoner som ikke har fått bevilling fra departementet. Det viktige må være, som jeg tidligere har nevnt, at adopsjon foregår på en ryddig og tillitsfull måte, og at vi ikke ser ensidig på hvem som driver slik formidling. Flere aktører, også innenfor dette feltet, vil medføre bedre kvalitet og bedre brukertilfredshet. Derfor bør også private og organisasjoner som er egnet til å drive slik virksomhet, få lov til å drive med det etter å ha fått bevilling fra departementet. Det må forutsettes at de som får lov til å drive denne type virksomhet, er godt skikket til det, og at det videre blir foretatt en løpende og effektiv kontroll med dem som har fått bevilling. Til slutt vil jeg fremme de forslagene fra Fremskrittspartiet som er inntatt i innstillingen.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-04-20:
Når det gjelder forslag til endringer i Ot.prp. nr. 30, hvor økt tilleggspensjon kan holdes utenfor samordning med godskrevet pensjonsordning etter folketrygdloven § 3-16, og når økningen skyldes pensjonsopptjening i folketrygden etter uttak av tjenestepensjon for årene pensjonisten fyller 67, 68 og 69 år, vil Fremskrittspartiet støtte dette. Den vurderingen som Fremskrittspartiet foretok under behandlingen i komiteen, var hvorvidt vi på nytt skulle ta opp de forslagene som tidligere er fremmet fra oss, eller hvorvidt vi skulle vente til gjennomgangen av hele samordningssystemet er ferdig. Fremskrittspartiet har besluttet at vi i denne omgang ikke igjen tar opp de samme forslagene, fordi stortingsflertallet nå har bestemt seg for å få en fullstendig gjennomgang – dette med Fremskrittspartiets subsidiære støtte. Derfor har vi besluttet at det vil være mest hensiktsmessig å vente til denne gjennomgangen foreligger. Men uansett om Fremskrittspartiet støtter denne gjennomgangen subsidiært, vil jeg gjøre oppmerksom på den skepsis som det ble gitt uttrykk for vedrørende fremdriften av en total gjennomgang, og vil i hvert fall henstille om at Regjeringen i statsbudsjettet for år 2000 vurderer intensjonene i Dokument nr. 8: 93 for 1997-98, fra representantene John I. Alvheim og Harald T. Nesvik, om at pensjonsytelser som samlet utgjør mindre enn 2G, ikke skal samordnes etter lov om samordning av pensjons- og trygdeytelser.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 1999-04-20:
En samlet komite er enig om at utvelgelse av foreldre til barn som skal adopteres, er en svært ansvarsfull og viktig oppgave. Det er jeg glad for. Konsekvensene av en adopsjon er store både for barnet, de opprinnelige foreldrene og adoptivforeldrene. Båndet til den opprinnelige familien brytes ved adopsjon, og det skapes en ny familie. Det må være myndighetenes ansvar å sikre barnet et trygt og godt hjem i den nye familien. Jeg merker meg at departementet, som et ledd i denne kvalitetssikringen, er oppmerksom på at det er et klart behov for å ruste opp kommunene når det gjelder kunnskap om utfordringer og særlige forhold som kan knytte seg til det å være utenlandsadoptert. Arbeidet er med andre ord ikke gjort når adopsjonen er gjennomført. For å sikre barns rettigheter mener Kristelig Folkeparti det er riktig at adopsjonsformidling reguleres i adopsjonslovgivningen, i tråd med FNs barnekonvensjon og Haagkonvensjonen. Kristelig Folkeparti er også glad for at det i økende grad legges vekt på de psykologiske sidene ved adopsjon, og at det er like viktig å dekke emosjonelle som materielle behov. Kristelig Folkeparti er fornøyd med departementets forslag til nytt kapittel i adopsjonsloven som nærmere regulerer adopsjonsformidling av norske og utenlandske barn. Kristelig Folkeparti vil også vise til at departementet nettopp har hatt en grundig gjennomgang av undersøkelse og godkjenning av adoptivhjem. Som et resultat av dette fikk vi nye retningslinjer på dette feltet i september 1998. Vi er også kjent med at departementet er godt i gang med å utrede spørsmålet om hvorledes barn som bor sammen med en homofil forelder og hans/hennes partner, best kan sikres. Fagavdelingene i departementet utreder hvilke tekniske og juridiske endringer de ulike alternativ eventuelt krever. Kristelig Folkeparti finner derfor ingen grunn til å støtte forslaget fra Arbeiderpartiet og SV, hvor de ber om en «bred gjennomgang av dagens adopsjonslov og dens praksis ».
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-04-20:
Det har vore nødvendig med ein del endringar i adopsjonslova. Likevel skal adopsjon berre skje dersom det er til gagn for barnet. Føremålet må jo vera å gi borna ein tryggare og betre oppvekst. Det er nemleg ingen som skal ha krav på å få adoptera eit barn. Derfor vert det òg stilt sterke krav til at søkjarane skal kunna gi barnet ein trygg og harmonisk oppvekst. Det har synt seg at det har vore ulik handsaming når det gjeld innanlands- og utanlandsadopsjonar. Derfor er det rett å endra delegasjonsvedtaket, slik at adopsjonsløyve òg for innanlandsadopsjon vert lagt til Statens ungdoms- og adopsjonskontor. Dette bør gjerast for å samla kunnskap og kompetanse om både innanlands- og utanlandsadopsjonar, og for å få ei mest mogleg lik handsaming. Ein slik sentral instans vil òg i større grad kunna gi lik handsaming av saker frå heile landet. Det bør også vera grunn til å vurdera om ein bør likestilla utanlandske adoptivborn med norskfødte. I dag får adoptivforeldre 22 000 kr i adopsjonsbidrag. Her kunne det kanskje vera rett ved evalueringa av kontantstøtta å vurdera å gi støtte til desse frå året etter adopsjonen, på lik linje med at ein for norskfødte born får kontantstøtte året etter fødselspermisjonen. Dei meirutgiftene denne støtta til adoptivborna vil representera, bør kunna utjamnast på andre felt utan at totalutgiftene vert auka. Ei slik støtte kan vera avgjerande for adoptivforeldre, som i gjennomsnitt betalar 100 000 kr for å få sine utanlandsadopterte born heim. Dette vil vera ei eintydig og konsekvent handling som eg vonar at statsråden vil vurdera. Elles vil det lett kunna gi ulik handsaming av støtta til borna dei fyrste åra dei har saman med foreldra. Likebehandling av born og adopsjon handlar også om eit verdival. I dag får foreldre som utfører prøverøyrsmetoden, dekka behandlingsutgiftene av det offentlege. I gjennomsnitt utgjer det det same beløpet som adoptiv foreldre betalar av eiga lomme for å ta seg av eit barn som alt er født. Utan å vega verdivala opp mot kvarandre fortel denne ordninga at me i vårt samfunn verdset høgt å la vaksne menneske få dra omsorg for born, og at vårt samfunn òg vil ha fleire born. Kvart år kjem det rundt 500 utanlandske adoptivborn til Noreg. Så langt det kan la seg gjera, må styresmaktene sikra at borna får ein god og trygg heim i framtida. Banda til den opprinnelege familien har nemleg vorte brotne, og det må skapast ein heilt ny familie. Det er nok òg størst behov for lovregulering når det gjeld dei utanlandske borna. Det er her snakk om eit stort tal born frå mange ulike land der òg private organisasjonar er involverte. Hovudmålet må heile tida vera at adopsjonen skal vera til beste for barnet, og at organisasjonane ikkje skal ha økonomisk vinning som mål.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Adopsjon er det eneste område hvor en kan kreve en godkjenning av foreldreskapet. Av og til kunne en kanskje ønske at de som får egne barn også skulle bli godkjent. Men for å hindre en debatt med Fremskrittspartiet, vil jeg legge til at det ikke er Arbeiderpartiets politikk. Hovedintensjonen når man skal adoptere, er at det skal skje til det beste for barnet. Utgangspunktet er en bedre og tryggere oppvekst og en juridisk rett for barnet. Men det må understrekes at det ikke på noen måte skal være en rett og et krav for noe menneske å få adoptere barn. Jeg er glad for at de som får adoptere, blir underlagt en streng vurdering hvor det legges sterk vekt på at søkeren har forutsetninger og muligheter for å gi barnet en trygg og harmonisk oppvekst. Komiteen er svært enig når det gjelder lovforslagene som behandles i dag. Uenigheten kommer først fram når man snakker om homofiles og lesbiskes muligheter til å bli vurdert som adopsjonssøker. Jeg er glad for – til tross for det som har blitt sagt i en annen debatt i dag – at statsråden i interpellasjonsdebatten i Stortinget den 14. januar sa at hun ville utrede spørsmålet om hvorledes rettighetene til barn som bor sammen med homofile og lesbiske, best kan sikres. Det er et godt skritt på veien. Arbeiderpartiet er også opptatt av at det blir en bred gjennomgang av dagens adopsjonslovgivning og praksis. Her er faktisk ikke Arbeiderpartiet i tvil om at det trengs mer kunnskap, i motsetning til visse andre partier i denne salen. Vi har tidligere i dag debattert toleranse og likeverd når det gjelder homofile og lesbiske. I denne odelstingsdebatten er det like viktig at vi tar med oss minoritetsvanskelighetene på alle livets områder. Hovedmålet i adopsjonslovgivningen står fast, nemlig at en adopsjon ikke bare skal skje for å gi barn en juridisk og sosial sikkerhet, men når søkerne om adopsjon skal vurderes, er det svært viktig at man legger vekt på tryggheten, og at man må se bort fra samlivsform og den seksuelle identitet. Arbeiderpartiet og SV fremmer derfor forslag om at Regjeringen skal ta et initiativ hvor hovedmålet er å styrke barns muligheter til en trygg og god oppvekst, samtidig som man gir flere muligheter til å bli vurdert som adopsjonssøkere. Jeg har fått forståelsen av at enkelte partier ønsker å stemme mot dette, og derfor gjør jeg det om til et over sendelsesforslag.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-04-20:
I utgangspunktet er de endringer som foreslås i denne proposisjonen, av mindre karakter, men saken bringer også en del spørsmål av prinsipiell karakter på banen. For Fremskrittspartiet er det viktig at det er barnets behov som blir satt i sentrum. Ved en adopsjon må barnets muligheter til å kunne få en trygg og god oppvekst være den faktoren som tillegges mest vekt når spørsmålet om adopsjon avgjøres. Derfor er det etter vår oppfatning ikke tjenlig for barna at diskusjonen om endringer i adopsjonslovgivningen blir til en debatt om f.eks. homofiles rettigheter. Det tjener verken barna eller debatten om endringer i adopsjonslovgivningen. Ved adopsjon er det viktig at de som skal bistå foreldrene og barnet, har særdeles god kunnskap om både det området barnet kommer fra, det området som barnet skal til, og hvilke behov barnet har. Disse punktene er de sentrale, og det er de som må vektlegges ved en adopsjon. Det er derfor Fremskrittspartiet i denne saken fremmer forslag om å myke opp reglene for hvem som skal kunne drive med adopsjon, for det kan være enkeltpersoner eller grupper som har stor kunnskap nettopp om dette. Vi kan ikke se at det er noen gode grunner som skulle tilsi at ikke deres kompetanse skal kunne benyttes. Derfor må vi gjøre regelverket enklere på dette området, og det er derfor beklagelig at det kan synes som om flertallet ikke finner å kunne støtte oss i dette.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 1999-12-16:
Jeg vil foreslå Tore Nordtun.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-16:
På vegne av representanten Olav Gunnar Ballo og meg sjøl vil jeg sette fram forslag om endring i § 55 A i lov av 4. februar 1977 nr. 4 om arbeidervern og arbeidsmiljø m.v., slik at det blir forbud mot å diskriminere funksjonshemmede ved ansettelse, mv.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-12-16:
På vegne av representantene Olaf Gjedrem, Torbjørn Andersen, Erna Solberg, Inga Kvalbukt, Karin Andersen, Leif Helge Kongshaug og meg sjøl vil jeg fremme forslag om endringer i lov 7. juli 1967 nr. 13 om husleiereguleringer m.v. for boliger.
Trond Helleland (Høyre), 1999-12-16:
Jeg skal prøve ikke å gjenta det jeg sa i stad. Men det er åpenbart behov for at representanten Sandberg hører det to ganger, for det jeg sa, var at det er en del særnorske reguleringer, bl.a. § 3-1 om dette med reklameforbud mot livssyn og politikk, som jo ikke er omfattet av EØS-avtalen. Grunnen til at vi ønsker å stemme mot det andre leddet nå, er at vi, sammen med Fremskrittspartiet, konsekvent har stemt mot paragrafen før. Men dette er ikke en del av EØS-avtalen, og det er der Fremskrittspartiet gjør en feil. De ser nå på denne saken og sier at dette er detaljregulering fra EØS. Realiteten er at det er mindre endringer i kringkastingsloven. Kringkastingsloven er utarbeidet her i dette hus, så det er eventuelt hit man må rette kritikken mot at det er for stor detaljregulering, ikke nødvendigvis til EU og EØS. Når det gjelder Sandbergs kommentarer om EU-debatt, skal jeg ikke gå inn på det, for vi har ikke noe ønske om å dra opp noen EU-debatt om medlemskap, verken i tilknytning til denne saken eller andre saker akkurat nå. Men det som er interessant, er at man nå registrerer en trend der Fremskrittspartiet for andre gang i løpet av kort tid sier at vi ønsker reforhandlinger om direktiv fra EØS som egentlig er relativt beskjedne. Så jeg ser med spenning fram til når det kommer større direktiv, om Fremskrittspartiet da er like på hogget for reforhandlinger eller eventuelt veto.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-12-16:
I denne saka vert det føreslått heimel for å treffa tiltak som, så langt det er mogleg, sikrar at viktige nyhendingar, som t.d. OL eller fotball-VM, ikkje berre vert sende i betalingskanalar som berre ein avgrensa del av folket har tilgang til. Det har vore ein auka tendens til at fjernsynsrettane til idrettsarrangement har vorte kjøpte opp av såkalla betalingskanalar. Dette har medført ei kraftig prisstiging på fjernsynsrettar til idrettsarrangement. Denne utviklinga kan me venta vil halda fram, m.a. på grunn av nye former for betalingsfjernsyn som kan auka inntektene frå slike sendingar. Meininga nå er at ein stor del av fjernsynssjåarane skal kunna ta imot desse vederlagsfritt. Derfor vert det også sett opp ei liste over dei nyhendingane som ser ut til å vera av stor samfunnsmessig verdi. Det har vore litt diskusjon om kven som skulle stå på denne lista. Her må det vera klart at den endelege lista først vil verta fastsett etter at dette har vore ute på ytterlegare høyring. Dermed bør alle partar verta tilfredsstilte, skulle eg tru. Det vert også føreslått ei endring i kringkastingslova når det gjeld definisjon av reklame. I tillegg er det forståeleg at det må verta eit konstant vurderingstema for reklamefinansierte kringkastarar å finna balansen mellom kor mykje reklame som bør sendast, i høve til å kunna halda på flest mogleg av sjåarane. All erfaring og alle undersøkingar syner at dersom reklamemengda vert for stor, går sjåartalet ned. Me veit òg at me skal ikkje ha mange minutt før me går over til andre kanalar eller til andre gjeremål. Tilhøvet mellom reklamemengd og redaksjonelt stoff og plassering og dosering av reklameinnslag vert fastsett av omsynet til å behalda ei størst mogleg sjåarmengde over lengre tid. I denne vurderinga spelar det truleg lita rolle om regelverket er basert på klokketimeprinsippet eller prinsippet om «any given hour». Det er responsen frå sjåarane og konkurransen frå andre fjernsynsselskap som vil vera avgjerande. Det ligg også føre pålegg frå EØS om å sikra at fjernsynsselskapa ikkje skal senda visse program som kan vera til alvorleg skade for mindreårige, m.a. program med pornografiske scenar og valdsinnslag. Eg er glad for at forbodet mot dette nå skal presiserast i kringkastingslova. Me veit det finst program som i alvorleg grad kan skada mindreårige si utvikling, og som ikkje vert ramma av dei nemnde punkta i straffelova. Elles vil program som ikkje bør synast for born, kunna verta merkte, som vil vera eit godt hjelpemiddel for foreldre eller føresette. Dette er eg glad for.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-12-16:
Jeg fikk behov for å komme med noen bemerkninger, særlig i forhold til representanten Helleland, som nå for andre gang i dag prøver å stemple Fremskrittspartiets fremtreden i denne saken – vi hadde tilsvarende tidligere i dag – som å ha et ønske om et veto. Jeg skjønner jo at Høyre og representanten Helleland har et voldsomt behov for og klør etter en ny EU-debatt. Det er i hvert fall ikke det vi prøver å legge opp til. Det samme gjelder også representanten Fossum og representanten fra SV. Det at vi ønsker en reforhandling av § 3-1, kan ikke sammenliknes med ønske om veto. I så tilfelle ønsker representanten Helleland veto på en liten del av § 3-1 – jeg har forstått det slik at de vil stemme mot annet ledd i § 3-1, og da må jo det også betraktes å være i samme øyemed. Det kunne selvsagt ha vært interessant heller å få høre Høyres prinsipielle syn på at EØS-avtalen på en måte brukes til å hindre en bransje i å utvikle seg i tråd med markedets ønsker og behov, istedenfor at man bruker tiden sin på å legge opp til prinsipielle syn omkring EØS og EU. Jeg ser jo ut fra Høyres merknader at de har registrert at det er det som skjer i denne saken, og at de mener at EU og EØS går lenger enn Høyre ønsker på slike områder. Men Høyre tar jo bare et lite grep, i motsetning til Fremskrittspartiet, i denne saken. Vi ønsker å få reforhandlet hele § 3-1 – og Høyre da en liten del av det for å markere sitt prinsipielle syn og sin politikk på dette området – men det ønsker altså ikke Høyre. Så viser de selvsagt til at dette er et resultat av at folket sa nei til EU i sin tid. Ja vel, men det er i hvert fall det vi må forholde oss til. Hvis Høyre bruker veldig mye tid og energi på å få en ny EU-debatt og kanskje fortest mulig en ny folkeavstemning, må de gjerne gjøre det. Men Fremskrittspartiets forhold til EØS er ikke endret i og med dette. Et parti må jo få lov til å bruke tid på det politiske innholdet i proposisjoner som legges fram, og ikke på et system som er lagt i forhold til det. Det eneste Fremskrittspartiet har gjort her, er at vi har brukt vår tid og energi på å gå inn i det politiske innholdet i den proposisjonen som vi behandlet tidligere i dag, og denne proposisjonen, og ikke på det systemet som eksisterer.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-12-16:
Jeg synes statsråden kom med mange gode ord i sitt innlegg, men det er likevel noen få ting jeg lurer på. I et brev til komiteen, datert 26. november 1999, skriver statsråd Guro Fjellanger at det årlige behovet til vedlikehold og istandsetting av fredede bygninger og anlegg totalt er anslått til ca. 65 mill. kr. Den statlige delen av dette er antatt å være 35 mill. kr. Hvis vi ganger den statlige delen med ti år, får vi – etter god gammeldags skoleregning – 350 mill. statlige kroner. Ifølge et oppslag i Aftenposten 7. desember 1999 sies det fra Riksantikvaren at det trengs 1,5 milliarder kr fra Miljøverndepartementet de kommende ti årene. Kan statsråd Guro Fjellanger fortelle Stortinget hvilke kulturminner hun har tenkt å ikke ta vare på, ettersom differansen mellom det det er behov for, og bevilgningene fra departementet er på over 1 milliard kr? Jeg synes det var veldig betryggende at statsråden sa at en viktig del av Regjeringens politikk er å bedre forholdet til private eiere, men jeg vil likevel spørre: Hvilke tiltak, i tillegg til det nedsatte utvalget, vil statsråden iverksette for å få til et større samspill mellom eierne av de enkelte kulturminner og staten, når vi vet at vi i framtiden må forbedre apparatet fram til kulturminnene?
Jan Tore Sanner (Høyre), 1999-12-16:
Jeg tror vi må erkjenne at de store utfordringene vi står overfor på kulturminneområdet, vil kreve et samarbeid mellom private og statlige aktører. Dette er ikke et løft som alene kan tas av staten, ei heller et løft som alene kan tas av private. Denne saken har imidlertid avdekket at det er en konflikt mellom staten og private eiere av kulturminner. Jeg synes det kom flere positive signaler fra statsråden i dag enn det som har vært avdekket gjennom den proposisjonen vi har fått fremlagt, og svarene på brevene som har kommet til komiteen. Jeg har undret på om regjeringspartiene har endret perspektiv etter hvert som de kom inn i regjeringskontorene. Tradisjonelt har Venstre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet forsvart private eiere av kulturminner, vært opptatt av den private verneinnsatsen, mens man i denne saken først og fremst har stilt seg på statens side og påført private nye plikter uten av det har fulgt rettigheter med. Mitt spørsmål til statsråden er om behandlingen av denne saken har gjort inntrykk på henne. For det er ikke til å legge skjul på at engasjementet fra familier, lag og foreninger har vært særdeles stort i denne saken, og hvor det har kommet veldig klart frem at de som har tatt vare på vår kulturarv gjennom generasjoner, opplever staten som en motspiller mer enn som en medspiller. Mitt andre spørsmål til statsråden går på når det vil komme forslag til forbedringer. Man har allerede pålagt Regjeringen å komme tilbake med forbedringer på den finansielle siden i neste budsjett Men når vil det komme lovmessige forbedringer som gir eierne flere rettigheter og ikke bare plikter i forbindelse med kulturminnevernet?
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-16:
SV støttar innstillinga i denne saka. Eg må personleg seia at så vel Torny Pedersen som Gunnar Kvassheim har gjort greie for kva dette eigentleg dreiar seg om, og kva dette innhaldsmessig går ut på. Eg har derfor ikkje noko stort behov for å halda eit liknande innlegg, men det eg har behov for, er å seia noko om røyndomen for kulturminnevernet. Ein kan gjerne, som dei to representantane har gjort, snakka om samarbeid og lagspel, om dialog osv., men då må det følgjast opp i praksis, og det er då ein kjem til poenget, som er pengar. Bror Yngve Rahm var i innlegget sitt inne på at Regjeringa dessverre ikkje kunna koma med pengar fordi dei somlar i komiteen på Stortinget – nå måtte eg tenkja meg om når det gjeld kva som er parlamentarisk språkbruk – men lat meg seia det sånn: Eg trudde Regjeringa sjølv hadde vilje i denne saka. Trass i at ein brukar tid i Stortinget, er det klart at det er eit skrikande behov, uavhengig av behandlinga av denne loven. Så her er det nå ei utfordring til representanten Rahm og sentrumsregjeringa. Dersom dei nå skal samarbeida med Arbeidarpartiet i revidert nasjonalbudsjett, får dei alt den første sjansen til å koma med midlar der. Eg reknar med, ut frå dei signala eg har fått både frå Arbeidarpartiet og frå sentrumspartia, at det kjem ei skikkeleg påplussing på budsjettet alt i revidert nasjonalbudsjett. Det er nemleg der utfordringa ligg, ikkje i forhold til om ein kan føra ein dialog. Ein må ha noko i tillegg til det å føra ein dialog, og det er altså konkrete midlar. Elles trur eg at denne loven vil føra til ei merksemd omkring kulturminnevernet som gjer det enklare for oss å jobba med saka. Me får òg i energi- og miljøkomiteen høve til å diskutera dette i samband med meldinga om rikets miljøtilstand og får dermed sett søkjelyset m.a. på det som representanten Pedersen var inne på, nemleg båtar, og det reknar eg med at komiteen kjem til å gjera. Så vil eg berre avslutta med å seia at Regjeringa har nå ei utfordring når det gjeld å koma med ei skikkeleg satsing på området – det er klarering frå SV, men òg klarering frå Arbeidarpartiet. Då er det berre å starta handlinga.
Bent Hegna (Arbeiderpartiet), 1999-12-16:
Siden vi er så langt på overtid, skal jeg være veldig kort. Jeg skal bare komme med noen få kommentarer. Behovet for å styrke kulturminnevernet kan etter min mening ikke understrekes nok. Vi mister hvert år en rekke kulturminner, og stadig mer av historien vår forsvinner, en historie som kan gi oss fotfeste eller forankring i en verden som er i sterk endring. Hvert år mister vi kulturminner, og hvis utviklingen fortsetter, vil vi om noen år ikke ha noe særlig igjen fra den tidlige perioden. Det er derfor på høy tid at grensene for automatisk fredning endres fra 1537 til 1650, og det forslaget har også stor støtte blant dem som arbeider med disse sakene, blant privatpersoner og organisasjoner. Kulturminnevern er selvfølgelig et økonomisk spørsmål, og det er grunn til å legge merke til at ved årets budsjettforlik ble budsjettposten økt med 7,2 mill. kr – ikke så mye, men det er en liten bedring. Det er også flertall for at det skal legges fram en opptrappingsplan for økte bevilgninger til kulturminnevernet, og det er jo særlig viktig etter denne lovendringen. Så komiteen forventer at dette følges opp av departementet, og det betyr i klartekst at det må bevilges mer penger på neste års budsjett.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-12-16:
La meg kort svare på de to spørsmålene. Når det flyr ulike tall gjennom luften, skyldes det i hovedsak at det konkrete spørsmålet fra komiteen, som jeg svarte på, var begrenset til statens andel for å få i stand kulturminner som består av fredede bygninger og anlegg, mens de tallene som Riksantikvaren har gått ut med, gjelder hele kulturminneforvaltningen sett under ett, med alt som faller inn under den. Så det er veldig enkelt fortalt grunnen til at tallene er såpass forskjellige i de to overslagene. Når det så gjelder hvilke utfordringer jeg ser framover, og hvilke tiltak det er viktig å gå i gang med, er jeg helt enig i at det viktigste vi kan gjøre, er å sørge for bedre arbeidsvilkår for alle dem som gjør en enorm frivillig innsats innenfor kulturminnevernet. Da er det særlig to grupper jeg vil trekke fram. Den ene gruppen er eierne av kulturminner, som ofte er fredede bygg, hvor det i tillegg til å ha en opptrappingsplan med hensyn til støtte er viktig at vi går videre i arbeidet med å se på endringer innenfor skatter og avgifter. Det er viktig at vi ser på hvordan vi kan få bedre samordning og målretting av de virkemidlene vi har i dag, og ikke minst hvordan eierne kan få lettere tilgang på faglig bistand, for det er for en del et problem at det tar lang tid å få den faglige bistanden man ber om. I tillegg er det viktig, tror jeg, å gi de frivillige organisasjonene gode arbeidsvilkår. Det er også bakgrunnen for at Regjeringen i statsbudsjettet for 2000 har lagt inn en økning i støtten til de frivillige organisasjonene også innenfor kulturminnevernet.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-12-16:
Det er ingen tvil om at vi står overfor store utfordringer. Det gjør at vi må møte de store utfordringene med en stor grad av realisme og innse at en del av dette arbeidet må gjøres over tid. Når det bl.a. gjelder arbeidet med å sette i stand Bryggen i Bergen, som nå skal starte opp, regner lokale krefter selv med at det vil ta flere tiår. Det er viktig, ikke bare i dette tilfellet, men også i andre sammenhenger, at vi har et klart mål, med en realistisk framdriftsplan. Jeg er helt enig med representanten Sanner i at dette er oppgaver som må løses i samarbeid mellom private og det offentlige. Som jeg sa, mener jeg det er god grunn til å gå inn og se nærmere på den byrdefordelingen som vi har i dag. Det er også en viktig del av det mandatet som Kulturminneutvalget har fått. At vi har endret holdning, vil jeg selvsagt på det sterkeste avvise, snarere tvert imot. Det er ingen tvil om at vi er svært opptatt av kulturminnearbeidet. Det lovforslaget vi har lagt fram, bør også vise det, hvor vi bl.a. gjør viktige endringer i et lovverk som ikke har vært gått igjennom siden 1905. Når det gjelder om behandlingen av saken har gjort inntrykk på meg, har den selvsagt det. Men jeg vil kanskje si at den først og fremst har bekreftet et inntrykk jeg har hatt fra før. Jeg har – ikke minst i mine to år som statsråd – besøkt en del folk som tar vare på kulturminner, har dem i privat eie, og jeg håper og tror at jeg har relativt god oversikt over de utfordringene de sliter med. Når det så gjelder forslaget til forbedringer, er dette noe Regjeringen vil jobbe med kontinuerlig, både gjennom budsjettforslag, ved å se på skatter og avgifter og gjennom nært samarbeid med det kulturminneutvalget som er satt ned, og som også har dette som oppgave, men ikke minst i samarbeid og nær dialog med de berørte organisasjonene og de private eierne.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-16:
Selvsagt er rogalandsbenken aktiv i Stortinget. Med sine 22 ansatte er Forsand Sandkompani A/S en av de viktigste bedriftene i en liten kommune i Rogaland med under 1 000 innbyggere. Beklageligvis for bedriften har Arkeologisk museum i Stavanger oppdaget to gravhauger på tomten der sanden tas ut. Museet har pålagt grunneierne å betale for utgravingene. Det vil koste 900 000 kr. Det gjør det ulønnsomt for grunneieren å la Forsand Sandkompani fortsette med sanduttaket. Dersom utgiftene overføres til bedriften, vil det bli ulønnsomt for bedriften. Med andre ord trues virksomheten med å stanse opp. Å starte uttak på nabotomten er også foreløpig uaktuelt, for der har man vært så uheldig å finne fire gravhauger. Forsand-bedriften er ikke alene om å ha slike problemer. Gravhaugfunn rammer bønder, kommuner som skal legge ut boligtomter, og bedrifter som har planer om å utvide virksomheten. Ulykken rammer tilfeldig og urettferdig, for det er selvfølgelig en ren ulykke for en bonde ikke å kunne utnytte sitt landbruksareal, for en bedrift å måtte stanse en utvidelse som kunne gitt arbeidsplasser, eller for et sandkompani å måtte stanse sin virksomhet. Det er ganske oppsiktsvekkende at miljøvernministeren i brevet til energikomiteen fremstiller det som et gode for grunneieren at han i det hele tatt får anledning til å utnytte sine egne areal etter å ha gravet ut fornminnene. Grunneierne må altså betale, og utgiftene kommer i tillegg til tap på grunn av forsinkelser. Staten tar inn verdiene, fellesskapet drar nytte av utgravingene, mens den enkelte grunneier som er så uheldig å ha gravhaugene nettopp på sin tomt, må betale. Det er ikke mindre enn hårreisende! Det er både skuffende og overraskende at et parti som Høyre, som fremstiller seg som et parti som kjemper for privat eiendomsrett, foreløpig stemmer for å beholde dagens regelverk, og slett ikke gjør slik representanten Sanner argumenterte for, forsvarer private grunneierinteresser. Man kunne naturligvis vedtatt denne lovendringen i dag, og tilleggsbevilge de nødvendige midlene som man må følge opp med, gjennom revidert. Skuffende er det selvfølgelig også at Senterpartiet velger å sette til side både hensynet til grunneiere og hensynet til næringsutvikling i distriktene. Jeg konstaterer at forslaget vil bli utredet av Regjeringen, og at man således har kommet et lite skritt i riktig retning. Men statsrådens holdning som gjennomsyrer det brevet hun har sendt til miljø- og energikomiteen, gjør meg likevel svært lite optimistisk med hensyn til et rettferdig og fornuftig resultat.
Morten Lund (Senterpartiet), 1999-06-17:
Sagas styre har anbefalt aksjonærene å godta Hydros bud. Høyre vil i Stortinget forby Hydro å kjøpe disse aksjene på den måten Hydro vil at kjøpet skal skje. Så mye har Høyre imot statlig eierskap at de vil at markedskreftene skal overkjøres fullstendig i dette eksemplet. Saga har vært sterkt ønsket og prioritert, og det er ingen i Stortinget som har antydet at tre store norske aktører på sokkelen ikke er en fordel. Saga har blitt prioritert ved tildelinger, kanskje er Saga det norske selskap som har fått mest statlig hjelp opp gjennom tidene. Eierne i Saga har lagt selskapet ut for salg. De ønsker ikke å fortsette som nå på grunn av svake resultater og store finansielle utfordringer framover. De ønsker å få til et samarbeid med eller bli en del av et annet eller flere selskap. Hydro har på forretningsmessig grunnlag lagt inn kjøpstilbud i samarbeid med Statoil. Hydro har gjort kjent hva konsekvensene blir for de tre selskapene. Det vil bli 800 færre årsverk totalt, men det står i den proposisjonen vi har fått fra Regjeringen, at ekspertisen vil bli tatt vare på. Styret i Saga har anbefalt at aksjonærene handler med Hydro. Gjennom handelen vil statens eierandeler bli redusert. Staten vil tape kontrollen med Hydro, og vil gå fra 51 pst. eierandel og ned til om lag 43 pst. En redusert eierandel for staten i Hydro ble vurdert senest i 1994, da egenkapitalen i Hydro ble utvidet med 5 milliarder kr. Komiteens flertall sa den gang: « … syner til at staten eig 51 pst. av aksjane i selskapet. Med den verdi selskapet har for vårt industrimiljø, sysselsetting og valutainntjening bør staten fortsatt eige ca. 51 pst. av aksjane i selskapet.» De hensyn som her er nevnt, har ikke blitt mindre viktige de seneste årene fram til nå. De blir etter min mening viktigere for staten dersom Hydro overtar Saga. Hydro har vært en lønnsom investering for staten. Jeg stoler på at et større Hydro blir mer lønnsomt – jeg har den tilliten til dem som leder Hydro. Senterpartiet vil gi Regjeringen fullmakt til å kjøpe seg opp til over 50 pst. dersom Saga-kjøpet blir en realitet. Vi ønsker å få et klarsignal på det nå. Det skal være et signal om at staten ikke er på vei ned mot 33 pst., slik noen kanskje vil oppfatte det som skjer nå. Et annet forhold her er hensynet til å unngå ny uro omkring Hydro-aksjene på børsen. Høyre sier i sitt innlegg at denne saken burde ikke ha utviklet seg som den har gjort det. Jeg vil påstå at det er markedet som har styrt i denne saken. Sagas aksjonærer har styrt, i tillegg til markedet. Mangfoldet er vi enige om, men det gjelder også i andre næringer, og på de områdene har jeg ikke hørt at Høyre har vært så skeptisk de gangene vi har hatt anledning til å diskutere slike forhold i Stortinget.
Morten Lund (Senterpartiet), 1999-06-17:
Det er denne salen som avgjør om Saga-aksjonærene skal ha én eller to mulige kjøpere av aksjene sine. Det er heldigvis flertall for at det skal finnes to, at de skal kunne velge mellom to. Men Høyre og Fremskrittspartiet, som ønsker å stemme imot I, vil altså forby Hydro å være en mulig kjøper, for Hydro kan ikke kjøpe disse aksjene uten at de får lov til å utvide aksjekapitalen sin. Det er deres oppskrift, som de har funnet fram til. Den oppskriften er ikke god nok for Høyre. Jeg forstår det slik at hvis statens eierandel i Hydro varig går ned til 43 pst., er dette greit for Høyre. Men hvis det ikke skjer, skal aksjonærene i Saga tape ti kroner pr. aksje. Det er det som Høyre vil bestemme. Nå trenger vi ikke Høyres støtte for å sikre at aksjonærene kan velge fritt mellom et tilbud som gir 135 kr og et tilbud som gir 125 kr, og der det ene er knyttet til å beholde Saga som et litt utvidet selskap, mens det andre er knyttet til at Saga forsvinner som selskap. Den muligheten får aksjonærene i dag. De velger fritt mellom to. Det synes jeg er en fin måte å la markedet fungere på.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-17:
Statsråden la vekt på at rein mat og tilliten til at norsk mat var rein, var viktig framover for at forbrukerne skulle ønske seg det, og kanskje også være villige til å betale en høyere pris. Og da er jo både den spesielle og den generelle økologiseringen av landbruket viktig. Jeg har derfor et spørsmål som knytter seg til vårt forslag nr. 1, nemlig at Regjeringa har foreslått å fjerne miljøavgiften på kunstgjødsel. De har gitt et annet signal, de har økt miljøavgiften på plantevernmidler, og det er jo positivt. Men de tar altså vekk en mulighet både til en inntektskilde og til noe som kan gis ut igjen til generell økologisering. Ser ikke statsråden at det er uhensiktsmessig å gi fra seg et slikt virkemiddel som går rett inn i det som nå kalles multifunksjonalitet, ifølge WTO-avtalen, og som må kunne være med på å gi et signal om at norskprodusert mat er reinere enn annen mat, hvis man hadde klart å få ned bruken av kunstgjødsel generelt. Det blir lagt stor vekt på heltidsbonden, både fra Regjeringas og fra komiteflertallets side, og da må det på en måte bli mange færre bønder. Det betyr at det blir enda færre mennesker på bygdene, og det å være bonde blir en veldig ensom jobb. En blir gående på et bruk som skal være ens heltidsarbeidsplass, hvor en skal produsere mye og også få store overføringer, har jeg skjønt. Ser ikke statsråden, hvis vi skal legge vekt på levende bygder, at det hadde vært riktigere å satse på kombinasjonsbruk. Jeg tror at moderne mennesker kan tenke seg å leve slik, jobbe litt med landbruk, ha en annen stilling på si, og gjennom det få et bredere sosialt kontaktnett og oppleve forskjellige virkeligheter.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-17:
Det er brei enighet om at utgiftene på dette området må begrenses, og da er spørsmålet om hvordan vi skal gjøre det. SV har fremmet et forslag om tak pr. bruk, og vi syns at det er fornuftig, både fordi det er lite fornuftig å gi subsidier og tilskudd til drift som økonomisk godt kan klare seg sjøl, og det kan man hvis man får støtte opp til et visst tak, f.eks to årsverk, og fordi vi ønsker å vri støtten slik at man ikke stadig vekk øker produksjonen, for det produseres for mye. Og jeg kunne tenke meg å spørre f.eks. Arbeiderpartiet, som undrer seg litt over kostnadsøkningen i jordbruket nå, om de kanskje kan se at dette er forklaringen, at vi ikke har noe tak, at man kan produsere mer og mer og ta ut mer og mer penger, og at man har en politikk som fremmer større og større produksjoner – at det er en del av det. Hadde det ikke vært lurt fordelingspolitisk å se på et slikt tak i stedet for å angripe nedenfra og ta de små først? Det ligger jo en viktig levende bygd-politikk bak det å kunne ha et kombinasjonsbruk, kunne kombinere forskjellige yrker og la helheten bli et levebrød. Det hadde også vært interessant å få en avklaring fra Arbeiderpartiet når det gjelder avgiftene. For det første er det virkningsfulle markedsmekanismer, så hvis avgiftene er høye nok, får man altså bruken av plantevernmidler eller kunstgjødsel ned, og det kan jo gi et signal i grønn retning, i rein mat-retning. For det andre er det et viktig omfordelingssystem, som vi har lov til å bruke innenfor systemet, og som ikke påvirker rammens størrelse. Derfor er det et viktig virkemiddel hvis man ønsker å gå både i riktig fordelingsretning og i grønn retning. Og så kan jeg ikke unnlate å si at jeg etter de siste to dagene i Stortinget sitter med en veldig rar følelse, og jeg har deltatt i mange debatter. Det dreier seg om hvordan Fremskrittspartiet framstår med utrolig mange ansikter. I dag: Hvis deres jordbrukspolitikk hadde blitt gjennomført, ville det tatt fra tusenvis av mennesker både hjem og arbeid, og ville lagt ned hele lokalsamfunn over natta. Det er ganske sterkt å være vitne til. Og i går, da det dreide seg om kommuneøkonomien, skulle de rasjonalisere og flytte og legge ned og privatisere i en sånn grad at veldig mange folk ville mistet tilbudet i lokalmiljøene sine, og de ville mistet jobben. Og de ville også der legge lokalsamfunn ned. De ville i tillegg ha et finansieringssystem som ville ført til at en måtte legge ned en masse sjukehus. Og på tampen av gårsdagen stod de fremst og kjempet for en lokalsjukehusavdeling, og sa at de kjempet for lokalsamfunnet! – Jeg blir meget forvirret, jeg håper at også velgerne snart ser alle disse forskjellige ansiktene.