trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2011-11-17:
Jeg er veldig enig med finansministeren i at vi ikke skal ta det for gitt at Norge er det beste stedet i verden å bo. Jeg pleide å si til barna mine når ting ikke var rettferdig, at vi skal alle være glade for at verden kanskje ikke er rettferdig. Vi har det veldig bra i Norge, men det gjelder at vi tar vare på det. Jeg kan være enig i mye av det finansministeren sa om bærekraftige statsfinanser, at vi har orden på pensjonsfondet, at vi har det inntektspolitiske samarbeidet, og at vi har en frontfagmodell. Alt dette er riktig og viktig, men jeg tror ikke det er nok. Statsråden sa at produktivitetsveksten hadde falt. Den tok seg noe opp igjen i fjor – det er riktig – men den ligger fortsatt under den til våre handelspartnere. Det er det som er poenget: En særnorsk lønnsutvikling kan ikke på sikt møtes på andre måter enn at vi også har høyere produktivitetsvekst enn våre handelspartnere. Det jeg etterlyser, er: Hvor er grepene regjeringen skal sette i verk for at vi skal oppfylle den ambisjonen? For den er ganske tøff. Vi har et land med lav arbeidsledighet, og vi kan selvfølgelig snakke om inntektsmoderasjon og sånne ting, men jeg tror det er fryktelig vanskelig å snakke til nordmenn om at det er krise i Norge, og at man er nødt til å holde veldig mye igjen. Jeg tror man også skal være såpass realistisk på at når arbeidsledigheten ikke er der – det skal vi alle være glade for – vil det også være press på lønninger. Altså: Vi kommer til å leve med en høyere lønnsvekst i Norge enn det man har hos handelspartnerne, og det må faktisk myndighetene legge opp en politikk for. Jeg noterte meg at finansministeren sa at vi levde etter handlingsregelen. Det gjør vi, etter 4-prosenten. Vi mener jo absolutt ikke at man lever etter handlingsregelen når det gjelder bruken av pengene. Vi ønsker en mye høyere prioritering av både infrastruktur, utdanning og forskning og også en masse tiltak som dreier seg om vekstfremmende skattelettelser. Her kommer også skattepolitikken inn. Det er uhyre viktig å bruke den målrettet for å styrke norsk næringsliv, for å bygge norsk eierskap og for å sette norsk næringsliv i stand til å kunne møte den utfordringen man faktisk møter. Jeg etterlyste også hva man gjør i offentlig sektor. Etter hvert som vi flytter mer og mer arbeidskraft over i offentlig sektor, synes jeg faktisk de arbeidsplassene og offentlig sektor selv fortjener samme fokusering på og oppfølging av produktivitet som man har innenfor privat sektor. Det har noe med at vi også finner ut om vi utvikler de rasjonelle arbeidsplassene innenfor den sektoren. Det er minst like viktig som på privat side.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2011-11-17:
Jeg vil takke for debatten. Jeg synes den har vært interessant. Det var et forsøk på å prøve å heve blikket litt og se hvordan vi skal utvikle landet framover. Til dem som var bekymret over at jeg ikke har snakket noe særlig om skatt, regner jeg med å bruke mye av innlegget neste uke til å snakke om det. Det betyr jo ikke at skatt ikke er viktig, særlig formuesskatten. Men jeg tror at vi er ganske enige her i salen om at en av styrkene i Norge faktisk er at vi har et godt skattesystem som ikke skaper altfor mange skjevheter. Så kan vi alltid diskutere nivået litt. Det er en av de tingene vi har diskutert. Jeg synes vi har vært inne på mange gode momenter. En var inne på utenforskapet, og det å utvikle menneskene i landet er selvfølgelig vår kapital nr. 1. Det er jo ikke tilfeldig at det etterpå kommer to interpellasjoner som er knyttet til samme utfordring. Det er fordi Høyre setter utdanning veldig mye i fokus. Så her er det mye vi kan være enige om. Jeg noterte meg at Lundteigen sa at analysen var god, men tiltakene mangler. Det er jo fordi vi rett og slett ikke sitter i posisjon, men jeg har forsøkt å antyde noen tiltak. Vi mener at vi burde ha holdt oss mer til handlingsregelen enn det vi har klart å gjøre. Altså: Vi har ikke klart å prioritere ressurser inn i de tingene som teller. Det som imidlertid har forundret meg litt i debatten, er at vi nok en gang gled litt inn i det å slå hverandre i hjel med tall, og vi bruker litt forskjellig tidsrom på å illustrere at vi faktisk har rett. Det som var mitt underliggende hovedfokus i interpellasjonen, var det misforhold vi har sett siden 2005–2006 i utvikling av lønnskostnader og produktivitetsveksten. Det mener jeg er en meget stor utfordring – og dette kommer ikke momentant. Det vil ta tid. Men det er et misforhold som vi faktisk er nødt til å ta veldig på alvor dersom vi ikke skal miste veldig mange arbeidsplasser og bedrifter over tid. Jeg vil minne om at i perioden 2000–2005 økte altså produktiviteten i Norge med 25 pst., og vi lå høyere enn våre handelspartnere. I perioden 2006–2010 var produktivitetsveksten nesten null, og vi ligger under våre handelspartnere. Det er den fundamentale utfordringen som jeg har ønsket å sette i fokus, og det har jeg egentlig ikke fått noe svar på. Jeg er for øvrig veldig enig med finansministeren i at den beste måten å møte framtiden på er å sikre at vi har et variert og mangfoldig næringsliv. Alle mulige framtidsscenarioer kan man leke seg med, men det er faktisk et sunt og mangfoldig næringsliv som bygger framtiden.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-17:
Det er flere ting en kan gripe tak i, men jeg har en to–tre viktige punkter. Det ene er at konkurranseutsatt næringsliv er en mangslungen butikk, for å bruke det uttrykket. Noe av det vi så i forbindelse med finanskrisen, var hvor viktig det var at det er nettopp denne mangslungenheten i det konkurranseutsatte næringsliv, at vi har mange bein å stå på. Derfor er det, som både representanten Gundersen og jeg var inne på i hovedinnleggene, utrolig viktig at vi ser på dette, på både utfordringer og samspillet mellom skjermet og konkurranseutsatt sektor, men også på de to delene av det man kan kalle konkurranseutsatt sektor, som er knyttet opp mot oljenæring og den mer tradisjonelle industrien. Dette er én problemstilling, som det er viktig å ha med seg. I det store bildet når det gjelder næringspolitikk og forholdet til konkurranseutsatt næringsliv, har vi som politikere – i hvert fall i denne salen – grep om noen store og viktige virkemidler. Det er statsbudsjettet, det er å sørge for at vi har en robust, god og solid finansnæring, og vi kan gjøre mye når det gjelder inntektsoppgjøret, selv om det er partenes ansvar. Men mange av de ytre rammebetingelser rundt inntektsoppgjøret er også en viktig del av den store politikken vi steller med. Dette er tre viktige grep. Så må vi heller ikke opp i dette glemme det lille bildet, som dreier seg om egen innovasjon i bedrifter, det lokale forholdet mellom arbeidsgiver og arbeidstaker og om den enkelte bedrift og den enkelte virksomhets evne og mulighet til å tiltrekke seg god arbeidskraft. Et forhold som jeg har tenkt mer og mer på, og som jeg ser blir viktigere og viktigere, er det lokale samspillet mellom bedrifter og næringer, slik at man kan trekke det beste ut av hverandre for å kunne klare å møte sterkere internasjonal konkurranse. Ja, offentlig sektor er utrolig viktig. Offentlig sektor er en premissleverandør til næringslivet gjennom utdanningspolitikken, som håndterer den framtidige og nåværende arbeidskraften. Effektivitet i offentlig sektor alene er også utrolig viktig. Derfor må vi også bevilge penger til nye IKT-systemer i Nav, i politiet og i andre deler av offentlig sektor for å ta i bruk ny teknologi for på en måte å sette større trykk på det vi kaller effektivisering i offentlig sektor. Her er regjeringen midt inne i et ganske omfattende arbeid, som vi setter stor lit til vil kunne gi gode resultater framover. Det er i grunnen god musikk i en finansministers ører å høre at en skal rette søkelyset minst like mye mot hva en får ut av pengene, framfor å være veldig opptatt av hvor mye penger en skal bruke på alle gode tiltak.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-17:
Jeg vil også takke for diskusjonen. Det er viktig – og det har jeg sagt før – at vi bruker litt tid på å diskutere de store linjer. Nei, vi trenger ikke bruke mye tid på tall. Jeg tror vi fort kan bli enige om at hadde vi klart oss gjennom finanskrisen i 2008 uten nedgang i sysselsetting i privat sektor, hadde vi gjort det enda mye bedre enn det vi gjorde. Men det som er poenget, er at den netto nedgangen i sysselsettingen som vi så fra 2008 og fram til første kvartal 2010, på om lag 46 000, i all hovedsak nå er hentet inn igjen i perioden etterpå. Så tror jeg det er viktig for debattens skyld å vise til at den veksten vi har hatt i sysselsetting i offentlig sektor, er knyttet opp mot to store sektorer som det er bred politisk enighet om at det skal satses på, det ene er barnehager og det andre er helse og omsorg. Jeg har lyst til å peke på to ting. Oljen gir oss muligheter. Den gir oss store inntekter, den gir oss sterk handlefrihet i statsfinansene, men den har også gitt oss noe i tillegg, som ofte kommer litt i bakgrunn i diskusjonen. Denne sektoren har bidratt til en enorm teknologisk utvikling i norsk industri som ikke bare kommer oljevirksomheten til gode, men som kommer hele norsk industri til gode. Vi er altså i fremste verdensklasse på en rekke områder. Så det er viktig at vi bruker den drivkraften som ligger i den teknologiske utviklingen i oljesektoren, over på andre sektorer i økonomien. Derfor er forholdet mellom oljevirksomhet og oljerelatert virksomhet og resten av konkurranseutsatt sektor så viktig av mange grunner. Så må vi forberede oss hjemme på det vi kan møte ute. Da er det viktig at vi bygger på det som er sterke sider i norsk økonomi og i norske bedrifter, at vi passer på det som går bra, og at vi bruker det som et springbrett for å bli bedre på en lang rekke områder. Jeg tror det blir vanskelig å konkurrere med Singapore og Hongkong, det er litt mer komplisert å drifte Norge geografisk og på andre måter, men det er klart at vi skal bruke internasjonale sammenligninger til å strekke oss etter noe som er bedre på en rekke områder. Det er en viktig øvelse. Så skal vi passe på, som jeg sa, det som går bra. Vi skal vedlikeholde det som går bra. Jeg avrunder med å vise til tidligere statsminister Jan P. Syse, som ofte sa i debatter i Stortinget at det er ikke nødvendig å reparere det som er i orden. Det er viktig å ha det med seg også, men en skal bygge på det som er i orden for å gå videre og ta tak i det som ikke fungerer.
Henning Warloe (Høyre), 2011-11-17:
Jeg takker for svaret. Det er nok riktig at jeg i mitt innlegg ikke gjentok alle de, skal vi si, litt deprimerende statistikkene eller rangeringene som var nevnt i interpellasjonen. Jeg føler nok, i motsetning til statsråden, at det blir litt vanskelig med troverdighet å kunne hevde at Norge er så spesielt at det vi gjør, ikke fanges opp av en rangering som European Innovation Scoreboard, og som, så vidt jeg husker, består av i alle fall 20, om ikke 25, ulike indikatorer som måles rimelig presist, og som da er med på å gi grunnlaget for den rangeringen man oppnår. Det er altså et mønster i dette. Hvis det bare var på denne indikatoren Norge kom vesentlig dårligere ut enn de andre nordiske landene, som vi i alle fall i stor grad kan sammenligne oss med, kunne man kanskje si at her må det være noe som ikke fanges opp. Men det er altså ikke det. Hvis vi sammenligner oss med Sverige – og jeg vet at Norge og Sverige har ulik næringsstruktur på en del viktige områder, jeg er klar over det, men likevel er altså store deler av næringslivet, og landene for øvrig, organisert på en måte som gjør det relativt lett å sammenligne – er det altså slik at Sveriges forskningsinnsats ligger på 3,7 pst. av BNP. Svensk næringsliv, i motsetning til norsk næringsliv, har blitt mer konkurransedyktig de siste årene. Man har økt produktiviteten, og man har satset mer på forskning og utvikling for å jobbe seg ut av krisen. Krisen rammet jo som kjent svensk næringsliv betydelig kraftigere enn norsk næringsliv. Sverige bruker altså 3,7 pst. av BNP på forskning. Målsettingen er 4 pst., altså høyere enn den norske. Det svenske næringslivet bruker ca. fire ganger så mye målt i forhold til BNP som det norske. Så her ligger Sverige betydelig foran oss både når det gjelder målsettinger, og når det gjelder faktisk satsing. Og vi finner altså Sverige igjen på toppen av European Innovation Scoreboard. Så det må nødvendigvis være en viss sammenheng. Jeg tror nok dessverre ikke at det å ha eksterne styremedlemmer inn i styrene til norske universiteter nødvendigvis i seg selv bidrar til så mye mer samarbeid med næringslivet. Det er et positivt virkemiddel, men samarbeidet, i alle fall når det gjelder næringslivets andel av finansieringen av universiteter og høyskoler, har dessverre gått ned de siste årene og ikke opp.
Henning Warloe (Høyre), 2011-11-17:
Jeg vil takke for debatten selv om den ble oppstykket, får vi vel kanskje si. Alle vi som var i gang før middagspausen, var enige om at vi godt kunne fortsatt. Men det fikk vi ikke lov til. La meg prøve å oppsummere min interpellasjon, også siden det har vært en viss pause. Norge ligger på bunnen i Norden bl.a. når det gjelder følgende forhold: Vi ligger på bunnen i Norden når det gjelder European Innovation Scoreboard, som viser de enkelte lands innovasjonsevne. Vi ligger på bunnen i Norden når det gjelder samlet FoU-innsats, både regnet i prosent av bruttonasjonalprodukt og regnet per innbygger. Vi ligger på bunnen i Norden når det gjelder samarbeid mellom norsk universitets- og høyskolesektor, som i Norge er stor og tung. Dette samarbeidet har altså blitt svekket de siste par år. I tillegg kommer at norske bedrifters produktivitet har stått på stedet hvil de siste årene, og at norsk næringslivs FoU-innsats er lavere enn i sammenliknbare land og langt unna regjeringens målsetting, som er på 2 pst. Jeg synes at disse resultatene i sum er urovekkende, og at de viser at noe bør gjøres for å sikre norsk konkurransekraft i fremtiden. Man kan naturligvis slå fast at det går bra i dag, men det er jo i dag vi må gjøre de smarte grepene og investeringene som skal sikre at det går bra i morgen. Det er altså morgendagens verdiskaping og morgendagens velferd vi i Høyre er opptatt av. Ikke minst er vi det når vi står oppe i en urovekkende økonomisk situasjon i Europa, som de fleste sier – også med statsministeren i spissen – vil slå inn i Norge og skape problemer for norsk næringsliv. Så hva gjør vi i denne situasjonen? Eller mer presist: Hva vil statsråden for forskning og høyere utdanning gjøre av konkrete tiltak for å bedre situasjonen innenfor sitt ansvarsområde? Jeg synes kanskje ikke at statsråden ga veldig presise svar på det i sitt første innlegg, i den første runden vi hadde, så jeg utfordrer henne altså igjen – ikke på hva vi har gjort, eller hvordan det foregår i dag, men hva hun kan gjøre i fremtiden. Som et par av talerne har vært innom, er det slik at vi skårer bra når det gjelder den offentlige forskningsinnsatsen i Norge. Det kan vi være glad for. Jeg synes det er naturlig. Norge er et rikt land, og vi har råd til dette. Vi burde etter Høyres mening satse enda mer i disse gode tidene. Men problemet vårt i Norge er altså en slags systemsvikt når det gjelder koblingen mellom den offentlige forskningsinnsatsen og verdiskapingen, utviklingen og forskningen i næringslivet. Der er det mye igjen å hente, og det vil jeg igjen utfordre statsråden på.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
Det var så gode takter i innlegget til Warloe i den første runden at jeg nesten ble litt skuffet når han nå falt tilbake til alt som skal måles, for han sa veldig kloke ord om at ikke alt kan måles presist. Jeg har også forstått det slik at han, i likhet med meg, er noe skuffet over at Fagerberg-utvalget ikke kom med konkrete tiltak for hvordan vi kan se på nytten av forskning. Jeg tror også han og jeg er enige om at forskning kan være slik at det kan måles en nytte av den, men at det også må være en viss innsats på det som vi kaller fri prosjektstøtte, som regjeringen i det kommende statsbudsjettet ønsker å satse ganske betydelig på. Der har jeg følelsen av at vi har Høyre med oss. Så kommer sammenligningene. Jeg kan da selvfølgelig slå i bordet med en annen sammenligning, som er kommet fra Richard Florida og heter The World's Leading Nations for Innovation and Technology, og Norge kommer ganske bra ut på mange av disse teknologimålingene. Jeg tror vi kan finne ulike målinger alt etter hva vi ønsker å slå i bordet med. Så la oss kanskje komme forbi dette med at det er målinger vi skal bruke for virkelig å måle forskningsinnsatsen. Vi skal selvfølgelig ha noe å strekke oss etter, men jeg håper at Warloe er med på det grepet jeg gjorde i den forrige forskningsmeldingen fra 2009, nemlig også å se på hvilken nytte vi har av forskningen, og ikke bare måle det vi setter inn av ressurser i forskning. I erkjennelsen av at målinger kan fortelle oss så mangt, må vi være opptatt av flere ting på en gang. Jeg sa heller ikke at det å ha eksterne representanter i styrene er alfa og omega, men det er et viktig virkemiddel. Det er også det å motivere våre universiteter og høyskoler til å ha et åpnere forhold til samfunnet rundt seg, f.eks. ved å ha råd for samarbeid med arbeidslivet, ved å ha en avtale, f.eks. i form av en samfunnskontrakt, mellom arbeids- og samfunnslivet for å få input til egen utdannings- og forskningsvirksomhet om hva arbeidslivet faktisk har behov for, og vice versa: Hva kan institusjonene bidra med i forhold til arbeidslivet. Jeg tror alt dette er veldig viktig. Det er langsiktige prosesser vi snakker om, og det er langsiktig tenkning vi må ha i dette. Så det vi kan bidra med fra den politiske siden, er å stimulere til åpenhet, stimulere til samarbeid, og legge til rette for gode systemer både for kommersialisering av forskningsresultater og for, kanskje i enda større grad, samarbeid, som f.eks. næringsdoktorgraden er et godt eksempel på.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
Takk for debatten og nyttige innspill. Jeg er glad for at debatten i like stor grad har dreid seg om det Henning Warloe var inne på i sitt første innlegg, nemlig nytten av forskning og erkjennelsen av at ikke alt kan måles presist. Jeg har lyst til i dette sluttinnlegget å ta utgangspunkt i noe Tord Lien sa i sitt innlegg. Han sa at vi kanskje var bedre på kompetanse enn på kapital. Hvis vi tar den tanken ett skritt videre og sier at den viktigste kapitalen er nettopp vår kompetanse, vår kunnskap, vår utdanning og forskning, er jeg i grunnen glad for at den erkjennelsen kommer. Vi bør selvfølgelig være gode på den ordentlige kapitalen også. Men jeg ser på kunnskap som en kapital og en viktig investering i framtidig produksjon, framtidig verdiskaping og i et framtidig godt samfunn. Tord Lien var inne på – det var Henning Warloe også – det målet som vi har som mål for forskning, men som nå etter hvert er ett av flere mål, nemlig prosentandelen av bruttonasjonalproduktet. Da vil jeg igjen vise til mitt første innlegg, da jeg sa at både vårt næringsliv, som skal levere 2 pst. av de 3, og vårt bruttonasjonalprodukt er litt annerledes enn i de landene som det er enkelt å sammenlikne seg med. Det er også grunnen til at dette målet er viktig som et mål, men ikke egnet som et styringsvirkemiddel. Det som er bedre egnet som styringsvirkemiddel, som gir et bedre bilde av forskningens situasjon, er f.eks. slike forskningsbarometre som vi nå er i ferd med å utvikle. De gir et mangfoldig bilde av hvordan vi skårer på de forskjellige delene av forskning, innovasjon og utdanning – og dette er viktig. Erkjennelsen av at dette ikke bare kan måles på én måte, tror jeg vi etter hvert kan være enige om alle sammen. Så spør Warloe: Virker våre strategier? Er våre strategier gode nok, eller er det noe systemsvikt? Jeg tror at å ha et 3 pst.-mål som et langsiktig mål og samtidig ha forskningspolitiske mål som går på tema, en styrking av den frie prosjektstøtten og en viktig motivasjon når det gjelder næringslivets forskning, tror jeg er et knippe av virkemidler vi kan ha også framover. Jeg er blitt bedt om ikke å si noe om hva vi gjør, men hva vi skal gjøre. Vi skal fortsette å ha SFF-er, altså Sentre for fremragende forskning – en meget viktig drivkraft. Vi skal fortsette med FORNY-programmer. Vi skal fortsette med nærings-ph.d.-er, og vi skal i det hele tatt fortsette med de virkemidlene vi har. Vi kan ikke vedta at næringslivet skal forske mer, men vi kan legge til rette, slik at de gjør det. Vi vet også at de forsker, selv om de ikke skårer på noen av disse kriteriene, som egentlig norsk næringsliv ikke passer så godt til. Så helt til slutt: Jeg synes det har vært en særdeles interessant og inspirerende debatt, selv om den ble litt avkortet. Jeg tar selvfølgelig med meg gode innspill og ideer fra deltakerne i debatten.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
For å si hva vi vil – vi vil ha utdanning av studenter med høy kvalitet. Og hvor vi vil – vi vil at det i utdanningstilbudet skal være en faglig styrke som gjør at studentene utdanner seg til noe faglig som er ettertraktet og etterspurt, men at det også i utdanningssammenheng og i studenttiden er en personutvikling – vi kan godt kalle det dannelse, vi kan kalle det en måte å bli utviklet som person på – slik at man kan håndtere de situasjonene som man som arbeidstaker eller senere som leder kommer inn i. Det er viktige mål ved våre utdanningsinstitusjoner. Vi har et sett med universiteter og høyskoler som har en sterk faglig autonomi. De kan bestemme mye av dette selv, inklusiv hvor mange studenter de vil ha, men det er klart at det går noen grenser både når det gjelder grunnfinansiering og muligheter for å hente inn ekstra midler. De studieplassene som regjeringen har bevilget – vi har ikke et stykkprissystem i Norge – kommer i tillegg til det utgangspunktet som høyskolene hadde, og gir muligheter til f.eks. å utdanne flere innenfor ingeniørfag, flere innenfor læreryrket og flere innenfor helsefag. Det er de prioriteringene regjeringen har gjort, og det viser en tydelig retning for hva regjeringen mener er viktig. Jeg deler ikke helt den veldig store bekymringen som Harberg gir uttrykk for. Det er klart vi har noen utfordringer, men vi har gode tilbud, og vi har som sagt gode tilbakemeldinger fra arbeidslivet om hva kandidatene kan når de kommer ut. Det som jeg tror vi må være sammen om framover, er å tenke på hvordan vi skal finne den gode balansen mellom den selvstendigheten som høyskoler og universiteter har til å bestemme hva de vil utdanne til, og hva slags faglig grunnlag og faglig profil de vil ha, og hva det er arbeidsliv og næringsliv etterspør – kombinert, selvfølgelig, med studentenes egne valg. Som jeg var inne på i mitt forrige innlegg, er det faktisk studentenes valg som er ganske avgjørende for mange av de tilbudene som eksisterer, men vi kan jo motivere studentene til å velge f.eks. ingeniørfag, lærerfag eller helsefag nettopp ved å prioritere det, slik som regjeringen har gjort. Jeg tror vi langt på vei er enige både om målene og om retningen. Her er det mer et spørsmål om hvordan vi klarer å få dette til uten at det blir dårligere kvalitet, for det kan det ofte bli hvis man tar inn for mange og overoppfyller de måltallene man har for antall studenter. Her gjelder det å finne de gode balansene og et godt samspill mellom institusjonene og samfunnet rundt.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
Dette har vært en interessant debatt, og jeg tror at vi i oppfølgingen av denne debatten må være modige nok til ikke bare å utfordre de strukturelle sidene ved rekrutteringssak og kvalitetssak, men også være opptatt av hva slags innhold og hvilken kvalitet vi gir i utdanningen. Så både struktur og innhold må være de linjene vi fører debatten videre etter. Jeg har bare lyst til å komme med noen kommentarer i dette siste innlegget. Når det gjelder vår utvikling av tenkingen omkring samfunnskontrakt, og for så vidt utfordringene fra bl.a. Tord Lien, er mitt klare mål med det at der skal mangfoldet få rom. Vi har ganske mange høyere utdanningsinstitusjoner i Norge. Vi har fått mange indikasjoner på, ikke minst i Stjernø-utvalgets rapport, at vi har litt for mange som er små og sårbare. Denne regjeringen har da valgt å stimulere til faglig styrking gjennom SAK, altså samarbeid, arbeidsdeling og faglig konsentrasjon, og i forlengelsen av det – samfunnskontrakt. Gjennom SAK kan man styrke sitt grunnlag både for forskning og for utdanning. Gjennom en utvikling av samfunnskontrakt kan man finpusse sin regionale profil, f.eks. som noe av de tre nordnorske fylkene er sammen om i vårt arbeid der med samfunnskontrakten, og de tre høyskolene i Møre og Romsdal, som er de som vi foreløpig har satt i gang en prosess for. Dette er spennende, fordi man er forskjellig. Representanten Harberg etterlyste kompetanse innenfor logistikk. Jeg kan fortelle at på Høgskolen i Molde har de doktorgradsutdanning i logistikk, og jeg tror dette er et fag som sikkert kommer mange andre steder også. Men her er jeg veldig åpen for muligheter for samarbeid på tvers av både geografi og andre barrierer som måtte være der. Vi har som mål å bli sterke, vi har som mål at det skal være et tilbud der hvor vi har høyskoler, universiteter og kompetansemiljøer i dag, og det er bare snakk om å legge godt til rette for det. Når det gjelder debatten om utlendinger og det å få dem til å bli i Norge, har jeg lyst til å snu litt på det og si at når vi sender norske studenter til utlandet, er det selvfølgelig greit at de blir der – noen gjør jo det – men vi synes jo det er all right å få dem tilbake. Jeg ser på det på den måten at når vi gir utenlandske studenter utdanning her i Norge, er det fint at de har med seg noe om Norge når de eventuelt reiser tilbake til sine respektive land, og det er fint at de har med seg sitt lands kultur og levemåte når de eventuelt blir i Norge. Når det gjelder de mer tvangsmessige utfordringene her, er jeg ikke tilhenger av tvang, verken når det gjelder russen – jeg er spent på hva Fremskrittspartiet kommer med der – eller når det gjelder å få utenlandske studenter til å bli i Norge. Jeg ønsker ikke å bruke tvang i noen av de tilfellene, men jeg tror at god tilrettelegging og god motivasjon må være det beste utgangspunktet for å få en utdanning med god relevans og god kvalitet.
Svein Harberg (Høyre), 2011-11-17:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er åpenbart mye vi er enige om, også veien vi skal gå. Det er kanskje hastigheten og virkemidlene underveis vi er litt uenige om. Det har kanskje også med roller å gjøre, det skal jeg innrømme. Jeg har lyst til å gå tilbake til overgangen fra forrige interpellasjon og til denne. For der var det, synes jeg, en veldig fin avslutning. Der var vi enige om – ja, det er ikke nødvendigvis bare positivt – at vi er bedre på kunnskap enn på kapital. Men så var det så fint at kunnskapen er vår kapital, det er vi helt enige om. Det er derfor vi roper et lite varsko når vi ser at den kapitalen kanskje er truet, og den posisjonen og det virkemiddelet den kapitalen kan være, er truet. Da må vi være på hugget. Så er det riktig når statsråden utfordrer samarbeidet mellom institusjonene og næringslivet. Det er en utfordring. Dette snakker vi om i omtrent alle debatter der vi snakker om hvordan høyere utdanning skal utvikle seg. Likevel ser vi at det ikke er alle steder vi får dette til å fungere. Statsråden nevnte selv de nye universitetene. Jeg vet bl.a. at prosessen med å bli universitet på Sørlandet og samarbeidet med næringslivet om det, gjorde at vi fikk mekatronikkutdanningen, f.eks. Det viser at det går an å utvikle nye ting. Utfordringen vår er at det dukker opp nye ting som vi trenger utdanning i etter som hvordan disse industriene utvikler seg. Jeg vet bl.a. at mange av næringsklyngende nå føler et sterkt behov for å få kompetanse på logistikk. Mange av leverandørnæringene driver service og leverer deler og tjenester over hele verden og sliter med selve logistikkompetansen i virksomhetene sine. Det er andre slike tilleggskunnskaper som en må få inn. Senest i dag har jeg hatt møte med en høyskole som har satt i gang et prøveprosjekt på en utdanning, og som nå vil gjøre det permanent, men som ikke har kommet med i tildelingen av plasser. Høyskolene kan jo ikke bare hive seg rundt, dvs. de kan gjøre det, men de får ikke finansiering til det. Der bør vi kanskje se om vi kan finne bedre løsninger for å imøtekomme høyskolene når de ser at her er det en næring som har behov for noe, vi har kompetanse til å løse det, vi vil gjøre det sammen med næringen, men vi trenger finansieringen. Uansett tror jeg at det blir enda viktigere med en tydelig politisk ledelse som sier hva vi vil, hvor vi vil, og som også følger det opp i budsjettene. Men den debatten skal vi ta om et par uker.
Svein Harberg (Høyre), 2011-11-17:
Som stolt sørlending var det vel likevel så vidt det holdt, da Tor Bremer hadde sitt innlegg, før jeg reiste meg og sang «Å Vestland, Vestland», men jeg greide å holde igjen. Representanten Aksel Hagen viste til at han hadde hørt om bedriften som reklamerte med «dyrest og best». Hvis jeg ikke tar feil, har samme bedriftsleder blitt årets entreprenør. Det han har satset enorme ressurser på, er å rekruttere – ha et stort rekrutteringsgrunnlag – og å ta vare på de ansatte. Det er hans nøkkel til suksess. Det er bare med på å understreke at når vi har gode medarbeidere, gode folk, kan vi være best. Ja, det er en utfordring å få folk til å bli. Kanskje vi må til med visningsturer. Det var noe som slo meg: Da det var noen tilsyn som ble flyttet rundt om i landet – til Sørlandet skulle Post- og teletilsynet reise – var vi altså fem ordførere som slo oss sammen, og sa at nå må vi fortelle noe om landsdelen vår. Vi reiste til Oslo, snakket med dem og presenterte oss. Vi inviterte dem på visningsturer til Sørlandet, og det gikk bra. Det har vært oversøkning til stillingene, og kanskje må vi gjøre konkrete, bevisste tilbud også når det gjelder utenlandsstudentene. Her er det mange attraktive bosteder, mange attraktive arbeidssteder. Dem må vi fortelle om og ha et bevisst forhold til. Så bare et svar til Tord Lien, som savnet strukturdebatten: Det var helt bevisst at jeg ikke brukte ordet. Jeg tror ikke dermed Tora Aasland tror jeg har glemt det, for det har jeg spurt etter så mange ganger. Jeg hadde jo et par skjulte spørsmål: Hvordan skal vi utnytte de utdanningstilbudene vi har? Og hvilken strategi har statsråden for utviklingen av utdanningsinstitusjonene? Det lå en liten invitt der til også å tenke struktur i forhold til det, men jeg skal love at dette skal vi komme tilbake til. Jeg har lyst til å si takk for debatten. Den har vært konstruktiv. Det som gjør meg optimistisk, er at det virker som om det er stor enighet om virkelighetsbeskrivelsen. Vi ser at vi har mye bra, vi ser at vi kan gå inn i noen nye utfordringer, og vi er enige om å gripe fatt i dem. Så skal vi passe på, være på hugget og pushe på, slik at vi får gjort konkrete tiltak for å møte det behovet.
Svein Harberg (Høyre), 2011-01-17:
Jeg har gleden av å framsette et representantforslag på vegne av representantene Frank Bakke-Jensen, Linda C. Hofstad Helleland, Lars Myraune, Gunnar Gundersen og meg selv om motorferdsel i utmark.
Svein Harberg (Høyre), 2011-01-17:
Jeg takker for statsrådens innlegg og svar. Jeg er veldig glad for at det var flere ting der som viste at en har fulgt aktivt opp etter at denne situasjonen oppsto. Det setter jeg pris på, og det vil nok hjelpe på noen av bekymringene våre. Først av alt – bare for å understreke det som jeg også sa i mitt hovedinnlegg – det at Universitetet i Oslo gjør grep for å sikre kvaliteten i undervisningen, er bra. Det støtter vi. Så det er ingenting i den delen av det som skjer, som vi setter spørsmålstegn ved eller synes er ille. Samtidig registrerer jeg, når det ble vist til NOKUT og samarbeidet med Universitetet i Oslo, at NOKUT påpeker at privatistene på første avdeling, som er opptil halvparten av dem som går opp til eksamen, ikke belaster fakultetets undervisningsressurser, men eksamensressurser, og at NOKUT ikke har noe imot at det fortsetter sånn. Men da må jo universitetet finansiere det på en eller annen måte. Jeg vet ikke om statsråden kan svare på om dette også kan oppfattes som en kamp om ressurser fra Universitetet i Oslo, at dersom en hadde fått økte ressurser til å gjennomføre eksamen, så kunne altså privatisteksamen bli fulgt opp. Det er nok slik at det er størst press på dette i Oslo, fordi Oslo på mange måter er mest tilgjengelig. Det har selvfølgelig i seg at det er mye folk her. Det er et stort omland, men det er også tilgjengelig kommunikasjonsmessig for andre som eventuelt skal reise for å ta dette. Så viste statsråden også nå til de lave tallene på fjerde avdeling i 2006, 2007 og 2008. Det er jo riktig, fordi endringene i 2005 gjorde at de som skulle begynne på tredje året, gikk inn ved fakultetet, og dermed ble det færre som gikk videre til fjerde året. Så det gir ikke et godt bilde. I samme periode var det altså ca. 1 700 som tok privatisteksamen. Det er kanskje et viktigere tall enn de 19 som tok fjerde avdeling. Så behovet er fortsatt stort. Jeg må si at jeg fortsatt mangler litt svar på hvordan en skal greie å fylle det volumet som både Justisdepartementet, Advokatforeningen og brukergruppene av disse ferdigutlærte har meldt. Hvordan skal vi sikre at det blir nok jurister, nok juridisk utdannelse, også i framtiden? Det trenger vi et svar på.
Svein Harberg (Høyre), 2011-01-17:
Ja, det ble som forventet ingen lang debatt, for intensjonen er vi nok enige om. Jeg vil først si at jeg ble noe forundret over Tor Bremers innlegg. Han omtalte dette som om Høyre ville fortsette som før. Men når han får manuset mitt etterpå, blir han nok overbevist om det motsatte, for det jeg nettopp presiserte, var at vi ønsker ikke å fortsette som før. Vi ønsker at Universitetet i Oslo skal gjøre grep, og vi ønsker at man også kan se om man kan gjøre grep som sikrer kvaliteten, slik andre har vært inne på her, også for privatistene. Så må jeg kommentere dette underlige fokuset på å få ned tallene. Representanten Tor Bremer sa at det tilsvarer jo bare 1 pst. av de som gikk opp til eksamen på fjerde avdeling. Men man kan jo ikke se på fjerde avdeling isolert. Statsråden selv har jo fortalt hva som skjer underveis i studiet. Jeg har her tallene fra 2006 og fram til nå. I perioden 2006 til 2008 varierte tallet på privatister som møtte fram til eksamen, fra 12 pst. til 26,9 pst. Det var stor deltakelse av privatister. Våren 2009 var det 30,7 pst. privatister blant dem som tok eksamen, og høsten 2009 17,3 pst. Tallene for 2010 er ikke klare ennå – jeg har prøvd å få dem i dag, men de er ikke klare. Så det er en betydelig mengde, og det må vi ta på alvor. Det var den ene bekymringen. Så må jeg si at når jeg hører statsrådens svar om alle de mulighetene som nå ligger der, er det i hvert fall ikke det som er oppfattet hos disse aktørene som driver og underviser. Det er heller ikke det som er oppfattet hos studentene og disse andre som vi nå har snakket om, studieringer eller hva det måtte være. Så jeg må virkelig oppfordre statsråden til å gå i dialog med Universitetet i Oslo om å få kommunisert de mulighetene som er der. På nettsidene deres ser det ikke ut som om det er store muligheter til å fortsette som privatist, og som sagt, alle disse som skal bruke det, oppfatter at dørene lukkes. Så hvis det er slik at det fortsatt er store muligheter, og det kan hjelpe på med hensyn til det antallet som vi trenger å utdanne, håper jeg at statsråden i hvert fall vil ta grep for virkelig å kunngjøre og synliggjøre de tilbudene som er der, parallelt med de tiltakene som hun lovte å ta videre for å sikre at det er andre muligheter.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-01-17:
På vegne av Borghild Tenden og meg sjøl har jeg lyst til å fremme følgende forslag: om å avklare situasjonen og styrke rettighetene for innvandrere uten lovlig opphold i Norge om å opprette en gjeldsordning etter den engelske modellen The Consumer Credit Counselling Service(CCCS) (CCCS)
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-01-17:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg synes likevel at statsråden viser enormt liten vilje til å gå inn i de substansielle problemstillinger som Human Rights Watch-rapporten, og for så vidt også Riksrevisjonen, reiser. Statsråden sier at man ikke kan legge rapporten til grunn fordi den ikke gir et rimelig bilde av situasjonen – og fordi alle andre mener det motsatte av det som Human Rights Watch hevder i rapporten. Jeg henviste altså til Vidar Helgesen, som nå er generalsekretær ved International IDEA. Jeg henviste til Tronvoll ved Norsk senter for menneskerettigheter. Statsråden henviste selv til at EU ikke aksepterte valgresultatet. Human Rights Watch, Human Rights House Foundation her i Oslo, peker på det samme i likhet med den store diasporaen som nå er i Norge, og også i mange vestlige land. Jeg mener at det er umulig å se bort fra at det foregår store og grove menneskerettighetsbrudd i Etiopia. Jeg aksepterer heller ikke det statsråden legger til grunn for sin analyse, nemlig at det er langt, langt bedre nå, at Zenawi erstattet et ekstremt brutalt regime med noe som er langt, langt bedre. For dem som opplever disse menneskerettighetsbruddene, er det åpenbart ikke en langt, langt bedre situasjon. Og det kan ikke være sånn at fordi om noe skulle være bedre i dag enn det det var før, så aksepterer vi at det er greit selv om vi vet at det foregår brudd på menneskerettighetene. Statsråden var selv inne på hvor viktig Etiopia er for oppfyllelsen av milleniummålene, særlig MDG 1 og 2. Dette er noe som Human Rights House Foundation påpekte i et seminar Høyres stortingsgruppe arrangerte på fredag om hvorvidt bistand kunne bidra til å utvikle menneskerettigheter og demokrati, hvor Human Rights House Foundation påpekte nettopp Etiopias sentrale rolle her som gjør at donorer viker unna for å ta de vanskelige diskusjonene med Meles Zenawi og hans regjering, fordi de vet at Etiopia er helt avgjørende for å få gjennom tusenårsmålene. Dermed kunne Zenawi, etter at det ble oppdaget valgfusk ved lokalvalgene i 2007, enkelt lene seg tilbake og vente på at den boikotten som enkelte land innførte overfor Etiopia, gikk over etter kun få uker, fordi han vet at Etiopia er helt avgjørende i denne sammenhengen. Jeg stilte et spørsmål som jeg gjerne vil ha svar på: Kommer norske myndigheter og den norske regjeringa til å ta et initiativ for å samle giverlandene for å få en gjennomgang av menneskerettighets- og demokratisituasjonen i Etiopia, og hva den vestlige bistanden bidrar med i så måte?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-01-17:
Jeg vil først benytte anledningen til å takke for debatten. Imidlertid må jeg registrere med en viss forundring at ingen fra regjeringspartiene har ønsket å delta i en debatt om et så stort og viktig tema som hvordan norsk bistand bidrar, eller eventuelt ikke bidrar, til å underbygge demokrati og menneskerettigheter i et viktig land. Hver dag må mellom 15 og 20 millioner mennesker ha matvarehjelp i Etiopia. De har ingen annen måte å skaffe seg mat på. Når vi da vet at Etiopia sammen med Nord-Korea er de to eneste land i verden hvor all hjelp fra Verdens matvareprogram kanaliseres direkte via myndighetene, forteller det noe om en situasjon som i stor grad åpner for misbruk og misligheter, der bistand og bistandsmidler kan brukes politisk for å undertrykke opposisjonen, undertrykke dem som ikke er en del av regimets tankerekker. Det er et paradoks at en regjering i et parlamentarisk demokrati prioriterer 237 mill. kr av sine skattebetaleres penger til å støtte en regjeringssjef som aktivt, systematisk og langsiktig motarbeider demokrati og demokratisk utvikling i sitt eget land. Utenrikskomiteen samlet seg om merknader til utviklingsmeldinga da den kom i 2009, fordi de mente at meldinga i seg sjøl ikke la nok vekt på betydningen av politisk opposisjon, frie valg og ikke minst funksjonerende parlamenter. Komiteen ønsket da at det skulle være en konsekvens at norsk utviklingspolitikk la avgjørende vekt på behovet for demokratisk utvikling, ettersom det kun er et demokratisk styresett som kan sikre at myndighetene i et land faktisk stilles til ansvar for den politikken de fører. Komiteen sa: «Fra norsk side bør det være en premiss for bistanden at parlamentet i mottagerlandet er med i den politiske diskusjonen om landets utviklingsmål, prioriteringen av bistandsmidler og kontrollen med landets regjering.» Det er i praksis umulig i et land hvor opposisjonen har ett av setene i parlamentet, der opposisjonen har ett av setene i de ni regionale parlamentene. For meg er det uforståelig at regjeringen kan støtte opp under et slikt regime. Statsråden sier at det er en «utfordring å styre». Men legitimerer det en ettpartistat? Ja, det er utfordrende å styre, det er utfordrende å styre i alle land. Men legitimerer det at norske midler skal brukes til å støtte opp om en ettpartistat? I 20 år har Meles Zenawi mottatt statsledere på sitt kontor. Alle som har gått ut derfra, har hatt en formening om at denne gangen har han forstått det, nå har han skjønt at menneskerettighetene betyr noe, og det skal vi legge vekt på. Men ingen forbedring har skjedd i de 20 årene statsledere har besøkt Meles Zenawis kontor.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-01-17:
Svaret på det siste spørsmålet er helt opplagt: Ja, selvfølgelig. Den dialogen pågår allerede blant ambassadene i Addis Abeba. Da Human Rights Watchs rapport kom, ble de forskjellige nærstående, likesinnede ambassadene samlet til møte for å vurdere innholdet i den. Det var altså, som jeg sa, en enstemmig oppfatning hos alle våre nærstående land, også hos land som har akkurat det samme brennende engasjementet for menneskerettigheter som interpellanten og jeg, om at hovedinnholdet i denne rapporten ikke sto til troende. Jeg imøteser bare en offentlig diskusjon om det. Det er jo bare dokumentasjon som kan avklare hvem som i praksis har rett. Men Human Right Watch-rapporten står altså opp mot en enstemmig oppfatning i givermiljøene om at dette ikke var dekkende. Det er ikke den norske regjeringen som Ine Marie Eriksen Søreide kan ha motforestillinger mot, men alle våre nærstående land. Også land som er ledet av søsterpartier og konservative partier, har akkurat den samme oppfatningen. Jeg velger å legge det til grunn, ikke det andre. Så er det veldig viktig at vi ser på tusenårsmålene som menneskerettighetsmål. Menneskerettigheter er ikke bare de politiske og individuelle rettighetene. Det er også alle de økonomiske og sosiale rettighetene, som retten til å fylle magen, retten til utdannelse for barn, retten til ikke å dø av sykdommer som ingen mennesker trenger å dø av – kort sagt at retten til alle de sosiale og økonomiske rettighetene vurderes som likeverdige med de politiske, og med hensyn til disse har Etiopia formidabel framgang. Det må respekteres og verdsettes. Så er spørsmålet hvordan vi påvirker Etiopia i en mer demokratisk retning på andre områder. Da tror jeg på en dialog med regimet, men i erkjennelse av at Norge tross alt er en liten aktør i Etiopia. Den norske bistanden er en komma noe prosent av bistanden til Etiopia. Som sagt er Etiopia en enormt stor bistandsmottaker. Det er Afrikas største bistandsmottaker, men det er et lite samarbeidsland for Norge. Norge alene vil ikke kunne ha vesentlig innflytelse i Etiopia, men sammen med EU-land og sammen med USA og andre kan vi ha innflytelse for å dytte dette i en retning. Så en del av dem som ble sitert av interpellanten, hadde, så vidt jeg kunne registrere, ikke uttalt seg om Etiopia, men generelt om demokratiske prinsipper. Jeg slutter meg til det. Det er også viktig å advare mot at enkelte iallfall av dem som uttaler seg fra diasporaen, er folk som hadde sentrale posisjoner i Derg-regimet. Det er ikke likegyldig hvem man erstatter. Meles Zenawi erstattet kanskje det mest brutale – i hvert fall et av en håndfull av de mest brutale – regimer som Afrika har sett. Det er et av de få land i Afrika som har hatt et totalitært regime som virkelig har massakrert folk på politisk plan, på et lokalnivå som ellers ikke har vært vanlig. Det har nok vært mange autoritære regimer i Afrika, men ikke med tilsvarende forsøk på et totalitært regime som Derg-regimet på 1970–1980 tallet i Etiopia. Men det kan ikke gi noen varig dissens for at man ikke skal ta opp menneskerettighetsbrudd under det erstatningsregimet han har.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-01-17:
Kristelig Folkeparti har en særdeles viktig oppgave i forbindelse med klimameldingen, og det er – sammen med oss, forhåpentlig – å passe på alle de samfunnsinteressene som vil være ivrig opptatt av at man i prinsippet skal nå klimamålsettingene, men bare ikke med tiltak som kan ha noen negative konsekvenser for akkurat dem. Vi ser det ofte, både fra næringsinteresser, fra sektorinteresser og i den offentlige debatt, at i prinsippet ja, bare ikke for meg. Det er utrolig viktig med noen som holder det overordnede perspektivet klart, og det er så enkelt at hvis man gjør mer på samferdsel, kan man gjøre mindre på industri, gjør man mer på olje og energi, kan man gjøre mindre på landbruk og vice versa. Men summen av dette må gå opp. Rollen som vaktbikkje for det er veldig, veldig sentral. Det kunne ikke falle meg inn å gjøre Kristelig Folkeparti ansvarlig for opposisjonspartienes ulike former for budsjettkutt og mange forslag til vingeklipping av Miljøverndepartementet, men det er en tung realitet at hvis Kristelig Folkeparti skal inn i et maktpolitisk bilde, må de enten samarbeide i en eller annen forstand med nåværende regjeringspartier, som faktisk har demonstrert at vi kan øke og styrke Miljøverndepartementets innflytelse, eller med partier som har en serie forslag både til budsjettkutt og til organisasjonsmessige endringer som alle drastisk vil svekke miljøfeltet i Norge. Jeg bare trekker dette fram. Kristelig Folkeparti er på ingen måte ansvarlig for det, men Kristelig Folkeparti bør unngå partnere som vil bringe partiet «ut i uløkka», for å si det på den måten. Det er mange måter langsiktig å organisere miljøfeltet på. Det ser man i andre land også. Det er en serie konstellasjoner og modeller. Noen har miljø og energi, som Danmark. Danmark har en klima- og energiminister og en annen miljøvernminister. Mitt inntrykk er at det er en modell som fungerer bra i Danmark. Noen har miljø sammen med landbruk. Det er avhengig av hva som er de sentrale problemene i de ulike landene. Det jeg vil fram til, er at for vårt vedkommende har sammenkoblingen av miljø og utvikling – jeg er enig i at det skaper nasjonale utfordringer – gitt oss en formidabel internasjonal styrke fordi vi som ett av få land klarer å se fellestrekkene mellom miljø og utvikling, og vi klarer å koble sammen i våre egne programmer pengene med politikken på en måte som nesten ingen andre land klarer. Det skyldes den sammenkoblingen. Så kan andre måter å se det på være bedre for andre land. Til slutt: Jeg er veldig enig i interpellantens utålmodighet. Det er all grunn til å være utålmodig på dette området. Norge skal levere. Men vi må også utålmodig dytte andre land til å levere.