Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2010-12-14:
I går kveld moret jeg meg med å lese budsjettdebatten til forbruker- og administrasjonskomiteen i desember 1992, altså for 18 år siden. Jeg ville nemlig sjekke hvordan debatten forløp den gangen fedrekvoten for første gang ble introdusert, og jeg ser mange likhetstrekk med dagens debatt. Komiteens leder innledet med å si at vi har bak oss et år preget av kriser hjemme og ute, bankkrise, forsikringskrise og arbeidsledighet. Arbeiderpartiets Marit Rotnes kunne fortelle at tross vanskelige økonomiske tider har Arbeiderpartiet satt barn og unge øverst på sin liste over prioriterte saker. For Arbeiderpartiet er det viktig å slutte seg til tiltak som gir foreldre mer valgmulighet og mer tid med barna. Valgfrihet var åpenbart et tema også den gang. 1993 var for øvrig det året den offensive satsingen på barnevern ble iverksatt, etter en treårig opptrapping. Erna Solberg og Trond Jensrud svingte seg til de store høyder, mens Senterpartiet var mer opptatt av at et forslag om fjerning av forbrukersubsidiene på melk ville medføre økt belastning på barnefamilienes økonomi. Også i 1992 hadde regjeringen løftet likelønnsproblematikken, den gang gjennom en likestillingsmelding. Og som det ble påpekt i debatten: her er det mye ugjort. Parallellene er mange, og det er tydeligvis en del som ser ut til å gå i sirkel. Som for å understreke nettopp det, dukker sannelig finansminister Sigbjørn Johnsen opp i den debatten også. Det er også verd å nevne at det i debatten ble påpekt at Norge i 1992 lå høyt på statistikken over spedbarnsdødelighet. Det er faktisk ikke lenger siden. Så mye har gått framover. Jeg kan også påpeke at dersom voteringen i nettopp denne debatten er representativ for alle voteringer på den tiden, har det også på det området vært store framskritt, til tross for at presidenten kanskje opplever frustrasjon innimellom over representantenes manglende evne til å stemme riktig. Jeg nevner alt dette fordi det kan synes som vi allerede nå, såpass kort tid etter, tar mye for gitt, og at man i debatten om valgfrihet glemmer de mange slagene som sikret at vi i dag har blant verdens beste ordninger for småbarnsforeldre, og at selv om det kan synes som om mye av sakene går i sirkel, har det vært store framskritt. Siden økningen i antall uker og innføring av fedrekvoten i 1993 har vi gått videre og videre og videre – alt for å sikre valgfrihet for familiene, ikke bare for dem som ville være hjemme, men også for dem som ville jobbe, ikke bare for kvinner, men også for menn, ikke bare for foreldrene, men også for barna. Parallelt har vi bygd ut til full barnehagedekning, også dette for å sikre full, reell valgfrihet. Det har alltid vært venstresiden i norsk politikk med Arbeiderpartiet i spissen som har slept høyresiden etter seg i disse sakene. Høyresiden har snakket om valgfrihet, men det er vi som har gjennomført det. Det har vi tenkt å fortsette med. Denne regjeringen har gjort det den lovet. Vi har økt antall permisjonsuker. Vi har utvidet fedrekvoten, og vi har gitt flere fedre mulighet til å benytte seg av den. Vi har med andre ord økt valgfriheten. Vi har sikret full barnehagedekning, og med det økt valgfriheten. Vi har gjennom makspris på barnehageplass gitt f.eks. en familie med to barn en skattelette på 20 000 kr per år – økt valgfrihet. Hva har Høyre å tilby? Jo, fjerning av fedrekvoten og et skatteopplegg som medfører at en person med inntekt på 350 000–400 000 kr får 2 000 kr mer å rutte med i året. Det blir nesten nok til å betale de 200 kronene ekstra hver måned som barnehageplass kommer til å koste med deres forslag – litt av en valgfrihet, må jeg si.