Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-05-05:
Aller først takk til interpellanten Ruth Grung for å ta opp et svært viktig tema. Som flere har vært inne på, er det masse penger vi snakker om, men aller viktigst er at det påfører veldig mange lidelser. Felles for mange av dem er at de kunne fått bedre hjelp. Det er det vi snakker om her i dag. Men som andre talere også har vært inne på, har dette vært en lengre politisk debatt i Norge. Jeg tror vi må være så ærlige å snakke om de tabuene som preger denne debatten. Det ene, tror jeg, er knyttet til kiropraktorfaget, som noen kaller for manipulasjon. Jeg synes vi skal se til Danmark og hvordan de der snakker om kiropraktorutdanningen på en helt annen og tverrfaglig måte for å forstå hva det handler om faglig sett. Det andre er at vi rører borti noe som aller mest plager kvinner og barn. Det er nok også fortsatt et tabu i debatten – mindre og mindre heldigvis – men det er også knyttet til at det tydeligvis er en uenighet i den politiske debatten og i det byråkratiske miljøet. Det har vært bred politisk enighet i Stortinget over lang tid om at her skal vi sette inn en innsats både med hensyn til konkrete tiltak innenfor forskning og for å etablere f.eks. en kiropraktorutdanning i Norge. Men det har i den samme perioden vært en like stor byråkratisk motvilje mot det. Når vi ser til Odense i Danmark og hva de der legger i utdanningen som fører fram til bl.a. å bli kiropraktor, handler det om molekylær biologi, det handler om genetikk, om biokjemi, om anatomi, fysiologi, farmakologi, mikrobiologi, immunbiologi og patologi. I min begrepsverden handler det i hvert fall veldig lite om manipulasjon. Dette handler om tverrfaglighet, om forståelse av kroppen og faktisk også sinnet som vi mangler mye vitenskapelig kunnskap om i dag, og der bør Norge styrke innsatsen. Når vi vet at psykisk uhelse påfører oss, som Folkehelseinstituttet nå sier, 184 mrd. kr per år, og vi har trygdeutgifter knyttet til Nav på 70–80 mrd. kr, og vi bruker 8 mrd. kr på forskning i spesialisthelsetjenesten, så skulle det bare mangle at vi ikke kunne finne noen av de pengene til å skaffe oss mer kunnskap og også mer profesjonsbasert utdanning knyttet til disse fagfeltene. Jeg tror vi må rette en større innsats – og strukturere den på en annen måte enn i dag – mot særlig folkehelse og kommunesektoren, og vi er nødt til å legge noen løp så vi får mer forskning inn der. Det holder vi på med i forbindelse med folkehelsemeldingen nå, og som saksordfører vil jeg skissere noen strukturelle grep for det. Det er ikke gjort i en håndvending, og jeg er veldig glad for regjeringspartienes vilje til å være med og putte på til forskning. Det er aller viktigst i første omgang at vi skaffer oss mer kunnskap. Representanten Toppe var inne på skolen som arena for fysisk fostring, forebygging og fysisk aktivitet. Jeg tror at vi skal begynne å snakke mer om frisklivssentralene og deres plass i de nye kommunene og i den nye folkehelsa. De bør få en mye større plass og et større rom for tverrfaglighet, en tydeligere rolle overfor barn og unge og også i fysisk fostring. Det betinger at de må knytte til seg og samarbeide mer med frivilligheten og med pasientorganisasjonene og også med andre aktører som f.eks. kiropraktorer, fysioterapeuter, manuellterapeuter, ernæringsfysiologer og logopeder, og det er her vi er nødt til å gjøre noe med den silobaserte finansieringen i dag, som gjør at vi jobber i hver vår bås og i altfor liten grad tverrfaglig. Jeg håper at vi som politikere fortsetter å bruke tid og energi på disse debattene, og at vi klarer å bringe også byråkratiet med oss ut av det uføret vi står i i dag.