Inge Lønning (Høyre), 2008-11-25:
Det er god grunn til å sette temaet slagbehandling på Stortingets dagsorden. To forhold har i hvert fall endret seg over tid, og gjort at temaet er blitt mer aktuelt. Det ene er frekvensen av hjerneslag, som ikke skyldes at den alminnelige helsetilstanden i befolkningen blir dårligere, snarere tvert imot. Det skyldes at det blir en stadig større andel av oss som når en høy levealder, og med stigende levealder øker naturligvis risikoen for denne type problemer. Det er altså et overskuddsfenomen snarere enn et underskuddsfenomen. Den andre grunnen til at det er viktig å gå gjennom feltet, er naturligvis at kunnskapsutviklingen når det gjelder slagbehandling, har vært særdeles positiv. Vi er i dag i stand til å forhindre omfattende skade i et omfang som vi ikke var før, og vi er også i stand til å reparere skade i et omfang som man ikke var før. Da er det all mulig grunn til å diskutere hvorledes kunnskapen kan brukes optimalt, derunder hvor mange steder i landet man bør tilby høyspesialisert behandling. Jeg sa at det er god grunn til å sette temaet på Stortingets dagsorden. Samtidig er det grunn til å minne om at det er forskjell på en kongress for legespesialister og en stortingsdebatt – det bør i hvert fall være en forskjell. I den første av de to helseprioriteringsutredningene som ble gjennomført på henholdsvis 1980-tallet og 1990-tallet, pekte vi på at et virkemiddel som kan være hensiktsmessig når man skal utarbeide nasjonale standarder for behandling på forskjellige områder, kan være såkalte konsensuskonferanser. Det vil si at man sammenkaller alle de høyspesialiserte fagmiljøene vi har i landet, og ber dem om å drøfte seg frem til hva man mener bør være de felles nasjonale standardene på dette området. Nå har statsråden gitt et oppdrag når det gjelder å utarbeide nasjonale retningslinjer, men det innebærer naturligvis ikke at man ikke også kan bruke det virkemiddelet og invitere de fagmiljøene vi har, til å drøfte dette i fellesskap. Alle som kjenner den medisinske fagutvikling, vil vite at det svært ofte er ulike faglige oppfatninger av hva som er de beste behandlingsmåtene, og da er det viktig at man tar seg tid til å drøfte seg frem til en nasjonal enighet om dette. Så til rehabiliteringsaspektet: Vi har i Stortinget de siste årene hatt relativt mange debatter om rehabiliteringsutfordringene. Disse debattene har stort sett munnet ut i en høy grad av verbal enighet. For eksempel ble det skrevet inn i budsjettinnstillingen for to år siden av en enstemmig helse- og omsorgskomité at det neste store satsningsområdet innenfor norsk helsepolitikk må være rehabilitering. Det er ikke vanskelig å oppnå verbal enighet, men det synes å være svært vanskelig å komme fra verbal enighet til handling på dette området. Statsråden viste i sitt svar til den nasjonale strategi for rehabilitering. Nasjonale strategier er i realiteten det laveste ambisjonsnivået som finnes i norsk helsepolitikk. Det høres så veldig fint ut med nasjonale strategier, men i virkeligheten er det det laveste av de mulige ambisjonsnivåene, fordi det ikke er noen konkret plan for hva man skal oppnå på hvilket tidspunkt. Derfor vil nok jeg mene at det er på høy tid at man oppgraderer rehabiliteringsutfordringen både når det gjelder denne pasientgruppen, og når det gjelder andre pasientgrupper som er avhengige av oppfølging etter at livet deres er berget, at man oppgraderer det fra en strategi til en konkret handlingsplan med konkrete mål.