Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-06-07:
Takk til saksordfører for en god jobb med en sak som på mange måter skiller seg ut blant sakene vi behandler i denne salen. Som regel kives vi jo om å tilby folk flere og bedre tjenester, forsikre våre velgere om at vi vil dem vel, og lover å ta godt vare på dem, hva som enn måtte vederfares dem. Som saksordføreren har redegjort for, er det i denne saken en tverrpolitisk enighet om behovet for å skape større innsikt i og forståelse for den begrensning som finnes, også for denne sals makt og myndighet. Utviklingen har innhentet Johan Sverdrups berømte formulering om all makt i denne sal. Kortversjonen av budskapet i dagens innstilling er at hvis du reiser utenlands, er det ikke så sikkert at vi kan hjelpe deg – særlig ikke hvis du reiser langt. Holder du deg i nærheten, det vil si innenfor EU, er det tryggere, for der behandles vi nordmenn stort sett som landets egne. Det gir større trygghet hvis du f.eks. blir syk. Men hvis du er blant dem som har slått deg ned f.eks. i ett av de sydligere europeiske land, kan du ikke forvente hjemmehjelp fra Norge. Til gjengjeld slipper du egenandel hos den spanske legen fordi du betraktes som en av dem, slik vi betrakter den polske snekkeren i Norge, når han også får vår barnetrygd. Hovedbudskapet er altså at når vi reiser ut, kan vi ikke forvente at norske myndigheter skal holde sin beskyttende hånd over oss hvor hen vi ferdes i denne verden. Derfor er det lurt å være godt forberedt om reiser byr på uventede og ubehagelige overraskelser. Vi reiser mer og lenger vekk enn noen gang, og den utviklingen vil ganske sikkert fortsette. Vi slår oss også oftere ned i andre land, for en tid eller for en pensjonisttilværelse i behageligere klima. Vi benytter oss av flere tjenester i andre land, f.eks. tannlegetjenester i Ungarn eller surrogatmødre i India. Alt dette kan skaffe oss problemer vi i utgangspunktet må være forberedt på å håndtere selv. Vi har ambassader i 95 land som kan bistå med råd og kanskje hjelp om vi møter problemer i utlandet. Men det er viktig å vite at det er klare begrensninger for hva norske myndigheter kan bistå med i andre land. Når man drar på utenlandstur, følger ikke den norske velferdsstaten med som nissen på lasset. Den forblir her hjemme, selv om det er mange eksempler på at utenrikstjenesten strekker seg langt for å hjelpe landsmenn i mange slags nød. Tsunamien i nyttårshelgen 2004 ble på mange måter et tidsskille. Den avdekket to viktige forhold. Det ene var at Utenriksdepartementet ikke var rigget for å håndtere en katastrofe som skjedde langt borte, men som ble nær fordi mange nordmenn var rammet. Det andre var hvor store forventninger mange av dem som ble rammet, hadde til at norske myndigheter raskt kunne være på plass med hjelp til dem. I dag er operasjonssentralen i drift. Det er ett nødnummer man kan ringe. Det er mulig å si fra hvor man drar, så myndighetene vet hvor man er. Det er mulig å hente god informasjon om landet man skal til, bl.a. om lover og skikker det kan være klokt å kjenne til. Men som et farende folk må vi bli oss bevisst at det er myndighetene i det landet vi er i, som har ansvaret, også når naturkatastrofer inntreffer. Det norske myndigheter da kan gjøre, er begrenset til å assistere, hvis landet ønsker det. Vår utenrikstjeneste kan ikke være overalt. Men turiststrømmene bør være ett av kriteriene i vurderingene rundt hvor vi skal åpne eller styrke våre ambassader for å ivareta også de konsulære oppgaver. Et viktig virkemiddel for å øke vår tilstedeværelse er samarbeidet med våre nordiske naboland. Det må vi søke å bygge ut, til gjensidig glede. Vi må også søke å kople oss på EUs samarbeid på dette feltet når utviklingen av dets felles utenrikstjeneste måtte skyte fart. Meldingen gir noen eksempler på hva vi forventer av service hjemmefra når vi er på tur. Av og til strekker ambassadens ansatte seg lenger enn langt. Jeg hørte en historie om en nordmann på London-tur som havnet litt utpå og glemte hvilket hotell han og kameratene bodde på. Han fikk ringe ambassaden fra kasjotten og be om hjelp. Hans bidrag var at han hadde truffet en annen nordmann på hotellet, som jobbet på et bilverksted i Mo i Rana. Ambassaden ringte så bilverkstedene i Mo i Rana, fant det rette, og de visste hvor deres medarbeider bodde. Den bortkomne nordmann kunne så veiledes til rett hotell. Det er et servicenivå som ligger utenfor hva vi kan forvente oss og langt fra kreve om vi ikke makter å leve opp til hovedbudskapet i denne innstillingen: Utenfor landet må du i stor grad klare deg uten vår hjelp.