trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2004-10-27:
Eg er glad for å høyra at Vegdirektoratet skal gå igjennom det. I budsjettet for neste år kan me lesa at det er 55 pst. av ferjene i Noreg som oppfyller dei langsiktige måla til standard, så me har ein jobb å gjera, og han er ikkje liten. Det kunne vera nyttig å veta om anten direktorat eller departement har ei oversikt over kva for samband som ligg dårlegast an, om dei har ein prioriteringsplan for kva som skal rustast opp, og om det er mogleg for oss å få veta noko om det. For meg verkar det som om dette sambandet i Rogaland er veldig dårleg stilt. Dersom det kostar 2,5 mill. kr å rydda opp i eit problem som iallfall omfattar 100 000 bilar, kan me fort rekna ut at det er 25 kr pr. bil. Eg er nokså sikker på at samfunnsnytten ved å bruka dei 2,5 mill. kr er ganske stor, så eg vonar at Vegdirektoratet òg vurderer det forslaget som det er peikt på frå Rogaland si side, ein gong til.
Johnny Hult (Fremskrittspartiet), 2004-10-27:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til miljøvernministeren: «St.meld. nr. 15(2003-2004) legger opp til at kostnader som følge av statens rovviltforvaltning innen kjerneområdet dekkes. Fylkesmennene har en skjønnspott til dette, men pengene skal ei brukes til lønnet arbeid. Elverum kommune fikk i år 10 000 kr, mens kommunens rovviltjaktlag så langt har et udekket krav på ca. 76 000 kr. Dette er ikke spesielt for Elverum kommune, men gjelder alle kommuner som er berørt av rovdyrproblematikk. (2003-2004) Mener statsråden det er riktig at uttak av rovdyr som gjør skade, skal foregå som dugnad?»
Johnny Hult (Fremskrittspartiet), 2004-10-27:
Jeg takker for svaret. Det er nå engang slik at de lokale fylkesmennene har fått midler, og de har også utdelt disse midlene. Men som miljøvernministeren selv sier, er det ikke mulig å kunne dekke inn de faktiske kostnader som man har, til tross for at det står det. Miljøverndepartementet sier selv: Fellingsforsøk gjennomføres normalt av et lokalt fellingslag oppnevnt av kommunen. Det virker som om Miljøverndepartementet tar det for gitt at medlemmer av omtalte jaktlag på få timers varsel tar seg 14 dagers ulønnet arbeid for å gjøre en jobb for staten, og det er jo litt merkelig at det er avsatt midler til organisering og administrasjon av fellingslaget, men ikke til de oppgavene de skal utføre. Hvorfor er det ikke avsatt midler til dette, da det i disse tilfeller er selve fellingen som er jobben?
Johnny Hult (Fremskrittspartiet), 2004-10-27:
Jeg takker for svaret. Jeg har også lest den meldingen som foreligger, og jeg ser også de løsningene miljøvernministeren legger til grunn her, med kvotejakt og lisensjakt. Men dagens problemstilling er og forblir uløst. Det er foretatt en hel masse jakt på skadedyr som det er gitt tillatelse til felling for, og det er masse kommuner som nå har utkommandert lokale fellingslag hvor mennesker kanskje har hatt 20 døgn ulønnet arbeid i skogen for å felle et dyr som det da er gitt fellingstillatelse for fra statens side. Det er jo helt urimelig at disse jegerne skal bekoste dette selv, da det er en oppgave som er pålagt dem fra en høyere instans. Ville det ikke være naturlig å sørge for at i hvert fall det som har vært gjort, blir ryddet opp i før man legger retningslinjer for det som kommer?
Oddvard Nilsen (Høyre), 2004-03-30:
Jeg foreslår Øyvind Halleraker.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2004-03-30:
For å begynne der forrige taler slapp: Det er svært hyggelig å se statsministeren til stede under en av våre debatter. Det er veldig sjelden vi har den gleden. Interessen for boligspørsmål kan jo tyde på at han har tenkt å bli sittende en stund. Fremskrittspartiet og SV ser behovet for en statsministerbolig, både av hensyn til representasjon og sikkerhet. Vi mener imidlertid at det er viktig å balansere behovet for sikkerhet for statsministeren opp mot de ulemper og den usikkerhet som dette prosjektet påfører andre. Regjeringen har foreslått statsministerboligen plassert i et strøk som inneholder mange boliger. Det er allerede i dag spesielle sikkerhetsbehov rundt arrangementer i representasjonsboligen i Parkveien som beboerne i nærheten oppfatter som en vesentlig belastning. Det er åpenbart at sikkerhetsbehovet for en fremtidig statsministerbolig langt vil overgå det som er nødvendig for dagens representasjonsbolig. Selv i vår del av verden må vi regne med at slike behov kan øke og dermed påføre omgivelsene ytterligere belastninger. Med Regjeringens forslag vil statsministerboligen bli plassert nær eksisterende privathjem. I samme gate går det også en trikkelinje som ikke kan ta alternative traseer i situasjoner hvor sikkerhetsberedskapen må økes. Den foreslåtte lokaliseringen er også i umiddelbar nærhet til Slottet. Å plassere et nytt mulig terrorobjekt i Slottets nabolag kan ikke være gunstig. Fremskrittspartiet mener at hvis sikkerhet skal være en av de sentrale begrunnelsene for lokalisering av statsministerbolig, bør denne plasseres andre steder. Spesielt bør steder med større avstand til tredjepart vurderes. Det er også på det rene at prosjektet blir svært dyrt, over 250 mill. kr er en betydelig sum. Dette bør i seg selv være grunnlag for at man ser på andre løsninger. På denne bakgrunn mener vi at det bør utredes en statsministerbolig med en annen lokalisering enn det bebodde, tett trafikkerte strøket direkte bak Slottet. Vi anbefaler at man utreder om det er lokaliseringer i Oslo eller i de omliggende kommuner som kan egne seg som alternativ. Det må f.eks. kunne finnes egnede villaer som man bør kunne få kjøpt til en vesentlig lavere pris. Det er selvfølgelig vanskelig å vurdere kostnadene ved slike alternative lokaliseringer, men det bør være mulig å få en god og sikker bolig innenfor en r amme på f.eks. 100–150 mill. kr. På vegne av Fremskrittspartiet og SV vil jeg ta opp det forslaget som er referert i innstillingen.
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2004-03-30:
Det kunne ha vore interessant og spennande å dra i gang ein debatt om kven som skal sitje i denne framtidige statsministerbustaden, slik det har vore tendensar til i debatten her. Senterpartiet støttar forslaget om etablering av eit representasjonsanlegg for Regjeringa med ein statsministerbustad. Saksordføraren hadde ein grundig gjennomgang av saka, og derfor ser eg det ikkje som nødvendig å gjenta det som saksordføraren framførte på ein utmerkt måte. Men vi meiner at ramma er vorten sett noko høgt, og vi foreslår derfor at heile prosjektet vert realisert innanfor ei ramme på 200 mill. kr. 200 mill. kr er òg eit betydeleg beløp. Eg tek med dette opp Senterpartiets forslag, forslag nr. 2, som er innteke på side 3 i innstillinga.
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2004-03-30:
I Dokument nr.8-forslaget frå stortingsrepresentantane Woldseth og Knudsen vert det peika på at det er stor møteverksemd i offentleg sektor, og at det medfører redusert service og informasjon til brukarar av offentlege tenester. Forslagsstillarane ønskjer at Regjeringa skal fremme ei sak for Stortinget der problematikken rundt dette vert drøfta. Dei ber òg om at det vert vurdert å innføre ein møtefri dag – eg trur primært det var onsdagen dei ønskte – ved alle offentlege kontor. Komiteen er samd med forslagsstillarane i at både service og tilgjengelegheit for publikum i all offentleg forvalting må bli betre enn i dag. Komiteens fleirtal, alle utan Framstegspartiet, ønskjer ikkje å gå inn for ei lovregulering for å innføre møteforbod i heile den offentlege sektoren. Ved mange kontor er det frivillig innført møtefrie ordningar med tanke på å betre servicen for publikum. Det er mange kommunar som har oppretta servicetorg, der målet er å oppnå mykje av det forslagsstillarane peikar på. Det er ei utfordring til alle offentlege kontor, og alle offentleg tilsette bør vere opptekne av å ta vare på brukarane sine interesser og gi dei den servicen dei har krav på. Eg går ut frå at Framstegspartiets representantar vil gjere greie for sitt forslag på ein atskilleg grundigare måte enn det eg har gjort. Dermed anbefaler eg innstillinga, nemleg at forslaget vert avvist.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-30:
Jeg merket snev av indignasjon i stemmen til statsråden da han besvarte interpellasjonen, fordi han opplever at kritikken kan være uberettiget, og at det kan være medieoppslag som ikke helt ut er dekkende for den faktiske situasjonen. Jeg vil si at vi i SV har utvist tålmodighet i forhold til utviklingen når det gjelder det psykiske helsevernet, men vi har hele tiden vært opptatt av at man må komme styrket ut, på en troverdig måte. Jeg synes at statsråden i den konkrete saken knyttet til opptrappingsplanen har tapt troverdighet. Jeg synes at mye av det som statsråden presenterer her i dag, mer høres ut som bortforklaringer enn en reell analyse av den situasjonen som eksisterer når det gjelder psykiatrien rundt omkring i Norge. Det er klart at man kan diskutere tallstørrelser. Det er ikke noe vanskelig å synliggjøre at Regjeringen selv har gått bort fra det de har hatt som ambisjoner på dette området. Men når det kommer til stykket, handler det jo om enkeltmennesker. Jeg har vært rundt omkring på ulike institusjoner i Norge. Jeg var i fjor høst på Gran på Hadeland og besøkte en institusjon der. Det som gjør inntrykk, er å møte enkeltmennesker som beskriver at tilbud forsvinner uten at det blir erstattet med noe annet. Det gjør også inntrykk å høre fagfolk argumentere for hvorfor tilbudene skal forsvinne, ut fra at de selv ønsker en type faglighet rundt seg som egentlig primært ikke handler om pasienter i det hele tatt, men som handler om å ha en interessant hverdag, der man omgir seg med nok fagfolk, og der man på en måte kan utvikle seg faglig. Det man ser, er at Regjeringen i forhold til en del av den utviklingen blir en passiv tilskuer. Hvis det var slik at man når man reiste rundt i Norge og snakket med pasienter og pårørende, opplevde at de sa at det ikke stemte, det som stod i avisene, at det ikke var slik at tilbudet ble redusert, men at det tvert imot var slik at Regjeringen var i ferd med å styrke dette, skulle jeg vært enig med statsråden i hans beskrivelse. Men det er ikke den virkeligheten man møter. Man møter en virkelighet der pasienter beskriver utrygghet, der fagfolk beskriver utrygghet, der de sier at midlene ikke kommer, de vet ikke hvor de havner, men de havner i hvert fall ikke der de bevirker en styrking. Det er klart at når man gang på gang opplever at det i regi av ulike helseforetak blir foreslått kutt nettopp på et område statsråden har sagt skal skjermes, bevirker det at fagfolk slutter, for de er usikre på om de har jobben sin i morgen. Det bevirker at psykiatriske pasienter blir mer utrygge, for de vet ikke om det tilbudet de har, eksisterer i morgen. Det bevirker at helhetsinntrykket av psykiatriplanen er at man ikke har lyktes med det man har sagt at man skal gjøre. Det er klart at det å hevde at man ikke har ment at dette skulle styrkes mer enn somatikken, er en ganske betydelig omskrivning av det som Stortinget har vedtatt. Det kan da ikke være slik når man vedtar en opptrappingsplan, at man skal komme ut med mindre ressurser enn på de områdene som ikke har prioritet.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-30:
Det er jo helt åpenbart at man både innenfor helseforetakene og når det gjelder opptrappingsplanen for det psykiske helsevernet, står overfor betydelige utfordringer. Jeg har hørt ulike tall i forhold til ressursbruken når det gjelder spesialisthelsetjenesten, men et tall som vel har gått igjen, er omtrent 56 milliarder kr totalt sett. Det er klart at det er enorme summer, og hvis man ikke anvender de midlene målrettet og på en slik måte at man sikrer at de gruppene som har størst behov for det, også får hjelpen, risikerer man at økte bevilgninger egentlig ikke medfører økt hjelp i det hele tatt. Derfor har det vært viktig både for meg og for SV når det gjelder helsepolitikken, nettopp å søke å målrette midlene. Jeg registrerer at statsråden er kritisk i forhold til at flertallet tidligere ikke ønsket å begrense utgiftsveksten på en del områder innenfor spesialisthelsetjenesten, og at det nettopp kunne være et signal om vekst på områder som ikke skulle ha prioritet, og det er et signal jeg tar. Jeg tror at et felles ansvar som hele Stortinget har, i stedet for å gi seg hen til en type lettvint retorikk som selvfølgelig er salgbar, er å bli opptatt av: Hvordan bruker vi disse ressursene målrettet? Men da håper jeg at man kan komme videre nettopp i en diskusjon omkring prioritet som over tid har den virkningen at de som er svakest stilt, også får hjelpen først. Jeg synes ikke, jeg må være så fri å si det, at statsråden har besvart godt det som ligger i mitt spørsmål om det ikke er slik når man har styrking på visse felt – vi har hatt en kreftplan, vi har en opptrappingsplan for psykiatri – at det ikke også skal ligge at man over tid kommer styrket ut relativt sett. For hvis det ikke gjør det, hvis det er slik at når vi avslutter opptrappingsplanen for det psykiske helsevernet, vil bevilgningene på nytt gå ned, så vil man på nytt oppleve at det er andre deler av virksomheten som har en relativt sett mye større vekst, og da vil det over tid på nytt ramme psykiatrien. Det er klart at når vi nå kommer tilbake til debatten omkring helseforetakene og ressursveksten på en del områder der, vil man se at det har vært vekst på områder som Stortinget overhodet ikke har forutsatt vekst på. Jeg håper, og jeg ønsker å være konstruktiv i så henseende, at statsråden og jeg kan ha en viss felles forståelse i forhold til at vi trenger en annen grad av ressursstyring innenfor det samlede helsevesenet, og spesielt spesialisthelsetjenesten, enn det vi pr. dato har, og at det naturligvis er et ansvar som Stortinget har, i likhet med statsråden.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-30:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg registrerer at begrepet «omkamp» brukes i forhold til helsereformen. Jeg vil understreke at intensjonen vår i SV er å finne fram til virkemidler som kan ta tak i den kritikken som nå kommer opp når det gjelder helseforetaksmodellen, og bringe den inn i et spor hvor man sikrer at man bruker midlene på en god, konstruktiv og målrettet måte. Det var jo ikke tilfeldig at jeg siterte Bondevik, for han brukte også begrepet «demokratisk underskudd» da vi vedtok helseforetaksreformen i juni i 2001. Jeg synes, hvis man ser på en del av den kritikken som framkom den gangen under debatten i salen, at erfaringene har vist at den kritikken hadde noe for seg. Man er nødt til å ta tak i dette på en måte som kan sikre en type føringer som vi i dag ikke har. Jeg kan skjønne at det ser annerledes ut fra statsrådens synspunkt, fordi han føler at han får det på sitt bord. Men det er klart at det er et behov for å gå mer grundig inn i de prosessene som skjer, også fra Stortingets side, slik SV ser det. Så er det to elementer til som vi er opptatt av – mer overordnede elementer. Det ene er at det vi ser som en slags strukturell endring, som skisseres i helseforetakene, i veldig stor grad bærer preg av sentralisering av tjenester, altså at mindre enheter rammes og trues, og så at det er de større man på mange måter skal satse på. Det er også et element av privatisering i det som skjer, som ikke er ubetydelig. En øyelege uttalte til Dagsavisen 31. januar i år: Professor Bjørn Nicolaissen ved Ullevål universitetssykehus påpekte at man har gitt driftsstøtte til privatpraktiserende øyeleger, som allerede i utgangspunktet har et inntektsgrunnlag på et par millioner kroner eller mer. Så bruker man offentlige midler uten at man knytter det opp mot forpliktelser. Dette rammer i sin tur nettopp universitetssykehusene, hvor man ikke har midler til professorater, og hvor man mister en del av grunnlaget i forhold til spesialisering av assistentleger. Det får ringvirkninger av både samfunnsøkonomisk og samfunnsmessig karakter som det virker som man ikke tar høyde for når det gjelder utvikling av helsereformen. Det kan godt tenkes at dette oppfattes som en slags utilbørlig kritikk, men det er jo først og fremst et forsøk på å se på hvordan man kan målrette virkemidlene slik at vi kommer bedre ut. Jeg registrerer at Høybråten var i Alta og så på det desentraliserte tilbudet der – og roste den type tilbud. Noe av spørsmålet blir nettopp: Hvordan kan man stimulere til en utvikling som går motsatt vei, at flere tilbud blir lokalisert der folk bor, og at det gis tilbud, enten det er dialyse eller cytostatikabehandling av pasienter, eller for den saks skyld sykestueplasser? Hvordan kan vi få en struktur som stimulerer til det, i motsetning til slik som strukturen nå går i retning av, sentralisering av stadig nye tjenester?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-30:
Det er riktig at reformen ble gjennomført på kort tid. Jeg kan huske at da vi bad om lovteknisk bistand, fikk vi til svar fra statsråden at tiden strakk ikke til. Bare som et eksempel. Da SV la inn forslag, var det ut fra erkjennelsen av at staten skulle overta ansvaret. Vi la altså ikke inn et forslag om en alternativ fylkeskommunal organisering, men et forslag som gikk på statlig organisering, men på en måte som gjorde at man beholdt den folkevalgte kontrollen. Vi advarte mot den modellen som var valgt, ut fra at den ville redusere den folkevalgte innflytelsen og gi folk mindre muligheter til å påvirke de prosessene som skal skje. Og det har jo vist seg å være helt korrekt. Til dem som nesten harselerer litt i forhold til tidligere reaksjoner, også i forhold til fylkeskommunen, vil jeg si at slike reaksjoner i hvert fall hadde den styrken at de kunne medføre at prosesser som var på gang, kunne påvirkes, slik at man eventuelt ikke fikk nedleggelser. Jeg kjenner det godt fra Finnmark. Jeg vet ikke hvor mange ganger jeg har vært med og ført en kamp for at man skulle bevare sykestueplasser i Finnmark. Man hadde et organ å kontakte, og så førte kampen fram. Man var riktignok mektig vred i forhold til at slike forslag stadig kom opp, men det var tross alt påvirkningskraft nok fra befolkningen til å hindre at slike ting skjedde. Selv om staten skal fortsette å drive sykehusene, må man jo sikre at man har en reell mulighet til å øve innflytelse, slik at man får sunne og gode demokratiske prosesser. I forbindelse med denne debatten ønsker jeg å reise to helt sentrale spørsmål. Det ene er: Brukes ressursene på en riktig måte? Og det andre er: Målrettes midlene inn mot de delene av helsevesenet der behovet for ressursene er størst? Jeg synes det er for mange i denne salen som tar for lett på det. Når Bjarne Håkon Hanssen framstiller det som om SV er opptatt av å bruke færre midler på spesialisthelsetjenesten enn flertallet, er det helt feil. Det påpekte jeg overfor ham i forbindelse med statsbudsjettet da vi behandlet det. Vi hadde et forslag som gikk på å bruke mer, men at man målretter bruken mot der hvor behovene er størst. Vi forutsatte f.eks. at ved at Rikstrygdeverket ikke skulle disponere midler til privatpraktiserende spesialister, men at helseforetakene skulle disponere dem, ville man få innsparinger, fordi man bl.a. ville hindre en lønnsutvikling som den vi ser i dag. Det er klart at man må kunne forvente at tiltak som rettes inn på en annen måte, også vil ha effekt, mens det argumenteres her som om SVs politikk ikke skulle ha andre konsekvenser enn det flertallets politikk har. Det har den naturligvis. Jeg vil igjen si at det er særdeles viktig å prioritere de gruppene som kommer dårligst ut. Vi ser barn og unge som faller helt utenfor når det gjelder opptrappingsplanen for det psykiske helsevernet, og vi ser at mennesker som har en rusmiddelavhengighet, ikke får det behandlingstilbudet de skulle ha krav på. La oss nå begynne å målrette tiltakene inn mot de gruppene i samfunnet som kommer dårligst ut, i stedet for å argumentere for stadig bedre avlønning for dem som har det best.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-03-30:
Jeg skal ikke måle graden av indignasjon i stemmen til interpellanten, slik representanten Ballo uttalte seg om min stemmebruk. Han bruker sterke ord. Han snakker om «tapt troverdighet». Da vil jeg ta utgangspunkt i hans hovedangrepspunkt, nemlig den underliggende påstanden om at Stortinget har forutsatt at psykiatrien skal vokse mer enn somatikken. Hvor har representanten Ballo det fra? Det hadde vært troverdig av representanten Ballo å understreke dette hvis det hadde vært slik at SV konsekvent og systematisk hadde stått for å bremse aktivitetsutviklingen i somatikken. Men jeg minnes faktisk en situasjon rundt den 25. juni i fjor, da statsråden i tråd med det vedtatte budsjettet sendte ut et styringsbrev til helseforetakene for nettopp å sørge for at de holdt seg innenfor budsjettene. Det mente et flertall på Stortinget at man ikke burde ha gjort. Det flertallet inkluderte representanten Ballo, som sammen med Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og sitt eget parti krevde at det ikke skulle legges begrensninger på veksten i somatikken. Er det dette representanten Ballo kaller troverdighet når det gjelder å sikre at man ikke får en større vekst i somatikken enn i psykiatrien? Jeg synes det er usedvanlig frimodig av representanten å bruke den type ord som han nå gjorde i sitt andre innlegg. Jeg har ikke bidratt til å skjønnmale situasjonen i psykiatrien. Jeg reiser også mye til psykiatriske institusjoner. Jeg møter mennesker med psykiske lidelser. Jeg møter mennesker som det har gått bra med. Jeg møter mennesker som det har gått dårlig med. Jeg møter mennesker som sliter, men jeg møter også mange mennesker som fatter mot når de ser hva som skjer rundt omkring i lokalsamfunnene og med utbyggingen av tjenestetilbudet, og som takker for det. Jeg tror verken det psykiske helsevernet, fagmiljøet, pasientene eller brukerne er tjent med ensidige beskrivelser, verken ensidig skjønnmaling eller svartmaling av den typen som vi har sett i en del medieinnslag, og som dessverre representanten Ballo i dag har henfalt til, i strid med hva som er hans vanlige, nyanserte tilnærming til slike saker.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-03-30:
La meg først minne om at de årlige rammene for satsingen på opptrappingsplanen er vedtatt av Stortinget. Det er også retningslinjene og målsettingene for gjennomføringen av planen. Vi har en årlig forestilling her ute i vandrehallen når Regjeringen har lagt fram sitt budsjettforslag, hvor Rådet for psykisk helse i kjent stil snakker om svik mot de psykiatriske pasientene, og hvor opposisjonspartiene i tur og orden forteller at de skal bevilge veldig mye mer. År om annet har jeg opplevd at den satsingen som jeg har lagt fram, er blitt vedtatt i Stortinget, og det er det jeg må ha som utgangspunkt når jeg gjennomfører opptrappingsplanen. Det er også en klar forutsetning i opptrappingsplanen at dette ikke bare er en opptrapping, men en omstilling. Men gjentatte ganger opplever jeg i media, og dessverre også fra stortingsrepresentanter, at man framstiller klare omstillingstiltak som nedleggelser og nedskjæringer. Jeg har ikke sagt at det ikke har skjedd nedskjæringsvedtak som har vært feilaktige. Det har skjedd, jeg har grepet fatt i det, og jeg har en meget streng og tydelig oppfølging av helseforetakene på dette. Men jeg synes at vi burde slippe både fra fagfolk og fagmiljøer og fra opplyste aktører i debatten at man blander sammen for det første tilfeldige forslag i en budsjettbehandling med endelige vedtak og for det andre forutsatte omstillingstiltak med nedleggelser. Hvis vi ikke kan ha den type ryddighet i debatten, blir det veldig vanskelig å gjennomføre det Stortinget har forutsatt. Når det er sagt, har mine innlegg her i dag vært preget av et forsøk på å nyansere et ensidig bilde. I interpellantens første innlegg fant jeg ikke ett eneste lyspunkt. Det var bare negative beskrivelser. Slik er ikke virkeligheten. Jeg har forsøkt å gi et mer nyansert bilde, med en klar erkjennelse av at vi ikke har nådd langt nok i kommunene. Det er for store forskjeller. Vi har ikke nådd langt nok når det gjelder å kutte ventetider. Vi har flere feilskjær i omstillingsprosessene som vi har måttet gripe inn mot. Men vi gjør det, og vi står på. Det er et fagfelt som er satt under press når det gjelder produktivitet, som flere har vært inne på her. Det skjer framskritt, og det må vi i sannhetens navn få fram fordi dette fagfeltet også trenger motivasjon til å gjøre jobben. Hvis den ensidige beskrivelsen av at alt er svart, får lov til å regjere, blir det svart, og da kommer den kollektive depresjonen til å ta norsk psykiatri. Det er ikke pasientene tjent med.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-03-30:
Jeg er glad for at representanten Ballo reserverer seg i forhold til begrepet «omkamp», og jeg merker meg signalet som ligger i det. Begrepet «demokratisk underskudd», som representanten siterte fra Kristelig Folkepartis daværende parlamentariske leder, er for så vidt et interessant begrep i mange sammenhenger om dagen, men la oss se på helseforetakene i forhold til hva vi faktisk har foretatt oss fra denne regjeringens side for å sikre en god medvirkning fra og en god kommunikasjon med omgivelsene. Vi har fra første dag lagt stor vekt på åpenhet når det gjelder dokumentoffentlighet og kommunikasjon med omgivelsene. Vi har innført et krav, etter å ha prøvd ut ulike modeller, om åpne styremøter, og de skal være reelt åpne. Den type eksempler som representanten Ballo viste til, hvis det er slik at man reelt flytter styremøtene inn i lukkende former, så er det i strid med instruks fra Regjeringen. Vi har videre krevd brukerutvalg ved alle helseforetak for å sikre en god kommunikasjon med brukerne. Og vi har krevd at de regionale helseforetakene legger opp til en god arena for samhandling og samspill med de lokale folkevalgte ombudsmenn og -kvinner i kommunene og i fylkeskommunene. Det fungerer stadig bedre ifølge de tilbakemeldinger jeg får fra begge kanter. Så tar representanten Ballo opp spørsmålet om sentralisering og desentralisering, og det opptar meg meget sterkt. Det er nemlig ikke slik at alle trekk i medisinen krever mer desentralisering. Noen trekk i den medisinske og teknologiske utviklingen gjør det hvis vi skal gi pasientene fullgode tilbud, men på flere områder går det motsatt vei. Medisinen og teknologien gjør det mulig å levere tjenestene der folk bor, eller nærmere der folk bor, men systemene har ikke i tilstrekkelig grad fanget opp det. Derfor har Regjeringen, så vidt jeg erindrer med støtte fra SV, fra 1. januar i år fått gjennomført at ansvaret for syketransporten og dekningen av kostnader i den sammenheng er overført til helseforetakene, nettopp for at de som har innsparingene – ved det at folk slipper å reise – også har muligheten til å få en gevinst av det, som kan investeres i desentraliserte behandlingstilbud. Vi har på to konkrete områder, med Stortingets tilslutning, innført takster fra 1. januar som innebærer at sykehusfinansieringen kan utløses utenfor sykehus, altså desentralisert. Det gjelder cellegiftbehandling og dialysebehandling. Ved selvsyn konstaterte jeg – også ved samtaler med pasienter i Alta – at det fungerer, til pasientenes store tilfredshet. Det fører til mindre belastning for pasientene, og det er også en besparelse for samfunnet og helseforetakene. Dette er ytterligere eksempler på at vi faktisk driver politisk styring innenfor rammen av denne reformen og får resultater til fordel for pasientene.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-03-30:
Den siste appellen fra representanten Ballo kan jeg slutte meg helt og fullt til. Jeg har ikke registrert at noen i denne sal har argumentert for bedre avlønninger til dem som har det best. Tvert imot er det bred politisk enighet om at vi skal målrette politikken inn mot dem som har de tyngste utfordringene, og mot dem som sliter mest. Dette er tidenes største reform i offentlig sektor. Den ble vedtatt på rekordtid, og gjennomføringstiden har så langt også vært ganske kort – for kort til å felle noen endelig dom. Etter denne debatten kan jeg konstatere at det er bred tilslutning til mitt initiativ om å foreta en grundig evaluering av reformen. Det er også en grunnleggende holdning i alle partier som har vært representert i debatten her i dag, at vi er åpne for justeringer underveis. Men det er også godt å kunne registrere at det er bekreftet her i dag at det er et bredt flertall som står bak sykehusreformen. Det er viktig i den aktuelle debatten som nå pågår. Representanten Ballo og flere andre har tatt opp problemstillingen om sentralisering eller desentralisering av beslutningsmyndighet. Det er interessant å konstatere at effekten av et ønske om sterkere politisk styring på dette området fort blir mer sentralisering, fordi det man ønsker, er at flere beslutninger skal flyttes inn i de politisk ansvarlige politiske organer. Det vil være helseministeren, eller det kan være Stortinget. Man bør tenke gjennom om det er en slik utvikling man faktisk ønsker, når man ber om sterkere politisk styring. Jeg mener at vi har en klar politisk styring. Jeg mener at det er slik at det er en adresse for politisk påvirkning av beslutninger i helseforetakssystemet. Jeg mener jeg har vist, og også blitt kritisert for, at jeg faktisk har tatt hensyn til slike budskap i foretaksmøter i samtlige regionale helseforetak. Det interessante med debatten har vært at kritikken har kommet både fra dem som har ment at jeg har blandet meg for mye inn, og fra dem som mener at jeg har blandet meg for lite inn. Hvis en ser på hva Stortinget har gått inn i av enkeltsaker, må jeg si at jeg synes det er interessant å konstatere at den ene sykehusavdelingen som SV og Senterpartiet var opptatt av i budsjettbehandlingen i høst, var fødeavdelingen på Aker. Det var bekymring for at kvinner på Oslo Vest skulle måtte føde på Bærum sykehus. Jeg mener at vi gjennom budsjettopplegget for 2004 har fokusert sterkt på prioritering av ressursbruken. Vi har redusert ISF-satsen, vi har vedtatt nye bestemmelser i pasientrettighetsloven, vi har etablert nasjonale systemer for kvalitetsindikatorer, vi har i det hele tatt vist at vi ønsker en målrettet styring av ressursene.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2004-03-30:
Det er nå nødvendig å si, etter det jeg har hørt her, at alle grupper pasienter – også pasienter med psykiske lidelser – har fått kortere ventetid etter at helsereformen ble gjennomført og opptrappingsplanen ble satt ut i livet. Dette er et kvalitetstrekk ved vårt helsevesen som har stor betydning for de mange pasienter som ikke lenger opplever så lang ventetid som tidligere. Opptrappingsplanen for psykisk helse har medført betydelig økning i bevilgningene og gitt resultater i form av økt kapasitet og fokusering på bedrede arbeidsformer og ny organisering. Antallet som får behandling innenfor psykiatrien, fra planen startet og fram til nå, er økt med 50 pst. eller mer. Dette er bra, og det er nødvendig. Det er positivt at antallet distriktspsykiatriske sentre er kraftig økt og fordelt over hele landet. Dette er en grunnmur i psykiatritilbudet. Dette vil gi mennesker med psykiske lidelser større nærhet til behandlerne. Opptrappingen innen psykiatrien har hovedsakelig skjedd innenfor de distriktspsykiatriske sentra. Men det er et spørsmål om dette er tilstrekkelig. Jeg er bekymret for de meldinger vi får om nedlegging av tilbud før en har dokumentert at nye og bedre tilbud er kommet i stedet. Jeg tror bestemt at de psykiatriske sykehjemmene er meget viktige for de pasientene som trenger et litt lengre behandlingsopplegg. Mange pasienter med psykiske lidelser trenger tid og trygghet. For tidlig utskriving til hjemkommunen øker muligheten for at pasienten igjen blir innlagt i et tyngre behandlingsopplegg. Jeg er sikker på at svært mange kommuner, både små og de litt større, nå strever med kompetanseoppbygging innenfor psykiatrien. Ja, jeg mener bestemt at de faktisk ikke er i stand til å gi tilbud i samsvar med behov. Derfor må nå helseforetakene sette foten ned for nedleggelser som gjør pasientene til kasteballer mellom kommuner og spesialisttilbud i tyngre institusjoner. Jeg mener helseministeren må følge nøye med i helseforetakenes planer og beslutninger, og gripe inn der det foregår nedbygging av plasser som slett ikke er faglig begrunnet. Jeg merket meg hva helseministeren sa her angående styringsdokumentet, og har tillitt til at han følger opp dette kontinuerlig. Det finnes neppe en eneste grunn til å legge ned behandlingsplasser i barne- og ungdomspsykiatrien, og planer om dette må stoppes. Selv om ventetiden har gått ned også for disse, er det fortsatt i mange tilfeller uakseptabelt lang ventetid. Et gledelig trekk, som vi nå ser tydelig, er oppbyggingen av regionale enheter innenfor behandling av spiseforstyrrelser. Jeg håper bare at fagligheten er på plass fra dag én. Et annet forhold som ikke er tilfredsstillende, er forskning og utvikling av kunnskap innenfor psykisk helsevern. Svært få professorater innenfor området vitner om mangel på forskning og høykompetanseoppbygging. Her har de regionale helseforetakene og universitetsmiljøene en oppgave å gjøre.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2004-03-30:
Jeg lurer faktisk på hvilket helsevesen representanten Ballo beskrev. Han beskrev en situasjon der pasientene ikke får behandling, og der tilbud er fjernet. Den faktiske situasjonen er jo slik at langt flere får behandling, og langt flere har søkt behandling. Det kan umulig ha gått Ballo og andre representanter hus forbi. Ventetiden har gått dramatisk ned og er nå i gjennomsnitt på mellom 60 og 100 dager, dersom en ser helsevesenet landet over under ett. Hvis en spør de pasientene som har fått behandling, om de er misfornøyde med reformen, er svaret at det er de ikke, de er glade for å ha fått behandling. Helsevesenet er faktisk til for pasientene og ikke for de partier som er motstandere av helsereformen, og som i årevis har prøvd å slå politisk mynt på at det til enhver tid vil være misnøye med helsetjenester uansett system og uansett hvilket land vi måtte befinne oss i. Hvis noen representanter tror at engasjement og protester er noe nytt, vil jeg anbefale dem å gå inn i sine egne fylkeskommuners arkiver fra den tid fylkeskommunen var ansvarlig for sykehusene. Jeg tror materialet er rikholdig – ikke minst gjelder det i representanten Geir-Ketil Hansens fylke, Nordland. Eksempler fra Nordland – ja, ingen av de forslag som Helse Nord foreslo i tilknytning til de nevnte sykehus, ble gjennomført slik som de ønsket. De ble politisk prøvd, styrt og korrigert av den myndigheten som helseministeren har. Kapasitet og nedkorting av ventetid er viktig, men, som også Ballo nevnte, er kvaliteten på helsetjenestene kanskje vel så viktig. Når vi blir syke, vil vi ha den beste behandling. Blir vi alvorlig syke, må vi være sikre på at de som skal ta hånd om oss, har nødvendig kompetanse og ikke bruker pasienten som et prøveobjekt. Derfor må enkelte tilbud spisses, mer enn det vi gjør i dag. Sosialkomiteen ble under sitt besøk i Helse Midt-Norge forelagt en undersøkelse blant regionens sykehus om kvaliteten på operasjoner av pasienter med tykktarmskreft. Denne kvalitetsundersøkelsen viste at muligheten for tilbakefall var svært forskjellig ved de ulike sykehus, og dette er helt uakseptabelt. Jeg kunne nevne andre eksempler, men det skal jeg la ligge, for nå er tiden omme. Men det er behov for å jobbe videre med kvalitet, noe også helseministeren ofte har understreket, og som jeg håper at de regionale helseforetakene følger opp i sitt arbeid.
Beate Heieren Hundhammer (Høyre), 2004-03-30:
Det er liten tvil om at psykiatri, etter å ha blitt stemoderlig behandlet i årevis, har fått en helt annen oppmerksomhet de siste årene. Opptrappingsplanen for psykisk helse har ført til en sterk økning av ressurser til psykiatrien. Dette har bidratt til en kraftig økning av antall behandlede, både innen voksenpsykiatrien og barne- og ungdomspsykiatrien. Ventetiden har gått ned, selv om den ikke har gått ned like mye som økningen i behandlingskapasiteten skulle tilsi. Det er ikke bare negativt, selv om ventetiden for den enkelte pasient isolert sett i visse tilfeller er uakseptabelt lang. Det betyr også at terskelen for å søke hjelp er senket, og det er bra. I den politiske verden er det ikke fremmed for enkelte å bevilge seg ut av problemene. Men penger alene er sjelden nok. I så måte er opptrappingsplanen intet unntak. En økning av kapasiteten og bedre kvalitet innen psykiatrien er helt avhengig av styrking av den faglige kompetansen. Det var også grunnen til at opptrappingsplanen ble forlenget med to år. Når det er sagt, vil jeg si at det ikke er svart hav verken med hensyn til bemanningsøkning eller kompetanseheving, snarere tvert imot. Ifølge en rapport fra SINTEF Unimed, offentliggjort tidligere i år, har både økningen i bemanningen og kompetansehevingen gått raskere enn målene i planen tilsier. For øvrig konkluderer den samme rapporten med at det psykiske helsevernet ligger godt an i forhold til de fleste målene i den nasjonale opptrappingsplanen. Det som imidlertid ikke imponerer meg, er antall konsultasjoner pr. virkedag pr. behandler. Mens målet i opptrappingsplanen er 50 pst. produktivitetsvekst, har antall konsultasjoner sunket fra 1,67 til 1,54. Selv om behandling av psykisk syke mennesker ikke kan sammenlignes med hofteoperasjoner etter samlebåndsprinsippet, hører dette ikke noe sted hjemme. Selv om det enkelte steder har skjedd en produktivitetsvekst på både 20 og 30 pst., er ikke dette spesielt imponerende. Selv med en slik økning har man ikke engang nådd to behandlede pasienter om dagen hvis utgangspunktet er en og en halv pasient. Her er det mye møter, kurs og dårlig organisering, og jeg håper at helseministeren vil vie dette ekstra mye oppmerksomhet i tiden som kommer. Selv om det som utenforstående er vanskelig å bedømme hvordan man skal behandle psykiatrien, kan vi ikke tillate at psykiatere blir skjermet for krav til levering av tjenester. Interpellantens utgangspunkt er de hyppige meldingene om kutt i tilbud til mennesker med psykiske lidelser. Statsråden gikk i sitt svar grundig inn på dette. Selv om det i enkelte tilfeller er berettiget med et rop om varsku, er det ikke bestandig at krisebildet stemmer med virkeligheten – og heldigvis for det. Psykiatriplanen har ført til flere behandlede pasienter, kortere ventetid og en større åpenhet rundt psykiske problemer og sykdommer.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2004-03-30:
Jeg har aldri forstått at opptrappingsplanen for psykiatrien skulle gi som konsekvens at man skulle nedbygge den somatiske helsetjenesten. Hvor har man egentlig det fra? Det vil jo være aldeles galskap. Til tross for den store oppmerksomhet Stortinget har vist i forhold til psykiatriplanen, og til tross for at helseministerens klare styringsbrev til helseforetakene om prioritering av psykiatrien, skjer det dessverre en nedtrapping av behandlingstilbudene mange steder, og ventelistene øker også enkelte steder. Fremskrittspartiet mener at en av hovedårsakene til denne økende ventetiden ikke bare er mangel på ressurser, men mangel på effektivitet i de ulike psykiatriske sykehus og DPS-er . Det er nå tvingende nødvendig å gå inn i den interne organiseringen i de enkelte psykiatriske sykehusavdelinger og DPS-er for å finne forklaringer på hvorfor psykologer og psykiatere ved offentlige psykiatriske sykehus og poliklinikker kun er i stand til å behandle ca. én pasient pr. dagsverk, mens private psykologer og psykiatere behandler opptil åtte–ni pr. dagsverk. Tidligere forklaringer på denne store forskjellen, at de private psykiaterne bare tar de letteste pasientene, er ikke lenger en holdbar forklaring, og heller ikke riktig. Selve kulturen i de psykiatriske behandlingsinstitusjonene må, etter min mening, endres. Hvis ikke fagfolkene selv er i stand til å gjøre dette, må foretaksmyndighetene gripe inn og sørge for at tilsatt personell, særlig psykiatere og psykologer, pålegges å delta for å øke pasientbehandlingen i forhold til dagens situasjon. Vi kan ikke lenger akseptere at pasienter ved psykiatriske sykehus blir liggende i avdelingen i fem–seks dager før man får kontakt med psykiater eller psykolog i avdelingen. Vi kan heller ikke akseptere at psykiatriske avdelinger bemannes med ukyndige turnuskandidater, og at man opplever tilfeller som det som skjedde ved et sykehus i Helse Sør nylig, der en ung kvinne kun ble tilsett av en turnuskandidat og ikke ble innlagt, til tross for alvorlig psykose, og dagen etter tok sitt eget liv. Vi kan heller ikke lenger akseptere at flere distriktspsykiatriske sentre kun har åpningstid fra 9 til 16, og nekter å legge inn pasienter til tross for at man har tomme sengeplasser. Det er min konklusjon at helseministeren her umiddelbart må gripe inn i den interne organisering og drift ved en del av våre psykiatriske sykehus og poliklinikker. Psykiatrien mener jeg må bli en sterkere integrert del av spesialisthelsetjenesten, og ikke drive freelance-virksomhet, som den til dels gjør i dag.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2004-03-30:
Denne interpellasjonen fra representanten Olav Gunnar Ballo er et gedigent bomskudd, som rammer interpellanten som en bumerang. En får akseptere at motstandere av sykehusreformen prøver omkamp så ofte som mulig, men da må man i sine angrep på reformen i sannhet bruke en argumentasjon som holder vann. Interpellanten vet like godt som alle andre her i salen at i 2004 har foretakene en særdeles vanskelig økonomi – som Sosialistisk Venstreparti har medvirket til og har gitt sin tilslutning til. SV hadde sågar et langt dårligere budsjettforslag for foretakene. Foretakene hadde ved utgangen av 2003 opparbeidet et underskudd på 2,2 milliarder kr, som Fremskrittspartiet foreslo at man skulle slette 1,5 milliarder kr av. Dette stemte Olav Gunnar Ballo imot. Interpellanten bør også være fullt klar over at sykehusreformen har vært underfinansiert helt fra første dag, da man måtte dra med seg 800 mill. kr i underskudd fra fylkeskommunene. De fleste av de påstandene som er fremsatt i interpellasjonen, er både uriktige og til dels svært misvisende. Jeg har så langt i år ikke registrert at det er foreslått «kutt i akuttberedskap» ved flere lokalsykehus. Jeg har ikke registrert at «tusenvis av ansatte» er sagt opp, eller hørt i 2004 at sykehusavdelinger er nedlagt. Det er heller ikke korrekt at det har foregått en ytterligere «sentralisering og privatisering» av helsetjenestetilbudet i spesialisthelsetjenesten i 2004. At Radiumhospitalet og Rikshospitalet jobber med fusjonsplaner, synes jeg er faglig riktig og helt nødvendig. Det man imidlertid kan frykte, er at når vi kommer til 2005, vil den økonomiske situasjonen i foretakene være så problematisk at det ikke vil være mulig å opprettholde nåværende behandlingskapasitet. Men dette kan vi gjøre noe med. Jeg vil henstille til interpellanten å medvirke til at så skjer, at foretakene får en bedre driftsøkonomi og mer midler til investering. Særlig på investeringssiden er problemene svært store i foretakene, og det gjelder ikke minst investeringen i psykiatrien og dens bygningsmasse, særlig DPS-ene. Jeg finner personlig ingen grunn til å revurdere sykehusreformen. Den er etter mitt skjønn kommet for å bli. Derimot er jeg sterkt i tvil om hvorvidt vi bør opprettholde de regionale helseforetakene. De har etter mitt skjønn ikke svart til forventningene. Vi bør heller få et organ i regionene som pålegges bestillerrollen, og et sykehusdirektorat som tar seg av eierstyringen. Det er ikke ukjent at representanten Olav Gunnar Ballo sverger til politisk styring av sykehusene, noe vi har prøvd – med særdeles dårlig resultat. Jeg kan forsikre at Fremskrittspartiet i fremtiden vil være en solid støttespiller for at reformen skal bestå, og for at den skal forbedres på den faglige siden.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-30:
En betydelig andel av dem som har psykiske lidelser, sliter også med avhengighetsproblem knyttet til rusmidler. Fra 1. januar i år overtok staten ved de regionale helseforetakene også ansvaret for det spesialiserte behandlingstilbudet til personer med rusmiddelavhengighet. Derfor er de problemstillingene som interpellanten tar opp når det gjelder psykiatri, også nært knyttet til rusfeltet. På samme måte som med psykiatrien mottar vi hit til Stortinget nesten daglig meldinger om kutt og innskrenkninger både i behandlingstilbudet til personer med dobbeltdiagnose rus/psykiatri og i behandlingstilbudet til dem som har rusmiddelavhengighet som sitt hovedproblem. Jeg skal nevne noen eksempler på dette. Ved Sykehuset Buskerud i Drammen utvidet de i 2003 utredningsenheten ARP – avdeling for rus og psykiatri – fra seks til ni plasser. Etter utvidelsen har pågangen økt kraftig, og de har nå en venteliste på ca. 60 rusmiddelavhengige og en ventetid på minst to måneder. På tross av dette er det nå nylig gjort styrevedtak om å redusere antall plasser med 30 pst., fra ni og ned igjen til seks, med virkning fra 1. mai i år. De mangler 2 mill. kr for å opprettholde driften. Frognerlia behandlingsinstitusjon for dobbeltdiagnose rus/psykiatri i Lier reduserer i disse dager antall behandlingsplasser med 20 pst. – fra ti til åtte – av økonomiske årsaker. Pasientene som søkes dit, trenger lang og tidkrevende behandling, som regel rundt ett år. På grunn av krav om effektivisering og redusering i antall plasser må nå behandlingstida reduseres ned til seks måneder, den blir kanskje enda kortere. Det sier seg sjøl at dette blir et langt dårligere behandlingstilbud, og sjansene for å lykkes reduseres tilsvarende. Også for pasienter der rusmiddelavhengighet er den altoverveiende lidelsen, blir dette tilbudet redusert, og ventetida øker til dels dramatisk. Metadonteamet i Buskerud reduserer tilbudet med 10 pst. Ventetida for å starte opp etter at vedtak om behandling er gjort, er på ca. ett år. I går meldte Telemarksavisa om rekordlang metadonkø i Telemark, og at MAR – medikamentassistert rehabilitering – har innført inntaksstopp. Bare de som har livstruende somatiske eller psykiatriske sykdommer, blir tatt inn, til tross for at nærmere hundre står på venteliste. Dette er bare noen få eksempler som viser at det nå ropes et varsku fra store deler av landet om at noe må gjøres raskt. Det er med god grunn frykt for at noen av dem som står i kø og venter på behandling, vil dø i denne ventetida. Jeg regner også med at helseministeren er kjent med denne situasjonen, og forutsetter at han ser på den med det største alvor. Spørsmålet blir da om statsråden kan love at man seinest i revidert nasjonalbudsjett kommer med konkrete og svært målrettede tiltak som øker både kapasiteten og kvaliteten i den delen av rusomsorgen som staten ved helseforetakene har ansvar for.