Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-06-17:
Vi behandler i dag noe som kalles for Smutthull-avtalen, som gir inntrykk av at det ukontrollerte fisket i Smutthullet opphører. Det er helt klart ikke tilfellet. Vi behandler en trilateral avtale mellom Norge, Island og Russland om torskefisket i Smutthullet. Avtalen omhandler ikke annet fiske, kun bifangsten som man måtte få. Rett etter at avtalen var inngått, gikk islandske reketrålere inn i Smutthullet og begynte å fiske. I dag er det tre islandske båter som fisker i Smutthullet, der Kystvakta må be om lov for å komme om bord. 18. april 1989 var en skrekkens dag for kystbefolkningen, og den vil bli husket i mange, mange år. Da ble torskefisket stoppet og folk måtte legge båten på land. Det førte til konkurser, familietragedier og oppløste familier. Folk ble anmeldt for å fiske kokfisk og for å gi vekk fisk til naboen. Folket har levd med formidable restriksjoner for å bygge opp igjen torskebestanden, som forskerne påstod var nedfisket. De problemene som kystfolket har gjennomlevd, har gitt gevinst. Det ble mer fisk. Men det var flere som oppdaget at det ble mer fisk i Barentshavet. Gevinsten ble i stor grad utnyttet til piratfiske, vil jeg kalle det. I dag ligger store deler av kystflåten på land på grunn av mangel på kvote og mangel på bifangst. Norske kystfiskere får i dag en bifangst på 20 pst. når de fisker etter andre fiskeslag. I avtalen som islendingene har fått, får de 30 pst. bifangst. Det er et annet moment som jeg vil trekke inn. Så snart man snakker om Island, og Island som fiskerinasjon, er det David-syndromet som blir trukket fram. Et lite eksempel: Midt på 1980-tallet hadde Island 10 fabrikktrålere, Norge hadde 33. Men i dag har Island ca. 100 fabrikktrålere, Norge har 22. I tillegg er de involvert i stort sett hele den baltiske flåten og store deler av den tyske trålerflåten. Det beviser at islandske redere kynisk har utnyttet det kvotesalget som de har foretatt hjemme, til å bygge opp en enorm overkapasitet med den frigjorte kapitalen. Og de henter gevinsten av det som kystbefolkningen i Norge har spart i hop. Så hevdes det av Regjeringen at det er inngått en avtale om å stoppe registreringen av båter i andre land for å få dem under bekvemmelighetsflagg. Det står i artikkel 6 at partene skal arbeide sammen for å utrede muligheten og eventuelt treffe tiltak for å forsøke å forhindre at deres borgere foretar registrering av fartøy i andre land som svekker avtalens effektivitet. Hva slags garanti ligger det i det? Etter min oppfatning absolutt ingen forpliktelse! Det er knapt nok en uttrykt vilje til å gjøre noe med det. Så litt om balansen i avtalen: 17 000 tonn lodde får vi. Det er omtrent nøyaktig det samme som vi hadde før Island sa opp loddeavtalen. Nå får vi det igjen fordi de får torsk hos oss. Så holder vi på å reforhandle selvfølgeligheter, som produksjon og frysing om bord. Hvorfor skal islendingene få lov til å produsere og ikke vi? I tillegg: Linebåter som går bortover, skal ikke få lov til å fiske i internasjonale farvann, og de skal etter avtalen kun holde seg på Island. Vi får ca. 7 mill. kr tilbake etter å ha gitt bort 80 mill. kr. Det er ingen balansert avtale. Vi forlater prinsipp som vi har hatt siden Eivind Bolles tid og innføringen av 200 mils økonomisk sone, og døren åpnes av fiskeriministeren. Jeg har omdelt et forslag i salen som jeg har god lyst til å ta opp, men etter nærmere vurdering tar jeg ikke opp forslaget. Det skulle kanskje ha vært gjort!