Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
I forbindelse med stortingsdebatten om narkotikadødsfall i februar la Arbeiderpartiet fram ti tiltak for både å styrke det forebyggende arbeidet og for å redde liv. Bakgrunnen for forslagene var den sterkt urovekkende utviklingen i antall overdosedødsfall i Norge. I 1998 døde 270, og 1 000 mennesker er døde på seks år. I 1998 fant flertallet av dødsfallene sted utenfor Oslo. Det registreres urovekkende mange dødsfall blant nye grupper heroinmisbrukere. Overdosedødsfallene har med andre ord spredt seg på en eksplosiv måte, både geografisk og sosialt. Narkotikadøden er ikke lenger et hovedstadsproblem, men et nasjonalt problem som krever oppmerksomhet og evne til handling på nasjonalt plan. Når vi fra Arbeiderpartiets side har funnet det nødvendig å gripe fatt i problemene på utradisjonelt vis, er det også fordi vi har grunn til å tro at dødsfallene representerer toppen av et isfjell, og at misbruk av narkotika har bredt seg som en forbannelse over hele landet, med et stadig større geografisk og sosialt nedslagsfelt. Det har heldigvis skjedd en viss oppvåkning i norsk narkotikadebatt denne våren. Den dypt alvorlige og tragiske situasjonen har fremmet nytenkning og ønske om å få gjort noe både blant ansvarlige politikere og i fagmiljøer over hele landet. Det er oppstått flertall her på Stortinget og i fylkeskommuner og kommuner, f.eks. i Vestfold og i Bergen, som er opptatt av å iverksette nødvendige tiltak som vi vet har fungert i andre land. Jeg har merket meg at sosialministeren nå i større grad er villig til å ta i bruk utradisjonelle grep mot overdosedødsfallene. Den budsjettmessige styrkingen når det gjelder metadon og prøveprosjekt for buprenorfin i revidert nasjonalbudsjett, vitner om det. Styrkingen på 10 mill. kr var for øvrig helt i tråd med Arbeiderpartiets alternative budsjett. Og vi er tilfreds med at sosialministeren tar signalene fra Stortinget, selv om vi har en sterk følelse av at det er nødvendig at Stortinget må være pådrivere. Sosialministeren og Regjeringen får i dag oversendt forslagene fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, med klare styringssignaler i merknads form fra sosialkomiteen. Sosialministeren har dermed mandat og ryggdekning for å iverksette nødvendige tiltak, og sosialministeren bør gjøre det. Arbeiderpartiet er opptatt av strakstiltak mot overdosedødsfall, tilbud som kan føre fram til rusfrihet, og av langsiktig forebyggende arbeid rettet mot narkotikamisbruk generelt. For oss er det viktig at alle tre aspekter er med i en helhetlig narkotikapolitikk. Strakstiltakene må ha skadereduksjon som målsetting, og være rettet inn mot å forhindre dødsfall og forbedre de narkomanes helsesituasjon og livskvalitet. Dette kan bl.a. skje gjennom utvidelse av metadontilbudet, introduksjon av buprenorfin, lavterskel helsetiltak, og vi mener også en utredning av sprøyterom bemannet med helsepersonell. En innvending mot metadon og buprenorfin er at dette er uheldige medikamenter. Ja, det er mulig det. Men heroin er langt farligere, og vi må vel ta innover oss at heroin dessverre er alternativet. Situasjonen tilsier ikke at vi kan sette oss på vår høye hest. Skadereduserende tiltak redder liv og høyner de narkomanes livsstandard. I den ekstreme situasjonen Norge er i når det gjelder overdosedødsfall, har vi ingen tid å miste i forhold til å prøve ut tiltak og behandlingsformer som har reddet liv i andre europeiske land. Jeg er redd for at sendrektigheten i forhold til buprenorfin har noe å gjøre med hvordan vi ser på de narkomane, og hvilken status de har som gruppe i vårt samfunn. Hvis man f.eks. i USA hadde funnet en kur mot kreft, ville kanskje saksbehandlingen og introduksjonen av tilbudet i Norge skjedd i en litt annen fart enn hva som er tilfellet med buprenorfin. BrukerForeningen Tønsberg er en interesseorganisasjon for stoffbrukere som ganske unikt i Norge har samlet over 100 medlemmer. Foreningen legger meget stor vekt på buprenorfinbehandling, som kan gi misbrukerne og deres familier et verdig liv. Sosialministeren bør merke seg at flertallet går inn for at buprenorfin bør nyttes av aktuelle allmennleger under veiledning av spesialister innen rusmiddelfeltet. Jeg vil presisere at bruk av medikamenter må følges opp med omsorg og tiltak som kan lede til en ny livsstil. Medikamenter kan fungere bra, men er ikke nok. Dessverre haster det med å få på plass skadereduserende tiltak. Bare så langt i år har Oslo politikammer registrert om lag 45 narkotikadødsfall. Og når det gjelder situasjonen utenfor Oslo, frykter fagmiljøene at den tragiske tendensen fra foregående år forsterkes i 1999. Strakstiltak innrettet mot å hjelpe dagens narkomane må imidlertid suppleres med forebyggende tiltak for å forhindre at nye unge mennesker rekrutteres til narkotikamisbruk. Alt tyder på at de aller fleste av oss er utrolig naive i forhold til utbredelse av stoff i ungdomsmiljøene og i vide kretser ellers. En psykiater innen rusmiddelomsorg regnet det som et gjennomsnitt at det tok fire år fra ungene startet med stoff til foreldrene oppdaget det. I det viktige forebyggende arbeidet blant barn og ungdom er jeg glad for at Arbeiderpartiet og sentrumspartiene står sammen. Det dreier seg om å skape trygge oppvekstvilkår og gode rammer for utvikling i forhold til familie, skole, fritid og nærmiljø. Det dreier seg om tiltak for å utjevne levekår og sørge for at ingen faller utenfor skole og arbeidsliv. Alle unger må bli sett, forstått og akseptert, med de forutsetninger de har. I dette arbeidet må vi alle ta ansvar, både foreldre, voksenpersoner og offentlige etater. Situasjonen er alvorlig. I «Kriminalitetsbildet 1998» fra Kripos går det fram at alle politidistrikter i landet nå gjør beslag av de vanligste narkotiske stoffer. Narkotikamisbruket sprer seg til nye barne- og ungdomsgrupper, og debutalderen synker. «Rusforum-Telemark» skriver f.eks: «Vi er inne i en tid der stadig flere ungdommer helt ned i 13-14 årsalder begynner med sterke stoffer. Ungdommer på 18 år har henvendt seg til sosialkontorene for å be om hjelp for sitt rusproblem. Disse forteller at de startet sin ruskarriere ved 13-14 års alder, og at de har gått på heroin og amfetamin siden de var 15 år.» Rapportene tyder dessverre på at situasjonen i Telemark ikke er unik, men derimot representativ for hva som er i ferd med å skje over hele landet. Dette krever langsiktig innsats og styrking av det forebyggende barne- og ungdomsarbeidet i hele tiltakskjeden. Dessuten fordrer situasjonen at vi makter å stå imot presset fra dem som ønsker å legalisere og ufarliggjøre narkotiske stoffer. Jeg er glad for at det er bred politisk enighet om den restriktive norske narkotikapolitikken. Jeg håper vi også i framtiden står sammen imot presset fra dem som vil lage hull i demningen.