Børge Brende (Høyre), 2000-06-16:
Først til representanten Hill-Marta Solberg: Hvis det nå er slik at det finanspolitiske opplegget til Arbeiderpartiet er så usedvanlig bra og tilpasset de økonomiske utfordringene vi står overfor, hvorfor fikk vi da i forgårs en renteøkning på 0,5 pst., som rammer de aller svakeste av oss? Carl I. Hagen stilte et spørsmål i sted i et replikkordskifte om hvorfor vi ikke kunne dekke inn økte utgifter som skyldes aktivitetsøkningen i norsk økonomi, med økte inntekter på skatte- og avgiftssiden. Det er faktisk fordi arbeidstakere er den største knapphetsfaktoren i norsk økonomi. Hvis ikke arbeidsstyrken vokser, vil vekst i etterspørselen slå ut i høyere priser i stedet for flere varer og tjenester. Det eneste som kan hindre ytterligere renteøkninger, er målrettede kutt og effektivitetstiltak i offentlig sektor, å åpne grensene for flere arbeidstakere og å øke produktiviteten i norsk økonomi. Vi må revurdere næringsoverføringene, reguleringene av arbeidsmarkedet og organiseringen av offentlig sektor. Kjell Magne Bondevik var i sitt innlegg inne på at det nå er usedvanlig viktig at vi holder stramheten, utgiftsveksten og balansen i det reviderte budsjett. Vi må holde igjen til de gode formål, sa den tidligere statsministeren. Det er jeg enig i. Men det er vel slik at man ikke bør bedømmes ut fra hva man sier, men hva man gjør. Vi hadde i går kommuneopplegget til debatt. Der sørget Arbeiderparitet og Høyre for at man brukte mer til kommunesektoren enn det Bondevik-regjeringen opprinnelig hadde tenkt, men likevel var det angivelig en gjerrig holdning til kommunesektoren. Det ble også sørget for at landbruksoppgjøret holdt seg innenfor ansvarlige økonomiske rammer – et godt oppgjør. Realiteten i det Bondevik sier, er faktisk at det er hyggelig at Arbeiderpartiet og Høyre ordner opp, slik at renta ikke øker ytterligere – eller hvis jeg får lov å si det i disse EM-tider: Poenget er at den tidligere statsministeren faktisk er best uten ball. Bondevik er rausest med de budsjettene han selv ikke fremmer – det er dokumentert her. Og vi vet at hvis Bondevik hadde måttet ta ansvaret ved den type budsjett som han nå tar til orde for, hadde renta gått ytterligere opp. Når ropet om å bruke mer av oljepengene, er som størst, må vi minne oss selv om at olje- og gassproduksjonen vil nå toppen om to-tre år. Deretter vil produksjonen holde seg høy noen år, for så å avta nokså markert. Samtidig vil utgiftene til folketrygden øke. Det henger sammen med at de store barnekullene etter krigen blir alderspensjonister. Vi må huske at en offentlig sektor som legger beslag på en stadig større andel av samfunnets ressurser, reduserer næringslivets vekstmuligheter. Høy sysselsetting i offentlig sektor er en viktig årsak til det stramme arbeidsmarkedet. En for stor offentlig sektor fører til at privat næringsliv fortrenges. Dette undergraver grunnlaget for fremtidens skatteinntekter og offentlige velferdstjenester. I en periode hvor alle tror at alt går så meget bedre, og at det ikke er grenser for veksten i norsk økonomi, er det grunn til å minne om at hvis vi bruker for mye oljepenger, har det også sin virkning. Vi har faktisk brukt og bruker oljepenger. Siden 1971 og frem til i dag har vi brukt 800 milliarder av dem. Og beregninger fastslår faktisk at hadde vi i stedet plassert disse pengene i fond, ville de ha vokst til 1 800 milliarder kr. Bare avkastningen ville ha vært formidabel og kunne ha vært brukt til viktige formål: helse, eldre og skole. Vi må også huske på at en for rask ekspensjon i skjermet sektor basert på usikker og kanskje forbigående økning av oljeformuen, kan lede til en tilstand som økonomene omtaler som «Hollandsk syke». Og det tror jeg faktisk er den største faren i Norge i dag. Navnet henspeiler på den økonomiske utviklingen i Nederland i 1970-årene. Landet fikk store inntekter fra gassutvinning på slutten av 1960-tallet. Inntektene ble brukt til å øke utgiftene i offentlig sektor. Resultatet ble høy lønnsvekst. Industrien tapte konkurranseevne. Det gav en rask nedbygging av industrien, som førte til store problemer da gassinntektene falt på 1980-tallet, og en svekkelse av velferdssamfunnet. Det var resultatene av å bruke oljepenger som ikke var bærekraftige.