Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2011-05-26:
Først vil jeg takke interpellanten for å ta opp dette temaet. Da komiteen behandlet representantforslaget fra Fremskrittspartiet, som gjaldt alternative soningsplasser for kriminell ungdom – Dokument 8:21 S for 2010–2011 – var nettopp det forebyggende aspektet en del av problemstillingen. Ser vi på samfunnet som helhet, er det helt klart at det er innen det forebyggende arbeidet vi må satse mer. Det er bedre å forebygge enn å reparere, det er bedre å være i forkant i stedet for å komme i etterkant. Mye godt arbeid har blitt lagt ned på det forebyggende arbeidet. Det er organisasjoner, det er frivillige lag og foreninger, det er konfliktrådet, SLT-ordninger ute i kommunene, og det er større bevissthet fra politiets side rundt gjengdannelse osv. Men jeg ønsker å rette fokus på tre problemområder. Det første er skole, som mange har vært innom. Det er ikke til å komme bort fra at skolen er en arena hvor en nettopp har muligheten til å treffe disse guttene. Mange av disse som vi snakker om her, møter en skolehverdag hvor det meste er lagt opp altfor teoretisk, med lite hensyn til den enkeltes behov for mer praktiskrettede fag, og ikke minst også behovet for tilpasset opplæring. Muligheten for å få tilbake en del av valgfagene som en hadde før, kan være én vei å gå. Diskusjonen pågår iallfall. Nå vil jeg helst ikke bruke ordet «dropout» – «bortvalg» er om mulig et bedre ord, men det er påtakelig at mange av disse guttene som senere dukker opp som kriminelle, ikke har fullført grunnskolen. Mange kan verken lese eller skrive ordentlig, så derfor igjen er «tidlig innsats» nøkkelord. For det andre må vi gripe fatt i den enkeltes bakgrunn, og da mener jeg særlig foreldres ansvar for sine barn. Dette gjelder så vel etnisk norske som utenlandske foreldre. Barns behov for å bli sett, for å bli ivaretatt, for å bli brukt tid på er helt grunnleggende behov hos det enkelte mennesket i samfunnet vårt. Mange barn får ikke dekket dette behovet, med de følger at barn tester grenser nettopp for å bli sett og utfordrer myndighetspersoner for å få oppmerksomhet. Grensesetting betyr at man bryr seg, og mange av disse guttene sier det selv: Om bare noen hadde satt en grense! I tillegg vet vi at med mange oppløste hjem, hvor særlig gutter har behov for og mangler voksne mannlige rollemodeller, så blir det vanskelig å orientere seg, det være seg i barnehagen, på skolen eller i hjemmet. For det er ikke til å legge skjul på at de fleste ungdomskriminelle er offer for alvorlig omsorgssvikt. Da blir «gjengen» en substitutt for den manglende familien. Jeg vil også komme innom behovet for å bygge selvtillit hos den enkelte – selvtillit nok til å kunne si nei! Da vi behandlet Dokument nr. 8:21 om alternative soningsformer for ungdom, hadde jeg i innlegget mitt med en konklusjon på hvem disse guttene er, fra en forsker ved navn Robert Cornell. Jeg vil gjenta det, for jeg synes faktisk det uttrykker en del av essensen i det vi diskuterer. Robert Cornell sier at disse guttene ofte er skoletapere. Det er en tett kopling mellom maskulinitet og kriminalitet. Hvordan bli noe til kar når man har dårlig råd, ikke lykkes på skolen, ikke tar utdanning, ikke kan se fram til statusfylt jobb og ikke kommer i posisjon? Jo, gjennom protest, gjennom opprør mot samfunnets rådende verdier – alt man selv ikke har tilgang til. Det er her vi må starte. Vi må finne disse guttene tidlig for å være i forkant. Signalene om hvem dette er, og hvem som er i faresonen, er ikke til å overse. Her må det samhandling til mellom alle offentlige etater innen barnevern, helse, skole, politi osv. Ser vi på sakene som har vært i media det siste året, er det helt tydelig at så ikke har vært tilfelle. Disse guttene har dessverre ofte falt mellom to stoler.