Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Vi skal absolutt akseptere afghansk kultur, men det går noen grenser. Noe av det som har brent seg fast i min hukommelse, er skildringen i en britisk avis av steiningen av den første afghanske kvinnen etter at Taliban kom til makten midt på 1990-tallet. Taliban-regimet brukte for øvrig stadion i Kabul som henrettelsesarena, og assosiasjonene til Pinochets Chile i 1973 var svært ubehagelige. Vi har nå hatt London-konferansen om å få i stand en politisk prosess i Afghanistan. Der tok president Karzai til orde for å starte en freds- og forsoningsprosess, med bl.a. planer om et fredsråd der lederne fra alle stammer og etniske grupper skal samles. Og det er bra. Det er veldig bra. Men ett prinsipp må ligge til grunn fra vår side for å akseptere det: Vi kan ikke akseptere den brutale undertrykkingen av kvinner som Taliban-regimet sto for. En vellykket forsoningsprosess forutsetter politisk enighet på afghansk side om respekt for kvinnenes stilling og menneskerettigheter. Det er bare få dager siden denne salen hadde en debatt om menneskerettigheter. Menneskerettigheter må være universelle. De kan aldri være kulturrelative, for ikke å snakke om religionsrelative – enten det gjelder kvinner i Afghanistan eller vettskremte unge jenter født og oppvokst i Norge som tvinges inn i ekteskap. Jeg er helt sikker på at da utenriksministeren i sin redegjørelse sa: «Men vi skal erkjenne at afghanerne også i fremtiden vil kunne fatte valg og vektlegge verdier som er oss fremmed, og som noen ganger byr oss direkte imot», så mente han ikke at vi skal akseptere kvinneundertrykkende lover eller steining av kvinner. Det er faktisk avgjørende for at Afghanistan skal løftes ut av fattigdom, at kvinnenes situasjon styrkes. Det er nå to år siden Stortinget behandlet utviklingsministerens stortingsmelding om kvinner og utvikling, og den forplikter. Afghanistan var på 1990-tallet et land i oppløsning. Så vidt jeg husker, var Taliban-regimet kun anerkjent av to land, og ett av dem var ikke uventet Pakistan. Den 10. september 2001 ble den karismatiske lederen for Nordalliansen drept av Taliban og Al Qaida forkledd som tv-reportere. Dagen etter smalt det i New York og Washington, som vi vet. NATO tok for første gang i bruk artikkel 5 for å støtte USA. Nordalliansen og den USA-ledede Operation Enduring Freedom kastet Taliban ut av Kabul. Så fikk vi Bonn-konferansen senhøstes i 2001, og blant de store feilene som ble begått av det internasjonale samfunnet, var at forpliktelsene om bistand og oppbygging fra Bonn-konferansen ikke ble fulgt skikkelig opp. Så opprettet FN ISAF, International Security Assistance Force, stabiliseringsstyrken som i august 2003 ble overtatt av NATO. Arbeidet med å bygge et stabilt Afghanistan er krevende. Innsats for sikkerhet, for stabilitet, for menneskerettigheter og for utvikling i Afghanistan er en langsiktig oppgave. De humanitære utfordringene er store, statsinstitusjonene fortsatt svake, vi ser korrupsjon – og det kunne legges til en lang liste. La oss likevel, som utenriksministeren, se på de lyspunktene som finnes. Svært mange afghanere, ikke minst kvinner, utfordret nettopp Taliban, og gikk og stemte ved presidentvalget. Utenriksministeren nevnte alle jentene med ransel som er på vei til skolen, og dermed også trosser Taliban. 7 millioner barn går nå på skole, og 95 pst. av alle barn under fem år vaksineres. Afghanistan bygges sakte, men sikkert. På veien mot utvikling er det militære nærværet fortsatt nødvendig for å sikre stabilitet. La meg likevel legge til: Det finnes ingen militær løsning alene; det gjør det ikke i noe samfunn som er i en konfliktsituasjon. Vi må altså ha begge deler. Og den norske innsatsen, som jo nærmest sidestiller også økonomisk den sivile bistanden og det militære nærværet, er noe jeg regner med at vi fortsetter med, og som også bidrar til at afghanerne får en bedre hverdag.