Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2009-01-09:
Det er et stort og viktig tema som tas opp i interpellasjonen. Jeg vil prøve å problematisere et par sider ved ventelister. Realiteten i Norge er at vi ikke er så langt fra det systemet som interpellanten nevner fra Frankrike, fordi to tredjedeler av norske pasienter sendes til sykehus under den hatten som kalles øyeblikkelig hjelp. En tredjedel er innenfor ventelistesystemet, og den delen er faktisk noe synkende. Hoveddelen av øyeblikkelig hjelp er ikke hjerteinfarkt, slag osv., altså typen rødlys-medisin. Hoveddelen er former for hjelp på dagen og halvøyeblikkelig hjelp – det kalles forskjellige ting. Mye kan tyde på at en del av det som ligger innenfor de to tredjedelene som nå kommer til sykehusene og spesialisthelsetjenesten som øyeblikkelig hjelp, i noen tilfeller er en vei utenom ventelistesystemet. Henvisningene kommer her både fra fastleger, spesialister, sykehjem, legevakttjenester osv. Det er en veldig ulik grad av bruk av henvisninger for å sende pasientene videre som øyeblikkelig hjelp-pasienter blant fastleger og legespesialister. Så jeg tror det er viktig å se på hvordan vi kan utvikle systemer som stimulerer fastleger og spesialister til å gjøre en best mulig jobb for pasientene på sitt nivå, og at man ikke er for rask på labben til å sende pasientene videre og belaste det øvrige helsesystemet. Det finnes finansielle mekanismer i Danmark, England osv. som jeg tror det er viktig å se nærmere på i dette arbeidet, som bl.a. helseministeren er inne på. Jeg tror også det er grunn til å vie oppmerksomhet til den veldig ulike praksisen det er mellom spesialister og fastleger i forskjellige deler av landet når det gjelder bruken av instituttet øyeblikkelig hjelp. For å problematisere litt videre, mener jeg et flytende, uoversiktlig system uten ventelister også har betydelige svakheter. Jeg mener at vårt øyeblikkelig hjelp-system, slik det nå har utviklet seg, også har noen av de svakhetene. Vi kan miste oversikten over reelle behov, og ha mindre mulighet til å skape reelle prioriteringer, jf. kommuner som ikke fører ventelister eller registrerer behov for sykehjemsplasser. Det skjer i mange kommuner. For eksempel Oslo, som jeg kjenner, fører ikke ventelister for sykehjemsplasser. Enten får man sykehjemsplass eller så får man det ikke, men man har ikke en reell oversikt over hvem som har stort behov, og som ikke får plass. Det dukker stadig opp i media skandalehistorier om mennesker som ikke har fått sykehjemsplass. Jeg tror at det i slike systemer der man ikke fører ventelister, men løser det direkte, er åpenbare skjulte behov, og at det gir manglende mulighet for prioritering. Det kan i mange tilfeller føre til mangel på styringsmuligheter, som vi ville hatt hvis vi hadde hatt et ventelistesystem. Jeg mener at ventelister faktisk har en funksjon. Det gir oss oversikt over behov, og det gir oss oversikt over hvor i systemet kapasiteten er for liten. Det gir også oversikt over hvor det svikter når ventetiden blir for lang eller øker. Det gir oss også en oversikt over hvor pasientene helst vil, hvor det viser seg at kvaliteten er god. Det sprer seg; det er dit man vil søke seg og vil behandles fordi man har gode erfaringer med det sykehuset eller den delen av spesialisthelsetjenesten. Noen som jobber innenfor systemet, sier til meg at det man ikke bør gjøre hvis man noen gang skulle ha behov for hjelp ved sykehus eller i spesialisthelsetjenesten, er å dra til et sted der det ikke er venteliste, fordi det vil være et tegn på eller det kan være en fare for at kvaliteten ikke er høy nok når tilbudet ikke er populært nok. Så jeg mener at ventelister også har positive sider: Det gir pasienten bedre rettigheter, det gir oss bedre mulighet, et bedre redskap, til å sørge for at ingen pasienter venter uforsvarlig lenge, og til å sørge for prioriteringer og sørge for å rette opp systemet når det er svakheter, som det åpenbart er en del av, som bl.a. representanten Giltun påpeker i sitt innlegg.