Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2003-03-28:
Landbruk er det mest sentrale og også det vanskeligste forhandlingsområdet i WTO, fordi det berører viktige nasjonale interesser. Utfordringen blir å komme fram til et resultat som gir land med stor eksport av landbruksvarer bedre markedsadgang, samtidig som mindre konkurransedyktige land sikres mulighet til fortsatt landbruksproduksjon gjennom støtte og tollvern. Forslaget fra formannen i WTOs landbruksforhandlinger er et stort avvik fra den norske posisjonen og vil kunne få dramatiske konsekvenser for dagens norske landbruk dersom det skulle bli vedtatt. Samtidig er det her elementer som er helt sentrale for de fattigste landene. Forslaget tar i stor grad hensyn til utviklingslandenes krav, fordi det er bestemt at denne forhandlingsrunden skal fokusere på nettopp dette. Dette er derfor en situasjon som utfordrer vårt ønske om å bidra til utvikling i de aller fattigste landene i verden, samtidig som vi vil bevare vårt norske landbruk og våre levende bygder. Norge er med sin utviklingspolitikk med på å fremme utvikling i mange av de fattigste land, men om vi skal klare å nå FNs tusenårsmål, må også vår nasjonale politikk endres. Jeg er overbevist om at bøndene – som de fleste andre i Norge – er innstilt på å hjelpe de fattigste landene, men det er et spørsmål om det gjøres best ved å rasere dagens norske landbruk, eller om hensynene kan kombineres. Kristelig Folkeparti vil arbeide for det siste. Vi har et landbruk det er all grunn til å være stolt av, og Kristelig Folkeparti vil kjempe for å bevare denne næringen av hensyn til matvaresikkerheten, arbeidsplassene, bidraget til en spredt bosetting og et levende kulturlandskap. Men, som landbruksministeren har sagt, må vi selv ta initiativ til å forandre noe for at ikke alt skal bli forandret. Vi må være så realistiske at vi kan si at det vil kunne komme store forandringer i landbruket. Landbruket vil møte en tøffere økonomi og tøffere krav gjennom internasjonale forhandlinger i framtiden. Da må vi føre en politikk som imøtekommer denne nye tiden. Kristelig Folkeparti ønsker en mer effektiv, strukturtilpasset landbrukspolitikk sammen med modernisering og fornyelse for det enkelte gårdsbruk. Vi skal også være klar over at u-landene ikke er en ensartet gruppe. De ønsker bedre adgang til i-landenes markeder, men har ulikt syn på om dette skal skje via generelle tollreduksjoner eller via tollpreferanser. Det er et poeng at de aller fattigste landene faktisk tjener på at det er høye tollsatser i andre land. Da kan Norge gi preferanser til disse landene ved at de blir tilgodesett på bekostning av sine konkurrenter. Det gjør dem i stand til å eksportere varene sine. Det er faktisk slik at mange av de fattigste landene ikke vil være konkurransedyktige i forhold til andre store produsenter av landbruksvarer. Det er ikke slik at Norge automatisk øker importen fra de fattigste landene bare tollsatsene forsvinner. Det vil antakelig heller bli importert mer fra EU, USA, Argentina og andre land. Man må også spørre seg hvem som tjener på eksporten fra en del av de fattige landene, om det er bøndene selv, eller om noen andre tar fortjenesten. Det er videre et tankekors at det bare er 0,5 pst. av en total jordbruksvareimport til Norge på 18 milliarder kr som kommer fra de fattigste u-landene. Hele 66 pst. kommer fra EU. Om vi virkelig mener alvor med vårt ønske om å fremme utvikling for de fattigste, må vår import fra disse øke der dette er praktisk mulig, kanskje da på bekostning av industrilandene. Kristelig Folkeparti har tro på en bedre framtid, både for det norske landbruket og for de fattigste landene.