Øyvind Halleraker (Høyre), 2014-06-10:
Jeg vil gjerne starte med å takke utenriksministeren og forsvarsministeren for redegjørelsene, som var gode og grundige. Vi skal lære av Afghanistan-engasjementet, med hensyn til både framtidige utenlandsoperasjoner og i norsk utviklingspolitikk. Et enstemmig storting har ønsket en bred evaluering, og vi ser fram til evalueringsrapporten fra ekspertgruppen som Forsvarsdepartementet har oppnevnt. Jeg vil gjerne legge et NATO-perspektiv til grunn for mitt innlegg. Afghanistan-operasjonen er fortsatt den mest betydningsfulle operasjonen NATO har hatt og fortsatt har. NATO tok over ISAF i 2003 på vegne av det internasjonale samfunnet. Siden det var vanskelig å få individuelle FN-land til å organisere ISAF, kunne NATO samle militære styrker fra allierte og i økende grad fra partnerland. På det meste var det 139 000 personell i ISAF-styrken, fra 50 land. Slutten på ISAF-operasjonen gir mulighet for et bredere refleksjonspunkt for NATO og NATO-operasjoner. ISAF-operasjonen har i over et tiår vært årsaken til alliansens interoperabilitet, det vil si vår mulighet til å jobbe sammen. Den har også vært en god grunn til å definere våre kapabiliteter, og ikke minst har operasjonen hatt betydning for våre partnerskap, da NATO har åpnet for en bred rekke av partnere. Slutten på ISAF-operasjonen er en mulighet for å justere vår posisjon bort fra store operasjoner. I Kosovo avslutter vi også sakte vår operasjonen. Utfordringen nå, når vi trekker oss tilbake i store antall, er hvordan vi forblir knyttet sammen. Det er et større strategisk skifte. Det var også den røde tråden i diskusjonen i Vilnius i månedsskiftet under vårsesjonen til NATO-landenes parlamentarikerforsamling. Det som er åpenbart, er likevel at vi ser behovet for store, integrerte øvelser for å bevare kompetanse og evne til samhandling, øvelser som Norge bør delta aktivt i, og gjerne på norsk område. Det er nødvendig med ikke-militære kapabiliteter for å kunne gjennomføre stabilisering og gjenoppbygging. Det er exit-strategien til enhver operasjon. Det er en kjensgjerning at NATO ikke har en fullverdig løsning innen alliansen til å gjøre dette. Når vi har endt konflikten, hvordan kommer vi oss ut? I store trekk er dette den afghanske erfaringen. Problemet er imidlertid ofte samarbeidet og samorganisasjonen med andre og andre institusjoner. Ikke-militære kapabiliteter er ikke under kommando. NATO kan ikke insistere på at sivile skal gå ut i felt. Det er et frivillig område for de allierte, hvor den normale prosessen ikke gjør seg gjeldende. Det er kun allierte som er villige, som må gjøre det. Det er denne villigheten som nå testes, med tilbaketrekking av ISAF-styrkene. Det institusjonelle apparatet, økonomien og sikkerhetsstyrkene i Afghanistan vil møte store problemer om det internasjonale samfunnet degraderer landet fra agendaen. Fortsatt tilstedeværelse vil være nødvendig for å sikre at de afghanske sikkerhetsstyrkene kan stå opp mot opprørsstyrkene, og sikre at nabolandene respekterer styringsretten, slik at Afghanistan ikke på nytt blir en kime til manglende stabilitet i regionen. Fortsatt finansiering av de afghanske sikkerhetsstyrkene vil være nødvendig også etter 2014. For Norges del betyr dette fortsatt bidrag til å støtte stabiliseringen i Afghanistan, derfor er det helt avgjørende at vi opprettholder og helst øker vårt eget forsvarsbudsjett. Vi har et komplekst trusselbilde, som nylig ble mye mer komplekst. Men hva enn Russland gjør, så forsvinner ikke de andre truslene. Videre ser vi i Høyre norsk deltagelse i Resolute Support mission og en videreføring av det norske spesialstyrkebidraget i Kabul som sannsynlig utover 2014, med den forutsetningen at andre land også deltar. Mye er oppnådd i Afghanistan, og mye gjenstår fortsatt. Vi må huske hva Afghanistan en gang var: et land som hadde gjennomlevd krig nærmest kontinuerlig siden 1979, et land som var oppmarsjområde for det internasjonale terroristnettverket Al Qaida, og styrt av Taliban med sterkt islamistisk og kvinnefiendtlig grunnideologi. Har det gått riktig vei? Vel, Al Qaida er ute, og Karzai-regjeringen, som støttet det internasjonale nærværet, har sørget for at det ved starten av skoleåret 2013–2014 ble registrert 9,3 millioner elever, der 40 pst. var jenter. I 2002 var det kun 1,5 millioner barn som fikk utdanning, og jenter hadde nesten ikke tilgang. Antall kvinnelige lærere har gått fra 0 til 30 pst. i dag. Dette og flere temaer vil andre talere fra Høyre gå nærmere inn på.