Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2018-03-08:
Det er all grunn til å berømme forslagsstillerne for å ha tatt opp et personverntema som i det siste har fått stor oppmerksomhet, men som dessverre ikke er et nytt fenomen. Ulovlig offentliggjøring av private bilder uten samtykke fra den avbildede har likevel i det siste tiltatt i styrke på en så omfattende måte at det gjør det til et mye større problem enn et forhold mellom et avgrenset antall parter. Det er i ferd med å bli et samfunnsproblem, en utfordring for hele vår ytringskultur. Statlig finansierte tiltak, som nettstedet slettmeg.no, har vært til stor hjelp for mange, men er langt fra nok til å håndtere flommen av krenkende bilder som daglig spres over nettet, og som bidrar til å ødelegge menneskers liv. Det kan være all mulig grunn til at spørsmålet underkastes en utredning i statlig regi. Det er dessuten høyst betimelig at forslaget tas opp til debatt i dag, siden det er 8. mars og siden saken dessverre stort sett dreier seg om krenkelser av kvinner. Siden 1995 har retten til eget bilde vært rettslig regulert først og fremst gjennom åndsverkloven § 45c, altså ikke i straffeloven, slik representantforslaget og komitéinnstillingen kan skape et inntrykk av. I internasjonal sammenheng er personvernparagrafen i åndsverkloven en lex specialis, et særtilfelle som har å gjøre med at den tidligere fotoloven ble avviklet da. Det er en norsk raritet på mange måter. Hovedbestemmelsen i paragrafen er at all publisering av fotografier som avbilder en person, ikke er tillatt med mindre samtykke foreligger. Det gjelder selvsagt også for avbildninger i sosiale medier, selv om det er relativt få som bryr seg om dette. Unntaksbestemmelsen i lovteksten gjør det likevel mulig å publisere bilder i journalistiske sammenhenger, f.eks. ved å stille krav til fotografienes aktuelle og allmenne interesse. Poenget med å vise til dette, er å påpeke at den som leter etter fotorettslige bestemmelser i straffeloven, på mange måter leter på feil sted. Jeg stiller derfor også spørsmål ved departementets påstand om at vi ikke har lovbestemmelser som «fanger opp alle situasjoner hvor bilder av nevnte karakter deles uten at den eller de som er avbildet har samtykket». Dette framgår temmelig eksplisitt i åndsverkloven § 45c. Slik jeg leser det, ønsker forslagsstillerne på mange måter en helt ny fotolovgivning. Den må selvsagt utredes på en skikkelig måte, der vi ikke på forhånd konkluderer når det gjelder strammerammer. Jeg antar at intensjonene fra komiteens medlemmer fra SV og Arbeiderpartiet har vært å fokusere på åpenbare brudd på menneskerettighetskonvensjonens artikkel 8, retten til privatliv. Det henvises særlig til såkalt hevnporno, altså situasjoner der pornografiske bilder er blitt publisert av hevngjerrige ekspartnere. Dette er en bekymring jeg deler med forslagsstillerne. Imidlertid er det også andre former for privatlivsovergrep som det åpenbart er nødvendig å se nærmere på når straffelovsbestemmelsene først skal vurderes. Eksempelvis kan nevnes publisering av krenkende fotografier av barn og døde personer. Forslagsstillerne er også eksplisitte i sitt krav om at strafferammen må økes. Jeg er ikke sikker på at dette nødvendigvis er løsningen på utfordringene, selv om det høyst sannsynlig vil ende med det. Det er f.eks. nødvendig å minne om at det så vidt jeg vet aldri i de siste 70 årene har vært idømt fengsel for brudd på straffeloven § 267, altså den tidligere straffeloven fra 1902 § 390, til tross for at strafferammen har vært tydelig nok. I den gamle straffelovsbestemmelsen var den på tre måneders fengsel, i den nye fra 2005 på henholdsvis to og et års fengsel etter §§ 266 og 267. Det er med andre ord lite som tyder på at det er strafferammene i seg selv som er avgjørende for kriminalitetsbildet i slike saker, men heller på hvilken måte politi og påtalemyndighet reagerer i saken. Jeg kommer til å anbefale Venstres gruppe å stemme for forslaget fra Høyre og Fremskrittspartiet, der regjeringen blir bedt om å fremme et lovforslag om en egen bestemmelse i straffeloven som regulerer det aktuelle temaet, uten å konkludere med hensyn til strafferammen.