trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-20:
Jeg må gjenta: Det er full anledning i Norge – det har aldri vært forbudt, meg bekjent – til å etablere private skoler. Hvem som helst kan etablere private skoler hvis man får en godkjenning etter opplæringsloven, og det er en relativt kurant sak. Da kan man etablere en privat skole. Man kan gjøre den kommersiell, man kan ta så høye skolepenger man vil. Heldigvis, vil jeg si, er det et relativt marginalt, nesten ikke eksisterende, fenomen i Norge på grunnskolenivå. På videregående nivå er det et mye mer kjent fenomen. Der er det mange skoler – der trenger man ikke engang godkjenning – som er kommersielle. Privatskoleloven, som vi snakker om å endre til en lov om frittstående skoler, er en lov som ikke regulerer adgangen til å etablere private skoler, men som regulerer adgangen eller muligheten til å få statsstøtte. Hittil har det vært avgrenset til skoler som har vært basert på et bestemt livssyn og etikk, alternativ pedagogikk og/eller statsrådens gode humør. Jeg kan ikke se hvorfor dette skal være et privilegium for de få som kan slutte seg til Steiner-pedagogikken eller Montessori-pedagogikken. Vi ønsker at adgangen til å få statsstøtte skal være basert på krav til kvalitet og innhold.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-20:
Det er faktisk nesten lovfestet, fordi rommet for skjønn i privatskoleloven er så stort at det varierer veldig. Det er en nokså – hva skal jeg si – vilkårlig skjønnsutøvelse som skjer, avhengig av den til enhver tid sittende statsråd.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-20:
I første omgang vil vi liberalisere privatskoleloven og endre den slik at flere kan motta tilskudd når de danner privatskoler, for på den måten å forhindre at vi får en lommebokskole. Vi gjør det ut fra at vi legger vekt på at det er foreldrene som har ansvaret for sine barns oppdragelse og sine barns opplæring. Vi legger vekt på foreldreengasjement. Jeg tror at økt mangfold i skolen kan føre til økt kvalitet. Vi vet at den viktigste segregeringsfaktoren i skolen i dag er bosted. Vi vet også at mange bor i homogene bomiljøer, og de som har best muligheter for å flytte, er sannsynligvis de som er ressursrike. Så det å kunne etablere frittstående skoler og velge det vil også være et håndslag til såkalte svake elever. Jeg er enig i det som representanten Sortevik indirekte tar opp, nemlig at den offentlige skolen også bør få større frihet til å tilpasse seg og forbedre seg. Det kan skje gjennom mange typer av tiltak – større lokal handlefrihet, fritt skolevalg, andre finansieringsordninger. Regjeringen utreder også den typen spørsmål, men i første omgang ønsker vi altså å endre privatskoleloven.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-20:
Disse problemene strekker seg langt utover Utdannings- og forskningsdepartementets ansvarsområde, men berører også skolen, som representanten Sortevik var inne på. Vi har store problemer i skolen når det gjelder mobbing, vold, rus og rasisme, og alt dette må vi være involvert i, selv om det er andre ministre som har et hovedansvar for narkotikapolitikken, sett i større sammenheng. Jeg tror to ting er viktige, sett fra et utdanningspolitisk ståsted og utdanningsministerens ståsted. Det ene er å oppmuntre til at man innenfor skolesamfunnet – innenfor skoleporten så å si – har et regelverk som er tydelig, som er kjent, som er etablert i samarbeid mellom elever, eventuelt foreldre, lærere og skoleledere, og som håndheves. Det er viktig for å unngå mobbing og vold, men også for å unngå rusproblemer, tror jeg. Det andre: Hvis vi skal bekjempe dette problemet på mer generell basis, også det som foregår i nærheten av skolen og utenfor skoleporten, tror jeg den store mangelvaren er et godt tverretatlig og tverrsektorielt samarbeid mellom departementer og etater. Dette involverer barnevern, helse- og sosialsektoren, justissektoren og utdanningssektoren. Vi har et eget statssekretærutvalg i arbeid, som bl.a. ser på rusproblematikk, men som også ser på problemer generelt blant barn og unge, noe som er knyttet til skolehverdagen. Vi er nødt til å ta disse problemene alvorlig, og bl.a. se på skolelederes adgang til å håndheve og iverksette regelverk for i hvert fall å få dette vekk fra skolenes område.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-20:
Her er vel de generelle reglene for skolen som for samfunnet ellers at elevene skal ha den samme rettssikkerhet og den samme type vern som andre. Når det gjelder urinprøver, er dette noe av det som har vært veldig aktuelt. Det er noe som kan gjennomføres hvis det skjer frivillig, men det oppstår problemer dersom det ikke kan skje frivillig. Alt dette er tiltak vi er nødt til å vurdere, men da er det nødt til å skje i sammenheng, ikke isolert sett innenfor det utdanningspolitiske området eller isolert sett innenfor skolesektoren. Men selvfølgelig må det skje i samarbeid med andre myndigheter, spesielt med justismyndigheten og politimyndigheten. Jeg registrerer at man på lokalnivå, både fra Politiet, skoleetaten osv., uttrykker fortvilelse over nettopp denne mangelen på koordinert samarbeid. Det er først når man kan få til det, at man også kan bidra til å forebygge problemer. Så dette er den store utfordringen. Det er generelt en utfordring i Norge, men det er klart at vi må ta disse problemene mer alvorlig, fordi de er i ferd med å bli større.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-20:
Det er ikke snakk om et valg mellom private eller offentlige grunnskoler. Regjeringen vil satse på den offentlige skolen, men mener at private skoler kan være og er et viktig supplement. Regjeringen ønsker at en endring av privatskoleloven skal åpne for et større mangfold av grunnskoler og dermed åpne for at foreldre og elever får en større valgfrihet. Jeg ønsker en enklere og mer forutsigbar lov. I dag er skjønnselementet altfor stort etter min mening. Det er i stor grad opp til den sittende statsråd om en søknad skal imøtekommes eller avslås. Jeg mener at retten til å etablere skoler utenom det offentlige skoleverket er en viktig rett. Privatskoleloven regulerer ikke denne retten, men er et virkemiddel til å realisere den for mange. For at denne retten skal bli reell, er det en forutsetning at det blir gitt offentlig støtte, at disse skolene er skattefinansiert, som den offentlige grunnskolen. Jeg mener flere private grunnskoler vil være utviklende også for de offentlige skolene, i og med at det skaper en viss konkurranse mellom skolene. En svensk rapport tyder på at veksten i antallet private skoler har hatt en slik effekt i Sverige. Det er lite som tyder på at den offentlige skolen i Sverige har blitt dårligere av økt mangfold. For å øke foreldrenes og elevenes frihet til å velge skole går Regjeringen i Sem-erklæringen inn for å bedre det økonomiske grunnlaget for private skoler. Ved å øke det offentlige tilskuddet til private skoler vil man redusere foreldrebetalingen, slik at private skoler blir et alternativ for flere. Poenget med å øke tilskuddene er ikke å ta pengene fra elever i offentlige skoler, men å la et større og mer korrekt beløp enn i dag følge med elever som bruker sin rett til å velge en privat skole. Regjeringen har imidlertid ikke tatt stilling til når i perioden dette skal gjennomføres. Dette er et spørsmål som må vurderes i den samlede budsjettprosessen. La meg legge til én ting: Det sies i spørsmålet at den offentlige skolen er for alle. Det er naturligvis riktig, men det er også disse private skolene. Alle skal ha adgang også til disse private skolene – man kan ikke nekte noen adgang på usaklig grunnlag.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-20:
1,7 pst. av elevene i grunnskolen går i dag i private skoler som mottar offentlig støtte etter privatskoleloven. I Sverige har man etter at man liberaliserte privatskoleloven der – ikke lik det vi har tenkt å gjøre i Norge, men i den samme retning – gått lenger. Man tillater at de som mottar offentlig støtte, er kommersielle. Der har man etter ti år en andel av elever i disse private skolene på 3–4 pst. Det sier seg selv at mitt hovedanliggende kommer til å dreie seg om utdanningspolitikken og å forbedre den offentlige skolen, at det kommer til å være i fokus. Skolenes økonomi er i dag i hovedsak avhengig av kommunenes økonomi, og den er pr. dato litt bedre enn det Arbeiderpartiet la opp til i sitt statsbudsjett for dette år. Så vi akter ikke å svekke innsatsen overfor den offentlige skolen. Jeg vil gjenta det jeg sa i spontanspørretimen: En elev går jo ikke på to skoler samtidig! Hvis en elev slutter i den offentlige skolen for å gå på en privat skole, dreier det seg altså om å få med seg en del av de midlene vi alternativt ville benyttet på eleven i den offentlige skolen. Så man svekker ikke den offentlige skolen ved at man tillater at noen går i privat skole.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-20:
Her var det mange spørsmål og kort tid. Vi skal ta neste steg i den forstand at jeg også ønsker at den offentlige skolen skal få større handlingsfrihet. Vi har gjort noe allerede, slik at den offentlige skolen får større handlingsrom til å forbedre seg og i og for seg også å konkurrere – hvis man vil bruke et slikt uttrykk – med andre skoler. Noe er opp til staten. Jeg har selv bidratt til å liberalisere forsøksvirksomheten. Vi skal se på organisering, styring, regelverk osv. i den offentlige skolen. Og noe er opp til kommunene, f.eks. fylkeskommunen når det gjelder fritt skolevalg. Så til spørsmålet om skolepenger: Vi kommer til å foreslå at det ikke skal være adgang til å etablere kommersielle skoler på grunnlag av at man mottar statstilskudd. Det skal heller ikke være adgang til å ta høye egenandeler – kun det lille man mangler mellom det tilskuddet man får, og det det koster. Jeg tror jeg kan si med ganske stor grad av sikkerhet at de tre partiene som utgjør regjering, kommer til å støtte dette forslaget, og hvis spørrerens parti også støtter det, har man faktisk bestemt lovveien at det ikke blir kommersielle skoler. Jeg mener at den loven vi har i dag, med formålskriterier, etter hvert har blitt meget vanskelig å praktisere og leder til en vilkårlighet i skjønnsutøvelsen som gjør det på høy tid å endre denne loven. Det tror jeg faktisk også at Arbeiderpartiet måtte ha vurdert dersom Arbeiderpartiet hadde sittet i regjering.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2002-03-20:
I forbindelse med det lanserte forslaget om frislepp av privatskoler ser vi resultatet av Kristelig Folkepartis ønske om en del flere skoler for kristne miljøer og Høyres mer ideologiske korstog for privatisering av offentlig skole. På sidelinjen applauderer Fremskrittspartiet. Statsråd Clemet har begrunnet forslaget om frisleppet med mangfold, men det må jo være det stikk motsatte som skjer. Med mangfold oppfatter Arbeiderpartiet faktisk den fellesskolen vi har i dag, som en felles møteplass for alle, uansett bakgrunn, mens åpningen for frislepp av privatskoler faktisk er en større mulighet for sortering. Clemet har vært veldig flink til å påpeke mangler i den offentlige skolen, men samtidig har hun også gitt uttrykk for at den offentlige skolen faktisk har nok ressurser, kanskje for store ressurser. Da er det veldig skuffende at hun bruker den første anledningen til å påpeke overføring av midler til å avsette penger til private skoler som fortsatt ikke er der, framfor å styrke den offentlige skolen som er for alle.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2002-03-20:
Jeg har følgende spørsmål til utdannings- og forskningsministeren: «Ifølge Vårt Land den 14. mars 2002 vil Regjeringen gjøre det langt lettere å etablere private skoler og øke støtten til disse skolene fra 85 pst. til 90 pst. Betyr dette at Regjeringen vil prioritere ressurser til private skoletilbud fremfor en styrking av den offentlige skolen, som er for alle?»
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2002-03-20:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Nå har vi hatt en meningsutveksling om dette tidligere i dag, og det vil sannsynligvis bli noen argumenter som går igjen. Men jeg konstaterer at Høyre har fått gjennomslag i Regjeringen for en mer omfattende privatisering av grunnskolen, finansiert med offentlige midler, og jeg synes det er litt betegnende at Fremskrittspartiet applauderer dette. På mandag ble det sagt at de var glad for at en nå skulle frigjøre skolen fra det offentliges klamme grep. Det er en beskrivelse som jeg synes er til ugunst for Regjeringen. Det er sagt at offentlig finansiering av en privatisert grunnskole også vil kunne skje i større omfang når det gjelder videregående opplæring. Her lover altså Regjeringen økt innsats overfor private skoler som en ennå ikke har opprettet. Samtidig har statsråden gitt uttrykk for at en har nok ressurser – det er ikke flere ressurser som er nødvendig for å få en god norsk offentlig skole. Jeg ønsker å spørre statsråden: Er det slik at hun kan bekrefte her at satsingen på skolen skal skje overfor private skoler i framtiden, eller vil hun også styrke den offentlige skolen med økte ressurser?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2002-03-20:
Jeg har registrert at man argumenterer med etablering av mer privat skoletilbud som en utvidelse av mangfoldet. Og da tror jeg at i hvert fall jeg og statsråd Clemet har en ulik oppfatning av mangfold. Som jeg sa tidligere i dag, mener jeg at dagens skole er preget av mangfold ved at man har en felles møteplass for alle unger, uansett bakgrunn og tidligere tilhørighet, mens et økt omfang av private skoletilbud nødvendigvis vil måtte innebære en sortering. Statsråden sa at det her vil være private skoler som er åpne for alle, men det vil jo helt klart være begrensninger der også, og da må man ha noen inntakskriterier. Så har jeg sett at representanter fra Høyre i utdanningskomiteen har gitt uttrykk for at dette er et første steg. Kan statsråd Clemet gi oss litt innsikt i hva som er neste steg knyttet til privatisering og eventuelt full konkurranse mellom skolene, også de offentlige skolene? Og når det gjelder skolepenger og de begrensninger som hun sier vil bli lagt inn i det forslaget som kommer – om ikke da bidrag fra foreldre uansett vil gi et trykk i retning av å åpne for økt privat finansiering samtidig.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-03-20:
Vi lar oss iallfall bringe i godt humør over de fremstøt som kommer fra Regjeringen om å åpne privatskoleloven. Da blir det imidlertid enda viktigere at vi likebehandler alle elever, enten de går i offentlig skole eller i en godkjent privat skole. Samtidig som humøret stiger, er vi også stigende utålmodige med hensyn til likebehandling av elever. Vi er etter hvert på vei til et likebehandlingsprinsipp innenfor barnehagesektoren hvor vi likestiller private og offentlige drivere. Vi ønsker oss full likebehandling og likestilling også innenfor undervisningssektoren. Hvorfor vil ikke Regjeringen gi elevene slik likebehandling?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-03-20:
Jeg har et spørsmål til utdanningsministeren. Jeg viser til presseoppslag, senest i Dagbladet lørdag 16. mars i år, om narkotikaproblemer i skolen. Misbrukerne blir ifølge forskerne stadig yngre, og også vanlig skoleflink ungdom bruker stoff som leveres ved skoledøren. Avisens reportasje var fra en videregående skole i Akershus. I november i fjor fortalte Bergens Tidende om en tilsvarende situasjon i Bergens-skolene: billig dop i skolegården og helsesøster som daglig møter rusede elever. Dette er et foruroligende bilde som krever handling, om nødvendig ved å benytte utradisjonelle tiltak. Hva er Regjeringens og statsrådens handlingsplan på kort sikt for å bekjempe dette problemet? Og hvilke utradisjonelle virkemidler vil statsråden ta i bruk? Det forutsetter at også Utdanningsdepartementet tar ansvar for å bekjempe narkotikaproblemet i skolen.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-03-20:
Jeg takker for svaret. Vil initiativ til samhandling med flere berørte parter også inkludere bl.a. bruk av hund? Jeg viser til at det var et spørsmål fra Fremskrittspartiet for ca. to år siden i spørretimen der statsråd Lilletun svarte bekreftende på at det er adgang til å bruke hund i forbindelse med ransaking. Et spørsmål som også dukker opp fra skoleledere, er adgangen til i samarbeid med politiet å få spaning i og ved nærområdene rundt skolen. Det kreves selvfølgelig midler til slik politispaning. Et konkret spørsmål som dukker opp, er adgangen innenfor ordensreglementet i skolen – som er tuftet på opplæringsloven §§ 2-9 og 3-7 – til eventuelt å gjennomføre urintest av elever, hvis det er begrunnet mistanke om misbruk.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2002-03-20:
Jeg synes at statsråd Sponheim drar det forliket i Stortinget vel langt, men jeg er helt enig med ham i at vi vil se en strukturendring i norsk landbruk. Nå er det slik at små bruk ett sted i landet for så vidt er store bruk et annet sted i landet. Slik er det sammensatt hos oss. Arbeiderpartiets utgangspunkt for at vi vil gå mot «børs», er at vi kan komme i den situasjonen at det er de rikeste som har muligheten til å kjøpe – rik i forhold til at en har et stort gårdsbruk, eller en har store lønnsinntekter utenfor bruket. Ser ikke Sponheim også den faren at lønnsinntekter utenfor bruket vil være det som gir muligheten til å handle, i og med at vi vet at gjennomsnittlig er marginalinntektene små i landbruket?
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2002-03-20:
Eg har eit spørsmål utan innslag av svenskegrensa, men til den same statsråden, landbruksministeren. Landbruksdepartementet har gjort om vedtaket om konsesjonsplikt på strandeigedomen «Solvang» på Åkerøya utafor Lillesand. Dette er ei sak med ei lang forhistorie. Den har fleire gonger vore behandla i fylkeskommunale og kommunale organ, og kvar gong lokale og regionale organ har behandla denne saka, har dei gjeve avslag. Landbruksdepartementet har òg tidlegare avslått anken på denne saka. No har departementet omgjort sitt eige vedtak og dermed overkøyrt lokaldemokratiet i ei sak som er av svært stor prinsipiell betydning, og som kan få stor presedensverknad på dette området. Etter statsråden sine utsegner i media har dette skjedd utan at han har vore orientert. Eg har derfor eit spørsmål: Er det vanleg at denne typen spørsmål blir handtert på denne måten i Landbruksdepartementet, altså utan at statsråden veit om kva som skjer?
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2002-03-20:
Debatten etter det nye vedtaket tyder på at denne saka ikkje kan vera fullt så klar som landbruksministeren no antyda. Uansett blei det her ikkje ein gong forsøksvis svart på mitt spørsmål. Mitt spørsmål var om denne typen prinsipielle spørsmål, med store presedensverknader der ein overkøyrer lokaldemokratiet, blir behandla i Landbruksdepartementet utan at den politiske leiinga blir involvert.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-03-20:
Med utgangspunkt i den situasjonen som nå er i Midtøsten, er det viktig å bruke alle diplomatiske midler til å legge press på Israel, slik at en kommer inn i en forhandlingssituasjon. Israel har tidligere holdt Arafat i husarrest. Fortsatt tillater ikke Israel Yasir Arafat å forlate de palestinske områdene. Som en synlig markering av at dette er uakseptabelt, vil det etter Senterpartiets oppfatning være klokt å utstede en formell invitasjon til Yasir Arafat om et offisielt besøk til Norge. Vil utenriksministeren utstede en slik invitasjon?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-03-20:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål, i utgangspunktet til sosialministeren, og er glad for at det blir besvart av samferdselsministeren: «Oppsøkende tjeneste(OKT) i Oslo skal rykke ut sammen med ambulanse når overdoser meldes. Det er viktig at OKT kommer fram raskt, slik at de kan gi sosialfaglig oppfølging til offer/pårørende. OKT-bilene har mistet sine parkeringskort, noe som vanskeliggjør parkering. OKT burde fått status som utrykningskjøretøy og dermed mulighet til å benytte bussfiler og parkere i nærheten av åstedet. (OKT) Hva vil statsråden foreta seg for at OKT skal komme raskt fram til pasienten og gjøre jobben sin på en god måte?»
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-03-20:
Jeg takker statsråden for svaret og er glad for at hun forstår problemstillingen i utgangspunktet. Det er sjølsagt helt meningsløst at de som skal gjøre en jobb, som i ytterste tilfelle kan handle om å redde liv, skal måtte utsette seg for å begå lovbrudd for å kunne gjøre jobben sin på en god måte. Det er altså tilfellet i dag. Tjenestepersoner i OKT kjører i kollektivfelt, de parkerer ulovlig, de må trikse og mikse for at den enkelte ikke skal belastes med parkeringsbøter. Det vi gjør, er faktisk å skape lovbrytere når man her gjør et meget nyttig arbeid, hvor det ofte haster. Jeg er glad for at statsråden vil sjekke mulighetene for å finne en løsning. Men mitt spørsmål er: Ser ikke statsråden at dagens system er helt urimelig?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-03-20:
Som sagt er jeg glad for at man ser på hvilke muligheter som finnes innenfor eksisterende lovgivning og regelverk. Men jeg vil jo mene at dette er en så opplagt sak at man også om nødvendig må være rede til å se på lovgivningen knyttet til det. Jeg forstår at her gjøres det en jobb av flere representanter i Regjeringa. Mitt spørsmål blir da: Når kan vi regne med å ha en avklaring?
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2002-03-20:
«USAs viseutenriksminister, Bolton, hevder at Iran produserer biologiske våpen og utstyrer raketter med biologiske krigshoder. Noe slikt innebærer klare brudd på internasjonale avtaler. Vi vet at Iran er i ferd med å bygge en atomreaktor, og at den påstås brukt til sivile formål. Sistnevnte står i grell kontrast til trusselen fra den iranske lederen, Rafsanjani, som 14. desember 2001 antydet utslettelse av Israel med kjernefysiske våpen. Alarmeres utenriksministeren over dette, og vil han ta saken opp med Iran?»
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2002-03-20:
Eg takkar utanriksministeren for svaret. Vi veit at Iran forsyner terrororganisasjonar med våpen, tusenvis av missil ved leveransar kvar veke til Hizbollah, og skipet «Karine A» kjenner vi også til. Landet har rakettar som når heile Midtausten, og om to år trur ekspertane, etter det eg kjenner til, at Iran vil ha rakettar som når Europa og til og med USA. Samtidig veit ein at al-Qaida-medlemer finn ly akkurat i Iran. Eg vert heller ikkje rolegare av at Rafsanjani på iransk TV 30. januar forsvara og oppfordra til terror- og sjølvmordsaksjonar mot sivile. Mitt spørsmål er då: Kva slags moglegheiter og midlar har Vesten og for så vidt Noreg å bruka – det er eit stort spørsmål – for å påverka eit regime som har ein slik vilje til å eksportera sin ideologi, for å seia det diplomatisk, og som då også aktivt motverkar fredelege løysingar i Midtausten?
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2002-03-20:
Eg takkar òg for det siste svaret, som var for så vidt omfattande. Eg vil som det siste berre be utanriksministeren hugsa på reaktoren i Irak, som til verda si fordømming vart bomba av Israel. Men det var mange som var glade for at den var bomba flat då Golf-krigen starta.
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2002-03-20:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til finansministeren: «I dag er det forholdsvis store kostnader ved å kjøpe momspliktige varer fra utlandet ved at et relativt høyt tollgebyr pålegges alle pakker. Prosessen for å få pakken gjennom tollsystemet er langvarig og dyr, og den bør forenkles. I fjor startet en prosess hos NHD, SD og FIN for å forenkle systemet. I ordinær spørretime 24. januar 2001 sa daværende samferdselsminister at det var Regjeringens mål å iverksette disse forenklingstiltakene senest innen 2001. Hva er status?»
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2002-03-20:
Posten tar 149 kr i fortollingsgebyr. Fortollingsgebyret innebærer en prisøkning på 37,25 pst. på en vare til 400 kr, i tillegg til momsen. Dette er i og for seg en konkurransevridning til ugunst for e-handel. Om det er så komplisert å få til en forenkling av tollrutiner, mener ikke finansministeren da at hensynet til e-handel, og ikke minst hensynet til forbrukeren, tilsier at det vil være riktig å vurdere å øke grensen for momsfritaket? Og i tillegg: Hva er statsrådens syn på det prinsipielle i at forbrukerne må betale et betydelig gebyr for å betale en avgift til staten?
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-03-20:
I dag tilbys elektronisk fortolling til næringslivet hele døgnet. Toll- og avgiftsetatens fortollingsløsning for næringslivet, det såkalte TVINN-systemet, er imidlertid mindre egnet for privatpersoner, fordi løsningen er relativt kostbar for importører med liten import. Den er også relativt komplisert, og kravene er til dels regulert i internasjonale avtaler. Hvis privatpersoner skal importere varer i dag, kan man enten deklarere gebyrfritt ved å møte opp på nærmeste tollkontor med relevante dokumenter eller få en speditør til å foreta fortolling av varen på vegne av seg. Hvis varene kommer via Posten, vil man motta en forespørsel fra Posten om de skal foreta fortolling, eller om man selv vil gjøre det. Alle som foretar slik deklarasjon, i dette tilfellet Posten, tar gebyr for fortollingstjenesten. Varesendinger med en verdi på under 200 kr er som kjent fritatt for avgifter, og skal således ikke fortolles. Det er pr. i dag ingen land, etter det vi kjenner til, som tilbyr elektroniske fortollingsløsninger for privatpersoner. Jeg har som siktemål at det så snart som mulig bør innføres en forenklet elektronisk fortollingsløsning som er egnet for privatpersoner. Toll- og avgiftsdirektøren er nå i ferd med å legge til rette for dette. Det vil senest skje fra 1. januar 2003.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-03-20:
Dette er to nye spørsmål, som ikke var inkludert i det opprinnelige. Jeg svarte ja på spørrerens opprinnelige spørsmål, som jeg forstår særlig gjaldt privatpersoner. Om fortollingsgebyret er for høyt eller ei, ligger det ikke under mitt departement å avgjøre. Det vil jeg anbefale at man tar opp på annen hensiktsmessig måte. Når det gjelder momsgrensen, har departementet ingen planer om å endre den grensen, som relativt nylig er fastsatt av Stortinget – så vidt jeg husker med bredest mulig tilslutning, også fra spørrerens parti.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-03-20:
Jeg skal ikke delta i karakteristikken av selskapenes uttalelser, men de understreker behovet for at kundenes rettigheter i Norge på dette området åpenbart bør lovreguleres, og det tar jeg sikte på.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-03-20:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til finansministeren: «Mener statsråden at forsikringsselskapene kan binde opp sine kunder opptil ett år ved inngåelse av forsikringsavtale og at de mange fusjoner i forsikringsbransjen gjør at konkurransesituasjonen for norske forbrukere er reell, og hvilken betydning dette har hatt å si for forsikringspremien til norske forbrukere?»
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-03-20:
Det hadde kanskje vært helt unødvendig med dette særdeles positive svaret som statsråden nå gav. Jeg kan likevel ikke dy meg for å komme med en liten kommentar. Det å tegne forsikring er jo en relativt kostbar affære for mange forbrukere, og vi vet at inntjeningen til våre forsikringsselskap er det ikke noe i veien med. Derfor syns jeg at bransjens egen bortforklaring i Verdens Gang i dag med at dette vil medføre økte kostnader til administrasjon, er rent vås. Dette er et enkelt grep fra bransjen for å ta nakkegrepet på pengeboka til norske forbrukere. For å avslutte vil jeg si at statsrådens svar var særdeles positivt for mange norske forbrukere, og jeg håper han er like klar i sin konklusjon når høringsrunden er ferdig.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-03-20:
Jeg ønsker å stille landbruksministeren følgende spørsmål: «I avisen Glåmdalen av 2. mars 2002 kan vi lese om et par som i fjor solgte småbruket sitt, blant annet på grunn av økonomi. De har ennå ikke fått oppgjøret, da landbrukskontoret ikke har behandlet søknaden. Synes statsråden dette er en akseptabel tid å vente, eller vil statsråden på generelt grunnlag pålegge de kommunale/fylkeskommunale landbrukskontor en raskere saksbehandling, slik at ventetiden for selger og kjøper blir så kort som overhodet mulig?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-03-20:
Jeg takker for svaret, som for så vidt var greit, men selv om jeg nevner et eksempel, var selvfølgelig spørsmålet tatt opp på generelt grunnlag. Hvorfor denne saken ble behandlet akkurat den 12. mars, like etter en artikkel i Glåmdalen – eller om det hadde noe å gjøre med at jeg skulle ta opp dette spørsmålet her i dag – skal ikke jeg si, men i hvert fall har saken løst seg til beste for alle. På et generelt grunnlag synes jeg det må være mulig å sette en tidsfrist. Fra saken blir levert skal det gå maksimalt så og så lang tid, f.eks. to måneder, slik at både kjøper og selger har en konkret dato å forholde seg til, og da får landbrukskontoret/fylkeskontoret innrette seg etter den tidsfristen. Det er det jeg ønsker med spørsmålet mitt.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-03-20:
Det som skjer, slik det fungerer i dag, er at det brer seg en frustrasjon hos både kjøper og selger ved at de ikke har noen fast dato å forholde seg til. Det skaper også en del unødvendige utgifter. Den som selger, har som regel et lån på eiendommen. Lånet løper hele tiden, og renten gjør at det koster penger. I tillegg kan man ikke røre eiendommen. Man kan ikke høste av en eiendom man har solgt, så det blir heller ingen inntekter i denne perioden. Dette skaper altså usikkerhet og frustrasjon. Slik sett må den tidsfristen inn.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2002-03-20:
Jeg har gleden av å stille justisministeren følgende spørsmål: «Justisministeren uttalte til TV 2 7. februar i år at han ville se på saken til en kvinne som gjennom mer enn fire måneder har blitt jevnlig trakassert av en ungdomsgjeng i form av blant annet drapstrusler, brennemerking og direkte nedslåing. Hva har statsråden gjort, og hva vil bli gjort for å ivareta kvinnens sikkerhet?»
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2002-03-20:
Jeg konstaterer at fire ungdommer er siktet i denne saken, men de er ute på gaten, og deres miljø er åpenbart ute etter hevn, for trakasseringen fortsetter. Senest på mandag mottok denne 16 år gamle jenta et bilde av seg selv i posten, hvor hodet var brent vekk og med hilsen om god påske. Denne jenta er en lovlydig og positiv jente med familie som i alle år har betalt skatter og avgifter til staten. De burde ha krav på å få støtte både fra politikere og politiet, slik at de kan bevege seg fritt og trygt. Jeg vil anbefale justisministeren å sørge for at politiet følger denne jenta veldig nøye opp også i framtiden, om nødvendig med full politibeskyttelse. Politisk vil jeg vise til at i mange andre land ville disse fire ungdommene for lengst vært stilt for en hurtigdomstol, en ungdomsdomstol. De ville antakeligvis i dag sone en dom i et ungdomsfengsel. Jeg vil anbefale justisministeren å få litt fart på norsk kriminalpolitikk og sørge for at man opererer på samme måten også i Norge, slik at ungdom som begår slike handlinger, kan få en forståelse av at de gjør noe galt og slutte med det.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2002-03-20:
Jeg er glad for at denne kontakten er opprettet, og jeg er glad for at justisministeren ønsker at det skal fortsette slik. Jeg forutsetter at denne jenta kan få den oppfølging hun ønsker. Hvis hun eksempelvis mener at hun trenger politieskorte en dag, så kan hun få det. Jeg håper også at justisministeren, som tidligere har vist seg å være en ganske effektiv justisminister, nå virkelig går ut av snakkestadiet og planleggingsstadiet og sørger for å få satt i verk nye, konkrete tiltak, eksempelvis en ungdomsdomstol, eksempelvis ungdomsfengsler og mye sterkere reaksjoner mot vold og trusler enn det man har i dag, slik at norsk ungdom for fremtiden skal slippe å oppleve et slikt mareritt som denne jenta har vært igjennom.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-03-20:
Ungdommer som blir utsatt for vold og trusler, har selvsagt krav på oppfølging fra politiet. Samfunnet har et særlig og vidtrekkende ansvar for å beskytte mindreårige mot alle typer overgrep. Barn og unge skal ikke utsettes for vold og trakassering. Det følger av vårt eget regelverk og av FNs barnekonvensjon Artikkel 3, som pålegger alle instanser å handle ut fra en vurdering av hva som gagner barnet best. Representanten Simonsens spørsmål er knyttet direkte til en enkeltsak som gjelder et barn på 16 år. Hennes selvstendige krav på et personvern må imidlertid prege detaljeringsgraden i mitt svar når det gjelder hjelpetiltak. Den konkrete saken håndteres ved Manglerud politistasjon. I tidsrommet etter min uttalelse på TV 2 7. februar har jeg hatt et møte med ledelsen ved Manglerud, der den aktuelle saken var et av flere punkter på agendaen. Det har også vært kontakt ved flere anledninger mellom departementet og saksansvarlig i politiet, samt med Politidirektoratet. Det foreligger fem anmeldelser fra 16-åringen i tidsrommet fra 17. desember 2001 til 26. februar 2002. Disse er etterforsket, og det er foretatt et betydelig antall avhør. Den første anmeldelsen førte 10. februar 2002 til siktelse mot fire ungdommer mellom 15 og 17 år for trusler, skadeverk samt krenkelse av en annens fred. En ungdom under 15 år medvirket. Han kan ikke siktes, men barnevernet er informert for nødvendig oppfølging. De øvrige anmeldelsene er delvis henlagt på grunn av bevisets stilling eller er fortsatt under etterforskning. I tillegg har jentas totalsituasjon vært vurdert i forhold til relevante forebyggende tiltak fra politiets side i bydelens ungdomsmiljø, og familien har mottatt ulike tilbud om oppfølging fra politiet. Generelt vil jeg si at denne saken er et eksempel på flere av de utfordringer barns kriminalitet utgjør for både politi, skole, foreldre og andre. Vold og trusler finner sted i ungdomsmiljøer der både utøvere og offer befinner seg, med den følge at etterforskning og bevis stort sett møtes med taushet og/eller motstridende forklaringer. Videre har den det særtrekk at enkelte av lovbryterne kan stilles til ansvar, mens andre gjerningsmenn ikke møter reaksjoner fordi de er under 15 år. Disse problemer arbeider Justisdepartementet aktivt med. Vi vurderer bl.a. ulike tiltak for hvordan ungdom både over og under kriminell lavalder skal ansvarliggjøres for sine lovstridige handlinger. Barn under strafferettslig lavalder stiller helt spesielle krav til oppfølging. Barnevernet har et ansvar for å opptre som en aktiv medspiller overfor skole og politi når det gjelder barn som har utviklet en spesiell atferd. Jeg tenker da på en atferd som ikke bare skader dem selv, men også utgjør en risiko for andre barn. Regjeringens målsetting er helt klar: Det haster med gode tiltak og prosedyrer for å stoppe lovstridig atferd som skader både utøveren og, som i dagens konkrete sak, andre ungdommer. Innsatsen vil kreve samarbeid over tradisjonelle sektorgrenser – et helhetsperspektiv som Regjeringen legger til grunn for sine tiltak, og som jeg også personlig legger stor vekt på.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-03-20:
Kommentaren var todelt. Det ene er det generelle om å reagere. Det kommenterte jeg på slutten av mitt svar og skal ikke gjenta nå, bortsett fra å nevne at jeg er enig med representanten Simonsen i at det haster med tiltak. Det ligger da også i Regjeringens arbeid med tiltak mot barne- og ungdomskriminalitet. Når det gjelder den konkrete saken, er jeg selvfølgelig kjent med at det er mange forhold som er anmeldt. Det viktigste å si om saken er at den det gjelder, har fått en kontakt fra politiets side fra første stund, en kontakt som hun fortsatt har, og som selv skal ta kontakt, og som vedkommende selvfølgelig selv kan kontakte. Når det er slik, er det for at politiet også praktisk skal kunne følge en sak videre og også følge med slik at den som er utsatt for overgrep, blir beskyttet. Det er en praktisk måte å gjøre det på, og jeg har tillit til at Manglerud politistasjon vil opptre i samsvar med denne handlemåten, som de også har brukt i andre saker. Det er også slik at når man har en kontakt, har man selvfølgelig en selvstendig rett – altså den gjelder den som utsettes for trakasseri – til å kontakte denne kontakten når man selv anser dette som riktig og rimelig.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-03-20:
Når det gjelder spørsmål om konkrete tiltak mot barne- og ungdomskriminalitet, er de tidligere besvart i et lengre svar som jeg avgav til representanten Linda Cathrine Hofstad. Jeg skal ikke gjenta det nå, bortsett fra å si at jeg generelt er opptatt av at disse tiltakene skal komme så raskt som mulig. Når det gjelder den saken som jeg her er borti, er det politiet som selvstendig må vurdere situasjonen som den det gjelder, er oppe i, men jeg vet at politiet i hvert fall tidligere har sjekket fester og kjørt den det gjelder, hjem fra skolen etter konkrete enkeltvurderinger. Jeg må også tilføye at jeg kjenner politiet på Manglerud politistasjon brukbart. Jeg har vært med dem på besøk i Oslo sør. Jeg har besøkt de fleste skolene i Oslo sør, og det er mitt inntrykk at det jobbes meget alvorlig med den type spørsmål som representanten Simonsen her nå har valgt å ta opp i form av forholdene for et enkeltindivid som er utsatt for trakasserier og overgrep. Det er mitt generelle inntrykk, og da legger jeg til grunn at det selvfølgelig også jobbes slik i denne saken.
Raymond Robertsen (Høyre), 2002-03-20:
«Vadsø ligger 18 mil fra nærmeste sykehus, og ønsker å modernisere sitt røntgenutstyr. Dette vil gi byens innbyggere et bedre tilbud samt representere en økonomisk besparelse for samfunnet i form av reduserte reisekostnader. Rikstrygdeverket vil ikke gi tilskudd til dette. Hvilken strategi har Regjeringen for at man ser samfunnets midler under ett, og at staten gjennom Rikstrygdeverket kan bidra til drift av desentraliserte tilbud for å spare reisekostnader?»
Raymond Robertsen (Høyre), 2002-03-20:
Jeg takker for svaret. Vi vet jo at når det er snakk om helsetilbud i Norge og spesielt i Nord-Norge, er det geografisk slik at det er store avstander mellom de rimelig store sentra. Det er klart at det ikke er noen tvil om at reisekostnadene er betydelige når det gjelder helse, spesielt i Nord-Norge. Jeg registrerer at statsråden sier at det nå er helseforetaket som har ansvaret. Men vi vet jo også at man har grepet inn f.eks. med dialysebehandling i Alta, som heller ikke har sykehus. Jeg vil stille statsråden følgende spørsmål: Vil statsråden foreta seg noe som gjør at denne saken på en måte kan få en løsning så fort som mulig?
Raymond Robertsen (Høyre), 2002-03-20:
Jeg registrerte i svaret på mitt første spørsmål hvordan Regjeringen ser på totalkostnadsprinsippet og bruk av samfunnets ressurser under ett. Statsråden skisserte en løsning der man skal se på om ikke utgiftene til transport av pasienter og ikke minst til behandling skal tas fra én pengesekk. Og det punktet er jo positivt. Det tror jeg kommer til å resultere i et bedre helsetilbud for bl.a. befolkningen i Nord-Norge. Jeg takker for svaret, og jeg føler at problematikken som lå i kjernen av mitt spørsmål, at man skal se samfunnets ressurser under ett, er ivaretatt av Regjeringen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-20:
Vadsø kommune overtok i sin tid røntgenutstyret fra det tidligere sykehuset i Vadsø. Tjenesten har vært drevet ved hjelp av kommunalt helsepersonell, og bildene som tas lokalt, har vært sendt til Kirkenes sykehus for tolkning. Driften har i sin helhet vært finansiert av kommunen. Det er nå behov for investering i nytt røntgenutstyr. Man ønsker også å kvalitetssikre tjenesten ved at virksomheten organiseres som en satellitt under røntgenavdelingen ved Kirkenes sykehus. Jeg har fått opplyst at kommunestyret vil dekke innkjøp av nytt digitalt røntgenutstyr ved Vadsø helsesenter, og at Kirkenes sykehus vil drifte tjenesten dersom staten påtar seg et ansvar for å finansiere driften. Vadsø kommune har søkt Rikstrygdeverket om midler til driften, under henvisning til at trygden sparer penger ved at pasientene slipper å reise til Kirkenes sykehus for å få utført røntgenundersøkelser. Rikstrygdeverket har ikke adgang til å finansiere utstyr og drift av røntgenvirksomhet innen spesialisthelsetjenesten. Ansvar for å sørge for å finansiere drift av spesialisthelsetjenester tilligger nå de regionale helseforetak. Når det gjelder drift av røntgenvirksomheten i Vadsø, vil jeg derfor legge til grunn at det primært og på kort sikt må søkes en løsning på denne saken mellom Vadsø kommune og Helse Nord regionale foretak. Jeg kan godt se at et tilbud om å få utført røntgenundersøkelser lokalt i Vadsø er gunstig for pasientene og sannsynligvis også vil medføre samfunnsøkonomiske besparelser. Som helseminister er jeg opptatt av å få et best mulig helsetilbud når det gjelder både tilgjengelighet og kvalitet. Derfor er det nedsatt en arbeidsgruppe som skal vurdere om ansvaret for syketransport og skyss av helsepersonell bør overføres fra folketrygden til de regionale helseforetakene og/eller at deler av tjenesten overføres til kommunene. Jeg vil vurdere en slik overføring med mulig ikrafttredelse i 2004. Departementet har dessuten nylig nedsatt et utvalg som skal se på de fremtidige finansieringsordningene for spesialisthelsetjenesten under ett. En vurdering av finansieringsløsninger i grenseoppgangen mellom primærhelsetjenesten og sykehusene, spesialisthelsetjenesten, vil inngå i dette utvalgets vurderinger.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-20:
Som jeg sa i mitt første svar, ligger løsningen ikke i at Rikstrygdeverket går inn i finansieringen av sykehustjenester. Løsningen må ligge i at det regionale helseforetaket og helseforetaket i Finnmark finner at dette er en løsning som er i samsvar med de rammene de har, og det oppdraget de har om å yte tjenester for befolkningen i dette området. Jeg vil holde meg orientert om hvordan helseforetaket håndterer denne saken. Jeg tror imidlertid at den viktige og strategiske muligheten for å påvirke dette systemet fremover ligger i de systemmessige endringene som nå utredes, hvor vi bl.a. ser på muligheten for at syketransporten, og dermed reiseutgiftene, blir en del av helseforetakenes ansvar. I så fall vil helseforetakene stå overfor valgmuligheter i forholdet mellom desentraliserte løsninger og reisekostnader, som gir muligheter for mer rasjonelle valg.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-20:
La meg først fastslå at akuttberedskapen ved våre sykehus skal være tilgjengelig for narkomane, som for alle andre norske borgere. Plikten til å legge til rette for helsetjeneste for narkomane innenfor den ordinære spesialisthelsetjenesten er understreket overfor foretakene i styringsdokumentene. Jeg tror det er viktig at vi har særtiltak i form av lavterskel helsetilbud slik at vi kan gå inn og ta fatt i den type problemer som representanten Alvheim nå peker på, men jeg tror at vi i tillegg trenger å sørge for at terskelen inn i spesialisthelsetjenesten blir lavere. Jeg vil ta med de forslag som representanten Alvheim nå antyder, i min videre dialog med fagmyndighetene på dette feltet. Jeg tror det er viktig at sykehusene som har ansvar for akuttberedskapen, ser på om de har tilstrekkelig kompetanse og tilstrekkelig forståelse av narkomanes behov når de kommer inn til behandling. Jeg tror det er helt essensielt at sykehus som har akuttfunksjoner, må se på dette som en del av sitt ordinære akuttmedisinske ansvar.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-20:
Jeg har, som jeg nevnte i mitt første svar, bedt Sosial- og helsedirektoratet vurdere å foreslå tiltak for å bedre helsetjenestetilbudet til rusmiddelmisbrukere. Jeg vil be direktoratet om spesielt å se på hvordan sykehusene kan tilrettelegge bedre for å ta imot og gi behandling til narkomane, både som en del av den akuttmedisinske beredskapen og på grunn av de helseproblemer som de vedvarende sliter med som følge av sin narkomani. I den forbindelse vil jeg altså ta opp med fagmyndighetene de spørsmål som representanten Alvheim nå har stilt.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-03-20:
Mitt spørsmål går til helseministeren. «Ved selvsyn har jeg registrert at tilgjengeligheten for somatisk sykehusbehandling for narkomane i Oslo-regionen er svært utilfredsstillende. Hva kan statsråden gjøre med det?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-03-20:
Jeg takker helseministeren for svaret. Jeg kan si meg stort sett enig i alt som er meddelt meg. Det er jeg glad for. Svært mange sprøytenarkomane har kroniske og til dels alvorlige infeksjoner i hud, muskulatur og til dels skjelett. Dette skyldes dårlig hygiene, urent stoff og betydelig svekket immunforsvar. I alvorlige situasjoner trenger disse pasientene behandling i spesialisthelsetjenesten, noe som betyr store problemer i dag. Jeg forstår det slik at mange sykehus og kirurgiske avdelinger ikke har god nok beredskap og infrastruktur til denne type infeksjonsbehandling, og heller ikke isolat. Man er derfor engstelig for å bringe stafylokokksmitte inn i ordinære sykehus. Det jeg imidlertid ikke forstår og ikke kan akseptere, er at disse pasientene ikke får den hjelp de har krav på, på en human og god måte. Vil helseministeren vurdere å ta kontakt med foretakene i østlandsregionen med tanke på å tilrettelegge behandling av infeksjoner hos narkomane ved ett eller flere sykehus i regionen? Og vil han legge til rette for at terskelen for behandling blir betydelig lavere enn tilfellet er i dag?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-03-20:
Jeg takker igjen helseministeren for svaret og sier meg fornøyd med det. Det er greit at man har akuttansvar, men det fungerer dessverre ikke for de narkomane. Jeg er kjent med at narkomane som har vært så heldige å bli lagt inn til behandling, ofte skriver seg selv ut etter kort tid fordi de ikke får smertestillende medikamenter etter et kirurgisk inngrep. De får heller ikke metadon i sykehuset, noe som gjør situasjonen helt uholdbar for den enkelte. Det kan vi alle forstå. Vil helseministeren medvirke til at det utarbeides retningslinjer slik at de narkomane etter kirurgisk behandling og annen behandling i sykehus – behandling som medfører sterke smerter – får smertelindrende medikamenter, på linje med andre pasienter? Det burde være en selvfølge, men det er det dessverre ikke.
Sigrun Eng (Arbeiderpartiet), 2002-03-20:
Eg vil stille følgjande spørsmål til barne- og familieministeren: «Pensjonister og trygdede får sine utbetalinger den 20. i hver måned. Ulike offentlige instanser opererer derimot med en rekke forskjellige forfallsdatoer for ulike innbetalingskrav. Vi vet at mange pensjonister og trygdede sliter med dårlig økonomi, og noen har problemer med å overholde betalingsfristene. Vil statsråden vurdere å innføre en felles forfallsdato for offentlige krav, for eksempel den 20., for derved også å lette folks privatøkonomiske planlegging?»
Sigrun Eng (Arbeiderpartiet), 2002-03-20:
Eg takkar statsråden for svaret. Grunnen til spørsmålet mitt er at kommunale og statlege rekningar nå i stadig større grad kjem i postkassa med 14 dagars og kanskje kortare betalingsfrist, f.eks. kommunale avgifter, strøm, nettleie og telefon. Kvartalsvis blir dette store summar, som òg statsråden var inne på, og med forfallsdato før trygde- og pensjonsutbetalingsdatoen, som er den 20. i kvar månad. Dagsavisen har eit oppslag i dag som fortel om purregebyr og liknande som utgjer fleire hundre millionar kr årleg, og i mange tilfelle kjem renter i tillegg. Når økonomien er stram og ein har nær sagt frå hand til munn, trygda kjem den 20. og forfalla er anten den 1. eller den 15., gjer vi det vanskeleg for folk å klare seg og få betalt for seg slik om dei ønskjer. Vi veit at purregebyra varierer sterkt. Blant verstingane, om en kan seie det, er staten. For årsavgift på bil og på studielån er gebyret heile 250 kr og på lisens 133 kr, for å nemne noko. Altså er det dei statlege instansane som er dei grådigaste, og som samtidig gjer det slik at nokre må oppsøkje sosialkontoret fordi marginane er så små at det blir den einaste utvegen. Kva synest statsråden om at slikt kan skje?
Sigrun Eng (Arbeiderpartiet), 2002-03-20:
Eg takkar statsråden for svaret. Pensjonistforbundet engasjerer seg i dette. Eg håpar at statsråden kan gjere noko meir enn å sjå på problemstillinga. Vi er inne i ein debatt om fattigdomsproblematikken, og dette kan vere eit bidrag for å gjera noko. Så vil eg spørre om det er slik at staten tener pengar på purregebyra, og om det er slik, om statsråden synest det verkar rimeleg. Det burde kanskje vere meir bortimot sjølvkost. Eller skal det vere slik at folks kvardagsproblem òg skal vere ei mjølkeku for staten? Ordtaket om at det er dyrt å vere fattig, får eit innhald når ein høyrer slike eksempel som eg har fått lagt fram for meg i denne anledninga.