Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2018-06-13:
Saken gjelder et tredelt representantforslag fra representanten Bjørnar Moxnes fra partiet Rødt, hvor det bes om at Stortinget stanser eksport av norsk forsvarsmateriell til Tyrkia, oppfordrer Tyrkias regjering til å trekke sine militære styrker ut av Syria og øker den humanitære bistanden til flyktninger fra Afrin-området. Innstillingen viser at ingen støtter forslagene slik disse er formulert. SV fremmer et alternativt forslag, hvor regjeringen bes om å stanse eksporten av våpen og forsvarsmateriell til Tyrkia inntil unntakslovene oppheves og Tyrkia avslutter sin militære operasjon i Afrin. Jeg antar at begge partiene vil redegjøre for sine forslag. Fremskrittspartiet ser på forslagene til representanten Moxnes som en innenrikspolitisk lek med alvorlige, utenrikspolitiske konsekvenser. Forslagene representanten trekker opp, bidrar verken til en tryggere verden eller et fredeligere Midtøsten. Forslagene vil tvert imot ha motsatt effekt. Diplomati er en balansegang mellom prinsipper og realiteter. Som et lite land er Norge helt avhengig av å opprettholde og etablere gode forhold til våre samarbeidspartnere, allierte og våre naboland. Videre kan vi ikke bedrive nasjonal politikk som griper inn i forhold til tredjeland. Det kan mange ganger være ønskelig, men det kan samtidig ha helt motsatt effekt. Norge er sjelden tjent med alenegang i store spørsmål i utenrikspolitikken. Vi kan ha ulike syn og ha ulik politikk når det gjelder allianseforhold eller utenrikspolitikk som kun rammer oss selv, men vi kan ikke fremstå som en innenrikspolitisk verdensmester med potensielt globale konsekvenser. Vi kan mene mye om utviklingstrekk i eksempelvis Tyrkia, men lille Norge er ikke i en posisjon til å kunne tvinge frem en endring i tyrkisk politikk, uansett hvor ønskelig enkelte måtte mene dette vil være. Tyrkia er medlem av forsvarsalliansen NATO. Det er den samme alliansen Norge er medlem av. Tyrkia er det eneste muslimske landet i NATO, og det kan hevdes at landet danner bånd og bygger broer til det europeiske kontinentet. Man kan samtidig mene at disse båndene er under press, og at fellesnevneren mellom Tyrkia og resten av forsvarsalliansen er mindre og svakere. Javel, hva så? Skal vi i en slik situasjon sette oss på vår moralske høye hest, slik representanten Moxnes ønsker, eller skal vi forsøke gjennom diplomati innad i eksempelvis NATO-alliansen å skape en felles politikk og holdning til Tyrkia? Sannheten er at en eventuell norsk alenegang i slike spørsmål kan skape langt flere konflikter enn den løser. Den kan skape mer krig, og mer blod, men det kan sikkert skape en ny oppsving på meningsmålingene for partiet Rødt, for så mange rakryggede prinsipper finner man ikke i noen andre partier. Jeg skulle ønske at verden var like enkel som representanten Moxnes fremstiller den som. Men dessverre, slagord som «Nei til krig», «Nei til atomvåpen», «Norge ut av NATO», «Åpne grenser», «Fjern all sult» og «Globalt fellesskap under en himmel full av stjerner», betyr ikke at alle andre ønsker det motsatte. Det betyr at alle andre ikke tror at svarene på svært kompliserte og sammensatte globale spørsmål lar seg løse gjennom enkle vedtak i Norges nasjonalforsamling, uansett hvor elegant de fremsettes. Komiteen viser i sine merknader til at Tyrkias uttalte mål med militæroperasjonen som begynte i januar i år, var å sikre landets grenser og nøytralisere terrorister i Afrin fra den syrisk-kurdiske YPG-militsen. Tyrkia ser på YPG som en terrorgruppe, nært forbundet med den tyrkiske PKK og ISIL. Videre merker komiteen seg at Tyrkia hjemler operasjonen i folkerettens rett til selvforsvar, og at landet fremholder at hensikten ikke er å okkupere Afrin permanent, men å bekjempe terrorister. Tyrkia har fremdeles en militær tilstedeværelse i området. I et slikt perspektiv er det avgjørende at Tyrkia har tydelig definerte mål i en begrenset tidshorisont for sin militæroffensiv. Tyrkia er også forpliktet til å følge krigens regler. Dette har Norge gjort klart overfor tyrkiske myndigheter. Så lenge Tyrkia er et alliert NATO-land, er det naturlig at andre NATO-land er åpne for eksport av våpen, ammunisjon og annet militært materiell til Tyrkia. Det er imidlertid et tveegget sverd. USA har lenge vært Tyrkias hovedleverandør av våpen. USA har imidlertid vært noe mindre villig til å selge avansert luftvern, noe som har bidratt til at Tyrkia anskaffer avanserte våpen fra Russland. Dette vil være en krevende situasjon over tid. Som andre NATO-land gir Norge salgslisenser på individuell basis. Salg av forsvarssystemer er ikke noe man i det ene øyeblikket kan si ja til, for i neste øyeblikket si nei. Man kan ikke skru av og på som en lysbryter. Leveranser av forsvarssystemer strekker seg over flere år. Det gjelder selvsagt også for norskutviklede og -produserte systemer. Et eksempel kan være Norges anskaffelse av F-35. De første samtalene mellom Norge og USA om dem fant sted like etter tusenårsskiftet, og de siste leveransene vil finne sted i 2024 etter planen. I tillegg kommer leveranser av helt nødvendige reservedeler, og vedlikehold og utdanning av piloter. I dette perspektivet understreker komiteen at dersom Norge skal ha en levedyktig forsvars- og sikkerhetsindustri, krever dette at bedriftene har tydelige og forutsigbare vilkår og rammer for eksport. Det er mulig at representanten Moxnes ikke ønsker at vi har en forsvarsindustri. Det får være opp til partiet Rødt, men det er en helt annen diskusjon.