Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2009-01-22:
Det er flere grunner til at jeg har valgt å fremme denne interpellasjonen. Én av dem er selvfølgelig at det norske landbruket antakeligvis er verdens mest regulerte næring. Det svekker næringsutøverne i landbruket, og det svekker også den viktige verdiskapingen som skal skje i det norske landbruket. Jeg kunne ramse opp en rekke områder hvor det norske landbruket er betydelig regulert, men særlig på området eiendomsrett/eiendomsforhold er det betydelige reguleringer, og vi så nå ved innledningen til dagens møte at representanten Torbjørn Hansen fremmet et representantforslag som etter min oppfatning også er et svært viktig element i forhold til å få en ytterligere liberalisering av eiendomsretten i landbruket. I de snart fire årene jeg har vært stortingsrepresentant og medlem av næringskomiteen og hatt ansvaret for landbrukssaker for Fremskrittspartiet, har jeg merket meg at det har vært et økende antall henvendelser fra folk der ute, fra bønder, fra grunneiere, som reagerer sterkt på dette regelverket. For det er mange der ute nå som i tråd med de skiftende samfunnsforhold, i tråd med de skiftende forhold i landbruket, hvor stadig færre har sitt daglige utkomme, velger en annen yrkesvei, og ønsker å selge landbrukseiendommen sin. Da er det et betydelig problem når man – og det gjelder mange steder i landet – skal selge en landbrukseiendom på mange hundre mål med skog og innmark, med betydelig eiendomsmasse, og bare får en liten sum for den. I sentrale strøk kan man få et par millioner for en stor landbrukseiendom, mens man må betale betydelig mer for en hybelleilighet. Det setter folk i et stort dilemma. Man har investert alt man har hatt av formue og inntekt i eiendommen gjennom flere generasjoner, og så opplever man altså at man på grunn av et statlig regelverk ikke får selge eiendommen til det markedet er villig til å betale for den slik at man kan etablere seg i et nytt liv – i et annet yrke og i en annen bolig. Jeg må bare si at det er ikke lett å være stortingsrepresentant når man får mange henvendelser hvor folk gråter i telefonen, er dypt fortvilet og ikke vet hva de skal gjøre. Det er sterkt, og jeg vil anta at det er mange flere stortingsrepresentanter som får lignende henvendelser. Folk føler seg rett og slett ranet, eller fratatt alt de eier og har, dersom de på grunn av sykdom, uførhet o.l. ikke kan sitte på en stor eiendom som krever at man er vaktmester på heltid – for å vise hvor krevende det er å eie en landbrukseiendom i dag. Én ting er jo å leie bort jorda til en annen bonde, men det er svært krevende å sitte på denne typen eiendomsmasse. Så mitt spørsmål til landbruks- og matministeren er: Er dette måten vi ønsker å behandle folk på i et moderne samfunn? Krever ikke et moderne samfunn at vi behandler folk som på mange måter har havnet i en vanskelig situasjon, og som ønsker å gjøre et veivalg i livet sitt, på en ordentlig og respektfull måte? Eiendomsretten er, som jeg har sagt, satt nærmest helt til side i landbruket. Dette har folk vanskeligheter med å forstå. Når jeg prøver å forklare folk i Sørum, hvor jeg kommer fra, hvordan dette fungerer, blir de helt sjokkert. Så det er et spørsmål hvorfor de som eier eiendommer i landbruket, absolutt skal bli behandlet på en annen måte enn folk som eier annen type eiendom. Hvis poenget er, som jeg har forstått at Senterpartiet er talsmann for, at man skal beskytte landbruksutøvere ved at de skal kunne få tak i eiendommer billig, hvorfor skal man ikke beskytte andre grupper i samfunnet? Hvis poenget er å beskytte grupper i samfunnet, hvorfor ikke beskytte grupper som har langt mindre ressurser enn bønder? Hva med minstepensjonister, uføre, aleneforeldre, syke som har problemer med å skaffe seg en bolig som tilfredsstiller de behov som de har i hverdagen? I tillegg ser vi mange steder i landet at veldig mange landbrukseiendommer lider under manglende vedlikehold, og fraflytting har blitt et stort problem. Vi har i dag rundt 160 000 landbrukseiendommer, mens vi bare har 47 000 aktive bønder nå ved årsskiftet. 20 pst. av alle landbrukseiendommer er ubebodde og får selvfølgelig mindre oppfølging enn de skulle ha. Dette fører til forfall på Bygde-Norge, og det er ikke heldig. Denne prispolitikken fører også til at det er veldig få landbrukseiendommer, i hvert fall av noen størrelse, ute på markedet. Det gjør det også tilnærmet umulig for folk som ønsker å etablere seg i landbruket, å få kjøpt en landbrukseiendom. Det er jo en selvfølge: Hvis man ikke får noe betalt for eiendommen, hvorfor skal man da selge den? Det betyr også at mange dyktige landbruksfolk ikke får kjøpt seg en eiendom. Det hindrer også at aktive bønder får kjøpt naboeiendommer eller tilleggseiendommer som på sikt kan styrke driften på den eiendommen som de driver. Undersøkelser viser at opp mot 400 000 nordmenn ønsker å få kjøpt seg et gårdsbruk. Det er veldig positivt, fordi det betyr at det er mange som er villige til å investere i landbruket. Det må være positivt i disse tider, hvor mange i landbruket opplever at det er tøffe tider. Regelverket fører også til et betydelig byråkrati. Vi kan f.eks. ta saken om Øvre Vilberg gård, der landbruksministeren nå tok til fornuft og sørget for at interessenten fikk kjøpt gården. Men denne saken har blitt behandlet flere ganger i Sørum kommune, flere ganger hos fylkesmannen i Oslo og Akershus, flere ganger i Statens landbrukstilsyn og et par ganger i Landbruksdepartementet. Er det måten vi ønsker å bruke offentlige ressurser på i et moderne samfunn? Er det måten vi ønsker å organisere samfunnet vårt på? Jeg tror at de fleste vil si nei til det. Jeg opplever også nå, når folk tar kontakt med meg, at mange selgere sier: Hva gjør man? Hva vil du anbefale? Da sier jeg at jeg ikke kan anbefale noe annet enn å gjøre det som regelverket tilsier. Folk forteller jo meg at her går det store millionbeløp under bordet. Man aksepterer den prisen som staten setter, og så ordner man det på en eller annen måte slik at kjøper og selger blir enige likevel. Da spør jeg: Sikrer da regelverket at systemet fungerer slik som vi ønsker det? Jeg er også glad for at senterpartikronprins og leder av næringskomiteen, Ola Borten Moe, er enig med Fremskrittspartiet. I en artikkel i Nationen torsdag 2. oktober 2008 ser jeg at han på mange måter støtter opp om de synspunktene som jeg her forfekter, og jeg regner med at det er en fornyelse på gang i Senterpartiet.