Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-09:
Dette er et av de saksområdene som jeg i løpet av de 13 årene jeg har vært på Stortinget, har fått mest henvendelser om. Henvendelsene kommer fra familier som har fått barn med funksjonsnedsettelser. Det som kanskje er mest kjennetegnende for dette, er at det er mangelen på koordinert bistand som er problemet. Det viser seg at mange har mange flere rettigheter enn det de faktisk får. Derfor vil jeg oppfordre Regjeringen og statsråden veldig sterkt til å se på hvordan man skal jobbe med koordinering av disse tjenestene framover, for det er ikke alltid mangelen på konkrete rettigheter som er det store problemet i dag, men at man sjøl må være koordinator for et hjelpeapparat, der den ene hånda ikke vet hva den andre har plikt til eller holder på med. Det har til og med vært sånn at noen har sett seg nødt til å etablere egne firmaer som har gitt rådgivning på dette, og noen kommuner har til og med sett seg nødt til å kjøpe tjenester fra private for å få dette til. Det sier jo litt om at her har vi en forvaltning som har store forbedringspotensialer når det gjelder å rigge det bistandsapparatet som disse familiene både trenger og har krav på. Det er viktig å få god rådgivning når man er i en slik situasjon. Men jeg er ikke sikker på at det er aller viktigst å lovfeste plikten til å tilby den rådgivningen på et sykehus, fordi barna ikke er der så lenge. Men det som er uhyre viktig, er jo at man fra barneavdelingens side, som sjølsagt sjøl kan ha en koordinator hvis de ønsker det, raskt etablerer en veldig god og tett kontakt med barnehabiliteringen og kommunene, og at man får på plass en individuell plan som skal regulere hva slags hjelp man skal få og være et hjelpemiddel for familien, og ikke minst for forvaltningen. Familien bør i størst mulig grad slippe å være koordinator for forvaltningen – ikke bare bør de slippe, de skal slippe. Det er et offentlig ansvar å sikre at dette blir koordinert. Brukerstyrt personlig assistanse er en sak som Regjeringen jobber med. Jeg skal innrømme at jeg er en varm tilhenger av ordningen, fordi den er et hjelpemiddel som setter en i stand til å utføre praktiske oppgaver som en sjøl ikke kan, fordi en har en funksjonsnedsettelse. Det er sjølsagt at også familier med barn kan ha bruk for dette. Jeg avventer med spenning den saken som skal komme, fordi det er en veldig viktig sak, som har prinsipielle sider når det handler om antidiskriminering, men som også har praktiske sider. Men jeg tilhører ikke dem som mener at alle typer bistand fra hjelpeapparatet på faglig grunnlag kan byttes ut med en brukerstyrt personlig assistentstilling, fordi det handler om litt forskjellige ting. På mange områder trenger barn med funksjonsnedsettelser og deres familier faglig høyt kvalifisert bistand på de områdene der det er behov for det, og det fanger nødvendigvis ikke en brukerstyrt personlig assistent opp, som mer skal ha en praktisk hjelpefunksjon som erstatter den funksjonsevnen man sjøl ikke har. Det er jo nødvendigvis ikke alle som er utdannet på disse områdene, og som vil kunne gjøre spesialiserte ting sjøl. Her må man, etter mitt syn, ikke ende opp med et enten–eller, men et både–og, for det vil være det disse familiene trenger. Til slutt: Temaet omsorgslønn har vært debattert i Stortinget i løpet av siste uke. Det er avklart at Regjeringen skal gå gjennom dette systemet, fordi det er store ulikheter, som flere har sagt. I praktisk hverdag betyr det veldig stor ulikhet for de familiene som trenger ulike ordninger på dette området. Jeg er veldig enig med dem som sier at vi trenger en helhetlig gjennomgang av dette – ikke bitvis, for da ender vi opp med ordninger som veldig raskt viser seg å ha mangler.