Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2014-12-08:
Tidligere talere har karakterisert Arbeids- og sosialdepartementet som «årets budsjettaper» – i sterk kontrast til regjeringas påståtte satsing på arbeidslinja. Her ser vi faktisk en av de tydeligste skillelinjene i norsk politikk: Alle er opptatt av arbeidslinja – at så mange som mulig skal kunne livnære seg av eget arbeid – men man har helt ulike svar på hvilke virkemidler som fører til målet. Solberg-regjeringa har gjentatte ganger bevist at den foretrekker pisk. Noen lever fett på offentlige ytelser, og svaret er å kutte i stønader over hele linja, enten vi snakker om sosialklienter, uføre, uføre med barn, enslige forsørgere, folk på tiltak, mennesker med nedsatt funksjonsevne med bostøtte, eller innvandrere og flyktninger som ved oppnådd pensjonsalder har så kort botid at de havner under minstepensjonsnivå. Ansvaret for at folk ikke er i arbeid, legges på den enkelte, som har det vanskelig nok fra før. Samfunnets ansvar for å tilrettelegge tones ned. De som har lite, skal presses ut i arbeid ved å få mindre – men presses ut til hva? Arbeiderpartiet var de første som tok i bruk betegnelsen «arbeidslinja», under daværende sosialminister Grete Knudsen, men definisjonen av begrepet var annerledes enn det dagens regjering legger til grunn. Ja, vi var bekymret for veksten i offentlige utgifter til stønader, men det var bekymringa for menneskene bak statistikken som var retningsgivende for de virkemidlene som ble tatt i bruk. Ett av dem ble altså etter hvert Nav-reformen. Formålet med Nav-reformen var flere i arbeid og aktivitet, færre på stønad – i denne rekkefølgen. For å oppnå dette ble det innført én helhetlig forvaltning, der det før var tre, for å få til en bedre tilpasning til brukernes behov. Individuell plan basert på den enkeltes forutsetninger og muligheter skulle være det nye arbeidsverktøyet. Mer vekt skulle legges på sosialfaglig arbeid, mindre på regelstyring, tiltak ble slått sammen for å gi større muligheter for å skreddersy et tilbud til det den enkelte trengte, og et nytt kvalifiseringsprogram for dem som sto i fare for å bli langtids sosialhjelpsmottakere, ble innført. Premien for ekstra innsats var økt stønad, og jeg vil bare minne om at Fremskrittspartiet – som det eneste partiet – stemte imot kvalifiseringsstønaden, om noen skulle ha glemt det. De som ikke kan, skulle få en raskere avklaring til trygd. Målet var å hjelpe folk til et bedre liv. Så vet vi alle at vi ennå ikke er der. Nav fungerer ikke etter hensikten. Det går i riktig retning, men ikke raskt nok. Kontroll- og konstitusjonskomiteen har nok en gang hatt høring om alvorlig svikt internt i etaten. En samlet komité deler regjeringas bekymring om at målene med Nav-reformen ennå ikke er nådd, spesielt når det gjelder manglende resultater for overgang til arbeid. Men der stopper også enigheten. Etter Arbeiderpartiets mening bør statsrådens fremste oppgave være å få Nav til å fungere – ikke å straffe stønadsmottakerne for mangler i offentlig forvaltning. Ett tiltak kan være å vurdere nøye forslaget fra SV i Dokument 8:75 S for 2013–2014, om opprettelse av et Nav-ombud. Forslaget får ikke støtte fra regjeringspartiene, og det er etter anbefaling fra statsråden om ikke å ta det nå. Solberg-regjeringa valgte, tross advarsler fra de berørte, å trekke Stoltenberg II-regjeringas melding om flere i arbeid – den var ikke bra nok. Sist fredag fikk vi svaret på hva som manglet. De som er avhengige av sosialhjelp, må selv ta ansvaret for at hjelpeapparatet ikke har nok å tilby. Ironisk nok kom dette budskapet på akkurat den tida av året som Fremskrittspartiet i opposisjon pleide å foreslå ekstra penger til sosialhjelpsmottakerne til jul. Noen føler seg nå antakelig lurt. Regjeringa vet at dagens lovverk åpner for aktivitetskrav. Regjeringa vet at når dette ikke skjer, er det som oftest på grunn av rus- eller helseproblemer, eller mangel på relevante tiltak. Hvorfor velger man da å ansvarliggjøre brukerne, og ikke stat og kommune? Det er bare ett svar på dette: Nåværende regjerings syn på hvor årsaken egentlig ligger – hos dem som velger å leve «det gode liv» på overføringer fra stat og kommune. Er det mulig å fjerne seg lenger fra virkeligheten enn dette? Vi får se. Det er dessverre enda tre blå-blå budsjettforslag i vente. I denne runden har Kristelig Folkeparti og Venstre heldigvis klart å skrubbe noe. Stønadsmottakerne får bare håpe at mellompartiene greier å feste et enda strammere grep om tømmene i de rundene som kommer, og særlig gjelder det i spørsmålet om midlertidige stillinger. En helt fersk undersøkelse fra Sverige viser omfattende misbruk av en tilsvarende ordning: 39 000 personer har vært hos samme arbeidsgiver i mer enn fem år uten å få fast ansettelse. Dette egner seg ikke til å kopiere her. Til slutt vil jeg vise til at i sak nr. 2 stemmer Arbeiderpartiet imot de paragrafene som vi har varslet i innstillinga. I sak nr. 3 stemmer Arbeiderpartiet imot innstillingas § 4 når det gjelder de paragrafene vi har angitt at vi er imot, nr. 5, 6 og 8 og de delene av nr. 9 som er relevante når det gjelder ikrafttredelse.