Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Det var først da sentrumspartiene begynte å samarbeide med Arbeiderpartiet at de fikk gjennomslag for de verdiene de har snakket så varmt om i flere år. Budsjettforliket betyr nemlig en mer rettferdig fordeling og økt satsing på fellesgodene. Sentrumspartiene har siden før stortingsvalget i 1997 og fram til i år stått sammen med de to høyrepartiene om store skattelettelser til dem som har mest, og utbetaling av kontanter istedenfor å satse på fellesgodene. Budsjettforliket i år innebærer at Arbeiderpartiet har fått sentrumspartiene med på å gå den motsatte veien. Nå er de villige til å tette noen av de skattehullene de var med på å åpne opp for de rikeste. Arbeiderpartiet har fått sentrumspartiene til å gi skattelettelse til dem med de laveste inntektene i stedet for lettelse til de rikeste. Det er snakk om store lettelser, og det er enighet om å gå videre neste år. Sentrumspartiene har også gått sammen med Arbeiderpartiet om å styrke fellesforbruket på sentrale områder, som barnehager og skoler. Arbeiderpartiet har fått sentrumspartiene med på å gjeninnføre sykelønnsordningen for lavtlønte – en ordning som de sammen med Høyre og Fremskrittspartiet tok vekk i fjor. Arbeiderpartiet har selvfølgelig ikke fått gjennomslag for hele sitt program. Det var ikke mulig i den nåværende situasjonen, men kursen er snudd i en annen retning. Forliket mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet kan derfor være et viktig vendepunkt. Det vil etter dette være ganske uforståelig om sentrumspartiene skulle gå tilbake til et samarbeid med høyresiden. Man kan vel ikke det ene året gå inn for en politikk som betyr økt rettferdighet og styrking av fellesforbruket, som disse partiene har snakket om i årevis, og det neste året inngå et samarbeid med partiene til høyre som vil sette en strek over det som ble oppnådd. Da forsaker man også muligheten til å gå nye skritt i riktig retning sammen med Arbeiderpartiet. Etter å ha hørt statsministeren tidligere i dag, lurer jeg fortsatt på om det er slik Regjeringen tenker at en kan samarbeide med Arbeiderpartiet ett år om rettferdig fordeling, for så å slå det hele i hjel i et samarbeid med høyrepartiene neste år. Så har jeg lyst til å si om skoledebatten: Etter det som har skjedd hittil i denne stortingsperioden, synes jeg det er merkelig at de to høyrepartiene tør å stikke hodet sitt fram. Høyre og Fremskrittspartiet har de to siste årene inngått budsjettforlik med sentrumspartiene, men de har ikke brukt sin innflytelse til å satse på skolen. De brukte alle sine krefter på å fjerne skatteøkninger, og presset sentrumspartiene til å svekke kommuneøkonomien. Kommunene har som kjent ansvar for skolene i landet. Høyre sier at det ikke var mulig å få til noe på skolesektoren i fjor, fordi man måtte rette opp økonomien og satse på det. Dette er ikke riktig. Sannheten er at Høyre krevde store påplussinger på en rekke andre områder, men ikke til skolen. Påplussingene kom til forsvar, veier og kontantstøtte, til tross for at man måtte skjære ned på en lang rekke områder, men påplussingene kom ikke til skolen. Konsekvensen av dette er at Høyre-byrådet i Oslo la fram sitt kommunebudsjett for år 2000 med nedskjæringer på over 100 mill. kr i Oslo-skolen. Budsjettet ble for øvrig lagt fram ni dager etter valget, der Høyre hadde lovt en storsatsing på skolen. Når man kjenner tilstandene på enkelte av Oslo-skolene, synes jeg dette er en skam for Høyre. Og det er vel og merke først når Høyre har spilt seg utover sidelinjen her i Stortinget, og står uten innflytelse, at de virkelig vil satse på skolen. Arbeiderpartiet har ikke lovt så mye. Til gjengjeld gjennomfører vi det vi lover. Når vi får innflytelse, bruker vi den til å følge opp det vi sier. Det er kommunene som har ansvar for skolene. Derfor økes bevilgningene til kommunesektoren med 1 milliard kr mer enn det Regjeringen la opp til. 500 mill. kr av dette er frie inntekter. Hvis kommunene bruker dette på skolen, blir det 800 kr mer pr. elev i frie midler. I dag har enkelte skoler bare 8–10 kr å bruke pr. elev når alle faste utgifter, som lønn og vedlikehold, er betalt. Arbeiderpartiet har fått inn 120 mill. kr mer til universiteter og høyskoler. Arbeiderpartiet har fått tilført skolefritidsordningen 100 mill. kr ekstra. Vi har tatt det første skrittet mot gratis skolebøker i videregående skole, med en bevilgning på 100 mill. kr. Og det blir 1 000 nye studenthybler neste år, som flere lovte i valgkampen, men som ikke ble fulgt opp. Men vi fulgte dette opp i budsjettforhandlingene. Arbeiderpartiet har klart å få til mye for skolen, samtidig som satsingen på eldre og helsevesen blir gjennomført som planlagt, og samtidig som vi har vært nødt til å være med på å finansiere 3 milliarder kr i kontantstøtte. Når vi ser den store mangelen innenfor helsevesen og undervisning, er det lett å skjønne hvor mye bedre det hadde vært å bruke disse pengene på disse områdene. Men Arbeiderpartiet ser det ikke som forsvarlig at denne saken skal stenge partiet ute fra å påvirke den økonomiske politikken, og dermed gjøre det lett for Høyre og Fremskrittspartiet å drive kursen ytterligere over mot høyre. Høyre kaller budsjettforliket for de tapte muligheters budsjett. Hadde Høyre fått viljen sin, ville de lavtlønte med belastende jobber vært de store taperne. Det er nemlig dem som får svi, dersom utbetalingen til sykelønn halveres de tre første dagene, og deretter går ned til 90 pst., som Høyre foreslår i sitt budsjett. Hadde Høyre fått viljen sin, ville foreldre som har barn i skolefritidsordningen vært de store taperne. Det er de som får regningen dersom statsstøtten til ordningen skal kuttes helt ut for alle andre enn 6-åringene, som Høyre foreslår. Dersom Høyre hadde fått viljen sin, hadde arbeidsledige som trenger arbeidsmarkedstiltak, blitt taperne, når Høyre foreslår å fjerne 1 500 tiltaksplasser. De eneste jeg kan se som har tapt muligheter ved budsjettforliket mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene, er Høyre og Fremskrittspartiet, som ikke lenger kan styre den økonomiske politikken. Og det synes jeg er en gevinst, og ikke et tap. Men jeg har lyst til å legge til at det er bemerkelsesverdig hvordan Høyre har klart å spille seg utover sidelinjen. I fjor var Høyre med i et budsjettforlik. Men partiet har – det er nesten helt utrolig – ikke brukt denne plattformen til å bygge noen allianser i Stortinget. Høyre har brukt året som er gått til å stille seg utenfor. Høyre har nå bare én partner, Fremskrittspartiet – og man skal jo som kjent være forsiktig i forhold til det partiet. Jeg håper at det som har skjedd, kan bidra til at det blir etablert et mer stabilt flertall av de partiene som står bak grunnverdiene i velferdssamfunnet. Vi ser hvor store oppgavene i velferdssamfunnet er. Det henger sammen med at befolkningen eldes, og at det stadig kommer ny teknologi inn i helsevesenet. Samtidig er vi inne i en kunnskapsrevolusjon som gjør det nødvendig å satse enormt på forskning og utdanning. Dette er ikke gratis. Utfordringene kan ikke løses med trylleformularene til høyrepartiene, som skattelettelser og privatisering. Et flertall må være villig til å si til befolkningen at vi må gjøre et verdivalg: Vi må være villige til å prioritere helse, eldre og utdanning, og betale for det. De som har mest, må betale mest. Behovet for rettferdig fordeling er like sterkt nå som før. Behovet for fellesskap – å løse oppgaver sammen – er like sterkt nå som før. Høyresiden prøver å gi inntrykk av og prøver å skape den forståelse at rettferdig fordeling og fellesskap er umoderne. Men dette er i høyeste grad moderne verdier, like moderne som disse verdiene har vært det gjennom det århundret vi nå forlater. Rettferdighet og solidaritet er den beste byggmester. Disse verdiene binder samfunnet sammen og gjør samfunnet til noe annet enn et marked eller en butikk. På markedet vinner den sterkeste. I et samfunn skal vi ta vare på hverandre. Det er derfor vi har bygget opp fellesskapsordningene innen helse, eldreomsorg og utdanning. Denne lærdommen kan man heller ikke løpe fra inn i det nye århundret. Det er tvert imot nødvendig å slå ring om fellesskapsordningene våre. Dessuten er det nødvendig å gjenvinne politisk styring. Sentrumspartiene gikk i 1997 til valg på at det skulle bli mindre tilpasning til omverdenen, og at det skulle bli mer styring. Men vi har aldri hatt en regjering med så liten vilje til styring, og som tilpasser seg så mye som nå. Denne viljeløsheten nytter det ikke å kompensere ved å nedlegge veto mot et par direktiver i EU. Norsk industri og bankvesen vil ikke slutte å flagge ut av den grunn. Norsk næringslivs utfordring i å gjøre seg gjeldende på de utenlandske markedene vil ikke bli mindre, snarere tvert imot. I den globale økonomien Norge er en del av nå, nytter det verken med flotte ord eller symbolpolitikk. Det må tas politiske grep, ellers vil Norge bli et filialland som har mye penger, men som nesten ikke eier noe. Norge har alltid tjent på å være en del av en åpen verdensøkonomi. Vi har fått tilgang til kapital og markeder, som har vært nødvendig for å bygge arbeidsplasser og velferd. Norge er helt avhengig av at dette også fortsetter inn i framtiden. Derfor må vi være med i den globale økonomien. Men vi er også avhengig av sterke norske eiermiljøer slik at hovedkontorer, og dermed forskning og kompetanse, kan bli i landet. Vi er avhengig av at norske bedrifter kan investere og lage allianser ute. Bare da kan de sikre arbeidsplasser hjemme. Derfor haster det med en statlig politikk for å sikre nasjonalt eierskap og hjelpe norsk næringsliv til å satse ute. Arbeiderpartiet er glad for at sentrumspartiene har gått med på å utrede vårt forslag om å opprette et investeringsselskap, bestående av privat og offentlig kapital, som skal stå for slike strategiske investeringer. Men det haster med å få det etablert, på samme måte som det haster med å få på plass en norsk bankløsning. Jeg er glad for at det nå er flertall for Arbeiderpartiets opplegg når det gjelder bankene. Nå må det vises handlekraft fra statens side for å få på plass en slik løsning, ellers vil andre aktører ta over. Det er ikke ansvarlig politikk av staten å sitte på gjerdet med all sin kapital og se på at næringslivet flagger ut. Hvis det ikke kommer initiativ fra Regjeringen her, må vi rett og slett konstatere at den skiller seg ut fra de fleste andre regjeringer i Europa som nå tar grep for å sikre den nasjonale økonomien i en global virkelighet. I mange kretser har det bredd seg den oppfatning at det ikke er mulig å påvirke utviklingen gjennom demokratiske beslutninger. Markedet har tatt over for godt. Det er konsekvensen av den globale økonomien, heter det. Jeg er av en annen oppfatning. Politisk styring er mulig – og mer nødvendig enn noen gang, i en virkelighet som virker svært forvirrende og utrygg for stadig flere mennesker. Da må man gjøre noe annet enn viljeløs tilpasning og passiv administrering. Regjeringen har gjennom budsjettforliket beveget seg i retning av mer rettferdig fordeling. Jeg håper at Regjeringen også i næringspolitikken og strukturpolitikken vil støtte seg til Arbeiderpartiet, slik at politikken blir preget av vilje til styring. Norge har gode muligheter til å sikre sin nasjonale økonomi, samtidig som vi er en troverdig deltaker i den globale økonomien, nettopp fordi staten har mye kapital. La oss ta i bruk den muligheten i et partnerskap med privat kapital. Høyre og Fremskrittspartiet har tradisjonell statsskrekk, dem nytter det ikke å bygge på. Men ved å samarbeide med Arbeiderpartiet er det flertall for en aktiv statlig politikk for styring. Det er nødvendig for å sikre grunnlaget for velferdssamfunnet vårt inn i en global økonomi, en global virkelighet.