Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2008-10-06:
Vi lever i en verden som står overfor enorme utfordringer. Verden, sett under ett, har gått fra en situasjon med nok mat som er urettferdig fordelt, til en enda mer alvorlig situasjon: Det er ikke lenger nok mat å fordele. Samtidig står vi overfor dramatiske klimaendringer. Matsikkerheten og klimaendringene henger sammen, og problemene forsterker hverandre. Felles for begge utfordringene er at det haster å handle, og at vi som er samlet her i dag, har et stort ansvar for å finne de riktige løsningene. Matsikkerhet er startpunktet for all utvikling - uten mat, ingen utvikling. Underernærte og sultne mennesker har andre og mer akutte gjøremål enn å tenke på verdiskaping, utdanning og miljøvern. Samtidig vet vi at det nettopp er langsiktig, bærekraftig verdiskaping, utdanning til flere og en sterk satsing på miljøvern i alle deler av samfunnet som er avgjørende for at verden skal kunne utvikle seg til det bedre. Kampen om maten skaper konflikt. Nobelprisvinner Norman Borlaug har sagt: «Dersom du ønsker fred, dyrk rettferdighet, men dyrk samtidig jordene for å lage mer brød. Hvis ikke blir det ingen fred.» Verden står overfor tøffe utfordringer, og vi har også et ansvar. Landbruket er en del av løsningen, ikke en del av problemet. Heldigvis finnes det verktøy i kampen for internasjonal matsikkerhet. FNs matvareorganisasjon, FAO, er den viktigste arenaen for felles løsninger. Som det står i den uavhengige evalueringsrapporten om FAO: «Om FAO ikke fantes, så måtte vi finne den opp.» Vi trenger en global matsikkerhetsorganisasjon. Vi er nødt til å ta landbrukets avgjørende rolle i utviklingsland på alvor i vår bistandspolitikk. I deklarasjonen fra FAOs toppmøte i Roma i sommer ble det lagt vekt på å utvikle landbruket i u-land slik at de kan brødfø seg selv. Norge har mulighet til å eksportere kunnskap om bl.a. landbruksutvikling og klimatilpasning. Vi er allerede på plass i noen prosjekter, og vi bør inn i flere. Dette er en linje som jeg vil følge opp. Som nevnt i trontalen jobber Regjeringen for en avtale i Verdens handelsorganisasjon som ivaretar både Norges og utviklingslandenes interesser. Verken Norge eller utviklingslandene har interesse av at de sterke gjør det de kan, og de svake lider der de må. Derfor trenger vi et WTO med forutsigbare og oversiktlige regler som gjelder for alle. Samtidig skal vi være tydelige på at resultatet av en avtale ikke kan måles kun i kroner og øre, men også i hvordan det påvirker menneskeskjebner og fordelingsspørsmål. Kamal Nath, Indias handelsminister, sa følgende i forkant av WTO-møtet i sommer: «Når jeg forhandler, er jeg villig til å snakke om handel. Jeg er ikke villig til å forhandle med min befolknings levevilkår, jeg er ikke villig til å forhandle selvberging, jeg er ikke villig til å forhandle fattigdom.» Ingen kan kreve at noen skal forhandle bort egen matsikkerhet. Vi har også et ansvar for at det ikke skjer, nasjonalt eller internasjonalt. Et av de viktigste prinsippene som er slått fast i FNs matvareorganisasjon, er at alle land har rett og plikt til å sikre at innbyggerne kan brødfø seg selv. Dette prinsippet må være styrende for de valgene vi gjør. Vi har alle en moralsk plikt til å ivareta norsk landbruksproduksjon. Forventet befolkningsvekst og velstandsutvikling i verden gjør at vi trenger å doble verdens matproduksjon innen 2050. I overskuelig framtid vil det fortsatt være slik i en tenkt auksjon om verdens knappe matressurser at vi nordmenn vil kunne by høyest. Men det ville rett og slett være umoralsk å redusere egen matproduksjon og i enda større grad basere oss på import i en situasjon hvor verden ellers skriker etter mat. Norge importerer i dag 50 pst. av den maten vi spiser. Det er et mål at vi fortsatt skal styrke vår nasjonale matproduksjon. Vi må ta vår del av ansvaret hjemme og også ute for å møte utfordringene som et endret klima medfører. Vi har, som statsministeren også sa i FN i forrige uke, et moralsk ansvar, nettopp fordi vi er et rikt og velutviklet land. Vi skal legge fram en stortingsmelding om landbruk og klima fordi vi tar denne problemstillingen på alvor. Klimapolitikken må bli en del av landbrukspolitikken, slik landbrukspolitikken må være en del av klimapolitikken. Vi må ta vare på produksjonsressursene innenlands, for vår egen og for framtidige generasjoners skyld. Usikkerheten som møter oss i form av klimaendringer og matvarekriser, skal ikke bli besvart med nedlegging av jordbruksarealer og forvitring av kunnskapen om hvordan vi dyrker jorda. Jordvern står sentralt med tanke på bærekraftsdimensjonen og derfor i landbrukspolitikken. Norge har bare omkring 3 pst. dyrkbar jord. Denne må sikres og holdes i hevd slik at vi kan drive jordbruk nå og i framtiden. Presset mot dyrket mark er stort i mange deler av landet, og det er viktig for meg å understreke at jordvern faktisk handler om matsikkerhet for oss og etterkommerne våre. Dersom vi ikke tenker på etterkommerne våre, vil de aldri glemme eller tilgi oss. Det er med bakgrunn i disse utfordringene jeg med høyt hevet hode forsvarer Regjeringens politikk om å opprettholde et landbruk i hele landet. En god inntektsutvikling for næringsaktørene i landbruket er bærebjelken i vår politikk. Denne regjeringens politikk har i løpet av tre år utgjort en betydelig forskjell, men det er fortsatt mye som står igjen. Internasjonalt skal vi fortsette å kjempe for at matsikkerhet ikke skyves nedover på agendaen. Nasjonalt føres kampen for matsikkerhet i distriktene og i landbruket.