Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-22:
Det er ikke til å komme utenom at det spørsmålet i Europa-politikken som engasjerer flest i Norge, er spørsmålet om vi bør bli medlem av EU eller ikke. Det kan derfor ikke bli noe annet enn halvhjertet når Regjeringen med sitt klare ja-standpunkt vil trekke i gang en europadebatt som ikke skal omfatte medlemskapsspørsmålet. Derfor har da også debatten siden meldingen ble lagt fram, vært heller tam. Litt temperatur har det kun vært hver gang det tilsynelatende har kokt over for utenriksministeren og han har luftet behovet for at Norge legger inn en ny søknad om medlemskap i EU i løpet av de nærmeste årene. Dersom Regjeringen ønsket en europadebatt mer uavhengig av medlemskapsspørsmålet, burde stortingsmeldingen inneholdt en nyansert drøfting av fordeler og ulemper ved medlemskap og hatt en åpen konklusjon. I stedet har vi fått en melding som både på og mellom linjene beklager at Norge ikke er medlem, og som er veldig ukritisk i omtalen av EU. For samfunnsdebattens del er det en fordel om man ikke bruker for lang tid på å diskutere hva man skal diskutere, men toner flagg og kommer med klare standpunkt. Som kjent har SV et klart nei-standpunkt når det gjelder EU-medlemskap. Det er likevel en rekke andre viktige tema i en europadebatt uavhengig av det norske medlemskapsspørsmålet. I en tid hvor så mye politikk formes innen rammen av EU/EØS, er det vanskelig å sette grenser for hva som er Europa-politikk. I prinsippet omfattes nesten det meste. Europa er også mer enn EU. Det er forholdet til Russland, utviklingen på Balkan, utviklingen av nye alleuropeiske organisasjoner, som OSSE. Det er likevel naturlig å bruke tid på å kommentere en del trekk ved utviklingen i EU. Europa-meldingen gir uttrykk for at utvidelsesprosessen i EU vil være en forholdsvis rettlinjet prosess som vil føre til at EU uavvendelig vokser til minst 27 medlemsland. At en utvidelse vil komme, er det ikke grunn til å tvile på, men det er ikke gitt at det vil skje i det omfang og det tempo som Regjeringen framholder. Noe raus av nye medlemmer innen neste stortingsperiode er lite sannsynlig, både fordi det hos alle parter er mye som skal på plass før nye medlemmer kan bli tatt opp, og også fordi det klart finnes nei-folk i andre land, og folkeavstemningene kan gi nei-utfall. Utvidelsen av EU er etter SVs oppfatning først og fremst et forhold mellom søkerlandene og EU, og det er et forhold mellom regjeringene og befolkningene i søkerlandene. Men vi er positive til å bidra i forhold til bl.a. velferd og miljø i søkerlandene, også helt uavhengig av utvidelsesprosessen. SV ser med interesse på hvilken påvirkning den kommende EU-utvidelsen kan ha på EU-samarbeidet. For oss som er kritiske til utviklingen av en tett politisk union, er det nærliggende å tenke at utvidelsen på en positiv måte vil bremse utviklingen av en tett union, eller at den vil få det som er kalt «et EU i flere hastigheter». Det må være en tung hodepine for EU-politikere at folk flest i Europa ser ut til å ha liten sans for unionsarbeidet. Langt mindre er det noen folkelig entusiasme å spore. Hos våre naboer holder motstanden seg stabil. I Danmark svarer folk nei hver gang de blir spurt i folkeavstemning om utviklingen av unionen. Meningsmålinger viser med jevne mellomrom at rundt 50 pst. av EUs innbyggere er for medlemskap i unionen. Det europeiske unionsprosjektet mangler dermed folkelig forankring. Det fins heller ingen felles europeisk grasrot eller noen europeisk offentlighet. Dette er et avgjørende demokratisk problem og en viktig grunn til å gå imot utvikling av en tettere union, hvor enda flere avgjørelser skal tas av EU. I tillegg er det formelle problemer med demokratiet i EU. En velger i EU er utelukket fra gjennom valg å påvirke hvilken politikk og sammensetning den utøvende myndighet skal ha. EU er en organisasjon av stater, ikke mennesker, og er ikke et parlamentarisk demokrati. Dette problemet ønsker noen å bøte på ved å gjøre EU til en føderasjon, slik bl.a. Joschka Fischer har tatt til orde for. Han ønsker en føderal grunnlov, en president valgt direkte av borgerne i alle medlemsland, en europeisk regjering, osv. Men uten en felles offentlighet og en større grad av folkelig oppslutning er dette tanker som det ville være vanskelig og lite ønskelig å få realisert. Blir de ledende myndigheter i EUs medlemsland for ivrige i sine unionsbestrebelser, er det lett å tenke seg at folk i medlemslandene vil få problemer med å henge med i svingene, og vil reagere med nasjonalisme i stedet for entusiasme overfor europeisk samarbeid. Det er overraskende at ikke Regjeringen legger mer vekt på disse demokratiproblemene knyttet til utviklingen i EU og de dilemmaer som knytter seg til utviklingen av en tettere politisk union. Regjeringen er svært tydelig entusiastisk tilhenger av EU-utvidelse, men det er uklart hvor Regjeringen står i forhold til debatten om et mer føderalt Europa. I tillegg til å åpne for flere medlemsland har EU de siste årene åpnet et temamessig samarbeid på flere nye områder, som felles utenriks- og sikkerhetspolitikk. SV mener at den historisk viktige oppgaven i europeisk sikkerhetspolitikk er å skape sikkerhetsordninger som inkluderer Russland, og som ikke bidrar til å opprettholde gamle eller bygge nye barrierer. SV er derfor glad for at komiteen i innstillingen legger stor vekt på det sikkerhetspolitiske samarbeidet med Russland. SV vil følge utviklingen av EUs forsvarssamarbeid med et kritisk blikk. Vi er opptatt av at Norge bare skal delta i operasjoner hvor vi har hatt god innsikt i planleggingsfasen og som har FN-mandat. Vi er også opptatt av at utviklingen av EUs forsvarssamarbeid ikke skal innebære økte forsvarsutgifter og opprusting i Europa. Det er lite i dagens situasjon som tilsier at det er behov for det. Det som det må brukes mer ressurser på, er å forebygge konflikter og skape forsoning. I internasjonale fora der EU snakker med én stemme, kan det være en fordel at Norge kan uttrykke andre holdninger og bygge andre allianser. Kjente eksempler på at dette har vært en fordel, er Rio i 1992 og WTO-forhandlingene i 1999. Under miljøkonferansen i Rio i 1992 kom Danmark til Norge og Sverige med forslag de ønsket å fremme, men som de ikke fikk gjennomslag for gjennom EU. Under WTO-forhandlingene i Seattle spilte Norge, ifølge VG 4. desember 1999, en sentral rolle i de indre forhandlingskretser. Den økonomiske og monetære union er en viktig forskjell ved det EU vi ser i dag, i forhold til det EU som eksisterte i 1994. En felles valuta vil ha fordeler ved at en kan få redusert spekulasjoner mot de nasjonale valutaene, og en vil slippe veksling og vekslingsgebyrer. Men ØMU kan få store konsekvenser for lands mulighet til å styre den økonomiske politikken. En valutaunion forutsetter at finanspolitikken i medlemslandene er relativt lik. De såkalte konvergenskriteriene har allerede bundet medlemsstatene når det gjelder offentlig gjeld, underskudd på statsbudsjettet og inflasjon. En felles valuta kombinert med frie kapitalbevegelser vil imidlertid også kreve at statenes inntekter og utgifter blir likere. Det mest sannsynlige utfallet av det er at de landene som har høye skatter og høye offentlige utgifter, gradvis må redusere disse. For ti år siden var det realiseringen av det indre markedet og fri flyt som stod øverst på dagsordenen i EU. Nå ser det ut til at det er en stigende erkjennelse i EU av at fokuset på fri flyt og maks vekst har gått på bekostning av hensynet til miljø og helse. Ikke minst frykten for kugalskap og munn- og klovsyke har nå satt dramatiske spørsmål ved friflytpolitikken, men også ved det industrialiserte landbruket. Behovet for trygghet for at maten vi spiser er fri for smitte og gift, har meldt seg med økt tyngde i hele Europa. Mange EU-borgere vil ha stor sympati og forståelse dersom Norge velger annerledes enn EU for å sikre sunn og trygg mat. På dette området burde vi ikke være redde for å gå foran med gode eksempler og vise at få ting når det kommer til stykket, er viktigere enn å ta vare på helse og miljø. Men i vinter valgte stortingsflertallet tvert imot å dilte etter ved å si ja til å innlemme matsminkedirektivene og søtstoffdirektivet i norsk regelverk. Tross alle klare faglige råd valgte stortingsflertallet å sluke også dette. Det er ille at det nå ser ut til at Regjeringen har gitt opp å bruke reservasjonsretten under noen omstendighet. Måten vi mottar og innlemmer EØS-direktiver på i Norge, burde være et tankekors for de fleste. Det burde være mulig å enes om at vi må utnytte de mulighetene vi har, for å påvirke saker tidligst mulig i beslutningsprosessen i EU. Det er en stor svakhet ved Europa-meldingen at en ikke fremmer konkrete forslag til hvordan vi kan forbedre våre muligheter i så henseende. Dette er et forsømt område, og det haster med å få på plass ordninger som kan bidra til at organisasjoner og miljøer i Norge aktivt kan søke å påvirke det som skal bli felles politikk. I dag kommer både partiene og organisasjonene altfor sent inn i beslutningsprosessen i forhold til EU-direktiver som også skal gjelde for Norge. Det må legges til rette for at berørte norske interesser tidligere kan bli klar over at et EU-forslag er under debatt i EU, og få informasjon om hvordan forslaget vurderes av norske faginstanser og myndigheter. Men i tillegg til informasjon, må det legges praktisk til rette for at politikere og organisasjoner kan jobbe mer systematisk med påvirkning. De forslagene som sentrum og SV fremmer i dag, vil innebære et stort framskritt på dette området dersom de får flertall. I tillegg til de forslagene som vi er med på å fremme, støtter SV forslagene om å få en evaluering av de demokratiske prosessene knyttet til EØS-avtalen, og få en årlig EØS-melding til Stortinget. For SV er det viktig at Europa-politikken ikke bare handler om hvordan vi kan forsvare våre nasjonale interesser, men hvordan vi kan bidra på en positiv måte til å styrke verdier som rettferdighet, demokrati, toleranse, velferd og miljøhensyn i Europa. Derfor må Europa-politikken ikke bare dreie seg om avtaler og institusjoner, men om hvilke politiske visjoner vi skal ha for Europa. Uansett hva man måtte mene om medlemskapsspørsmålet, er det et faktum at Norge kommer til å stå utenfor EU i lang tid. Europa-politikken må dermed utformes med dette som utgangspunkt. Norge har både en politisk handlefrihet og en økonomisk handlefrihet som burde tilsi at vi kunne velge annerledes enn EU på flere områder, og ikke bare velge tilpasning. Også ut fra et ønske om å påvirke Europa og påvirke i forhold til de viktige sakene jeg nevnte, burde Norge f.eks. føre en mer offensiv miljøpolitikk og oftere søke å påvirke gjennom eksemplets makt. Til slutt tar jeg opp forslag nr. 5, som SV fremmer sammen med Senterpartiet.