Erna Solberg (Høyre), 2012-10-04:
Når Stortinget nå tar fatt på denne sesjonens første politiske debatt, skal vi ha med oss at vi er i en privilegert situasjon i verden. I Europa er flere land i ferd med å gjennomføre kutt i sine velferdsordninger. Vi har arbeidstakere som ikke får utbetalt lønn, og mange mennesker opplever at hus og hjem forsvinner. I sommer har vi sett at også store europeiske land som Tyskland har vært preget av uro. Vi ser ekstremismen vokse i Hellas. Voldspolitikk utføres. Og selv om vi ser noen tegn til bedring i USA, er fortsatt arbeidsledigheten høy, og det er usikkerhet i mange andre land. I tillegg til dette pågår det altså blodige konflikter og kamp for demokratiske rettigheter flere steder i verden. Det bildet må vi ha med oss når vi diskuterer hva utfordringen for det norske samfunnet er til neste år. Vår hjemlige politiske debatt er fortsatt preget av Gjørv-kommisjonens svært alvorlige rapport. Vi har konstatert at beredskapen sviktet i mange ledd da vi ble rammet av det mest alvorlige anslaget mot Norge siden krigen. Det er fortsatt sånn at det er gjerningsmannen som bærer ansvaret for de livene som gikk tapt, for alle som ble såret, og for dem som sitter igjen i bunnløs sorg. Men Stortinget må også gjøre sin jobb med å analysere hva som gikk galt da beredskapen sviktet, og hva vi skal lære av det vi nå vet. Og noen konklusjoner kan vi altså allerede trekke. Det er ikke nok at ansvarlige myndigheter har planer, intensjoner eller er gode på krisekommunikasjon når krisen først har inntrådt. Det vi må sørge for, er at disse planene gjennomføres, at sikkerhetstiltakene faktisk blir iverksatt, og at Norge blir tryggere. Jeg registrerte at Arbeiderpartiets parlamentariske leder, Helga Pedersen, føler seg litt sår over at opposisjonen påpeker ordet gjennomføringskraft. Jeg mener at det er et viktig begrep å diskutere. For jeg tror at vi har skapt et Norge hvor vi lager et skinn av politisk diskusjon. Vi vedtar ting, og debatten dreier seg om historisk høye bevilgninger. Enhver regjering har på et hvilket som helst tidspunkt, så lenge det er vekst i økonomien, i stedet for å se det som er det viktige, kunnet si: Hvilke resultater oppnår vi? Klarer vi å få det vi omsetter her og vedtar i denne sal, til faktisk å bli politikk som folk ute kjenner? Det spørsmålet må vi stille oss, og jeg synes at det spørsmålet må også regjeringen i større grad stille seg selv. For på område etter område ser vi at gjennomføringskraften er lav. Ansvarspulverisering og forvitring fra politiske vedtak til gjennomføring er blitt mer et symbol på hvor Norge står per dags dato. Så har jeg lyst til å si at det er veldig mye som går bra i Norge, men det er altså en reell fare for at regjeringens nyvunne PR-kampanjer – om hvor godt det går på alle punkt i Norge – tilslører de utfordringer vi faktisk er satt til å løse. Todelingen av norsk økonomi forsterker seg hver dag. Den delen av næringslivet som ikke er relatert til oljeindustrien, sliter hardere enn før. Det er fare for at viktig industrikompetanse kommer til å forvitre i årene som kommer. Og disse bedriftene er vi altså avhengige av når oljeinntektenes effekt ikke bare på budsjetter, men også på økonomien, kommer til å avta i årene som kommer. Mens våre europeiske naboer gjennomgår tøffe omstillinger som kommer til å gjøre dem sterkere på sikt, kommer altså Norge dårligere ut på en rekke internasjonale rangeringer over innovasjon og forskningsinnsats. Jeg mener det må være et tankekors for vårt samfunn at vi på mange av disse statistikkene står sammen med kriselandene i Europa – og ikke sammen med vekstlandene i Europa – når det gjelder innovasjonskraft fremover. For det er gammel, god visdom at man høster som man sår. Det er utrolig viktig at vi bruker de gode tidene vi har nå, til å så på en måte som gjør at generasjonene etter oss kan høste, for vi kommer til å få mer krevende tider enn dem vi har i dag. Derfor er et viktig budskap fra Høyre at vi må investere mer for fremtiden ved å styrke vår kunnskap, i form av å styrke bredden av kunnskap i den norske befolkningen, men også styrke kunnskapen på topp. Norge kan ikke være fornøyd med at vi ikke har noen universiteter som er inne blant de 200 beste universitetene i verden. Det er ikke å løfte Norge for fremtiden. Da er det fint at regjeringen varsler at den skal komme med en stortingsmelding, som alle har gjort hvert fjerde år. Men det viktigste er faktisk hva vi gjør, at vi løfter forskningsinnsatsen i årene som kommer, ikke bare til å være middelmådig i Europa, men på topp. Derfor er det behov for å ha både nye ideer og bedre løsninger, som kan løfte oss fremover. Etter vår mening må Norge bli en kunnskapsnasjon, og vi må starte i grunnskolen. For hvert enkelt menneske vil muligheten til å velge vei i livet rett og slett i fremtiden være avhengig av hvilken kunnskap man har fått gjennom skolegangen. Da er det sterkt å lese historier om barn som opplever nederlag i skolen i år etter år, og hvordan det kommer til å prege dem for resten av livet. Jeg tror vi har et felles mål om at skolen skal gi alle barn like gode muligheter i livet. Det må være et nederlag for oss når samfunnet forsterker sosiale skiller i stedet for å utjevne dem. Men da må vi også tørre å stille spørsmålet: Har vi de rette virkemidlene i dag? Der opplever jeg en regjering som etter snart åtte år er selvtilfreds, og ikke har nye ideer eller bedre løsninger. For oss er en viktig løsning å investere mer i lærerne, slik at de kan lære barna enda mer. En god lærer kan nemlig utjevne sosiale forskjeller, slik at barn fra ulike familier kan lære like mye. Men det er også viktig at vi har nye løsninger som løfter yrkesfagene. Skal vi ha kompetanse i bredden, må vi også ha mer satsing på yrkesfagene. Derfor har vi i dag foreslått nye løsninger for det. Vi må se at voksne mennesker trenger mer utdanning i livet sitt. Derfor må vi ha et mer desentralisert tilbud. Derfor har vi i dag også fremmet forslag som ivaretar og setter fokus på at voksne skal lære mer i løpet av livet. Våre bedrifter kjemper i en stadig hardere internasjonal konkurranse. Det er én ting vi som politikere kunne gjort, og det er å gjøre byrden når det gjelder særnorske skatter og avgifter og byråkrati mindre for dem. Vi er et av verdens dyreste land, og vi kommer til å være et av verdens dyreste land i fremtiden også, fordi vi skal ha god velferd. Men da må vi sørge for at resten av ryggsekken blir lettere å bære. Derfor må vi trappe ned og fjerne formuesskatten, derfor må vi sørge for at det blir mer innovasjon og nyskaping, og derfor må vi sørge for at vi kan skape nye, trygge og spennende arbeidsplasser, som trygger velferden i årene fremover. Da må vi sørge for at vi bygger ut en bedre vei- og infrastruktur i Norge, for at bedriftene skal kunne nå ut til markedene sine uten å ha særnorske høye transportutgifter, og ansatte skal kunne komme seg på jobb uten å stå fast i endeløse køer rundt de store byene. Jeg er glad for at statsministeren har kommet med en selverkjennelse med hensyn til at veibyggingen går for sakte i Norge. Men dessverre står det igjen å se at denne regjeringen har nye løsninger på dette området. Vi har det, bl.a. med det vi har foreslått i dag om å bruke OPS bedre. Et annet område vi trenger nye løsninger på, er hvordan vi gjør planarbeidet lettere, slik at vi klarer å bygge ut kollektiv- og boligområder rundt de store byene raskere. Hvis dagens vekst fortsetter i befolkningen, vil vi om 16 år være en million mennesker mer i Norge. Det har vi ikke beslutningsstrukturer for i Norge til å hanskes med, verken når det gjelder boligbygging eller når det gjelder å bygge ut infrastruktur og kollektivtilbud. Derfor er vi nødt til å jobbe på andre måter fremover. Vi må ha nye metoder og mer effektive metoder for utbygging, og det må være en del av den fremtidige planen for hvordan vi skal bygge et mer robust samfunn. Men det er ikke bare i konkurransespørsmål, om det å skape trygghet for arbeidsplassene, at det er viktig med nye løsninger. Vi trenger også nye løsninger for å få ned helsekøene, for å få ned ventetidene. Vi trenger å samarbeide mer med private og organisere de offentlige sykehusene på en bedre måte. For oss i Høyre er det viktig at det er et offentlig finansiert helsevesen. For oss er det viktig at vi ikke får det klassedelte helsevesenet hvor folk betaler seg ut av køen, som vi ser konturene av under den rød-grønne regjeringen. Men da må vi altså tørre å bruke den kapasiteten som vi har hos de private, gjennom offentlige midler. Og det er ikke fordi folk skal få et tilbud de ikke har krav på eller rett til – det er pasientrettighetene som fortsatt bestemmer hvem som skal få behandling over offentlige budsjetter. Vi må også gjøre noe med det å få slutt på svarteperspillet og ansvarspulverisingen. Det er en parallell mellom det som Gjørv-kommisjonen har påpekt innenfor hele beredskapsområdet, og det vi ser innenfor sykehusdebatten om ansvarspulverisering. Vi kommer ikke vekk fra at det er vanskelig å finne ut hvem det egentlig er som skal stå ansvarlig for den situasjonen vi har. Det valget vi skal stå overfor det neste året, er faktisk om vi skal legge grunnlaget for tolv år med rød-grønn regjering, eller om vi skal skaffe oss en ny borgerlig regjering, som både har nye ideer og bedre løsninger.