Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2005-10-20:
Statsminister Jens Stoltenberg har gitt viktige signaler om en ny politikk ønsket av velgerne. Sammen med et nytt flertall i Stortinget skal politikkens innhold endres. Verdigrunnlaget fra Soria Moria varsler en politikk bygd på rettferdighet og fellesskap. Norge er mulighetenes samfunn. Samfunnets viktigste ressurs er det enkelte mennesket. Velgerne har valgt arbeid for alle og felles velferd framfor nye skattelettelser. Regjeringen har erklært at det ikke skal være fattigdom i Norge – en svært høy og særdeles krevende ambisjon når vi vet at arbeid og velferd henger uløselig sammen, og at over 900 000 er mer eller mindre utstøtt av arbeidslivet. Vi vet ganske mye om hvem de fattige er. Vi vet også en god del om fattigdommens årsaker. Noen ganger handler det om hjelp til å bryte den sosiale arven, noen ganger handler det om å få lov til å vise at man har noe å bidra med. Man kan diskutere definisjonen av fattigdom og få flere eller færre fattige alt ettersom, jf. siste dagers mediedebatt om definisjonen skal være 50 pst. eller 60 pst. av medianinntekten. Faren er at dette ender i en akademisk øvelse som bommer på det som er det grunnleggende problemet, nemlig kvalifisering til deltakelse. Bekjempelse av fattigdom har ofte vært en altfor ensidig diskusjon om størrelsen på sosialhjelpssatsene, som kan få som konsekvens at de fattige forblir i fattigdom. Men gjennom Soria Moria-erklæringen har regjeringspartiene utvidet den ideologiske plattformen i fattigdomsdebatten. Alle mennesker skal ha en faktisk rett til å finne sin plass i samfunnet gjennom å bidra til verdiskaping. Deltakelse i samfunnet handler nemlig ikke bare om tilgang på et minimum av penger, det handler også om sosialt fellesskap – noen som trenger at du kommer. Vi tenker kanskje ikke så mye på det i det daglige, men vi merker det desto mer den dagen det ikke lenger er noen som spør. Så når vi snakker om å skape og dele, er den viktigste rettigheten den som gir rett til å skape. Sosialdemokratiets varemerke har alltid vært: Gjør din plikt, krev din rett. Denne tosidigheten finner vi igjen i Regjeringens særdeles viktige reformforslag om velferdskontrakter. Gjennom kontrakt om å delta i opplæring, arbeid, behandlingstilbud mv. kan man sikre seg ytelser opp mot satsene fra Statens institutt for forbruksforskning. Velferdskontrakten har tosidigheten i seg: yte etter evne, få etter behov. Samtidig sender samfunnet ut et viktig signal: Vi har bruk for det verdiskapingspotensial som du besitter. Det er brukt mye tid på å diskutere ny velferdsetat med fokusering på system og ordninger. Nå er tiden kommet til å skifte fokusering til den egentlige jobben: løse opp i stivbente, statlige regelverk og la den kompetansen førstelinjen besitter, få en mulighet til å få på plass en kvalifiseringsordning som virker. Det finnes faktisk noen solskinnshistorier. I min egen kommune, Drammen, fikk tre relativt tilårskomne karer en mulighet gjennom et spleiselag mellom Aetat, sosialavdeling og naturforvaltning. De hadde vært ledige siden henholdsvis 1991, 1993 og 1998. De tre restaurerte gamlestua på Kinnerud gård, steinsatte demninger på Stegla, snekret nye tribuner på Marienlyst stadion, ryddet kratt, bygde lavvoer for barnehagene, plantet og ryddet skog, rettet opp turveier, reparerte flomskadde broer, produserte 4 000 sekker og 30 favner ved. De trivdes, fikk styrket selvbilde, fikk mer å rutte med, gjorde gagns arbeid for skogvesenet og idrettsseksjonen, sa arbeidsgiveren i Drammen kommune. De bidrog til verdiskaping i lokalsamfunnet. To av dem har i dag fast jobb, én har kjøpt seg Mercedes, og de kan gi gaver til barnebarna. Dette er velferdskontrakt i praksis som virker, og ytterligere argumenter for en glimrende ordning er egentlig overflødig.