Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-05-06:
Også jeg vil gi min tilslutning til de merknader som har kommet tidligere, til Smith-kommisjonens arbeid. Den har gitt Stortinget et meget godt grunnlag for å drøfte både fortid og fremtid. Jeg er glad for å høre finansministeren gjøre greie for at man med den største seriøsitet skal gå gjennom de utredningspålegg som er gitt fra komiteen i denne sammenheng. Det er imidlertid grunn til å slå fast at vi ikke har trukket noen konklusjoner, og at det gjennom den videre utredning er Finansdepartementet i samarbeid med de institusjoner som er involvert i bank- og kredittvesenet, som til slutt må si fra om man ønsker regelendringer. På den annen side er det helt åpenbart at det meget gode arbeid som Smith-kommisjonen har gjort, har vært nødvendig for å få rensket ut en hel masse påstander om uetterretteligheter i offentlig forvaltning i forbindelse med bankkrisen. Når man har politiske partier som Fremskrittspartiet, med en egen evne til å lage sin egen historie og plassere seg selv i førersetet i enhver hendelse og i ett og alt komme tilbake og si hva sa vi – og hvis det ikke blir slik som man da sa, skriver man historien om slik at det passer – er det nødvendig å få fakta på bordet, og disse fakta har Smith-kommisjonen gitt oss. Det er grunn til å merke seg at myndighetenes håndtering av finans- og kredittpolitikken opp gjennom 1980-årene er det grunn til å stille spørsmål ved. Det er også grunn til å merke seg at det er berettiget grunnlag for å stille spørsmål knyttet til tilsynsvirksomheten, men det er også grunn til å understreke veldig sterkt at bankenes egen atferd i forbindelse med ønsket om å få størst mulig markedsandeler til seg selv kanskje er hovedårsaken til at det gikk over styr for bankene. Jeg sier «over styr» når man ikke lenger er i stand til å innfri de forpliktelser man har påtatt seg. Det som har forundret meg, både gjennom 1980-årene og også gjennom 1990-årene, er den vekt som legges på verdifastsetting av fast eiendom som grunnlag for lånebeløp. Dette er en verdi som ikke er en teknisk verdi som er evigvarende, men en verdi som i veldig stor grad er avhengig av markedet. Svikter markedet, svikter det også når det gjelder verdifastsettingen av det som er pantsatt som sikkerhet for lånet, og så vil utlåneren stå igjen med tap hvis bunnen faller ut av markedet. Jeg har forundret meg over at ikke mer av sikkerhetsvurderingene har gått på nåværende og fremtidig betalingsevne, både når det gjelder næringslivslånene og de personlige lånene. Det vil selvsagt være vanskelig, men jeg vil tro at en kombinasjon av pantsettelser i verdi av fast eiendom og en vurdering av betalingsevnen vil gi et bedre grunnlag for å vurdere sikkerheten for de lånene man gir, enn en ren oppknytting til fast eiendom. Vi har jo sett at en rekke av de tapene som kom, var et resultat av at eiendommene falt meget i verdi, men vi har også sett at mye av den fortjenesten som føres, kommer som et resultat av at de faste eiendommene har steget i verdi. På mange måter er dette papirpenger som ikke realiseres hvis betalingsevnen er à jour. Jeg ønsker meg i fremtiden at bank- og kredittvesenet i stadig større grad ser på sin egen måte å fastsette sikkerhet på for den virksomheten de driver.