trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-11:
De siste årene har det blitt bygd tusenvis av nye luksushytter – eller vi kan bruke begrepet «fritidsboliger» – opp mot snaufjellet mange steder i dette landet. Det er planlagt 50 000–60 000 nye fritidsboliger i slike områder i årene som kommer. De nye fritidsboligene er vesentlig større enn de hyttene vi tradisjonelt har vært vant til i dette landet. I Gudbrandsdalen har et av de lokale energiverkene beregnet at en moderne fritidsbolig i gjennomsnitt bruker mer energi enn en alminnelig helårsbolig i de samme områdene, til tross for at disse fritidsboligene brukes en liten del av året. Disse fritidsboligene har stort sett innlagt vann og kloakk – og veg til døra. Alt dette gjør at disse boligene krever mye av både arealer og energi. Mange representanter har berørt dette tidligere i dag og sagt at dette er viktige problemstillinger som hører hjemme i andre debatter, eller at dette er noe kommunene eller grunneierne burde bestemme over. Så enkelt er det ikke, for disse fritidsboligene skal ikke bygges om ti år – de bygges nå. Den utviklingen i utbyggingen av fritidsboliger som vi ser nå, har noen positive, men også noen negative konsekvenser, som Stortinget bør vedta å avhjelpe nå. Det at det nå bygges tusenvis på tusenvis av fritidsboliger med standard som eneboliger i den delen av fjellet som folk oppsøker for å komme vekk fra stress og mas, innebærer redusert naturkvalitet og økt miljøbelastning, både der hyttene ligger, og andre steder. Litt enkelt kan vi si at behovet for rekreasjon på hytta i Kvitfjell er en direkte årsak til at natur i Øvre Otta-vassdraget bygges ut, nettopp for å forsyne disse fritidsboligene med energikrevende luksus. Når hyttefolket i Hafjell skal på skitur, setter de seg i bilen og kjører en kilometer opp på snaufjellet for å slippe å gå gjennom hyttefeltet, før skia kommer på. For mange kommuner er det å tillate en slik bit for bit-utbygging i sårbar fjellnatur en viktig måte å skaffe penger i kommunekassa på. Det sier noe om kommuneøkonomien. Den debatten skal jeg klokelig holde meg unna nå, men for mange kommuner er det et problem at det ikke er mulig å planlegge mer differensiert i disse områdene mellom skogen og snaufjellet. Med flere arealbrukskategorier i plan- og bygningsloven, slik SV foreslår i forslag nr. 16, vil kommunene få mulighet til å planlegge hvor utbygging av fritidsboliger og veger skal foregå, hvor friluftslivsaktiviteter skal foregå, og hvor det må planlegges spesielt for å ta vare på sårbare arter. Jeg vil be om at dette forslaget får støtte nå, og ikke i en annen debatt om noen år. Da er det for sent.
Inge Lønning (Høyre), 2002-04-11:
Den danske humorist Storm P. har i en av sine uforlignelige tegninger avbildet to menn som fører en dypsindig samtale. Den ene spør: Hva mener De om verdenssituasjonen? Den andre svarer: Ingenting, jeg har fått et rusk på øyet. Denne debatten minner meg litt om akkurat den proporsjonsforstyrrelse som Storm P. forsøker å ta på kornet. Her har man en omfattende melding om friluftspolitikk. Som representanten Langeland pekte på, er det ti år siden Stortinget hadde en tilsvarende anledning til å debattere friluftspolitikk. Man skulle tro at det gjorde det til en særlig viktig oppgave for fagkomiteen å tilrettelegge for en konstruktiv debatt i plenum som klarer å holde styr på proporsjonene og konsentrere seg om de store og grunnleggende problemene. Isteden har vi fått en debatt på grunnlag av en komiteinnstilling hvor komiteen fører replikkordskifte i skriftlig form i komiteinnstillingen. Det er i sin alminnelighet lite anbefalelsesverdig. Men ikke nok med det: På toppen av det insisterer man på å kjøre reprise på det samme replikkordskiftet som man har skrevet inn i innstillingen, x antall ganger i løpet av en fire timers debatt i Stortinget. Det kan med respekt å melde ikke være nødvendig. Så tungnem er ikke denne forsamling at man ikke er i stand til å oppfatte poenget når fraksjonene har tatt seg bryet med å skrive det inn i komiteinnstillingen. Jeg synes det påhviler Arbeiderpartiet og SV et ikke ubetydelig ansvar for å ha skapt en debatt som er helt ute av proporsjoner, ved å henge seg opp i det som sies å være statsrådens løfter – jeg siterer nå komiteinnstillingen, side 5 – «miljøvernministerens klare løfter til de nordiske friluftsorganisasjonene». Og det skal man konstruere en stortingsdebatt på grunnlag av. Den slags hørte i min ungdom hjemme i et gymnassamfunn. Den gang eksisterte det slike, og det er mulig at grunnen til at man nå ønsker å innføre dette som praksis i Stortinget, er at slike debattfora ikke lenger eksisterer.
Inge Lønning (Høyre), 2002-04-11:
Jeg har verken fremsatt beskyldninger eller trillet terning fra Stortingets talerstol. Derimot har jeg i solidaritet med min kollega, presidenten, påpekt at noen som har fulgt dagens debatt, kanskje vil finne at det er et misforhold i proporsjoner mellom sakens omfang og viktighet, og det man har brukt tiden på fra komiteens side. Og jeg har tillatt meg å peke på at jeg ikke synes det er noen god skikk at fagkomiteer i Stortinget fører inn replikkordskifter i innstillingen. Men det er selvfølgelig ingen som forbyr det. Det er opp til komiteen om den evner å klarlegge enighet og uenighet gjennom arbeidet i komiteen slik at man slipper å kjøre reprise x antall ganger på nøyaktig den samme argumentasjon i salen. Saken blir jo ikke bedre eller viktigere eller bedre belyst som grunnlag for vedtak ved at man kjører den reprisen om igjen og om igjen. Og jeg har tillatt meg å peke på at hvis man ønsker å oppnå noe i sak for det man brenner for, er det kanskje ikke den beste måten å gjøre det på å forstørre mikroskopiske meningsforskjeller til størst mulig dimensjoner og lage mest mulig støy omkring dem. Men selvfølgelig: Vi lever i et fritt, demokratisk samfunn, og i dette parlamentet, som i andre parlamenter, står det alle partier fritt å velge hvorvidt de ønsker å lage støy, eller hvorvidt de ønsker å oppnå resultater.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2002-04-11:
Noreg manglar arbeidskraft. Arbeidsinnvandring er ein veg å gå, som Regjeringa har foreslege. Men å motivera til auka yrkesdeltaking for eldre arbeidstakarar er vel så viktig. Eg trur at det vert populært å tilsetja eldre i framtida. Dei – eller kanskje eg snarare må seia vi – har erfaring, har kompetanse og er ofte uthaldande og trufaste, og dei fleste er vane med å ta i eit tak. Den gjennomsnittlege pensjonsalderen i Noreg skal vera 58 år, og det er vel tidleg å avslutta yrkeskarrieren. Dei demografiske utsiktene viser at Noreg ikkje har råd til ein slik pensjonsalder. Derfor har også Regjeringa og partane i arbeidslivet vorte einige om å redusera arbeidsgjevaravgifta for arbeidstakarar over 62 år frå 1. juli 2002. I dette Dokument nr. 8-forslaget vert det gjort framlegg om redusert eller fjerning av arbeidsgjevaravgifta for alle over 55 år. Fleirtalet meiner det er rimeleg spesielt å setja ned grensa ytterlegare no. Når 62-årsgrensa har vorte ein realitet, må den fyrst få verka ei stund, og så må vi evaluera resultatet. Men det er nødvendig med tiltak både for å skaffa eldre jobbsøkjarar jobb og for å få eldre til å ynskja å stå lenger i jobben. Senter for seniorpolitikk har utarbeidd ein femårig handlingsplan på om-rådet for å oppnå arbeidstilbod til eldre. Stortinget vedtok i desember 2001 ein auke i fribeløpet for arbeidstakarar mellom 67 og 70 år for at det skal lønna seg å jobba riktig lenge. Framtidas scenario er at det vert stadig færre unge som må bera ei aldrande befolkning. Befolkningssamansetjinga i store delar av den vestlege verda vert faktisk illustrert som eit topptungt juletre, der stammen er dei relativt få barna; den vaksne befolkninga er meir omfangsrik, men så gjev eldrebølgja seg utslag i ein svært voluminøs topp. Incentiv til å jobba lenge er ein viktig del av mandatet for den nyleg nedsette Pensjonskommisjonen, og det er rimeleg sett i forhold til denne alderssamansetjinga. Og kvifor ikkje? Peter F. Drucker, ein europeisk kapasitet på demografi, seier at framtidas 80-åringar vert så friske og så spreke at det er rimeleg at dei gjer ein jobb. No synest nok eg at 80 år er å dra strikken vel langt, men vi må i alle fall fjerna eller byggja ned mekanismar som gjer at eldre arbeidstakarar opplever at dei vert støytte ut sjølv om dei ynskjer å stå lenger i jobb. Slik vil vi ikkje ha det, og det har vi heller ikkje råd til. Intensjonsavtalen om eit meir inkluderande arbeidsliv frå i haust er dermed også blant dei tiltaka som må få verka før vi set i gang endå meir. Komiteen strekar elles under at det er behov for eit meir menneskeleg arbeidsliv, der farten ikkje må vera for høg, der færre vert utslitne, der stresset vert redusert, og der nødvendig kompetansepåfyll er tilgjengeleg. Eg anbefaler dermed tilrådinga.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-04-11:
Eg kan starte med å opplyse om at saksordføraren ikkje er til stades her i huset og heller ikkje vil kome til debatten. Som kjent er det sett ned eit eige utval som skal føreta ein fullstendig gjennomgang av dagens arbeidsmiljølov. Der vil sjølvsagt også spørsmålet om arbeidstid bli vurdert. Arbeidarpartiet er av den meining at det er viktig å ha full lojalitet til det arbeidet som det partsamansette utvalet er i gang med. Dersom ein heile tida skal gjere små endringar i regelverket mens utvalet held på med sitt arbeid, vil det vanskeleggjere utvalet sitt arbeid med å føreta ein heilskapleg gjennomgang. Eg vil minne om at mandatet til utvalet nettopp går ut på at dei skal gå gjennom arbeidstidsføresegnene i arbeidsmiljølova med sikte på å utvide moglegheitene for dei enkelte til å tilpasse arbeidstida slik det passar deira livssituasjon best, samtidig som verksemda sitt behov blir teke vare på. Dei enkelte rammer og vilkår for arbeidstidslengda og -plassering skal vidare vurderast med sikte på å oppnå meir fleksibilitet både for den enkelte arbeidstakar og for verksemda. Det er da slik å forstå at Arbeidarpartiet ikkje ønskjer å trekkje denne saka ut av diskusjonen om ei ny arbeidslivslov. Det å opne for at den enkelte skal kunne gjere avtale med arbeidsgjevar, vil undergrave dei kollektive avtalene og leggje eit stort press på den enkelte arbeidstakar. Me ser heller ikkje noko akutt behov for å lempe på dagens reglar, og vil dermed avvise dette framlegget. På same grunnlag kritiserte me Regjeringa tidlegare når det gjaldt departementets forslag om oppmjuking av overtidsføresegnene. Dette er også endringar som vil kunne få konsekvensar for andre føresegner i arbeidstidskapitlet. Dei enkelte elementa i avgjerder knytte til arbeidstid heng nøye saman, og det er etter vår meining heilt nødvendig å sjå desse samla. På denne bakgrunn bør også departementet trekkje tilbake framlegget sitt i høyringsnotatet. Når det gjeld forslaget frå Framstegspartiet om å innføre større fleksibilitet i føresegner knytte til nattarbeid, finn eg òg grunn til å vise til at det finst mykje forsking på auka bruk av nattarbeid. Konklusjonane er ganske eintydige, nemleg at nattarbeid langt frå er helsefremjande, og at nattarbeid dermed bør avgrensast ut frå eit helseperspektiv. Det ville etter vår meining vere heilt uforsvarleg dersom Stortinget nå skulle vedta endringar utan ein grundig analyse og ei grundig vurdering i forkant.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2002-04-11:
Knapphet på arbeidskraft er en av de store utfordringene vi kommer til å stå overfor de neste årene. En viktig ressurs som kan fylle den knappheten, i hvert fall bidra til å minske problemet, er eldre arbeidstakere. Pensjoneringsalderen i Norge, den reelle, ligger dessverre på 58 år i dag. Det er derfor viktig med positive virkemidler for å heve denne. Jeg er svært glad for statsrådens sterke engasjement i denne saken. Både denne regjering og den forrige regjering har allerede satt i verk flere tiltak for å stimulere til ansettelse av eldre arbeidstakere, og for at eldre skal stå lenger i arbeid. Tiltakene inkluderer bl.a. at fribeløpet for alderspensjonister mellom 67 og 70 år økes fra 1 til 2 G, og en avtale mellom Regjeringen og partene i arbeidslivet om et inkluderende arbeidsliv. Dessverre er det slik at både offentlige og private arbeidsgivere i altfor liten grad ser den brede kompetansen som eldre arbeidstakere har, og lar være å ansette og beholde mennesker i denne gruppen. Dette er et paradoks i en situasjon hvor mange arbeidsgivere, bedrifter, og ikke minst etater, skriker etter kompetent arbeidskraft. Dette er ikke annet enn ressurssløsing, og arbeidsgiverne har et behov for å gå i seg selv. Det er viktig at den nedsatte Pensjonskommisjonen og Skattekommisjonen ser på hvordan endringer i pensjons- og skattesystemet kan bidra til at eldre arbeidstakere ønsker å stå lenger i arbeid. Det trengs åpenbart et samarbeid mellom alle de involverte parter for at denne menneskelige ressurssløsing skal minimeres.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2002-04-11:
Forslaget som Fremskrittspartiet tar opp, belyser en viktig problemstilling. Regjeringspartiene har stor forståelse for at mange bedrifter og arbeidstakere oppfatter dagens regelverk som både stivbeint og problematisk. Til tross for at det hadde vært fristende å ta stilling til denne problemstillingen nå, deler regjeringspartiene statsrådens vurdering om at en bør avvente Arbeidslivslovutvalgets innstilling og komme tilbake til denne saken senere.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2002-04-11:
Det var det!
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-04-11:
Når jeg lytter til debatten, finner jeg enkelte uttalelser rett og slett forunderlige. Hvis en ser denne saken i sammenheng med den forrige saken, er det interessant å se f.eks. på hva Senterpartiets representant bruker som argument i denne saken. Her er det nødvendig å avvente. Men i den forrige saken var Senterpartiet veldig opptatt av å få vedtak, selv om det var mye som var under utredning og under utarbeidelse. Og så tillater Senterpartiet seg å si at dette er et spontanforslag fra Fremskrittspartiet! Her fremmer altså Fremskrittspartiet et forslag på grunn av at vi har vært i nær kontakt og sterk dialog med enkelte bedrifter og de ansatte der, som sammen ønsker å få endringer, for de ser at deres egne arbeidsplasser står i fare. Så blir vi beskyldt for at forslaget er et spontanforslag! Er det rart at enkelte partier stuper på meningsmålingene når de ikke tar hensyn til de behovene som er ute hos de arbeidstakerne som de prøver å innbille at de ivaretar? Jeg må få lov til å si: Hvis dette skal bli prosessen i Stortinget, blir jeg betenkt. For det virker nå som om uansett hvilke saker og forslag en tar opp i dette huset, så er det under arbeid, det vurderes, det skal tenkes på, og det er utvalg som jobber med saken. Kan vi ikke bare legge inn årene alle sammen, da, og sette ned et svært utvalg som skal jobbe med all problematikk, som skal løse problemene i det norske samfunnet? Jeg trodde faktisk at jeg var innvalgt i Det norske storting for å fremme forslag til løsninger for det norske folk, ikke sitte her og være totalt uansvarlig og overlate alle samfunnsløsninger til enkelte utvalg som skal sitte og tenke i år etter år! Det er snakk om arbeidstakernes rettigheter, sier SV. Ja vel, men her ønsker altså de ansatte og bedriftene rettigheter som kommer dem selv til gode! Jeg finner det helt merkelig, men status quo i Det norske storting og i det norske politiske miljø er altså at alle partier foruten Fremskrittspartiet totalt ignorerer folks ønsker og behov – og næringslivets behov – gjennom å gi fra seg det totale ansvaret.
Morten Lund (Senterpartiet), 2002-04-11:
Den uenighet som er her i dag, dreier seg om ved hvilken alder tiltakene for å hindre at eldre utstøtes eller for å sørge for at de blir noen år ekstra, skal settes inn. Det er referert til at gjennomsnittlig reell pensjonsalder i dag er 58 år, mens de tiltakene som ligger i intensjonsavtalen for et inkluderende arbeidsliv, settes inn ved 62 år. Det er klart det er en grunn for å bruke 62 år, for da slår AFP-ordningen inn som er en ekstra fristelse. Men det legges altså nå inn en stimulans som koster 720 mill. kr i året, gjennom den reduserte arbeidsgiveravgiften på 4 pst. for dem over 62 år. Spørsmålet mitt er hvor lenge en skal vurdere om dette gir resultat, og om det gir nok resultat, før en ser på det en enstemmig komite sier om å vurdere å gå lavere ned, altså mot en lavere aldersgruppe, med det tiltaket, og eventuelt et sterkere tiltak. Jeg vil også minne om at det som ligger som en stimulans til bedriftene, rett og slett en skattelette, en økonomisk stimulans som kan være viktig for næringslivet vårt.
Morten Lund (Senterpartiet), 2002-04-11:
Jeg må først få beklage at presidenten ikke har fått beskjed om at saksordføreren er bortreist i dag. Senterpartiet mener at vi må se på alle arbeidstidsbestemmelsene under ett og ikke behandle dette forslaget separat. Nå er det lagt opp til en grundig behandling, og jeg håper at hele Stortinget respekterer at det er et stort flertall som vil vente, og at vi i den tiden Arbeidslivslovutvalget arbeider, ikke får flere enkeltforslag. Vi har hatt en del av det. Det har særlig vært Høyre som har kommet med mange spontanforslag i de senere årene, og det er kanskje ikke så rart at Fremskrittspartiet nå prøver seg på det samme, for Høyre har jo hatt ikke så lite gjennomslag f.eks. når det gjelder sysselsettingsloven og bestemmelser om fast ansettelse. Vi ser nå f.eks. vikarenes inntogsmarsj i helsevesenet. Det er enorme forandringer, som kommer til å få særdeles stor betydning for oss. Senterpartiet mener vi fortsatt trenger arbeidstidsbestemmelser som av enkelte vil bli oppfattet som firkantete, men vi må ikke gjøre de bestemmelsene mer firkantet enn det som er helt nødvendig. Jeg tror ikke det er mindre behov for å beskytte de ansattes liv og helse i dag enn tidligere. Det er derfor vi har en arbeidsmiljølov, og jeg mener også at vi fortsatt skal ha arbeidstidsbestemmelsene i den loven. Arbeidsmiljøloven avveier bedriftenes forhold mot hensynet til de ansatte, men i det forholdet er arbeidstakerne den svake part. Det er de som trenger beskyttelse. Hadde det ikke vært behov for det, hadde vi slett ikke trengt denne loven. Men under det lovregimet som av enkelte oppfattes som og beskrives som å ha særdeles mange uheldige sider, går norsk næringsliv ikke så verst, og jeg opplever i hvert fall at det i dag arbeides ganske mye om natten.
Victor Norman (Høyre), 2002-04-11:
Det er selvfølgelig viktig og naturlig også å evaluere og vurdere hvorvidt man skal gå lavere ned på arbeidsgiveravgift fra 62 år. Men jeg har lyst til å minne om at en av grunnene til at man går lavere ned, er at man regner med at arbeidsevnen i gjennomsnitt da er relativt kraftig redusert i alle fall. Når vi snakker om gruppen ned mot 55 år, snakker vi egentlig om en arbeidstakergruppe som det ikke er noen som helst grunn til at det ikke skulle være minst like lønnsomt for bedriftene å ansette som yngre arbeidstakere. Og da å gå inn på ordninger som i praksis innebærer at man subsidierer bruken av den type arbeidskraft, er noe jeg synes man skal ty til som om ikke siste utvei, så i hvert fall en utvei et godt stykke ned på listen. Det er spørsmål om at stat, kommune og private bedrifter innser det er fornuftig for dem i å ansette og beholde arbeidstakere som er i femtiårene. Det er det det er spørsmål om å få til. Og for å få det til, tror jeg vi først skal prøve andre virkemidler enn økonomiske subsidier.
Victor Norman (Høyre), 2002-04-11:
Det er ikke et spørsmål som står veldig høyt opp på listen over ting jeg har lyst til å gjøre noe med, av den enkle grunn at hvis dette var hovedforklaringen på problemene, skulle eldre arbeidstakere lett kunne få jobb i de deler av norsk økonomi der man ikke har dette problemet, f.eks. i staten eller i de bedriftene som ikke har tjenestepensjonsavtale. Jeg har ikke sett noe materiale som tyder på at det er lettere for eldre arbeidstakere å få jobb de steder hvor man ikke har tjenestepensjonsordninger som er dyre for bedriftene hvis de ansetter eldre. Hvis det skulle vise seg at dette er et alvorlig problem, og en hovedforklaring på problemene, er det klart det kan være interessant å diskutere problemstillingen. Men slik som jeg oppfatter det, er problemet så generelt og såpass frikoblet fra spørsmålet om pensjon at det neppe er der skoen virkelig trykker.
Victor Norman (Høyre), 2002-04-11:
Jeg skal forsøke å være kort. Jeg skal ikke gi meg inn på den substansdiskusjonen som Heikki Holmås trakk opp til, men holde meg til spørsmålet om saksbehandling og hva som er rimelig tidspunkt for å ta opp saker. La meg bare presisere innledningsvis: Jeg har stor sympati for forslaget og argumentene som Torbjørn Andersen fremførte. Jeg tror fleksibilitet er veldig viktig. Samtidig synes jeg vi må respektere både behovet for å få en samlet vurdering av hele lovverket knyttet til arbeidstid og andre arbeidsmiljøspørsmål, og det partssammensatte utvalget, som tross alt er nedsatt for å jobbe med saken. Derfor har Regjeringens holdning vært at vi bare skal foreta høyst nødvendige tilpasninger i arbeidsmiljøloven mens vi avventer utvalgets innstilling. Vi mener at det forslaget vi har sendt på høring når det gjelder overtidsbestemmelser, er en nødvendig tilpasning, bl.a. for at Arbeidstilsynets kapasitet ikke skal medgå til søknader om dispensasjon istedenfor til deres egentlige arbeid. Det er også behov for justering i forbindelse med at vi foreslår å oppheve åpningstidsloven. Men utover det mener vi at bestemmelsene bør vurderes av lovutvalget. Når det er sagt, er vi veldig oppmerksomme på behovet for å holde tempo i dette arbeidet. Lovutvalget skal fremlegge sin innstilling i andre halvdel av 2003, og vi tar sikte på en veldig rask behandling i departementet og politisk etter det, slik at vi så tidlig som overhodet mulig kan få et lovverk som er tilpasset behovene i det norske arbeidslivet i dag.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-11:
Dette er mer et spørsmål enn en konkret replikk. Spørsmålet mitt går ut på følgende: Jeg har fått innspill fra mange forskjellige folk, også Høyre-folk, godt voksne Høyre-folk, som sier at det er et stort problem knyttet til eldre arbeidstakere. Bedrifter som ansetter folk, oppfører seg selvfølgelig økonomisk rasjonelt, og det er dyrere å ansette eldre arbeidstakere i de tilfeller der man har pensjonsavtaler, for i all hovedsak stiger utgiftene til pensjon for den enkelte ansatte i takt med økende alder. Mitt spørsmål til statsråden er: Er dette et problem som statsråden har tenkt å gripe fatt i på noen som helst måte, og som han synes det er viktig å få gjort noe med?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-11:
Jeg er helt enig i komiteens innstilling, nemlig at vi ikke bør behandle denne saken nå. Vi avviser den fordi vi er imot, i tillegg til at det er nødvendig å ta alle diskusjoner om dette i forbindelse med det utvalget som skal gjennomgå hele arbeidsmiljøloven. Men hovedargumentet mitt for å avvise denne saken nå, er at jeg mener at nattarbeid ikke er bra. Det vil svekke vanlige arbeidsfolks rettigheter om man åpner for nattarbeid i bred forstand, og derfor vil jeg ikke at annet enn helt strengt nødvendig arbeid skal være tillatt om natten. Grunnene til det er mange, men den ene grunnen er at jeg mener vi må se på hva slags samfunn vi ønsker. Hvis vi ønsker et samfunn der flest mulig folk også skal jobbe om natten, er det klart at det vil føre til et annet samfunn enn det vi har i dag. Det er helt klart at hvis flere folk enn i dag skal begynne å jobbe om natten – altså at det blir en utvikling i retning av mer nattarbeid – får man færre treffpunkter. La meg ta et eksempel. Jeg bor sammen med en kompis av meg, og han jobber om natten nesten hver dag, fordi han jobber i utelivsbransjen. Vi har spist middag sammen to ganger siden 1. februar på grunn av at jeg jobber hele dagen og han jobber hele natten. Det er ikke noe mål å sørge for en liberalisering ut fra en tankegang som setter mennesket i sentrum. Den andre grunnen er helseaspektene, som også ble trukket fram av Sigvald Oppebøen Hansen. Det er slik at folk som har mye nattskiftarbeid, i gjennomsnitt har dårligere helse enn folk som jobber om dagen. Gitt at jeg har rett i at nattarbeid sliter ut folk kjappere, at man får økt sykefravær, og at man kan få økt grad av uførepensjon knyttet opp mot at flere folk har nattarbeid, vil jeg anta at statsråden med sin økonomiske ballast vil jobbe for å internalisere eksternaliteter for å få til et velfungerende arbeidsmarked. Miljøpolitisk betyr jo det at forurenser betaler, at miljøødeleggelsene skal belastes den som forurenser, fordi det er den måten man kan oppnå samfunnsmessig gevinst på. Da er spørsmålet mitt til statsråden: Hvis vi for et øyeblikk gjør om folk til en innsatsfaktor i produksjonen, og folk mer og mer blir brukt opp som innsatsfaktorer fordi de blir uføre og istedenfor å bidra til verdiskaping bidrar til å øke statens utgifter – altså at mer liberalisering av arbeidslivet gir flere uføre, noe som mye forskning tyder på at er riktig – gitt at det er slik, bør det ikke da bli slik at bedrifter som sliter ut arbeidskraften sin, i større grad må betale for at de gjør nettopp det? Høyre har jo vært veldig offensive i forhold til å si at vanlige arbeidsfolk skal få dårligere sykelønnsbetingelser for å sørge for at de blir mindre syke. Men er det ikke rimelig at man også sørger for at de bedriftene som sliter ut sin arbeidskraft, skal bli nødt til å betale for den jobben de gjør? Da vil man oppnå akkurat det. Da vil man oppnå at den belastning som enkeltbedrifter påfører både det enkelte mennesket og samfunnet som helhet, og staten spesielt i form av økte uførepensjoner, vil bli belastet dem som faktisk fortjener å bli belastet i den sammenhengen.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-02-13:
Eg skal setje fram eit forslag på vegner av Britt Hildeng og meg sjølv om gjennomgang av dei nye reglane i lov 28. februar 1997 nr. 19 om folketrygd, Ytingar under medisinsk rehabilitering og under attføring.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2002-02-13:
På vegne av meg selv vil jeg gjerne fremme forslag om endring av forskrifter til lov 28. februar 1977 nr. 19 om folketrygd § 10-7h) om stønadsformer til motorkjøretøy eller annet transportmiddel.
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2002-02-13:
På vegne av Kenneth Svendsen og meg selv vil jeg fremsette forslag om å forlenge dispensasjonen fra forhøyelse av vektgrensen fra 5 000 kg til 6 000 kg for kombinerte lastebiler, fra 1. mars til 1. juli 2002.
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-02-13:
På vegne av meg selv vil jeg fremme forslag om tiltak for å gjøre det lettere å drive fangst på kystsel og å øke fangstkvotene på kystsel i de områdene der kystselen utgjør en trussel mot det økologiske mangfoldet og den økologiske balansen i naturen.
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-02-13:
Jeg vil stille følgende spørsmål til statsministeren: «I Stortingets ordinære spørretime 7. november 2001 stilte representanten Bastesen spørsmål til statsministeren vedrørende utslippene av technetium 99 fra Sellafield. Statsministeren sa bl.a. dette: «... vi vil søke alle mulige virkemiddel for å nå fram og hindre at vi får en forverring av denne situasjonen.» Hva har statsministeren gjort for å få til et møte med sin kollega Tony Blair, for der å gjøre det klart at utslippene fra Sellafield ikke vil bli akseptert fra norsk side?»
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-02-13:
Jeg takker statsministeren for svaret, og registrerer at man ikke har hatt kontakt på statsministernivå, men at man vil søke å få det til i nær fremtid. Statsministeren sa i sitt tidligere svar at man bl.a. på miljøvernministernivå og statsministernivå skulle opprettholde og forsterke vårt engasjement på dette området. Det forstår jeg slik at man vil forsøke å få gjort nå. Signalene fra Storbritannia går i retning av at Sellafield får tillatelse til å slippe ut rundt 90 terrabecquerel technetium 99 pr. år i havet til 2006. Et slikt utslipp vil det ta 213 000 år å halvere, dvs. at utslippet vil forbli i miljøet i all overskuelig fremtid. Dette vil være en ugjerning som er umulig å reversere. Hva vil Regjeringen gjøre hvis Sellafield får denne utslippstillatelsen?
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-02-13:
Jeg takker igjen for svaret fra statsministeren. Jeg vil bare presisere at Kystpartiet for sin del vil holde godt tak i denne saken, fordi det dreier seg om vår fremtid, og ikke bare vår fremtid, men våre etterkommeres fremtid og livsgrunnlaget i overskuelig fremtid. Tenk om vi hadde brukt føre var-prinsippet i forhold til PCB! Da hadde vi kanskje sluppet kostholdsrestriksjoner i 27 norske havner og fjorder som følge av at vi ikke visste bedre. Så i likhet med statsministeren ønsker heller ikke jeg at man skal eksperimentere med forsøk når det gjelder utslipp.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-02-13:
På vegne av representantene Harald T. Nesvik, Lodve Solholm og meg selv har jeg den glede å fremsette et forslag om at det skal fremmes nødvendige lovendringer slik at vin og sterkøl kan selges i dagligvareforretninger og i spesialforretninger.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-02-13:
Det foregår en engasjert eierskapsdebatt også blant den vanlige kvinne og mann i Norge, hvor man er bekymret for at de enorme verdiene som også staten er engasjert i, skal forsvinne ut av landet. Det var en av grunnene til at det var et flertall i desember i fjor for ikke å gi Regjeringen fullmakt til nedsalg og utsalg av betydelige verdier før vi hadde fått en helhetlig gjennomgang. Et av hovedproblemene i Norge er at vi er verdens rikeste land målt pr. innbygger, men vi har nesten ikke tilgjengelig kapital i Norge til å være med på å konkurrere om de verdiene som sannsynligvis blir bydd ut for salg senere. Vil statsråden prioritere nettopp denne biten, hvordan vi kan videreføre norske verdier på norske hender i den konkurransen som vil komme, og også bruke andre virkemidler som er akseptert internasjonalt for å få dette til?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-02-13:
Jeg har et spørsmål til nærings- og handelsministeren. I samband med Sem-erklæringen sendte Fremskrittspartiet noen spørsmål til de tre samarbeidspartiene. Ett av dem gikk på om man ville respektere vedtakene og investeringsbeslutningene angående et internasjonalt konkurransedyktig IT- og kunnskapssenter på Fornebu. I en opphetet eierskapsdebatt har det nå kommet noen uklare signaler fra Regjeringen om dette – noe vi også har sett konturene av her i dag. Statsrådens rådgiver, Eirik Lae Solberg, har i mediene sagt at man ser på mulighetene for ned- eller utsalg av statens eierandeler i kunnskapssenteret. Mener ikke statsråden at dette drar i tvil noen av de investeringsbeslutningene som er fattet, og at det kan skape problemer for utviklingen av selve senteret?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-02-13:
Det var klar tale. Mediene har nemlig brakt opplysninger om at det kunne være muligheter for en egen proposisjon angående kunnskapssenteret. Nå kjenner jeg til Regjeringens standpunkt her og nå. Prosjektet IT Fornebu har blitt en del forsinket, særlig på grunn av reguleringsplanene i Bærum kommune. Man har likevel fått virksomhet i 10 000 m2, og man utvikler virksomhet i nye 30 000 m2. Men de endelige rammene for IT Fornebu er ikke fastsatt, fordi den helhetlige planen fra Bærum kommune ennå ikke er fastlagt. Mener ikke statsråden at de helhetlige rammene for dette senteret bør være klare, og at en del av visjonen kanskje også bør være realisert før man vurderer nedsalg eller utsalg? Nettopp da vil man kunne få tilbake større verdier av det staten har satt inn – til fordel for skattebetalerne.
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2002-02-13:
Mitt spørsmål går til forsvarsministeren, men jeg anbefaler finansministeren å høre godt etter. Under den internasjonale sikkerhetskonferansen i München for halvannen uke siden rettet NATOs generalsekretær George Robertson kraftig kritikk mot de europeiske NATO-landene for manglende vilje og evne til å bevilge de nødvendige ressurser til de nasjonale forsvar, og som det heter i Aftenpostens oppslag: «Robertson rettet utfordringen direkte til de enkelte lands finansministre. I motsatt fall kan USA hengi seg til alenegang.» Spørsmålet blir da til forsvarsministeren, noen uker før regjeringen Bondevik II skal presentere det de kaller «Utfyllende retningslinjer for omleggingen av Forsvaret i perioden 2002-2005»: Er det fortsatt den nåværende regjerings intensjon å oppfylle sin egen erklæring fra Sem om å betale for den vedtatte strukturen, eller er det slik at vi den 15. mars får se resultatet av den bisittende finansministerens jakt på en budsjettbalanse som man må være sosialøkonom i Finansdepartementet for å skjønne noe av?
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2002-02-13:
Jeg synes Ivanov hørtes klar ut, og jeg vil støtte det forslaget. Men jeg synes nok statsråden var litt utydelig og svarte litt unnvikende på mitt spørsmål. Jeg synes ikke det er noe godt signal, og det gir meg grunn til bekymring. Men jeg følger likevel opp dette med finansiering. Forsvarsbudsjettets andel av BNP i Norge er etter min mening i fritt fall, mens i en rekke av våre allierte land iallfall er det slik at den negative trenden er stoppet opp og endelig snudd til det positive. Samtidig som vår andel av BNP er synkende, står ni håpefulle nasjoner der og har søkt om NATO-medlemskap. Som NATO-medlem har vi pålagt disse landene, og noen av dem er av de fattigste i Sentral- og Øst-Europa, å ha forsvarsbudsjettenes andel av BNP på 2 pst. eller mer. Oppfølgingsspørsmålet, som fortsatt går til forsvarsministeren, men jeg synes finansministeren fortsatt bør høre godt etter, er: Føler forsvarsministeren seg komfortabel i PFP-sammenheng, når hun møter disse landenes representanter og stiller økonomiske krav til dem, krav som hun åpenbart ikke får gjennomslag for i sin egen regjering?
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-02-13:
Ja, men jeg skal ikke utelukke at finansministeren gjerne tar en replikk. Jeg vil si til representanten Width, som innledet med å referere fra siste møte i München, der alle forsvarsministrenene – ikke bare fra NATO-land, men også fra store deler av verden – var til stede, at det er helt riktig, slik det er gjengitt, at Lord Robertson var svært bekymret for finansene til NATO, og at alle verdens finansministre fikk en egen omtale i Robertsons innlegg. Robertson sa til og med at han syntes det var en god idé, kanskje til neste NATO-toppmøte, å innkalle finansministrene. Den som da tegnet seg til replikk, var forsvarsminister Ivanov fra Russland, som sa at han syntes det var en veldig god idé. Så det illustrerer vel at i avveiningene mellom et forsvars behov og et lands totale finanser er det utfordringer i alle land. Men jeg vil også gjerne si at Norge fortsatt er av de landene i NATO-alliansen som bevilger mest til forsvar. Det er slett ikke oss det står dårligst til med på noen måte, snarere tvert imot, noe aksjonen i Afghanistan har vist, der vi har vært blant de land som faktisk kan levere i henhold til forpliktelsene. Så til spørsmålet om denne regjeringen står på Sem-erklæringen. Vi står selvfølgelig på hovedinnholdet i Sem-erklæringen, men det er også grunn til å legge til at vi har fått noen nye utfordringer, ikke minst knyttet til internasjonal terror. Det som er min klare ambisjon, er å bringe balanse mellom struktur og finansiering på en slik måte at hovedinnholdet i den strukturen Stortinget har vedtatt, videreføres. Men som sagt: Noen nye utfordringer gjør at vi også må ta høyde for å finansiere ting som vi kanskje ikke var tilstrekkelig klar over i juni i fjor.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-02-13:
Jo da, forsvarsministeren føler seg komfortabel i PFP-sammenheng. Det er mange årsaker til det. Effekten av et forsvar er en sum av kvalitet, reaksjonsevne og det antall midler som er bevilget. Det som er utfordringen for mange NATO-land – og jeg gjentar at de stort sett er mye dårligere enn Norge – er at de har bevilget penger til en veldig stor og tung struktur, som gir dårlig effekt, dårlig reaksjonsevne. Der har Norge gjort mye. I tillegg viser de siste NATO-tallene at vi fortsatt ligger over 2 pst. av BNP brukt til forsvar, og er altså fortsatt blant dem som ligger høyest i NATO. Når det gjelder PFP, altså nye søkerland til NATO, er utgangspunktet deres en veldig umoderne, tung, dårlig struktur, så det skulle bare mangle at de ikke hever seg over NATO-gjennomsnittet når utgangspunktet er så dårlig, for vi firer ikke på kravet om at også nye søkerland skal tilføre NATO reell kapasitet hvis de ønsker å være med.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-02-13:
Når jeg nevnte at vi har fått nye utfordringer, knytter det seg ikke minst til situasjonen i Afghanistan, der vi ikke visste hvilke bidrag vi ville bli bedt om å levere, der vi har blitt bedt om å levere ganske mye, og der vi også har vært i den situasjon at faktisk alt vi har tilbudt amerikanerne, har blitt akseptert. Det har selvsagt en kostnadsside som må finansieres, og vi vil snarlig legge fram et forslag overfor Stortinget og vil forsøke å få støtte til vår finansieringsmodell. Fordi vi må se norsk økonomi i en helhetlig sammenheng, betyr dette selvfølgelig at det vil kunne få innvirkning på hvor mye midler Forsvaret får i inneværende år. Jeg vil imidlertid på ingen måte forskuttere resultatet av denne behandlingen i Regjeringen. Vi tar sikte på, som vi har meldt til Stortinget, i løpet av mars–april å legge fram en gjennomføringsproposisjon, der vi går gjennom oppfølgingen av vedtakene fra juni. Min hovedhensikt er å få realisert hovedinnholdet i disse vedtakene. Men jeg forbeholder meg også retten til å se på noen detaljer.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-02-13:
Jeg tror at når det gjelder uttalelser fra min gode venn og tidligere kollega Ingvald Godal, skal vi i ytringsfrihetens navn la han få lov til å komme med de uttalelsene han vil, og jeg har ingen behov for å kommentere dem på annen måte enn å si at jeg selvfølgelig skjønner alle som er skuffet over at vi ikke fikk sluttbehandlet hele gjennomføringen av vedtakene i juni allerede i høst. Men det var det ikke tid til. Jeg vil minne om at tallene for hva den vedtatte struktur faktisk koster, kom fram først helt i slutten av september. Og når det gjelder å konkretisere hva som ville medføre tilleggsbevilgninger i år, har vi faktisk brukt tiden helt fram til godt ut i januar måned for å få fullstendig oversikt over det. Jeg har en klar ambisjon om å føre en forsvarspolitikk som gjør at vi kan være trygge på at vi har det forsvaret vi trenger, som NATO etterspør, og der det er god balanse mellom struktur og finansiering, og jeg har ikke tenkt å be om unnskyldning for noe som helst på det nåværende tidspunkt.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-02-13:
Det jeg oppfatter som forsvarsministerens viktigste ansvar, er å sørge for at vi har et forsvar som kan levere når det trengs. Jeg sa i et av de tidligere svarene mine at da er det ikke bare penger som er løsningen. Hvis vi skal fokusere på det jeg synes er viktig, nemlig flyttbarhet, reaksjonstid, at vi er samtrente og samøvde med våre allierte, må vi legge like stor vekt på måten vi jobber på. Og der kommer også spørsmålet om struktur inn. En struktur med unødig store volumer gir oss ikke nødvendigvis verken reaksjonstid eller effekt. Men nå tror jeg ikke at et forsvar heller kan klare seg helt uten penger. Og det som nå er min utfordring, er å finne den ideelle miks mellom struktur og nye midler. Her sitter Regjeringen og jobber, og vi trenger fortsatt litt tid, men jeg håper at resultatet skal bli slik at Forsvaret kan se fremtiden i møte med både optimisme og tro på at vi i fremtiden skal kunne levere langt mer enn vi har vært i stand til i fortiden.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-02-13:
Det er det med sånne samarbeidskonstellasjoner at det kan ha ulike fordeler å ha ulike konstellasjoner. Jeg tror jeg må erkjenne ganske åpent at jeg antakeligvis får mest penger ved å samarbeide med Fremskrittspartiet, men så får jeg mest bredde og størst enighet om forsvarspolitiske beslutninger ved å samarbeide med Arbeiderpartiet. Og her ligger det en avveining. Men jeg tror at min uttalelse i Brennpunkt gikk på at for enhver sittende forsvarsminister vil det selvfølgelig være mest behagelig å få mest mulig penger. Jeg kan også si til representanten Nybakk at en veldig viktig tradisjon i norsk forsvarspolitikk har vært at det har vært bred enighet om de store linjer. Det er noe jeg syns det er veldig viktig å ta vare på videre. Det tar forferdelig lang tid å snu Forsvaret ved omorganiseringer. Det er veldig lite ønskelig å ha et forsvar som må pendle i ulike retninger fra ett år til et annet på grunn av at man sitter og venter på salderingen av statsbudsjettet i Stortinget. Derfor er mitt primære ønske at vi får et bredest mulig forlik i Stortinget. Jeg mener at det er ønskelig for det norske forsvar å ha et forlik som er slik at det også tåler et regjeringsskifte. Vi har erfaring med mindretallsregjeringer, og vi vet at vi kan få regjeringsskifte ikke bare ved valg, men også midt i stortingsperioder. Mitt klare inntrykk med hensyn til Forsvarets egne ønsker er at de ønsker forutsigbarhet, og at de ønsker en så bred enighet i Stortinget om hvor mye penger de kan regne med fremover, at det blir førende for den strukturen vi vedtar. Ut fra det er det veldig ønskelig å ha Arbeiderpartiet med på laget, men mitt primære ønske er å få med alle sammen.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-02-13:
Denne statsråden oppfatter ikke at Forsvaret er en «koloss på leirføtter». Det gir nemlig et inntrykk av at ingenting virker, at Forsvaret ikke duger, og at alt står i fare for å rase sammen. Slik er det ikke. Vi har gjennomført en god del omstrukturering allerede. Og nettopp møtet mitt med forsvarsministre fra andre NATO-land og EU-land har gjort meg trygg på at mye ved det norske forsvaret er svært bra, og en del av de vedtak vi har fattet og tiltak vi har gjennomført, gjør at vi faktisk på en del områder er blant de flinkeste i NATO-klassen. Det betyr ikke at vi ikke fortsatt har både finansieringsutfordringer og strukturutfordringer. Men jeg er veldig glad for spørsmålet, for det gir meg en klar anledning til å si at det norske forsvaret har betydelig kvalitet, og vi har vært i stand til å demonstrere det både i Kosovo og gjennom vårt engasjement i Afghanistan. Og der er vi altså langt bedre enn mange av våre NATO-venner.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-02-13:
Heimevernet er en del av det militære forsvaret. Tradisjonelt har Heimevernets oppgave vært å sikre vitale samfunnsinstallasjoner og forsvarsgrenenes mobilisering i nærområdet. Som følge av den kalde krigens opphør har mobiliseringsdelen av Forsvaret blitt stadig mindre, og Heimevernet har derfor fått en ny rolle. I dag utgjør Heimevernet en viktig del av vårt territorielle forsvar. Etter at omstillingen er fullført, vil Heimevernets betydning ha økt ytterligere. Beredskapskravet etter 11. september ville ikke blitt ivaretatt på en god måte uten at vi hadde hatt Heimevernet. Raskt og effektivt stilte Heimevernet på post rundt objekter hvor det kunne være fare for terroranslag. Spesielt ved sikringen av våre jagerfly ble det demonstrert hvilken uvurderlig ressurs Heimevernet er i en krisesituasjon. Skytetragedien på Geilo viste oss imidlertid at den høye beredskapen har en skyggeside. Konseptet med å la Heimevernets soldater til enhver tid ha sitt automatvåpen og ammunisjon lagret i hjemmet, medfører alltid en fare for at våpenet kan bli misbrukt. Selv om det er få tilfeller av misbruk i forhold til de 83 000 som er i styrken, er dette en situasjon vi må ta alvorlig, for Heimevernet skal være ensbetydende med trygghet for samfunnet, ikke utrygghet. Derfor er jeg opptatt av at vi må få optimal sikkerhet knyttet til våpenlagringen og bedre rutiner for hvordan vi klarerer mannskapene som skal ha denne viktige forsvarsoppgaven. Samtidig må slike tiltak veies opp mot eventuelle ulemper i form av svekket beredskap og redusert mulighet til hurtig å kunne benytte våpenmakt overfor en fiende. Jeg forstår det slik at det er denne avveiningen som også spørreren er opptatt av. Å komme fram til en endelig konklusjon vil nødvendigvis ta litt tid. Forsvarskomiteens leder har i skriv av 15. januar 2002 understreket behovet for å se hele sakskomplekset i en helhetlig sammenheng og at det gis en tilbakemelding til Stortinget i en slik form. Jeg er glad for at Forsvaret og departementet på denne måten blir gitt anledning til en grundig gjennomgang før Stortinget orienteres om en så viktig sak. Et internt utvalg i Forsvarets overkommando har anbefalt at våpnene fortsatt skal oppbevares i hjemmet, men med kammerlås. Nøklene til kammerlåsen og ammunisjonen bør ifølge utvalget ikke oppbevares hos den enkelte. Hva Forsvarsdepartementet til slutt anbefaler, vil fremgå av den proposisjonen som legges frem i vår, i tråd med ønskene fra forsvarskomiteen, ved lederen. Inntil da vil jeg være lydhør overfor alle gode forslag om hvordan vi kan komme frem til det beste resultatet. Ikke minst vil jeg lytte oppmerksomt til dem som har skoen på til daglig, og som har ansvaret for Heimevernets personell. Jeg tenker da spesielt på forsvarssjefen og Generalinspektøren for Heimevernet og hva disse to gir meg av konkrete anbefalinger.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-02-13:
Jeg ser at representanten peker på noe veldig viktig, nemlig den raske reaksjonstiden. Det var også bakgrunnen for at jeg i utgangspunktet var skeptisk til forslaget om sentrale lagre av våpnene. Jeg tror slike sentrale lagre ofte kan være fristende for kriminelle grupper å prøve seg på, pluss at det gir oss en uakseptabelt lang reaksjonstid. Kunsten er å finne den gode miksen. Jeg vet at man i Danmark nettopp har besluttet å lagre HV-ammunisjon sentralt, mens Sverige allerede har innført kammerlås, for også disse landene har hatt en lignende utvikling og lignende triste eksempler som dem vi har hatt i Norge. Når jeg kommer tilbake til komiteen og Stortinget med en anbefaling, vil nettopp spørsmål om reaksjonstiden være en av de faktorene jeg legger vekt på å få gode svar på, i tillegg til at vi alltid må forbedre våre muligheter til å ta vekk klareringen og adgangen til å ha våpen for dem som enten har brukt narkotika eller som vi vet har en ustabil psyke.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2002-02-13:
Jeg vil kort legge til at når det gjelder heimevernloven, står det at heimevernssoldater skal oppbevare og vedlikeholde sine våpen. Men det står ikke eksplisitt at de skal ha våpenet i hjemmet. Før vi konkluderer, tror jeg det er viktig å få de erfaringene og de vurderingene som er gjort i våre naboland. Danmark er også en nær alliert, og jeg tror at når det gjelder lovgivning av denne typen, har vi alt å tjene på å ha en lovgivning som er nokså lik den de har i land som det er grunn til å sammenligne seg med. Avslutningsvis vil jeg gjerne få si at vi selvfølgelig er opptatt av reaksjonstiden. Det er en av de tingene jeg vil be Generalinspektøren for Heimevernet og forsvarssjefen legge spesiell vekt på når de legger frem sin anbefaling for departementet.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-02-13:
I spørsmål 37 fra Fremskrittspartiet til Samarbeidsregjeringen bad vi om en bekreftelse på at Samarbeidsregjeringen ville finansiere den vedtatte forsvarsstruktur. I svaret sies det: «En samarbeidsregjering vil sørge for at den forsvarsstruktur Stortinget har vedtatt, blir finansiert.» Det er relativt lettfattelig. Nå sier forsvarsministeren at i tillegg til dette har det kommet nye utfordringer knyttet til internasjonal terror. Da vil jeg gjerne at forsvarsministeren bekrefter at det betyr ytterligere finansiering fra Regjeringens side for i tillegg å ta innover seg de nye utfordringene, og at det ikke skal gå på bekostning av den forsvarsstrukturen som et flertall i denne sal har vedtatt.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-02-13:
Jeg legger merke til at finansministeren legger vekt på de uttalelser som kommer fra enkeltrepresentanter i Stortinget i media, og at det var en av årsakene til at habilitetsvurderingen ble reist av statsråden i regjering. Er det ikke slik at habilitetsvurderinger er noe hver enkelt statsråd plikter å ta på egne vegne og utøve betydelig skjønn med og forsiktighet med, uavhengig av hva enkeltpersoner måtte mene om den saken via media? Er det ikke slik at man før man i det hele tatt vurderer å gå inn i realitetene i en sak, faktisk bør avklare habiliteten? Og hvorfor tok det så lang tid fra denne saken ble en sak for finanskomiteen til habiliteten til statsråden ble avklart? Hvorfor kunne man ikke på et langt tidligere tidspunkt ha avklart dette og spart både finanskomiteen og andre for betydelig bryderi og for å måtte utsette håndteringen av saken?