Inge Lønning (Høyre), 2007-10-23:
Jeg konstaterer med overraskelse og en viss tilfredshet at det meste kan ses i et nordisk perspektiv, også det norske seriegullet i fotball. Det synes jeg er positivt. Jeg antar at grunnlaget for å sette det inn i det perspektivet, er konstateringen av at den eneste nasjonalitet som ikke er representert på gullmedaljevinnerlaget, er den bergenske. Utenrikskomiteens innstilling er enstemmig denne gang. Det noterer jeg også med tilfredshet. Vi har jo som kjent i årene bakover ofte hatt dissenser i innstillingen om det nordiske samarbeidet som til dels har gitt uttrykk for prinsipiell skepsis mot nordisk samarbeid i sin alminnelighet, og mer konkret mot bestemte praktiske sider av det nordiske samarbeid. At utenrikskomiteen denne gang har samlet seg om en enstemmig innstilling som gir ganske sterke uttrykk for tro på mulighetene i det nordiske samarbeid, synes jeg er positivt. Det er imidlertid en formulering i innstillingen fra utenrikskomiteen som jeg har stusset lite grann over, og det er den formuleringen som sier: «Komiteen vil trekke fram at det nordiske samarbeidet er under press, og at samarbeidet i regionen vil bli stadig viktigere.» Denne konstateringen av at det nordiske samarbeidet er under press, er jeg ikke helt sikker på at jeg har fått tak i meningen med. Vanligvis vil man jo tolke et slikt uttrykk på en måte som innebærer at en bestemt type samarbeid er i vanskeligheter eller utsatt for angrep av det ene eller annet slag. Det er, så langt jeg har registrert, ikke tilfellet. Både i Stortinget og i de øvrige nordiske parlamentene er det mitt inntrykk at problemet snarere er det motsatte, at det på en måte er for lite uenighet, i den forstand at man tar det nordiske samarbeidet som gitt og som en helt selvfølgelig sak. Det er fra én side sett positivt, og det reflekterer også oppfatningen i opinionen, på grasrota, i alle de nordiske land, for alle opinionsundersøkelser viser at det nordiske samarbeidet er noe befolkningene i de nordiske land ønsker og stiller seg bak. På den annen side kan det jo lett være slik at det som ikke skaper kontroverser av noe slag politisk, det er heller ikke spesielt betydningsfullt, og det blir heller ikke prioritert spesielt høyt. Det er vel utfordringen når det gjelder det nordiske samarbeid, at det er så mange uutnyttede muligheter. Hvorledes skal vi få det til at disse uutnyttede mulighetene virkelig blir tatt tak i og blir realisert? Det er vel der den store utfordringen ligger, både når det gjelder regjeringssamarbeidet mellom de nordiske land, og når det gjelder det parlamentariske samarbeidet mellom de nordiske land. Den andre delen av setningen jeg siterte, at samarbeidet i regionen vil bli stadig viktigere, mener jeg helt klart er en riktig konstatering. Den ene side ved den saken er det utenrikskomiteen peker på, nemlig at regionalt samarbeid i sin alminnelighet blir stadig viktigere i den nye europeiske arkitektur. Det andre er at akkurat vår region – den nordlige regionen i Europa – har en del spesielle og ganske iøynefallende utfordringer når det gjelder de store sakskompleksene i dagens politikk, miljø, ikke minst, og energispørsmål, men også når det gjelder sikkerhetspolitikk og stabilitet i forholdet mellom landene. Det er interessant å konstatere, når man kaster et lite blikk tilbake, at den innsats Nordisk Råd kunne gjøre på 1990-tallet når det gjaldt Østersjøsamarbeidet, og når det gjaldt å hjelpe de baltiske land til å finne sin politiske vei videre, både innenrikspolitisk og utenrikspolitisk, i dag er institusjonalisert på en måte som gjør at formelen 5+3 – altså de fem nordiske land pluss de tre baltiske land – er gått inn i det politiske vokabular som en teknisk term. Jeg hadde gleden av å representere Norge på en 5+3-ekspedisjon til Georgia for noen uker siden. Jeg har tidligere vært med på en lignende ekspedisjon til Ukraina. Det interessante er at i de landene som i dag strever mest politisk med å finne sin plass etter at Sovjetsamveldet gikk i oppløsning, ser man på det nordisk–baltiske samarbeidet både som en uhyre interessant samarbeidsmodell og som en interessant modell for politiske partnere i et naboskap som vi alle vet er fullt av politiske problemer og utfordringer. Der ligger det et potensial for det nordisk–baltiske samarbeid som jeg tror at vi skal være meget bevisste på å bruke, for det er en politisk faktor som veier, og som betyr noe for de landene som er i den mest utsatte posisjonen i forhold til sin mektige nabo Russland. Det er også interessant å konstatere at vi etter initiativ fra Nordisk Råd senest i denne måneden fikk gjennomført et seminar med politikere fra Hviterussland – både fra det offisielle regimets side og fra opposisjonsgrupperingenes side – sammen med våre baltiske venner og de øvrige nordiske land. Så vidt jeg har forstått, var erfaringene med dette udelt positive. Det viser at også på det helt uformelle plan har det nordisk–baltiske samarbeid et potensial i seg når det gjelder å bidra til å løse opp de aller mest fastlåste situasjonene i våre egne nærområder. Det er altså utvilsomt riktig at det regionale aspekt og forholdet til våre nærområder i øst er en stadig viktigere del av det nordiske samarbeid. Det vises med rette til at samarbeidet på det området som tidligere har vært nesten tabubelagt også i forholdet mellom gode nordiske naboer, nemlig det rent forsvarspolitiske og militære samarbeid, i dag fremstår i en ny skikkelse, hvor mange av de gamle sikkerhetspolitiske sperrene som var til stede på grunn av ulik alliansetilknytning for de nordiske land, ikke lenger er til stede, og gjør at det i dag kan være interessante muligheter for å utvikle et tettere samarbeid også på dette området. Det er svært viktig å understreke det som utenrikskomiteen også sier forbilledlig klart, at et slikt samarbeid i dag ikke fremstår som et alternativ til f.eks. NATO-samarbeidet eller det forsvars- og sikkerhetspolitiske samarbeidet innenfor EU. Hvis det hadde fremstått som et slikt alternativ, hadde vi vært tilbake i den situasjonen som det nordiske samarbeid gang på gang har strandet på hvis man går tilbake til 1950-, 1960- og 1970-tallet – hver gang man har satset på nordisk samarbeid som alternativ til videre europeisk eller transatlantisk samarbeid, har det mislyktes, og det har mislyktes med god grunn. I dag er det ingen av landene som oppfatter dette som et alternativ til – man oppfatter det som et supplement til og som en naturlig forsterkning av – det samarbeidet som skjer innenfor NATO-alliansen, og det samarbeidet som skjer innenfor EU. La meg bare nevne i forbifarten at selvfølgelig hadde det vært enda lettere å utnytte den politiske tyngdekraft i det nordiske samarbeid – den potensielle politiske tyngdekraft – dersom alliansetilknytningen og samarbeidstilknytningen innenfor NATO og EU hadde vært den samme for alle de nordiske land. Det ville i gitte situasjoner ha gitt den nordiske stemme en politisk gjennomslagskraft som den i dag ikke har. I utenrikskomiteens innstilling er det et avsnitt som viser til initiativet Coexistence of Civilizations, og som jeg også med tilfredshet merker meg at utenrikskomiteen tillegger betydning fordi det ligger muligheter i dette. Formuleringen «Coexistence of Civilizations» er valgt bevisst som et alternativ til formuleringen «clash of Civilizations». Og den er et godt valg fordi den setter fingeren på at «clash» – altså sammenstøt, kollisjon – mellom kulturer og sivilisasjoner ikke er den eneste opsjon som finnes i den historiske fase vi befinner oss i. Det er altfor mange mennesker som lever i den tro at sammenstøt og konflikt er uunngåelig. I noen sammenhenger og i noen saker kan det være riktig, men det har lett for å bli en selvoppfyllende profeti dersom man tror at det totale sammenstøt er en historisk nødvendighet som ikke er til å unngå. Det er ingenting i historien som er en nødvendighet. Det som skjer, er resultatet av menneskers valg og menneskers dumheter. Derfor er det grunnleggende viktig å få inn i vår felles kollektive bevissthet at det ikke er uunngåelig. Hvis man ønsker å unngå full konflikt, ja så er det simpelthen bare et spørsmål om å velge de strategier og de fremgangsmåter som gjør at man kan komme i dialog og komme i inngrep med andre kulturer og tradisjoner og på den måten finne frem til fornuftige løsninger som ikke innebærer voldsbruk verken mellom stater eller mellom grupperinger eller enkeltindivider. Ordet «sivilisasjon» – når man snakker om «Coexistence» eller «Clash of Civilizations» – innebærer jo i seg selv et moralsk krav til aktørene når det gjelder hvilke virkemidler man tar i bruk, og særlig hvilke virkemidler man avstår fra å ta i bruk. I den sammenheng noterte jeg med stor interesse at ingen ringere enn paven kom med en offisiell uttalelse for noen dager siden som har fått betydelig mediedekning, hvor han konstaterer at ingen religion, uten unntak – ingen religion – har rett til å legitimere eller understøtte bruk av vold i noen sammenheng eller for noe formål. Deri ligger det også et viktig bidrag fordi de som snakker om sammenstøt mellom sivilisasjoner, svært ofte henger det opp på forestillingen om at det er religionene som er problemet – islam eller andre religioner. Det ligger i det en viktig konstatering av at religionene har en helt soleklar plikt til å bidra til å finne fredelige løsninger på de konfliktene som eksisterer i dagens verden. La meg minne om at på Nordisk Råds møte i København i fjor var en viktig innsikt i det arbeidet som var gjort i Nordisk Råds regi i forbindelse med Coexistence of Civilizations, at integrasjonspolitikk er noe annet enn en spesiell sektor ved siden av andre sektorer for politikk, altså noe som spesielt interesserte steller med. Integrasjonspolitikk, hvis man skal ta det begrepet på alvor, innebærer at alle politikkområder, fra boligpolitikk og byplanlegging til språkpolitikk, religionspolitikk osv., skal ses under den synsvinkel at målet er å holde sammen istedenfor å separere, at målet er at alle borgere uavhengig av bakgrunn skal ha de samme muligheter til å yte en innsats til fellesskapets beste, og at alle skal underlegges den samme forpliktelse til å yte et bidrag til fellesskapets beste. La meg til sist vende tilbake til de uutnyttede muligheter i det nordiske samarbeid. La meg bare eksemplifisere det med noen stikkord som fra norsk synspunkt kan være spesielt aktuelle og spesielt interessante. Når det gjelder samferdsel mellom de nordiske land, og ganske særlig mellom Norge og Sverige, er det helt åpenbart muligheter som roper på å bli utnyttet til beste for befolkningen på begge sider. Det er og blir ubegripelig i en tidsalder hvor vi er mer og mer opptatt av jernbane som et miljøvennlig og effektivt transportmiddel, at vi ikke er i stand til å utvikle det på positiv måte i øst–vest-aksen i Skandinavia. Det er primært en utfordring for oss nordmenn når det gjelder å lage en nasjonal samferdselspolitikk som utnytter det potensialet. Når det gjelder kulturpolitikken, er vi i Norge opptatt av en nasjonal oppgradering, og det er vel og bra. Men også der savner jeg en bevisst utnyttelse av det nordiske perspektiv. Hvis vi hadde vært i stand til å utvikle vår norske kulturpolitikk mer bevisst i et nordisk perspektiv, ville vi antagelig ha kunnet oppnå mer for de økte ressursene vi setter inn i kulturpolitisk aktivitet. Til sist to stikkord til: forskning og høyere utdanning. Der burde, jeg hadde nær sagt, den gode kappestrid, konkurransen mellom de nordiske land, anspore til betydelig forsterket innsats – og igjen er det jo Norge som er dårligst i klassen, uten sammenligning dårligst, til tross for at vi er det land som har de største økonomiske ressurser til rådighet. Det er på høy tid at vi i Norge kommer oss ut av hvileskjærmodusen når det gjelder akkurat denne sektor, og også der kan hente inspirasjon og utnytte bedre samordningsmulighetene med de andre nordiske land. En ørliten bemerkning til sist til representanten Karin Woldseths synspunkter på partisamarbeidet innenfor det nordiske samarbeid: Det er betimelig å reise det spørsmålet, og jeg synes også det er en grei sak hvis Fremskrittspartiets representanter i Nordisk Råd vil reise et forslag innenfor Nordisk Råd-rammen om å endre de spillereglene som i dag gjelder for partigrupperinger i Nordisk Råd-samarbeid. Uten at jeg dermed vil forutskikke noe standpunkt til sakens realitet, er det god grunn til å gå gjennom det regelsettet på ny. Det har eksistert i såpass mange år, og det ble vedtatt i en kanskje såpass ulik situasjon i forhold til dagens, at det kan være velbegrunnet. Men det er naturligvis slik at så lenge regelverket eksisterer, må man spille innenfor det regelverk man har, og pr. i dag er altså minstekravet til å etablere en partigruppe innenfor det parlamentariske samarbeid i Norden at det er tre av medlemslandene som er representert.