Nikolai Astrup (Høyre), 2012-01-10:
Statsråden trives godt med å reise utenlands. Det er forståelig – det er jo ikke mye i hans portefølje å glede seg over hjemme. Ambisjonene i klimapolitikken er det ingenting i veien med, men evnen til å omsette store ord i handling og konkrete klimatiltak har vist seg mangelfull. Noe er rett nok gjort, men på langt nær nok. Med fare for å bli oppfattet som impertinent: Det smaker av dobbeltmoral når statsråden i det ene øyeblikket bedyrer at Norge har de høyeste klimaambisjonene i verden og er verdensledende, mens han i det andre øyeblikket utsetter klimameldingen – igjen og igjen og igjen. Det er ingen tvil om at det blir vanskeligere og dyrere å gjennomføre klimaforliket for hver dag som går. Hvis statsråden utsetter klimameldingen lenge nok, vil det snart ikke være mulig å nå målene innenfor den tidsrammen som er satt, med tiltak som er til å leve med, og som ikke bidrar til karbonlekkasje. Hvorvidt regjeringen står bak målene i klimaforliket, er uklart, noe interpellanten også antyder. Hvem som snakker på vegne av regjeringen i klimaspørsmål og energispørsmål, er også uklart. Hva regjeringen mener om utvinningstempo på norsk sokkel, oljesand i Canada, EUs drivstoffdirektiv – for å nevne noen få eksempler – er uklart. Kaoset blir komplett når vi diskuterer klimaforlikets mål om konkrete utslippsreduksjoner i Norge. Statsråden kaller dette en håpløs debatt, men den føres altså i hans egen regjering, av Per Rune Henriksen, av Kjetil Lund, av statsråden selv, av statsråd Ola Borten Moe, og alle sier de ulike ting om dette temaet. Og det som sies i avisen, er noe annet enn det som sies i denne sal. Dette er svært uheldig for klimapolitikken, men det skaper også usikkerhet for alle de aktørene, ikke minst i næringslivet, som må vite hva de har å forholde seg til, og som nå ikke vet hva de kan forvente. Midt i dette kaoset – og med en klimamelding i det blå – fortsetter statsråden reisevirksomheten. Noe forteller meg at han burde ha prioritert ferdigstillelse av klimameldingen. Klimaproblemet er tross alt vår tids viktigste og største utfordring. Bedre da å reise til Ghana, som statsråden gjorde i høst. Formålet var å promotere norsk oljeindustri – ingenting galt i det, all den tid oljen skal utvinnes uansett. I Ghana hadde han gleden av å vise frem norsk suksess og kompetanse, nemlig riggen «Eirik Raude». Med forbehold om at jeg husker riktig, er dette en rigg som er bygget i Kina, eid av grekere og registrert i et skatteparadis. Å kalle dette en norsk suksess er vel like relevant som å sette den samme merkelappen på vår nasjonale klimapolitikk. Når det er sagt: Det er prisverdig at statsråden engasjerer seg sterkt i internasjonalt klimaarbeid. Alle land må bidra dersom vi skal møte målene i FNs klimapanel om 50–85 pst. kutt i klimagassutslippene innen 2050. Klimautfordringen er global og må møtes med globale virkemidler. Derfor er det nedslående at utfallet av Durban-konferansen ikke er mer forpliktende. I påvente av en global klimaavtale må Norge gjøre sin del av jobben, og interpellanten reiser et viktig tema i den sammenhengen. Norge har teknologi, kompetanse og kapital til å bidra med løsninger på utfordringen, og vi er blant de land i verden som best kan vise at det er mulig å kombinere vekst og høy levestandard med et klima- og miljøvennlig samfunn. De siste par årene har Høyre fremmet en rekke forslag som vil bidra i riktig retning. Sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre har vi foreslått at regjeringen skal komme i gang med samfunnsøkonomisk lønnsomme tiltak fra Klimakur 2020, uten å vente på klimameldingen. Det er snart to år siden vi foreslo dette. Vi har foreslått en milliardinnsats for kollektivtrafikken i storbyregionene. Vi har foreslått et miljøteknologifond som kan bidra til å utvikle og implementere ny utslippsreduserende teknologi. Vi har foreslått en helhetlig gjennomgang av drivstoffavgiftene med mål om å gjøre det lønnsomt og forutsigbart å velge miljøvennlige alternativer, altså det stikk motsatte av regjeringens politikk på dette området. Før jul la vi også frem et forslag om en nasjonal strategi for biogass. I vårt alternative statsbudsjett for 2012 foreslo vi å øke mineraloljeavgiften, men også å øke støtten til utskifting av oljefyr. Vi bevilget mer penger til forskning på fornybar energi og til belønningsordningen for gang- og sykkeltiltak i byene, og vi foreslo momstiltak for leasing av elbiler og batterier i elbiler – for å nevne noe. Felles for alle disse forslagene er at de stemmes ned av regjeringspartiene. I stedet for å komme i gang med tiltak som vi uansett må iverksette, er regjeringens strategi å vente til man er enig om helheten i regjeringens klimamelding. Utfordringen er at det blir dyrere og mer krevende å nå de målene vi har satt oss, for hver dag som går. Med regjeringens tempo vil det snart ikke være praktisk gjennomførbart å nå målene i klimameldingen. I samme stund hørte vi statsråden før jul fortelle at han vil gjøre mer hjemme. Da han kom hjem fra Durban, sa han det i radioen. Han må gjerne gjøre mer, men han kan i det minste begynne med å gjøre noe. I statsbudsjettet for 2012 er det ett nytt klimatiltak, og det er en ny avgiftspolitikk for plug-in hybridbiler – vel og bra, men det burde vært så mye mer. Spørsmålet interpellanten reiser, er viktig, men det er også viktig å komme i gang med debatten om hvilke tiltak vi skal gjennomføre nå for å realisere lavutslippssamfunnet i et 2050-perspektiv.