Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2014-02-25:
Situasjonen i Iran er alvorlig og kunne helt sikkert vært gjenstand for en egen debatt her i salen i dag. Bare siden nyttår er det 130 regimekritikere som er hengt i Iran, så utviklingen går ikke i riktig retning, den går i feil retning. I dag er det den prekære sikkerhetssituasjonen for iranske dissidenter som befinner seg i flyktningleir i Irak, jeg vil ta opp med utenriksministeren. 1. september 2013 skjedde det en massakre i Camp Ashraf. Omtrent 120 tungt bevæpnede og uniformerte menn gjennomførte et koordinert militært angrep. 52 mennesker, deriblant flere kvinner, ble regelrett henrettet med skytevåpen og eksplosiver. Sju ble tatt som gisler, seks kvinner og én mann, og disse er fortsatt ikke frigitt. Det er uklart hvor de befinner seg. Menneskene som ble drept, var under internasjonal beskyttelse. De hadde status som flyktninger og asylsøkere. De hadde krav på beskyttelse under den 4. Genèvekonvensjonen. At disse menneskene – alle var dissidenter som hadde flyktet fra det iranske regimet – ikke fikk den sikkerheten som de har krav på, er et internasjonalt ansvar. De 52 som ble drept – henrettet – utgjorde mer enn halvparten av dem som bodde i den leiren. Det var bare rundt 100 mennesker igjen i Camp Ashraf. De fleste av de rundt 3 000 som bodde der, hadde blitt flyttet, til dels tvangsflyttet, til Camp Liberty i Bagdad. Alle disse er medlemmer av opposisjonsgruppen People’s Mojahedin Organization of Iran. Vi vet at medlemskap i den opposisjonsgruppen er forbudt ved lov i Iran, og de som vender tilbake til landet, risikerer både tortur og henrettelse. Det er en høyst reell trussel. De 100 som var igjen i Camp Ashraf, skulle også overføres til Camp Liberty, men de hadde fått tillatelse til å bli igjen en stund, bl.a. for å rydde opp i en del praktiske spørsmål. Fram til 2009 var det USA som hadde ansvaret for sikkerheten i Camp Ashraf. Den ble overført til irakiske myndigheter det året, i forståelse med FN. Det betyr at myndighetene i Irak er forpliktet til å sørge for at leiren er trygg. Siden 2009 har det skjedd en rekke angrep, både på Camp Ashraf og også på Camp Liberty etter at den ble opprettet. Det tragiske her er at angrepet 1. september ikke kom som lyn fra klar himmel. Det føyer seg inn i en rekke angrep, selv om dette har hatt det mest tragiske utfallet. Derfor var det forutsigbart, og det er lett å si i etterkant at det burde ha vært forhindret. Det manglet heller ikke på advarsler om at dette kunne skje. To av de tidligere angrepene er bekreftet utført av irakiske sikkerhetsstyrker, og det er også en rekke indisier som peker i retning av at irakiske myndigheter selv var involvert i massedrapet, og at det skjedde i forståelse med det iranske regimet med direkte involvering av den iranske Revolusjonsgarden. En uavhengig gransking har ikke skjedd. Stillheten etter massakren har vært øredøvende. Det har vært en påfallende mangel på reaksjoner fra det internasjonale samfunnet og lite engasjement for å sørge for sikkerheten til dem som nå oppholder seg i Camp Liberty. 26. desember ble også Camp Liberty angrepet, bl.a. med raketter. Da var det fire døde og minst 70 som ble skadd. Al-Mukhtar-armeen, en irakisk sjiamuslimsk militær gruppe, har tatt på seg ansvaret for det angrepet. Nylig ble flere av de drepte hemmelig begravd uten at familie hadde noen mulighet til å ta farvel. Man kan bare spekulere i årsaken til at dette skjedde, men det er i hvert fall nærliggende å tro at det er noen som ikke ønsker at sannheten om hvordan disse drapene ble utført og hvem som sto bak, skal fram i lyset. Det internasjonale samfunnet har en klar forpliktelse til å sørge for sikkerheten til de mer enn 3 000 iranske dissidentene som for tiden oppholder seg i flyktningleir i Irak. Vi har et ansvar for at de sju gislene kommer til rette, og at de som står bak angrepene, stilles til ansvar. Det kan ikke overlates til irakiske myndigheter å etterforske hva som skjedde i Camp Ashraf, FN må på banen og få gjennomført en uavhengig gransking og sørge for at saken kommer opp for en internasjonal domstol. Og det haster å få sikret bevis, det haster å få gitt de ansvarlige tydelig beskjed om at det internasjonale samfunnet ikke tolererer sånne forbrytelser som ble begått i Camp Ashraf 1. september. Dersom de som står bak, ikke holdes ansvarlig, vil innbyggerne i Camp Liberty være fullstendig forsvarsløse også i månedene og årene som kommer. I går var det Iran-seminar på Nobelinstituttet. Det foregår også et Iran-seminar her i byen i dag. Der talte president i National Council of Resistance of Iran, Maryam Rajavi. Hun ba norske myndigheter om å gå i bresjen for en internasjonal gransking av 1. september-massakren i Camp Ashraf. Vi vet at Irak var direkte involvert, FN har fordømt massakren, men har ellers ikke gjort noe, jeg kom hit for å få den norske regjeringen til å bryte tausheten, sa hun, fordi Norge har en sterk tradisjon for å kjempe for menneskerettigheter, fortsatte hun. Jeg skulle gjerne hørt utenriksministerens reaksjon på den oppfordringen fra Maryam Rajavi. Så lenge dissidentene oppholder seg i Camp Liberty, er det internasjonale samfunnet ansvarlig for sikkerheten deres. Det ansvaret har det internasjonale samfunnet ikke vært i stand til å oppfylle. Det må legges press på irakiske myndigheter – selvfølgelig – slik at nødvendige fysiske sikkerhetstiltak blir satt i verk. Men når det oppleves sånn at trusselen kommer fra myndighetene selv, er det kanskje ikke tilstrekkelig. Flere har tatt til orde for en permanent FN-tilstedeværelse, alternativt å relokalisere leiren, eller sørge for at disse 3 000 dissidentene får opphold andre steder. Situasjonen for disse dissidentene er nå så prekær at det har ført til en massiv kampanje fra iranere i eksil over hele Europa, også i Norge. Mange representanter på dette huset har hatt møter med representanter for det iranske eksilmiljøet de siste ukene og sett grusomme bilder av mennesker som har blitt henrettet, mens de skulle vært under internasjonal beskyttelse. De bildene taler sitt tydelige språk. De samme spørsmålene som jeg reiser i stortingssalen i dag, diskuteres nå i parlamenter i en rekke land. Det er mitt håp at det engasjementet som nå vises, og alt det politiske arbeidet som legges ned for å få satt fokus på situasjonen for menneskene som befinner seg i Camp Liberty akkurat nå, vil føre til at det internasjonale samfunnet vekkes, og at vi tar ansvar for disse menneskenes sikkerhet. Mitt spørsmål til utenriksministeren er derfor: Vil regjeringen ta et initiativ overfor FN for å sikre at det internasjonale samfunnet følger opp sitt ansvar under den 4. Genèvekonvensjonen og sørge for sikkerheten til de iranske dissidentene i Irak?