trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2011-03-10:
Takk for den smule debatt som har vært. Svarene mangler fortsatt. Jeg har lyst til å minne om hva forrige samferdselsminister, Navarsete, sa for ca. to år siden på NRK da hun kommenterte reformen: Mange vil si at stort verre enn i dag skal det godt gjøres å få det. Dessverre er det blitt verre. Det er i alle fall blitt verre på fylkesveinettet. To år etter denne uttalelsen fra den forrige samferdselsministeren har den samferdselsministeren vi nå har, den ambisjon at hun skal stoppe forfallet på norske riksveier fra 2011. Hva med det nye store fylkesveinettet? Hva er ambisjonen der? Eller er det slik at nå er det ute av øye og da ute av sinn? Er det slik at problemene er eksportert til en annen myndighet, og da får det veinettet leve sitt eget liv? Men det er viktig å se på hvordan fylkesveinettet utvikler seg etter at reformen er satt i gang. Signalene er ikke bra, og Fremskrittspartiet mener det er nødvendig med en evaluering. Måling er gjort. Statens vegvesen gjør jo målinger. De har målt status i 2010 på andelen dårlig fylkesvei – altså dårlig eller svært dårlig med hensyn til dekktilstanden, den alene. Vi ønsker flere kriterier, men her har Statens vegvesen målt etter dekktilstand: Vestlandet: 60 pst. av fylkesveinettet er dårlig. Nord-Norge: 58 pst. av veinettet er dårlig. Sørlandet: 52 pst. er dårlig. Østlandet: 52 pst. er dårlig. Midt-Norge: Litt bedre – bare 44 pst. er dårlig. Hele Norge har en status på fylkesveinettet i 2010 hvor 53 pst. av fylkesveinettet er karakterisert av veiansvarlig etat, Statens vegvesen, som dårlig eller svært dårlig. Veibrukerne og Fremskrittspartiet vil ha en registrering av tilstanden på veiene etter at den store reformen ble innført. Vi ønsker nasjonale føringer, og vi ønsker uavhengige tilsyn som sikrer at videreføring av Forvaltningsreformen gir bedre veier, inntil en ny regjering med en annen politisk farge kan avslutte ordningen og føre hoveddelen av veinettet tilbake til staten. Det er god forvaltning at store reformer evalueres. Derfor er det synd at det ikke synes å være noen tegn hos regjeringen og samferdselsministeren til å ville gå inn nettopp på dette. Man kan vente og la tingene gå sin skjeve gang, eller man kan ta en hurtig avlesning og en hurtig rådslagning og rette på feil og mangler før reformen får satt seg i feil spor. Det bør regjeringen gjøre, men vil det åpenbart ikke.
Gorm Kjernli (Arbeiderpartiet), 2011-03-10:
Jeg vil først takke interpellanten. Det er viktige spørsmål hun reiser – og viktige debatter, ikke minst, som vi er nødt til å ta når det gjelder dette alvorlige temaet: trafikksikkerhet. Det virker jo også som om opposisjonen er litt snurt over at vi har denne debatten, og spør hvorfor vi ikke er med på forslag som de fremmer, og hvorfor vi ikke vil ha forpliktende planer. Vel, vi har planer for trafikksikkerhet – regjeringen jobber for å bedre trafikksikkerheten hver eneste dag. Det bygges midtdelere – det er viktig – og vi må bygge mer av det. Det jobbes med et prikkbelastningssystem. Det jobbes med å utvide disse gjennomsnittsfartsmålingene, som vi vet fungerer. Det handler om å stoppe forfallet på veiene og så ta igjen vedlikeholdsetterslepet. Det å legge nytt asfaltdekke på veiene er viktig trafikksikkerhetsarbeid. Vi kan jo heller ikke la være å påpeke at vi alle har et ansvar. Når Fremskrittspartiet er imot gjennomsnittsfartsmålinger, er for høyere fartsgrense, har foreslått å legge ned UP og har forslag om alkoholsalg på bensinstasjoner, kan man ikke la være å påpeke det. Vi vet at gjennomsnittsfartsmålinger er et effektivt virkemiddel. Vi vet at høyere fart øker risikoen for å bli drept i trafikken, så man kan heller ikke la være å påpeke det. Hvis det er noe vi skal gjøre enda bedre, er det å målrette innsatsen mer enn det vi gjør i dag. Vi vet at nesten halvparten av dem som omkommer på veiene, ikke bruker bilbelte. Men dette utgjør bare 5 pst. av dem som ferdes på veiene, altså en liten gruppe – en risikogruppe. Vi må målrette innsatsen mer mot dem. Vi vet at unge menn, yngre enn meg, er overrepresentert i dødsstatistikken. Da handler det om tiltak rettet mot unge bilførere. Det handler om alkolås, men kanskje også om muligheten for å teste for andre rusmidler på veiene, noe vi vet er stort problem. Så vises det til Sverige og at svenskene har gjort så mye mer. Ja, svenskene har bygd mye mer motorvei, men de har i stor grad bygd to-pluss-en-motorveier. Kanskje vi skal gjøre mer av det i Norge? Jeg er heller ikke fremmed for at vi tar opp igjen diskusjonen om hva slags type midtrekkverk vi skal bygge. I Sverige har de ikke kunnet dokumentere negative effekter ved å bruke vaierrekkverk, f.eks. Vrakpanten, som interpellanten var inne på, tror jeg også vi kan ta opp igjen. Vi vet at den fungerte når det gjaldt å få skrotet en del eldre biler sist man økte den. Så tror jeg det er viktig at ingen i denne salen prøver å framstille seg selv som bedre enn noen andre. Vi har alle et stort ansvar. Arbeiderpartiet er utålmodig etter å gjøre mer, men det ansvaret må også tas av dem som med åpne øyne sier nei til tiltak som vi vet fungerer, som gjennomsnittsfartsmålinger og det å sette ned fartsgrensene.
Åge Starheim (Fremskrittspartiet), 2011-03-10:
Eg er glad for at Arne Sortevik set fokus på denne reforma, som Framstegspartiet åtvara sterkt imot då ho vart behandla i Stortinget. Det vi no ser, er at dei tidlegare fylkesvegane vert nedprioriterte, både når det gjeld investeringar og vedlikehald. Dette vil medføre stor risiko for dei som skal på skule, dei som skal på arbeid, på grunn av at dei må nytte smale, dårlege og rasfarlege vegar. Etter mitt syn vil dette medføre sentralisering, noko eg trudde Senterpartiet ikkje ville stille seg bak. At staten ikkje har føreteke reduksjonar i talet på tilsette i Statens vegvesen, er heilt uakseptabelt, spesielt for å kunne redusere staten sine utgifter. Eit anna moment er at sidan Statens vegvesen ikkje reduserer bemanninga, er det svært vanskeleg for fylkeskommunane å rekruttere kvalifisert arbeidskraft til å handtere fylka sine nye oppgåver på vegsektoren. Det har også vorte vedteke nye forskrifter innan fleire område som går på drift. Mellom anna er det kome nye krav til tunnelar, som fører til enorme ekstrakostnader for fylka. Desse krava vart ikkje vedtekne før etter at Forvaltningsreforma var vedteken, og var ikkje ein del av finansieringa, og dermed er ikkje dette kompensert av staten. Alle fylke har store gjennomfartsvegar, som dei no har fått ansvaret for, utan at reforma tek inn over seg ei god nok koordinering fylka imellom. Dette kan medføre at vi får gjennomfartsvegar med stor varierande kvalitet, som igjen fører til store vedlikehaldsutgifter for yrkestransportørar og busselskap, og for folk flest. Evaluering er heilt nødvendig. Staten må gå inn og sjå på konsekvensane av reforma for gjennomfartsvegane, som no har vorte fylkesvegar. Lat meg seie noko spesielt for Sogn og Fjordane. Det er utarbeidd fleire rapportar som viser verdiskapinga på Vestlandet. Vi har ikkje noko å skamme oss over. Rapportane viser at det i Sogn og Fjordane skjer ei enorm verdiskaping, ikkje minst på kysten. Skal ein framleis sikre og tryggje desse arbeidsplassane, trengst det betre infrastruktur, ikkje minst betre vegar. Alternativet er at dei verksemdene som held til her, vert nedlagde eller flytta. Eit anna moment eg vil nemne, er at den noverande regjeringa fører ein aktiv sentraliseringspolitikk av viktige tenester. Ser ein på den sentraliseringa som i dag skjer innanfor helsesektoren, krev det særs god infrastruktur dersom ikkje liv skal gå tapt. Både den førre og denne vinteren har vist med all tydelegheit kor nødvendig det er at anboda for vedlikehald inneheld ein kravspesifikasjon som gjer at dei entreprenørane som får anboda, vert pålagde å ha tilgjengeleg utstyr med god kvalitet. Så er det like viktig at Vegvesenet, som skal kontrollere at vedlikehaldet vert utført i samsvar med anbod, er ute og utfører kontrolljobben, og ikkje sit inne på sitt kontor og ser gjennom fingrane med at vedlikehaldet ikkje vert utført i samsvar med anbod og kontrakt. Etter mitt syn har vi sett altfor mykje av det dei to siste vintrane. Eg vil derfor be samferdsleministeren setje ekstra fokus på dette i evalueringsprosessen.
Ingebjørg Amanda Godskesen (Fremskrittspartiet), 2011-03-10:
Først takker jeg for en viktig interpellasjon. Fremskrittspartiet er imot sløsing av skattebetalernes penger. Nettopp derfor ønsker vi kun to forvaltningsnivåer: stat og kommune. Fylkene har utspilt sin rolle for lenge siden. For Fremskrittspartiet er kommunene selve grunnmuren i det norske demokratiet. Det er nemlig her innbyggerne har størst mulighet for direkte innflytelse. I forbindelse med statsbudsjettet for 2011 stilte vi den 6. oktober 2010 et budsjettspørsmål som lød som følger: «Hvordan har vedlikeholdsetterslepet for fylkesveiene utviklet seg hvert år fra 2005 til 2009, samt hittil i 2010?» Dette burde ha vært et enkelt spørsmål å svare på. Her spurte vi altså om helt enkle fakta knyttet til vedlikeholdsetterslepet, og man skulle jo tro at norske veimyndigheter hadde en slik oversikt. Fra Samferdselsdepartementet fikk vi følgende svar: «Statens vegvesen har ikke gjennomført analyser av vedlikeholdsetterslepet på fylkesvegnettet etter 2004. Samferdselsdepartementet har derfor ikke grunnlag for å besvare spørsmålet.» Dette svaret var rimelig oppsiktsvekkende. Riksrevisor Jørgen Kosmo slaktet regjeringens og tidligere samferdselsminister Liv Signe Navarsetes innsats innenfor drift og vedlikehold av veinettet i en rapport som ble offentliggjort ti dager etter valget. En av hovedutfordringene var at daværende samferdselsminister ikke hadde pålitelig informasjon om tilstanden på veinettet. Det hadde jo vært spennende å vite om nåværende statsråd har fått eller er interessert i å få fram slik informasjon. Hva slags frihet har egentlig fylkespolitikerne til å gjennomføre en selvstendig politikk? Faktum er at fylkespolitikerne i stor grad er bundet av statlige prioriteringer. Hvis fylkesveinettet blir for dårlig, kan dermed fylkespolitikerne føle seg tvunget til å innføre bompenger før den dårlige sikkerheten på fylkesveinettet går helt på helsen løs. Samtidig kan regjeringen i en slik situasjon skylde på fylkene når det blir bompenger – og det er vel kanskje det som har vært hensikten. I Fremskrittspartiets forslag til Nasjonal transportplan la vi opp til å bruke 90 mrd. kr mer enn regjeringen på opprusting av fylkesveinettet for perioden 2010–2019. Trafikkutviklingen og forfallet på veinettet gjør dette helt nødvendig. Nok penger til vedlikehold av slike dårlige veier er også trafikksikring som vil komme oss alle til gode. Bare det skulle være en god grunn til å gjennomføre en evaluering, slik interpellanten her snakker om, slik at vi får se om denne reformen er totalt feilslått eller ikke.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2011-03-10:
Jeg har i likhet med statsråden merket meg det markante verdivalg som den britiske konservativt ledede regjeringen har gjort når det gjelder å prioritere vekst i utviklingssamarbeidet, på tross av at man må kutte i nærmest absolutt alt annet. I så måte kan man vel si at mens Roosevelt sa: Se til Norge, så kan vi i dag si: Se til Storbritannia. Det er et budskap til statsråden, men også til tidligere regjeringskolleger her i salen, som er mer opptatt av å kutte bistand enn å øke bistand. Men jeg har ett spørsmål til statsråden. Det gjelder den gjennomgangen som britene har gjort av multilaterale organisasjoner. Kan statsråden være noe mer konkret når det gjelder hvordan Norge vil nyttiggjøre seg den veldig grundige gjennomgangen som jeg har hatt anledning til å studere, og hvordan den kan bidra til å skjerpe og hjelpe til når det gjelder innretningen av norsk politikk?
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2011-03-10:
Det var et meget godt innlegg saksordføreren holdt. Jeg har ikke noe problem med å slutte meg til alt som ble sagt – derfor bare noen korte merknader fra min side. Vi gir store norske bidrag – viktige bidrag – til FN. FN er for Norge en usedvanlig viktig bistandsmottaker, men ikke minst en viktig bistandsgiver. Det er en organisasjon som på den ene siden dessverre er tungrodd og desperat trenger reformering, men som på den andre siden er uunnværlig. Det gjør igjen at vår holdning må være at vi er en tøff giver. Vi stiller krav. Vi forventer framdrift både når det gjelder reformarbeidet, og når det gjelder at FN treffer der hvor medlemslandene forventer at organisasjonen skal bruke sin tid og sine krefter og ressurser. Det er bred enighet knyttet til evalueringen. Det er utmerket. Men jeg forventer også at vi kommer til å se konkrete handlinger fra regjeringens side i etterkant av debatten. Jeg forventer at evalueringen blir gjennomgått like kritisk som man ser fra svensk side – at evalueringen faktisk bidrar til at Norge også vrir sine ressurser internt i FN mellom FN-organisasjonene. Det har en effekt når det gjelder at organisasjoner internt i FN i større grad vil kjempe om ressursene, og det vil kanskje til og med sette fokus på den dupliseringen som finnes, slik at man klarer å få til klarere beslutningslinjer. Vi vet generelt at evaluering betyr bedre bistand, økt treffsikkerhet og økt effektivitet. Så evaluering er det all grunn til å gå på med liv og lyst også når det gjelder FN og FN-organisasjoner.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-10:
Der jeg tror det er mest udiskutable resultater, er jo, som jeg nevnte, ett FN på landnivå – altså at når FN går inn i et land, så går man ikke inn som 20 organisasjoner, men man går inn som én samlet helhet under én ledelse. Dermed kan man bruke pengene mer effektivt. Vi er jo alle enige om at effektivisering av bistanden er veldig viktig, og samordning i et land. Til syvende og sist er det bare to instanser som kan samordne bistanden i et land: Det er landets egne myndigheter, og det er FN. Så dette har vært viktig. Når det gjelder hva som er minst vellykket, mener jeg fortsatt at fokuset på resultater er et helt fundamentalt spørsmål. Jeg møter altfor ofte fortsatt FN-ledere som forteller meg om store prosesser, om sitt forhold til andre – noen krangler også – om revirkamp. De kommer til Oslo for å fortelle om at en annen organisasjon er mye dårligere; og vil vi støtte dem isteden – istedenfor å komme og dokumentere at det man gjør, leverer faktiske resultater ute i Brasils jungel, på savannene i Etiopia, på rismarkene i Vietnam, eller hvor det nå måtte være.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-10:
Det første er jo selvfølgelig å gjennomføre en grundig studie av det britiske materialet og se i hvilken grad det samsvarer med våre erfaringer og våre synspunkter. Men jeg tror at så langt kan man si at i hovedsak gjør det det. Det er jo mange av de samme tankene som vi har gjort oss. Så ser jeg jo to hovedangrepsvinkler for hvordan vi skal nyttiggjøre oss det. Den ene er å ta tak i de organisasjonene som ikke leverer, eller som leverer for dårlig, hvordan vi da gjennom vår styrerepresentasjon, dialog med ledelsen i disse organisasjonene, eventuelt med uttrekk av penger, kan påvirke dem til å bli bedre. Det andre ville være å styre pengene mer mot de organisasjonene som faktisk leverer. Det er på den måten man styrer på alle andre områder, og det ville være helt aktuelt på dette området også.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-10:
Takk for det! Jeg vil sikkert lære det i løpet av noen år. Jeg vil bare avslutte med å bekrefte at jeg er enig i det Morten Høglund sier på slutten her. Jeg tror det er riktig at vi over tid har stilt tøffere krav til og har hatt mer diskusjon også i Stortinget om den bilaterale bistanden, og at vi har stilt tøffere krav til de frivillige organisasjonene enn det vi har gjort til FN-systemet. Det må vi endre. Det er to ting som gjør dette litt vanskelig, og jeg bare nevner dem her. Det er klart at en FN-organisasjon er veldig stor. Når vi prøver å vurdere hvor effektivt FNs utviklingsprogram er, og ber våre ambassader vurdere det i sine land, kommer det naturlig nok inn at ti land rapporterer at de er veldig effektive i f.eks. Tanzania, Mosambik og Ghana, og så kommer det fra Etiopia, Rwanda og Botswana at de ikke er effektive der. Det kan f.eks. skyldes ledelsen på landnivå i disse landene. Ingen organisasjon er bedre enn sine ledere. Så det er ikke alltid lett å vurdere den typen store organisasjoner. Alt dette er et ledelsesansvar. Hvis ting ikke fungerer i et land fordi FN har dårlige ledere i landet, er det selvfølgelig sentralledelsens oppgave å bytte dem ut. Så det ligger en nyanse i at FN-organisasjonene er store og derfor ikke alltid like lette å måle. De er ikke like lette å måle fordi de har en dobbelthet i seg: De skal levere ting på bakken, utdanningsplasser eller helsestasjoner, og normativt skal de også sette standarder for verden, som ikke er like lett å måle, som f.eks. effektiviteten av Kirkens Nødhjelps program i Sør-Sudan. Men likevel: Ingen av disse tingene kan fjerne oss fra ambisjonen om at dette skal måles – hver krone der skal ettergås akkurat like grundig som alle andre kroner vi bruker.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2011-03-10:
Statsråden sier at Norge har vært en pådriver for reform, og det tror jeg vi er enig i. Men hvor mener statsråden vi har fått resultater, og hvor mangler det resultater? Hvor er det mest påkrevd nå å sette inn et trykk?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2011-03-10:
Jeg vil først få lov til å si at vi er godt fornøyd med måten våre forslag er behandlet på – svært grundig i det svarbrevet som er kommet fra statsråden, og ikke minst også komiteens behandling og saksordførers innsats på området. At vi fra vårt ståsted ikke nådde helt frem med våre forslag, får vi ta til etterretning og se om det er et forbedringspotensial. Men vi føler uansett at det er et bedre fokus på måloppnåelse, resultatfokus, i FN nå enn det har vært så lenge jeg har vært med i hvert fall. Samtidig opplever vi at måten FN omtales på i denne innstillingen, i budsjettdokumenter, til dels er ønsketenkning. Det er litt slik at vi omtaler FN slik vi forestiller oss at det burde være, ikke nødvendigvis slik det er. Det er få andre land som har den oppfatningen av FN som Norge har. Det handler jo ikke om at vi ikke vil FN vel, men det handler om at vi skal ha et realistisk forhold til FN, at vi ønsker å få FN inn på det sporet hvor vi får resultater. Et annet poeng er at norske bistandsorganisasjoner opplever – og etter min mening, helt korrekt – at de blir satt strenge krav til. Hver eneste krone av de pengene de bruker, blir fulgt. Og slik skal det være. De leverer stadig bedre når det gjelder resultater og måloppnåelse. Den samme tenkning må jo også gjøres gjeldende overfor FN, og disse bistandsorganisasjonene har – i liten grad – sett den budsjettøkning som FN-organisasjonene har opplevd. Det tror jeg vi kan være enige om. Og da tror jeg vi skal være veldig trygge på at vi måler disse resultatene på en skikkelig måte. Så er det Verdensbanken, hvor regjeringen gikk inn og tok riktig grep i forhold til resultatoppnåelse og sa spesifikt at Verdensbanken må levere for at vi skal fortsette i den størrelsesorden vi ønsker, eller tidligere har gjort, i forhold til Verdensbanken. Men man gjorde ikke parallelt det samme overfor FN-organisasjonene. Man skilte ut det. Så på en eller annen måte virker det som om FN-systemet har blitt skjermet i altfor stor grad, og vi ønsker likebehandling av de forskjellige bistandskanalene. Nå vet vi at FN er mye mer enn bistand, men det vi ønsker å oppnå, er at vi tenker likt med hensyn til effektivitet, og behandler alle kroner som vi putter inn i utviklingspolitisk arbeid, på en likeverdig og effektiv måte.
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2011-03-10:
Det er all grunn til å takke statsråden for en så offensiv tilnærming til dette som hun har vist, ikke bare ved svaret på interpellasjonen her i dag, men ved å sette ned partene for å jobbe og virkelig sette renhold i fronten for sosial dumping – fronten er flyttet til renhold, til direkte ulovlige måter å utnytte mennesker på og konstante brudd på arbeidsmiljølovens bestemmelser. Klarer vi ikke å ta dette uvesenet her, vil det spre seg som gift også til andre deler av det norske arbeidsmarkedet. Dette handler om det fenomenet som vi kjenner fra andre land, nemlig kampen mot «working poor». For min del handler dette arbeidet rett og slett om å gjenreise respekten for ærlig, hardt arbeid, og at man når man gjennomfører en hel arbeidsdag, skal kunne leve av den inntekten man skaper. Jeg er veldig åpen for nye virkemidler i denne kampen i tillegg til alle de virkemidlene som er fremmet med tanke på bl.a. sosial dumping. Men vi vet også at innenfor privat sektor er det en fryktkultur når det gjelder å organisere seg eller å si fra om kritikkverdige forhold fordi man risikerer å miste sin egen lønn og inntekts- og arbeidsforhold. Vi har mye å ta tak i, og jeg er glad for at statsråden viser seg så offensiv, så tydelig på dette. Vi trenger nok flere virkemidler framover. Det er utfordringer for det norske arbeidsmarkedet, og med økt arbeidsinnvandring kommer ikke dette til å bli enklere. Desto viktigere er det å ha en regjering som spiller på lag med partene i arbeidslivet, i stedet for at man stikker hodet i sanden, nekter å være med på tiltak og tror at dette ikke er politisk sak. Det er en politisk sak å sikre en rettferdig inntektsutvikling for alle yrkesgrupper i dette landet. Jeg håper også at debatten utover vil vise om den borgerlige opposisjonen er interessert i å være med på kraftfulle tiltak eller om det er slik at renholderne ikke har en alliert i de borgerlige partiene, og hva det kan bety at vi får blå fylkesting og blå kommuner rundt omkring, med massiv konkurranseutsetting – ikke minst etter neste stortingsvalg. Jeg mener at denne debatten vil avsløre hvem som har ambisjoner om å sikre et anstendig og godt arbeidsliv.
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2011-03-10:
Jeg vil takke alle dem som har deltatt, for en god debatt. Jeg synes spesielt det er interessant å merke seg at Kristelig Folkeparti setter mer pris på innsynsretten for tillitsvalgte enn det en har gjort ved tidligere vedtak fattet i Stortinget. Det er positivt, og det kan bety at det også blir mer åpenbart for de borgerlige partiene at dette problemet trenger sterke virkemidler. Jeg er også veldig enig med Karin Andersen, som i sitt innlegg spesielt nevner det at vi må ha på plass et sanksjonsregime så det svir. Vi må ha en effektiv politikk for de bedriftene som ønsker å drive seriøst. Jeg synes det er flere forslag som er oppe i denne debatten, som det er viktig å få med i det videre arbeidet og drøfte mulighetene for. Et forslag som har vært oppe, er kollektivt søksmål, særlig i de bedriftene i det private hvor frykten for å organisere seg er ganske stor og det er vanskelig å stå fram. Men vi har noen allierte med oss i dette arbeidet. Det gjelder alle de tusenvis av tillitsvalgte i fagforeningene rundt omkring, og det gjelder verneombudene, som har en spesiell type rolle. Der kan det også være interessant for oss framover å se om vi skal få en forsterket rolle med muligheter for å stoppe arbeid hvor det foregår uregelmessigheter hos underleverandører, f.eks. Jeg synes det er påfallende at Høyre og Fremskrittspartiet i dag tilsynelatende er veldig omsorgsfulle overfor dem som dette temaet gjelder. Det er ingenting i de politiske sakene som Høyre og Fremskrittspartiet har foreslått, som når det har vært votering her over ulike forslag, bekrefter en slik offensiv holdning overfor disse. Tvert imot mener man at det er sunt med konkurranse på dette området, og man er ikke like opptatt av at folk har en inntekt som de faktisk kan leve av og med. Men det er avslørende for debatten. Jeg skulle ønske at Høyre og Fremskrittspartiet faktisk turte å være litt mer ideologisk åpne om sitt engasjement – de har jo stor tro på at markedet skal løse dette. Det hadde jeg ønsket kom sterkere til syne i denne debatten. Noen har pekt på Arbeidstilsynet. Arbeidstilsynet er viktig med hensyn til både virkemidler og mannskap for å føre effektivt tilsyn og ilegge sanksjoner, men det er umulig å se for seg at Arbeidstilsynet skal kunne klare denne jobben alene. Vi trenger sterke alliansepartnere – i NHO, i fagforeningene – men ikke minst trenger vi de strukturene som vi har ute i arbeidslivet, med verneombud og tillitsvalgte, som skal sørge for at dette foregår på en ordentlig og riktig måte.
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2011-03-10:
Jeg vil takke interpellanten for engasjementet for Nav. Når mange ut fra egne og faglige ønsker kunne trenge mer oppfølging, er det ikke populært med kutt. Drøyt 3 pst. reduksjon i stillinger er håndterbart, men krevende. Det kan bli særlig krevende fordi vi samtidig gjennom partnerskapet med kommunene har bestemt at minstebemanningen lokalt skal være tre årsverk. Det betyr at de større kontorene må foreta en større del av nedskjæringene. De nedskjæringene som Nav nå strever med, skyldes bedre konjunkturer og derav mindre behov for akutt bistand fra nye ledige. Stillingsressursene i Nav svinger med arbeidsledigheten. Det er særs viktig når den stiger og ekstrainnsats er påkrevet. Når det gjelder en politikk tuftet på ønsket om at alle skal med, trenger man også å vurdere kriteriene for å beholde og rekruttere kompetanse for å øke en allerede høy sysselsettingsrate. Vi har en ambisjon om å tilpasse velferdsordningene og tjenestene slik at færre går over på varige trygdeytelser. Fafo la i går fram en rapport om innmeldte, påmeldte eller utmeldte av arbeidslivet. Rapporten gir en bedre forståelse av dagens situasjon og dermed grunnlag for reformer. Det er ikke sikkert at den automatikk vi har mellom tiltaksvolum og stillingsressurser, er optimal. Ettervirkninger av finanskrisen kan sitte lenge i i form av flere mottakere av arbeidsavklaringspenger og sosialhjelp. Dermed er det også et større behov for oppfølging. I en ambisiøs sysselsettingsstrategi kan en hovedutfordring bli å øke arbeidsgivernes etterspørsel etter arbeidstakere som ikke kan yte 100 pst. til enhver tid. Det kan fordre ressurser i Nav. Ytterligere vekt på å få unge med nedsatt funksjonsevne i arbeid vil kreve personalressurser. Dersom vi vil ha en høyere ambisjon enn at 50 pst. av dem som mottar arbeidsavklaringspenger, skal i jobb, må oppfølgingsressursene styrkes. Dersom vi vil gjøre noe med at 32 000 uføretrygdede ønsker jobb, må de få bedre bistand. 58 pst. sier at de ikke deltar i arbeidslivet grunnet mangelfull bistand fra Nav. Nav kan ikke gjøre jobben alene, men skal framover være hjelpeapparatet for høy sysselsetting. Jeg ser dermed fram til flere initiativ for styrking av Nav i framtiden – ikke bare for å styrke partnerskapet mellom stat og kommunene, men for å investere mer og bedre i folk.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2011-03-10:
Det er bred enighet om at det er viktig at alle skal få tilgang til treningshjelpemidler. Dette er samfunnsøkonomisk lønnsomt. Det snakkes om at det er et budsjettspørsmål. Ja, men hvilke budsjetter skal man kutte i hvis man gir mer på en side? Tilgang på treningshjelpemidler vil kunne bidra til en mindre økning – altså ikke kutt, men en mindre økning – på andre områder, som f.eks. uføretrygd, sykepenger, behandlingstilbud, psykisk sykdom. Forebygging gir altså ikke nødvendigvis utslag i ett og samme budsjettår. Mener statsråden at det er nødvendig å kutte på andre områder til funksjonshemmede for å innføre dette, eller ser også statsråden den gevinsten man får på andre budsjettposter – og kanskje innenfor helt andre områder – og at man må se dette i et langtidsperspektiv på samme måte som man gjør på andre områder?
Hårek Elvenes (Høyre), 2011-03-10:
Det å sikre alle mennesker i den grad det er mulig, tilgang til et aktivitetsbasert liv og livsutfoldelse er et mål i seg selv. Men det er nå engang slik at det krever en del mer tilrettelegging for mennesker med nedsatt funksjonsevne. Det krever ikke mindre tilrettelegging for mennesker med nedsatt funksjonsevne når de har passert 26 år, så i så måte er den grensen som der søkes innført, noe kunstig. I NOU 2010:5 foreslår flertallet i utvalget å fjerne den 26-årsgrensen. I komiteen støtter Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti opp om dette, og vi foreslår at regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2012 kommer med forslag for å fjerne aldersgrensen for hjelpemidler til trening, stimulering og aktivisering av personer med nedsatt funksjonsevne. Som representanten for Fremskrittspartiet påpekte i sitt innlegg, er vi også fra Høyres side opptatt av at dette ansvaret plasseres hos Nav, og at det skapes et likt tilbud over hele landet. Høyre presenterte høsten 2010 sin egen sysselsettingsstrategi for mennesker med nedsatt funksjonsevne. Den hadde tittelen «Fra godt nok til best mulig». Helt sentralt i denne sysselsettingsstrategien var nettopp tilgangen til de hjelpemidlene som trengs for at mennesker med nedsatt funksjonsevne skal ha en reell mulighet til å kunne delta der de i utgangspunktet ikke har evne til å være med. Tanken bak dette er at deltakelse på ulike arenaer vil bidra til å bygge ned tersklene som mange av de funksjonshemmede møter i arbeidslivet. Rettigheter og muligheter til å delta i fysisk aktivitet og friluftsliv bør være like for alle funksjonshemmede, og uavhengig av om skillet går på 26 år eller ikke. En hjelpemiddelpolitikk som er inkluderende og har framtiden foran seg, bør derfor se bort fra denne aldersgrensen, slik det offentlige utredningsutvalget har foreslått. Her har regjeringspartiene en god mulighet til å sørge for at inkluderingen faktisk styrkes. Noen ganger er det slik at noen trenger litt mer for å oppnå å kunne delta like mye som dem som har et relativt bedre utgangspunkt.
Hårek Elvenes (Høyre), 2011-03-10:
Det er et alvorlig utviklingstrekk ved et såpass høyt utdannet samfunn som det norske at såpass mange unge ikke kommer inn i arbeidslivet. Det er alvorlig for den enkelte, og det er sløsing med samfunnets ressurser. Det er sagt i debatten i dag at vi har lav arbeidsledighet i Norge. Ja, vi har det. Men det er ikke arbeidsledigheten som sådan vi har til debatt i dag, det er terskelen for å komme inn i arbeidslivet, og det er konsekvensen ved langtidsledighet for unge mennesker. Man kan spørre hva årsaken til dette kan være. Det er et komplekst bilde, men det er tydelig at veldig mange av dem som ønsker seg inn i arbeidslivet, de facto ikke har den kompetansen som arbeidslivet etterspør. Noen har kompetansen, men kompetansen er ikke god nok. Det er altså en svikt i basiskunnskapen de har med seg, spesielt fra videregående skole. Det skal heller ikke underslås at flere av dem dette gjelder, kommer fra sosialt vanskelige forhold. Hva gjør man i en slik situasjon, på kort og på lang sikt? La meg ta det på lang sikt først: Jeg er fornøyd med at ministeren påpeker betydningen av at flest mulig fullfører videregående skole. Men vel så viktig som at flest mulig gjennomfører videregående skole, er det at flest mulig når skolens mål – det som man en gang kalte for skolens mål. Det vil i dagens språkbruk si at man faktisk har en basiskunnskap i basisfagene norsk, matematikk og engelsk. Hva kan man gjøre på kort sikt? Høyre har i flere alternative statsbudsjett foreslått at det skal settes av midler, slik at man kan kreve en aktivitetsplikt av dem som er i den uheldige situasjon at de mottar sosialstønad. Det har ikke den rød-grønne regjeringen gitt sin tilslutning til. Det er helt klart en risiko i et så avansert samfunn som det norske, med et så høyt kostnadsnivå, å gjøre en feil ansettelse. Derfor er det med stor uro vi ser, for kanskje å si det litt mildt, at fagbevegelsen og den rød-grønne regjeringen gjør sitt ytterste for å stikke kjepper i hjulene for bemanningsbransjen, som har hjulpet mange inn i arbeidslivet. Jeg tør minne ministeren på at lediggang er roten til alt ondt. Hvis unge mennesker blir stående utenfor arbeidslivet og får redusert livsinntekt og i verste fall blir stående utenfor permanent, er det sosial nød like om hjørnet. Det må ikke skje, og i den grad det er uunngåelig, er det absolutt siste utvei.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2011-03-10:
Senterpartiet mener at hjelpemidler til aktivisering og trening er viktige tiltak som fremmer inkludering av funksjonshemmede i det sosiale fellesskapet, og som virker forebyggende i et helseperspektiv. Det er viktig at funksjonshemmede får mulighet til å delta i sports- og fritidsaktiviteter på linje med andre, og dette er viktig hele livet. Det er dette som er bakgrunnen for at Senterpartiet har programfestet å fjerne aldersgrensen for dekning av hjelpemidler. Vi ser det som positivt at aldersgrensen for dekning av hjelpemidler er flyttet flere ganger, slik at noen flere kan nyte godt av ordningen. Samtidig vil enhver aldersgrense være vilkårlig. En slutter ikke å være funksjonshemmet selv om en fyller år, og en slutter ikke å ha behov for hjelpemidler selv om en fyller år. Fremskrittspartiets forslag og deres merknader har en noe knapp behandling av spørsmålet om medfinansiering for den funksjonshemmede selv, altså en egenandel. Dette mener jeg er en klar svakhet ved forslaget. Senterpartiet har sans for en ordning med en egenandel, og vi mener at en egenandel må settes lik det som et ordinært utstyr ville ha kostet. Jeg oppfatter også at de funksjonshemmedes egne organisasjoner ikke er negative til en slik ordning. En slik ordning vil også bli mer rettferdig. Vi unngår aldersdiskriminering, samtidig som vi fjerner eventuelle incitament til å hamstre hjelpemidler i perioden før en blir 26 år. Vårt utgangspunkt er at funksjonshemmede skal stilles på lik linje med alle andre i samfunnet, og derfor skal det ikke være verken dyrere eller billigere å være aktiv om du er funksjonshemmet. Flere har vært inne på ansvaret for disse hjelpemidlene og på mange måter foregrepet litt den behandlingen som vi skal ha, og som departementet er i gang med når det gjelder Hjelpemiddelutvalget. Senterpartiet er jo tradisjonelt ikke veldig redd for å legge nye oppgaver til kommunene hvis vi er trygge på at kommunene får den økonomien som de trenger for å løse oppgavene. Men i denne saken ser vi ut fra høringsrunden at det også fra kommunesektoren selv er en betydelig skepsis til at kommunene skal overta disse oppgavene fra Nav. Men det er et spørsmål vi får komme tilbake til. Konklusjonen får bli at Senterpartiet stiller seg positivt til deler av det som ligger i forslaget fra Fremskrittspartiet. Vi ønsker, og ser fram til, at dette blir sett nærmere på når vi skal behandle innstillingen fra Hjelpemiddelutvalget, og det er viktig å være seg bevisst at dette har en kostnadsside. Dette tiltaket må faktisk prioriteres opp mot andre viktige saker i en budsjettprosess, og jeg vet at i alle fall deler av opposisjonen er enig i at det er sånn budsjettarbeid foregår.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2011-03-10:
Det er ikke vanskelig å slutte seg til de innleggene som er blitt holdt, og de viser for så vidt en bred enighet. Jeg må likevel si at innleggene fra Høyre og Fremskrittspartiet kan jeg sette Kristelig Folkepartis stempel bak, for der vises det en litt større offensiv vilje til allerede å ta tak i problemstillingen, og Kristelig Folkeparti er som kjent med på forslaget. Jeg skal ikke dra ut debatten så mye, men jeg ønsker å tilføye til replikkvekslingen mellom representanten Andersen og presidenten – jeg har verken erfaringen eller alderen til representanten Andersen, eller for så vidt presidenten – at etter som jeg husker, ble den siste endringen, fra 18 til 26 år, gjennomført av Bondevik II-regjeringen i 2003. Sånn sett tok en jo et løft den gangen presidenten var finansminister – så får heller presidenten korrigere meg hvis det er feil. Men det jeg ønsker å legge til, er at for Kristelig Folkeparti handler dette om at alle skal ha lik rett til frihet – til fritidssysler, til å delta i aktiviteter, uavhengig av funksjonsnedsettelse. Og jeg ønsker å trekke fram livskvalitet. For det det handler om, er å få lov til å delta på lik linje med andre, selv om en har en funksjonsnedsettelse. I et annet perspektiv vil dette helt sikkert – når det snakkes om økonomi – også kunne bidra til å bedre økonomien, for en vet at dersom en får de som har en funksjonsnedsettelse, i aktivitet – får dem i trening – så ligger det mye folkehelse i det. Og derfor tror jeg at dersom en velger å investere litt ekstra i den gruppa, vil det også kunne føre til at flere kommer i arbeid, og kanskje flere får mulighet til å delta mer i andre typer aktiviteter. På den måten vil det kunne bedre livskvalitet, og også økonomi. Men det som er det viktigste for meg å få fram – selv om jeg nå skjønner at regjeringspartiene vil stemme ned våre forslag – er at det i alle fall er viktig at de følger opp det som kommer fra Hjelpemiddelutvalget. Sånn sett imøteser Kristelig Folkeparti den stortingsmeldingen som skal komme, og ut fra de signalene som kommer i dag, forventer Kristelig Folkeparti at man i den meldingen går inn for å fjerne aldersgrensen.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2011-03-10:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg skal ikke påstå at statsråden har lave ambisjoner, men jeg legger merke til at statsråden var veldig opptatt av å presisere at ting må sette seg, at en må bruke tid og ikke nødvendigvis komme med nye tiltak nå. Der kjenner jeg at min virkelighetsforståelse er annerledes. Statsråden sier at når tiltaksnivået går ned, blir det mindre å gjøre. Min opplevelse ute er at det står mange mennesker i kø som ønsker å komme på tiltak fordi de ønsker å komme tilbake i jobb. Min opplevelse er at det er mange ansatte på Nav-kontorene som har mennesker de skulle ha hjulpet videre fordi de har gjort avklaringer. De skulle ha sendt dem videre på tiltak, men opplever at de ikke har noen tiltak å sende dem til. Det er ikke dermed sagt at Nav-kontorene får mindre å gjøre. Det jeg ser på som en utfordring, og som jeg nevnte så vidt i mitt innlegg, er f.eks. IKT-systemet. Ett av de store feltene der statsråden kan gjøre noe for å bedre samarbeidet, gjelder IKT – å få tatt en beslutning på investering i IKT, slik at en kan lette hverdagen så ikke de ansatte trenger å operere med åtte, ni, ti, elleve – eller hva det er – forskjellige dataprogram, som er MS-DOS-baserte, eller som i alle fall ikke samarbeider, og som ikke gjør en god nok jobb. Og så: Når jeg nevnte i mitt innlegg at det kuttes i statlig ansatte eller overføres oppgaver, tenkte jeg vel så mye på garantikontorene, fordi det en har sett i noen fylker, er at når en ikke kan kutte flere statlig ansatte fordi det er en garanti på antall ansatte, opplever de at de blir presset på oppgaver, og at de må løse oppgaver som f.eks. lå på forvaltning før. Jeg skal ikke svartmale mer enn jeg må, men jeg vil fortsatt ha et press på Nav, fordi det er så mye som kan forbedres i Nav. Det er så mye en kan gjøre fra statlig side for å kunne bedre samarbeidet også med kommunene, for én ting er brukerne, én ting er de ansatte, og en annen ting er kommunene – og staten har et ansvar for alle tre. Så er det også, som jeg var inne på i mitt innlegg, en utfordring at en har to styringslinjer. Det betyr at ansatte i små kommuner som f.eks. har kontor med tre–fire ansatte, har hver sin arbeidsgiver. De har forskjellige lønns- og arbeidsvilkår. Til slutt vil jeg utfordre statsråden på det. Er det slik regjeringen ønsker at Nav også skal være organisert i framtiden?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2011-03-10:
Jeg må få lov å takke for god deltakelse og gode innlegg, selv om jeg overser det siste stikket som kom fra representanten Pollestad. Jeg må også få takke statsråden for det andre svaret, som jeg syntes var litt interessant – hun kom der med mange gode poeng. Men når hun sier at vi som politikere har oversolgt reformen, vil jeg minne om at det kanskje var daværende statsråd Bjarne Håkon Hanssen som var ivrigst i valgkampen i 2005, da Arbeiderpartiet skulle løse alle utfordringer gjennom Nav. Men jeg er enig med statsråden i at de ansatte trenger ro, og at Nav trenger ro, men jeg er jo også enig med Flåtten i at de ikke trenger for mye ro. Mitt poeng er ikke nødvendigvis at det skal innføres nye pensjonsreformer eller nye arbeidsavklaringspenger e.l. Mitt poeng er at det skal være en forenkling og ikke minst at det skal tas grep innen IKT, eller at det skal tas grep når det gjelder styringslinje, for å gjøre det enklere for de ansatte. Det vil ikke skape mer uro, men jeg tror det faktisk vil skape enda mer ro for dem. Så noterte jeg meg innlegget fra representanten Karin Andersen, som jeg synes var veldig godt. Når det blir pekt på kutt i antall ansatte, er jo faktisk tilfellet at kuttene også har gått på IKT-drift, ikke kun på arbeidsmarkedstiltak. Men når det nevnes arbeidsmarkedstiltak, kan jeg ikke unngå å kommentere det nok en gang: Skal Nav fungere, er jo arbeidsmarkedstiltak ett av de verktøyene de må ha. Hvis du ikke har det verktøyet, kan du heller ikke få like mange ut i arbeid. Vi ser nå kutt i arbeidsmarkedstiltak. Når det ved inngangen til 2011 var 61 000 på tiltak, og regjeringen har lagt et snitt på 51 200 for 2011, så er det 10 000 mennesker som i dag er på tiltak, som ikke skal være på tiltak utover året. Og for å få snittet til å fungere, må man kanskje ned i 45 000, altså opp mot 15 000 mennesker som i dag er på tiltak, som ikke skal være det i framtiden. Det bidrar til å svekke kvaliteten på Nav og kvaliteten på å kunne få folk ut i arbeid. Men jeg noterte meg at statsråden lovet et framtidsrettet IKT-system. Det tror jeg det er mange som gleder seg til skal komme. Til slutt: Jeg la merke til at statsråden ikke svarte på hva hun ville gjøre med de ulike styringslinjene. Hvis statsråden har mulighet til det, vil jeg gjerne utfordre henne igjen på om hun kan si noe om hvordan hun tenker når man på kontorer med tre–fire ansatte opplever at man har to forskjellige sjefer.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-03-10:
Denne saken dreier seg om å oppheve dagens aldersgrense på 26 år for dekning av hjelpemidler til trening og aktivisering av funksjonshemmede. Fysisk aktivitet og friluftsliv er viktig for alle, både for funksjonsfriske og for mennesker med funksjonsnedsettelser. Jeg er enig med flertallet i komiteen som peker på betydningen av aktivitetshjelpemidler for at unge mennesker med funksjonsnedsettelser skal kunne delta i lek og sportsaktiviteter. Mange aktuelle hjelpemidler krever spesialtilpasning og er dermed ofte mer kostbart. Uten gode aktivitetshjelpemidler ville mange barn og unge vært frarøvet, og fratatt, muligheten til å delta på lik linje med andre. Dagens praktisering av regelverket har sammenheng med at Stortinget høsten 2003 vedtok å avgrense hvordan begrepet «dagligliv» skal defineres. Etter dette vedtaket er rekreasjon, fritidsinteresser, trening mv. holdt utenfor en definisjon av hva som kan gi rett til stønad. Bakgrunnen er bl.a. å unngå avgrensingsproblemer i forhold til forebyggende helsearbeid, rehabilitering og behandling, som er et ansvar for kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten. Det er imidlertid gjort unntak i regelverket for spesialtilpasset utstyr for lek og sport – aktivitetshjelpemidler – og utstyr til trening, stimulering og lek til personer under 26 år. Denne aldersgrensen har sammenheng med at det i 1992 ble åpnet for å gi stønad til hjelpemidler til barn inntil 12 år til trening, stimulering og aktivisering av den motoriske og kognitive funksjonsevnen. Aldersgrensen ble senere hevet til 18 år i 1996 og 26 år i 2003. Begrunnelsen for den seneste utvidelsen var å fange opp unge trafikkskadde. Utgiftene til begge disse formålene har hatt en sterk økning de siste årene. Arbeids- og velferdsdirektoratet har anslått at forbruket til disse formålene i 2010 var på om lag 57 mill. kr. Utgiftene til stønad til aktivitetshjelpemidler og utstyr til trening og stimulering antas å dobles dersom aldersgrensen på 26 år oppheves. En slik endring av regelverket vil eventuelt være en budsjettsak. Jeg mener det er viktig at en eventuell endring av regelverket på dette området ses i en bredere sammenheng. Jeg tar derfor sikte på, i tråd med hva komiteens flertall går inn for, å komme tilbake til Stortinget på egnet måte med en vurdering av behovet for endringer i regelverket på området.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-03-10:
Jeg har understreket at jeg også ser betydningen av å kunne tilby dette til alle. Jeg vil reservere meg mot det som ble sagt om at dette er aldersdiskriminering, for jeg vil si at dette er et godt tilbud man har utvidet til å gjelde barn og unge. Og det at man gjør noe for barn og unge, er ikke det samme som at man alltid diskriminerer eldre. Men jeg mener, i likhet med representanten, at det er et godt tiltak, og det er viktig at man kan klare å utvide det. Men det er på det rene at dette er et budsjettspørsmål, og det er på det rene at budsjettene må henge i hop. Derfor må regjeringen se dette i en total sammenheng og i forhold til også andre tiltak overfor funksjonshemmede og hva som er den beste og riktigste satsingen. Jeg har, som sagt, sagt at jeg kommer tilbake til dette på egnet måte, men også knyttet til den behandlingen vi skal ha av Hjelpemiddelutvalgets innstilling, som nå har vært på høring.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-03-10:
Jeg vil takke interpellanten både for å reise dette spørsmålet og for hyggelige ord. Det er en krevende oppgave å jobbe med sosial dumping, og det er hyggelig å få tilbakemeldinger på det. Jeg vil også få benytte anledningen til, som jeg for så vidt gjorde i innledningen min, å rose partene, som har tatt veldig tak i dette. Og som jeg nettopp understreket, er vi avhengige av bransjesamarbeid og avhengige av partssamarbeid hvis vi skal lykkes. Det er to ting jeg har lyst til å tilføye i tillegg til det jeg sa innledningsvis. Det vi ser som er helt symptomatisk gjennomgående for disse bransjene, særlig i renholdsbransjen hvor man ser veldig mye sosial dumping, er at det er ufaglært arbeidskraft, et veldig stort innslag av kvinnelig arbeidskraft, og et stort innslag av innvandrere. Og hva særkjenner disse? Jo, de har veldig – som interpellanten var inne på – lav organisasjonsgrad. De har stort sett ikke noe forhold til å være organisert i det hele tatt. Jeg tror at i tillegg til de virkemidlene som jeg har skissert, er noe av det viktigste vi kan gjøre – og jeg utfordrer partene i norsk arbeidsliv – å sørge for å få de som jobber i disse bransjene, inn i et organisert arbeidsliv. Vi vet helt generelt at der hvor man har et godt organisert arbeidsliv, hvor fagforeningen fungerer bra, får ikke denne typen ulovligheter anledning til å feste seg over tid. Det neste som jeg har lyst til å si, som vi også må være veldig tydelige på i dette arbeidet, er at hver av oss som kjøper disse tjenestene, har et ansvar. Jeg tror at veldig mange mennesker i Norge ikke vet hva de er med på å kjøpe. Jeg vet ikke om noen her i denne salen så et program på fjernsynet for en stund siden – det var laget av svensk tv – med intervjuer med kvinner i østeuropeiske land som faktisk utfører disse tjenestene i stor grad i Norge og andre land. Programmet het «Vaskehjelpens forlatte barn», og det var om barn som har foreldre som reiser hit og jobber til så dårlige lønninger og slike arbeidsforhold at de ikke har råd til å reise hjem i feriene. Det høres litt vammelt ut, men det er faktisk en realitet for veldig mange mennesker. Og det er det vi som har ansvaret for, hvis vi ikke sørger for – både som enkeltpersoner og som ansvarlige for etater osv. – at de som jobber, får en anstendig og ordentlig lønn og en pensjonsordning til å leve av.