Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2007-06-07:
Vi nærmer oss det som kanskje er kunnskapsministerens stolteste øyeblikk i disse kveldstimer. Han har allerede skiltet med egen evne til å stanse det han karakteriserer som privatiseringen av norsk skole. På den måten forsøker kunnskapsministeren å stigmatisere alle som mener at private skoler er et godt supplement til den offentlige skolen. Kunnskapsministeren fremstiller det som om det er noen som er for en sterk og god offentlig skole, og andre som vil ofre den offentlige skolen på privatiseringens alter for privatiseringens skyld. Dette er et noe snevert politisk utgangspunkt og bidrar til en alvorlig fordumming av debatten. Fremskrittspartiet har ett hovedmål med sitt skolepolitiske engasjement: Norge skal ha verdens beste skole. Jeg erkjenner at jeg blir nedtrykt på nasjonens vegne når vi presenteres for internasjonale undersøkelser hvor norske elever i det som skal være verdens beste land å bo i, presterer langt under middels. Det er ingen fornøyelse å lese Elevundersøkelsen for 2006, som viser at den gjennomsnittlige norske skoleeleven plages så mye av støy og bråk at det er vanskelig å arbeide brukbart i timene. Det er ikke trivelig å se avskiltingen av norsk allmennlærerutdanning: synkende søkning til lærerutdanningen, manglende oppfølging av yrkesveiledning for elevene, manglende etterutdanningsplaner for lærerne, eller fravær av skolepolitisk driv fra Regjeringens side. Hva har nå det med friskoleloven å gjøre? Er det virkelig noen sammenheng mellom friskolelov og kvalitet i opplæringen? Ja, det kan nok være det. Men hovedårsaken til at jeg nevner dette i denne debatten er at kunnskapsministeren har hatt to hovedfokus i de to årene han har innehatt den skolepolitiske tronen. For det første har han fokusert på å redde sin partileder fra en brå politisk død. For det andre har han stoppet utviklingen av gode skoler, bare fordi de eies av private. Fremskrittspartiet har sterk tro på kvalitetspotensialet i den offentlige skolen. Vi er trygge på at friskoler ville bidratt til å forløse en del av det uutnyttede potensialet som ligger i den offentlige skolen. Det er ingen grunn til å anta at konkurranse mellom skoler skulle virke annerledes enn konkurranse virker mellom andre som tilbyr ulike tjenester. Kvaliteten bedres, og den som etterspør tjenesten, settes i fokus. Det er riktig at denne saken viser frem politiske skillelinjer. Men skillelinjene går ikke mellom dem som vil privatisere skolen, og dem som vil styrke den offentlige skolen. For alle vil styrke den offentlige skolen. Ingen vil fjerne eller redusere fokuset på den offentlige skolen til fordel for private skoler. Skillelinjene i denne saken går mellom dem som vil prioritere kvalitet i opplæringen, og dem som vil monopolisere kvalitet i opplæringen. Fremskrittspartiet vil ha likebehandling av alle skoler uavhengig av hvem som eier dem. Vi vil at skolene våre skal sette kvalitet og elev i fokus, og ha som mål å gjøre våre unge borgere til verdens best utdannede folk. Vi skal hevde oss i den internasjonale kunnskapskonkurransen ved å fokusere riktig, ikke på uvesentligheter. Sverige har lang erfaring med friskoler både på grunnskolenivå og på videregående nivå. I 1992 ble reglene for godkjenning av friskoler i Sverige forenklet, og fra 1997 ble tilskuddsandelen økt fra 85 pst. til 100 pst. av overføringene til offentlige skoler. Det er ikke noe forbud i Sverige mot å ta utbytte fra friskolene, men det er heller ikke lov for skolene å kreve elevbetaling for grunnskolenivå. Et fåtall frittstående videregående skoler har rett til å kreve elevbetaling for å dekke inn kostnader med driften. I dag er det nærmere 500 friskoler i Sverige som innbefatter både grunnskole og videregående skole. På grunnskolenivå går ca. 5 pst. av svenske elever i friskoler, på videregående nivå går ca. 10 pst. av de svenske elevene på friskoler. Det viser seg at elevene ved de svenske friskolene har bedre faglige resultater enn den gjennomsnittlige svenske eleven. Det viser seg imidlertid også at de offentlige skolene som ligger i nærheten av en friskole, har bedre faglige resultater enn den gjennomsnittlige svenske eleven. Dette kan indikere at Fremskrittspartiet har rett når vi hevder at et visst innslag av friskoler faktisk vil bedre kvaliteten også i den offentlige skolen. Når kunnskapsministeren roser seg av å ha stanset det som mange vil kalle kvalitetsutvikling i skolen, hevder han at hans fullmakter er fra folket, som har presset på for å få til et linjeskifte i norsk friskolepolitikk. Analysehuset gjennomførte en undersøkelse i januar 2006 som viste at 71 pst. av befolkningen støtter eller er positive til friskoler. Det kan antyde at den fullmakten kunnskapsministeren hevder å ha, ikke er så sterk og tydelig som man kan få inntrykk av. Kunnskapsministeren har en tendens til å forklare sin motstand mot friskoler rundt noen argumentative hovedlinjer. For det første hevder han at slike skoler skaper eller forsterker sosial ulikhet, for det andre skal friskoler bidra til å tappe den offentlige skolen for ressurser. Nå er det slik at ifølge NIFU STEP Rapport 2/2005 er det ikke funnet tydelige tegn på at noe stort innslag av friskoler bidrar til å øke den sosiale segregeringen i de områdene friskolene er. Det er ifølge SØF-rapport nr. 05/06 heller ingen grunn til å frykte at friskoler skal trekke til seg de flinkeste av de flinke elevene, for en kan altså ikke påvise at elever i friskoler har særlig høyere kompetanse enn elever ved offentlige skoler i samme område. Imidlertid kan det være noen større forskjeller mellom skoler som har stort innslag av friskoler og skoler som ikke har det. Det er også verdt å merke seg at statsviter Svein Tuastad har undersøkt om privateide skoler bidrar til å øke den sosiale segregeringen. Han sier til Stavanger Aftenblad 13. juni 2006: «(…) de borgerlige siden 1960-tallet har hatt rett i sitt «værvarsel» om at vi ikke ville få et klasseskille mellom offentlige og private skoler. I dag går direktør- og arbeiderbarn sammen i både offentlige og private skoler.» (…) Det som nettopp er Arbeiderpartiets visjon i dette, hørte vi representanten Huitfeldt si tidligere i dag, er at det er viktig at alle skal gå på fellesskolen. Men disse friskolene er en del av fellesskolen, selv om de ikke eies av kommuner og fylkeskommuner. Jeg synes det er litt festlig at den omtalte statsviteren er en ganske kjent SV-mann. Han gir følgende lille spark til sin egen politiske historie: «Venstresiden har ikke bare bommet, men også skutt på feil blink.» Tuastad er klar på at friskoleloven, som gjaldt frem til den såkalte frys-loven, ikke ville gitt de utslag som sosialistene har hevdet. Argumentet om at friskolene vil bidra til å tappe den offentlige skolen for ressurser, fremstår som noe underlig. En skulle anta at kostnaden den enkelte skole har ved at eleven ikke lenger går på skolen, i det minste i en viss utstrekning ville redusere kostnaden i det offentlige skoletilbudet. Når det påstås at den offentlige skolen tappes for ressurser på grunn av innslag av friskoler, fremlegges det aldri dokumentasjon på at det er tilfellet. Sannsynligvis vil noen kommuner og fylker tjene på et visst innslag av friskoler, mens andre vil kunne tape noe. Dette kommer også frem i svenske undersøkelser om hvordan den offentlige skolens økonomi påvirkes av et innslag av friskoler. Å hevde det som kunnskapsministeren ofte gjør, at resultatet av å ha et visst innslag av friskoler er en systematisk tapping av ressurser fra den offentlige skolen, finnes det ikke belegg for. Dersom kunnskapsministeren mener å ha belegg for den typen påstander, håper jeg at han bruker anledningen i dag til å legge frem den faglige dokumentasjonen for påstanden sin. For Fremskrittspartiet står det helt klart at det forslaget Regjeringen la frem, ikke var ment å styrke kunnskapen i den norske skolen som helhet, ei heller å bidra til en styrking av den kommunalt eide skolen. Forslaget fra Regjeringen har et politisk og ideologisk utgangspunkt, og mot ideologi står ofte saklige og faglige argumenter svakt. Da hender det at en lar seg blinde av det ideologisk perfekte, og mister evnen til å finne gode, praktiske løsninger på viktige utfordringer. Selv etter forliket med Kristelig Folkeparti, som er et kapittel for seg, fremstår ideologien som det fremste argumentet for lovendringen. Da undrer det meg litt at Kristelig Folkeparti, som har vært en eksponent for friskoleloven, som ble vedtatt av Bondevik II-regjeringen, er tilfreds med å oppnå noen midlertidige løsninger som kan karakteriseres som nedskriblet på et ark. Jeg synes Kristelig Folkepartis gjennomslag var begrenset, så begrenset at det faktisk kan tenkes at regjeringspartiene selv ville ha foretatt endringene etter den informasjonen som ble gitt under den åpne høringen om friskoleloven. Der ble det nemlig gitt klart uttrykk for at lovforslaget ville ramme også dem det ikke var ment å ramme, og jeg forutsetter at det ville ha ført til en viss tankevirksomhet i regjeringspartiene, selv uten Kristelig Folkepartis medvirkning. Jeg er opptatt av praktiske resultater. Siden jeg ikke oppfatter Kristelig Folkepartis snuoperasjon i denne saken som noe varig linjeskifte i sosialistisk retning, vil jeg la innholdet i forliket og Kristelig Folkepartis manglende gjennomslag ligge, og bare henvise til innstillingen, som på en ganske god måte viser det som har skjedd. Fremskrittspartiet fremmer forslaget om at det skal legges frem en helt ny friskolelov som åpner for en fullstendig likebehandling av alle skoler som tilbyr opplæring. Vi er, som tidligere nevnt, opptatt av kvalitet, ikke av hvem som eier skolen. Forslaget vi fremmer, vil bli oversendt Stortinget for behandling der. Samtidig erkjenner Fremskrittspartiet at det er viktig å forsøke å vise frem hva som kan bli resultatet ved behandlingen av en ny friskolelov, dersom velgerne i 2009 skulle kaste den sittende regjeringen ut av regjeringskvartalet, hvilket vi naturligvis har et hederlig håp om. Fremskrittspartiet var med på forhandlingene om friskoleloven i 2003, og vi mener fortsatt at det er en lov som er god i forhold til alternativet. Vi ser også at det kan være nødvendig med visse justeringer i loven for å ivareta dens opprinnelige intensjoner. Med det signaliserer vi verken at vi har forlatt vårt primære standpunkt om likebehandling av alle skoler uavhengig av eierskap, eller at lovforslaget fra Høyre og Venstre vil være resultatet av eventuelle fremtidige forhandlinger om en ny lov, dersom velgerne skulle oppfylle våre drømmer i 2009. Det vi signaliserer, er at forslaget fra Høyre og Venstre er så nært opp til det kompromiss som vi i dag ser for oss på ikke-sosialistisk side, når Kristelig Folkeparti unntas. Jeg tar med det opp forslaget fra Fremskrittspartiet.