Erna Solberg (Høyre), 2000-11-23:
Rebosetting er et stort problem for mange kommuner å hanskes med, for man forutsetter at kommunene skal ha et stort oppbakkings- og støtteapparat for mange flyktninger og personer med oppholdstillatelse på humanitært grunnlag når de kommer til kommunene. Det er helt åpenbart at de største byene, og spesielt Oslo, har de største problemene, og i så måte er det betimelig at problemstillingen tas opp. Vi mener også at denne problemstillingen bør videredrøftes i forhold til behandlingen av den varslede integreringsmeldingen, og det er flertallet enig i at man skal gjøre. Når vi ønsker å gå imot det forslaget som Fremskrittspartiet har fremmet, er det ut fra at det alltid må være en balanse mellom individuell frihet og individuelle rettigheter og absolutte regler. Det er behov for, også overfor flyktninger og personer med opphold på humanitært grunnlag, å ha muligheter til en skjønnsutøvelse for å se om de har anledning til å kunne flytte, og vi tror ikke det er nødvendig å bringe UDI inn i alle disse sakene. Vi mener altså at det må være en skjønnsutøvelse hvor det er mulighet for at man kan ta hensyn til at personer har sterke individuelle grunner for at man ønsker å flytte. Det kan være at man har familiemedlemmer andre steder som man er nært knyttet til, familiemedlemmer som f.eks. har fått problemer med sykdom, eller det kan være at man rett og slett ønsker å stifte bo et annet sted fordi man har truffet noen på asylmottaket som er blitt plassert på det stedet. Mange grunner kan nevnes. Absolutte regler er et problem i forhold til å kunne ta disse individuelle hensynene. Problemet som etter vår mening har oppstått, gjelder muligheten til skjønnsutøvelse. Hovedregelen er klar, og den gjelder faktisk ikke bare flyktninger. Det er også mulig å nekte vanlige nordmenn sosialhjelp hvis de plutselig kommer på sosialkontoret i en kommune og sier at de ønsker seg hjelp til å reise hjem til sin opprinnelige kommune. Det er mulig. Men det er særlig mulig å gjøre det overfor flyktninger som har bosettingsperioden i primærkommunen sin. Når man ser en utstrakt bruk – det beskrives i Fremskrittspartiets merknad – av en strategi der man bor hos venner og kjente i to-tre måneder for så å stille opp hos Oslo kommune og mangler bolig, synes vi at man har en rebosetting fordi man egentlig har bolig et annet sted i landet. Dette utgjør så en del av det hospitsproblemet som vi har sett. Det tror jeg statsråden også kjenner til fra da hun var statsråd for barne- og familiespørsmål, for det var nettopp store problemer knyttet til barnefamilier på hospits i Oslo høsten 1997. Det var ikke de samme barnefamiliene som konstant var på hospits, det var alltid nye. Og dette var en del av rebosettingsproblemet. Man må ha tillit til at skjønn kan utøves av lokale myndigheter. En ankemulighet må i så fall ligge i føringer overfor fylkesmennene på hva som skal være grunn god nok. Vi har i våre merknader sagt at statsråden og departementet bør ta en gjennomgang av den hyppige overklagingen som har vært, og se på om det har utviklet seg en praksis som nå er glidd ut i forhold til intensjonen om at det er primærbosettingskommunen man skal henvises til hvis man ikke kan klare seg selv. Men det er en svært stor forskjell fra å si at denne praksisen bør strammes inn og til å si at vi ikke skal ha skjønnsmulighet, og at ikke lokale myndigheter kan si ja direkte uten at man blander inn UDI. Det vil bli et veldig byråkratisk og problematisk system hvis vi i utgangspunktet skulle være svært firkantet når det gjelder flytting for flyktninger også i den første femårsperioden. Problemet er at hvis de har et så sterkt, sterkt ønske om å flytte, og de har en tilknytning som gjør at de ønsker å flytte til et annet sted, vil jo integreringen gå utrolig dårlig i den kommunen de er i, for der sitter de bare og venter på det tidspunktet de kan flytte. Det er også en av grunnene til at vi kanskje må se på hvorfor bosettingspolitikken bør være noe annerledes for å kunne avdekke dem som har svært sterke tilknytningsforhold til enkelte andre områder, og til personer som bor andre steder i landet, slik at vi slipper spørsmålet om rebosetting. Da får man heller flytte dem som en del av primærbosettingen. Der tror jeg man har en del å gå på når det gjelder å bli flinkere i utvelgelsen av hvor folk skal bosette seg. Men de utfordringene får vi ta etter hvert som vi kommer til dem. Jeg tror at vi for øyeblikket først og fremst har en utfordring når det gjelder bosetting generelt, som må løses. Et av problemene nå er nok at det et mange som sier ja til å bosette seg i en kommune de helst ikke vil bo i, bare for å bli bosatt. Om to år er de likevel i Oslo.