Ola Røtvei (Arbeiderpartiet), 2000-10-10:
«Et godt transporttilbud er viktig for både næringsliv og velferd i alle deler av landet» slår Regjeringen fast i trontalen. Konkret er dette blitt fulgt opp ved at Regjeringen forrige fredag la fram stortingsmeldingen om Nasjonal transportplan for 2002-2011. Jeg er svært glad for at Stortingets forutsetning om å få de sektorvise transportplaner samlet i ett dokument endelig blir realisert. For første gang får vi muligheten til å se sammenhengen mellom transport på vei, på bane, i luften og på sjøen i alle deler av planprosessen. Det har vært en åpenbar svakhet at vi ikke har kunnet gjøre dette godt nok tidligere. Her er det snakk om hundrevis av milliarder som skal brukes til beste for samfunnet i et langsiktig perspektiv. De veiene vi bygger i dag, skal vi kjøre på, og de skal tilfredsstille våre behov i 2020 og 2030. Jeg er glad for at Regjeringen har valgt de strategiene som er gjort i det dokumentet som nå ligger til behandling, hvor bl.a. trafikksikkerhet og framkommelighet for næringslivet er satt i høysetet. Vi ser en satsing på jernbane og kollektivutbygging i storbyområdene som er høyst påkrevd. I tillegg satses det mye sterkere på drift og vedlikehold på veisektoren enn det vi har sett de siste årene. Jeg skal ikke foregripe Stortingets behandling av transportplanen, men jeg har lagt merke til at kritikken fra flere andre partier har vært sterk i mediene. Noe av dette tror jeg vi vil finne løsninger på i Stortinget. Men jeg må si at jeg er overrasket over en del av det som har kommet fram, særlig når vi ser dette i lys av hva som skjedde forrige gang vi behandlet sektorplaner for samferdselsområdet – i vårsesjonen 1997. Den gangen var vi i en situasjon hvor kritikken mot de framlagte planene kanskje var enda sterkere enn i dag. Sentrumspartiene og høyresiden gikk sammen om milliardpåplusninger både på veisiden og ikke minst på jernbanesiden. Men når de samme partiene gikk sammen i budsjettforlik de påfølgende år, var det ikke mulig å spore den samferdselssatsingen de hadde lovet i planen og i valgkampen samme høst. Jeg tror det er flere enn meg som har lagt seg dette på minne når vi i dag hører at de samme partier igjen krever milliardøkninger på samferdselsområdet. Som mangeårig medlem av samferdselskomiteen er det selvfølgelig lett for meg å ønske meg enda mer penger. Men det er kanskje fordi jeg har vært med på for mange budsjettbehandlinger her i huset at jeg synes det er mye viktigere å legge planer på et nivå som faktisk gjør det mulig å gjennomføre dem, enn å være med på en konkurranse om hvem som klarer å tenke på det høyeste tallet. Det har blitt hevdet at satsingen på sentrale strøk er for sterk. Og det er riktig, det satses i de sentrale områdene. Men når vi bygger ut E6 gjennom Østfold, er det ikke først og fremst av hensyn til befolkningen i Østfold. Næringslivet i hele landet nyter godt av en slik satsing, og totalt sett er det beregnet i transportplanen at det vil redusere næringslivets kostnader med 20 milliarder kr. Når det gjelder distriktene, tror jeg at det å øke drifts- og vedlikeholdsbevilgningene med over en halv milliard kroner årlig på veisektoren er vel så viktig som å bygge ut nye store prosjekter. Ikke minst vet vi at den sterke satsingen på fiskerihavner, fyr og farleder er tiltak som først og fremst kommer distriktene til gode. Jeg vil til slutt få trekke fram et område som har kommet litt i skyggen av diskusjonen om rammer og veiprosjekter i mediene etter at transportplanen ble lagt fram, nemlig det faktum at hvert eneste år dør hundrevis av mennesker på veiene våre i trafikken. Bare hittil i år har vi mistet over 250 mennesker – mange av dem svært unge. Dette kan rett og slett ikke fortsette. Det går ikke an at vi skal akseptere at vi hver eneste dag skal miste et menneskeliv på norske veier. Regjeringen har i transportplanen lagt til grunn en visjon om at det ikke skal forekomme ulykker med drepte eller alvorlig skadde på norske veier. Urealistisk, sier noen. Men hva er alternativet? Er alternativet å si til de pårørende – til foreldre, ektefelle og barn – at dette må man dessverre akseptere, man må regne med at det kan gå slik når man setter seg i en bil? Jeg er glad for at Regjeringen har valgt en slik nullvisjon, og jeg er glad for at dette følges opp med konkrete tiltak. Vi må være villige til å se på fartsgrensene, til å gjøre noe med trafikkopplæringen, til å øke kontrollene og samtidig lete med lys og lykte etter tiltak som kan redusere ulykkene. Jeg håper dette blir et tema når vi skal behandle transportplanen.