trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-10-11:
For det første vil jeg takke Stortinget for at alle partiene på Stortinget valgte å delta. Det var faktisk veldig viktig. Var det for det presset som trengs knyttet til saken, for presset på vår regjering og presset mot den britiske regjeringa? Så vil jeg også benytte sjansen til å takke Strålevernet for en rapport som det gikk an å forholde seg til, sjøl om man sitter i en gruppe på to. Hvis alle kunne foreta utredninger på 17 sider, hadde det vært mye lettere å tilegne seg også litt vanskeligere saksfelt enn dette er. Så det vil jeg også gjerne framføre fra talerstolen. Så har jeg lyst til å knytte noen få kommentarer til atomkraft. Norge har en energibruk, som vi baserer vårt samfunn på, av olje og gass, som er ganske korttenkt med tanke på generasjonene som kommer. Men vi kan ikke skru av over natta. Atomkraft er en korttenkt måte å lage kraft på, fordi det skaper en forurensing for de kommende generasjonene. Men det er ingen som sier at vi kan skru av over natta. Vårt søsterparti i England har drevet en lang kampanje mot atomkraft. De har kommet inn i regjering og har nå stoppet all støtte til bygging av atomkraft i England. Dette kommer til å være en bølge som skjer, for det er fornybar energi som vi skal leve av i framtida. Dette er en endring som skjer i hele verden, og vi må bare sørge for at den endringa går fortest mulig. Grunnen til at atomkraft er egoistisk overfor kommende generasjoner, er akkurat det vi snakker om i dag: Det er alt det avfallet en produserer, og at vi ikke vet hvordan vi skal løse det. Vi bare lager kraft for oss sjøl i dag, og så bryr vi oss ikke om all den dritten vi legger igjen til kommende generasjoner. Det var kanskje et uparlamentarisk uttrykk, president, men det var helt riktig. Det er viktig å ta det inn over seg, og det er også viktig å ta det med i denne debatten. Jeg mener vi har hatt et stort fokus på våre venner i øst når det gjelder å hindre ulykker, men dette er et land som vi vanligvis regner blant våre nærmeste, og det er et anlegg som har vist seg å ha så mange feil. Jeg håper dette kan munne ut i et tverrpolitisk engasjement for å få gjort noe med dette. Så skal vi i Venstre definitivt gjøre vår jobb sammen med the Liberals i regjering. Liberaldemokratene har alltid vært på parti med Venstre i denne saken, men vi trenger også hjelp fra regjeringa for å presse på fra formell side. Jeg håper vi har med alle på laget for å få gjort noe med den trusselen som henger over oss her fra de britiske øyene.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2010-10-11:
Jeg vil takke statsråden for et konstruktivt svar. Et par ting til oppfølging, og noen av kjerneforskjellene på Norge og Sverige, slik jeg ser det: Mens svenskene har tydelige kriterier, som jeg listet opp i mitt første innlegg, for evaluering av FN-organisasjonene, fant jeg på nettsiden til Utenriksdepartementet følgende sitat: «Det har vært utfordringer forbundet med at det ikke er etablert ensartede vurderingskriterier som kan danne grunnlag for en sammenlignbar vurdering av de ulike organisasjonene. Utenriksdepartementet vil arbeide videre med utvikling av systemer for bedre resultatvurdering av de multilaterale organisasjonene i samarbeid med andre land.» Jeg håper samarbeidet med Sverige blir slik, som også statsråden trekker fram, at man klarer å lære av svenskene på dette området, og at vi får et sett av kriterier på plass hurtig. Så ønsker jeg at det skal slås fast at evalueringen av våre viktigste multilaterale samarbeidspartnere må være jevnlig. Om den er årlig eller annethvert år, har mindre betydning, men det må være jevnlig. Så ønsker jeg at det også er en større debatt og konkretisering av både mål og prioriteringer for støtte, spesielt knyttet til FNs ulike organisasjoner. Dette er jo en del av debatten om evalueringen. Jeg har ikke sett fryktelig mange partier, annet enn Fremskrittspartiet, som prisverdig har deltatt i evalueringsdebatten, fram til nå. Jeg håper at det blir en bredere debatt enn det som har funnet sted, og en årlig eller et annethvert år-happening. Viktigst av alt ønsker jeg at vi bruker evalueringene våre til å vri støtten til de organisasjonene som leverer, som er best og mest effektive og som leverer best i forhold til våre egne målsettinger og organisasjonens egne målsettinger, og at vi benytter oss av den muligheten vi har ved å være én av FNs største bidragsytere, til å bidra til reformer og å presse gjennom reformer i de organisasjoner som ikke leverer etter hensikten. Jeg er glad for at Norge og Sverige sto helt sentralt i reformarbeidet som var og er knyttet til FAO. Så vil jeg si at det vi nå ser i forhold til et FN på landnivå, er hele essensen i hva vi alle ønsker å oppnå, nettopp et mest mulig effektivt FN, et FN som leverer mest mulig utvikling for de midlene som brukes, og et FN som ikke bare er relevant, men som folk på bakken ser bidrar til deres egen utvikling også.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2010-10-11:
En stor takk til alle som har bidratt til å gjøre dette til en konstruktiv debatt. Mitt ønske er at dette skal bidra til en konkret oppfølging, og at oppfølgingen skal være tydeligere i forhold til Utenriksdepartementets egne målsettinger både når det gjelder evaluering, og hva slags krav vi setter i forhold til hva vi bidrar med, og hva vi forventer tilbake. Det har vært nesten utelukkende konstruktive innlegg i debatten. Det hadde vært mye å gripe tak i som en avslutning her, men jeg vil si at legitimiteten til FN handler om to ting: Det handler om resultatene som FN som organisasjon klarer å bidra til, og det handler om det synet medlemsstatene har på organisasjonen, deres tilstedeværelse i organisasjonen og den rollen medlemsstatene spiller i organisasjonen. Vår rolle som nasjon må være at vi er en konstruktiv kritiker: en kritiker som skal bidra til at reformprosessen kommer tilbake på skinner, en kritiker som bidrar til at effektiviteten i de 100 underorganisasjonene blir bedre enn i dag, en kritiker som viser alt det fantastiske FN bidrar til – og en kritiker som setter stadig fokus på byråkrati, ineffektivitet og et tungrodd system. For det finnes også. Det er ingen grunn til at UNDP på den ene siden, i enkelte tilfeller, skal være fantastisk på bakken – men når man kommer til hvordan hovedkvarteret er bygd opp, oppfattes det som jevnt over tungrodd og byråkratisk. Det er heller ingen grunn til at andre organisasjoner skal verken ha medlemmer og ansatte eller være noe annet enn effektive problemløsere. Dette ligger langt fram i tid, men uten Norges klare, tydelige stemme kommer også dette arbeidet til å ta lengre tid. Men jeg vil si at samarbeidet mellom Norge og Sverige er essensielt. Jo flere likesinnede land Norge klarer å samarbeide med, jo større makt vi kan sette bak kravene, og jo raskere vil den type endringsprosesser finne sted. De to siste tiårene har, som statsråden var inne på, vært fantastiske. Men hovedessensen i de to siste tiårene er på den ene siden en velstandsutvikling vi aldri har sett tidligere, og et FN som i realiteten har stått på stedet hvil de siste ti årene hva gjelder reformarbeid. Jeg håper jo at verden vil se enda bedre resultater når man har én stor verdensorganisasjon som bidrar slik mandatet er, også til fulle i forhold til hva vi som medlemsstater ønsker.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-11:
Jeg er enig i alt Skovholt Gitmark sier. Interpellanten trekker fram angivelige forskjeller mellom hva Norge og Sverige gjør. Jeg klarer ikke å se dem. Alle de punktene som ble nevnt om hva svenskene har som kriterier for FN-organisasjonene, er, slik jeg kan se det, identisk med hva slags kriterier vi har for FN-organisasjonene. Men hvis vi kan gjøre det på en tydeligere måte, vil jeg jo gjerne ha en dialog med Stortinget om det, om hvordan vi skal presentere det i dokumenter til Stortinget. Her er det ingen reell uenighet, men vi trenger den debatten. Evaluering må selvsagt foretas jevnlig. De forskjellige FN-organisasjonene er jo ikke bedre enn at de påvirkes av om lederne deres er dyktige, og av deres evne til å omstille seg til nye problemstillinger i verden. For eksempel er jo klimaet kommet opp som en svær, ny dimensjon på nær sagt alle områder, og det er avgjørende at FN-organisasjonene klarer å ta tak i det. Der har f.eks. Robert Zoellick, etter det jeg kan bedømme, gjort en formidabel innsats i Verdensbanken, for å nevne det. Det er jo ikke lenger enn tre–fire år siden alle de frivillige organisasjonene klaget over at Verdensbanken ikke var interessert i klimaet. Nå klager de fleste av de samme frivillige organisasjonene over at Verdensbanken forsøker å monopolisere og dominere klimadagsordenen i verden. Det siste er i alle fall veldig mye bedre enn det første. Så tar interpellanten opp noe som jeg mener er veldig viktig, og det er igjen at vi får debatten over på hva som er effektiv, god og fornuftig bistand, som gir resultater. Jeg tror at det at vi har etablert 1 pst. av brutto nasjonalproduktet som bistandsnivå, kan bidra til det, fordi debatten har til nå hvert år dreid seg om den promillen opp til 1 pst. Vi har nå et nivå som jeg er helt sikker på vil eksistere, i alle fall så lenge vi har en rød-grønn regjering, og også hvis vi har Kristelig Folkeparti i regjering. Jeg tror også Høyre vil forsvare det i et samarbeid med Fremskrittspartiet, skjønt det gjenstår å se. Men i alle fall har vi nå fått det, og fordelen med det er at vi ikke lenger har den samme debatten om prosenten, men vi har en debatt om hva som er innholdet i bistanden. Under enhver omstendighet er det viktigere å bruke 27,2 mrd. kr, hvis jeg husker tallet riktig, riktig, det er det avgjørende spørsmålet – ikke ørsmå greier opp og ned. Det skjedde noe veldig positivt i år da bistandsbudsjettet ble lagt fram. Jeg hørte ikke en eneste frivillig organisasjon som kom med den vanlige klage- og sytesangen om at nivået ikke var riktig. Alle sammen begynte å gå inn på hvordan pengene skulle brukes innenfor denne rammen. Da har vi tatt, synes jeg, et kvantesprang i debatten, fra bare å diskutere nivået – det er selvsagt viktig å bruke mye penger på dette, for hvis man ikke bruker mye penger, får man heller ikke resultater – til hvordan man bruker pengene på en maksimalt effektiv måte, slik at de reduserer fattigdommen i verden så fort som mulig.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-11:
For å starte med det siste spørsmålet: Vi er nå i en prosess med å etablere kontakt med alle de statsrådene som er naturlige samarbeidspartnere på ulike felt. Jeg har allerede begynt å ha en del møter med de som driver med miljø og utvikling på ulike områder, men – som i enhver ny regjering – det er klart at den britiske regjeringens hovedfokus så langt har vært på den innenrikspolitiske dagsordenen og på de mange reformer og nedskjæringer som de skal ha gjennom i britisk politikk. Men det skal ikke stå på oss når det gjelder å etablere den kontakten, og vi imøteser gjerne et samarbeid med Venstre om kontakt på det området. Her vil den dobbeltheten som ligger i eventuelle partikontakter i kombinasjon med statskontakter, bare være en styrke. Jeg er helt enig med interpellanten i at informasjon er utrolig viktig. Kjernekraftindustrien har tradisjonelt vært en industri med stor grad av hemmelighold. Det har dels hatt sin begrunnelse i frykten for, som det ble nevnt her også, terrorisme, potensiell misbruk i våpenindustri, og det er mange andre i og for seg legitime grunner, men sikkert også en overdreven tro på at hvis man bare ikke informerer nok, vil folk bli mindre skremt. Jeg deler interpellantens syn, at det motsatte er tilfellet. Vi trenger maksimal informasjon, og vi vil kontinuerlig presse på både britiske myndigheter og eierne av anlegget for å få maksimal informasjon. Når det gjelder terrorfare og andre potensielle trusler, skal ikke jeg opphøye meg til noen stor ekspert på det området, men jeg vil vel kanskje tro at det finnes andre atomanlegg i verden som utgjør en større potensiell terrortrussel mot menneskeheten. Det er jo ikke nødvendigvis en terroraksjon på selve anlegget som vil være den største terrortrusselen, men det i seg selv at en ikke-statlig aktør og en ekstrem gruppe skulle få kontroll over spaltbart materiale som kunne brukes til å forurense drikkevann, forurense en by – man trenger ikke lage en bombe, trenger ikke sprenge et anlegg for at det skal kunne ha helt drastiske konsekvenser. Så det er en ekstrem fare, ikke spesielt for Storbritannia og Norge, men for menneskeheten hvis så skulle skje, og det må bekjempes med alle legale og fornuftige midler. Men jeg tror ikke den terrorfaren er spesifikk for Sellafield, selv om den selvfølgelig også eksisterer der.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-11:
Jeg tar med meg fra denne debatten en absolutt enighet fra alle Stortingets partier om at vi skal være klare og tydelige på dette området, at vi skal være tydelige overfor britene, uansett regjering, på vårt krav om åpenhet og på en raskest mulig avvikling av enhver virksomhet i Storbritannia som vi anser som farlig. Jeg er også glad for den rosen til Strålevernet som kom fra Trine Skei Grande. Den skal vi formidle. Jeg er helt enig i at det er artig med rapporter som det går an å lese også for oss vanlige dødelige, og at vi ikke må ha et svært embetsverk til å lese dem for oss for å forstå hva som står der. Så det er kjempepositivt. Så stilte Nikolai Astrup spørsmål som jeg ikke kan svare på her og nå. Jeg skal love å komme tilbake med svar på det i skriftlig form eller på annen måte. Jeg skal selvsagt også ta opp disse spørsmålene med de britiske ansvarlige, både konservative, liberaldemokrater og arbeiderpartiet i tiden framover og også med EU. Flere av talerne – det startet med Solvik-Olsen, og en rekke andre – har reflektert over framtiden til den internasjonale atomindustrien. Der tror jeg nok at vi må innse at uansett om Norge ikke vil bygge atomkraft, er det veldig mye som taler for at vi kommer til å få flere atomanlegg i verden i årene framover. Desto viktigere er bred internasjonal enighet om kontrollregimene for disse, sikring mot at de kan være springbrett til å lage atomvåpen eller være grunnlag for terrorisme, men selvsagt også en maksimal sikkerhet ved anleggene. Uansett hva man måtte tro om Irans hensikter, handler debatten også om dette, nemlig at Iran, som ett av mange land, ønsker å utvikle atomindustri. Dette er land med en langt kortere historie som høyteknologiske nasjoner enn f.eks. Storbritannia. La meg til slutt si, siden flere har vært inne på denne ulykken i Ungarn, at vi har i dag hatt kontakt med Ungarns myndigheter og også med EUs beredskapsorganisasjon. Det ble tilbudt tre ting fra norsk side: Det ene er at dersom vi har statlig kunnskap eller ekspertise i noen av våre apparater som kan være av interesse for dem, skal vi selvsagt gjøre hva vi kan for å stille det til rådighet. Det andre er: Norsk Hydro, som jo er en av verdens største aluminiumsaktører, har hatt ikke et tilsvarende uhell ved sine anlegg i Brasil, men de har hatt et uhell i Brasil, om enn av en annen karakter og uten dødsfall. Det er en stor organisasjon med masse kunnskap på dette området. Vi er beredt til å stille både medisinsk og teknologisk ekspertise til rådighet for ungarerne, og vi har meldt inn dette til både EU og Ungarn. Det siste er at når vi i november tar opp forhandlingene om det norske EØS-bidraget til Ungarn, som er på 1,2 mrd. kr over en femårsperiode – det er ikke små penger – vil spørsmålet om kjemikaliehåndtering og godt tilsyn og godt regelverk på dette området være ett av de temaene vi diskuterer med Ungarn om kan være et aktuelt samarbeidsområde i årene framover.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-10-11:
Det blir bare en relativt kort merknad fra Fremskrittspartiet, for dette er en sak alle partiene på Stortinget i utgangspunktet stiller seg bak. Statsråden har Fremskrittspartiets støtte i de signalene som han har gitt. Dette er en sak som over tid har samlet partiene, og det har vært et tema i lang tid. Jeg var med på det også i forrige periode, i energi- og miljøkomiteen, og det var et tema lenge før det. Det er bekymringsfullt når det er så pass mye tvil og usikkerhet rundt avfallshåndtering fra kjernekraftverk. England gjør seg selv en god tjeneste om de tar denne saken på høyeste alvor, for engelskmennene kommer sannsynligvis til å satse mer på kjernekraft framover. Uavhengig av hva enkelte i Norge vil mene om kjernekraft, er det en del av det mange ser på som løsningen på verdens CO2-utfordringer kombinert med verdens energiutfordringer. Vi kan godt ønske dette vekk, men det kommer ikke til å skje. Vi vet at i Sverige og Finland håndterer en avfall på en litt annen måte, og selv om en kan si at de ikke har funnet evighetslageret til det, bygges det ny kjernekraft i Finland. Når det gjelder de planene en har for lagring av avfall i Sverige og Finland, vet vi at man der ikke planlegger å plombere noe som helst lager, for de ser for seg at når fjerde generasjons kjernekraftverk kommer i drift, riktignok noen tiår fram i tid, vil dagens avfall være et råstoff de bruker. Det synes jeg vi skal ta inn over oss og ikke bruke denne saken til å angripe kjernekraft som energiform generelt. Vi skal ta for oss de anleggene som ikke innfrir de sikkerhetskrav en ønsker både i Norge og globalt. Det kan være flinke folk, og det kan være dårlige folk, men det at det er enkelte dårlige folk innenfor et fagområde, betyr ikke at en også skal forby alt det de flinke folkene holder på med.
Nikolai Astrup (Høyre), 2010-10-11:
La meg først få takke interpellanten for at hun reiser en viktig problemstilling. Som flere har vært inne på, viser Statens stråleverns rapport fra 2009 at en ulykke ved Sellafield kan få store konsekvenser, spesielt for Vestlandet. Som statsråden også var inne på, anslår Statens strålevern at nedfallet etter en ulykke ved Sellafield kan bli 10–50 ganger nedfallet etter Tsjernobyl. Det er alvorlig. Vi vet at ulykker kan skje. Vi trenger ikke å gå lenger enn til Ungarn den seneste tiden for å få det bekreftet. Norge kan med andre ord bli svært hardt rammet, med de konsekvenser det har for mennesker og natur i hele landet, men særlig langs kysten av Vestlandet. Det har vært mange tilfeller ved Sellafield-anlegget, som flere har vært inne på, men deler av anlegget ble stengt ned i 2005 grunnet lekkasjer. Det ble gjenåpnet i 2007, etter det jeg oppfattet som norske protester. Meningen er likevel at den delen av anlegget vi her snakker om, skal stenges permanent fra 2010. Om det er iverksatt, er ukjent for meg, men det kan kanskje statsråden svare på. Jeg har selv reist problemstillingen om Sellafield i spørsmål til statsråden 10. februar i år. Jeg skal derfor ikke trekke debatten ut i langdrag. Jeg har likevel lyst til å understreke viktigheten av samarbeid med andre land som berøres av sikkerheten ved Sellafield. Det gjelder i første rekke Storbritannia selv, men også Irland og EU. Statsråden gjorde i februar rede for den kontakten han hadde med sin britiske kollega Ed Miliband om dette, en kontakt som sikkert kan vise seg nyttig på helt andre måter enn statsråden opprinnelig hadde tenkt. Jeg legger for øvrig merke til at statsråden mener at Ed Miliband nå har en høyere posisjon enn det han hadde tidligere, og at statsråden dermed setter rollen som opposisjonsleder over statsrådsstillingen, og det er jo oppsiktsvekkende på sitt vis. I sitt svar til meg 10. februar i år uttalte statsråden at han umiddelbart etter valget i mai ville ta kontakt med de nye britiske myndighetene for å «legge press på dem også». Derfor håper jeg at statsråden har benyttet sjansen til å reise problemstillingen for sin nye, konservative britiske kollega, Caroline Spelman, og at han kan redegjøre for den nye regjeringens syn på sikkerheten ved Sellafield. Men jeg får jo inntrykk av i statsrådens innlegg at han kanskje ikke har den samme definisjonen av «umiddelbart» som det denne representanten har, selv om jeg har forståelse for at en ny regjering også skal gå seg til, og de har veldig mye på tallerkenen. Som nevnt vil det også være relevant å reise saken for EU-kommisjonen. Den 10. februar uttalte statsråden: «Vi vil selvsagt, når de nye kommissærene nå kommer på plass i Brussel, ha en dialog med dem for å se hvordan vi eventuelt kan samarbeide med EU på dette området.» Det er derfor naturlig å spørre om statsråden har søkt støtte i Brussel, og om vi kan forvente oss at EU engasjerer seg også.
Øyvind Halleraker (Høyre), 2010-09-30:
Jeg har gleden av å sette fram to forslag. Det første er fra Jan Tore Sanner, Arve Kambe, Gunnar Gundersen, Ingjerd Schou, Bjørn Lødemel og meg selv om likebehandling av norske og utenlandske transportører på norske veier. Det andre er fra Ingjerd Schou, Bjørn Lødemel, Siri A. Meling, Gunnar Gundersen, Trond Helleland, Frank Bakke Jensen og meg selv om å ta i bruk prosjektfinansieringsmodeller innenfor norsk samferdsel.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2010-09-30:
På vegne av stortingsrepresentantene Øyvind Halleraker, Trond Helleland, Nikolai Astrup, André Oktay Dahl, Elisabeth Røbekk Nørve, Lars Myraune, Bjørn Lødemel og meg selv vil jeg sette frem forslag om å utarbeide en nasjonal strategi for utvidet bruk av Offentlig Privat Samarbeid i Norge.
Henning Warloe (Høyre), 2010-09-30:
På vegne av stortingsrepresentantene Svein Flåtten, Elisabeth Røbekk Nørve, Gunnar Gundersen og meg selv vil jeg fremme et forslag om mer innovasjon i Norge.
Svein Harberg (Høyre), 2010-04-15:
Jeg vil takke statsråden for et grundig svar. Det er godt å se at man iallfall kan slå fast det samme: Det er for mange i midlertidige stillinger. Det er kanskje spesielt bekymringsfullt at det er i de stillingene man ikke skulle forvente det. Så det er fint at statsråden peker på det. En felles forståelse er alltid et godt utgangspunkt for å få gjort noe med saken. Lovverket er ment å fange opp de forskjellige utfordringene som forskjellige institusjoner eller arbeidsmarkeder har. Det mener vi langt på vei er gjort. Når statsråden viser til at endringen i universitets- og høyskoleloven som ble fremmet av vår regjering, hang den sammen med det andre forslaget vi hadde, om å endre tjenestemannsloven, slik at det var samme lov som gjaldt både for statsansatte og for andre, nemlig arbeidsmiljøloven. Så det må ses i sammenheng. Da man beholdt tjenestemannsloven slik den er nå, var det naturlig å fjerne det tillegget. Det var en naturlig konsekvens. Det er to problemstillinger som skal gripes fatt i i denne saken. Det ene er å få færre midlertidig ansatte. Det snakket statsråden mye om. Det andre er å få til kortere varighet for midlertidige stillinger. Jeg håper at statsråden har merket seg at akademikerne har kommet med konkrete forslag til måter å gjøre det på. Én måte kan f.eks. være at når en midlertidig ansatt har levert utgivelser eller på andre måter har vist dyktighet i sitt arbeid og levert varene, bør det føre til fast stilling. Jeg håper at det er noe statsråden også vil ta med seg. Styringsdialogen med institusjonene er en viktig møteplass for å gripe fatt i dette. Jeg er glad for at statsråden vil bruke det, både til å være med på å påvirke kulturen i institusjonene og for å høre hva som skal til av hjelp og støtte fra storting og regjering for at de skal få gjennomført dette på en god måte. Så jeg ser fram til det videre arbeidet med saken, og er spent på debatten som følger her nå.
Svein Harberg (Høyre), 2010-04-15:
Jeg har lyst til å takke alle som har deltatt i debatten. Det er godt å merke at tross forskjellige omtaler av dører og litt forskjellig retorikk omkring noe av problematikken så er det en felles forståelse. Jeg føler også at det er klarhet når det gjelder hvilke typer midlertidige stillinger vi bør gripe fatt i. Jeg vil bare kommentere kort, for det er ikke grunn til å gjenta de poengene som mange har vært inne på. Men det har vært noen spørsmål om Høyre og midlertidige stillinger. Det vi snakker om i denne saken, er misbruken av muligheten for midlertidige stillinger. Jeg tror ingen noen gang har oppfattet at Høyre ikke vil gripe fatt i ulovligheter og misbruk. Det er altså denne balansegangen mellom bruk og misbruk vi roper et varsko om her, og som jeg oppfatter at alle i salen også slutter seg til. Jeg ser fram til det videre arbeidet. Det må være godt for statsråden å vite at det er tverrpolitisk enighet om å gripe fatt i problematikken, få på bordet hva som må til for å løse det, og dermed gjøre de konkrete grepene for å få ned antallet og ikke minst få gjort noe for dem som går lenge i midlertidige stillinger.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-15:
Jeg er enig med interpellanten i at jeg tror vi har en felles virkelighetsforståelse. Det er viktig for meg å understreke at det faktisk er grenser for hva statsråden kan gjøre, det gjelder f.eks. dette med å opprette faste stillinger. Det er lenge siden statsråd og departement gjorde det. Det jeg kan gjøre, er, som jeg sa i innlegget mitt, å være tilrettelegger for institusjonene selv – for det er de som har ansvaret, og det er viktig for meg å påpeke at de har et ansvar – derfor dette initiativet om sammen med Forskningsrådet å følge opp karriereutvikling, å legge en karriereplan for den enkelte forsker, slik at man unngår den triste historien vi har hørt fra mange, at de går i for lang tid som midlertidig ansatt. Jeg har hele tiden pekt på at dette ikke direkte er mitt ansvar, men ut fra rapporten fra Handlingsromutvalget har jeg tatt initiativet til å sette i gang en videre prosess, med denne arbeidsgruppen som jeg nå setter ned. Grunnen til at jeg gjør det, er som sagt ikke at vi skal vente med å gjøre noe, for vi gjør noe hele tiden, men det er for å få et tallgrunnlag, fordi det er så mye variasjon og så mye forskjellighet i dette systemet, slik det er nå. Så vi er enige om at det skal være færre midlertidig ansatte. Vi er enige om at det skal være en bedre oppfølging av de enkelte som er i midlertidige stillinger. Så er det sannsynligvis for mange midlertidig ansatte også i administrative stillinger. Ingen av disse grunnene skulle tale for det, så her er det et viktig oppryddingsarbeid å gjøre. Men jeg forstår at Høyre er opptatt av bakgrunnen for de endringene som ble gjort i forholdet mellom tjenestemannsloven og universitets- og høyskoleloven og arbeidsmiljøloven. En helhetlig tenkning lå bak fra tidligere statsråd Clemets side, og også for så vidt fra tidligere statsråd Djupedals side da han endret loven tilbake igjen. Jeg vet ikke hvor stor betydning dette har hatt, men det er ikke tvil om at Høyre gjennom tidene har vært mer opptatt av at det skal være mulig for en arbeidsgiver å bruke midlertidig arbeidskraft. Regjeringspartiene har vært opptatt av at det også skal være forutsigbarhet og gode forhold i arbeidslivet for den ansatte. Så ingenting er bedre enn at vi er enige om det. Og ingenting er bedre enn at vi kan få støtte også fra Høyre, og kanskje også andre opposisjonspartier, i det viktige arbeidet som nå må gjøres både med lovverket og med hvordan vi motiverer og stimulerer til en bedre oppfølging av de enkelte ansatte.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-15:
Jeg takker også for debatten og for interpellasjonen. Jeg har en sterk følelse av at Stortinget gir støtte til den viktige prosessen som jeg nå har tatt initiativet til, som både handler om å få klarlagt de faktiske forhold innenfor denne delen av arbeidslivet og de enkelte gruppene, og som skal være til god hjelp for å komme med fornuftige tiltak. Litt av historien bak dette, og litt av den politiske ulikheten, ligger jo i at Høyre i sin tid ønsket å avvikle tjenestemannsloven og gjorde en del manøvre når det gjaldt det, bl.a. med den paragrafen som ble opphevet da den rød-grønne regjeringen kom til makten. Det avspeiler den ulikheten man har rent politisk og ideologisk i dette forholdet. Men jeg er nå veldig betrygget og positiv til at Høyre, sammen med meg, ønsker å få gjort noe med det som ikke er en ønsket midlertidighet ved universitetene og høgskolene. Når Warloe sier at jeg forklarer og forsvarer midlertidighet, og framstiller det som at jeg forsvarer de tallene som opprinnelig kom her, nemlig at det er over 40 pst. midlertidig ansatte ved universitetene og høgskolene, er det mildt sagt en stor overdrivelse. Jeg vil på ingen måte forsvare det som ikke er ønsket, men jeg vil erkjenne – sammen med Høyre, tror jeg, og alle andre som har hatt ordet her – at det er nødvendig med noen grad av midlertidighet i rekrutteringsstillinger, og ikke bare nødvendig, men også ønskelig. Så har Hadia Tajik et meget godt poeng om likestilling. Jeg tror hun har god dekning for å si at midlertidighet i uønsket form oftest rammer kvinner, av mange ulike årsaker, så det er også et viktig perspektiv i saken. Jeg mener at det i denne fasen kanskje er aller viktigst – samtidig som vi får tallgrunnlaget – å endre kulturen for midlertidige ansettelser gjennom de instrumentene vi allerede rår over, f.eks. styringsdialog, f.eks. ulike grader av motivasjon til universitetenes og høgskolenes ledelse. I arbeidet med rapporten fra arbeidsgruppen for handlingsrom erklærte partene i arbeidslivet sin vilje til å få redusert bruken av midlertidige ansettelser. Det ønsker jeg å ta på alvor. Derfor er partene med i den arbeidsgruppen jeg har nedsatt, og derfor er jeg også åpen for at vi eventuelt kan diskutere regel- og lovendringer dersom det skulle være nødvendig. Men før vi eventuelt kommer så langt, kan vi gjøre mye. Og den prosessen som er i gang nå, tror jeg er positiv for alle parter.
Kristine Kvam (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-15:
Når man snakker om at det er for mange midlertidige ansettelser i universitets- og høyskolesektoren, må man også nevne praksisen rundt disse ansettelsene. Som de forrige representantene var inne på, er det kjent at mange enheter ved Universitetet i Oslo unnlater å gi aktuelle arbeidstakere fornyet eller forlenget engasjement, eller legger inn en pause mellom ulike typer midlertidige engasjement for å omgå fireårsregelen. I praksis vil det si at staten motarbeider sine egne lover. Poenget her er at denne praksisen foregår mer eller mindre i skjul, og man kan enkelt hevde at den er lovstridig. Vi mener imidlertid, i tråd med juridisk teori og rettspraksis, at lufting som definert opphold eller avbrudd i sammenhengende tjenestetid med det formål å unngå å måtte ansette vedkommende, er ulovlig. Særlig små fag og institutter er avhengige av timelærere, og det er ikke alltid at praksisen med lufting av midlertidig ansatte kan erstattes med andre lærere i den perioden de er borte, noe som går hardt ut over kvaliteten og tilbudet på fagene. Timelærere eller ferdige doktorgradsstipendiater holdes i tilfeller langt unna med en gang fordi de nærmer seg grensen for makstid på midlertidig ansettelse, noe som blir et problem for fagområder med få vitenskapelige ansatte fordi disse må fokusere på innføringsfagene for å øke antallet studenter. Det er et poeng, kanskje særlig på de humanistiske instituttene, at antallet elever svinger veldig fra år til år, eller fra periode til periode. Slik vil det alltid være på disse fagene. Dette er det viktig å huske på, for et fag man ett år ønsker å legge ned grunnet lav søkning, f.eks. tyskstudiet ved Universitetet i Oslo, kan få en enorm økning i interesse og søkere det neste året. Om man da kun har midlertidig ansatte timelærere, vil det gå ut over kvaliteten på fagtilbudet. Jeg kjenner personlig til studenter som kanskje ikke får fullført utdanningen sin fordi instituttet de går på, ikke har nok faste fagansatte til å sette i gang fagene som trengs. Resultatet av dette er en sterk uforutsigbarhet og usikkerhet både for studentene og for de ansatte. Vi mener dette er umoralsk og en dårlig håndtering av mennesker og deres karrierevei.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2010-04-15:
Å ha en jobb gir en muligheter for inntekt og et ståsted i livet. Å ha en jobb med fast ansettelse gir en mulighet for å trygge både inntekten sin og med det ståstedet sitt. Det gir en også trygghet og mulighet til å kunne låne til leilighet eller hus, og det gir en stillingsvern. Jeg kan registrere at det er stor enighet i dag om at det er for stor bruk av midlertidige stillinger i høyskole- og universitetssektoren. Jeg synes derfor at representanten Harberg skal ha ros for å ha fremmet denne interpellasjonen, uansett hvem som får en dør hvor. Jeg synes også at statsråden skal ha ros for å ha tatt tak, bl.a. gjennom tildelingsbrevene til institusjonene der de ber om tilbakemelding på hva den enkelte institusjon foretar seg for å få ned antallet midlertidig ansatte. Det er også bra at det blir nedsatt en bredt anlagt gruppe som skal bli enige om tallene, altså hvor mange midlertidig ansatte det er, og finne ut av årsaken til at det er forskjell mellom grupper ansatte og de forskjellige institusjonene. Det blir også interessant å høre nærmere om de ulike institusjonenes praksis. Skal vi kunne rekruttere de beste hodene til norsk forskning, må vi kunne tilby gode arbeidsforhold. Å være midlertidig ansatt for en periode er ikke ukjent i Norge, og slik må det også være i framtida, tror jeg. Men det må ikke bli slik at gjennomsnittsalderen for faste ansettelser blir godt over 40 år. Da bidrar sektoren og vi til å spille sektoren utover sidelinjen. Det har vi ikke råd til. Jeg tror mange av oss kjenner til tilfeller der midlertidig ansettelse gjør at den ansatte naturlig nok føler stor usikkerhet, snuser litt på andre jobber – en kvier seg fordi en har lyst til å ha denne jobben, men tør f.eks. ikke å ta opp lån osv. Jeg mener at statsråden har grepet fatt i problemstillingen på en god måte, og jeg ser fram til å høre nærmere om resultatet fra arbeidsgruppa. Imidlertid er det også mye opp til institusjonene sjøl å gripe fatt i dette og gjøre noe med det. Jeg tror det er gode muligheter til å tenke nytt og hente erfaringer både fra egne institusjoner – «best practice», som det heter – og også fra andre forskningsinstitusjoner. Jeg ser fram til å høre nærmere om resultatene av de arbeidene som nå er satt i gang.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2010-04-15:
Jeg blir nesten rørt av Høyres sterke engasjement for å få ned bruken av midlertidige ansettelser i universitets- og høyskolesektoren. Jeg håper veldig sterkt at de vil overføre dette engasjementet også til andre sektorer, all den tid de har programfestet et veldig positivt syn på midlertidige ansettelser generelt. Interpellanten henviste i sitt innlegg, helt riktig, til endringer i arbeidsmiljøloven som lå klare for ikrafttredelse i 2006, men han unnlot å nevne helheten i de endringene som lå på bordet da. Man ville bl.a. svekke stillingsvernet, man ville åpne for mer bruk av overtid uten overtidsbetaling, og man ville øke adgangen til midlertidige ansettelser generelt. Høyre burde ikke være overrasket over at vi og vår regjering ikke tillot dette. Vi vil jo at færrest mulig skal bli utsatt for den usikkerheten midlertidige ansettelser gir, noe arbeidstakersiden også er veldig glad for. Denne historikken gjør Høyres resonnementer om bruken av midlertidige ansettelser i universitets- og høyskolesektoren litt underlige, men veldig gledelige. En annen historikk, som også er verdt å huske i denne debatten, er at man hadde en debatt om endringer i universitets- og høyskoleloven i denne salen i 2006. Da var situasjonen langt mer akutt enn den er nå, og man diskuterte adgangen til midlertidige stillinger eller såkalte prosjektstillinger. Da protesterte Høyre og Fremskrittspartiet ganske høylytt. Nå har pipen fått en annen lyd, i hvert fall for Høyre, uten at man redegjør for hva som har endret seg siden sist. Skal Norge klare å rekruttere de beste hodene av begge kjønn, må universitets- og høyskolesektoren tilby arbeidsforhold som gjør sektoren mer konkurransedyktig. Derfor er prosessen med å redusere bruken av midlertidige ansettelser som statsråden har tatt initiativ til, ved også å diskutere det med partene, veldig bra, både for sektoren generelt og for kvinner spesielt. Ifølge lederen for Database for statistikk om høgre utdanning, Benedicte Løseth, er det en større andel av kvinnelige vitenskapelig ansatte i midlertidige stillinger, mens menn oftere får faste stillinger. Dette er dessverre en del av et mønster der kvalifiserte kvinner opplever at menn lettere slipper til i vitenskapelige stillinger, lettere får toppstillinger og lettere får fast jobb. Arbeidet med å redusere omfanget av midlertidige ansettelser i universitets- og høyskolesektoren er derfor også et veldig viktig likestillingsprosjekt.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-04-15:
Jeg takker utenriksministeren for svaret, og for at han bekrefter at Regjeringen har et høyt ambisjonsnivå på dette viktige feltet. Jeg er selvsagt enig i understrekingen av at vi må forsøke, vi må stå for en politikk som kan samle bred oppslutning. På dette området hjelper symbolpolitikken svært lite. Jeg vil tro at de målsettinger som utenriksministeren trakk opp, vil ha bred støtte her i salen. Jeg håper den videre debatten vil bekrefte det. La meg bare kommentere et par momenter som utenriksministeren berørte, om hvordan man kan håndtere spaltbart materiale og forby framstilling av slikt materiale til atomvåpenformål. Det er jo riktig, som utenriksministeren påpekte, at bruken av kjernekraft vil øke, uansett hva vi her i Norge måtte like eller ikke like. Land med titalls, hundretalls av millioner fattige trenger energi for å utvikle seg, og mange vil hente den fra kjernekraft. Det finnes også andre typer fredelige formål som spaltbart materiale anvendes til. Derfor vil det være et viktig grep for å forhindre misbruk og spredning at anriking av uran og håndtering av spaltbart materiale kan komme under internasjonal kontroll. Vi bør derfor også vurdere om det er grunnlag for å blåse liv i den forrige IAEA-sjefen ElBaradeis idé om en internasjonal brenselsbank. Ideen sprang ut av bekymringen rundt Irans kjernevåpenprogram da dette ble oppdaget første gang. Norge har bevilget penger til dette arbeidet. Jeg besøkte Wien i forrige uke og hadde et møte med IAEA, som fortalte at det foreligger i alt tolv ulike forslag, ett av dem fra kjernekraftindustrien selv. Men dette arbeidet ligger dessverre på is. En av grunnene til at det ligger på is er den sterke motstand det vakte da USAs forrige president foreslo at man skulle forby nye land å anrike uran, og at det skulle forbeholdes dem som allerede gjorde det. Det vakte selvsagt reaksjoner og ødela mye for det videre arbeidet. Tanken om å ha anriking av uran til fredelige formål, både kjernekraft og annen anvendelse, under internasjonal kontroll er veldig god hvis den kombineres med en leveringsgaranti for land som anvender dette til sivile formål. Det ville være et viktig tiltak også for å kontrollere at spaltbart materiale er under internasjonal og betryggende kontroll og for å forhindre at det kommer på avveier.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-04-15:
Jeg takker for engasjementet i debatten og bred støtte til en ambisiøs, aktiv og realistisk politikk, både inn mot NPT-konferansen i mai og arbeidet med NATOs nye strategiske konsept. Den eneste dissonansen jeg hørte, kom fra Peter N. Myhre. Hans innlegg bar preg av et ikke så lite tvisyn. Som det er sagt, har Ikke-spredningsavtalen tre bein. Det er viktig med resultater på alle de tre beina, for de henger sammen. Det er to hovednøkler, føler jeg. Den ene er å få forsterket vilje og konkrete skritt fra atommaktene til å ruste ned, med avvikling av deres arsenaler som målsetting, og den andre er retten til fredelig utnyttelse. Det er jo i det siste risikoen ligger både for at dette misbrukes til våpenformål, som vi er bekymret for at Iran kan gjøre, og det er en risiko jo mer spaltbart materiale som er i sirkulasjon. Uansett hvor fredelig formål det brukes til, innebærer det en risiko for at det kan komme på avveier og brukes av terrorgrupper til skitne bomber, som flere har vært inne på. Det er den ekstra dimensjonen, for overfor terrorgrupper virker jo ikke gjengjeldelsestrusselen, som jo er kjernen i atomvåpenstrategien, overhodet. Det er i dette lyset vi etter mitt skjønn må se det bidraget Norge og andre land yter på Kola for å få hånd om det kjernefysiske materialet der på en forsvarlig måte. Det har en miljødimensjon, selvsagt, for hvis det går galt der, er vi nær og vil bli berørt. Men det er også viktig å sikre at det spaltbare materialet ikke kommer på avveier. Jeg mener at det internasjonale samarbeidet om dette hvor vi deltar, er viktig, fordi det også gir oss trygghet for at dette skjer på en god måte. Jeg er litt forundret hvis representanten Myhre er mer komfortabel om vi skulle overlate dette til russerne alene. Jeg ville ikke ha følt meg trygg på at det var bedre. Så understreket Myhre at ensidig nedrustning er en alvorlig sikkerhetsrisiko. Jeg har ikke hørt noen i denne debatten som har tatt til orde for det. Det er to perspektiver vi må ha med oss: Vi har rett til å forsvare oss hvis vi blir angrepet, men samtidig har det internasjonale samfunn laget et sett av regler med forbud mot enkelte våpen og hvordan vi skal håndtere krigen. Den skal føres innenfor noen rammer, det er jo et forsøk på å begrense skadevirkningene. Men atomvåpen har jo det ved seg at de kan utslette alt liv. Det er ikke et forsvarsvåpen. Det er et våpen som ikke kan brukes, for da går det helt galt.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-04-15:
Jeg kan slutte meg til alt det representanten Hansen sa, og ser fram til at vi i denne debatten kan få belyst dette spørsmålet fra flere sider. Som representanten var inne på, var Norge imøtekommende med hensyn til å bidra med ressurser til prosjektet med en slik bank – og det er ikke et bidrag Norge har gitt bare for å slippe det der og da. Vi kommer til å følge det opp. Det er klart, som også representanten Hansen erfarte i Wien, at skrittet fra å få et sånt konsept opp å stå, mobilisere ressursene og til å få det til å tre i kraft, er et krevende stykke arbeid, fordi vi fort kommer ut i det politiske, minelagte området med sterke syn på mange sider. Det bringer meg til det andre punktet som representanten var inne på, nemlig at symbolpolitikk ikke er nok. Det kan jo ingen være uenig i når en driver med politikk og ønsker å se resultater. Men symbolpolitikk er viktig i dette spørsmålet, fordi doktriner og spørsmål om førstebruk og det ene med det andre rundt en våpenkategori som nærmest pr. definisjon ikke skal brukes, handler mye om symbolikk, om vektlegginger og om det som skapes av politiske og – hva skal vi si – symbolske rammevilkår. Derfor er det egentlig så viktig da president Obama i forrige uke gjorde det klart at det er uaktuelt for USA å bruke atomvåpen mot land som ikke har atomvåpen. Å utstede den type sikkerhetsgarantier er med på å snevre inn mulighetsrommet for at atomvåpen faktisk kan brukes. Så er det viktig å bruke tid på – og det kommer vi kanskje også inn på i debatten – den betydelige utfordringen som spredning har. Og det ble jo ganske forstemmende – fra mange hold i Washington tidligere i denne uken sagt fra om faren ved slikt materiale på avveier. Den faren har jo bestått så lenge det har vært atomvåpen, kunnskap og teknologi, men den er av mange ansett som større nå, fordi de gruppene som kan sies å ha interesser, er bedre organisert, bedre skrudd opp til også å kunne anvende det. Det som det da er viktig å komme tilbake til, er NPTs tre pilarer som står i et balansert forhold til hverandre, nemlig at ikkespredningsarbeidet blir hemmet dersom det ikke også er framskritt på nedrustningssiden. Derfor er det å håpe at det som skjedde i Praha i forrige uke, gir et bidrag til økt trykk på tiltak mot spredning. Det som i hvert fall vil være Norges holdning når vi skal bidra så godt vi kan i det diplomatiet som er nødvendig for å få NPT til å lykkes, er å få de ulike gruppene til å se betydningen av at det er framdrift i alle tre deler av dette likeverdige NPT-regimet.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-04-15:
Jeg vil takke representanten Hansen og alle bidragsyterne til denne debatten. Representanten Skovholt Gitmark sa noe viktig, nemlig at vi i 2008 hadde en debatt om disse spørsmålene i salen. Jeg husker at jeg var veldig glad for den debatten, for den slo fast en veldig bred enighet ikke bare om prinsipper, men også om detaljer og strategi. Det er bekreftet i denne sal i dag. Men det er interessant igjen å kjenne igjen Fremskrittspartiet, som sier at vi må være realistiske og nøkterne. Ja, hvem er imot det? Ikke jeg. Men så begynner de å trekke opp et bilde om at atomnedrustning har et snev av naivitet og ønsketenkning over seg. Etter å ha møtt de såkalte haukene på amerikansk side – Kissinger, Schultz, Perry, Nunn, gamle travere i sikkerhetspolitikken – som sier at visjonen om en kjernevåpenfri verden er helt avgjørende for å få snudd utviklingen for å kontrollere spredningsregimene, er i hvert fall jeg overbevist om at det å være realistisk og nøktern handler nettopp om dette. Jeg er helt enig med representanten fra Kristelig Folkeparti i at bemerkningene om bistand er underlige bemerkninger. Den debatten tar vi ikke her. Men den underliggende kritikken av vår innsats i Nordvest-Russland må jeg virkelig si at jeg stiller spørsmål ved. Jeg er den første til å ønske velkommen enhver revisjon, ethvert innsyn og ethvert kritisk syn på den type satsing, for det må vi ha for å lykkes. Men det er altså slik at vårt engasjement i Nordvest-Russland på dette området er en del av et G8-partnerskap til kamp mot spredning. Det er det det handler om. Det er investering i global sikkerhet, og det er et av de mest vellykkede prosjektene i så måte. Det er ikke bistand til Russland, men det er sammen med Russland, som bruker størst ressurser, et forsøk på å få ryddet opp etter en forferdelig arv fra Sovjet-regimet hvor ubåten lå dratt opp på stranden i Murmansk med usikrede atomkilder. Nå har Norge også vært med på å sikre fyrlyktene rundt kysten der oppe – et prisverdig initiativ startet av den forrige regjeringen. Vi har fulgt det opp, og sluttført prosjektet. Så her må vi se på hva som er i våre interesser. Det var reist spørsmål om India. Det er ikke slik at India har fått tilgang til NSG, men de får tilgang til en begrenset kjernefysisk dimensjon på det sivile området mot at de påtar seg ikkespredningsforpliktelser. Jeg var selv med i innspurten på det arbeidet for å forsikre at India på høyt nivå bekreftet de forpliktelsene. Overfor representanten Borten Moe kan jeg bare bekrefte at Midtøsten selvfølgelig er et kjerneområde, som jeg også sa i mitt innlegg, og kommer til å være avgjørende når vi møtes til tilsynskonferansen. Kanskje er visjonen om å få gjentatt ambisjonen fra 1995 om en kjernevåpenfri sone veien vi må gå for å få en enighet. Jeg slutter meg til dem som takker for debatten, den har vært nyttig. Og takk til interpellanten!