Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-10:
Det er viktig å sette seg mål i livet. Det gjelder også i politikken. Målene må være konkrete, de må være realistiske, men samtidig noe å strekke seg etter. Den opptrappingsplanen for utviklingssamarbeidet som Regjeringen har lagt fram i 2000-budsjettet, illustrerer nettopp dette. Ikke bare setter den en standard når det gjelder vår vilje til å bistå, men den etablerer også en klar tidsramme for å nå konkrete mål med nødvendig fleksibilitet. Den angir også hvordan satsingen skal skje, idet den peker på de mest sentrale vekstområdene framover. Fellesnevneren er fattigdomsbekjempelse. Betydningen av klare mål på dette området er i løpet av det siste året understreket av både IMF i deres vurdering av norsk økonomi og OECD, som begge berømmer Norge for den prioritet vi gir bistanden. OECDs eksaminasjon av norsk bistand i høst var for øvrig også meget positiv. Debatten om min redegjørelse for vel to uker siden viser at det i Stortinget er bred enighet om den kurs som Regjeringen har staket ut. Budsjettinnstillingen bekrefter også dette. I forbindelse med redegjørelsesdebatten dekket jeg også en rekke felt som derfor ikke vil bli omtalt i dette innlegget. Når vi øker bistanden, skal vi samtidig sikre oss at kvaliteten er tilfredsstillende. Vi har styrket innsatsen på dette området. Det er også her bedre koordinering av bistanden kommer inn. Likeledes er det viktig å investere i land med en utviklingsfremmende politikk og et godt styresett, eller med tilstrekkelig vilje til å få til nettopp det. Jeg vil her vise til at Regjeringen har lagt opp til å gjennomgå nivå og innretning på bistanden til prioriterte samarbeidsland og andre utviklingsland i lys av den såkalte «Assessing Aid»-rapporten fra Verdensbanken. Som vist til i proposisjonen, vil det på grunnlag av denne gjennomgangen kunne bli aktuelt å komme tilbake til Stortinget med egne landvurderinger og eventuelle følger for nivå og innretning på bistanden til enkeltland. Jeg registrerer dessuten med tilfredshet at Stortinget også er opptatt av dette og av å få en mest mulig hensiktsmessig fordeling mellom landrammer og regionbevilgninger. Situasjonen i en del land tilsier at en ser bruken av disse bevilgningene i nær sammenheng, avhengig av den politiske utviklingen i de aktuelle landene, slik komiteen påpeker. Dette har vi som kjent gjort for Zimbabwes, Etiopias og Eritreas vedkommende, og vi er åpne for å benytte tilsvarende omdisponeringer i spesielle tilfeller der den politiske situasjonen skulle tilsi det. La meg i denne sammenheng også minne om behovet for å se bruk av regionbevilgningene i nær sammenheng med bevilgningene til humanitær bistand. Særlig for land og regioner som er i en gjenoppbyggingsfase etter en konflikt, vil dette være viktig. Her vil humanitære behov og utviklingsrettede tiltak, langsiktige tiltak, måtte dekkes parallelt. Til dels vil det være vanskelig – for ikke å si helt meningsløst – å forsøke å trekke opp klare skiller mellom ulike former for innsats i en slik situasjon. Sentral-Afrika, Sudan og Indonesia/Øst-Timor er områder hvor jeg vil legge særlig vekt på å unngå at det oppstår store gap og vakuum i hjelpeinnsatsen og sikre en god samordning mellom bruken av de ulike delene av budsjettet. Dette er også grunnen til at disse landene nå kan motta støtte over regionbevilgningen. Dette dreier seg også om å vise vilje til å ta risiko ved å bruke bistand for å sikre fred og stabilitet i en overgangsfase. Uten slik innsats er det stor risiko for at konflikter igjen bryter ut. La meg også si meg enig med representanten Solheim når det gjelder betydningen av samordning og koordinering i humanitære operasjoner og gjenoppbygging. Øst-Timor var eksemplet han trakk fram. Det gjelder egentlig globalt. På Øst-Timor har hovedtyngden av norsk bistand gått til og går til FN, som har det koordinerende ansvaret. Vi forsøker å unngå nettopp denne multipliseringen av aktører. Det andre jeg vil understreke, er betydningen av å fokusere på stabiliteten i Indonesia, som ble nevnt, og dette vil vi komme tilbake til senere. Det har vært sagt utallige ganger før, men tåler å bli gjentatt: Fred er grunnlaget for all utvikling. Derfor er det å bidra til fred en helt sentral oppgave, nettopp i et utviklingsperspektiv. Vi har de siste årene satt inn store ressurser for å løse voldelige konflikter, også gjennom utviklingssamarbeidet. Budsjettet legger opp til at vi fortsatt skal engasjere oss sterkt i slikt arbeid. Hovedinnsatsen må imidlertid ha forebygging som utgangspunkt. Det er langt mer kostnadseffektivt å forebygge enn å reparere, og det sparer uskyldige mennesker for ufattelige lidelser. Få ting forundrer meg mer i den utviklingspolitiske debatten enn at de som er mest kritiske til vår satsing, tross alt slår ring om den humanitære bistanden. Rent umiddelbart virker det kanskje forståelig. De fleste synes det ville være hjerterått å ikke bistå de fortvilte menneskene som når fram til oss gjennom TV-ruta. Men er det ikke like hjerterått å unnlate å bidra til at de havner i en slik situasjon? Det er mindre spektakulært å bidra til å forebygge en krise, men det er en atskillig mer effektiv måte å bidra på. For hver krone vi bruker til forebyggende arbeid, sparer vi trolig flere kroner i nødhjelp. Vi vil aldri komme dit hen at det ikke er behov for nødhjelpsinnsats, og når krisene først oppstår, er det vår moralske og humanitære plikt å bidra. Gjennom å satse mer på bistand, slik et flertall i Stortinget nå går inn for, vil vi imidlertid yte et bidrag til å forebygge katastrofer av det omfang vi har sett de siste årene. Det var en interessant passiar som fant sted bl.a. i tilknytning til korrupsjon og representanten Gundersens innlegg. La meg opplyse representanten Gundersen om at korrupsjonsbekjempelse ikke er noe vi fra regjeringspartienes side har kommet på nå. Kvalitetssikring av norsk bistand og forebygging av korrupsjon har vært i fokus lenge. Korrupsjonsbekjempelse var ett av hovedsatsingsområdene i den motmelding Kristelig Folkeparti la fram i 1995 – og i all beskjedenhet, dette kapitlet var forfattet av meg. Dette har vi fulgt opp med et enda sterkere fokus nå i regjering, slik det også framgikk av min redegjørelse. Representanten Solheim gav et greit bilde av hvilke typer tiltak som trengs. I Handlingsplan for menneskerettigheter vil vi fokusere på demokratibygging, frie medier, det sivile samfunn og tilsvarende tiltak. Dette har utvilsomt stor betydning i en antikorrupsjonssammenheng, uten at korrupsjonsbekjempelse vil bli eksplisitt fokusert som tema i selve planen. Og jeg finner grunn til å understreke dette her, i lys av det inntrykket man kunne få tidligere i debatten. Jeg har registrert at det fra enkelte hold er ønske om en mer omfattende debatt om en del utviklingspolitiske spørsmål. Det er bra – og det ønsket vil jeg selvsagt etterkomme. Jeg har nevnt den gjennomgangen som skal gjøres i tilknytning til «Assessing Aid»-rapporten. Støtten til næringsutvikling i sør er ett tema. Jeg vil også iverksette gjennomganger av vår støtte gjennom det multilaterale systemet og gjennom frivillige organisasjoner. Dette er spørsmål som jeg finner det naturlig å komme tilbake til Stortinget med. Jeg ser for meg at dette vil kunne gjøres dels i forbindelse med de årlige redegjørelsene og dels i sammenheng med budsjettet. Slik kan vi også unngå at Stortinget blir akterutseilt i forhold til de ulike spørsmålene. Det er såpass mye dynamikk i den internasjonale utviklingen på dette feltet at en mer omfattende behandling, f.eks. i meldings form, lett kan føre til det. En aktiv bruk av de anledningene som gis, og som vi har, i forbindelse med budsjett og redegjørelser, vil, slik jeg ser det, gi Stortinget bedre anledning til suksessivt å delta i utformingen av norsk utviklingspolitikk. Jeg mottar gjerne signaler fra Stortinget på dette punkt. Jeg vil gjerne avslutte mitt innlegg i den siste budsjettdebatten før tusenårsskiftet med å vise til den positive utviklingen som faktisk skjer internasjonalt. Vel er det langt igjen, og vel har utfordringene kanskje aldri vært større, likevel har vi oppnådd svært mye de siste 50 årene, noe bl.a. omfattende statistikk fra UNDP, FNs utviklingsprogram, viser. Mange mennesker er blitt løftet ut av fattigdom – mye positiv utvikling som resultat av bistanden. Samtidig øker gapet, og befolkningsøkningen bidrar også til det. Og så ser vi at vi har nye muligheter for å gjøre noe med det, og kanskje de også er bedre enn noen gang. Vi ser en ny dynamikk med nye initiativ fra tunge og sentrale aktører internasjonalt, fra Verdensbanken, fra Det internasjonale pengefond, IMF, og fra tunge givere. Vi ser at G-7 kommer på banen med et omfattende og viktig engasjement, nettopp på det utviklingspolitiske området. Vi har et godt utgangspunkt for nye allianser. Jeg synes det er verdt å fokusere på det ved avslutningen av dette året, og det gjelder for oss å benytte nettopp det handlingsrommet vi har nå, og bidra til handling på vegne av de aller fattigste. Det ønsker Regjeringen, og her er jeg glad for at vi har Stortinget med oss.