Ivar Kristiansen (Høyre), 2010-02-18:
En meget robust redegjørelse og en god debatt i dag illustrerer veldig godt både bred enighet og hva slags utfordringer vi står foran i fremtiden sammen med de allierte land og, ikke minst, befolkningen i regionen som omtales i dag. Siden noen har vært inne på dette, så er det jo ikke sikkert at en annen regjering ville ha ført noen annen politikk. Snarere tvert imot – den eneste forskjellen ville sannsynligvis vært at de ytringer som ville ha kommet fra en annen opposisjon, nok ville ha vært atskillig skarpere enn hva som er tilfellet her i dag. Imidlertid nevnte utenriksministeren i sin redegjørelse ISAFs strategi basert på McChrystals rapport og anbefalinger fra august. Det hadde kanskje vært på sin plass også å diskutere hva det innebærer, også for Norge, å delta i det som nå er definert som en «counter-insurgency»-kampanje: hvordan strategien ikke bare anbefaler en økning av både sivil og militær innsats, men også en tettest mulig koordinering, som også utenriksministeren var inne på i sin redegjørelse. McChrystal beskriver i sin rapport eksplisitt ISAFs evne til å bruke sivile virkemidler og skape utvikling – raskt på bakken og på lavt nivå – som en av ISAFs strategiske fordeler kontra Taliban. Det er et aspekt Regjeringen ikke har vært særlig villig til å røre ved siden august måned. «Det finnes ingen militær løsning på konflikten i Afghanistan,» sier utenriksminister Gahr Støre. Jeg tror kanskje at når det gjelder kommunikasjonen med de mange militære deltakere og aktører i den virkelig spisse enden av oppdraget, vil vi stå oss på en noe annen kommunikasjon. Vi må kunne si åpent at det militære, og den militære delen av virksomheten, er en del av løsningen, og en viktig og avgjørende del av løsningen. Så la meg si at jeg likte Gahr Støres innlegg i dag hvor han sier at «vi trenger de militære for å bane veien for den politiske løsningen». Det viktigste er at den sivile og militære innsatsen gradvis skal afghaniseres, som flere har vært inne på. Ansvar og operasjoner skal overføres til afghanske sikkerhetsstyrker. Dette gjelder hele Afghanistan, også Faryab. De internasjonale styrkene skal over i en rolle hvor de trener, mentorerer og fungerer som partnere for de afghanske styrkene. De skal også operere sammen med dem i kamp, om nødvendig. Regjeringen har vært meget klar på at den overføringen skal skje så fort som mulig. Det er utgangspunktet for oss alle, selvfølgelig også for Høyre. Norge skal ikke stå i Afghanistan lenger enn nødvendig. Likevel er det ikke uproblematisk når forsvarsministeren uttaler at Norge skal være blant de første NATO-land som overfører sikkerhetsansvaret til afghanerne, og at det kan skje i Faryab, slik hun uttrykte det i Aftenposten tidligere i februar. Når representanten Svein Roald Hansen etterlyser hvorfor opposisjonen nevner dette og spør om dette, så er det fordi dette ønsket har vært materialisert, også i budsjettproposisjonen som er vedtatt, og det blir gjentatt. Derfor synes jeg utenriksministerens klargjøring på den måten har vært nødvendig – at vi understreker at vi er til stede i Afghanistan så lenge som nødvendig. Høyre ønsker ikke å kommunisere, som Regjeringen har gjort flere ganger, at vi skal være blant de første som trekker oss ut fra Afghanistan. Vi skal i så fall gjøre det sammen med og i forståelse med våre allierte. Men vi må ha fokus på at vårt personell som er i de skarpeste oppdrag, også får den grunntrening og er optimalt utstyrt, sånn som vi har understreket tidligere. Vi satser på at vi skal være til stede i de kompliserte oppdragene så lenge som nødvendig, og vi er glade for at utenriksministeren i sin redegjørelse også i så stor grad fokuserte på begrepet «koordinering». Jeg vil anmode utenriksministeren om fortsatt å gjøre det så lenge vi ser at FN ikke makter jobben og heller ikke sammen med de allierte makter å forestå en løsning av de økonomiske bidrag som sørger for at Taliban og Al Qaida fortsatt opererer som de gjør.