Ingunn Gjerstad (Sosialistisk Venstreparti), 2017-03-14:
Eg har gleda av å snakka for grunnlovsforslaget frå Kirsti Bergstø, Audun Lysbakken og Heikki Eidsvoll Holmås om endring i § 25, forbod mot atomvåpen på norsk jord. Det har lenge vore tverrpolitisk semje om at vi ikkje ynskjer atomvåpen på norsk jord. Einar Gerhardsen, sjølvaste landsfaderen, proklamerte «ingen atomvåpen på norsk jord i fredstid» på NATO-toppmøtet i Paris i 1957. Denne politikken har ikkje berre unison politisk støtte i Noreg, men òg tydeleg aksept hos våre allierte. Dagens tilstand er likevel ingen garanti for framtida. Ei reversering av politikken om at Noreg skal vera atomvåpenfritt, kan når som helst skje ved eit fleirtal i Stortinget. Forslagsstillarane meiner difor at verdigrunnlaget representert ved at Noreg er atomvåpenfritt territorium, bør grunnlovfestast. Utover 1950-talet voks ein stadig sterkare motstand i Noreg mot atomrustingskappløpet. Spesielt inntrykk gjorde dei sovjetiske prøvesprengingane over Novaja Semlja, berre vel 60 mil frå Kirkenes. Det vekte veldig oppsikt i januar 1958 då det kom meldingar om aukande mengder radioaktivt strontium-90 i mjølka vår. Angst for atomvåpen greip om seg hos folk. I 1957 appellerte nobelprisvinnarane Linus Pauling og Albert Schweizer i Noreg mot prøvesprengingane. Dette bidrog nok sterkt. Schweizers appell samla ein kvart million underskrifter i landet, og det er ganske sjeldan med så mange underskrifter. I juni 1958 gjekk det første demonstrasjonstoget mot prøvesprengingane og samla 5 000 deltakarar her i Oslo. Eg er stolt over å ha vore politisk aktiv i lag med fleire av dei som deltok der. Då sprengingane heldt fram, kom folk saman i eit enda større tal i protest. Samstundes oppstod ein betent situasjon etter oppstanden i Ungarn i 1956. Mange arbeidde då for utplassering av amerikanske atomvåpen i alle NATO-land, inkludert Noreg. I Arbeidarpartiet var meiningane delte. Utanriksminister Lange hevda at Noreg ikkje kunne reservera seg mot NATOs linje fordi det ville vera det same som å melda seg ut. Andre var meir skeptiske. Eit benkeforslag om at ingen atomvåpen skulle lagrast på norsk jord, blei samrøystes vedteke på Arbeidarparti-landsmøtet i 1957. Trass i dette vekte det stor merksemd då statsminister Gerhardsen utvitydig slo fast på NATO-toppmøtet i desember det same året at Noreg ikkje ynskte atomvåpen i Noreg. I 60 år har det vore allmenn politisk semje om dette kontroversielle standpunktet. Eit grunnlovsforslag om å forby produksjon, innførsel, bruk og utplassering av atomvåpen på norsk jord må sjåast i eit større perspektiv. Det er semje om at Noreg framleis skal ha ei pådrivarrolle for internasjonal rustingskontroll og nedrusting. Dette støtta Stortinget samrøystes opp om seinast i Innst. S. 199 for 2015–2016, i samband med behandlinga av stortingsmeldinga om globale sikkerheitsutfordringar i 2016. Å koma ambisjonen om ei atomvåpenfri verd i møte vil krevja ein samla global innsats på fleire arenaer, og som alltid: Enkeltland går fremst ved å syna god praksis. Å introdusera nasjonal grunnlovsgjeving som forbyr bruk, produksjon, utplassering og introduksjon av atomvåpen i Noreg, er ein naturleg del av vår internasjonale innsats. Krafta i arbeidet for atomvåpennedrusting auka ved Obamas «reset»-initiativ overfor Russland og Ban Ki-moons fempunktsplan for atomnedrusting. På same vis har Tryggingsrådet i FN og NATO framheva at det nettopp er ei atomvåpenfri verd som er vår felles ambisjon. Dette førte fram til ikkjespreiingsavtalens tilsynskonferanse i mai 2010, der fylgjande tekst blei vedteken: «All States need to make special efforts to establish the necessary framework to achieve and maintain a world without nuclear weapons.» I 2016 blei det òg eit klart fleirtal i FNs generalforsamling for ein resolusjon om å starta forhandlingar om eit lovleg bindande rammeverk for å forby atomvåpen. Desse forhandlingane startar i slutten av denne månaden, mars 2017. Trass i at regjeringa har signalisert at dei ikkje ynskjer å delta i desse forhandlingane, har Noreg ein lang, god og tverrpolitisk tradisjon for å vera blant dei absolutt mest progressive på feltet internasjonalt. Dette forslaget vil stadfesta tradisjonen i Grunnlova vår og vera ei oppfylging av våre internasjonale plikter ved at vi bidreg til ei verd utan atomvåpen i vårt eige lovverk. Som sluttdokumentet frå tilsynskonferansen i 2010 legg vekt på, er det avgjerande at statar bidreg til rettsleggjering av atomnedrustingspolitikk, slik grunnlovsforslaget vårt gjer. I sluttdokumentet poengterer statane som var til stades, ein «deep concern at the catastrophic humanitarian consequences of any use of nuclear weapons, and reaffirm[ed] the need for all states at all times to comply with applicable international law, including international humanitarian law». Eit anna argument for grunnlovsforslaget er å koma i tråd med lovgjevinga i mange andre land. Fleire land har innført tilsvarande og strengare lovgjeving enn det som er føreslått her, for å forby atomvåpen nasjonalt. I New Zealand sementerte ein landets antiatomvåpenpolitikk i New Zealand Nuclear Free Zone, Disarmament, and Arms Control Act i 1987. Lovgjevinga forbyr produksjon, introduksjon og oppbevaring av atomvåpen i landet og gjer handlingane til dei borgarane som bidreg til at andre personar gjer dette, ulovlege. Slike handlingar er også forbodne for alle som handlar på vegner av New Zealand, kor som helst i verda. Lovgjevinga forbyr også transport av atomvåpen på land eller i internasjonalt farvatn, og dertil oppbevaring i hamnene i landet. Sjølv sivile, atomdrivne fartøy har forbod mot ferdsel innanskjers gjennom denne lovgjevinga. Lovgjevinga gjev òg statsministeren rett til å nekta internasjonale fly å landa i New Zealand om dei ber atomvåpen. New Zealands lovgjeving på dette feltet er blant dei sterkaste i verda, ved at ho også gjer innsteg i atomparaplyar umoglege. I 1987 adopterte Filippinane eit grunnlovstillegg som konstaterer at landet adopterer og vil føra vidare ein politikk for eit atomvåpenfritt Filippinane. Denne grunnlovfesta politikken inneber at regjeringa ikkje kan lagra eller tillata andre å introdusera atomvåpen på filippinsk territorium. Vidare forbyr grunnlova fly, skip og køyretøy som ber atomvåpen, å koma til landet. Slik politikk har vore ein effektiv reiskap for å byggja nasjonal sikkerheitspolitisk autonomi. Eksempelvis kan ein sjå på avgjerda i landet frå 1992, om å avslutta avtalen med USA om militære basar i landet, som eit resultat av dette. I 1992, det same året som dei siste russiske troppane trekte seg tilbake frå Mongolia, proklamerte Mongolia i FNs generalforsamling at landets territorium skulle erklærast som ei atomvåpenfri sone. Denne lova forbyr individ, legale personar og framande statar å skaffa seg, ha hand om eller kontroll over atomvåpen. Lova forbyr også utvikling, produksjon, stasjonering, utplassering, transport, dumping og testing av atomvåpen på Mongolias territorium. I dette forbodet mot atomvåpen blir også anna radioaktivt materiale som er produsert for våpenformål, inkludert. Japan er det landet som i størst grad har kjent verknadene av atomvåpen. Trass i at Japan som Noreg har underlagt seg amerikansk atomvåpenparaply, har Japan etablert ei tydeleg anti-atomvåpenlinje etter krigen. Dei tre atomvåpenprinsippa i japansk politikk blei formulerte av statsminister Sato i 1967, tre år etter at Kina hadde testa sitt fyrste atomvåpen. Desse tre prinsippa seier at Japan ikkje skal introdusera, produsera eller ha atomvåpen. Dette blei formulert i ein parlamentarisk resolusjon i 1971, sjølv om prinsippa aldri er blitt lovfesta. Kvar einaste sitjande statsminister sidan Sato har konfirmert at desse tre prinsippa ligg til grunn for japansk atomvåpenpolitikk. Med dette grunnlovsforslaget vil vi stadfesta ei langsiktig norsk sikkerheitspolitisk linje der vi ikkje ynskjer atomvåpen på norsk jord.