Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-02-05:
For et år siden var kirke-, utdannings- og forskningskomiteen på besøk i India. Det er et land med sterke kontraster og som gir veldig mange inntrykk. Men den opplevelsen jeg tror satte sterkest spor etter seg, var møtet med jentene som gikk på en landsbyskole drevet av en veldedig organisasjon, godt støttet økonomisk av en norsk bedrift. Jentene var de fattigste av de fattige, men de var fulle av håp, drømmer og ambisjoner. Det kanskje mest tankevekkende for oss var at de aller fleste av disse barna var de første i sin familie og i sin slekt som i det hele tatt kunne lese en avis eller skrive navnet sitt. Det gir en del perspektiver når vi i vår del av verden, og spesielt i et land som Norge, tar det for gitt at barn får utdanning. For oss er det helt grunnleggende. Like åpenbart og grunnleggende er det ikke hvis man er barn andre steder i verden. I dag mangler drøyt 70 millioner barn i verden tilgang til skole og utdanning. De aller fleste av dem er jenter. For eksempel vet vi at mindre enn 1 pst. av jentene i Sør-Sudan fullfører grunnutdanning. Og når vi vet at barnedødeligheten og antall kvinner som dør i barsel, går ned i takt med hvor utdannet jentene er, og at barn av utdannede kvinner får mer næringsrik mat og er friskere, ser vi klart at utdanning av jenter gir ringvirkninger langt utover utdanningsperspektivet. Utdanning av jenter utsetter også alderen de gifter seg i, og det reduserer antallet barn hver kvinne får. Utdannede kvinner deltar i langt større omfang i økonomiske og besluttende prosesser, og de er mye bedre i stand til å utfordre de maktstrukturene som holder dem nede. Men jenter holdes i langt større grad enn gutter borte fra utdanning, fordi de må jobbe, fordi de skal gifte seg tidlig, og rett og slett fordi det ikke verdsettes å gi jenter utdanning på samme måte som gutter. Innen 2015 - om bare få år - skal FNs tusenårsmål om at alle barn skal ha tilgang til utdanning, være innfridd. Vi ligger etter skjema. Det har lenge vært en del av norsk bistandspolitikk å satse på utdanning. Sammen med satsing på helse har Norge gjort det til et primærmål å dekke såkalte «basic needs». Utdanning var et hovedinnsatsområde for Bondevik II-regjeringa i utviklingssamarbeidet. Målet om å doble bistanden som gikk til utdanning fra 2002 til 2005, ble nådd. Utdanningsbistanden økte i den perioden med ca. 1 milliard kr, fra 890 mill. kr i 2002. For 2006 foreslo den forrige regjeringa å øke støtten til utdanningsprogrammer i Afrika og utdanning for alle gjennom UNICEF og Verdensbanken med til sammen 130 mill. kr. Det er få ting som gir større uttelling og effekt på utvikling og fattigdomsreduksjon, enn å gi befolkningen utdanning. Det er liten tvil om at utdanning er nøkkelen til all utvikling. Uten et krafttak for utdanning vil aldri kampen mot fattigdom lykkes. Derfor har mange med rette kritisert politikkendringen den rød-grønne regjeringa foretok i budsjettproposisjonen for 2007. Der utdanning tidligere hadde vært et hovedsatsingsområde, var det ikke lenger nevnt blant de områdene Regjeringa ville prioritere innenfor bistandspolitikken. Regjeringas hovedsatsinger er nå: klima, miljø og bærekraftig utvikling fredsbygging, menneskerettigheter og humanitær bistand olje og ren energi kvinner og likestilling godt styresett og kamp mot korrupsjon Barn nevnes bare som sjølstendig målgruppe i forbindelse med helse. Dette vakte reaksjoner også blant regjeringspartienes egne representanter i Stortinget. En enstemmig utenrikskomite fattet følgende vedtak: «Komiteen vil be Regjeringen komme med forslag til hvordan Norge kan bidra til sterkere innsats for å få gjennomført tusenårsmålene for grunnutdanning, samtidig som utviklingssamarbeidet på høyere utdanningsnivåer videreføres.» Dette kan ikke oppfattes på noen annen måte enn en nokså skarp kritikk av Regjeringa og det skiftet av politiske prioriteringer som fant sted i og med fremleggelsen av budsjettproposisjonen for 2007. Det har heller ikke manglet på kritikk fra organisasjoner. Både Redd Barna og Plan Norge karakteriserer Regjeringas omprioritering i ganske skarpe ordelag. Redd Barna skriver i et brev til utviklingsministeren datert 14. august 2007 følgende: «Politisk usynliggjøring av utdanning gir uheldige signaler internasjonalt. Et resultat er at noen norske ambassader ikke lengre har egne utdanningsansvarlige. Det er også vanskeligere å få støtte fra ambassadene til utdanningsformål med mindre utdanning er legitimert under regjeringens 5 satsingsområder.» Her er vi ved kjernen i problemet: Den politiske usynliggjøringen av det kanskje aller viktigste bistandspolitiske virkemidlet vi har - og som vi alle vet virker - gjør at det oppleves vanskeligere å få aksept for en satsing på utdanning. En rapport om hvilke deler av norsk bistandspolitikk som virker godt - framlagt i november 2007 - viser at den store og tunge innsatsen innenfor helse og utdanning virker. Hvorfor skal vi ikke da gjøre mer av det som virker: øke den politiske innsatsen innenfor områder der norsk bistand er spesielt virkningsfull? Og hvorfor skal vi ikke samtidig benytte anledningen til å synliggjøre de områdene ekstra sterkt? Nedprioriteringen blir også lagt merke til internasjonalt, og det kan gi negativ signaleffekt til andre donorer og internasjonale organisasjoner. Da øker faren for at vi sammen ikke skal greie å nå tusenårsmålet innen 2015. Redd Barna redegjør i et brev til utenrikskomiteen for at ambassadene har varslet kutt i utdanningsbistanden for 2008: I Zambia erfarer Redd Barna at den norske ambassaden er under press for å kutte i direkte sektorstøtte for utdanning, til fordel for godt styresett. I Uganda varsler ambassaden om at godt styresett skal prioriteres framfor utdanning. Utdanningsbistand blir også nedtrappet i Vietnam. På Sri Lanka er det lenge siden utdanning var et prioritert område. En særlig utfordring er barn som befinner seg i krigs- og konfliktområder. Halvparten av alle barn som ikke får skolegang, bor i land som er rammet av krig og konflikt, og er derfor ekstra sårbare. I stor grad handler bistanden i de landene om å normalisere hverdagen for barna mest mulig. Det er ikke alltid det handler om å lære matematikk og lesing, men om å gi noen faste rammer og noen faste holdepunkter. Krigen skal ikke være det som preger dagen hele tida. Derfor er det et selvstendig poeng at det opprettes skoler i flyktningleire. Men utviklingsministeren mener tvert imot at det må bli fred og godt styresett før barn kan få innfridd retten til utdanning. Men utdanning i bistandspolitikken handler ikke bare om grunnutdanning. Det er også veldig viktig å sikre videregående utdanning. Som i grunnutdanningen er det her et stort skille mellom jenter og gutter. Jentene gis ikke samme mulighet som guttene til å kvalifisere seg for arbeidslivet. Ifølge «The State of the World’s Children» fra UNICEF 2007 får 32,4 pst. av jentene videregående opplæring i Jemen, mens 78,2 pst. av guttene får den typen opplæring. I et av Norges hovedsamarbeidsland, Mosambik, får 31,7 pst. av jentene videregående utdanning, mens 54 pst. av guttene får det. Regjeringa prioriterer høy politisk profil på den internasjonale arena og mange enkeltutspill foran det jeg vil karakterisere som det langsiktige utviklingsarbeidet. Jeg vil utfordre statsråden til å redegjøre for Regjeringas målsettinger med utdanning i bistandspolitikken. Hvordan skal tusenårsmålet «Education for All» nås? Hvordan skal flere jenter få ta del i utdanning? Hvordan sikre at barn gis mer grunnutdanning? Og hvordan skal vi sikre at de også gis videregående utdanning? Hva skal vi gjøre med den særlig sårbare gruppen som lever i krigs- og konfliktområder? Mens Bondevik II-regjeringa hadde utdanning som jobb nr. 1 i bistandspolitikken og satte konkrete mål for hvor stor andel av bistandsmidlene som skulle gå til utdanning, har denne regjeringa i stedet fjernet utdanning fra listen over hovedprioriteringer i norsk bistand. I Ny Tid 12. april 2007 sier bistandsministeren: «Men jeg er ikke villig til å si at utdanning er jobb nummer en, at det er viktigere enn fred i Sri Lanka, likestilling for kvinner eller klimatruslene.» Jeg vil heller si at både klimatrusselen, likestilling og fred har som forutsetning at både barn og voksne har utdanning. Hvis ikke er det ikke mulig å løse disse utfordringene. Utviklingsminister Solheim har hatt særlig høy profil bl.a. når det gjelder nettopp klima og miljø, fred og forsoning. Det er ikke vanskelig å se at dette er temaer som er «hotte» på agendaen, og som det er viktig å ta tak i. Men vi kan ikke knytte det langsiktige bistandsarbeidet til ting som ikke har med utdanning å gjøre. Med mindre vi får på plass utdanning for alle, med mindre vi klarer å utdanne jenter i større grad enn vi gjør i dag, kommer vi aldri til å nå tusenårsmålene, og vi kommer aldri til å nå andre og viktige målsettinger om bedre helse, bedre miljø, fred og likestilling. Derfor vil jeg utfordre statsråden til å redegjøre for de politiske prioriteringene Regjeringa har i bistandspolitikken, med spesiell vekt på utdanningsspørsmål.