Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2017-06-15:
Det er bred enighet om at den sikkerhetspolitiske situasjonen er mer alvorlig enn på lenge, ikke fordi det er oppstått noen direkte trusler mot Norge, men fordi uforutsigbarheten er blitt større: Krim-annektering, Øst-Ukraina, terrorangrep, cyberangrep – i sum forsøk på å rive opp den institusjonsbaserte orden i Europa, godt hjulpet av høyrepopulistiske bevegelser som vil trekke sitt land ut av et forpliktende fellesskap, et Storbritannia som forlater EU-samarbeidet, og en amerikansk president som bryter med helt sentrale bærebjelker i amerikansk utenrikspolitikk de siste 70 årene. Etter annen verdenskrig tok USA et lederskap i å bygge opp viktige internasjonale institusjoner som Verdensbanken, IMF og NATO, og i Europa bygde man EU-samarbeidet – i sum en institusjonsbasert politisk orden. Dette endret tenkningen rundt begrepet nasjonale interesser. Hensynet til fellesskapet ble en ny og etter hvert tyngre faktor i internasjonal politikk. Senere kom også effekten av globaliseringen inn og skapte en ny og sterk økonomisk integrasjon land imellom. Fram vokste samarbeidet om et regelbasert handelsregime, i dag organisert i WTO. Denne institusjonsbaserte politiske orden dyrket fram en demokratisk forankret samarbeidskultur landene imellom. Konflikter kunne håndteres innenfor en ny, fredelig og demokratisk arena. I denne utviklingen har USA spilt en helt sentral rolle, ikke bare som en sikkerhetspolitisk garantist som den ledende globale militærmakt og det ledende landet i NATO, men også gjennom det vi kan kalle en idealistisk utenrikspolitikk. USA så seg selv som misjonær for og forsvarer av liberale demokratiske verdier – ikke alltid like innsiktsfullt og vellykket i møte med frigjøringskrefter i andre land, og ikke alltid like konsekvent i valg av samarbeidspartnere, spesielt ikke under den kalde krigens definisjon av hva som var rett og galt, eller under dagens misbruk av religion som konfliktdefinisjon. Men det amerikanske selvbildet og ledestjerne var aldri «America first». Det er det nye fra et land som har vært viktig for vår sikkerhet og for den internasjonale institusjonsbaserte orden. Dette bidrar sterkt til den uforutsigbarhet vi nå står i. I denne situasjonen er det betryggende at EU-landene styrker samarbeidet på det sikkerhetspolitiske og forsvarspolitiske området, ikke som en konkurrent eller erstatning for NATO, men som et supplement. En global strategi for EUs utenriks- og sikkerhetspolitikk er i ferd med å bli satt ut i livet, og denne uken lanserte kommisjonen et refleksjonsnotat om utviklingen av forsvarssamarbeidet, samtidig som man lanserte forsvarsfondet for finansiering av forskning, innkjøp og utvikling. Norge har mulighet til å delta, og det tror jeg Norge gjør klokt i. Én ting er politiske krefter i eget land som ønsker å svekke vår deltakelse i forpliktende internasjonalt samarbeid. Én ting er et land dels utenfor samarbeidsstrukturene som forsøker å gjenreise fordums storhet. Men det er enda mer krevende når det viktigste landet i den institusjonsbaserte politiske orden i realiteten snur ryggen til internasjonalt ansvar og inngåtte forpliktelser. For det er i realiteten det president Trump er i ferd med å gjøre. Den kanadiske utenriksministeren, Chrystia Freeland, sa i et intervju med The Globe and Mail den 6. juni at USA har forlatt verden, og at Canada og deres allierte vil stå sammen. Canada vil bevare de multilaterale institusjonene og den vestlige alliansen, også i lys av «America first»-politikken. Det er et viktig budskap til den vi har sett på som vår viktigste allierte, som jeg mener Norge må stille seg bak. Det er foruroligende når situasjonen er blitt slik at det er generalene vi setter vår lit til skal holde orden i Washington. Det har vært et viktig prinsipp at norsk utenrikspolitikk skal være forankret i folkeretten og bygge på internasjonalt forpliktende samarbeid. Mer enn noen gang er det nødvendig å spille på lag med de politiske kreftene som vil slutte opp om og utvikle den demokratisk forankrede samarbeidskulturen som er utviklet de siste 70 årene i internasjonal politikk.