trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-10-20:
Jeg takker for svaret, men jeg var ikke særlig fornøyd med det. Jeg finner det fortsatt underlig at åtte fanger kan rømme, og tilsynelatende meget lett, gjennom en port som var godkjent av fengselsvesenets inspeksjonstjeneste for bare et år siden. Allikevel påstår statsråden at sikkerhets- og kontrollnivået er tilfredsstillende. En årsak til at også kretsfengslene må ha de beste sikkerhetsrutiner, er bl.a. at varetektsfanger utgjør en meget usikker gruppe som ofte vil måtte sone i landsfengsel etter dom kanskje for å ha begått alvorlige forbrytelser. Så kretsfengslene må ha strenge sikkerhetstiltak. Det er mange som stiller spørsmål ved at det i det hele tatt er mulig at åtte fanger kan rømme samtidig, når det i tillegg blir hevdet at det ikke er brudd på verken rutiner eller de rent fysiske sikkerhetsforanstaltninger. Mener altså statsråden at de forutgående inspeksjonene av denne omtalte porten virkelig var gode nok, og er det ikke grunn til å stille spørsmål ved om det virkelig var gode nok rutiner i denne sammenhengen?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-10-20:
Et annet problem når det gjelder rømning fra norske fengsler, er at enhver som planlegger flukt, kan gjøre det i full visshet om at det ikke er straffbart. Man risikerer ikke noen ekstra soning eller straff for å flykte fra norske fengsler. Så dersom man planlegger å rømme, er det svært lite som skremmer andre fanger fra å avstå fra å bli med på flukten, fordi man som sagt ikke risikerer å få noen nye strafferettslige reaksjoner eller noen ny dom for å prøve å rømme. Synes ikke justisministeren at det kan fortone seg som noe underlig og merkelig, for den menige mann i alle fall, at det ikke finnes noen lov som straffer en innsatt for å rømme eller å prøve å rømme fra et fengsel, mens det f.eks. finnes lover mot de mest banale ting ellers i samfunnet? Rømning sprer ofte frykt i lokalmiljøet, og folk spør seg ikke bare om det er for lett å rømme fra norske fengsler, men også hvorfor det ikke er innført ordninger som kan redusere fangenes motivasjon til å rømme. Har statsråden noen tanker om at det er behov for å vurdere å innføre strengere straffer for folk som rømmer fra norske fengsler?
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Det finnes anslagsvis 2,4 mill. elektrisitetsmålere utplassert i Norge. Det har hittil ikke vært noen lovpålagt kontrollordning for disse målerne. De fleste andre EØS-land har kontrollordninger for slike målere. Så vidt vi kjenner til, planlegges det ikke innført noen obligatorisk kontrollordning for elektrisitetsmålere innenfor EU-systemet. Et foreslått EU-direktiv, måleinstrumentdirektivet, regulerer kun de tekniske kravene som skal settes til ulike måleinstrumenter, bl.a. elektrisitetsmålere, dersom det nasjonalt innføres krav om godkjennings- eller kontrollordninger for den aktuelle instrumenttypen. I Nærings- og handelsdepartementet pågår det allerede en vurdering av spørsmålet om en kontrollordning for elektrisitetsmålere skal innføres, og vi har i den forbindelse hatt kontakt med og fått innspill fra berørte parter på leverandør- og forbrukersiden samt andre myndigheter. Formålet med en eventuell kontrollordning for elektrisitetsmålere må etter Nærings- og handelsdepartementets syn være å sørge for at forbrukerne gis tilstrekkelig sikkerhet for at elektrisitetsmålerne viser riktig resultat, til minst mulig kostnad for både leverandør og forbruker og med færrest mulig byråkratiske rutiner. Om dette eventuelt best løses ved pålegg i lov er det for tidlig å si noe om. Men jeg skjønner selvfølgelig godt at med den nødvendige og riktige liberaliseringen vi har fått i den nye energiloven, er nettopp påliteligheten av målingen svært avgjørende for de enkelte forbrukerne. Nærings- og handelsdepartementet ser det som nødvendig å komme til en snarlig konklusjon om det er behov for å innføre en kontrollordning for elektrisitetsmålere i Norge og eventuelt hvordan denne best mulig kan organiseres.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Nærings- og handelsdepartementet ser det som fordelaktig at forbruker kan få prøve sin klage i en uavhengig klageinstans. Det at elverkene selv er ansvarlig for all kontroll, har ført til at bransjen har opprettet en klageinstans. I 1991 opprettet Energiforsyningens Fellesorganisasjon og Forbrukerrådet Elklagenemnda. Det er kun klager på husstandsmålere som behandles her. Nemndas avgjørelser er kun rådgivende, men i de aller fleste tilfellene retter partene seg etter nemndas beslutning. Tvister som ikke løses mellom partene, eller for husstandskunder gjennom behandling i Elklagenemda, er henvist til rettsapparatet. Om det er hensiktsmessig å videreføre denne ordningen slik den fungerer i dag, vil bli vurdert i forbindelse med den hovedvurderingen som jeg refererte i det første svaret til representanten Hedstrøm.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Vi må i Norge først ta stilling til om det er behov for å innføre kontrollordninger for elektrisitetsmålere. Dette vil skje uavhengig av den pågående europeiske harmoniseringen på området. Som det fremgikk av mitt første svar, inneholder det foreslåtte måleinstrumentdirektivet ikke en harmonisering med hensyn til om medlemslandene skal innføre kontrollordninger for elektrisitetsmålere og i tilfelle til hvilke bruksområder. Dette er det opp til den enkelte nasjon å bestemme. Forslaget regulerer kun de tekniske kravene som skal settes til ulike instrumenter når det er innført krav om godkjennings- og kontrollordninger for den aktuelle instrumenttypen. Det er vanskelig å si noe sikkert om hvor lang tid det vil ta å etablere en kontrollordning for elektrisitetsmålere i Norge, men jeg sa jo i det første svaret at det er liberaliseringen i vårt energimarked, som Regjeringen selvfølgelig står bak, som også tilsier at vi må se på forbrukerinteressene. Jeg har ikke noe annet å tilføye nå, men jeg gjentar at Nærings- og handelsdepartementet er innstilt på å få en snarlig avgjørelse i denne saken.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Etter rømningen foretok departementet en inspeksjon i Arendal kretsfengsel. Rømningen skjedde under lufting. Den interne instruksen ble fulgt. Rømningen skjedde som følge av at de innsatte fikk bistand utenfra, ved at et verktøy ble skjøvet inn under porten. En tjenestemann ble fysisk hindret fra å komme til porten og hadde dermed ikke mulighet til å reagere i tide for å hindre rømningen. Det er nå foretatt fysiske utbedringer for å sikre anstalten mot liknende hendelser. Departementet foretar fortløpende sikkerhetsinspeksjoner i de lukkede fengslene. Disse inspeksjonene har bl.a. til hensikt å forebygge rømninger. Statistisk ligger rømningsnivået for lukkede fengsler på et svært lavt nivå. Det indikerer klart at sikkerhets- og kontrollnivået håndteres tilfredsstillende.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Man må holde fra hverandre de to sidene av mitt svar. Jeg sa at generelt er rømningsnivået lavt for lukkede anstalter, og derfor sa jeg at rutinene er gode nok. I dette tilfellet var det noen som utnyttet noe som gav en mulighet til å rømme. Så reiser representanten et annet spørsmål, nemlig: Hvor sitter man? Man sitter i kretsfengslet etter dommens lengde – kortere dommer. Spørsmålet han reiser om hvor det vil være sikkert å plassere varetektsfanger, f.eks. hvis det er alvorlige forhold, er noe av det jeg vil følge opp i forlengelsen av denne saken, for når det gjelder noen av dem som satt der, burde en kanskje tenkt over dette. Det er et forhold som i hvert fall jeg tar med meg, at man vurderer dem som sitter inne for kortere dommer og ender i et kretsfengsel, i forhold til dem som sitter i varetekt ut fra mer alvorlige forhold. Det er en av erfaringene jeg tar med meg, og som jeg også vet at fengselsmyndighetene administrativt er opptatt av. Så gyldigheten av det spørsmålet forstår jeg. Til slutt må jeg si at det hører med til historien – siden det er tatt opp i Stortinget – at ni av 17 fanger unnlot å rømme. Det tyder på at det også er gode tillitsforhold mellom innsatte og ansatte ved fengselet i Arendal.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Det å sitte i fengsel er i seg selv å bli unntatt noe viktig her i livet, nemlig friheten. Det viktigste med fengselsdrift er at man plasserer de mest rømningsfarlige fangene, som står for de mest alvorlige forholdene, i de forskjellige og riktige institusjoner. I dette tilfellet antar jeg at representanten muligens sikter til en av rømlingene, og det er spørsmål som jeg allerede har kommentert. Når det gjelder forhold ved å sitte i fengsel, har vi allerede tatt opp spørsmålet om det skal virke skjerpende på soningsforholdene at man ikke møter til soning. Det er også tatt opp spørsmål om gjengangere skal kunne bli vurdert strengere ved prøveløslatelse. Jeg vil nok foretrekke en linje hvor forholdene i fengselet er slik at, for å si det på den måten, rett fange plasseres på rett sted. Vi skal se nøyere på nettopp den typen rutiner og utfordringer. Jeg må tilføye og gjenta, at når dette først skjedde i Arendal og på en spesiell måte som er beklagelig, var det ni av fangene som ikke fant noen grunn til å rømme selv om porten var vidåpen. Det må tyde på at det ligger en viss motivasjon i at det er bedre å sitte inne enn å bli tatt og bli brakt inn igjen.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Jeg hadde så mye på hjertet i det første svaret at jeg vil si noe mer i tilknytning til det før jeg svarer på det andre. Det er ikke lenge siden det var et møte etter initiativ fra Riksadvokaten hvor jeg var til stede sammen med Oslo politidistrikt og Kripos, hvor vi diskuterte de spørsmålene som er tatt opp i Oslo og østlandsområdet. Der framkom det helt klart nettopp det som jeg sa, at man ser på de store ranene mot Securitas, men at det også vil bli gjort forsøk på å se om det er noe annet og mer som kan gjøres i forhold til post- og bankran. Dette har høy prioritet. Det er også riktig at noen av ranene som er oppklart, gjelder unge mennesker. Da får vi spørsmålet om hvordan man forebygger den type kriminalitet, og svaret er å ta dem raskt. Det andre svaret er å ha et tett samarbeid med skole og barnevernsmyndigheter og observere det man ser der, for det ser man fort. Derfor er det bl.a. i Oslo igangsatt et eget prosjekt i samarbeid mellom Oslo-politiet, Oslo-byrådet og Justisdepartementet, for å gå inn og forebygge gjengkriminalitet og tilløp til dette. Det har ført til at Justisdepartementet ganske utradisjonelt er med på å bevilge stillinger til barnevernskonsulenter. Vi vil også ta et møte med organisasjonene i yrkeslivet og næringslivet for å drøfte med dem hva slags tiltak de kan sette i verk. Jeg synes representanten pekte på svært viktige områder, og vi satser på dem alle.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Vi lærer gjerne alt bra av andre for å bekjempe kriminalitet, men jeg tror vi skal erkjenne at i Norge har det også vært bølger. Det var en nedgang, og så svinger det opp igjen. Jeg tror det er viktig at vi gjør det politiet gjør for å bekjempe den organiserte delen av det, reagere spesielt mot unge overgripere, forebygge det der man kan se det, i samarbeid med skole og barnevernsmyndigheter og så ta opp dialogen med næringsorganisasjonene. Da er vi inne på beskyttelsestiltak og opplæring. Jeg er enig med representanten i at det er et særdeles viktig område. Det er summen av tiltakene som skal til. Jeg har det syn at vi skal kunne komme dette til livs, men for øyeblikket er det en beklagelig utvikling som det brukes mye tid og krefter på å bekjempe og bryte. Jeg er enig med representanten i at vi må se på et spekter av tiltak for å bryte dette, og det må være sammenhengen som er avgjørende. Jeg skal gjerne undersøke om vi har noe å lære av andre, fordi det er ingen ting som skal stoppe en i å bekjempe en negativ utvikling. Så får det også være slik at det kan være forskjeller i kriminalitetsbilder mellom to naboland, men jeg understreket i svaret mitt at representanten og jeg har den samme forståelse. Det må til en bred tilnærming med mobilisering av mange fra politi til næringsorganisasjoner, og man må også se på de ansattes situasjon.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Varetekt kan være nødvendig under etterforskningen for å forhindre bevisforspillelse, unndragelse av straffeforfølgelse eller for å forhindre gjentagelse av straffbare handlinger. Både hensynet til borgernes rettsvern og rettshåndhevelsen begrunner varetekt. Varetektsfengslingen er en belastning for den det gjelder, og skal være så kort som mulig. Når en person sitter i varetekt, skal etterforskningen av saken mot vedkommende gis høy prioritet. Straffeprosessloven § 186 annet ledd hjemler ileggelse av forbud mot eller kontroll med brevveksling og besøk. Retten skal nøye vurdere om det er grunnlag for ileggelse av restriksjoner, og det er en forutsetning at den varetektsfengslede ikke skal ilegges mer omfattende restriksjoner enn det som er nødvendig ut fra hensynet til den videre etterforskning i saken. Justisdepartementet legger stor vekt på situasjonen til de varetektsinnsatte og har en løpende vurdering med hensyn til tiltak for å avhjelpe og redusere negative virkninger for de siktede. Det har vært særlig fokusert på bruk av restriksjoner under varetekter, særlig under de lange varetektene. I tillegg til de bestemmelser som allerede finnes i lovverket for å hindre skadelige virkninger av frihetsberøvelsen, har Justisdepartementet gitt retningslinjer for behandling av varetektsinnsatte, i rundskriv av 29. desember 1997. Retningslinjene fokuserer spesielt på mulige tiltak for å avhjelpe skadelige følger av isolasjon og mangel på menneskelig kontakt for de varetektsinnsatte som er underlagt restriksjoner. Justisdepartementet har også oppnevnt to arbeidsgrupper som skal foreslå tiltak for å redusere saksbehandlingstiden i straffesaker. Arbeidet vil omfatte hele straffesakskjeden og vil også få innvirkning på den tiden siktede må sitte i varetekt. Kort saksbehandlingstid er ett av målene som er fastsatt for straffesaksbehandlingen. Nye statistikker som gir bedre informasjon om varetektstiden og bruk av restriksjoner, er for tiden under utarbeidelse i Justisdepartementet. Statistikkene skal gi bedre muligheter for å vurdere å følge opp ulike sider ved bruken av varetekt. Men la meg nevne to tiltak som kan virke inn. Det ene som er under arbeid, er å se på tidsfrister for saksbehandlingen hos politiet. Det andre er å se på de lovbestemmelser vi har som sier at man skal samle opp alle straffbare forhold før man blir satt inn til ordinær soning. Vi ser nettopp på om man kan bli pådømt for det som foreligger, og så heller få en ny dom senere mens man sitter inne. Dette kan være noen av de forholdene som kan bidra til at varetekt brukes mindre og mer effektivt. La meg til slutt i dette svaret si at ut fra de opplysninger som gjelder hittil i år, har gjennomsnittstiden i varetekt gått ned for alle, men det er noen flere som sitter i varetekt nå.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Det framgår av svaret at vi også har sammenfallende syn på bruken av isolasjon og lengden på varetekten. Når det gjelder lengden, betyr saksbehandlingstiden i straffesakskjeden ganske mye, slik at det å få effektivitet inn i denne har noe å si for dette. Dette har høy prioritet i departementet. Når det gjelder isolasjonen, snakker vi om brev- og besøksforbud, og Riksadvokaten har jo også i 1998 innskjerpet at man skal være veldig nøye med bruken av dette. Vi gjennomgår nå alle de internasjonale anbefalingene vi har fått, for å være sikker på at vi best mulig lever opp til det trykket vi har på oss, og som det internasjonale samfunn skal kunne ha på oss. Vi har nylig også hatt besøk av torturkommisjonen, som vi vil få en rapport fra i løpet av ca. et halvt år. I den sammenheng ser vi nettopp på de spørsmålene som representanten Bjørnstad nå tar opp. Men jeg kan ikke nå gå inn på nærmere detaljer om det, bortsett fra å nevne at søkelyset – i tillegg til det jeg har sagt om varetektstidens lengde – nettopp rettes mot isolasjonen, effekten av den og hvordan vi i praksis bruker denne.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Jeg vil finne en egnet måte å legge fram disse spørsmålene på, fordi jeg tror man er tjent med en debatt i Stortinget om dette. På den ene siden har vi nettopp de rettmessige betraktningene som representanten Bjørnstad nå kom med, og på den annen side har vi et solid stortingsflertall som sier at vi skal bekjempe kriminalitet og unngå gjengangere. Da er det om å gjøre å finne det rette skjæringspunktet, som er effektivt i kriminalitetsbekjempelsen, men som ikke er utilsiktet inhumant, for å si det på den måten. Det får vi ikke til uten at vi er åpne og ærlige overfor de dilemmaene vi står overfor. At vi kan diskutere det i vårt parlament, skal jeg lete etter en egnet anledning til, fordi jeg, som representanten Bjørnstad, er opptatt av å finne dette balansepunktet mellom det å stoppe kriminelle og samtidig ikke opptre på en måte som vi ikke kan stå inne for.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Det er riktig at skogsforlegningene under Skien kretsfengsel og Arendal kretsfengsel gjennom mange år har vært en del av soningsalternativene. Kjernen i opplegget har vært at innsatte etter søknad har kunnet avsone relativt korte dommer i åpne leire mens de utførte ulike typer skogkultiveringsarbeid for lokale skogeiere. For enkelte grupper innsatte har åpenbart skogsarbeid blitt oppfattet som en god og meningsfull måte å gjennomføre straffen på. Dette indikeres bl.a. gjennom lav sviktprosent. Det finnes derimot ikke noe forskning som sier noe om slik soning er bedre eller dårligere i forhold til fortsatt kriminalitet og tilbakefall. De siste årene har det vært vanskelig å finne innsatte som har ønsket slikt soningsalternativ, og det har derfor vært en lav kapasitetsutnyttelse og dermed en lite effektiv ressursbruk. Skiensleiren har derfor i en periode vært midlertidig stoppet. Dette har foranlediget at departementet har startet en vurdering av skogsforlegningenes framtid. Det er gjennomført en bred innhenting av synspunkter fra berørte instanser som kommuner og skogeierinstanser og fra etatens egne organer. Det har kommet inn mange synspunkter og vurderinger som delvis knyttes til lokale arbeidsplasser, delvis til næringshensyn og delvis til kriminalomsorgsfaglige forhold. Disse synspunkter vil være en del av beslutningsgrunnlaget når departementet om ikke så lenge tar en beslutning om skogsforlegningenes framtid. Jeg kan forsikre representanten Hegna om at vi ikke setter i verk langsiktige tiltak innenfor kriminalomsorgen som står i motstrid til kriminalomsorgsmeldingen. Stortingsbehandlingen av denne la det kriminalpolitiske fundamentet for videreutviklingen av etaten, og vi bruker det dokumentet svært aktivt.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Når det gjelder budsjettet, er det til behandling i Stortinget, og det er ikke korrekt av meg å kommentere det. Det jeg har kommentert i mitt første svar, er hva som skjer med de skogsleirene som er omtalt. Det er til behandling, og behandlingen er ikke avsluttet. Når det gjelder den politiske streiken som representanten Hegna viser til, var det også f.eks. en slik streik i 1997. Det vi har sagt klart i budsjettet, er at vi har en plikt på oss til å følge opp kriminalomsorgsmeldingen, men at vi vil legge det vesentlige av den oppfølgingen inn i det budsjettet som må komme etter at kriminalomsorgsloven er behandlet av Stortinget. Den vil bli sendt på høring rett over nyttår, og vi håper på en rask behandling slik at vi kan få fulgt opp tiltakene i loven. Jeg er saklig enig med representanten i at de tiltakene krever en oppfølging, og at det ligger en forpliktelse i å få det til. Det har vi lagt opp til i budsjettet for neste år, og jeg skal ikke si mer enn det. Vi har ellers nettopp lagt grunnlaget for å kunne få det til ved å følge opp en regionalisering av kriminalomsorgen, så jeg føler at vi følger opp meldingen. Men vi må gjøre det på en ordnet måte. Vi trenger først lovgivningen på plass, og så får de nødvendige bevilgninger komme på rett tidspunkt.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Jeg kjenner ikke detaljene i den høringsprosessen det er gjort rede for, men jeg er helt sikker på at det har vært et slikt møte som her er nevnt. Jeg antar at man på lokalt hold har vektlagt det som er positive erfaringer. Det er vanlig og normalt. Det vi gjør er når vi hører det, er å se det i sammenheng med kriminalomsorgsmeldingen, som sier at vi skal sørge for at de åpne anstaltene brukes effektivt, og at vi får mest mulig igjen for den innsatsen vi har. Så må vi foreta en avveining, finne skjæringspunktet mellom det som kan være lokale næringshensyn, og det som er det beste for de innsatte. Lar det seg forene i den forstand at lokale hensyn og hensyn til de innsatte og de som jobber der, ender på samme konklusjon, er ingenting bedre enn det. Men det er nettopp for å ha et utgangspunkt for å se hvor skjæringspunktet ligger, at vi har gjennomført høringen. Vårt utgangspunkt er at vi skal sørge for at soningsforholdene er sikret på lang sikt, og da må vi også teste disse leirene. Og som jeg nevnte, har én av dem, den i Skiens-området, vært stengt i visse perioder, fordi man ikke har hatt nok innsatte som har ønsket å bruke leiren.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Innledningsvis bemerker jeg at rapporten dreier seg om situasjonen for serberne i Øst-Slavonia i Kroatia. Dette er ellers et område norske myndigheter har meget god og inngående kjennskap til, og hvor vi holder oss løpende orientert om utviklingen. Vi mottar opplysninger fra et bredt spekter av kilder. Vi har også vært på reiser i området en rekke ganger, senest i september i år, for å holde oss oppdatert på situasjonen. I talende stund er for øvrig statssekretær Matlary fra Utenriksdepartementet og statssekretær Hamar fra Justisdepartementet i Øst-Slavonia. Turen vil bli avsluttet i morgen. Etter en midlertidig stans i returer til Kroatia som følge av konflikten i Kosovo, har norske myndigheter gjenopptatt effektueringen av negative vedtak for den aktuelle asylsøkergruppen. Jeg vil understreke at alle de som nå får fastsatt utreisefrister fra politiet, har fått en grundig og individuell vurdering av sin søknad. Departementet har også vurdert et meget høyt antall omgjøringsbegjæringer som ble fremsatt under perioden med returstans eller i tilknytning til fastsettelse av utreisefrister. I forhold til den danske rapporten, som vi har vært kjent med fra den ble offentlig, vil jeg presisere at denne har vært svært grundig gjennomgått. Den inneholder ikke nye eller andre opplysninger enn dem vi selv er kjent med, og har bygd på ved vurderingen av den generelle situasjonen for serbere i dette området. Ut fra de opplysninger vi har fått fra danske myndigheter, stoppet de utsendelsene mens de avventet ferdigstillelse av rapporten, samt en avgjørelse om hvilke konsekvenser rapporten skulle ha for deres vurdering av sakene til de serbiske asylsøkerne. Den 14. oktober besluttet det danske Flygtningenævnet at rapporten ikke gav grunnlag for at Flygtningenævnet skulle ta asylsøknadene opp på eget initiativ. I dette ligger at danske myndigheter ikke har funnet at rapporten inneholder opplysninger som tilsier at situasjonen for serbere i Øst-Slavonia er av en slik art at retur ikke kan skje. Nævnet besluttet imidlertid samtidig at de tvangsmessige utsendelsene fortsatt skal stilles i bero. Dette for at de serbere som hevder at de ved kroatiske myndighetsavgjørelser urettmessig er unntatt fra amnestiet, skal få anledning til å få prøvd sin sak på nytt dersom de begjærer dette.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Som jeg sa i mitt første svar, har vi i talende stund en delegasjon i området. I den første muntlige rapporten jeg fikk i går kveld – fordi jeg visste at jeg fikk spørsmål om dette i dag – fikk jeg ikke noen informasjoner som endrer vår vurdering. Jeg vil også si at vi ikke har noen rapport om at personer som enten frivillig har reist eller ved tvang har blitt sendt ut fra Norge, har blitt utsatt for overgrep etter hjemkomsten til Kroatia. Dernest vil jeg påpeke at selv om situasjonen for serberne i området på mange måter er bekymringsfull, er det fortsatt et faktum at det er mange serbere som lever i Øst-Slavonia, at de faktisk fortsatt utgjør en majoritet når det gjelder den etniske sammensetningen av befolkningen i dette området. Det er ikke vanskelig å forstå engasjementet i asylsaker, men det er slik at man må finne seg i den konkrete vurdering av den enkeltes situasjon ut fra velferd, helse og sikkerhet. Ut fra dette har ca. 600 av de serbere som kom hit opprinnelig, fått lov til å bli i Norge. Det er derfor ikke noen tvil om at en slik vurdering gjøres. Vi har også en aktiv oppfølging. Og som jeg sa har vi gått gjennom den danske rapporten, og den inneholder ikke faktiske opplysninger som er annerledes enn dem vi har, og vi har ingen informasjoner om at noen skulle være utsatt for overgrep. Vi har selvfølgelig også tett kontakt med UD, og følger også OSSE når det gjelder virkninger av den såkalte kroatiske amnestiloven.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Fordi det er et særdeles intenst engasjement omkring serbere fra Øst-Slavonia i Norge, og fordi vi føler at vi har et spesielt forhold til alle som hører til det tidligere Jugoslavia, så følger vi opp på en meget tett måte det som skjer i den delen av eks-Jugoslavia som heter Øst-Slavonia i Kroatia. Ut fra de kunnskapene vi har fått, er det sammenfallende med hva de danske myndigheter har funnet etter å ha vurdert saken, at man ikke skal ta opp saken på nytt. Men de gjør selvsagt som man gjør her i landet: Når det framlegges nye opplysninger i en sak, så blir de vurdert. I Danmark mener en altså, så vidt jeg har forstått, at det er lagt fram opplysninger som går på at man kan utsettes for rettsforfølgelse. Da er det en ny sak, og det vurderes. Vi har ingen slike eksempler med serbere som enten er tvangsutsendt eller frivillig har forlatt Norge. Når det gjelder den konkrete vurderingen av deler av området, så er nettopp det en av grunnene til at delegasjonen jeg nevnte, er der og skal rapportere tilbake til meg. Jeg kommer selvfølgelig til å forhøre meg meget grundig om hva de forteller meg. Reisen er også lagt opp på en slik måte at man skal få det bredeste og beste inntrykk som er mulig, når man først studerer forholdene.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Regjeringen har tatt – og tar – spørsmål knyttet til tvangsekteskap svært alvorlig. Barne- og familiedepartementet utarbeidet i fjor i samarbeid med flere departementer en handlingsplan mot tvangsekteskap. Den har to hovedformål: Å forebygge at ungdom utsettes for tvangsekteskap, og å gi bedre hjelp og støtte til de ungdommer som utsettes for, eller har vært utsatt for, tvangsekteskap. Det er helt uakseptabelt at foreldre tvinger sine barn til å inngå ekteskap for at ektefellen skal få oppholdstillatelse her i landet. Der slikt avsløres, vil det bli fulgt opp med strafferettslige reaksjoner, og et slikt ekteskap som i ettertid blir kjent ugyldig ved dom, vil ikke danne grunnlag for innvandring til Norge. Problemet er at utlendingsmyndighetene, når de behandler søknadene om oppholdstillatelse, ikke får vite noe om at ekteskapet er kommet i stand ved bruk av tvang. Dersom lovens vilkår for øvrig er oppfylt, vil det derfor bli gitt slik tillatelse. Hovedproblemet er altså å avdekke når et ekteskap er inngått ved tvang. Det vil være behov for et sett av tiltak for å komme dette problemet til livs. Regjeringen har som sagt utarbeidet en handlingsplan, og alle sider av planen vil nå bli vurdert. Videre vil vi om nødvendig foreslå lovendringer. Departementet vurderer bl.a. den danske loven, som har et lovbestemt krav om intervju for å avdekke tvangsekteskap for dem som skal til Danmark. Endelig vil jeg vurdere om det skal oppstilles krav til innvandrere som gifter seg med norske statsborgere, om å delta på et kurs om innføring i norske forhold. Jeg tror det har betydning i seg selv at spørsmålet om tvangsekteskap tas opp, og at det debatteres generelt i samfunnet. Det må større åpenhet til rundt disse spørsmål. Da vil også flere ungdommer som lever i uholdbare forhold, tørre å bryte ut. Forhåpentligvis vil færre også bli forsøkt tvunget inn i ekteskap med personer de ikke vil gifte seg med. Jeg registrerer for øvrig med tilfredshet at flere imamer og mange i det pakistanske innvandrermiljøet i Norge har gitt uttrykk for at tvangsekteskap ikke kan forankres i islam eller i noen form for akseptabel opptreden, og at man reagerer offentlig og sterkt mot dette. Jeg synes det er bra. Men jeg vil understreke at jeg også i den videre debatt vil utfordre disse miljøene konkret, både når det gjelder trossamfunn og innvandrerorganisasjoner, til å delta aktivt i å bekjempe tvangsekteskap, og også delta ved utformingen av konkrete tiltak som kan bekjempe dette fenomenet.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Jeg har vært justisminister i et halvt år, og jeg tror jeg er kjent for å handle på basis av sosial innsikt og saker som gjør inntrykk på meg. Jeg jobber i disse spørsmålene som jeg omtalte i svaret til representanten Hagen, aktivt sammen med berørte kolleger, barne- og familieministeren, kommunalministeren, og menneskerettighetsministeren, og min vurdering skal konkluderes denne høsten. Selvfølgelig skal den det. Noe av det som nå skjer, er at det man har hatt usikkerhet rundt, kommer fram i det åpne landskap. Og når det kommer opp, må man selvfølgelig benytte situasjonen og ikke la debatten kunne sovne etterpå. Jeg kjenner personlig ikke til at noen prøver å berolige meg, men jeg kan forsikre representanten Hagen om at hvis jeg ved noe tilfelle oppdager at noen snakker til meg på én måte, mens de snakker internt på andre måter – og det finnes mange måter å finne ut det på – kommer jeg aktivt til å reagere på det, der og da og i enhver sammenheng. Jeg kommer til å velge følgende framgangsmåte: Sammen med regjeringskolleger kommer jeg til å invitere trossamfunn og innvandrerorganisasjoner for nettopp å stille spørsmål om hvordan de med utgangspunkt i sin tro og den ære som ligger i forpliktelsen i dette land om at vi skal ha reell valgfrihet, vil følge det opp. Dette ser jeg i sammenheng med de lovendringer som vi nå vurderer.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Når det gjelder de siste forhold som representanten Hagen tok opp, om bolig og forsørgelsesevne, vil nok det kunne regulere hvor mange som kommer til riket, men det vil ikke være et spesielt egnet middel til å komme tvangsekteskap til livs. Men jeg kommer til å gjennomgå alle forhold i den jobben jeg gjør. Den danske loven, ble nettopp offentlig kommentert av en av sosialdemokratenes ledende talsrepresentanter, og han uttalte at den først og fremst er ment som et holdningssignal. Jeg må stille meg spørsmål om den er effektiv nok, om det fins tiltak som kan være mer effektive. Det er i den sammenheng jeg bl.a. vurderer spørsmålet om vi i den situasjon der man søker om oppholdstillatelse for å få til familiegjenforening, skal stille det krav at når man kommer til Norge, skal man sette seg inn i norske forhold som et vilkår for å få være her. Det er i den sammenheng jeg også reiser spørsmålet om hvordan vi aktivt kan utfordre alle miljøene som representerer innvandrerne, til å delta i denne holdningskampen helt konkret, og hvordan vi kan være helt aktivt oppsøkende fra ulike statsråders side. Det gjør jeg fordi jeg har én ting felles med representanten Hagen, selv om vi kan ha mange ulike svar: Vi reagerer på det som er galt, og da prøver vi å finne praktiske midler mot det.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Stortinget har i mange år vært opptatt av å styrke offerets eller fornærmedes stilling. Når en tiltalt ble frifunnet, var det etter straffeprosessloven av 1887 slik at retten bare kunne idømme erstatningsansvar dersom skyldspørsmålet var avgjort mot vedkommende. Denne begrensningen ble sløyfet da Stortinget vedtok den nye straffeprosessloven av 1981. Endringen var en av flere endringer for å styrke fornærmedes rettsvern. Høyesterett har i den dommen som representanten Hove viser til, fulgt opp dette ved å fastslå at retten skal ta selvstendig stilling til spørsmålet om erstatningsansvar når det er brakt inn i straffesaken, uansett utfall av straffesaken for øvrig. Dette gjør det lettere for skadelidte å få pådømt sitt erstatningskrav, og det er i tråd med den holdning Stortinget har hatt til offerets stilling generelt, slik jeg oppfatter det. Men med utgangspunkt i den aktuelle saken, kan det spørres om idømming av erstatningsansvar kaster tvil over frifinnelsen i straffesaken. Jeg ser det med andre ord slik at her står fornærmedes eller offerets interesser mot det som kan være interessene til en tiltalt som er frifunnet. Jeg har derfor bestemt meg for å få en inngående analyse av problemet. Justisdepartementet er nå i ferd med å engasjere en uavhengig sakkyndig til å foreta en slik utredning og analyse. På bakgrunn av den analysen vil jeg så ta stilling til om det er grunn til å foreslå noen endring i lovgivningen på det punkt som er reist.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-20:
Jeg har, som jeg sa, tatt initiativ til en utredning fordi det er reist spørsmål ved den holdning Stortinget tidligere har gitt uttrykk for, og det som har kommet fram i denne konkrete enkeltsaken. Det er vanskelige spørsmål, det er representanten og jeg er enige om. Blant annet er det jo slik at når alle i retten i erstatningssaken var enige om at dette ikke strider mot menneskerettighetskonvensjonene, viser det at dette er komplekst. Derfor vil jeg ha en bred gjennomgang av det på et åpent grunnlag, og jeg ønsker å få gjort det så snart det er mulig for den sakkyndige som står til vår disposisjon, og så få lagt det fram for Stortinget. Jeg gjør det fordi jeg ser at saken reiser mange spørsmål som berører den alminnelige rettsoppfatning i samfunnet, og derfor påkaller stor offentlig interesse. Så jeg vil følge saken for å få den fram så raskt som det overhodet er faglig forsvarlig i vårt utredningsarbeid.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg ønsket egentlig å stille spørsmålet til justisministeren, men jeg har skjønt at finansministeren følte seg mer kallet til å svare på det, så da går det vel dit. Spørsmålet er som følger: «Vi vet at Norge blir brukt som transittland for internasjonal organisert kriminalitet. En forutsetning er at pengene kan hvitvaskes. Arbeiderpartiet foreslo i 1995 at banker og finansinstitusjoner skulle pålegges å undersøke og rapportere om alle mistenkelige forhold, men stortingsflertallet mente at de bare skulle ha plikt til å rapportere om straffbare handlinger som kan medføre høyere straff enn 6 måneder. Mener statsråden at det fortsatt skal være lov å hvitvaske penger bare strafferammen er under 6 måneder?»
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg kan berolige statsråden med at jeg ikke har blandet kortene. Det er nemlig slik at dagens ordning med rapporteringsplikt bare for forbrytelser med strafferammer på mer enn seks måneder, medfører at det er så godt som umulig for politiet å avdekke kriminalitet når det er snakk om mindre forbrytelser. Problemet er jo da at disse profesjonelle forbryterne, som de jo er, deler opp forbrytelsen slik at den kommer inn under den lave strafferammen. Nå er det ikke mer enn et drøyt år siden Norge fikk sterk kritikk – ja, det ble brukt ordet «slakt» – fra den internasjonale organisasjonen FATF, som arbeider i regi av OECD mot hvitvasking av penger, fordi vi var for dårlige på dette området. Siden er det avdekket mer internasjonal kriminalitet i Norge, både på områdene narkotika, spritsmugling og hallikvirksomhet. Ser ikke statsråden at det kan være grunn til å vurdere på nytt om vi skal utvide rapporteringsplikten, ikke bare når det gjelder strafferammen, men også når det gjelder hvem som må ha plikt til å si fra?
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg tviler ikke på statsrådens personlige engasjement i denne saken, men svaret hans kan også tyde på at han ikke helt har fulgt med på hva som i praksis har skjedd i de siste årene, da han har deltatt i en annen del av samfunnslivet. Problemet er jo nettopp at vi ser at de profesjonelle forbryterne deler opp forbrytelsen ved at de bruker stråmenn som står for å hvitvaske pengene, og at forbrytelsen dermed er av mindre alvorlighetsgrad. Men selv om Norge lenge har hatt lovgivning på dette området, og har jobbet med det, var det i forrige måned en internasjonal konferanse i Storbritannia hvor en av verdens fremste eksperter på dette området, professor Barry Rider, sa at Norge ikke var bedre enn andre land på dette området. Selv om vi har trodd at Skandinavia har ligget mye bedre an, viser det seg altså at vi ikke gjør det. Det viser seg at forbryterne ser på Skandinavia og særlig Norge som et spesielt attraktivt land å hvitvaske pengene i, fordi de vil mye heller bruke en respektabel bank i Oslo enn en snuskete bank i et annet land(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-10-20:
Spørsmålet er i samråd med justisministeren blitt overført til finansministeren. Hvitvasking av utbytte av en straffbar handling er i norsk rett straffbart, som heleri, etter straffeloven § 317. Bestemmelsen rammer utbytte av enhver straffbar handling, uavhengig av strafferammen på det lovbruddet som begås. Det kan synes som om representanten Tømmerås i sitt spørsmål har blandet sammen spørsmålet om straffbarhet med spørsmålet om finansinstitusjonenes undersøkelses- og rapporteringsplikt etter finansieringsvirksomhetsloven § 2-17. Etter denne bestemmelsen er finansinstitusjoner og enkelte andre institusjoner pålagt å foreta nærmere undersøkelser dersom det foreligger mistanke om at en transaksjon har tilknytning til en straffbar handling som kan medføre høyere straff enn fengsel i seks måneder. Dersom mistanken ikke avkreftes, skal institusjonen på eget initiativ oversende opplysninger til Økokrim. Finanskomiteen bad i Innst. O. nr. 50 for 1995-96 departementet foreta en bred gjennomgang av hvitvaskingsbestemmelsene i forbindelse med oppfølgingen av utvalget som skulle vurdere endringer i personregisterloven, det såkalte Skauge-utvalget. Finansdepartementet meddelte Stortinget i revidert nasjonalbudsjett for 1999 at departementet vil foreta en gjennomgang av anvendelsesområdet for hvitvaskingsbestemmelsene etter at proposisjonen om ny personopplysningslov er behandlet av Stortinget. Denne proposisjonen, Ot. prp. nr. 92 for 1998-99, ble fremmet for Stortinget den 25. juni i år.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-10-20:
Hvitvasking av penger er et stort problem i mange land – i alle land, vil jeg tro. Norge var relativt tidlig ute med å skaffe bestemmelser for å bekjempe hvitvasking. Jeg mener vel at når jeg har brukt 25 år av mitt liv på å bekjempe kriminalitet, ville det være nokså merkelig hvis jeg ikke skulle være veldig opptatt av å prøve å bekjempe hvitvasking på mest mulig effektiv måte. Da Stortinget behandlet saken om hvitvasking for noen år siden, var det derfor den praktiske siden av saken som gjorde at jeg for min del fant at man ikke kunne pålegge banker og andre finansinstitusjoner å foreta undersøkelse av bagatellsaker – det er i tilfelle snakk om naskerier og den slags. Det er ikke mulig å dele opp en forbrytelse, slik representanten Tømmerås påstår, for det er jo en strafferamme på over seks måneder f.eks. for utpressing, ran, bedrageri, utroskap, tyveri, underslag osv. Hvordan kan man dele opp en slik forbrytelse, slik at det blir en strafferamme på under seks måneder? Det går jo ikke an.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-10-20:
Jo, dette er et problem. Jeg innledet mitt forrige svar også med å si at den hvitvaskingen som foregår, er en stor utfordring, både i Norge og i mange andre land. Når jeg hadde mistanke om at spørreren hadde misforstått og blandet sammen, er det fordi det står i spørsmålet: «Mener statsråden at det fortsatt skal være lov å hvitvaske penger bare strafferammen er under 6 måneder?» Det er altså ikke lov. Det er straffbart å hvitvaske penger, også fra naskeri. Men det som er problemet her, er om vi skal bruke bankfunksjonærer og ansatte i andre finansinstitusjoner til å gå politiets ærend og forsøke å finne ut av om pengene som skal forsøkes vasket i banken, stammer fra f. eks. naskeri. Det er i praksis en umulig oppgave, dessverre. Så vi får være fornøyd med at vi i hvert fall har fått en regel som pålegger funksjonærene å foreta undersøkelser hvis det er mistanke om at pengene stammer fra en såpass alvorlig handling at strafferammen er på over seks måneder. Det var for øvrig heller ikke noen selvfølge da saken ble behandlet i Stortinget i sin tid, for bl. a. personvernhensyn var et poeng for mange. Men det ble nå i hvert fall vedtatt regler mot hvitvasking.
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Eg vil få stille følgjande spørsmål til fiskeriministeren: «Kva vil Regjeringa gjere for å få i gang eksport av kvalprodukt?»
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Eg vil takke statsråden for svaret. Eg er kjend med den problemstillinga som statsråden lista opp i svaret sitt til meg, og eg er ikkje usamd i at vi må få til internasjonale avtalar. Men det eg vil kritisere litt, er at han seier at ein skal gå «skritt for skritt». Det har gått veldig seint, og eg synest dette hastar. Vi veit at Japan og andre land er interesserte i å få kjøpe kvalspekket og også andre produkt av kval, men dei får ikkje lov til det i dag. Sal til andre land vil bety betre prisar for fangstfolka og mindre utgifter for staten, som må betale for desse lagra, og det er etter mitt syn heller ikkje ei god ressursforvaltning. Det er riktig som statsråden peiker på, at vågekvalbestanden er aukande. Det er også bestanden av sjøpattedyr. Vi veit at dei fangstar på fisken, m.a. torsken. Dette er ikkje ei berekraftig utvikling. Eg meiner at vi må øve eit sterkt press på dei landa som er involverte i dette, slik at vi kan få til ein avtale som gjer at vi kan få selje våre produkt.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-10-20:
Det er riktig at det finnes markeder ute som er interessert i de norske hvalproduktene, men alle de markedene det dreier seg om, er land som er medlemmer av CITES, og således er bundet av CITES" vedtak. Nå er det slik at enkelte av landene har reservert seg, men det er ikke slik at myndighetene i disse landene allikevel gir lisenser og åpner seg for den kritikk som vil komme. Vi har et godt samarbeid med både markeds- og hvalfangststasjoner rundt om i verden, og vårt opplegg går på å rette arbeidet inn mot neste årsmøte i CITES for å få nedlistet vågehvalen fra liste I. Det gir åpning for et internasjonalt regelverk for legal handel med slike produkter. Jeg tror det er den riktige veien å gå. Dersom vi skal forhaste oss og gå utover konvensjonens beslutninger, kan man få et tilbakeslag, dessverre.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg skal få stille følgende spørsmål til landbruksministeren: «Hva vil statsråden gjøre for å hindre ulovlig import av kjøtt til Norge, samt sikre en effektiv og helt nødvendig næringsmiddelkontroll ved alle restauranter, dagligvareforretninger m.v.?»
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg vil få takke statsråden for svaret, som jeg er meget tilfreds med. Jeg er glad for at statsråden tar dette problemet på alvor. Sist jeg tok opp denne saken, for noen år tilbake, ble det svart at de kvanta som ble smuglet for videresalg, var små, og at dette burde være en overkommelig oppgave for våre kontrollmyndigheter. Dessverre har smuglingen av kjøtt bare økt, og noen restauranter markedsfører seg nå med å annonsere at de garanterer at de bruker norske kjøttvarer i de rettene de selger. Det er bra, og det er bra at vi har fått en ny forskrift om forenklet forelegg bl.a. Men skal tollvesenet lykkes med de oppgavene statsråden nevnte i sitt svar, trengs det å styrke tollvesenet, som har mange grenseoverganger å ha kontroll med. Det får imidlertid bli en oppgave Regjeringen og Stortinget kommer tilbake til. Jeg håper de tiltak statsråden nevnte i sitt svar, vil innebære at vi kan få en reduksjon i den ulovlige importen av kjøtt.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
Når det gjelder ulovlig import av kjøtt til Norge, har Tollvesenet, som er underlagt Finansdepartementet, ansvar for å føre kontroll med at gjeldende bestemmelser om vareførsel til og fra tollområdet blir overholdt. Enhver som bringer varer til og fra tollområdet, plikter, når det kreves, å oppgi varene eller å legge dem fram for Tollvesenet til kontroll. For varer som søkes unndratt tollkontroll, kan Tollvesenet gjennom planlagte kontroller eller rutinekontroller avdekke forsøk på smugling av kjøtt til Norge. Videre kan Tollvesenet gjennom virksomhetskontroll i restauranter og butikker ved å undersøke om toll- og avgiftskrav er forsøkt unndratt, også medvirke til å avdekke smugling av kjøtt. Tollvesenet og Næringsmiddelkontrollen vil samarbeide nærmere om å hindre ulovlig import. 24. august i år ble det vedtatt en ny forskrift om forenklet forelegg for mindre alvorlige tilfeller av ulovlig innførsel. Forskriften trer i kraft fra 1. desember 1999. En viktig endring i den nye forskriften er at forenklet forelegg også skal kunne anvendes ved overtredelser i tilknytning til innreise via grenseovergangene mot Sverige, Finland og Russland. I dag kan tolltjenestemenn kun utstede forenklet forelegg overfor reisende som foretar innreise via flyplasser og fergeterminaler. En utvidet adgang til bruk av forenklet forelegg innenfor hele tollområdet må også antas å ha en generalpreventiv virkning. Den nye forskriften inneholder en egen bestemmelse om ulovlig innførsel av kjøttvarer. Med den fortjenestemulighet som eksisterer på grunn av prisdifferanser mellom landene, er straffereaksjonen i dag lav i forhold til det beløp som unndras statskassen. Den nye forskriften medfører at bøtesatsene bedre samsvarer med den faktiske unndragelsen og dermed vil ha en større preventiv virkning. Tilsyn med næringsmidler på kafeer, restauranter, i dagligvareforretninger etc. er etter næringsmiddelloven et kommunalt ansvar i Norge gjennom de kommunale næringsmiddeltilsyn. Statens næringsmiddeltilsyn arbeider imidlertid med å fastsette normer for basistilsyn for alle næringsmiddelbedrifter. Det var i 1998 nesten 21 000 virksomheter innen bransjene servering, catering og gatekjøkken. Det ble foretatt et utstrakt tilsyn med disse. Jeg vil be Statens næringsmiddeltilsyn påskynde arbeidet med å fastsette normer for tilsyn for slike næringsmiddelbedrifter. Både ut fra helsehensyn og redelighet finner jeg det rimelig at tilsynet også legges opp med sikte på å kontrollere for mulig ulovlig import av kjøtt.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
Jeg vil gjerne få understreke at det vi snakker om her, er altså ulovlige handlinger, noe også representanten gav uttrykk for. Det som på mange måter er et paradoks i vårt samfunn, er at det er noen som finner det interessant å operere utover det som er norsk lov. Dette gir igjen et behov for nye forskrifter og nye regler som en også kan si gjør hverdagen litt traurigere for dem som opererer på riktig måte. Det jeg nå skisserer, betyr også at en må ha et større offentlig apparat for å greie å følge opp på dette området, og i en situasjon der vi prøver å skape et enklere Norge, viser det seg at menneskets egne handlinger gjør at det ikke er enkelt å redusere kontroll og antall forskrifter når vi skal sørge for at norsk lov følges opp. Men dette tar vi på alvor i departementet. Vi er veldig opptatt av det spørsmålet som representanten Skogholt her har reist.
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «I den senere tid har vi opplevd et stadig økende antall ran, og da spesielt i Oslo-området. Hvordan mener statsråden at denne utviklingen kan stoppes, og hva vil statsråden foreta seg i denne sammenheng?»