Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2018-11-13:
EUs ambisjon om å styrke Europa sliter i motbakke. Dette forklares ofte ut fra økt nasjonalisme og patriotisme i flere europeiske land. Denne utviklingen skjer imidlertid ikke i et vakuum. Det blir som diskusjonen om høna og egget. Kom landenes tiltakende fokus på nasjonal kultur og identitet ut av intet og ble til noe som førte til en sterkere kritikk av EU, eller har EU gått for fort og for langt i sin iver etter å skape et overnasjonalt Europa og som en konsekvens bidratt til økt fokus på nasjonal kultur og identitet? Jeg heller til det siste. Skal EU overleve, er det avgjørende at EU-kommisjonen, EU-parlamentet og EU-domstolen har legitimitet blant folk flest i medlemslandene, og at nye lovvedtak med store nasjonale konsekvenser ikke uten videre blir påtvunget medlemslandene. Her spiller også retorikken fra de store EU-landene inn. En beskrivelse av ønsket om å sikre nasjonalstatene mer selvråderett som spedalskhet er lite konstruktivt. Det er helt naturlig at nasjonalstatene ønsker å bevare nasjonal identitet og kultur. At nasjonalt valgte politikere setter eget land først, er ikke i seg selv skremmende, slik enkelte fremstiller det. Det er en selvfølge. Slik jeg ser det, bør EU styrke overnasjonalitet på områder der «the whole is greater than the sum of its parts» – der totaliteten blir en styrke for alle. Det er nettopp her EØS-avtalen kommer inn. EØS-avtalen bidrar nettopp til det. Det er viktig og positivt for norsk næringsliv at vi er en del av EUs indre marked. Flere reiser tvil om dette. Da kan det være klokt å spørre næringslivsaktørene selv. Vi kan ikke styre handel over landegrensene etter prinsippet om den sterkestes rett. Avveininger hvor man må gi og ta, er helt nødvendig. Når det er sagt, er det viktig å understreke at Norge ikke er medlem i EU, og skal da heller ikke forplikte oss innenfor rammen av EU – uansett område. Gjør vi det, vil også kritikken av EØS øke rett og slett fordi folk der ute ikke nødvendigvis ser forskjellen på EØS og EU. Det er ingen tjent med. Det er ofte slik at bordet fanger. Storbritannia er det beste eksempelet på nettopp det. Det er et paradoks at Storbritannia nærmest finner det umulig å melde seg ut av et frivillig europeisk samarbeid. Mitt håp er imidlertid at Storbritannia lykkes. Da må man understreke at Storbritannia kun melder seg ut av EU. De melder seg altså ikke ut av Europa. Storbritannia utenfor EU vil kunne skape nye muligheter for Norge, noe også utenriksministeren var inne på. Tette bånd til Storbritannia er viktig på mange vis, og det er liten tvil om at Norge har langt mer til felles med Storbritannia enn de fleste land på kontinentet. En bilateral handelsavtale med Storbritannia vil være positivt, men man bør vurdere muligheten for å gjøre den trilateral og utvide den til også å inkludere USA. Etter Storbritannias uttreden av EU vil EUs marked utgjøre 650 millioner mennesker. Et felles marked mellom Storbritannia, USA og Norge vil utgjøre om lag 400 millioner mennesker. Det er også liten tvil om at USA, Storbritannia og Norge er tre land som har mye til felles både historisk og kulturelt. Dessuten kan vi alle bruke engelsk som arbeidsspråk. På 1980- og 1990-tallet var Fremskrittspartiet det eneste partiet som omtalte migrasjon som en stor utfordring. Vi husker alle elitens, inkludert medienes, rause mottak av dette budskapet. Med dette som bakteppe er det et paradoks at Europas antatt politisk klokeste hoder i dag sitter og prøver å finne løsninger på det 30 år senere. Nå anses det for å være Europas største utfordring. Det er viktig at Norge forholder seg til de forpliktelsene vi har inngått gjennom EØS-avtalen. Det blir imidlertid helt urimelig at Norge skal forplikte seg på områder som er EUs anliggender. Nordmenn har jo ved to anledninger vært tydelige på at vi ikke ønsker å være en del av EU. Da skal vi heller ikke, verken frivillig eller på annet vis, binde oss opp til ordninger inngått av EU. Fordelingen av kvoteflyktninger er et slikt område. Utenriksministeren refererte i sin redegjørelse til initiativene som EU og EUs medlemsland har tatt for å øke forsvarsinvesteringene og styrke samordningen seg imellom. Det skal resultere i et permanent forsvarsfond i EU, som skal opprettes i 2021 og vare til 2027. Det skal være på 13 mrd. euro. Forskning, utvikling og felles anskaffelser er målet. I Europautvalgets møte 20. september sa utenriksministeren at norsk deltakelse vil ha en betydelig inngangspris. Den vil sannsynligvis være på flere milliarder kroner. Det er positivt at forsvarsministere i større EU-land samarbeider om utvikling og investeringer av forsvarssystemer. I dag foregår mye av systemutviklingen nasjonalt, og antall enheter produsert er relativt liten, noe som gjør våpensystemene svært dyre. Det er også positivt at Europa styrker sine forsvarsbudsjetter, og at vi får mer kampkraft ut av hver krone. Det kan potensielt styrke NATOs kollektive forsvarsevne. At større EU-land ønsker å samordne utviklingen av anskaffelser, betyr imidlertid ikke at Norge er tjent med å delta, snarere tvert imot. Norsk forsvarsindustri er i dag en robust næring i vekst. Det skyldes bl.a. et godt forskningssamarbeid med FFI og ikke minst gode prosjekter i samarbeid med USA. Norsk forsvarsindustri er liten i internasjonal sammenheng, og overfor USA er vi som en mygg å regne. Det er nettopp det som er vår styrke. Norges nisjekompetanse gjør våre små høyteknologiske leveranser til amerikanske prosjekter til en solid og viktig industri i Norge, men liten i amerikansk sammenheng. Vår spisskompetanse på utvalgte områder bidrar inn mot amerikanske systemer. Det er positivt for industrien og en grei pris å betale for USA, sett i relasjon til våre anskaffelser. Dette vil ikke være mulig overfor et europeisk forsvarsindustrielt konglomerat. De økonomiske bidragene vil være relativt store, samarbeidsklimaet krevende og det industrielle utbyttet magert. Dessuten vil vi naturligvis måtte anskaffe flere systemer i Europa. Og all den tid vi har bidratt med milliarder, vil vi selvsagt måtte gjøre flere systemanskaffelser i Europa. For Norge er det helt avgjørende at vi har et godt forhold til USA. Europa vil aldri kunne erstatte tryggheten som den amerikanske viljen til å forsvare Norge utgjør. Enkelte har spekulert i hvorvidt USA vil komme sine NATO-allierte til unnsetning i tilfelle krig. Det tror jeg absolutt USA ville gjøre. Forpliktelsen er forankret i NATOs artikkel 5. Når det er sagt, er det samtidig en uskreven avtale mellom europeiske allierte at de europeiske allierte gjør betydelige forsvarsmateriellanskaffelser i USA. Unntakene er Europas største land. Dersom Norge velger å gå inn i et forpliktende samarbeid i EUs nye permanente forsvarsfond, vil det indirekte tvinge oss over til europeiske forsvarssystemer, noe som vil føre oss gradvis bort fra det solid fundamenterte samarbeidet med amerikansk forsvarsindustri. Resultatet for Norge vil da være at fremtidige systemer utvikles i Europa, det blir stor risiko knyttet til eventuelt forsvarsindustrielt utbytte, det blir stans i dagens tette samarbeid med amerikansk forsvarsindustri, og aller viktigst: Det vil føre USA bort fra Europa, og det er det siste vi trenger.