Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Jeg vil starte med noe som ikke var omtalt i trontalen, men som ved inngangen til et nytt hundreår står som en av de største utfordringene, nemlig å hindre spredning av atomvåpen. Det amerikanske senatet skal i nær framtid avgjøre om USA skal ratifisere avtalen som forbyr prøver med atomvåpen – den såkalte prøvestansavtalen. Det er uklart om det er et flertall i Senatet for ratifisering av avtalen. Hvis prøvestansavtalen ikke trer i funksjon, vil det kunne få dramatiske konsekvenser for nedrustningsarbeidet. Det vil kunne sette i gang et nytt kjernefysisk kappløp, der stadig flere land blir deltakere. Min generasjon fryktet at de to supermaktene skulle utløse en verdensomspennende atomkrig. Dagens ungdom vil kunne oppleve at land styrt av despoter eller terroristgrupper kan holde verden som gissel med atomsprengladninger. Vi som vokste opp i skyggen av trusselen fra atomvåpnene, ønsker at barn og ungdom skal starte det nye årtusen på en annen måte, med mindre frykt og større framtidstro. Derfor er det uforståelig at Senatet i verdens ledende atommakt ikke tar det historiske skrittet som kan hindre at atomvåpen kommer i hendene på stadig flere. Norge som har ansvaret for å dele ut Nobels fredspris, må la sin stemme høre og anmode det amerikanske senatet om å ratifisere avtalen. Nobels fredspris ble delt ut for første gang ved inngangen til dette århundre. Den gang hersket det en stor optimisme i verden. De to militæralliansene nærmet seg hverandre og gikk i oppløsning. Det ble snakket om en varig fred i nasjonenes konsert, men det skulle ikke gå mer enn 14 år før den første verdenskrig brøt ut. Grunnen var at det ikke fantes internasjonale institusjoner eller forpliktende avtaler landene imellom som kunne sørge for at den optimismen som var skapt, kunne holdes ved like. Vi kjenner til at den første verdenskrig utløste den annen verdenskrig. Den annen verdenskrig skapte den kalde krigen som førte til hundrevis av kriger, særlig i utviklingslandene. Men etterkrigstidens politikere trakk også viktige lærdommer av århundrets mange tragedier. Det ble bygd opp et sterkt og forpliktende samarbeid både på det europeiske og globale plan som skulle hindre at historien fortsatte i samme spor. Dette taler for at det nye århundre som snart begynner, kan bli annerledes og bedre enn det vi forlater. Men vi må ikke ta noe for gitt. Freden må vinnes av stadig nye generasjoner. Nye utfordringer må møtes – som faren for at miljøødeleggelser kan gjøre planeten jorda ubeboelig for stadig flere mennesker, og fattigdomsproblemet som ligger der som en udetonert bombe. Vi må også få styring over en kapitalisme som synes å bli stadig sterkere og mer uforutsigbar. Jeg føler en forpliktelse til å innlede den siste trontaledebatten i dette århundret ved å peke på at vi ikke må la passiviteten og oppgittheten få bre seg i forhold til de store spørsmålene. Den største utfordringen dagens politikere har, er å skape håp hos de unge – håp om at det går an å styre og få kontroll over problemene. Høyresidens budskap slik vi kjenner det over hele verden, om at vi bør overlate det meste til markedskreftene, er det samme som å gi opp. Denne holdningen hadde mange også for hundre år siden, da verden var inne i en like dyptgående teknologisk og industriell revolusjon som nå. Også den gang skapte de frie markedskrefter store klasseskiller og internasjonal spenning. Men det viste seg å være mulig å bygge opp en demokratisk motvekt mot denne brutale kapitalismen. Velferdsstaten ble bygd opp. Folk fikk rettigheter som likeverdige mennesker. Dette er det store spørsmålet igjen ved inngangen til et nytt århundre: Hvordan få mer demokratisk styring, og hvordan fordele mer rettferdig innen hvert enkelt land og mellom landene på jorda? Det er åpenbart at vi trenger mer internasjonal styring. Men det er også åpenbart at vi trenger et djervere politisk engasjement nasjonalt. Jeg må tillate meg å si at sentrumspartiene som i opposisjon var de sterkeste talsmenn for at vi ikke bare skulle tilpasse oss passivt, er de som akkurat gjør det. Hva skjer? Bedrift etter bedrift selges ut av landet. I finansnæringen er det markedet som tar initiativ til nye løsninger. Staten sitter passiv som eier og ser på. Norge har mye penger, men vi eier snart ingenting. Statens kapital kan jo bli brukt sammen med privat kapital for å sikre nasjonalt eierskap av viktig industri og finansvesen i den globale økonomien vi nå befinner oss i, men Regjeringen sitter passiv. Forskjellene er store. Vi vet at grunnen er at de med store kapitalinntekter har tjent stort på oppgangen på 1990-tallet. Men det kommer ikke et eneste forslag til å gjøre noe med det. Vi vet at satsing på utdanning er nødvendig både for at Norge skal kunne henge med i den globale kunnskapsøkonomien, og for at vi skal kunne unngå enda større forskjeller mellom folk i framtida. Men i denne situasjonen stopper Regjeringen praktisk talt opp den store satsingen på utdanning vi har hatt de siste ti årene i Norge. Vi forspiller våre muligheter hvis vi ikke tar grep for å hindre at Norge selges ut bit for bit. Vi forspiller våre muligheter hvis vi lar industrien seile sin egen sjø. Regjeringen Bondeviks forslag til statsbudsjett for 2000 bekrefter at Norge er inne i en vekstpause. Fem års fremgang i sysselsetting ble brutt i 1999. Sysselsettingen i industrien har falt siden 2. kvartal 1998. Deler av verkstedindustrien stopper opp fordi det ikke ble tatt grep tidsnok. Det blir ikke bevilget penger til arbeidsmarkedstiltak som kan gjøre at driftsstans blir brukt til noe annet enn ren lediggang. Driftsstans ved våre verft, der det er tiårs opparbeidet kompetanse, bør brukes til å bygge ny kompetanse, ikke til lediggang. Administrerende direktør i Telenor, Stig Herbern, sier følgende: « Mot slutten av inneværende år regner man med at telekommunikasjon og IT vil passere bilindustrien i størrelse. Da står man overfor den største og mestvoksende industri i verden. … Personlig er jeg veldig opptatt av at Norge klarer å opprettholde et minimum av industri innenfor denne sektoren. Dette er den industrien vi skal leve av de neste hundre årene. Derfor plager det meg at vi møter liten forståelse for hvilket vendepunkt dette er, og hvilke muligheter vi er i ferd med å forspille.» Ja, vi forspiller våre muligheter hvis vi ikke fortsetter den sterke satsingen på utdanning vi har hatt. Andre land tar ingen pause. De venter ikke på oss. Kommunene må få mulighet til å satse på skolen. Universiteter og høgskoler kommer i problemer hvis bevilgningene på statsbudsjettet blir stående slik de er. Vi forspiller våre muligheter og svekker limet i velferdssamfunnet hvis vi ikke gjør noe konkret nå for å motvirke forskjellene i samfunnet. Frustrasjonen, sinnet som fattige mennesker har over å se at mange kan leve i stadig større overflod mens de selv ikke får leve sitt liv i frihet, drømmer og håp som ikke blir realisert, er ødeleggende for samfunnet. Vi vet hva det 21. århundret vil kreve: En kunnskapsbasert økonomi, mennesker som kan beherske den nye teknologien, mennesker som kan samarbeide og mennesker som skjønner at de er avhengige av andre for å lykkes. Hvert eneste menneske er født med et talent – et potensial. Hvert eneste menneske som får brukt sitt talent og frigjort sitt potensial, bidrar til landets velferd. Derfor blir kampen for likeverd det 21. århundrets viktigste sak. Likeverd skaper vi ved å fordele rettferdig. Likeverd skaper vi ved å satse på utdanning for alle – barn, ungdom og voksne. Da kan alle få brukt sitt talent – utløst sitt potensial. Dette er det 21. århundrets store utfordring. Den nye teknologien setter nemlig mennesket i sentrum. Informasjonsteknologien kan ikke fungere uten mennesker med kunnskaper, som også kan dele kunnskapen med andre, i samarbeid med andre. Uten å stole på hvert enkelt menneske og gi det direkte innflytelse kan man i dag ikke drive noen form for virksomhet – privat eller offentlig – på en god måte. Ansvar må presses nedover for å kunne utløse hvert enkelt menneskes talent og kreativitet. Samarbeid må til for å binde all kunnskapen sammen til et hele og få all den kompliserte teknologien til å henge sammen. Dette kommer til å få virkning på alle samfunnslivets områder – i politikken, i den offentlige sektor og i næringslivet, der man for øvrig har kommet lengst i å organisere seg på en ny måte. Folk må få mer direkte innflytelse i de politiske partiene. Kommunene må slippe statlig detaljstyring og kontroll til fordel for å utløse lokalt selvstyre. Vi kommer ikke utenfor en reform av det fylkeskommunale nivå. Det går for mye ressurser med til dobbelt byråkrati og mye unødvendig kontroll. Dette hører ikke hjemme i informasjonssamfunnet. Velferdsbedriftene – skolene, sykehusene og eldreinstitusjonene – må omstille seg. De ansatte må få mer ansvar, og kundene må bli tilbudt tjenester som i større grad er skreddersydd akkurat for dem, til hver enkelts behov. Det offentlige må møte folk ulikt, fordi folk er ulike. Det dette dreier seg om, er om vi skal klare å opprettholde sterke fellesskap og kollektiv styring også inn i informasjonsalderen. Folk vil ikke finne seg i at staten styrer ovenfra og ned når resten av samfunnet går motsatt vei. Folk vil kjøpe seg ut av de offentlige velferdstjenester og inn i private tilbud, hvis de ikke blir tatt på alvor av det offentlige. En slik utvikling ønsker vi ikke – vi ønsker å slå ring om det offentlige fellesskapet, kollektiv styring inn i en virkelighet som blir mer preget av individuelle behov og større individuelt ansvar. Det må ny vilje og nye perspektiver inn i politikken – vilje til styring og vilje til fordeling, vilje til omstilling. Arbeiderpartiet ser nå en åpning for å kunne vri politikken inn på et mer aktivt spor, særlig i fordelingspolitikken. Alle de borgerlige partiene sa før valget i 1997 at landet måtte få en ny regjering. Arbeiderpartiet fikk skylda for de økte forskjellene i samfunnet. Disse partiene gikk fram ved valget, og de fikk flertall i Stortinget. Arbeiderpartiet gikk tilbake. Landet måtte få en ny regjering. Nå ser det ut til at dette bildet kan endre seg. Sentrumspartiene sier nå at de helst vil samarbeide med Arbeiderpartiet. Noen av dem sier til og med at det er bare med Arbeiderpartiet landet kan få en mer rettferdig fordeling. Den åpningen vil Arbeiderpartiet benytte seg av. Vi vil undersøke om det er mulig å vri politikken over i Arbeiderpartiets retning. Derfor ville vi ha, og vi har fått, samtaler med statsministeren for å undersøke om det er grunnlag for å starte forhandlinger mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene om neste års statsbudsjett. Et slikt møte har funnet sted. Arbeiderpartiet sa på dette møtet ifra om at slike forhandlinger må bygge på at de som har mest, må bidra mer til fellesskapetat de som har minst, må få lettelserat kommunene må få en milliard mer, slik at de kan foreta den skolesatsingen alle har satset på og snakket omat universiteter og høyskoler får mer pengerat barnehager og skolefritidsordning blir billigere for foreldreneat det blir bygd 1 000 studenthybler og flere utleieboliger for ungdom neste årat Arbeiderpartiets tiltak overfor industrien kan bli gjennomført Arbeiderpartiet har ikke flertall på Stortinget. Vi har derfor begrenset oss til å ta noen viktige skritt bort fra den høyreretningen som har preget politikken til nå i denne stortingsperioden. Til gjengjeld vil vi insistere på at disse skrittene blir tatt, ellers har det ingen hensikt at Arbeiderpartiet er med i noen form for avtale. To milliarder mer i skatt for folk med store kapitalinntekter er ikke mye når vi vet at avkastningen i form av utbytte og gevinster er på flere titalls milliarder kroner i året. En milliard mer til kommunene må til hvis man med noen anstendighet skal kunne se folk i øynene etter den valgkampen som ble ført, der alle snakket om utdanning og skole. Det er nemlig kommunene som må gjøre akkurat dette. Studenthybler må rett og slett bygges. Vi kommer ikke utenom det siden vi har fått 60 000 nye studenter i landet de siste årene. Barnehageprisene må ned, for vi vil at barnehagene skal være for de mange, ikke bare for de få. Og vi får ikke nok folk til bl.a. eldreomsorgen hvis vi ikke har barnehageplasser. Allerede i dag mangler det tusener av hjelpepleiere og sykepleiere, og verre blir det etter som det blir flere og flere eldre. Norsk politikk tåler ikke flere brutte løfter. Hvis det fremlagte statsbudsjettet blir vedtatt slik det er, blir det mange nye brutte løfter. Arbeiderpartiet vil bidra til at det ikke skal skje. Arbeiderpartiet vil bidra til at det viktigste blir gjort, blir satt på dagsordenen, forutsatt at sentrumspartiene mener alvor med det de har sagt, at de vil ha en mer rettferdig fordeling. Det må ligge i bunnen av enhver avtale med oss. Forfatteren Erlend Loe skriver i sin nyeste bok «L»: «Jeg bare er her. Forsøker å være grei. Ser etter noe å bygge. Hva skal jeg bygge? Alt fins jo fra før.» Så ender han med å kalle sin generasjon – han er bare 30 år – «vi som ikke bygde landet». Vi politikere har en stor forpliktelse i å hindre at denne holdningen brer seg, for det er jo så mye å bygge og bygge om ved inngangen til et nytt århundre. Derfor må vi få ungdommen til å tro på at det går an. Og da må vi holde ord. Ungdommen vil ikke tro på politikken hvis vi ikke klarer å gjøre noe med de håpløse forholdene på boligmarkedet som de møter. De vil ikke tro på oss hvis vi ikke er i stand til å gjøre det aller nødvendigste i informasjonsalderen: fortsette satsingen på utdanning for alle. Ser de derimot at slike oppgaver blir løst, vil de også få tro på at det går an å gjøre noe med de store globale problemene. Det trengs ved inngangen til et nytt århundre. Arbeiderpartiet har gjennom dette århundre vært preget av troen på at det går an å styre. Mennesket skaper selv sin historie. Denne styringsoptimismen tar vi med oss inn i et nytt århundre. Politisk styring er mer nødvendig enn noensinne. Vi har trodd at sosial rettferdighet både er nødvendig og mulig. Den troen beholder vi også inn i det nye århundret. Det er ikke riktig at utjamningspolitikken har gjort alle like, slik Høyre påstår. Den har gitt alle flere muligheter. Derfor vil vi at utjamningskverna skal male også inn i det neste århundret. Vi vil fortsette å bygge sterke fellesskap her hjemme så vel som internasjonalt. Da Berlinmuren falt, mente mange at historien hadde kommet til et endepunkt. Det var svært lite sannsynlig at noe nytt kunne hende. Kapitalismen hadde vunnet. USA stod igjen som den eneste supermakt. Men det har hendt så mye på disse 10 årene at vi nesten skulle tro vi hadde levd i 50 år. Og mye mer kommer til å hende. Ingen har ved et århundres slutt kunnet forutsi hva som kommer til å skje i det neste. Det kan heller ikke vi. Men én ting kan iallfall jeg på vegne av Arbeiderpartiet si med sikkerhet: Kampen for sosial rettferdighet og internasjonalt samarbeid og solidaritet må og vil fortsette.