Jan Petersen (Høyre), 2004-03-05:
Regjeringen har ønsket å invitere Stortinget til en bred debatt om de utfordringer globaliseringen medfører, som del av en helt nødvendig samfunnsdebatt i Norge. Disse utfordringene er så brede og mangfoldige at det kan være tvil om en stortingsmelding kan yte problemstillingen rettferdighet. Det kan neppe en innstilling, og selvfølgelig ikke en debatt som går over noen få timer. Jeg aksepterer derfor at det må være et utvalg av temaer som behandles. Når jeg sier dette, er det også fordi et av Regjeringens aller mest sentrale budskap i denne meldingen åpenbart har gått både innstillingen og debatten hus forbi. Jeg er veldig glad for at man i denne debatten har akseptert at det er mulighetene som må stå i sentrum. Jeg tror at en nasjon som lar bekymringene og beskyttelsen være det sentrale, som ikke leter etter mulighetene eller ser hvor åpningene er, men som håndterer utfordringer på den måten, er dømt til å tape. Derfor er jeg glad for at dette er innfallsvinkelen. På tross av at jeg la veldig stor vekt på å formulere tittelen på meldingen, må jeg likevel si følgende: I vårt høyt utviklede samfunn, som nærmest ligger på topp når det gjelder levestandard, gir globaliseringen oss alvorlige utfordringer, som, med mindre vi håndterer dem, kommer til å få alvorlige konsekvenser for det norske samfunn. Det er det kapittel 5 dreier seg om. Derfor inviterer vi Stortinget til en debatt om hvilke grep vi skal gjøre her hjemme for at Norge skal kunne greie seg i denne åpne, internasjonale konkurransen og ikke hengi seg til ønskedrømmer av typen annerledesland, som heldigvis har gått av moten. Det er en del helt klare grep dette landet da må gjøre. Det er f.eks. å erkjenne at et lands foretaksklima er helt avgjørende, sammen med hvilke rammer vi gir vårt næringsliv, og hvilket grunnlag vi gir næringslivet for å velge Norge som stedet for økonomisk virksomhet. Det er en kamp om kapitalen, en kamp om å være stedet hvor økonomisk aktivitet foregår, og vi må gi det rette svaret. Vi må være best, så gode at aktiviteten kommer hit. Det er det samme som er poenget med å føre utdanningspolitikken opp på toppen av dagsordenen. Dette lille landet vil ikke greie seg med mindre vi har en av verdens beste utdanningssystemer, og med mindre vi får vår forskning til å fungere ved å være mer omfattende enn den hittil har vært. Hvis noen nå kjenner igjen begrepet «skatt og skole», som noen av oss har nevnt i valgkampen, er det fordi det er noe av hovedsvaret på globaliseringens utfordringer. Og det er flere grep som må tas. Det er bl.a. å forstå at kreativitet er avgjørende. Derfor snakker vi aldri om utdanning med mindre vi også snakker om kulturpolitikk, for det har noe å gjøre med å få fantasien frem. Det har å gjøre med å skape politisk forståelse for at et samfunn som ikke tør å endre seg fort når utfordringen er der, er dømt til å tape. Vi har altfor mange ganger i Norge søkt tilbake til beskyttelsesmekanismene, hvordan vi skal unngå forandringene, subsidiere oss vekk fra dem. Jeg var i Singapore i forrige uke. Det er mye som imponerer meg med samfunnet i Singapore, og én ting er at når de ser at de er på vei ut og mister konkurransekraften, må de satse på noe annet. De prøver ikke å motvirke det som likevel kommer. Hvis vi ikke tar debatten på dette området, vil ikke det norske samfunn kunne greie seg i en åpen, globalisert verden, og det er ikke noe alternativ å begi seg tilbake til drømmer om annerledessamfunnet. Dette er på mange måter den sentrale delen i Regjeringens budskap, og jeg hadde håpet at komiteen i sin behandling av kapittel 5 hadde tatt denne problemstillingen. Det gjorde den ikke. Det tror jeg bare viser at det er behov for ytterligere debatt om globaliseringens utfordringer. Jeg tror også det er behov for debatt om hva som egentlig driver globaliseringen. På det punktet har flertallet, så langt jeg kan bedømme det, gjort de riktige vurderingene. Men det er jo ganske oppsiktsvekkende når Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet i merknadene i innstillingen helt ser bort fra hvordan teknologien har drevet frem globaliseringen, enten vi liker det eller ikke. Det er ganske forbausende for dem som har vært i huset her noen år. Alle husker jo de slagene vi hadde her i huset om liberaliseringen av teletjenestene, drevet frem av teknologien, som fortalte at gamlemåten å gjøre ting på ikke lenger var mulig. Vi husker at i særlig grad Senterpartiet, men også SV, forsøkte å lukke øynene for den utviklingen. SV gav opp etter hvert. Senterpartiet var vel av dem som holdt lengst ut i å forsøke å skape seg en alternativ virkelighet. Når man leser innstillingen her, virker det som om ingen av de partiene har lært noe som helst av Stortingets debatter om teletjenester på 1990-tallet. Det skulle være interessant å høre senere i debatten hva som egentlig er de to partienes refleksjoner over sin rolle i den fundamentale debatten, for her er det mye å lære om globaliseringens utfordringer. Det er nok slik at det er enkelte ting som er nye vilkår, nye forutsetninger, enten politikerne har bestemt dem eller ikke. Hvis man ikke evner å se det i tide, evner å skjønne at det er der utfordringen ligger, evner man heller ikke å gi politiske svar på de utfordringer vi står overfor. Jeg vil minne om at utfordringen for Norge som nasjon er: Hvordan skal vi greie oss i denne åpne, internasjonale konkurransen i denne åpne, internasjonale verden? Det er mange elementer som jeg kunne ha lyst til å snakke mer om, men jeg ser at tiden renner ut. Jeg skulle gjerne hatt en lengre debatt med komiteens leder, som åpenbart har hatt et nostalgisk møte med sine gamle studiesirkler fra AUF. Styringsretorikken er på vei tilbake igjen. Jeg vil bare minne om et par ting i denne sammenheng, nemlig at styring er viktig i noen sammenhenger, i utviklingen av internasjonal rettsorden, f.eks. Det er viktig å fatte en del felles beslutninger. Jeg vil også minne om at det har skjedd mye galt og rart knyttet til såkalt politisk styring. Det var en debatt om bomull her tidligere i dag. Et typisk eksempel er hvordan USA og andre via politisk styring prøver å komme unna markedets lov, nemlig at det er u-landene som burde få lov å produsere. Å heve styringen opp på et globalt nivå er dessverre ikke noen garanti for at man ikke også der kan fatte tilsvarende gale beslutninger. Det er tvert imot noe man skal være meget, meget oppmerksom på. Jeg må bare få lov å bruke mine siste minutter til å si litt om handelsspørsmål og WTO-spørsmål, som vi har vært innom. Åslaug Haga gav riktignok litt forskjellige versjoner av hvordan vi håndterer Singapore-spørsmålene. Men i særlig grad den første versjonen, som kom i hennes første replikk i dag, er jo rett og slett ikke riktig, for å si det veldig forsiktig. Realiteten er jo at Norge aldri har stått hardt på for Singapore-spørsmålene. Vi har ment at det har vært riktig å få dem med, hvis det kan være enighet om det, men vi har hele tiden vært fleksible overfor det spørsmålet. Situasjonen er også nå den at praktisk talt alle land mener at det i grunnen er et av de fire områdene som vil egne seg for forhandlinger på det stadiet, nemlig de såkalte handelsfasiliteringer. EU snakker fortsatt om to områder, men det er ikke noen tvil om at det her er god samarbeidsvilje for å finne frem til en løsning på spørsmålene. Derfor var det ikke noe grunnlag for den språkbruken som ble anvendt. Det må også sies at den debatten som vi har hatt om landbruk, vel heller ikke helt treffer det som er tema i debatten. Jeg tror vi definitivt har en stor utfordring i Norge. Jeg kan forsikre om at når jeg nå har ganske omfattende reiserunder denne våren, er det nettopp for å skape forståelse for det grunnleggende, nemlig at det må være liv laga for norsk landbruk. Men det betyr at vi også må lytte til hvor åpningene er. Derfor må jeg si at jeg håper at man oppfatter det som skrives her, og ikke minst sies i offentlige debatter, om alliansebygging og slike ting, som å være av mer veiledende karakter, for å si det forsiktig. Det er ikke noen tvil om at for Norge er det viktig å lete etter åpninger, at det ikke umiddelbart er gitt at vi kan se dem nå, men at vi vet hva vi skal ivareta. Jeg ser med interesse at Senterpartiet og SV nå går hardt ut mot den alliansebyggingen med rike land på landbruksområdet som vi har drevet med tidligere. Jeg vil bare minne om at for et halvt år siden ble jeg utsatt for kraftige angrep fra Senterpartiet for at jeg ikke tok godt nok vare på denne tradisjonelle alliansen. Her er det en 180 graders snunad. Jeg vil si at kritikken da var feil. Men vi må ikke helt gi opp at det også er mulig å arbeide sammen med disse landene. Det gjør jeg, og vi arbeider også sammen med viktige u-land for å se hvor åpningen er. Men da vil jeg få minne om én grunnleggende ting, at hele runden skal være en utviklingsrunde, hvor noe av poenget er at i-landene må ta større byrder enn u-landene. Når u-landene sier at de vil ha fordeler, er det ikke dermed sagt at Norge uten videre kan snike seg med på samme laget. Men vi skal gjøre så godt vi kan, nettopp for å manøvrere i dette meget vanskelige terrenget.