Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-04-27:
Først vil jeg takke interpellanten for å ha reist denne viktige interpellasjonen. Hvis det er noe vi er enige om i denne salen, er det ønsket om å beskytte barn mot omsorgssvikt og overgrep. Som tidligere barnestatsråd vil jeg si at det var lett å få med Stortinget og få gjennomslag for så å si nesten alle tiltak som gikk i denne retning. Jeg synes også det var veldig positivt å høre statsrådens innlegg om en rekke nye tiltak som skal iverksettes. Det som er viktig når det gjelder de ansvarlige som skal utføre tiltakene, er at vi er obs på at de befinner seg i ulike sektorer, og at det krever samarbeid mellom både barnevern, helsetjeneste, barnehage, skole og politi for å få en god beskyttelse av barnet. Det er én sak som ikke er helt løst, som jeg ønsker å ta opp i dag. Det gjelder barn mellom null og tre år som dør uventet. De har faktisk dårligere rettssikkerhet enn alle andre. Statsråden var også inne på denne gruppen. Plutselige, uventede dødsfall skal rapporteres til politiet, med påfølgende rettslig undersøkelse. Slik mener jeg det må være i alle tilfeller, også når det rammer små barn. Det må avklares om det er straffbare forhold, bl.a. gjennom umiddelbare undersøkelser på stedet. Den ordningen som Regjeringen tidligere laget, ble en spesialordning innen helsetjenesten for disse barna – en frivillig ordning. Dette er et paradoks når vi vet at ett av fem barn mellom null og tre år som dør uventet, enten dør av omsorgssvikt eller fordi det foreligger noe kriminelt. Det er et høyt tall. Foreldre som har gjort noe kriminelt, vil sannsynligvis ikke slippe inn et helseteam for å undersøke åstedet, mens andre, som absolutt ikke har gjort noe galt, vil føle at det er en lettelse fordi det avkrefter at det har foregått noe kriminelt, og det gir svar på hva som har skjedd. Flertallet i justiskomiteen har bedt Regjeringen fremme en sak om obligatorisk dødsstedsundersøkelse, og jeg antar at det er denne ordningen som igangsettes 1. november, og som statsråden viste til. Jeg vil veldig gjerne få bekreftet om vi fra 1. november får en slik obligatorisk undersøkelse – og ikke en frivillig. Når vi leser om barn som er mishandlet av sine foreldre eller andre, er det vondt å tenke på at bevis mot disse kan gå tapt fordi politiet ikke umiddelbart kunne undersøke åstedet. Håpet mitt er at dette nå kommer på plass. En annen sak, som også statsråden var inne på, er dette med tannhelsetjenesten, som egentlig er et område som i alle fall ikke jeg har vært borti i samme grad før, og jeg tror ikke vi i Norge har fokusert nok på det. Barneombudet har de siste årene fokusert på tannhelsetjenestens rolle ved omsorgssvikt og overgrep. Han fortjener honnør for det. Blant annet vises det til Skåne i Sverige, der tannhelsetjenestene har samarbeidet systematisk med barnevernet de siste årene. Dette har faktisk ført til at tallet på bekymringsmeldinger til barnevernet har økt betydelig. Tannhelsepersonell har en unik mulighet til å oppdage skader på barnet i munn og ansikt. De kan også vurdere hvordan barnet oppfører seg under behandlingen. Spesiell atferd kan gi grunn til mistanke om at barnet utsettes for overgrep. I samarbeid med barnevernet vil tannhelsepersonell kunne bidra til at overgrep mot barn oppdages, og at disse barna får hjelp. Vi vet at Barneombudet har vært i kontakt med Helse- og omsorgsdepartementet om både melderutiner og annet. Det var veldig kjekt at statsråden i dag ga en tilbakemelding også på dette området. Slik jeg har forstått det, vil statsråden følge dette opp på en god måte. Det er flott. Så har jeg til sist lyst til å nevne noe som Bondevik II-regjeringen satte i gang, og som Stoltenberg-regjeringen har fulgt opp, som har hatt enormt stor betydning for å fange opp barn som enten har vært utsatt for vold, eller som har vært vitne til vold. Barneprosjektet fra 2004, som ble drevet av Senter for Krisepsykologi i Bergen og Alternativ til Vold, bl.a. i Telemark, har vært et virkelig vellykket prosjekt for å gi hjelp til barn som enten bare har vært vitne til vold, men som har like store traumer, eller til barn som har vært utsatt for vold. Jeg har selv snakket med en del av de barna som fikk hjelp gjennom det prosjektet. En åtte år gammel gutt, som et lite eksempel, sa i møtet med meg: Det er én ting du, statsråd, ikke skjønner, og det er at når jeg sluttet å gå på skolen, når jeg skulket og når jeg slo læreren og dem som jeg gikk sammen med, var det aldri noen som spurte meg – verken på skolen eller i nabolaget – hvorfor jeg hadde forandret meg sånn. De skjønte ikke at det var fordi jeg hadde sett at mamma hadde blitt dengt opp gang på gang.