Inge Lønning (Høyre), 2003-02-20:
Jeg viste i mitt hovedinnlegg i debatten til et bestemt avsnitt i den uttalelsen som rådet i Den europeiske union avgav på mandag, hvor man bruker uttrykket «the unity and firmness of the international community». Det henviser til innholdet i resolusjon 1441. Men det som er enda viktigere enn dette, er at et enstemmig råd i Den europeiske union, inklusiv Tyskland og Frankrike, sier uten forbehold at nå er det én ting det dreier seg om, nemlig å bevare «unity and firmness». At man omsider har snublet seg frem til den erkjennelse, er kanskje det gledeligste som har skjedd i denne prosessen de siste ukene. Derfor er det også gledelig at det ser ut til at stadig flere har snublet seg frem til den erkjennelse også i denne sal. Etter dagens debatt må man vel kunne konstatere at i denne sak er ikke Senterpartiet lenger uenig med noen annen enn SV – og muligens seg selv. Det er et fremskritt at man klart og utvetydig stiller seg bak resolusjon 1441, og at man klart og utvetydig erkjenner at det er det militære press som har gjort at det i det hele tatt er kommet bevegelse i Irak. Kristin Halvorsen sa i sitt hovedinnlegg at dette var skjedd til tross for at det står soldater rundt Irak. Den oppfatningen tror jeg hun er alene om i verden. Alle autoriteter som har jobbet med dette i tilknytning til FNs sikkerhetsråd, generalsekretær Kofi Annan og Hans Blix, leder for våpeninspektørene, har konstatert uten forbehold av noe slag at det er nettopp trusselen om bruk av militærmakt som har gjort at man i det hele tatt er kommet i inngrep med situasjonen i Irak, og at man derfor paradoksalt kanskje kan øyne en mulighet for å unngå at denne militære makt blir tatt i bruk. Jeg har hørt mye rart fra SV i utenriksdebatter i de fem årene jeg har sittet i denne sal, men jeg har aldri hørt så mye rart som i Kristin Halvorsens innlegg i dagens møte. Man har vært opptatt av å snakke om 1980-tallet, og man trekker opp lange historiske linjer om hva som har vært gjort feil i relasjon til Irak og området. Det er naturligvis interessant med tanke på historiebøkene, men det hjelper oss ikke ett eneste skritt videre i den situasjonen vi står oppe i i dag. Man har forsøkt å bagatellisere dette ved å vise til at det finnes jo så mange diktatorer i verden, og det er ubestridelig riktig, men det kan da ikke ha unngått SVs oppmerksomhet at hele FNs sikkerhetsråd har vært enige om å sette FNs autoritet inn for å få gjennomført avvæpningen av Saddam Hussein. Og da er det ikke et spesielt konstruktivt bidrag til politiske løsninger at man i denne situasjon later som om problemet ikke eksisterer i det hele tatt. Det hadde vært begripelig at man kritiserer Regjeringen dersom man hadde hatt et eneste råd å gi Regjeringen om hvilken linje som skulle følges. En ny versjon av sanksjonsregimet har jeg ikke den aller ringeste tro på, etter at man gjennom ti år har jobbet med å forbedre og lage et mer treffsikkert sanksjonsregime, bl.a. gjennom betydelig norsk innsats. Så er situasjonen den at firmaet Saddam og sønner er blitt rikere for hvert år som har gått. Det står 30–40 milliarder kr innenfor rammen av programmet «mat for olje», men regimet ønsker ikke å bruke dem, fordi man vil bruke nøden i befolkningen som et pressmiddel overfor verdenssamfunnet. Det må være mulig at man hvis man virkelig har en helt alternativ resept på løsningen av dette, snart kommer opp med den resepten.