Per-Kristian Foss (Høyre), 2011-01-11:
Det er lett å si seg enig i motivet for forslaget, nemlig at det er viktig med klarhet og forutsigbarhet i politikken. Men der stopper også enigheten. Som ved forrige gangs behandling, synes jeg forslagsstillerne treffer målet om å sikre stabilitet dårlig. Jeg har bare lyst til å understreke følgende: Høyres to hovedinnvendinger mot dette er at det strider mot behovet for styringsfrihet, tilpasning til økonomiske konjunkturer, og i en gitt situasjon kan det også stride mot folkeflertallet. Vi kan jo snu på flisa og si til siste innlegg at det kan tenkes at et stortingsflertall i en periode, og ikke bare et rent flertall, men et større flertall, er for å binde et vedtak som man ser man kan tape ved valg. Så de som f.eks. for tiden mener at det er behov for å forbedre næringslivets rammevilkår i Norge, blir hindret i å gjøre dette i neste periode på grunn av et semikonstitusjonelt vedtak i strid med valgresultatet. Det tror jeg ikke vil bidra til noen forståelse for verken politikken eller for demokratiet. Så det er en avveining dette. Samtidig er det et behov for at partier av og til ser at det er behov for å oppnå en enighet som varer lenger enn en periode – men da med utgangspunkt i at sakens natur er slik at den krever forutsigbarhet. Jeg skal ta et par eksempler. Da Stortinget sto overfor spørsmålet om en reform av vår kirkeordning, svarte alle at den historiske tradisjon kirkeordningen hadde, tilsa stor forsiktighet, og at en ny ordning måtte kunne vare lenge. Derfor var det etter lang tids forhandlinger faktisk mulig å komme til enstemmighet om en ny kirkeordning, hvilket er et sunnhetstegn ved vårt politiske system. Det har nylig trådt i kraft en ny pensjonsreform, som jo er et resultat av en langvarig utredningsprosess der alle interesser har fått medvirke, for å si det forsiktig, etter en norsk, og kanskje også nordisk modell. Men vår modell for NOU, utredninger, høringer og politiske prosesser er tidkrevende, men den sikrer at mange får være med. Den sikrer mer enn et rent flertall, og alle politiske partier som har vært i nærheten av regjeringsposisjon, for ikke å si har vært i regjeringsposisjon, har også sett behovet for å sikre et bredere flertall enn det til enhver tid sittende stortingsflertallet bak en pensjonsreform, fordi den skulle vare over tid, og fordi borgerne trenger forutsigbarhet og langsiktighet når det gjelder slike viktige ting som pensjoner. Derfor er da også den forutsigbarheten sikret. Du kan si at det gjenstår et par sider ved reformen som kanskje ikke er like langsiktige, men det skyldes i alle fall ikke en partipolitisk motstand. Jeg må få lov til å si det. Det partiet som nå står bak forslaget, Fremskrittspartiet, har paradoksalt nok vært det som har vært minst interessert i å delta i denne typen brede forlik. Jeg kunne ta andre eksempler. Skattespørsmål trenger også en viss grad av forutsigbarhet, og vi har hatt to skattereformer i den perioden jeg har sittet på Stortinget. Den første var på begynnelsen av 1990-tallet. Den ble sikret ved et bredest mulig flertall. Forslagsstilleren var heller ikke den gang med i dette flertallet, men ble senere med. Vi hadde en reform som ble forberedt av Bondevik II-regjeringen, og som trådte i kraft i 2006, med et bredere flertall enn et simpelt flertall. Forslagsstilleren var heller ikke den gang med, men ble med, og har aldri senere fremlagt noe alternativ til skattereformen. Nå snakker jeg ikke om skattesatser og om visse skattetyper, men om systemet med utbyttebeskatning, fritaksmodell, skjermingsmodell osv., som er hovedelementene i reformen. Det er viktig for næringslivet at denne type vedtak har langsiktighet over seg, men man kan altså ikke gjennom semikonstitusjonelle vedtak sikre en langsiktighet som det ikke er politisk vilje til å holde på. Da blir systemet i strid med en politisk vilje, og det er den politiske viljen til langsiktighet som partiene må bedømmes på grunnlag av. Begrepet «rammevilkår for næringslivet» har man i debatten knyttet stort sett opp til vedtak om skattesatser og skatteformer, men det er noe mer enn det. Næringslivet krever også at den generelle økonomiske politikken tilpasses de til enhver tid gjeldende konjunkturer. Så skulle det komme en krise, kan det tenkes at man enten trenger å senke skattene eller å heve skattene. Det kommer an på krisens natur. Men hvis man gjennom semikonstitusjonelle vedtak har bundet seg til ikke å gjøre det, er man jo ikke i stand til å møte en krise. I en global økonomi vet vi at kriser ofte kan komme raskere og mindre forutsigbart enn vi var vant til i den gamle, mer lukkede økonomien. Derfor vil semikonstitusjonelle vedtak også på mange måter forhindre en regjering fra å kunne møte virkeligheter i økonomien på en måte som gir gode rammevilkår for næringslivet. Rammevilkår er som sagt noe mer enn skatte- og avgiftsvedtak. Medlemmene fra SV og Senterpartiet har en merknad til slutt som jeg undrer meg litt over. Den minner litt om friidrettsøvelsen sats uten hopp, eller kanskje tilløp uten sats, fordi man sier her at man ikke støtter forslaget om semikonstitusjonelle vedtak i noen form. Men man ber altså Stortingets presidentskap om å sette ned et utvalg som skal få i oppdrag å drøfte alle relevante sider ved en eventuell grunnlovfesting av en semikonstitusjonell vedtaksform. Man sier «eventuell». Ett av partiene er representert i presidentskapet og har aldri foreslått noen slik utredning, og man reiser heller ikke forslag om det i innstillingen. Det hadde jo vært mulig hvis man mente det. Og for å gjøre det hele totalt forvirrende sier disse to partier til slutt i innstillingen at de mener at «innføring av ei semikonstitusjonell vedtaksform i så fall kan innebera ei kodifisering av etablert sedvane på Stortinget». Hvis man sier at det i grunnen er slik det fungerer i dag, og hvis det er politisk vilje til det, altså et stortingsflertall, hva i all verden er da poenget med å ha et utvalg for å utrede det som allerede fungerer? Det synes for meg som et underlig utslag av å ville mene litt, men ikke ta skrittet fullt ut.