Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2007-02-20:
«Everyone has the right to life, liberty and security of person,» står det i artikkel 3 i menneskerettighetene fra 10. desember 1948. Ideen om visse universelle og ukrenkelige rettigheter fikk sitt nasjonale gjennombrudd med den amerikanske uavhengighetserklæring av 1776. Den franske revolusjonserklæring kom i 1789, og så fulgte en rekke forfatninger, bl.a. Norges grunnlov av 1814. I tiden etter annen verdenskrig har menneskerettighetene blitt nedfelt i internasjonale avtaleverk på både globalt og regionalt nivå. De internasjonale avtaleverkene er i stor grad inspirert av FNs verdenserklæring om menneskerettigheter av 1948. Retten til liv er, som det har blitt sagt av flere i salen, den mest grunnleggende av alle menneskerettigheter. Det er også retten til liv som står omtalt først når Utenriksdepartementet på sine nettsider går gjennom de sentrale menneskerettighetene. Respekten for menneskeliv og menneskeverd er helt grunnleggende også for vår egen kulturarv. Den er selve bærebjelken i vårt verdisyn. Vår kultur er bygd på at alle mennesker har samme verdi, uavhengig av funksjonsdyktighet, alder, kjønn, sivil status og etnisk opprinnelse. Denne retten har preget både lovgivning og etiske normer i vårt land. Mennesket har krav på både menneskeverd og liv, fordi det er et menneske. Det er utgangspunktet for vår holdning til tendensene vi i dag ser til et begynnende sorteringssamfunn, for det er nemlig ikke en selvfølge at retten til liv er styrende i samfunnet. Den medisinske utviklingen har gjort at man stadig står overfor nye problemstillinger, både i livets første fase og ved livets slutt. Stadig flere sykdommer kan fastslås allerede på fosterstadiet. Med en stadig mer avansert fosterdiagnostikk åpnes det for å sortere bort barn på grunnlag av kjønn eller funksjonshemninger. Det reises også mange vanskelige etiske dilemmaer rundt avslutningen av livet, f.eks. om hvor lenge en behandling skal fortsette. Uten en lov som konkret verner livet, kan faren være at det blir gjort kvalitative vurderinger av menneskeverdet. Det er en utvikling som jeg vil advare mot. For meg er menneskeverdet ukrenkelig. Alle har samme verdi. Mennesker kan ikke graderes, for alle er skapt forskjellige, og mangfoldet er både en verdi og også en ressurs for samfunnet vårt. Men det er samfunnets ansvar å sikre retten til liv. Derfor er grunnlovsforslaget også viktig. Lover skaper holdninger, og vi ønsker å skape holdninger som fremmer respekten for livet. For meg blir dette grunnlovsforslaget ikke «en omvei», som representanten Lønning snakket om, men en overskrift, en overskrift der vår hensikt med en grunnlovsbestemmelse er å understreke at den grunnleggende respekt for liv og menneskeverd fortsatt skal prege vårt samfunn. Med den posisjonen rettigheten har allerede i dag, burde det være mulig å bli enige om også å nedfelle retten i Grunnloven. Den mest grunnleggende av alle rettigheter burde virkelig også ha en naturlig og selvsagt plass i Grunnloven, som den har det i FNs barnekonvensjon og i menneskerettighetserklæringen. Spørsmålet vi i Stortinget i dag skal ta stilling til, er: Skal dette være en kamp hvor hvert menneske står alene, eller skal vi som samfunn ta det kollektive ansvaret og sette den store overskriften, hvor vi verner livet ved å lovfeste retten til liv i vår grunnlov?