Bent Høie (Høyre), 2010-05-28:
Helsepersonell, herunder leger, er den viktigste ressursen i spesialisthelsetjenesten. Et godt arbeidsmiljø er helt avgjørende for at de skal kunne gjøre en god jobb og sørge for trygg og forsvarlig pasientbehandling. Over en lang periode har det vært en utfordring i sykehus at leger ansettes i midlertidige stillinger i et stort omfang. Vi har mottatt informasjon om at 50 pst. av alle sykehusleger er midlertidig ansatt, og at antallet leger i spesialisering som er midlertidig ansatt, er på hele 90–95 pst. I gjennomsnitt er sykehusleger midlertidig ansatt til de er om lag 41 år gamle. Med helseforetaksreformen i 2002 fikk staten tilnærmet monopol på å drive sykehus, noe som gjør at staten har et særlig ansvar for å ivareta befolkningens behov for sykehustjenester og arbeidsvilkår for de ansatte, fordi en ikke har andre arbeidsmarkeder som virker som et reelt korrektiv. Det betyr at arbeidstaker ikke har samme mulighet til å skifte arbeidsgiver hvis hun eller han er misfornøyd med de ansettelsesforholdene som de tilbys, og dette forsterkes selvfølgelig av at arbeidsgiver også har monopol på utdanning til spesialitet. Den utryggheten som skapes ved midlertidighet i stadig kortere vikariater, vil få betydning for rekruttering, arbeidsform og pasientsikkerhet. Likestillings- og diskrimineringsombudet omtalte sykehusene som en versting i sin årsrapport fra 2008, etter flere saker der kvinnelige leger fikk avsluttet sitt arbeidsforhold under spesialiseringen som følge av at de var blitt gravide. Arbeidstilsynet har gjennom «God vakt!»-kampanjen kritisert sykehusene for flere former for svikt, bl.a. når det gjelder involvering av ansatte og innflytelse over egen arbeidssituasjon. Det finnes også informasjon om at midlertidig ansatte leger i sykehus føler seg presset til arbeidsøkter som ligger langt utover det som normalt er lovlig i samfunnet. Helsepersonell i midlertidige stillinger har en mer begrenset mulighet til å kritisere ledelsen eller til å si ifra om forhold som ikke fungerer. Leger som er avhengig av forlengelse av vikariat for å kunne fullføre spesialiseringen, vil være tilbakeholdne med å gi informasjon som kan oppfattes som vanskelig å håndtere for den samme ledelsen som også skal vurdere om et vikariat skal fornyes, eller om man skal få nytt vikariat. Omfanget av midlertidige stillinger får betydning for åpenhet, trygghet og ansvarstaking for arbeidssituasjonen. Åpenhet om forhold i sykehus, også om kritikkverdige rutiner, systemer og disposisjoner, er grunnleggende for pasientsikkerheten. Eier av sykehus må legge til rette for trygghet i arbeidssituasjonen som grunnlag for åpne og oversiktlige forhold. Legeforeningen har fremmet forslag til hvordan spesialistutdannelsen kan organiseres, slik at leger i spesialisering kan få fast ansettelse, samtidig som man forhindrer at det oppstår propper i systemet. I Sverige har de faste stillinger, men med forutsetning om «bevegelse» for å få erfaring innenfor de ulike spesialitetene. Tjeneste på flere steder kan løses gjennom såkalte utdanningspakker. Den tidligere stillingsinstruksavtalen som gjaldt fram til våren 2002, la til grunn fast tilsetting for alle ved gruppe 2-institusjonene fra Sogn og Fjordane og nordover. Dette viser at det er mulig å få til faste stillinger som hovedregel samtidig som en ivaretar de andre hensynene som er viktige – fleksibilitet, rekruttering i hele landet og utdanning. Jeg sier ikke at det finnes et enkelt svar på denne utfordringen, men regjeringen må ta ansvar for at det kommer i gang en dialog med Legeforeningen for å finne fram til gode løsninger. I skriftlig spørsmål 18. desember 2009 tok Høyres representant Sonja Irene Sjøli opp denne utfordringen. Da svarte helse- og omsorgsministeren: «Utfordringer og behov for endringer på området med hensyn til leger(…) er i utgangspunktet naturlig hjemhørende i dialogen mellom arbeidsgiver- og arbeidstakerorganisasjoner.» (…) Dette svarte helseministeren i desember 2009, etter at arbeidsgiverforeningen Spekter i en fellesrapport med Legeforeningen datert 27. oktober 2009 sier følgende: «Spekter har gitt uttrykk for at dette ikke er «forhandlingstema» mellom partene. Dette forhold må Dnlf evt. ta opp med myndighetene.» Spekter legger altså til grunn at spørsmålet må tas opp med Helse- og omsorgsdepartementet. Vi er gjort kjent med at Legeforeningen siden januar 2009 via både brev og mail har bedt om møte med departementet, og at det nylig er gitt tilbakemelding om at departementet ikke vil treffe Legeforeningen mens det pågår forhandlinger, selv om dette ikke er tema i de pågående forhandlingene. Det er bekymringsfullt at departementet ikke følger opp de mange henvendelser som er gjort i en sak av en så viktig karakter. Denne situasjonen oppleves veldig tydelig for dem som er i midlertidige stillinger. Dette bidrar til at en f.eks. ikke får tilbakemelding der og da hvis en ikke har de kvalifikasjonene som skal til for å bli spesialist på et område. Men man får et ganske klart signal ved det stedet hvor man får sin spesialistutdanning, ved at man ikke vil få fortsette der man har fått sin spesialitet. Det betyr at ordningen med midlertidige stillinger, som en ser – i alle fall til dels – begrunnes ut ifra at en skal kunne vurdere egenskapene hos den som får spesialisering, i realiteten får motsatt effekt, nemlig at man ikke tar et oppgjør der og da, men bare sender kandidatene videre. Kandidatene ender opp med en spesialistgodkjenning, men får ikke jobb på de mest anerkjente stedene, og siles dermed ikke ut fra en spesialitet, men får fortsette andre steder. En har, som jeg har nevnt, sett eksempler på at kvinner som blir gravide underveis i spesialiseringen, ikke får tilbud om fast jobb. En har mange eksempler med tillitsvalgte som får beskjed om at hvis de tar opp kritikkverdige forhold, kan de se langt etter en framtid på den institusjonen som de er tillitsvalgt ved. En ser at midlertidig ansettelse nå er nede i så korte perioder som tre måneder. Det legges press på ansatte om at hvis en skriver overtid når en er i denne type stillinger, vil en heller ikke ha noen framtid ved den avdelingen eller den institusjonen. En ser også at mange av dem som er i utdanningsstillinger, og som er i midlertidige stillinger ved mange institusjoner, faktisk har et hovedansvar eller et stort ansvar for det som er hovedvirksomheten. Det betyr at mange kommer med uttalelsen at de i realiteten er selvlærte ved institusjonene. Hele denne situasjonen bidrar til at det er lite krav til arbeidsgivers bevissthet rundt disse utdanningsstillingene og rundt hele organiseringen av spesialistutdannelsen – både fordi de kan bruke midlertidige stillinger, og fordi de er i en monopolsituasjon og derfor heller ikke har noen konkurrenter som vil kunne ansette eller gi det samme tilbudet til denne høyt utdannede gruppen. Det er kanskje en situasjon som kan gå noen år til, men med den nye generasjonen unge mennesker som vokser opp i Norge, der veldig mange fra før av har en internasjonal bakgrunn og veldig mange også har et internasjonalt perspektiv på sin yrkeskarriere, vil ikke det norske helsevesenet lenger kunne operere som om de er i en monopolsituasjon. Mange av de flinkeste vil aldri akseptere den type uavklarte ansettelsesforhold, spesielt ikke knyttet opp mot forskerstillinger. De vil da søke seg til utlandet, og vi kan risikere at fortsetter denne praksisen, er konsekvensen at de flinkeste medisinerne våre ikke blir i Norge, men søker en karriere i land som har helt andre vilkår både lønnsmessig og ansettelsesmessig enn det vi har her.