Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2004-06-08:
Globalisering og internasjonalisering har medført at konkurranseutsatte næringer er mer sårbare enn før. Fri flyt av tjenester som innebærer arbeidsoppdrag, har ført til at flere bransjer enn før er konkurranseutsatt. Til tross for store underskudd i statsbudsjettene gjør andre land det de kan for å beskytte sitt næringsliv, men ikke Norge. Her er vi så rike at arbeidsplasser, det har vi ikke råd til. Jeg har lurt litt på hvordan denne galskapen begynte. Var det i 1997, da Stoltenberg påstod at sykepleiere ikke kom opp av borehullene, og at det derfor var nødvendig å frigi arbeidskraft fra andre sektorer for å få nok i helsesektoren? Hvis vi går tilbake til spørretimen den 24. mars 1999, fulgte daværende finansminister Restad opp ved å hevde at den strukturelle arbeidsledigheten i verftsindustrien isolert sett ikke var negativ, for det manglet hender i omsorgsyrkene. Våren 2001 var det daværende statsråd Kosmo som ville omskolere 6 000 ledige ingeniører og vegarbeidere til syke- og hjelpepleiere, heller enn å sette ledige hender og maskiner i arbeid med nødvendig vedlikehold og utbygging av vegnettet, som alt da hadde et veldlikeholdsgap på ca. 10 milliarder kr. Når Regjeringen sier at de er opptatt av full sysselsetting, har det liten troverdighet, for å si det forsiktig. Høyre gikk jo til valg på å frigi arbeidskraft gjennom målrettede tiltak. Dette skulle i privat sektor skje gjennom endringer fra bransjerelaterte til bransjenøytrale konkurranserammer, og i offentlig sektor gjennom konkurranseutsetting, omorganisering og effektivisering. Men i motsetning til andre politikere hadde ikke Høyre noen visjon om hva den frigitte arbeidskraften skulle brukes til. Høyre har nådd sine programmål. 17 000–20 000 industriarbeidsplasser er lagt ned, lærere og sykepleiere sies opp og kommunale fagetater legges ned, og samtidig som utenlandske kontraktører inntar norske byggeplasser, legger Arbeidstilsynet ned flere kontorer i sentrale områder, til tross for at det er påvist at utenlandske arbeidere, f.eks. i byggebransjen, har et avslappet forhold til norsk arbeidsmiljølov, for å si det slik. Ifølge tall fra Handikapforbundet har konkurranseutsetting, omstilling og effektivisering ført til at mellom 20 000 og 30 000 yrkesvalgshemmede som var i arbeid i 2001, nå er faset ut av yrkeslivet og er over på trygd. I omorganiseringsprosessene søkes det i størst mulig utstrekning å unngå oppsigelser. I stedet får friske og arbeidslystne mennesker tilbud om sluttpakker og førtidspensjonering. Hvis Regjeringen har et reelt ønske om forlenget yrkesaktivitet og å få flere yrkesvalghemmede i arbeid, er det et paradoks at planlagte rammestyrte omorganiseringer gir stikk motsatt virkning, nemlig lavere og lavere pensjonsalder og flere på uføretrygd. Fremskrittspartiet vil, som Høyre, ha et fritt og uregulert markedsstyrt arbeidsmarked, men er også bekymret for at Norge skal bli sittende fast i den såkalte råvareklemmen. Som en forsikring mot dette vil de selge det fornybare verdiskapingsgrunnlaget til høgstbydende. Det gjelder både kraftverk, fiskekvoter og oppdrettsanlegg – grunnlaget for våre viktigste verdiskapingsområder utenfor oljesektoren, og områder der bruk av høg norsk kompetanse så langt har gitt arbeidstakere, bedrifter og samfunn stor avkastning. Kristelig Folkeparti og Venstre følger opp, så lenge Kristelig Folkeparti får bruke statskassen som om den var misjonsmenighetens kollektbøsse, og Venstre får innfridd sine ønsker om høgere strømpris og høgere transportkostnader gjennom en stadig tettere skog av bompengestasjoner. Alle partier, inkludert Kystpartiet, er enige om at de menneskelige ressursene er de mest verdifulle ressursene vi har. Vi kan imidlertid ikke bruke denne ressursen etter politisk forgodtbefinnende, gjennom rammestyrte omorganiseringer av arbeidslivet. Det gir høg avskalling av mennesker som av ulike årsaker ikke kan omplasseres uten videre, og det gir store tap av verdifulle arbeidsplasser. Fra Regjeringen har vi i det siste hørt at trenden med utflagging av norske arbeidsplasser er i ferd med å snu. Økt lønnsomhet og optimisme vil føre til nyansettelser. Men Hydros varsel om utfasing av 800 arbeidsplasser i aluminiumsindustrien viser motsatt tendens. Til tross for at aksjonærene gjennom de siste årene har kunnet ta ut skattefrie aksjeavkastninger, og til tross for at bedriftens overskudd er svært godt, investeres det ikke i Norge. Usikkerheten om norsk vilje til å sikre langsiktige rammebetingelser, som nok kraft til fornuftig pris, veier tyngre. Nedbemanningen skal så langt det er mulig …(Presidenten klubber.) (Presidenten klubber.)