Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2007-11-29:
Den gaveforsterkningsordningen som ble opprettet av regjeringen Bondevik II i forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 20 for 2004-2005, Vilje til forskning, har vist seg å være et riktig, viktig og interessant virkemiddel for å utløse private bidrag til grunnforskning. Målet om å bruke minst 3 pst. av BNP til forskningsformål innen 2010 er en viktig målsetting, som også forrige taler var inne på, men den står i fare for å bli en floskel. Visjonen, som 3 pst.-målet er, skulle sørge for at Norge har et kunnskapsbasert og konkurransedyktig næringsliv også i framtiden. Det ble besluttet med tverrpolitisk enighet da Stortinget behandlet forskningsmeldingen i 2005. Rød-grønne politikere ynder å peke på – også i stortingssalen, selv om det ble moderert litt av saksordføreren i dag – den manglende private forskningsinnsatsen som en av hovedgrunnene til at Regjeringen har problemer med å innfri sine egne løfter. Det kan jo være en kjærkommen lynavleder for selvpålagte hvileskjær og sparebluss innen forskningen, men å finne syndebukker løser ikke utfordringen, selv om det kan være en både morsom og spennende øvelse. Norsk Industri har ved et par anledninger i det siste vist til at næringsrettet forskning i nominelle kroner er redusert de siste to årene. Dette har noe å gjøre med signalene man sender ut, og med virkemidlene man er villig til å bruke for å nå et mål, slik som også forrige taler var inne på. For i de foregående årene, dvs. under den forrige regjeringen, var det kraftig vekst i denne type forskning. Ønsker man økt privat forskningsinnsats, må man legge forholdene til rette for å utløse en slik innsats. Men det gjøres jo ikke. Ordninger som SkatteFUNN-ordningen og dagens tema, gaveforsterkningsordningen, får en heller stemoderlig behandling av denne regjeringen. Når private givere har respondert så positivt på denne ordningen at de har gitt mer enn Regjeringen har forutsett i budsjettene, så har man omdisponert fra andre forskningsmidler for å kunne oppfylle statens andel av gaven. Jeg vil tro at det kan virke rimelig demotiverende på mulige private givere å se at deres gave blir en belastning på andre deler av forskningen. Dette gir meg en anledning til å si noe om giverkultur. Vi har ingen utbredt og romslig giverkultur i Norge. Det har noen konsekvenser at en skaper en samfunnsstruktur der det meste skal ordnes av staten. Det er ikke bare en giverkultur man mangler, man mangler også en mottakerkultur. Ferske eksempler på heftige debatter etter private gaver til forskningen skulle være gode bevis på det. Samtidig bør vi notere oss at det heller ikke er noen tvil om at USAs verdenshegemoni når det gjelder fremragende universiteter og forskning, er basert på en markert og synlig giver- og mottakerkultur. Det er gledelig at det er bred enighet i komiteen om at gaveforsterkningsordningen er et viktig virkemiddel for å utløse privat finansiering av forskning. Høyre er positive til forslag som kan føre til at bruken av ordningen blir mer utbredt. Med dagens regjering framstår 3 pst.-målet mer som en uforpliktende visjon. Da kan jeg – lett spøkefullt – legge til at jeg håper man ikke forveksler dette med nullvisjonen innenfor samferdsel. Vi mener det er fornuftig å senke ordningens nedre grense. Det vil kunne gjøre ordningen aktuell for en bredere givergruppe, alminneliggjøre ordningen og slik sett bidra til å utvikle både en giver- og en mottakerkultur. Men vi er i tvil om hvorvidt en nedre grense på 500 000 kr er den riktige og fornuftige beløpsgrensen. Vi finner også, dessverre, grunn til å understreke at en utvidelse av gaveforsterkningsordningen ikke må gå på bekostning av ressurser til annen forskning. Vi imøteser derfor en grundig behandling av gaveforsterkningsordningen før sommerferien.