Erna Solberg (Høyre), 2021-05-18:
Jeg synes det var viktig at vi markerte det som skjer i Afghanistan, etter nesten 20 år med tilstedeværelse, gjennom en debatt og en redegjørelse i den sluttfasen vi nå er inne i for vårt direkte militære engasjement. Jeg er glad for å høre en veldig tydelig tilslutning til at vi skal fortsette vårt humanitære engasjement, at vi skal fortsette vårt utviklingsengasjement, men med tydelige og klare betingelser – betingelser om hvem som styrer, og hvordan de styrer, at vi i fremtiden kan stå inne for den utviklingen Afghanistan er inne i, og at vi skal bidra til institusjonsbygging, til menneskerettigheter og til bedring av kvinners situasjon også etter at vi ikke militært er til stede for å bygge sikkerhet. Så finnes det veldig mange store dilemmaer når man bruker militær aktivitet. Det finnes også mange dilemmaer ved å la være å bruke militært engasjement. Spørsmålet om det blir mindre eller mer aktivitet, får vi aldri svar på når man har valgt, eller ikke valgt, for det finnes ikke noe alternativt laboratorium som viser hvordan Afghanistan ville vært. Men vi vet hvordan Afghanistan var før, og vi vet at det var hjem for internasjonale terrorister som gjennomførte et stort angrep på en av våre allierte, og som utløste artikkel 5 i NATO-pakten. Jeg har forståelse for at partier i Stortinget som er imot NATO, og som ikke mener at Norge skal ha den sikkerhetsgarantien det er å stå sammen med andre land og få hjelp og forsvar, mener at vi heller ikke skal hjelpe de landene i det øyeblikket de blir angrepet. Men alle vi andre som vet at Norges sikkerhet ligger nettopp i den garantien, vet at dette også er en forpliktelse til å delta. Det er en forpliktelse til å bidra når et annet land blir angrepet. Så er det sånn at etter at Al Qaida ble bekjempet, var ikke dette lenger en operasjon mandatert i USAs rett til selvforsvar. Det var en FN-ledet verdensorden som faktisk vedtok et mandat som bidro til at vi skulle stabilisere Afghanistan og forsøke å få til utvikling, og da trenger man sikkerhet. Det er finnes nemlig ikke utvikling uten sikkerhet, men det finnes sannsynligvis heller ikke sikkerhet uten utvikling. Det er dilemmaet vi alltid kommer til å stå i. Når representanten Lysbakken, akkompagnert av omtrent de samme ordene fra representanten Moxnes, sier at det ikke bør være Forsvarets oppgave å delta i USAs kriger verden over, er det en veldig feil vurdering av hva dette har vært. Dette har i utgangspunktet vært en NATO-operasjon, som svar på et angrep på en alliert – helt legitimt folkerettsmessig og en del av vårt allianseforsvar, hvor vi også stiller opp for andre. Etter det har det vært en operasjon ledet av NATO, men mandatert av FN, som mente at sikkerheten måtte ivaretas for å bygge. Så kan man alltid si at vi kunne gått ut på ulike tidspunkt. Men vi har hatt en tydelig exit-strategi – og det samme for at vi skulle delta: at vi gikk inn med NATO, og ut med NATO. Vi har også gjort endringer i sammensetningen sammen med NATO. For dette har ikke vært en selvstendig norsk operasjon, det har vært en FN-mandatert NATO-operasjon, og med invitasjon fra afghanske myndigheter etter dette. Den viser, og det synes jeg er helt tydelig, alle dilemmaene som finnes. Utvikling skapes ikke utenfra, det skapes innenfra. Fredsløsninger skapes innenfra, ikke utenfra. Det gjelder alle typer løsninger og alle typer engasjement, militært, sikkerhetsmessig eller annet. Men vi står igjen med det dilemmaet som alltid vil være der: Er vi i stand til å klare å skape utvikling og endring uten at sikkerheten også er på plass? Det ser vi i veldig mange andre land. Derfor er nok mitt viktigste svar i disse spørsmålene at vi bør engasjere oss tidlig for å forhindre «failed states». Vi bør ha et sterkt engasjement for fredsdiplomati før konfliktene oppstår, og sørge for at vi bidrar internasjonalt til god utvikling i mange av disse landene. Det å skape de varige fredsløsningene ligger alltid i hendene til de folkene som bor i landet. Så synes jeg selvfølgelig ikke at vi skal slå oss på brystet og si at vi har løst utfordringene i Afghanistan. Det kommer til å stå mange utfordringer foran oss. Men for mange afghanere har de siste 20 årene gitt nye muligheter. Det har gitt utvikling, det har gitt utdanning, det har gitt mulighet for å bygge på noe. Det vil være med uansett hvem som styrer fremover, og det vil forhåpentligvis bety at det tas hensyn til, sånn at vi hvis Taliban skulle få makten, ikke kommer tilbake igjen til det Afghanistan vi så i år 2000, men til en annen type afghansk samfunn med bedre balanse og med bedre utvikling, ikke minst for kvinner.