Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2012-04-17:
Debatten om surrogati handler om voksnes behov, sa forrige taler. Ja, handler ikke det å få barn alltid om voksnes ønsker og behov? I fjor sommer fikk en del foreldre som har fått barn ved surrogati, brev om at de ikke lenger var registrert som juridiske foreldre til sine barn, tilknytningen var slettet eller skulle slettes i Folkeregisteret. Noen av barna sto igjen uten juridiske foreldre i Norge, andre har mistet den juridiske tilknytningen til én av to. Med et pennestrøk ble en rekke barn gjort foreldreløse, rettighetsløse, noen også statsløse. Det skal ikke mye empati til for å forstå at det er forferdelig for barn og foreldre å havne i en slik situasjon. Det er heller ikke vanskelig å forstå den store usikkerheten det har skapt hos alle andre barn og foreldre i samme situasjon. Jeg føler, som representanten Gjul, behov for å be om unnskyldning for det disse familiene opplever. Det er viktig å understreke at mange av foreldrene ikke har tatt seg til rette. Mange har søkt veiledning fra norske myndigheter om hvordan de skulle gå fram, før barnet ble født. Jeg kjenner til et par som i 2008 tok kontakt med Nav om rettigheter dersom de fikk barn via surrogati i USA med egne egg- og sædceller. De fikk som svar – skriftlig – at dersom de hadde juridiske dokumenter som beviste at de var foreldre, ville de ha krav på foreldrepenger – og underforstått juridisk farskap/morskap. Slik gikk det ikke. På tross av at både mor og far er genetiske – og ikke minst sosiale – foreldre, er det bare far som regnes som juridisk forelder. Hans genetiske bidrag – sædcellen – gir juridisk foreldreskap til barna, hennes bidrag – eggcellen – ikke. At begge er barnets reelle foreldre med alt vi legger i begrepet «foreldre», har ingen betydning. Jeg er veldig glad for at barne- og likestillingsministeren sier så tydelig at barnets beste må være utgangspunktet. Jeg tror vi må ha som utgangspunkt at folk får barn på måter som andre kan oppfatte som kritikkverdige. Det er bra at regjeringen vil rydde opp i denne situasjonen. I 1915 opphevet Stortinget skillet mellom såkalte ekte og uekte barn. At barn født utenfor ekteskap skulle ha færre rettigheter enn ektefødte, framstår i dag som en uhyrlig tanke. Men det er altså slik vårt system fungerer når det gjelder de såkalte surrogatbarna. Det er ille at Norge behandler menn og kvinner ulikt, og det er ille at samfunnets ressurser brukes til å trekke foreldreskap i tvil – der det reelt sett ikke er noen tvil. Surrogati er ikke tillatt i Norge. Men det er tillatt i en rekke andre land, og så mange som 900 norske barn kan være født på denne måten. Det er ingenting ulovlig ved måten disse barna er kommet til verden på. Avtalene som er inngått, er gyldige og rettskraftige i det land der barnet er født. De fleste barn født ved surrogati i utlandet, har både en mor og en far, mens noen har bare én forelder, andre har to foreldre av samme kjønn. Det siste har fått mest oppmerksomhet, fordi de – av åpenbare årsaker – ikke begge er biologiske foreldre. Likevel: Etter norsk rett er det surrogaten alene, eventuelt også hennes ektemann, som er barnets eneste foreldre. Etter hjemlandets rett har hun ingen rettigheter og plikter, mens hun etter norsk rett har alle. Vi eksporterer med andre ord norske rettigheter til personer som ikke ønsker dem, og plikter til land som ikke anerkjenner dem. Ingen hensyn taler for å sette barnets beste til side på denne måten. Interpellanten representerer et parti som har vært den viktigste bremseklossen i familiepolitikken. Partiet bruker nå ord som «barneproduksjon» om surrogati og sammenlikner det med kidnapping og sexkjøp. Partiet fremmet nylig forslag – en såkalt pappastrategi – som rammer enslige, heterofile barnløse og homofile. Kristelig Folkeparti vil innskrenke mulighetene for adopsjon og redusere tilbudet om hjelp til ufrivillig barnløse. Det handler ikke om å sikre barna. Dagens interpellasjonsdebatt føyer seg inn blant slike initiativ. Verden er full av barn som trenger omsorg. Adopsjon må bli et reelt alternativ for alle som ønsker barn. Slik er det ikke i dag. Foreldre av samme kjønn er i realiteten avskåret fra å adoptere. For alle andre er saksbehandlingstiden for lang. Norge samarbeider bare med halvparten så mange adopsjonsland som Danmark. Det er mange ting vi kan og bør gjøre for å øke mulighetene for adopsjon i Norge. Sjelden er den forslitte klisjeen om å ha to tanker i hodet mer på sin plass. Å sikre at barn som lever i Norge, har en juridisk tilknytning til sine foreldre, er ikke det samme som å si ja til surrogati. Surrogati reiser en rekke etiske spørsmål. Om én ting kan det imidlertid ikke være uenighet: Barn trenger foreldre!