Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2012-05-10:
Rehabilitering sikrer livskvalitet og muligheter for et aktivt og likestilt liv for den som rammes av sykdom eller ulykke. Vi er alle enige om et viktig politisk mål – full deltakelse og likestilling for funksjonshemmede. For blinde og svaksynte er et godt rehabiliteringstilbud helt avgjørende hvis retten til et aktivt og likestilt liv skal bli mer enn et fagert løfte. Det er vår jobb som politikere å sikre at ord følges av handling, at politiske løfter blir til håndfaste tiltak og forpliktelser. Professor Bjørn Nicolaissen ved øyeavdelingen på Ullevål universitetssykehus anslår at 14 000 nordmenn hvert år får kraftig nedsatt syn etter øyesykdommer. Ikke alle disse vil ha behov for synsrehabilitering, men tallet gir en pekepinn på omfanget av synstap. Ifølge Norges Blindeforbund kommer 230 nye brukere inn på organisasjonens rehabiliteringskurs hvert år. Det er åpenbart at gapet mellom det faktiske tjenestetilbudet og behovet er enormt. Dessverre er det bare de aller færreste med kraftig nedsatt syn som får et etterlengtet og høyst nødvendig tilbud om mestringsrehabilitering – men først etter å ha ventet i årevis. 80 pst. av våre sanseinntrykk kommer gjennom synet. Belastningen ved helt eller delvis synstap og behovet for opplæring og innlæring av nye teknikker for å mestre hverdagen er meget stor i en slik situasjon. Undersøkelser viser at tapet av syn fører til depresjon, isolasjon, inaktivt liv, somatiske plager, tap av omgangskrets, og de fleste faller dessverre også ut av arbeidslivet. Rehabilitering retter opp mye av dette og sørger for at de som rammes av synstap, kommer seg ut i livet igjen. Det er dokumentert, og akseptert, at rehabilitering er viktig og nødvendig, både etter sykdom og alvorlige ulykker. Det er også bred enighet om at jo før rehabiliteringen kommer i gang, desto større blir gevinsten – først og fremst for individet, men også for samfunnet. Vellykket rehabilitering øker livskvaliteten og gjør det mulig for mange å delta i arbeidslivet, og det reduserer og utsetter behovet for hjemmetjenester, sykehjemsplasser og andre kostbare tiltak for samfunnet. De fleste som mister synet, ser ikke hva som skal til for at de igjen skal kunne leve et aktivt liv. De har mer enn nok med å forholde seg til sansetapet. Dagens virkelighet er at det går gjennomsnittlig fem år fra en person får et synstap, til vedkommende kommer til rehabilitering. Mange mennesker mister verdifulle år, og mange får aldri muligheten til å bygge opp igjen en livsmestring og en livskvalitet som var innen rekkevidde rett etter at sykdommen eller skaden reduserte funksjonsevnen. Et par autentiske eksempler jeg har fått fra Blindeforbundet, viser med all tydelighet hva som skjer med livsmestring og livskvalitet for den som ikke får et rehabiliteringstilbud. Ett eksempel: Liv mister synet 37 år gammel, og det går hele tolv år før hun får rehabilitering. Hun mister jobben relativt raskt, lever på sparebluss og ender med en kraftig depresjon. Når hun får rehabilitering etter tolv års venting, reiser Liv seg igjen. I dag er hun en ressursperson for sitt lokalmiljø, hun er sentral i Rådet for funksjonshemmede og bidrar mye til at andre funksjonshemmede skal få leve aktive liv. Men de tolv tapte årene får Liv aldri tilbake. Et annet eksempel er Bjørn. Han er 55 år gammel og er i en lederstilling. Han våkner en morgen med kraftig nedsatt syn. Øyelegen sender ham hjem med beskjed om at det ikke er noe de kan gjøre, og at han i verste fall blir helt blind. Bjørn får ingen informasjon om at det finnes rehabilitering til å lære seg å mestre livet med svært dårlig syn. Han lever i sterk depresjon og isolerer seg fra alle, også fra familien. Han får politiet til å hente våpen som han har hjemme, fordi han frykter hva han kan komme til å gjøre i de mørkeste stundene. Etter ni måneder blir Bjørn kontaktet av en likemann som får ham inn på et rehabiliteringskurs. I dag, tre år etterpå, gjør han mye frivillig arbeid for andre og er aktiv i organisasjoner. Bjørn sier selv at livet er bedre enn før synstapet. Han ble reddet ved en tilfeldighet. Et annet eksempel er en som jobber i en vestlandskommune, som mistet synet. Vi besøkte den kommunen i forbindelse med valgkampen. Han hadde også sittet hjemme i langt mer enn ett år uten å få noe som helst hjelp. Til slutt kom han tilfeldig i kontakt med en som ga ham en forbindelse i Blindeforbundet. Han er fremdeles i dag planlegger i den kommunen. Han har kommet tilbake til arbeid, men det var ved en tilfeldighet. Alle som får nedsatt synsevne, trenger opplæring, og de trenger bekreftelse på at de fortsatt vil kunne leve aktive og gode liv. Det betyr at rehabiliteringen må utføres av fagpersoner på syn og av likemenn som har kjent på kroppen hva det vil si å miste synet. Denne kombinasjonen gir kompetanse og tillit, noe som er forutsetningen for å lykkes med rehabiliteringen. Ved å delta på rehabiliteringskurs læres mange grunnferdigheter, som å mestre dagligdagse gjøremål, bruke pc med forstørrelse, tale og/eller punktskrift, orientere seg selvstendig og trygt, bruk av hjelpemidler til lesing, lage mat, vaske tøy, lese og sende tekstmeldinger osv., og ikke minst å få kunnskap om egen øyesykdom og motivasjon til å komme i fysisk form. Det er også viktig for dem som blir rammet, at de får opprettholdt hobbyaktiviteter, får bearbeidet det følelsesmessige aspektet og får selvtilliten tilbake. Det burde være en selvfølge at personer som rammes av alvorlig synstap, raskt får tilbud om nødvendig oppfølging og rehabilitering, slik at de så snart som mulig kan leve aktive liv, og igjen ta del i samfunnet og arbeidslivet. I statsbudsjettet for 2012 varsles det at det vurderes å flytte tilpasningskursene og rehabiliteringskursene for sansetapsgruppene til helseregionene eller kommunene. En flytting vil føre til at den individuelle rettigheten høyst sannsynlig blir en generell pliktbestemmelse, og dermed er det forvaltningen som i stor grad avgjør hvem som får rehabilitering, og hvilket tilbud den enkelte skal få. Dette kan jeg ikke se at kan være noen forbedring i forhold til dagens situasjon. En overføring til helseregionene vil føre til enda mindre fokus på denne type rehabilitering enn det vi har i dag. Helseregionene har en historie som viser at de konsentrerer seg om den medisinske rehabiliteringen, og det er ingen grunn til å tro at dette vil endre seg om de får ansvar for rehabilitering ved sansetap. Det fører til at rehabiliteringen vil tape i kampen om kronene. For flere grupper av synshemmede, f.eks. de i yrkesaktiv alder, er rehabiliteringen nasjonal. Innen helseregionene er det stor og økende skepsis til å bruke et tilbud som ligger i andre helseregioner. Å gi ansvaret til helseregionene vil også føre til ulikheter mellom regionene, mens rettigheten i folketrygden gir en lik rett i hele landet. Å overlate ansvaret til kommunene vil gjøre at altfor mange blir prisgitt en dårlig kommuneøkonomi og for liten kompetanse. Det er derfor ikke en løsning å overlate ansvaret til kommunene, som allerede sliter med å gjennomføre de ansvarsområdene de har. Ved å flytte ansvar for rehabilitering av sansetapsgruppene ut av folketrygden, vil det bli store forskjeller, og man ser for seg at man vil få et kraftig redusert tilbud, med de alvorlige konsekvensene som dette medfører. Fremskrittspartiet mener at det er avgjørende viktig at retten til og finansieringen av synsrehabiliteringen forblir i folketrygden. Utfordringen ligger i å få ulike fagmiljøer til å komme i kontakt med personer som får dårlig syn, for å henvise til mestringsrehabilitering. Alle kommuner må ha en synskontakt som har tilstrekkelig kompetanse og tid til å fange opp innbyggere med varig nedsatt syn, slik at de bl.a. får nødvendig habilitering eller rehabilitering. Jeg har også tidligere i et spørsmål etterlyst et synsregister, som kan være et verktøy som vil åpne muligheter for å gi alle som trenger det, den nødvendige synsrehabiliteringen – både fordi man da kan dimensjonere hjelpeapparatet riktig og fordi det gir muligheter til å finne de personene som faktisk har opplevd å miste synsevnen. På 1980- og 1990-tallet var det et begrenset blindekartotek på Rikshospitalet, som bl.a. ble brukt til å gi et tilbud om rehabilitering til personer som var i kartoteket. Det ble redningen for mange til et aktivt liv gjennom rehabilitering. Et slikt register vil også åpne for forskning som kan gå lenger og være mer treffsikkert enn i dag. Fremskrittspartiet mener også at det må innføres velfungerende henvisningsrutiner, at rehabiliteringen må skje uten unødig ventetid. Det er en stor urett mot mennesker som er kommet i en håpløs situasjon, at de ikke fanges opp for å få nødvendig hjelp til å bedre sin livssituasjon. Det spørsmålet jeg håper å få et klart svar på fra statsråden, er: Mener statsråden at dagens henvisningsordninger og rehabiliteringstilbud for denne gruppen er velfungerende? Eventuelt hvilke konkrete tiltak vil statsråden iverksette for å sikre at alle, og ikke bare enkelte, med behov for synsrehabilitering får et tilbud uten lang ventetid?