Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Som det framgår av innstillingen, er det bred politisk enighet om hvilken viktig rolle de frivillige organisasjonene spiller i vårt samfunn i dag, og den rolle de skal spille i framtida. Det er svært viktig, spesielt med tanke på organisasjonenes langsiktige arbeid. Det er ingen grunn til at de skal føle uro og usikkerhet i forhold til samfunnets syn på deres virksomhet. Hvis partiene står ved det de sier – og det forutsetter jeg – vil det heller ikke være noen fare for uforutsette dramatiske endringer når det gjelder tilskudd og andre forhold, selv om det er uenighet i Stortinget om hvem som skal fordele midlene i den nye tilskuddsordningen. Og la meg understreke at ingen har framsatt ønske om å forandre de ordningene vi allerede har, til ugunst for organisasjonene. Tvert imot: Hvis det skal skje endringer her, skal det bli til deres fordel. Jeg tenker da f.eks. på smidigere kontrollordninger og bedre samordning mellom departementene. Når det gjelder omfanget av den frivillige innsatsen i framtida, sier en enstemmig komite at det i dag synes klart at de offentlige velferdsambisjonene på enkelte områder vanskelig vil la seg realisere uten medvirkning fra de frivillige organisasjonene. Jeg finner likevel grunn til å trekke fram en merknad fra Arbeiderpartiet og SV, som vi merkelig nok er alene om. Vi peker på at organisasjonene ikke må tillegges oppgaver som bl.a. av hensyn til rettferdig fordeling fortsatt må være et samfunnsansvar. Det betyr ikke at organisasjoners tilbud skal avvises, men samfunnet må ikke fraskrive seg sitt soleklare ansvar. Frivilligheten må fortsatt være et supplement til det offentlige tilbudet. Vi vil ikke tilbake til et «veldedighetssamfunn», der enkelte blir fullstendig prisgitt at andre enn samfunnet stiller opp. Uten å gå i detalj vil jeg påstå at vi allerede i dag ser visse tendenser til en slik utvikling. Framveksten av velferdssamfunnet førte til grunnleggende endringer i forholdet mellom staten og de frivillige organisasjonene. Det offentlige engasjementet økte der frivilligheten hadde vært enerådende. En utvikling i motsatt retning vil lett føre til en uthuling av selve velferdsstaten, med bl.a. økte forskjeller som resultat. Med bakgrunn i gårsdagens debatt om forvaltningspolitikken og administrasjonsstatsrådens utsagn om at hun er åpen for å omdefinere statens rolle, er jeg litt bekymret over at sentrumspartiene ikke kunne støtte vår merknad. La meg presisere at det i merknaden ikke ligger noen nedvurdering av organisasjonenes innsats. De har vært sentrale pådrivere i utviklingen av det norske velferdssamfunnet og svært ofte de første til å påta seg ansvar for svake og utsatte grupper både her hjemme og i utlandet. Offentlige instanser har ofte kommet etter. Den pekefingeren jeg retter opp, rettes derfor til oss selv som politikere. Arbeiderpartiet ser positivt på den tilleggsmeldingen Regjeringen har lagt fram. Vi ser den som en naturlig oppfølging av intensjonene i St.meld. nr. 27 for 1996-97 fra regjeringen Jagland. Også vår regjering ønsket å legge til rette for økt aktivitet på lokalplanet ved å bedre rammebetingelsene. Vi er derfor spesielt glad for forslaget om en ny tilskuddsordning for lokale lag og foreninger og støtter målsettingen med denne. I en situasjon hvor det er behov for å forebygge vold, rusmisbruk, rasisme og andre negative forhold, er det riktig å satse på barne- og ungdomsarbeid. I altfor stor grad er det i det siste ropt på mer politi som svar på dagens problemer. Men mer politi kan aldri løse problemene – det kan bare forebygging. Når det gjelder forslaget om at pengene skal fordeles gjennom fylkeskommunene og kommunene, er vi ikke enig. Vi ønsker å benytte organisasjonenes sentralledd. Med hensyn til den praktiske fordelingsordningen er det flere forhold som har vært avgjørende for oss. Vi er spesielt opptatt av at de statlige tilskuddsordningene ikke skal påvirke organisasjonenes egenart. Det er organisasjonene selv som skal bestemme innhold og omfang av egen aktivitet – ikke det offentlige. Dette må være et helt sentralt krav til det statlige engasjementet. I et leserinnlegg i Dagbladet 22. februar skrev Steinar Haugsvær i Landsrådet for Norske Barne- og Ungdomsorganisasjoner, LNU, bl.a. følgende: «Med kommunene som ansvarlige vil deres egne politiske prioriteringer ha innvirkning på hvilke tiltak organisasjonen lokalt får støtte til. I dette perspektivet er den ideologiske kursendringen åpenbar. Vi er nær en offentlig dirigering av organisasjonens lokale virksomhet.» Etter vårt syn er det viktig at staten forholder seg til sivilsamfunnet, representert ved de frivillige organisasjonene, som en selvstendig pilar i vårt demokrati, slik Frisam har uttrykt det i en høringsuttalelse. Kommunenes rolle i kulturpolitikken må fortsatt være stor, og jeg understreker at kommunene her har et selvstendig ansvar, også når det gjelder å skape gode oppvekstmiljø. Med sin nærhet til problemene har de fortrinn som må benyttes. Denne innsatsen kan og bør styres politisk av kommunene ut fra lokale forhold. Men da snakker vi om prioritering av kommunale midler, ikke statlige midler øremerket til de frivillige organisasjonene, som må fordeles på deres egne premisser. Det utelukker ikke lokalt samspill om konkrete tiltak. Vi legger også stor vekt på uttalelsen fra Kommunenes Sentralforbund, som på prinsipielt grunnlag stiller seg ytterst skeptisk til at kommunene skal ivareta denne oppgaven. KS sier det såpass sterkt i brev av 21. januar 1999: «Offentlige myndigheter bør derfor ikke etablere ordninger som inviterer til at frivillige organisasjoners lokale virksomhet administreres som «underbruk» av offentlig forvaltning – og uten nødvendig respekt for frivillighetens selvstendige rolle.» Et annet forhold som Arbeiderpartiet har vektlagt, er ønsket om en enkel ordning med så lite offentlig byråkrati som mulig. En ordning hvor både fylkeskommunene og kommunene skal inn i bildet, vil nødvendigvis føre til mer byråkrati med hensyn til både fordeling og kontroll. Ved å spille på de frivillige organisasjonenes egne sentralledd vil vi unngå dette. I brev av 3. februar 1999 hevder departementet at målsettingene bak støtteordningen ikke lar seg realisere dersom midlene kanaliseres gjennom organisasjonenes sentralledd. Etter vårt syn er en slik påstand en fallitterklæring både til den sentrale offentlige forvaltningen selv og til organisasjonene. La meg minne om at målet er å nå medlemsbaserte foreninger som arbeider med barn og unge, og å støtte aktivitet og initiativ fra disse. Det er altså ikke offentlige initiativ som skal støttes, men de lokale foreningenes egne. Departementet viser bl.a. til at ikke alle lag og foreninger er tilknyttet nasjonale overbygninger. Det er unektelig riktig, men jeg vil i den anledning vise til høringsuttalelsen fra frivillighetens samarbeidsorgan, Frisam, hvor det framgår at organisasjonene vil stille seg til rådighet for å bidra til å finne gode løsninger også på dette forholdet. Også Frisam er opptatt av at alle lokale lag og foreninger må sikres mulighet for tilskudd på linje med dem som har sentralledd. Vi har for øvrig flere gode eksempler på at midler har nådd ned til den såkalte grasrota gjennom sentralleddene, også til lag som ikke har slike sentralledd. I den anledning vil jeg som eksempel vise til de erfaringer Landsrådet for Norske Barne- og Ungdomsorganisasjoner, LNU, har når det gjelder å fordele midler bl.a. til lokale lag uten tilknytning til landsomfattende barne- og ungdomsorganisasjoner. Jeg viser spesielt til prosjektet «Idebanken», som i perioden 1995-97 fordelte flere millioner kroner. I sin tale til flerkulturelt ungdomsforum 9. februar i år sa statsminister Bondevik bl.a. at han var glad for at LNU har reist ideen om å få etablert «Idebanken», der formålet er å stimulere til tiltak som kan redusere skillene mellom norsk ungdom og innvandrerungdom. Han viste til at tiltaket hadde sin opprinnelse i Europarådet og i Norges initiativ om å gjennomføre en kampanje mot rasisme. Ungdomsgruppen spilte en sentral rolle i gjennomføringen av kampanjen. Han sa også at han var spent på utviklingen av denne «Idebanken». Vi stiller oss fullt ut bak den tillitserklæringen statsministeren her gir LNU, og er forundret over at ikke også kulturministeren kan gjøre det samme. Vi er overbevist om at myndighetene i samarbeid med organisasjonene vil finne fram til hensiktsmessige ordninger som både sikrer at midlene kommer ned til lokalt nivå, og sikrer mangfoldet på lokalplanet. Klart det går an. Det er bare et spørsmål om vilje og tillit. Problemene knyttet til rusmiddelmisbruk, vold og rasisme er blant de aller største utfordringene vi står overfor i vårt samfunn i dag. Det er derfor bra at Regjeringen i tilleggsmeldingen – under punkt 3.5 Andre tiltak – viser til muligheten for samarbeid på lokalplanet ved å bruke programmet for styrking av oppvekstmiljøet. Men skal dette bli den muligheten det kan bli, må programmet minst tilbakeføres de midlene som ble kuttet ved budsjettbehandlingen, slik Regjeringen har lovet. Det sier seg selv at 100 000 kr ikke vil være noe bidrag i det hele tatt. Det er med stor skuffelse vi konstaterer at de opprinnelige 4 mill. kr ikke er kommet på plass igjen i revidert nasjonalbudsjett. Til slutt nok et forsøk på å oppklare misforståelsen fra forrige runde: La meg vise til merknaden – det er Fremskrittspartiets særmerknad det er snakk om. Der står det: «Disse medlemmer mener dette vil medvirke til mindre byråkrati og fellesløsninger på tvers, komiteen mener videre det vil motvirke eventuelle tendenser til kameraderi mellom organisasjoner og embetsfolk.» Så kommer det på nytt: «Disse medlemmer vil anse» osv. Det er helt klart at dette står for Fremskrittspartiets regning. Det er Fremskrittspartiet som har saksordføreren, og det er naturlig å tro at det også er han som har formulert dette. Dermed må Fremskrittspartiet ta ansvaret for denne merknaden. Og da håper jeg at det er oppklart fra Arbeiderpartiets side.