Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Proposisjonen som Odelstinget behandler i dag, markerer slutten på et over 30 års langt arbeid med en helt ny straffelov. Det var den såkalte kriminalmeldingen av 1978 – en berømt sådan – som var startskuddet for dette omfattende og tidkrevende lovarbeidet. Det er grunn til å rette stor takk både til tidligere regjeringer og, ikke minst, til medarbeidere i Justisdepartementet. Jeg er glad for at opposisjonen også ser det enorme arbeidet som ligger der, og vi er dem stor takk skyldig. Det er laget et godt grunnlag for å få en effektiv strafferett for framtida. Bakgrunnen for at Justisdepartementet for mer enn 30 år siden tok initiativet til en straffelovreform, var at samfunnsforholdene og synet på bruk av straff hadde endret seg betydelig siden vedtakelsen av gjeldende straffelov i 1902. Det var derfor jeg kalte dette et hundreårsprosjekt. Gjennom kriminalmeldingen ønsket Justisdepartementet på 1970-tallet å invitere til en allsidig kriminalpolitisk debatt som videre skulle etterfølges av en straffelovreform. Vi er ved enden av en veldig lang prosess. Vi er heldige som får lov til å dra dette i land. Gjennomføringen av denne straffelovreformen har vært et møysommelig og tidkrevende arbeid, hvor sluttføringen har foregått i tre trinn: Første trinn ble avsluttet ved vedtakelsen av alminnelig del i 2005. Mange gode generelle prinsipper ble foreslått av den forrige regjering, knesatt og vedtatt av Stortinget med brede flertall. Stortinget la ved denne vedtakelsen viktige føringer for det videre arbeid med utformingen av spesiell del. Særlig gjelder dette de generelle retningslinjene for bruk av straff og målsetting om større harmoni mellom de ulike lovbruddene når det gjelder hvor streng straff som kan idømmes. Annet trinn i sluttføringsarbeidet var vedtakelsen av første del av spesiell del våren 2008. Ved denne vedtakelsen kom det inn i den nye straffeloven nye straffebud som med tydelighet viser at straffelovgivningen må tilpasses nye samfunnsforhold og samfunnstrusler. Kapitlene om folkemord mv. og terrorhandlinger er et resultat av at strafferetten har blitt mer internasjonalisert ved at den har til oppgave å verne både det nasjonale og internasjonale samfunn mot et nytt kriminalitetsbilde. Proposisjonen som Odelstinget nå behandler, utgjør siste trinn i sluttføringen av straffelovreformen. Proposisjonen inneholder de resterende kapitlene i spesiell del, bl.a. viktige kapitler om voldslovbrudd, seksuallovbrudd og vern av folkehelsen og det ytre miljø. De resterende kapitlene som Odelstinget nå har til behandling, inneholder de straffebud som hyppigst anvendes, og som således utgjør såkalte volumbestemmelser i det totale kriminalitetsbildet. Den nå gjennomførte straffelovreformen har vært helt nødvendig. Synet på bruk av straff og hvilket innhold straffen bør ha, har endret seg betydelig siden vedtakelsen av straffeloven 1902. Samfunnsutviklingen de siste 100 årene har vært formidabel på mange livsområder – og således også de kriminalpolitiske føringene. I lang tid har utviklingen gått i retning av et mer rettferdighets- og humanitetsorientert syn på bruk av straff. Det skal vi alle være glade for. Dette har gjort det nødvendig å tenke gjennom på nytt hvilken uønsket atferd som kan møtes med straff, og hvilket innhold straffen skal ha. Den nye straffeloven representerer derfor så vel avkriminalisering av enkelte lovbrudd som nykriminalisering. Eksempelvis skal ikke ærekrenkelser lenger kunne møtes med straff – erstatning og oppreisning blir etter forslaget de lovfestede reaksjoner mot krenkelse av ære og omdømme. Blasfemibestemmelsen videreføres heller ikke. Meget har vært sagt, skrevet og tenkt her, og den endelige løsningen tror jeg vi alle kan være tilfreds med. Den nye straffeloven – og kriminalomsorgsmeldingen, som ble fremmet i fjor høst – er resultatet av denne nødvendige gjennomtenking av de nevnte grunnleggende kriminalpolitiske spørsmål. De henger sammen, de betyr noe for oss, det kan få stor betydning i forhold til kriminalitetsbildet. Gjennom arbeidet med ny straffelov har det nøye blitt vurdert hvilke uønskede handlinger et moderne samfunn kan møte med det strengeste tvangsmidlet vi står overfor å kunne bruke, nemlig straffen, samtidig som kriminalomsorgsmeldingen representerer den rettferdige og humanistiske tenking om hvilket innhold straffen bør ha. Én ting er å diskutere straffens lengde, noe annet er å fylle straffen med vettug innhold. Gjeldende straffelov kan hevdes i stor grad å være skrevet av og for menn. Den nye straffeloven markerer på flere områder et tydelig skille fra datidens tenking om strafferettens rolle og utforming. Jeg vil i denne sammenheng framheve den særlige oppmerksomhet som er viet til å etablere et bedre strafferettslig vern for kvinner og barn. Derfor er jeg svært glad for at komiteen har sluttet seg til forslagene i proposisjonen så bredt og så sterkt. Det å gi barn og kvinner en bedre strafferettslig beskyttelse, bl.a. i form av betydelig skjerping av straffen for mishandling i nære relasjoner og egne straffebud om seksuelle overgrep mot barn, kan ikke understrekes nok. Jeg er glad for at komiteen har fulgt opp mitt innspill i brev til komiteen om å utvide avvergingsplikten til også å gjelde for grov mishandling i nære relasjoner. I forlengelsen av det som er sagt om betydelig skjerping av straffen for mishandling i nære relasjoner, vil jeg framheve at Ot.prp. nr. 22 realiserer viktige kriminalpolitiske målsettinger i Soria Moria-erklæringen om skjerpet straff for grov vold, drap og seksualforbrytelser. Vi sa vi skulle gjøre det, og vi gjør det nå. Generelt foreslås det at straffen skjerpes med ca. ⅓, men for enkelte voldslovbrudd foreslås det en dobling av straffen. Til dette har jeg lyst til å framheve at måten å gjennomføre straffskjerpingen på er helt ny. Det er bra at vi har et bredt flertall også om dette i Stortinget. Det gir et tydelig signal til norske domstoler. Selve anledningen i dag, at man faktisk vedtar straffeloven – den spesielle delen – i helhet, er også et argument for at domstolene skal lytte. Tidligere har man jo nøyd seg med generelle uttalelser – enten i budsjettmerknader eller i lovmerknader eller hva det nå måtte være – om at straffen bør bli strengere, eller at straffen er for lav og bør opp. Dette er gode eksempler på det Nils Jareborg, svensk juridisk professor, omtaler som at «Lagstiftare har de mest fantasifulle uppfattningar om verkan av sine beslut, om vad som er behövligt föratt hålla brottsligheten på en viss nivå och om effekterna av att en straffskala höjs eller sänks». Regjeringa har derfor valgt en ny strategi for å justere straffenivået opp: En gjennomgåelse av rettspraksis har gitt et empirisk grunnlag for konkret å kunne angi fra hvilket nivå straffen skal heves, og hvor mye den skal heves. Jeg er overbevist om at denne strategien er meget velegnet for å oppnå ønsket straffenivå, fordi domstolene på denne måten får helt tydelige signaler fra lovgiver om hva som skal være normalstraffenivået for en rekke typer lovovertredelser. Jeg vil samtidig understreke at dette forslaget om straffskjerping på ingen måte er ment å begrense domstolens konkrete skjønnsutøvelse ved straffastsettelse eller straffenivåets dynamiske utvikling. Jeg er svært glad for at en samlet justiskomité har sluttet seg til hvordan straffskjerpingen foreslås gjennomført, og hvor mye straffenivået foreslås hevet. I tillegg vil jeg understreke at det er prisverdig at komiteen er tydelig på at det signaliserte straffenivået skal ta til å gjelde straks straffeloven er vedtatt i Stortinget. Strafferammene og straffenivået for de ulike lovbruddene skal i størst mulig grad gjenspeile hvor alvorlig samfunnet anser et lovbrudd å være i forhold til et annet lovbrudd. De siste to tiårene har det for enkelte lovbrudd skjedd en betydelig skjerping av straffen. Det har ført til at man ut fra straffenivået å bedømme kan synes å anse det aktuelle lovbruddet som mer alvorlig enn det man tradisjonelt oppfatter som et mer alvorlig lovbrudd. En slik utvikling har også skapt undring og vært grobunn for misnøye blant folk flest og politikere. Derfor har det som del av totalgjennomgåelsen av straffelovgivningen blitt foretatt en justering av strafferammene for de enkelte lovbrudd for i større grad å kunne gi et inntrykk av hvor alvorlig samfunnet anser lovbruddet å være i forhold til andre lovbrudd. Sjøl om arbeidet med ny straffelov er sluttført ved vedtakelsen av den proposisjonen Odelstinget har til behandling i dag, er det fortsatt en del lovgivningsmessige og tekniske tilpasninger som må foretas for at den nye straffeloven kan tre i kraft. Den største lovendringsoppgaven består i å tilpasse straffeprosessloven til den nye straffeloven, da først og fremst justere hvordan påtalekompetansen skal fordeles mellom aktørene innenfor påtalemyndigheten, og for det andre tilpasse adgangen til bruk av etterforskningsmetoder til de nye strafferammene. Jeg rekker ikke å ta hele manuset mitt, men jeg har nå gjennomgått de viktigste forslag til endringer i den nye straffeloven. Disse har sin bakgrunn i endrede samfunnsforhold, som f.eks. utvikling av datateknologi, dels i endrede verdioppfatninger, strengere syn på integritetskrenkelser osv. Jeg mener at den straffeloven Odelstinget i dag behandler, er en straffelov som ivaretar behovet for å sende et klart og tydelig signal: Det er strengt på noen områder, men samtidig ivaretar det også behovet vi har for å signalisere humanismen i strafferettskjeden.