Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2000-11-28:
Det budsjettet som nå legges fram, bekrefter budskapet i statsminister Stoltenbergs tiltredelseserklæring om Norge som mulighetenes land. Regjeringens budsjettforslag svarer nettopp på de utfordringene et moderne velferdssamfunn møter, om hvordan bevare grunnleggende sosiale rettigheter og samtidig videreutvikle velferdstjenestene og den offentlige sektor også i en global økonomi. I debatten har mange fra den politiske høyreside hevdet at Norge går i motsatt retning i forhold til andre land. På noen andre premisser vil jeg gi dem rett. For i motsetning til andre land fortsetter vi med utbygging av velferdstjenester, hegner om arbeidstakerrettigheter og andre sosiale og økonomiske borgerrettigheter. Der andre land er i ferd med å bygge ned de offentlige velferdstjenestene og sosiale reformer, bygger vi dem ut. Store ambisjoner om etter- og videreutdanning, full barnehagedekning, eldrereform, psykiatriplan og kreftplan gjennomføres, samtidig med at omfanget av pensjoner, sykelønnsordning og foreldrepermisjonsordninger opprettholdes. Denne utviklingen har vi greid, samtidig med at vi har hatt en lav arbeidsledighet, en relativt lav rente og lav inflasjon, dette i motsetning til i mange andre land. Dette har vært mulig bl.a. gjennom solidaritetsalternativet og det inntektspolitiske samarbeid, hvilket har innebåret en tilrettelegging for næringslivet, moderat lønnsutvikling for arbeidstakere og som motytelse: sosiale reformer og trygghet i arbeidsforhold. Arbeiderpartiet ønsker å videreføre denne pakten. I dette samarbeidet ligger forutsetningene for videre å kunne utvikle velferden i mulighetenes land. Skal denne pakten kunne videreføres, må imidlertid fordeling av goder så vel som byrder oppleves som rettferdig. Det siste lønnsoppgjøret gav en indikasjon på arbeidstakernes opplevelse av urettferdighet. Lønnstakernes nei til lønnsoppgjørets forhandlingsresultat var vel så mye en protest mot bedriftsledere og en bedriftskultur der skyhøye lederlønninger og fete fallskjermer preget bildet sammen med et bilde av de samme lederes formuesoppbygging og private forbruk, som mot lønnsoppgjøret i seg selv. Gjennom behandlingen av utjamningsmeldinga satte Stortinget fokus på ulikhetene i samfunnet, på fordelingspolitikken og målet om en mer rettferdig fordeling av godene. Et flertall konkluderte med at en sterk offentlig sektor sammen med et rettferdig skattesystem var nødvendige verktøy for å greie dette målet. Dette budsjettet må derfor også forstås som en oppfølging av utjamningsmeldinga. Det er bare gjennom en sterk offentlig sektor at hele befolkningen vil kunne få del i samfunnsgodene – uten å være avhengig av størrelsen på lommeboka. Med de voksende velferdstilbud som ligger i budsjettet – eldreplanen, kreftplanen, utstyrsplanen, trygdeutgiftene – ligger det også en vekst i budsjettet på mange milliarder kroner. Dette må finansieres. Derfor må statens inntektsgrunnlag også økes. Skatte- og avgiftspolitikken skal således tjene to hensyn. Den skal så vel sikre tilstrekkelig med inntekter som bidra til økonomisk omfordeling. Vi opplever i dag stor forskjell i inntekts- og forbruksgrunnlag til de som lever av sin arbeidsinntekt, og de som lever av formues-, nærings- og aksjeinntekt. Vi opplever til dels overflod i privat forbruk, samtidig som det offentlige opplever store mangler i skolevesen, i helsevesen og på andre områder. Regjeringens budsjettforslag tar nettopp tak i disse forholdene. Regjeringen demonstrerer med sitt budsjettforslag en klar villighet til å betale for velferdsutviklingen. Gjennom en skatte- og avgiftsomlegging har en økt statens inntekter og dermed muligheter til å videreutvikle velferdsgodene med ca. 12 milliarder kr. Dels har en gjort dette gjennom økt næringsbeskatning, dels har en sikret et bredere og varig inntektsgrunnlag ved å utvide momsen til også å gjelde tjenester. Merverdiavgiften er en av de viktigste kildene til å finansiere våre velferdstilbud. Når vårt tjenesteforbruk stadig vokser, er det nødvendig at også dette blir fanget opp. Det er derfor gledelig at vi etter så mange år med snakk om innføring av moms på tjenester har fått denne reformen på plass sammen med sentrumspartiene. Regjeringens forslag innebærer også en sterk omfordeling av skattebyrdene, slik at de med høyest inntekter får skatteskjerpelse, mens de med lavere inntekt blir skjermet. Det er særlig forslaget om økt skatt på aksjeutbytte samt innstramminger i delingsmodellen som gir et skatteopplegg med klar fordelingsprofil. Også etter budsjettforliket vil de med lav og middels inntekt få redusert eller om lag uendret skatt, mens de med inntekt mellom 450 000 og 600 000 i bruttoinntekt vil få en gjennomsnittlig skatteøkning på ca. 1 200 kr. Gruppen som har over 600 000 kr i brutto inntekt, får derimot en gjennomsnittlig skatteøkning på 13 000 kroner. I Regjeringens opplegg ville skatteskjerpelsen for de med over 600 000 kr være nesten det dobbelte. Med innføring av delingsmodellen forsøkte en å finne et mer rettferdig skattesystem gjennom en modell som skulle sikre at næringsdrivende og aktive eiere ble likebehandlet med lønnstakere. I årene etter er det imidlertid skjedd en rekke endringer som har bidratt til uthuling og en tendens til at arbeidsinntekt omgjøres til kapitalinntekt og dermed får en gunstigere beskatning. Behovet for innstramming i delingsmodellen er åpenbart. I budsjettforliket med sentrumspartiene har vi imidlertid ikke fått tilslutning til Regjeringens forslag til innstramming i delingsmodellen når det gjelder regler for tak for ikke-liberale yrker, ei heller for forslag til innstramming i identifikasjonsreglene. Derimot er Regjeringens forslag om reduksjon av risikotillegget og begrensninger i kapitalavkastningsgrunnlaget blitt videreført i budsjettavtalen – noe som vil innebære en innstramming på 240 mill. kr. Gjennom skatt på aksjeutbytte har man tatt fatt i noe av den største fordelingsurettferdigheten. Det at 5 pst. av aksjonærene mottar 90 pst. av utbyttet, sier noe om en urimelighet. Med noen modifikasjoner har sentrumspartiene gitt sin tilslutning til dette. Forslaget om en generell konjunkturavgift på 1,5 pst. er gjennom budsjettavtalen erstattet med bl.a. tilstramninger i avskrivningsregler for næringslivet og egen konjunkturavgift på næringsbygg. Disse tiltak ivaretar mye av de samme hensyn til demping av aktiviteten i privat sektor som Regjeringens forslag til konjunkturavgift. Gjennom 1990-tallet har skattesystemet hatt en uheldig utvikling, noe som gjør det nødvendig med endringer. Regjeringen varsler en slik gjennomgang i forbindelse med budsjettet for 2002. Gjennom budsjettavtalen er det lagt vekt på at en slik gjennomgang skal basere seg på følgende prinsipper: tilnærming mellom skatt på arbeid og kapital, slik at delingsmodellen kan oppheves en effektiv beskatning av kapitalinntekt mer rettferdig fordeling nøytralitet mellom ulike investerings-, finansierings- og virksomhetsformer Jeg tror at vi kan se fram til diskusjoner også her i salen om en endring i skattesystemet.