Lars Sponheim (Venstre), 2000-05-16:
Bistandsministerens redegjørelse viser at Regjeringen ønsker å videreføre store deler av Bondevik-regjeringens bistandspolitikk. Dette er bra, fordi bistandspolitikk trenger kontinuitet og langsiktighet. Samtidig er det grunn til – siden det tross alt er politikk vi driver med – å peke på, slik mange talere har gjort, det lille paradokset i forrige uke da revidert nasjonalbudsjett ble lagt fram og det på en måte ble noe avstand mellom faktisk oppfølging og de ord som er sagt rundt dette. Det er en vanskelig budsjettsituasjon. Jeg skal ikke overdrive den situasjonen, men prøve å legge til grunn den moral at vi må prøve å finne finanspolitiske instrumenter som ikke begrenser vår innsats overfor de fattigste land. Målet om en opptrapping av bistanden til de fattigste landene bør stå fast. Vi er alle klar over at bistand på ingen måte er det fulle og hele svaret på de utfordringer den fattige delen av verden står overfor. Globaliseringen skaper nye muligheter, svært mange nye muligheter. Vi opplever en stor velstandsøkning i enkelte deler av verden, men samtidig har vi ikke, til tross for økonomisk og teknologisk utvikling, vært i stand til å redusere gapet mellom de rike og de fattigste landene. Gjeldskrisen medfører at mange land ikke har egne ressurser til nye investeringer i sosiale og utviklingsfremmende tiltak. De fattigste landene får ikke samme tilgang til det som er de viktigste drivkreftene for økonomisk utvikling: nye investeringer og markedsadgang. Venstre savnet derfor i redegjørelsen større ambisjoner for hvordan Norge kan bidra til reell utvikling i de fattigste landene gjennom å legge forholdene til rette for økte investeringer, gjeldslette og økt handel. Norge må være en pådriver for at neste forhandlingsrunde i WTO reelt ivaretar utviklingslandenes interesser. Norge må gå inn for nulltoll for de minst utviklede landenes produkter, og at dette bindes i WTO. Norge må også arbeide for økt åpenhet i WTO, både overfor utenverdenen og for å sikre større internt demokrati mellom medlemslandene. Bare slik kan WTO oppfattes å fremme et rettferdig internasjonalt regelverk. Norge må også gå videre i gjeldslettearbeidet. Til tross for økt støtte blant rike land til det internasjonale gjeldsletteinitiativet er det langt igjen før tiltakene er robuste nok. Bare fire land har fått gjeldslette gjennom HIPC-initiativet så langt. Det er derfor viktig at den norske gjeldsplanen Bondevik-regjeringen etablerte, videreføres. I dette arbeidet er det bl.a. avgjørende at HIPC Trust Fund styrkes finansielt for å redusere gjennomføringstiden for gjeldslette. Det er også nødvendig å øke koordineringen av gjeldslette for å effektivisere gjennomføringen. Bistand er politikk, både gjennom støtte til tiltak for å styrke demokrati og menneskerettigheter, og fordi bistand er en støtte til det sittende regime. I en situasjon hvor forholdene i Zimbabwe forverres for hver dag, må Norge gi klare signaler om at myndighetenes håndtering av denne situasjonen ikke er akseptabel. Det er nødvendig at Norge fryser deler av stat til stat-bistanden til Zimbabwe. Samtidig mener Venstre at bistandsministeren bør gå lenger: Det må det gis klare signaler om at Zimbabwes status som prioritert samarbeidsland vil opphøre fra neste år om en ikke ser klare tegn til forbedringer. Situasjonen i Zimbabwe understreker også behovet for å rette mer av den norske bistanden mot demokratibygging og menneskerettigheter. Demokrati er ikke en tilstrekkelig, men en nødvendig forutsetning for å sikre menneskerettigheter og en mer sosialt rettferdig utvikling. Det er også en viktig forutsetning for økonomisk utvikling. Uten et styresett hvor befolkningen kan kaste sine ledere ved valg, skapes det ikke tillit til en stabil sosial og politisk utvikling, noe som igjen er nødvendig for å sikre nye investeringer og produksjon. I den forbindelse er jeg glad for bistandsministerens signaler om at en framover også vil støtte de viktigste byggherrene i et demokratisk system, de politiske partiene og strukturene i våre samarbeidsland. Venstre er opptatt av at arbeidet for å samordne statlige giveres politikk styrkes. Iveren etter å plante sitt eget lands flagg på annet lands jord har vært uheldig stor. Men samtidig må det skilles mellom den bistand som har som mål å støtte statlige utviklingsplaner, og den bistand som har som mål å styrke det sivile samfunn. Mye av bistanden fra norske frivillige organisasjoner retter seg mot frivillige organisasjoner og dermed mot å bygge et pluralistisk samfunn. Dette styrker alternative løsninger og demokrati, og nettopp et slikt samfunnsliv som vi er så stolte av i Norge. Samordning må ikke gå på bekostning av pluralisme.