Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2011-11-29:
Norge har bidratt med styrker til militære operasjoner i Afghanistan i ti år. For å forstå bakgrunnen for denne beslutningen er det helt nødvendig å gå tilbake til det som var den politiske virkeligheten høsten 2001, da beslutningen ble tatt. Angrepene på USA 11. september 2001 introduserte noe helt nytt og uventet på den internasjonale politiske agendaen. En av våre nærmeste allierte siden annen verdenskrig ble angrepet på egen jord i et angrep som var så ødeleggende, omfattende og så godt planlagt at det ikke ble oppfattet som noe annet enn en krigserklæring. Stemningen i den vestlige verden var svært usikker. Hvem sto bak? Hva var begrunnelsen? Kunne USA eller andre av deres allierte vente lignende anslag? For et land som har basert store deler av sin forsvars- og sikkerhetstenkning på NATO-medlemskap, ga dette angrepet helt nye utfordringer. Etter konsultasjon i NATO ble angrepet tolket som et angrep som krevde at NATOs kollektive forsvarsartikkel ble tatt i bruk. Engasjementet i Afghanistan ble et spørsmål om solidaritet med nære allierte og NATO. For Norge ble svaret i 2001 – som vi vet – at vi støttet opp under NATO og allierte da vi gikk inn i Afghanistan. Det er med bakgrunn i situasjonen i 2001 vi nå må vurdere vårt ti år lange militære bidrag i Afghanistan. Beslutninger om å bruke militær makt er av de vanskeligste og mest ubehagelig politikere kan bli bedt om å ta. Heller ikke denne beslutningen var enkel. Når vi først valgte å gjøre det, er det viktig at vi er åpne om hvorfor. Vi gikk inn i Afghanistan på grunn av NATO og vårt nære forhold til USA. Støtte til medlemskap i NATO er en viktig del av vårt lands forsvarspolitikk. Gjennom å ivareta våre allianseforpliktelser i NATO på en god måte sikrer vi Norges framtidige sikkerhetspolitiske plattform. Men for oss var det helt avgjørende at operasjonen fikk et FN-mandat. Denne operasjonen hadde det. I resolusjon 1368 slo Sikkerhetsrådet fast at terroranslagene utgjorde en trussel mot internasjonal fred og sikkerhet og understreket USAs rett til selvforsvar etter FN-paktens artikkel 51. I resolusjon 1373 påla rådet alle stater å gjennomføre tiltak for å stanse finansieringen av internasjonal terrorvirksomhet. Senere har det fulgt mange resolusjoner om situasjonen i Afghanistan fra FNs sikkerhetsråd. Konflikten i Afghanistan illustrerer tydelig at militærmakt har sine begrensninger, og fordi bruk av militærmakt er så krevende som det er, både moralsk, politisk og økonomisk, må vi som er politisk ansvarlige for militære operasjoner, alltid være kritiske til hva vi kan oppnå. Dersom vi tviler på at militær innsats er nødvendig, må vi tørre å stille spørsmålet om det skal fortsette. Det er ikke å undergrave egne beslutninger, men å ta det store ansvaret som følger med det å ta avgjørelsen om bruk av militærmakt. Det er langt fra sikkert at ti nye år med militære styrker i Afghanistan vil gi det ønskede resultatet for det afghanske samfunnet. Vi ønsker derfor nedtrappingen av den internasjonale militære tilstedeværelsen velkommen og mener det er helt rett at man så fort som mulig overfører ansvaret for sikkerhet til afghanerne selv. Samtidig mener vi det er viktig å opprettholde innsatsen for et Afghanistan med bedre beskyttelse av menneskerettigheter, rettssikkerhet og fysisk sikkerhet. Derfor må vi også, når de militære styrkene er ute, støtte opp med en bred sivil bistandsinnsats og ta det ansvaret som vi har, når vi har bidratt i den operasjonen vi har gjort, i over ti år.