Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
La meg først få lov til å gratulere statsråden med posten og ønske henne velkommen til Stortinget. Norge er i dag en av verdens ledende havnasjoner. Hver dag går mange tusen nordmenn på jobb i en av havnæringene innen olje og gass, maritim virksomhet eller sjømat. Vi har verdens nest lengste kystlinje, og vi råder over havareal som er mer enn fem ganger større enn vårt eget landareal. 80 pst. av dette havarealet ligger nord for polarsirkelen. Næringer knyttet til havet gir Norge store inntekter. I 2016 var den totale verdiskapingen på 494 mrd. kr. Vi har ambisjoner om fortsatt å være en ledende havnasjon. Både denne og den forrige regjeringen har ambisjoner om en femdobling av eksportinntektene fra maritim verdiskaping innen 2050. Sentralt for å lykkes med dette er nordområdene våre. Det skjer mye i nordområdene. På bakgrunn av ny teknologi og endringer i klimaet blir nå nye ressurser tilgjengelig i nord, som ikke tidligere var tilgjengelig. Det fiskes stadig lenger nord, det er flere cruiseskip som seiler i farvannene, det er flere turister som kommer for å besøke hav og land, og petroleumsnæringen trekker lenger nordover. Vi gleder oss over veksten, og vi skal fortsette å arbeide for at det også kommer dem som bor i nord, til gode. Der det er menneskelig aktivitet, skjer det ulykker. Det er ikke et spørsmål om hvis, det er et spørsmål om når. La meg minne om to eksempler: Ved midnatt 19. juni 1989 gikk cruiseskipet «Maksim Gorkiy» inn i drivis på et uventet sted på vei mellom Island og Magdalenefjorden på Svalbard. Skipet hadde 954 mennesker om bord. Heldigvis var KV «Senja» bare fire timer unna da nødsignalet ble sendt ut. KV «Senja» er et norsk kystvaktfartøy i Nordkapp-klassen, med iskapasitet og konstruert for stor utholdenhet i værharde områder over lang tid. Da KV «Senja» satte kurs mot havaristen, hadde mannskapet ingen informasjon om hva slags skip nødsignalet gjaldt, at det var is i området, hva skaden besto i, hvor mange mennesker som var i nød, eller om det var noen som var skadet eller omkommet. Mellom 300 og 400 mennesker hadde forlatt skipet da KV «Senja» etter fire timer kom fram, og befant seg enten i livbåter eller på isflak. KV «Senja» fikk etter hvert viktig assistanse fra helikoptre, men de måtte bryte sikkerhetsregler i helikopteroperasjonene for å få cruisepassasjerene om bord. KV «Senja» tok totalt om bord 768 mennesker i løpet av en 20 timer lang redningsaksjon. Heldigvis omkom ingen, og bortsett fra utmattelse og stressreaksjoner var det heller ingen store skader blant passasjerer eller mannskap fra cruiseskipet. Deler av besetningen ble igjen om bord og kunne ta skipet til havn for egen maskin etter å ha fått hjelp med midlertidige reparasjoner. Havariet med cruiseskipet «Maksim Gorkiy» fikk en så positiv utgang som mulig takket være solid innsats fra godt trente redningsmannskaper, gode værforhold, ro og disiplin blant besetning og passasjerer og en god porsjon flaks. Et mer nylig eksempel er fiskefartøyet «Northguider», som grunnstøtte 28. desember i fjor under reketråling i Hinlopenstredet. I 24 minusgrader, mørke og sterk vind ventet mannskapet sammen i styrhuset på beskjeden om at redningsmannskapene var på vei. Under dramatiske forhold med sjøgang, snøbyger, sterk kuling og 24 minusgrader ble alle 14 om bord reddet uten større skader. Det tok likevel to uker før den 50 meter lange havaristen var tømt for de 322 kubikkmeterne med diesel de hadde om bord da de gikk på grunn. Dette er to eksempler på ting som allerede har skjedd, og det vil skje igjen. Gjennom den juridisk bindende avtalen om søk og redning i Arktisk råd, som vi undertegnet i 2011, har vi tatt på oss større forpliktelser enn hva som følger av andre internasjonale bestemmelser. Hovedhensikten med den avtalen er å styrke koordineringen av beredskap og redningsoperasjoner i Arktis. Men det heter også i artikkel 3: «Each Party shall promote the establishment, operation and maintenance of adequate and effective search and rescue capability within its area as set forth in paragraph 2 of the Annex to this Agreement.» Utover det setter ikke avtalen noen standard for hvilken kapasitet vi har forpliktet oss til. Det avgjørende spørsmålet blir derfor: Hva ligger i begrepene fremme etableringen, utførelsen og opprettholdelsen av en tilstrekkelig og effektiv redningstjeneste i Arktis? I lys av Norges ambisjoner for framtidig aktivitet og ønske om verdiskaping i nordområdene vil det være det sentrale spørsmålet, uavhengig av denne avtalen. Det er derfor også det kjernespørsmålet jeg ønsker å drøfte her i dag. Det er bred enighet om at det er forebygging som er det aller viktigste en kan gjøre – forebyggende arbeid. Det er gjort mye de siste årene for å øke sjøsikkerheten i nord. Det aller viktigste er arbeidet for å forebygge ulykker. For eksempel har vi fått på plass Polarkoden, som trådte i kraft 1. januar 2017, som skal bidra til at så vel norske som utenlandske fartøy og utstyr er egnet for operasjoner i polare farvann, og at mannskapet har nødvendig kompetanse. I tillegg er trafikkovervåking og kontroll av trafikken gjennom norske farvann styrket betydelig. Etter vedtak i Stortinget er det også vedtatt et program for å etablere bredbånds telekommunikasjon på høye breddegrader ved hjelp av satellitter. Likevel må vi erkjenne at nordområdene har klare tilleggsutfordringer for beredskap mot akutt forurensning og bergingsoperasjoner til sjøs, sammenlignet med andre områder. Enorme geografiske avstander i kombinasjon med en liten befolkning og svært begrenset infrastruktur gjør at hendelser og aksjoner med et visst omfang i dag vil være prisgitt ressurser utenfra. I tillegg er det også operasjonelle utfordringer som er særlige for det arktiske. Lave temperaturer påvirker alle ledd i en operasjon når en skal redde miljø og verdier, men også ising, tåke, dårlig sikt og polare lavtrykk vil gjøre forholdene krevende for både personell og utstyr. Det er bare å lytte til dem som var involvert i operasjonen for å berge «Northguider» og mannskapet i romjulen i fjor. SARiNOR er et prosjekt mellom flere offentlige og private aktører innen maritim virksomhet og beredskap. Første del fokuserte på søk og redningstjenesten. Den andre delen, SARiNOR2, fokuserte på beredskap mot akutt forurensning og bergingsoperasjoner, som en naturlig videreføring. Prosjektet har kartlagt og dokumentert betydelige utfordringer og gap mellom den ønskede situasjonen og den faktisk gjeldende situasjonen. Rapportene fremmer også en lang rekke forslag for å endre på den situasjonen. Hovedfunnet i SARiNOR1 er at nivået på dagens beredskap i nordområdene ikke reflekterer dagens eller framtidens aktivitetsnivå og ligger under myndighetenes ambisjoner. Sannsynligheten for overlevelse etter en stor ulykke i fjerntliggende områder i polare strøk kan sorteres mellom to hovedfunn: evnen til overlevelse på skadestedet og tilgjengelig redningsberedskap. Evnen til å overleve på skadestedet etter evakuering vil være avgjørende, da det er en rekke faktorer som reduserer overlevelsesevnen, deriblant kanskje den viktigste, hypotermi. Samtidig er man i en situasjon hvor det kan ta lang tid, opptil flere dager, før en redning er gjennomført. Utenfor rekkevidden til redningshelikoptrene er sannsynligheten for å overleve en større ulykke til havs betydelig mindre sammenlignet med kystnære strøk. Lange avstander, begrenset infrastruktur og krevende klimatiske forhold fører til lang mobiliseringstid og representerer en betydelig risiko for dem som har sitt arbeid eller ferdes i disse områdene. Hovedmålet for SARiNOR2 har vært å kartlegge dagens beredskap mot akutt forurensning og bergingsoperasjoner. La meg minne om at det i arktiske strøk er særskilte miljømessige utfordringer og sårbare miljø. Det å identifisere behovene og definere framtidens beredskapsløsninger for nordområdene var også sentralt i prosjektet. Sentralt var det også å identifisere de tiltakene som i størst mulig grad adresserer svakheter, og som fremmer samordning og samarbeid mellom brukerne av nordområdene. SARiNOR2 konkluderer med behovet for fire tiltakspakker og i alt 19 tiltak for å avbøte situasjonen. SARiNOR-prosjektene har frambrakt verdifull og nyttig kunnskap som potensielt kan redde mange liv og store verdier i nord. Prosjektet har vært finansiert med private midler og tunge bidrag fra Utenriksdepartementet. Dessverre har det vært relativt laber respons fra andre departement som har ansvar for beredskap og redning, eller som har interesser i områdene. SARiNOR-prosjektet har derfor gjentatte ganger, i kontakt med stortingspolitikere, blitt oppfordret til å prioritere de viktigste tiltakene. Det har de også gjort, og de har levert en egen handlingsplan, datert 12. januar 2018, som også regjeringen er gjort kjent med. Vi er nok enige om at det er særlige utfordringer med å forebygge og ha tilstrekkelig beredskap for ulykker og hendelser i nordområdene. Jeg tror vi også er enige om at den i dag ikke er god nok, verken for situasjonen i dag eller for framtiden, med tanke på den forventede veksten. Derfor blir mine spørsmål til statsråden: Er statsråden enig i at den beredskapen vi har i dag, ikke er god nok, verken for å møte dagens behov eller for de behovene som kommer med den forventede aktivitetsøkningen? Hvilke av tiltakene i SARiNOR-rapportene er det regjeringen eventuelt ikke vil følge opp? Hvilke andre tiltak er det regjeringen eventuelt vil iverksette for å sikre at vi har tilstrekkelig og adekvat beredskap i nordområdene? Så langt synes det som om det bare har vært Utenriksdepartementet som har vært engasjert i spørsmålet om å bedre situasjonen. Til tross for at vi har et polarutvalg og flere departement som har betydelige interesser i å bedre situasjonen, har ikke lavthengende frukter og enkle tiltak blitt fulgt opp. Hvordan vil da statsråden med den nye posten sørge for at regjeringen arbeider mer systematisk, og samordnet tar tak for å bedre situasjonen?