trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Henning Warloe (Høyre), 2010-12-01:
Jeg har følgende spørsmål til forsknings- og høyere utdanningsministeren: «Regjeringen ønsker at flere studenter i fremtiden skal studere i utlandet. Dette forutsetter gode og fleksible ordninger for studiefinansiering for utenlandsstudenter. Et usikkerhetsmoment for disse vil være om endringer i valutakurs slår negativt ut. Lånekassen bevilger nemlig lån og stipend på bakgrunn av valutakurs beregnet flere måneder før utbetaling finner sted, og i dagens urolige finansmarkeder kan forskjellene bli betydelige. Hva vil statsråden gjøre for å gjøre denne risikoen mindre for studentene?»
Henning Warloe (Høyre), 2010-12-01:
Jeg takker for svaret. Det er jo et faktum at regjeringen og statsråden selv har pekt på at flere norske studenter må belage seg på å studere utenlands i årene fremover, bl.a. fordi vi får en stor økning i antall unge mennesker som ønsker å ta høyere utdanning. I motsetning til i Norge betaler man mange steder relativt store summer for å studere ved ulike institusjoner, og stipendandelen, som altså valutajusteres, utgjør sannsynligvis for de fleste bare en liten del av de faktiske studiekostnadene. Jeg håper at statsråden vil se at i en tid da valutaen svinger kanskje mer enn på lenge, vil dette skape problemer for utenlandsstudenter. Jeg har fått opplysninger fra flere som sier at disse forskjellene faktisk utgjør flere tusen kroner per semester. Så statsråden må si noe om hva hun tenker å gjøre med denne utfordringen.
Henning Warloe (Høyre), 2010-12-01:
Jeg er helt enig med statsråden i at det er positivt og viktig at flere norske unge mennesker reiser utenlands for å studere og får erfaring derfra. Det er bra for nasjonen. Men det er jo nettopp det at dagens ordning ikke er forutsigbar for disse studentene som er utfordringen og problemet, og utgangspunktet for mitt spørsmål. La oss si at man til sammen får 100 000 kr utbetalt i løpet av et år. Det skal dekke faktiske kostnader i det landet man studerer og ved den institusjonen man studerer, og så blir altså bare under en tredel av disse kostnadene valutajustert. Da vil en stor endring i valutaen slå ut med flere tusen kroner for den enkelte student. Det er etter min mening ikke holdbart. Så vil jeg spørre om statsråden er villig til å se på rammene for utbetaling til hver enkelt student, ettersom det jo er slik at det er billigere for Norge at disse studentene studerer i utlandet enn om vi skulle bygge opp studieplasser her hjemme.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-01:
Utdanningsstøtten gjennom Statens lånekasse for utdanning til studenter i utlandet gis i form av lån og stipend til levekostnader, reiser og skolepenger. Skolepengestøtten består av en stipenddel og en lånedel. Etter dagens regler blir stipenddelen av skolepengestøtten valutajustert. De andre delene av støttebeløpet blir ikke valutajustert. Det blir kompensert for økt valutakurs hvis valutaen har styrket seg med mer enn 1 pst. i forhold til den kursen Norges Bank hadde for valutaen pr. 1. april. Denne målingen foretas på det tidspunktet skolepengestøtten blir utbetalt til hver enkelt student. Skolepengestøtten gjennom Lånekassen utbetales to ganger i året, høst og vår, og valutajustering kan foregå ved begge utbetalingstidspunktene. Tidligere, dvs. til og med undervisningsåret 2001–2002, ble også støtten til reiser og levekostnader valutajustert. Det var egne satser for støtte til levekostnader for hvert enkelt land basert på levekostnadsnivået i det aktuelle landet. Dette systemet ble vurdert som lite oversiktlig for studentene og administrativt krevende for Lånekassen. I tillegg ga ikke ordningen nødvendigvis en dekning av de reelle levekostnadene i landet. Felles kostnadsnorm for alle land ble innført i undervisningsåret 2002–2003 i forbindelse med Kvalitetsreformen, hvor den såkalte basisstøtten til dekning av levekostnader ble innført. Valutajustering ble videreført bare for stipenddelen av skolepengestøtten. En sentral begrunnelse for dette var at den nye felles kostnadsnormen var basert på kostnadene til livsopphold i Norge, som objektivt sett var høyere enn i nesten alle andre land. Forholdet mellom levekostnader i Norge og andre land har ikke endret seg grunnleggende siden felles kostnadsnorm ble innført i 2002–2003. Norske studenter i de aller fleste land har god dekning av utgifter til livsopphold. Jeg vil derfor ikke tilråde en gjeninnføring av valutajustering av støtten til levekostnader og støtten til reise.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-01:
Norske studenter har meget gode ordninger i utlandet, sannsynligvis bedre enn omtrent alle andre, og det enten man justerer eller ikke. Nå justerer man altså stipenddelen. Men det er jo ikke bare slik som Warloe sier, at studentene «må belage seg på» å studere i utlandet. Vi vil gjerne at studenter studerer i utlandet. Vi oppfordrer til det, og vi ser heldigvis gledelige økninger i tallet på utenlandsstudenter, også til USA, som ikke har hatt noen sterk økning de siste årene. Nå ser det ut til å gå rette veien. Jeg synes ikke det er noe poeng i å gjøre dette annerledes enn det gjøres i dag. Det er en enkel, forutsigbar og standardisert løsning både for studentene og for Lånekassen. Og det er som sagt en rausere ordning enn det man har i alle andre land, vil jeg påstå.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-01:
Jeg mener det er en helt holdbar og ganske god situasjon slik det er i dag, både for studentene og for de systemene vi har som skal administrere dette. Hvis man skulle gå inn på Warloes tenkning, måtte man pålegge Lånekassen ganske store merutgifter for å administrere eventuelle valutaendringer og tilpasning av noe annet enn stipendandelen til valutaandelene. Nå vet man hva man får. Man vet hva slags kostnadsdekning man får fra Lånekassen, og man har altså tatt høyde for valutasvingningene i stipenddelen. Etter min mening er det tilstrekkelig. Vi arbeider selvsagt hele tiden med å øke grunnlaget for studiestøtten og få en bedre studiestøtteordning. Det kan jeg forsikre representanten om. Det er et kontinuerlig arbeid fra meg og mitt departement, men det har ingen hensikt, slik jeg ser det, å påføre oss ekstra, byråkratiske administrative utgifter for at studentene skal få regulert enda flere av sine kostnader etter svingende valuta.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-01:
Omsorgsovertakelse av barn er en stor inngripen i barnas og familienes liv. Når dette likevel gjøres, er det spesielt viktig at tilbudet vi gir, er godt, slik at barna kan oppleve trygghet i hverdagen. Hyppige flyttinger er uheldig og en belastning for barna. For å sikre så god stabilitet som mulig for barn på institusjon har vi utvidet lengden på avtalene som inngås med barnevernsinstitusjoner, fra tidligere 2+1+1 år til 4+1+1 år. Denne utvidelsen har bidratt til å gi flere barn større sikkerhet for å kunne bli på samme sted. I og med at de fleste som har opphold på barnevernsinstitusjon, har dette for en kortere periode, vil de ikke føle usikkerhet ved oppholdet, eller iallfall en mindre grad av usikkerhet ved et slikt opplegg. Det er også andre forhold som vektlegges ved utvelgelse av institusjon ved ny kontraktsinngåelse: Det er unges behov for å fullføre et behandlingsopplegg. Det er behovet for å opprettholde gode og stabile fagmiljø. Det er allerede etablerte samarbeidsrelasjoner til kommunalt barnevern og andre fagområder, som f.eks. barne- og ungdomspsykiatrien. Det vil være slik at noen barn kommer til en institusjon mot slutten av en kontraktsperiode. Da er det særlig viktig å legge vekt på barnets beste. Jeg vil derfor se på hvilke muligheter vi har for å inngå avtaler som ivaretar dette på en bedre måte enn i dag. Målet med barnevernstjenesten er et godt tilbud til barna. Dette er det primære hensynet. For å få dette til er det særlig to forhold jeg er opptatt av: Det første er at midlene som bevilges til barnevern, anvendes godt og bidrar til best mulig barnevern. Det andre er at våre anskaffelser er utformet på en måte som gjør at institusjonene må jobbe for god kvalitet og strekke seg for å bli bedre. Det er alltid viktig å se på hvordan barnevernstjenestene kan forbedres. Midlene til barnevern skal komme barn til gode. Ideelle som tilbyr institusjonsplasser, kan ikke få fortsette uansett hvilken døgnpris de setter. Vi ser også på hvordan uttak av verdier fra private barnevernsinstitusjoner kan reguleres. Dette er regulering som er viktig å få til, både for ideelle og kommersielle aktører. Vi har valgt å utnytte kapasiteten i de statlige institusjonene først. Når vi kjøper private plasser, er anskaffelsesrundene delt i to, der de ideelle gis mulighet først. Dette er et aktivt politisk valg og en ordning vi vil fortsette med. En ytterligere forbedring av denne ordningen må ha barna i sentrum og hvile på det primære målet om at barnevernstilbudet skal være best mulig for dem. Vi er opptatt av å få dette til på en god måte.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-01:
Det er ikke riktig det representanten sier. Vi plasserer barn ut hele tiden. Men ordningen er altså slik at man må se på både kvalitet og pris. Jeg kommer nærmere tilbake til det i et senere spørsmål i spørretimen. Men det er viktig at vi har et system som handler om at vi har tatt det valget at vi først velger de statlige institusjonene, og så i valget mellom de ideelle og kommersielle velger vi de ideelle dersom kvaliteten er god, og prisen er akseptabel. Dette har vi et godt system på gjennom de rundene med både anbud og vurdering av anbudene som det er lagt til rette for. Hele tiden er det barnas beste man tenker på. Dette gjør vi ikke for at institusjonene i seg selv skal overleve. Vi gjør det for at barna skal få et best mulig tilbud. Men vi er i den situasjon, som representanten godt vet, at vi har en prioritering av de ideelle foran de kommersielle så sant man klarer både å levere god kvalitet og ha en akseptabel pris.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-01:
Jeg vet ikke om representanten oppfattet hva jeg sa i mitt første innlegg som svar på spørsmålet. Vi har altså utvidet lengden på avtalene som er inngått med barnevernsinstitusjonene, nettopp for å unngå at barna blir altfor kort og må flytte til stadighet. Vi har utvidet grunnantallet år fra to til fire. Det mener vi bidrar til å gi større sikkerhet, for det er barna som hele tiden er det viktigste her. Så er det sånn at selv om en institusjon ikke har fått en kontrakt, har vi inngått rammeavtaler med en del institusjoner, som innebærer at institusjonene får betaling for de barna som oppholder seg der. For oss er det hele tiden viktigst å ha barna i sentrum, det er barnas beste som er helt avgjørende for de tilbudene man velger. Og det gjøres et ganske bra, for ikke å si formidabelt, arbeid rundt omkring for å få dette til på en god måte og for å få en best mulig plassering av barna. Da er selvfølgelig de ideelle organisasjonenes tilbud en meget viktig del av dette.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-01:
Vi er opptatt av at barnevernet har god kompetanse på de områdene det er behov for, selvsagt også på rusområdet. I anskaffelsesrundene tas det hensyn til flere forhold. Vi er avhengige av at institusjonstilbudet er tilstrekkelig differensiert, slik at barn med varierende behov kan få et tilbud som er tilpasset dem. Barnevernsbarn er en sårbar gruppe, noe representanten er helt klar over, og som vi tar hensyn til. Hensynet til kvalitet innenfor denne tjenesten vil derfor være spesielt viktig. De systemene vi har, er bygget opp for å kunne ta vare på dette. Samtidig skal bevilgningene til barnevernet benyttes, slik at vi kan hjelpe flest mulig barn. Når vi kjøper institusjonsplasser fra private, har vi egne anskaffelsesrunder som er forbeholdt de ideelle aktørene. I anskaffelsesprosessene gjennomgår tilbyderne en prekvalifisering før de kan delta i anskaffelsen av institusjonsplasser for barn og unge. Denne prekvalifiseringen skal sikre at de tilbyderne som deltar i anskaffelsesrundene, har et institusjonstilbud som er kvalitetsmessig godt og på et nivå som gir gode og trygge rammer for barn og unge. De godkjente ideelle aktørene leverer så tilbud og konkurrerer med hverandre med hensyn til både pris og kvalitet. Tilbudene som kommer inn, veies opp mot hverandre. Til lik pris velges tilbudet med høyest kvalitet – tilsvarende, dersom det er to ideelle aktører som vurderes å ha kvalitet på samme nivå, vil den av tilbyderne som har lavest pris, bli foretrukket. Siden etaten er eneste kjøper av institusjonsplasser, har de også god oversikt over hva som er rimelig døgnpris på de ulike typer institusjonsplasser. Dersom prisen til de ideelle aktørene også etter en dialog blir vurdert som urimelig høy, vil de ikke få tildelt kontrakt. Kvaliteten på tilbudet de ulike ideelle aktørene kan gi, er altså i stor grad styrende for valg av tiltak. Alle aktører må før de kan få gi et tilbud om plasser til Bufetat, oppfylle den såkalte kvalitetsforskriften i barnevernsloven. Kvalitetsforskriften stiller krav til institusjonens utforming både fysisk og materielt, at den er lokalisert hensiktsmessig i forhold til skoler og fritidsmuligheter, og at de ansatte har tilstrekkelig bredde og nivå i sin kompetanse i forhold til målgruppen de skal betjene, for å nevne noen av de kravene som stilles. Dette er krav som stilles til alle institusjoner, samme om de er statlig eide, ideelle private eller kommersielle. Institusjonstilbudet innen barnevernet er i utvikling fordi behovet til barna og ungdommene som trenger plass på institusjon, endrer seg. Det betyr også at det må skje omstilling i institusjonene. Dette er krav som stilles til alle institusjoner. I tillegg stilles det altså en rekke kvalitetskrav. Pris vil altså ikke alene være styrende for valg av tiltak. Samtidig er det slik at alle aktører, det være seg en statlig eller ideell privat institusjon, må forholde seg til at ressursene vi bruker på barnevernet, skal brukes til beste for barna. Da kan vi ikke se helt bort fra hvilken pris den enkelte aktør kan levere til, forutsatt at kvaliteten er god.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-01:
Jeg tror representanten la merke til at jeg også snakket om nødvendigheten av kvalitet. Vi har et system som ganske riktig er basert på at man har anbud og forutsigbare runder på hvordan disse anbudene foregår. Det kan man selvfølgelig ha en viktig ideologisk debatt om. Jeg er opptatt av at det er kvalitet som er utgangspunktet, men vi er også helt nødt til å ta hensyn til pris, dersom det er slik at noen priser seg urimelig høyt i forhold til andre. Så kvaliteten er for meg det aller viktigste. Det aller viktigste for meg er også hvordan barna har det, og hva slags opplegg de får på den institusjonen de kommer til. Det er klart at man må ta hensyn også til selve institusjonene, men mitt primære hensyn er barnevernsbarna, og i dette tilfellet de barna som også har et rusproblem.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-01:
Jeg tror faktisk at en god – og for ikke å si full – barnehagedekning er et meget godt utgangspunkt for forebygging, også når barna blir eldre. Men her er vi i en situasjon hvor jeg er veldig tydelig på at vi prioriterer de statlige institusjonene. Etter det er det de ideelle institusjonene, framfor de kommersielle – som er en viktig prioritering for regjeringen. Da er det for det første faktisk viktig for oss at kvaliteten holder mål – og jeg er ikke i tvil om at denne institusjonen har en god kvalitet – men også at vi har en kombinasjon av pris og kvalitet. Det er mange gode ideelle institusjoner som er aktuelle her. Jeg skal ikke gå inn i situasjonen for den enkelte, men jeg vil bare understreke hvor mye vekt vi i utgangspunktet legger på god kvalitet, men vi er også nødt til å ta hensyn til pris på de tjenestene som tilbys. Derfor får noen rammeavtaler med enkelte plasser, og andre får mer helhetlige avtaler med sin institusjon. Vi prøver som sagt hele tiden å få dette til til barnas beste.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2010-12-01:
«De ideelle aktørene skal møtes med respekt, og de skal sikres rammevilkår som er stabile og forutsigbare. Mange barnevernsbarn lider når institusjonen de bor på, trues av nedleggelse eller blir faktisk nedlagt. Hva vil statsråden gjøre for å hindre at anskaffelsesregelverket påfører barna usikkerhet og unødvendige belastninger?»
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2010-12-01:
Kristelig Folkeparti har gjennom dagen i dag stilt flere spørsmål angående de ideelles virksomheter på forskjellige områder som angår både barn, unge og eldre. Regjeringen svarer, opplever jeg, med veldig gode ord og mange gode hensikter. Problemet er at mens vi diskuterer disse gode ordene og de gode hensiktene, opplever vi at store aktører som har levert på kvalitet ute i markedet, blir presset ut, ikke bare av det offentlige, men også av kommersielle aktører. Dette er ikke i tråd med det som politisk ledelse i Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet har snakket om før. Man har ønsket å beholde et ideologisk innslag innenfor barnevernssektoren. Jeg spør bare statsråden direkte: Går det an å klare å se forbi disse ordene og gode intensjonene og snart komme til handling, for nå dør institusjonene mens vi prater?
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2010-12-01:
Jeg takker igjen for svaret, selv om jeg ikke er sikker på om de som bor på disse institusjonene, vil være like fornøyd. De rød-grønne har vært opptatt av at bestemor ikke skal ut på anbud, men vi ser likevel at barn og barns hjem er ute på anbud. Diskusjonen om kvalitet er Kristelig Folkeparti helt enig i at vi skal ivareta, og vi skal ha regelmessig sjekk av at det som leveres, er av god kvalitet. Men statsråden nevner også her pris. Når jeg har hørt om alle disse institusjonene som blir lagt ned, og om den uroen som fins blant de barna som bruker disse tilbudene innenfor barnevernet, har jeg tenkt: Hva om det var mitt hjem, eller hva om det var statsrådens hjem som skulle ut på anbud – ikke fordi kvaliteten ikke var god nok lenger, men fordi det koster litt mer å skulle bo der – hvert fjerde år, hvert sjette år, eller raskt fordi man kommer inn på slutten av en anbudsperiode? Dette er en ordning som vi etter Kristelig Folkepartis syn ikke kan ha. Vi må ha god kvalitet, men vi kan ikke la alle disse institusjonene som nå tilbyr trygge og gode hjem, dø bort. Er dette regjeringens hensikt?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2010-12-01:
Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til landbruks- og matministeren: «Undertegnede har tidligere etterspurt en bedre brannsikring av gårdsbruk. I 2009 ble det registrert 445 landbruksbranner her i Norge. I flere av disse brannene døde forskjellige typer dyr. Hva vil statsråden bidra med for at antall gårdsbranner blir redusert?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2010-12-01:
Jeg takker statsråden for et utfyllende svar. Jeg er vel for så vidt også delvis fornøyd med svaret. Dette er et tema som jeg tok opp første gang 21. oktober i 1998, og så hadde jeg det oppe igjen 10. mars i år. For dette er jo et veldig viktig tema, som vi må ha søkelys på. Som statsråden sier, er det gjort en del, men det viser seg at resultatene ikke er gode nok. Antall branner og dyretragedier har dessverre økt. Selv om vi har fått færre gårdsbruk som har dyr, øker dette. Så det er klart at her må det andre ting til. Og istedenfor å spørre hva statsråden vil bidra med, kan jeg stille spørsmålet: Hva har statsråden gjort siden mars? Nå hører jeg at det har vært et møte i høst, men det må nok noe mer konkret til. For jeg har jo snakket med en del dyreeiere og eiere av gårdsbygninger siden jeg stilte dette spørsmålet og helt fram til nå, og de har ikke fått noen henvendelse. Det går på det jevne hele tiden.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2010-12-01:
Det handler om dyrevelferd. Det har handlet mye om dyrevelferd de siste dagene, de siste ukene og de siste månedene, og det skal det fortsatt gjøre. Blant annet har det handlet om pelsdyrnæringen, det har handlet om fjørfetransport, og nå snakker vi om branner på gårdsbygninger med dyretragedier. Og jeg kan love statsråden og andre at jeg kommer til å følge opp dette; når neste spørsmål i denne sjangeren kommer, skal jeg ikke si. Jeg har som sagt snakket med mange som ikke har merket at det har skjedd noe, og da er spørsmålet mitt: Når skjer det noe? For ingen av oss ønsker at det skal brenne, og vi ønsker i hvert fall ikke dyretragedier i en brann. Som jeg har sagt tidligere: Økonomien i landbruket er så som så, og da er kanskje dette noe de som driver med dyr, sparer penger på. Det er ikke nok å si at den enkelte gårdeier eller den enkelte dyreeier har ansvaret, det må være klare krav for hvordan dette skal fungere, slik at vi slipper dyretragedier.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-12-01:
Det er bekymringsfullt at antall branner i landbruket har økt de siste årene. Slik sett er det viktig at vi får en diskusjon om det i dagens spørretime. Flere branner i landbrukets driftsbygninger er tragisk fordi dyr brenner inne, både med hensyn til dyrevelferd og ikke minst også med hensyn til tap for bonden. Landbruks- og matdepartementet har derfor på 2000-tallet satt i verk en rekke tiltak. Departementet har utformet et eget regelverk for brannsikring i dyrehold. Dette regelverket krever brannvarslingsanlegg i besetninger med flere enn 10 hester, 30 eller flere vinterfôrede sauer eller geiter, flere enn 30 storfe, 200 eller flere fjørfe, flere enn 10 purker, råner og/eller ungpurker eller 60 slaktegris. Det er altså ulike kriterier for fastsettelse av krav til brannvarslingsanlegg. Når det gjelder sau, geit og svin, gjelder ikke kravet om brannalarm når det åpenbart er unødvendig, sies det også. På bakgrunn av offentlige krav og innsatsen fra forsikringsbransjen har det skjedd en betydelig forbedring når det gjelder antall brannvarslingsanlegg i landbruksbygg. Det var i 2000 installert ca. 3 000 anlegg, og det er i dag installert ca. 35 000 anlegg – dvs. mer enn en tidobling på ca. ti år. Elektrisk feil og feil bruk av elektrisk utstyr er i sum den desidert største årsaken til branner i Norge. Det gjelder også i landbruket. Departementet har derfor innført krav om faglig kontroll av elektrisk anlegg minimum hvert tredje år i dyrehold hvor det også er krav om brannvarslingsanlegg. Det er også satt bygningsmessige krav som skal sikre lettere evakuering av dyr ved brann. Landbrukets eget kvalitetssystem, KSL, har lagt inn krav om forebygging av brann. Til tross for alle disse tiltakene er ikke resultatene gode nok. Med bakgrunn i at ulykkesstatistikken, herunder brannstatistikken, ikke har vist nedgang de siste årene, tok jeg i fjor – i 2009 – initiativ til en bred gjennomgang av helse, miljø og sikkerhet, HMS, i landbruket. En arbeidsgruppe gikk gjennom temaet og kom med anbefalinger i en rapport tidlig i 2010. Gruppens anbefalinger ble sammenfattet i en tiltakspakke på åtte punkter. Et av tiltakene var å etablere et nasjonalt samarbeidsforum for HMS i landbruket. Dette er fulgt opp ved at forumet er etablert, og første møte ble avholdt høsten 2010. Forumet ledes av meg og består ellers av medlemmer fra Norges Bondelag, Norsk Bonde- og Småbrukarlag, Landbrukets HMS-tjeneste, stiftelsen KSL Matmerk, landbruksrådgivningen, forsikringsbransjen, Arbeidstilsynet, Mattilsynet og Norske Landbrukstenester. Branner i landbruket er et viktig diskusjons- og rapporteringstema i forumet. Det er flere aktører som bør og kan bidra. Det er viktig at organisasjonene og forsikringsbransjen også stimulerer gårdbrukeren til å gjøre en best mulig jobb på dette viktige området. Jeg vil følge nøye med på utviklingen og eventuelt sette inn nye offentlige krav for å forebygge brann i landbruksbygg.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-12-01:
Det som er utgangspunktet, er selvsagt at det er den enkelte dyreholder – den enkelte gårdbruker i dette tilfellet – som har ansvar for å foreta sikring for brann i sin drift. Og her er det viktig at vi jobber med holdninger. Derfor har vi fått på plass dette utvalget, som har hatt møte, og som skal jobbe med HMS på bred basis, men der branner i landbruket som nevnt skal være et viktig diskusjons- og rapporteringstema. I tillegg er det slik at regelverket for brannsikring ved dyrehold skal følges. Det kontrolleres av Mattilsynet, og Mattilsynet samarbeider med det lokale brannvesenet i hver kommune. Jeg vil understreke at det først og fremst gjelder holdninger. Det andre gjelder offentlig oppfølging, og der mener jeg at vi er på god vei. Så må det selvsagt gi som resultat et lavere antall branner i framtiden. Det er det i alle fall et håp om.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-12-01:
Som sagt: Det er klare krav for når en skal ha brannvarslingsanlegg. Og som jeg sa, er det noen kriterier for antall dyr av ulik art – ulikt antall for ulik art – og disse skal selvsagt følges. Det er Mattilsynet som skal følge opp at det er på plass. Det er jo da viktig at vi har gode brannvarslingsanlegg rundt omkring på gårdene. Jeg tror selvsagt det økte antallet fra 3 000 til 35 000 har virket forebyggende. Så er det slik at den enkelte driver må ha gode rutiner. Det er også slik at en faktisk må trene på evakuering. Og der er det krav om utganger for dyr i de tilfellene en har løsdrift mv. Så det er klare krav. Det går også på holdningene til den enkelte driver. Ikke minst er det slik at nå på vinterstid er det større fare for brann, og da må det være større oppmerksomhet om saken.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-12-01:
Jeg må vel innrømme at jeg er litt usikker på hva som ligger i spørsmålet fra representanten Trældal. Han innleder med at Riksrevisjonen igjen påpeker svikt i internkontroll og rutiner i økonomistyringen i Landbruks- og matdepartementet, og jeg blir bedt om å svare på hva jeg vil gjøre for å bedre økonomistyringen slik at vi slipper å se de samme merknadene år etter år. Jeg må da presisere at Landbruks- og matdepartementet ikke har fått kritikk som har gått på gjentakende svikt i departementets internkontroll og rutiner i økonomistyringen. Det er uheldig om det urettmessig skulle feste seg en oppfatning av at Riksrevisjonen kritiserer departementet for dårlige interne systemer og rutiner når dette vitterlig ikke er tilfellet. Det Riksrevisjonen imidlertid har tatt opp i Dokument 1, og som jeg selvsagt tar på alvor og har ansvar for, er mangler i departementets etatsstyring når det gjelder informasjonssikkerhet i underliggende virksomheter, at revisjonen dessverre også for 2009-regnskapet har konstatert brudd på anskaffelsesregelverket i Bioforsk, oppfølgingen av et prosjekt i Reindriftsforvaltningen, og at det i årsrapporten til Statens landbruksforvaltning for 2009 er gitt enkelte ukorrekte opplysninger. Det eneste av disse temaene som Riksrevisjonen har hatt merknader til tidligere, er anskaffelsene i Bioforsk. Jeg vil derfor ikke være enig med representanten Trældal i at de samme merknader om internkontroll og økonomistyring i departementet går igjen år etter år. Når det er sagt, vil selvsagt de forholdene som er påpekt av Riksrevisjonen, bli fulgt opp i departementets løpende styringsdialog med de aktuelle underliggende virksomheter. Jeg vil for øvrig her vise til mitt tilsvar til Riksrevisjonen i Dokument 1 og mitt brev til kontroll- og konstitusjonskomiteen av 10. november 2010, hvor jeg redegjør for hvordan Landbruks- og matdepartementet vil følge opp Riksrevisjonens merknader. Jeg vil også presisere at jeg selvsagt tar kritikk fra Riksrevisjonen svært alvorlig, og at saker fra Riksrevisjonen har hatt, og skal ha, stor oppmerksomhet og prioritet både i departementet og i de underliggende virksomheter jeg har ansvaret for.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-12-01:
Som jeg understreket i mitt første svar, så er det ikke departementets interne drift det er snakk om, det går på de underliggende etater. Men det er riktig som representanten Trældal understreker, det er uansett statsrådens ansvar. Og det har jeg også sagt at det er – la det være sagt. Jeg har også akseptert at det har vært uryddigheter rundt overføring av prosjektmidler til det prosjektet som representanten Trældal påpekte for reindriftsadministrasjon i 2009. Jeg har sagt til Riksrevisjonen at Landbruks- og matdepartementet har god dialog med Miljøverndepartementet om prosjektet. Vi påser at prosjektet følges opp fra reindriftsforvaltningens side framover, og at det tas godt vare på, slik at en ikke får slike situasjoner også i framtiden.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-12-01:
Representanten Trældal nevner Riksrevisjonens sak, som ble behandlet i denne sal for kort tid siden. Det ble en omfattende debatt om den saken, der også representanten deltok i diskusjonen. Og det er riktig som representanten understreker: Både måloppnåelse og resultat ble kritisert. Det har jeg svart på i forbindelse med den debatten. Vi jobber nå med en stortingsmelding som skal ivareta en oppfølging av denne riksrevisjonsrapporten. Det er slik i landbruket som på en god del andre områder i samfunnet, at man har strenge målformuleringer. Det er også slik at en ikke har greid å nå de målene i landbruket. Jeg er opptatt av at vi skal få en målstruktur og målkontroll som gjør at vi bedre kan rapportere til Stortinget, og at vi på en bedre måte kan nå de målene vi setter oss når vi har stortingsbehandling.
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2010-12-01:
«Riksrevisjonens rapport om den årlige revisjon og kontroll for budsjettåret 2009 er ferdig. Riksrevisjonen påpeker igjen svikt i internkontroll og rutiner i økonomistyringen i Landbruks- og matdepartementet. Hva vil statsråden gjøre for å bedre økonomistyringen, slik at vi slipper å se de samme merknadene år etter år?»
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2010-12-01:
Når man hevder at man ikke har fått merknader år etter år når det gjelder på hvilke nivåer i departementet man får det, om man får samme spørsmål på forskjellige nivåer i departementet, er det nå engang sånn at statsråden er ansvarlig for sitt eget departement uansett hvilket nivå det måtte være. Riksrevisjonen påpeker også at statsråd Brekk påla Reindriftsforvaltningen å utbetale 2,54 mill. kr til Direktoratet for naturforvaltning til prosjektet Produksjon og tap i reindriften, uten at det ble lagt fram faktura eller annen dokumentasjon i forbindelse med prosjektet. Reindriftsforvaltningen måtte selv etterspørre det og opplyse om hva størrelsen på beløpet på fakturaen skulle lyde på. I tillegg viste det seg at de tallene departementet hadde, var feil, slik at utbetalingen til direktoratet ble 718 000 kr dyrere enn den skulle være. Riksrevisjonen er sterkt kritisk til departementets styring og oppfølging av denne saken. Hvorfor har statsråd Brekk mistet kontrollen? Og hvilke tiltak har statsråden iverksatt for å lukke avvikene?
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2010-12-01:
Jeg vil følge statsråden nøye neste år for å se hva Riksrevisjonen kommer til å si om akkurat de punktene. Men Riksrevisjonen har gjort andre ting: De er også ferdig med undersøkelsen av måloppnåelse og styring i jordbruket. Funnene og konklusjonen er nok en gang nedslående for statsråd Brekk. Riksrevisjonens konklusjon er som følger: De er bekymret fordi måloppnåelsen er veldig dårlig, de presiserer også at Brekk må klargjøre hva som kan være realistisk måloppnåelse, og at det må være etterprøvbart. De sår også tvil om hvorvidt Brekk kan nå sitt mål for økologisk melk og for kulturlandskap. Dette er bare litt av en mengde funn Riksrevisjonen er kritisk til. Så mitt spørsmål til statsråden blir: Når skal statsråd Brekk innrømme at han har mistet kontroll over sitt eget departement, og hva vil resepten til statsråden være for å imøtegå Riksrevisjonens sterke kritikk og funn?
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2010-12-01:
«På NRK-nyhetene den 24. november ble det i en reportasje vist at krigsgravene etter norske folk som ofret livet for fedrelandet under krigen, står i fare for å bli slettet. For utenlandske krigsgraver er det inngått avtale om at disse står under den norske stats beskyttelse og skal bevares uten tidsbegrensning. Den norske stat dekker utgiftene til vedlikehold av utenlandske krigsgraver. Vil statsråden sørge for at norske krigsgraver i Norge gis samme vern?»
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2010-12-01:
Det er tydelig at § 27 om verning ikke alltid blir brukt, og kanskje også er forholdsvis lite kjent, for Fremskrittspartiet har fått en del sterke reaksjoner etter nyhetsinnslaget på NRK om norske krigsgraver. Folk reagerer på det merkelige og inkonsekvente forholdet at ordningen ikke ser ut til å omfatte våre egne soldater og hjemmefrontfolk som falt i kamp for Norge i 1940 eller senere. Disse falt gjerne langt fra hjemstedet, slik at pårørende heller ikke har hatt mulighet til gravstell. At norske krigsgraver er i ferd med å bli slettet, mens f.eks. tyske eller engelske krigsgraver er fredet for alltid, med stell på statens regning osv., representerer en klar diskriminering. Hva vil ministeren foreta seg for å rette opp i denne diskrimineringen?
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2010-12-01:
Når det gjelder norske krigsgraver, er det altså slik at det skal være overlatt til familien, og det må søkes om dispensasjon, mens utenlandske krigsgraver er fredet til evig tid. I høringsbrevet om endringer i gravferdsloven og kirkeloven ivaretas også kun utenlandske krigsgraver. Der sies det bl.a. i ny § 23 a at utenlandske krigsgraver skal «forvaltes med den verdighet som deres egenart tilsier». Videre står det i høringsnotatet: «For å sikre en bedre og mer ensartet forvaltning på området mener departementet det er behov for å regulere ansvarsforholdene på en annen måte enn i dag.(…) Det økonomiske ansvaret skal fortsatt ligge til staten.» (…) Spørsmålet om norske krigsgraver er altså ikke engang funnet verdt å bli vurdert. Det skal hele veien overlates til egen søknadsprosedyre, og det skal overlates til familien – som også for øvrig avgår en eller annen gang. Skal vi ikke kunne forvalte disse gravene «med den verdighet som deres egenart tilsier»?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-12-01:
Etter pålegg fra Forsvarsdepartementet opprettet Hærens overkommando høsten 1946 Sentralkontor for krigsgraver. Dette kontoret fikk i oppdrag å være ansvarlig myndighet i saker som angikk gravene til væpnede norske styrker i utlandet og utenlandske falne i Norge. Dette sentralkontoret ble under betegnelsen Krigsgravtjenesten overført Kirkedepartementet i 1964. Sentralkontoret for krigsgraver har i årene etter krigen som en del av sitt oppdrag å oppspore, identifisere og registrere falne norske krigsmenn i utlandet. 367 falne ble identifisert. Av disse ble 296 hjemført og overlevert til de etterlatte. Gravene til de som ikke ble hjemført, ble satt i stand og merket som offisielle norske krigsgravstøtter. Disse gravene, som befinner seg i om lag 30 forskjellige land, ivaretas i dag av Krigsgravtjenesten i et samarbeid med Commonwealth War Graves Commission. Ifølge statistikk over krigsdødsfallene som ble utarbeidet i 1946, falt i overkant av 10 000 nordmenn under annen verdenskrig. Tallene er imidlertid ikke nøyaktige. Det kommer bl.a. av at det ikke i alle tilfeller kan fastslås med sikkerhet om krigshandlingene var årsaken eller en vesentlig medvirkning til deres død. De fleste av disse 10 000 ble gravlagt i Norge under krigen på gravsteder som de nærmeste etterlatte hadde ansvar for og rådde over. Det finnes ingen sentral registrering eller oversikt over gravene. Men mange ligger som sagt på gravsteder sammen med sine nærmeste. I noen tilfeller har graven en mer offisiell karakter ved at lokalsamfunn har reist gravminne som forteller at der hviler en som har falt for Norge. I de tilfeller der det er reist et mer offisielt minnesmerke på graven, vil den lokale kirkegårdsmyndighet normalt sørge for stell av graven. Etter gravferdsforskriftens § 27 kan kirkegårdsmyndighetene frede enkeltgraver med gravminner når det foreligger grunner til det. Departementet har anbefalt at denne adgangen benyttes når norske krigsgraver ellers ville blitt slettet. Det framgår for øvrig av gravferdsloven § 18 at gravminne av kulturhistorisk verdi om mulig skal bli stående på kirkegården. Det er gode grunner til å videreføre den ordningen som har vært for norske krigsgraver i Norge siden krigen, nemlig at det er et lokalt ansvar som må ivaretas med skjønn, og ved at det tas hensyn til de særskilte forhold som gjelder for hvert enkelt tilfelle.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-12-01:
Som jeg sa i mitt innlegg, finnes det veldig mange graver i Norge som er knyttet til dødsfall som skjedde under annen verdenskrig, og det er forskjellige typer kategorier av personer som har falt: norske militære, frontkjempere i tysk tjeneste, sjøfolk i handelsflåten osv. De aller, aller fleste av disse er gravlagt i familiegraver. Der er det jo familiene, de etterlatte, som har rettigheter til gravstedene, og det er de som må ta ansvar for, og har anledning til, å bestemme om graver skal slettes eller ikke. Så er det, som jeg sa i mitt svar, noen graver som er mer offisielt merket som krigsgraver. Der er det lokale myndigheter som har det ansvaret. Jeg tror det er fornuftig at det fortsatt er slik at det er de lokale myndighetene som har ansvaret for den typen graver. Så er det sikkert mulig at man skulle ha mer oppmerksomhet knyttet til om det er mulig å frede flere av de gravminnene som er der. Det har jeg ikke kjennskap til hvordan praktiseres i dag.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-12-01:
Det er riktig at det er egne regler for falne fra andre land som er gravlagt i Norge. Det følger av internasjonale konvensjoner. Vi er opptatt av at vi skal følge opp de konvensjonene som gir Norge et ansvar for å ta vare på gravene, og de kan slettes dersom vedkommende land gir tilslutning til det. Så synes jeg representanten tar litt lett på at dette faktisk er familiegraver. Det ville være ganske merkelig, synes jeg, om staten skulle gå inn og overta de rettigheter og forpliktelser som familiene har knyttet til sine graver. Jeg tror det er viktig at man i framtiden har respekt for at det er de etterlatte som har myndighet til å bestemme hvordan man ønsker at familiegraver blir tatt vare på. Så føler jeg meg trygg på at det veldig mange steder er gode løsninger der det er mer offisielle minnesmerker. Jeg ser at de også ofte blir benyttet i forbindelse med 17. mai, der man hedrer de som falt under krigen.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-12-01:
Nav kan ikke «fritt kreve opplysninger om trygdedes telefon- eller internettbruk», slik det heter i spørsmålet. Det har heller ikke vært praksis. Arbeids- og velferdsetaten har i ca. 15 tilfeller bedt om opplysninger om abonnementsinnehaver og hvem som betaler for abonnementet. Dette har man ansett å ha hjemmel til, men bare i saker hvor det er rimelig mistanke om trygdemisbruk, og det er bare de særskilte kontrollenhetene i Nav som kan be om slike opplysninger. Kontrollenhetene består av personer med lang erfaring eller spesielle kvalifikasjoner for arbeid med misbrukssaker. Hjemmelen følger av folketrygdloven § 21-4 a. Reglene kom som oppfølging av misbrukssaker, og ble vedtatt i Stortinget i januar 2009. Det fantes tidligere tilsvarende regler i sysselsettingsloven. Ved eventuell innføring av regler om lagringsplikt for data bør hjemmelen i folketrygdloven ses i lys av de generelle reglene om utlevering av denne typen opplysninger. Arbeidsdepartementet har derfor bedt Nav inntil videre ikke benytte folketrygdloven § 21-4 a når det gjelder telefon- og datatrafikk. Som forvalter av folketrygdens midler er Arbeids- og velferdsetaten pålagt å føre kontroll og avdekke urettmessige utbetalinger. Oppgaven fordrer tilgang til relevante opplysninger. En fornuftig arbeidsdeling mellom Arbeids- og velferdsetaten og politiet forutsetter at etaten har egne hjemler. Det er verdt å merke seg at de lovforslag som har vært fremmet gjennom årene, har fått bred støtte fra politiet. Jeg ønsker å understreke at personopplysningsloven er sentral for Nav, som behandler store mengder sensitive personopplysninger, bl.a. på helsesiden. Personvernet er en integrert del av etatens virksomhet, er omtalt i rundskriv og tas opp i etatsopplæringen. Etaten skal også ivareta viktige kontrollhensyn. Departementet er opptatt av at etatens kontrollbehov blir nøye vurdert opp mot brukernes behov for personvern. Det bør derfor være klare retningslinjer for hvordan og i hvilke tilfeller hjemlene kan brukes. Etaten har igangsatt et slikt arbeid.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-12-01:
Som jeg sa i mitt svar til Skei Grande, er jeg opptatt av at Nav har gode rutiner for behandling av personopplysninger. Det er helt sentralt hvis man skal ha tillit til Nav, som sitter med ansvaret for så mye personopplysninger. Jeg har ikke søkt på Google, slik representanten Skei Grande har, men jeg er helt sikker på at det er riktig at det har vært feil i Navs behandling av personopplysninger. Derfor er det viktig at man får integrert forholdet til personvern som en viktig del av de opplæringstiltakene man har i etaten, og hvordan man jobber med det. Jeg er helt sikker på at Nav er opptatt av det, og jeg er glad for at man allerede har tatt tak i den aktuelle situasjonen som spørsmålet dreier seg om, for å gå igjennom og sikre at man ikke har regler som gjør at man går lenger enn det som ligger i lovhjemmelen.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-12-01:
Som jeg sa i mitt svar, er intensjonen med lovverket at man skal kunne innhente opplysninger om hvem som eier abonnementet, og hvem som betaler for abonnementet. Intensjonen er altså ikke at man skal kunne gå inn og kontrollere trafikkdata. Jeg deler ikke Skei Grandes oppfatning av hva som er virkeligheten her, men jeg er opptatt av å presisere hvilken tilgang Nav skal ha til den type data, og vil, ut fra forarbeidene til loven, begrense det til den muligheten man har til å kontrollere abonnementseier, og hvem som bidrar til å betale fakturaen. Jeg vurderer ikke det som en vesentlig inngripen som man er nødt til å varsle om, slik jeg kjenner saken i dag.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-12-01:
Representanten tar opp situasjonen ved Attføringssenteret i Rauland. I likhet med flere andre rehabiliteringsinstitusjoner har Attføringssenteret i hovedsak en finansiering fra regionale helseforetak. I tillegg er det inngått avtaler med både Arbeids- og velferdsetaten og Helse Sør-Øst gjennom tilskuddsordningen for kjøp av helse- og rehabiliteringstjenester, den ordningen vi kaller Raskere tilbake. Helse- og omsorgsdepartementet har opplyst til meg at det pågår en klageprosess vedrørende avtalene for 2011 som gjelder helsesektoren. Helse Sør-Øst kan opplyse at foretaket har stilt til rådighet 32,5 mill. kr til Rauland i 2010. Det er 1 mill. kr mer enn i 2009. Gjennom etableringen av ordningen Raskere tilbake i 2007 har regjeringen styrket innsatsen overfor de sykmeldte. I denne sammenhengen er det inngått avtaler med rehabiliteringsvirksomheter og andre leverandører over hele landet. Arbeidsrettet rehabilitering kjøpes inn basert på flere kriterier: type rehabilitering, kvalitet, pris osv. Ordningen Raskere tilbake er forholdsvis ny, og det har variert hvor mye midler som har vært avsatt til arbeidsrettet rehabilitering, noe som har medført at anbudsperiodene har vært korte. Det har også variert hvor mye Arbeids- og velferdsetaten har benyttet seg av de inngåtte rammeavtalene med Rauland. Arbeids- og velferdsdirektoratet gjennomgår for tiden rammebetingelsene for kjøp av arbeidsrettede rehabiliteringstjenester med sikte på økt forutsigbarhet. Representanten hevder i sitt spørsmål at Attføringssenteret i Rauland ikke har fått avtaler som sikrer full drift, og at senteret trues av nedleggelse. Det er uklart for meg om representanten her sikter til avtalen med Arbeids- og velferdsetaten innenfor ordningen Raskere tilbake, eller om det siktes til avtalene som er inngått med det regionale helseforetaket. Jeg vil imidlertid presisere at avtalen som er inngått med Arbeids- og velferdsetaten knyttet til ordningen Raskere tilbake, kun utgjør en mindre del av Raulands kapasitet. Ordningen Raskere tilbake og arbeidsrettet rehabilitering er en viktig del av regjeringens innsats for inkludering av flere mennesker i arbeidslivet. Ordningen videreføres derfor i 2011 på om lag samme nivå som i 2010.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-12-01:
Det er riktig som representanten Bekkevold sier, at det er mulig å skjerme frivillige organisasjoner – at man legger ut anbud som kun gjelder frivillige organisasjoner. Det er også, som representanten sier, mulig å legge lengre avtaler enn det man ofte har sett i den type virksomheter. Det tror jeg det er viktig at man jobber med, og nettopp derfor har jo nå Arbeids- og velferdsdirektoratet satt i gang et arbeid med å se på rammebetingelsene. Men om man skal forbeholde ideelle organisasjoner retten til alle avtaler innenfor rehabiliteringsfeltet, så må man gjøre en nøye vurdering av det, for jeg tror nemlig det er en del kommersielle aktører, som representanter i denne sal har stor sympati for, som også har et godt tilbud innenfor rehabiliteringsfeltet. Så enkelt vil det ikke være, og jeg tror heller ikke det vil være ønskelig å kutte ut alle private i et slikt arbeid.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-12-01:
Det kunne vært interessant nærmest å stille et spørsmål tilbake til representanten Bekkevold, for hvilke av de private er det man ønsker at man ikke skal benytte seg av innenfor rehabiliteringsfeltet? Det kunne vært interessant å få høre det, for jeg oppfatter at det er mange private som også får omtale i denne salen når vi prater om tildeling av kontrakter. Så er jeg helt enig med representanten Bekkevold i at det er veldig mange frivillige og ideelle organisasjoner som gjør en utmerket jobb. De har lenge gått foran – laget nye tilbud og på mange måter trukket det offentlige etter seg – når det skapes nye tiltak. Derfor er vi opptatt av at de frivillige organisasjonene skal ha en plass i rehabiliteringsfeltet/rusfeltet, og for så vidt også når det gjelder de tiltakene som er innenfor arbeidsrettet rehabilitering i framtiden. Det gjelder bare å finne den rette balansen, og jeg tror ingen av oss egentlig ønsker at mange av de private som er der, ikke skal ha avtaler i tiden framover.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2010-03-23:
På vegne av representantene Svein Flåtten, Elisabeth Røbekk Nørve, Bjørn Lødemel og meg selv vil jeg framsette et representantforslag om en strategi for norsk bergindustri.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2010-03-23:
Bakgrunnen for Regjeringens lovforslag er avdekkingen av momssvindel ved handel med klimakvote innenfor EU-markedet for CO2-kvote. Ifølge Europol kan momssvindelen ha ført til at medlemslandene har tapt rundt 5 milliarder euro, altså betydelige beløp. EU-kommisjonen har framsatt et hasteforslag om endring i merverdiavgiftsdirektivet. Flere medlemsland, blant dem Danmark, har fulgt opp med egne tiltak. Det er bra, men dess flere land som vedtar mottiltak, dess mer sannsynlig er det at slik svindel kan flyttes til Norge. Regjeringen foreslår derfor, som et hasteforslag, at kjøper skal ha ansvaret for å beregne og betale merverdiavgift ved innenlands omsetning av klimakvote til næringsdrivende og offentlig virksomhet, i den hensikt å demme opp for momssvindel. Det er et forslag som hele komiteen støtter. Jeg vil takke komiteen for å ha bidratt til at denne saken kunne få en rask framdrift, og at vi nå får lovforslaget ferdigbehandlet i Stortinget før påske. Jeg viser ellers til komiteens enstemmige tilråding til Stortinget.