Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-10:
Stortinget har nettopp vært gjennom en grundig debatt om norsk bistand, hvor vi fra Høyre har gjort rede for våre sentrale målsettinger på bistandsområdet. Å gi et fast mål av BNI for norsk bistand er, som Høyre også understreket i den debatten, å begynne i gal ende. Behovet for effektivisering, oppfølging og fleksibilitet innen bistandsarbeidet vil ikke avta. Vi vet at det å yte bistand blir stadig mer komplekst, vi aner at det er sammenhenger mellom voksende korrupsjon og bistand. Vi aner at det ikke alltid er slik at bistand når frem i konfliktområder. Skal vi dømme etter utviklingen på Balkan og i Sentral-Afrika, ser vi at det etter hvert er en tettere sammenheng mellom konfliktløsning og bistand. Også dette krever fleksibilitet og nye vinklinger innen tradisjonelt bistandsarbeid. En OECD-rapport fra Bosnia-Hercegovina levert i september i år gir eksempler på dette. Hovedkonklusjonen, basert på tett oppfølging av effekten av bistand, viser at tradisjonell humanitær hjelp ikke er tilstrekkelig. Det må fokuseres sterkere på rehabilitering og gjenopprettelse av infrastruktur. For EUs del vil 49 av de 59 mill. ecu som går til Bosnia, rettes mot rehabilitering ifølge denne rapporten. Spesielt Storbritannia går nå aktivt inn for å gi hjelp i form av rådgivning innen privatisering, økonomi og assistanse til gjenoppbygging av administrasjon. Vi har i Høyre gjennom vårt alternative budsjett fokusert på om det at et bredt flertall på Stortinget har en felles målsetting om å oppnå en viss prosent av BNI til bistand, er et godt utgangspunkt for en bistandsdebatt. Og hva med å bruke næringslivet i større grad? I bistandsdebatten uttalte statsråd Frafjord Johnson at et mål for norsk bistand er å benytte det beste i norsk demokratisk kultur i arbeidet ute. Høyre vil imidlertid sette et spørsmålstegn ved om ikke dette er en begrensning av bistandens omfang og også en begrensning av bistandens effekt. Hvorfor skal man ikke kunne benytte seg av det beste i norsk næringslivskultur ute, enn si det beste i norsk kompetansekultur? I Høyres alternative budsjett legger vi vekt på satsinger i våre nærområder. Nærområdene er viktige for Norge. Norge har formannskapet i Østersjørådet, selv om dette på mange måter har kommet i skyggen av det viktige formannskapet i OSSE, og Norge var en sentral pådriver i etableringen av Barentssamarbeidet da dette ble etablert i 1994. Her har Norge påtatt seg et økonomisk og politisk ansvar for å utarbeide strategier og sikre tett oppfølging av gjennomføringen. Vi vet at den nordlige dimensjon også er kommet opp i EU-sammenheng, og at toppmøtet i Köln i sommer har kommet med en klar intensjonserklæring om en satsing på denne dimensjonen i forbindelse med den forestående utvidelsen østover. Det er etter Høyres syn derfor viktig å gi konkrete signaler til norsk næringsliv, til frivillige organisasjoner og til andre som ønsker å engasjere seg i regionen, om at vi er parate til å stille midler til rådighet. Høyre har derfor gått inn for å styrke Handlingsprogrammet for Øst-Europa med 200 mill. kr. Vi foreslår at Stortinget skal be Regjeringen om å utarbeide en solid strategi for Russland-satsingen i årene som kommer. Det kan jo allerede før jeg har tatt opp dette forslaget, synes som det vil være mulig å samle et flertall bak dette. Samarbeidet i Barentsregionen har vært og er et pionerprosjekt, men vi må erkjenne at det ligger en politisk og økonomisk kulturkløft i nord som krever systematisk og målrettet handling over lang tid for at forskjellene skal utjevnes. Den russiske økonomien har vært rammet av krise siden banksammenbruddet i august 1998. Vi så da en drastisk forverring av energi- og matvaresituasjonen i nordområdene, som Høyre ville bøte på ved å bistå med en hjelpepakke på 80 mill. kr, i hovedsak gjennom Røde Kors. Det ble det ikke flertall for den gang. Videre er den politiske situasjonen i sentrum ennå ikke avklart. Landet er i sterk bevegelse, delvis mot sin ambisiøse fortid som stormakt, delvis mot en ny og for de fleste ukjent fremtid. Å si at demokratiet er i støpeskjeen, ville kanskje være en overdrivelse. Politisk rivalisering, spontan privatisering og maktkamp preger bildet i sentrum. Man kan imidlertid merke anslag til lokale demokratier, men disse må etablere solide relasjoner til sentrum for å kunne ha noen innflytelse. Det er helt klart at Russlands dimensjoner i seg selv er en utfordring, og at landet har en forvaltningstradisjon som er svært ulik vår egen. Det er også klart at Russland gjennom sin militære aktivitet i Kaukasus sår tvil om landets evne og vilje til å støtte opp om fundamentale menneskerettigheter. Dette betyr imidlertid ikke at vi ikke bør bidra med hjelp der det er nødvendig, og at vi ikke kan yte hjelp til våre nærområder. Europa blir stadig viktigere for Norge. Høyre har med sitt budsjett signalisert at det er svært sentralt for Norge å følge tett med i den raske utviklingen det europeiske fellesskapet nå står midt oppe i. Helsingfors-møtet, som starter i dag, vil ta stilling til en rekke saker av betydning for Norge, slik som østutvidelsen og det europeiske forsvars- og sikkerhetssamarbeidet. EFTA-landene vil neppe få flere medlemmer i fremtiden, det vil imidlertid EU. Dersom østutvidelsen finner sted som planlagt, vil EUs størrelse vokse drastisk i nær fremtid. Den 13. oktober vedtok EU-kommisjonen en fornyet utvidelsesstrategi på bakgrunn av fremdriftsrapporter fra kandidatlandene. Kommissæren for utvidelse foreslo da å starte forhandlinger også med gruppe 2-landene, nemlig Bulgaria, Latvia, Litauen, Malta, Romania og Slovakia, i år 2000. Dette betyr at hele 12 land blir innlemmet i det europeiske fellesskapet. En utvidelse av den størrelsesorden som er foreslått, vil øke EUs befolkning og areal med henholdsvis 28 pst. og 34 pst. Dette er en enorm utfordring for EU og vil ha implikasjoner også for de land som står utenfor samarbeidet, ikke minst for Norge og EØS-avtalen. Forsvars- og sikkerhetssamarbeidet innen EU er også viktig. For Norges del vil dette bety at vi igjen står i fare for å marginaliseres på et for oss svært viktig område, nemlig sikkerhetspolitikken. Det er et paradoks for Norges del dersom vi blir stående med «uttalerett» i sentrale europeiske spørsmål. Vi kan ikke si noe konkret om hvordan EU-samarbeidet vil arte seg om noen år fremover, men vi kan registrere at det er sterk vilje i Europa til å realisere en sterkere union, et mer omfattende fellesskap og et mer ambisiøst fellesskap. Norge kan ikke fjerne seg fra denne utviklingen. Vår nordlige dimensjon er geografisk sett, med Finlands og Sveriges EU-medlemskap, innskrevet i det store Europa. De prosjekter som Sverige og Finland lanserer i EU om den nordlige dimensjon, er prosjekter som det er i Norges interesse å delta i. Jeg tar med dette opp forslagene nr. 1 og 2, fra Høyre, som er inntatt på sidene 17-23 i innstillingen.