Erna Solberg (Høyre), 2002-02-21:
Jeg er enig med representanten Apelthun Sæle når hun sier at vi må forhindre at slike ting, dvs. drapet på Fadime, skal skje igjen. Samtidig vil jeg understreke at vi står overfor så sterke bl.a. kulturelle krefter at jeg offentlig har innrømmet at vi ikke kan garantere at dette ikke vil skje på ny, eller at det ikke skjer i Norge. Den erkjennelsen må være en spore til at arbeidet mot disse overgrepene mot ungdoms rettigheter er og blir høyt prioritert, også når de offentlige lyskasterne i media dempes noe. Men vi er nødt til å arbeide på ungdommenes egne premisser. Hovedvirkemiddelet i Regjeringens arbeid er de tre handlingsplanene vi har. Det er Handlingsplan mot kjønnslemlestelse, det er Handlingsplan mot tvangsekteskap, og det er handlingsplanen «Vold mot kvinner», som ikke bare har med minoriteter å gjøre, men som har med alle å gjøre. Gjennom disse har vi både forebyggende tiltak og konkrete krisetiltak. Samtidig er selvfølgelig det generelle integrasjonsarbeidet den viktigste rammen om alt. Gjennom bedre integrasjon kan vi bidra til å dempe konflikter på grunn av større forståelse for det norske samfunnet. Jeg vil gå gjennom hovedarbeidet og status for de tre handlingsplanene. Handlingsplan mot kjønnslemlestelse er et resultat av seks departementers samarbeid. Oppfølgingen av handlingsplanen gjennomføres i regi av et treårig nasjonalt prosjekt. Det er under utarbeidelse informasjons- og kommunikasjonstiltak til ulike grupper, både til ansatte i offentlig sektor, tjeneste- og hjelpeapparatet og til gruppene som berøres av problematikken. Det vil bli en omfattende kursvirksomhet og annen skolering utover i 2002. Prosjektet har også en lokal komponent i Oslo, der innsatsen mot kjønnslemlestelse skal inngå i et større arbeid med å kartlegge målgruppenes behov og situasjon generelt og kvinner og barns helse spesielt. Her vil tilnærmingen være mer helhetlig og gi god mulighet for å fokusere på kvinner og barns rettigheter. Dette arbeidet dreier seg ikke om enkelte tiltak, men om et bredt og langsiktig anlagt arbeid. Det ble i 2000 utarbeidet en veileder for helsepersonell i arbeidet mot kjønnslemlestelse, og i 2001 ble et rundskriv med rettslige problemstillinger i forhold til problematikken sendt ut til alt helsepersonell i landet. Man vil nå vurdere nærmere behovet for en lovfestet rett til medisinsk behandling etter kjønnslemlestelse. På lokalt plan er det startet opp kursvirksomhet om kjønnslemlestelse for helsepersonell, og som en oppfølging av Helsetilsynets veileder skal det utarbeides et mer systematisk opplegg for skolering. I den senere tid er det kommet forslag om å innføre en sjekk av barn før og etter innreise til landet for å avdekke kjønnslemlestelse. Et lignende forslag ble også fremmet av representanten Carl I. Hagen i fjor, og Stortinget avviste da et påbud om regelmessig og pliktig helseundersøkelse av jenter. Jeg tror vi skal være meget varsomme med hvordan vi håndterer denne problematikken. Slike gjentatte sjekker kan i seg selv være en belastning for ungdom og kvinner. Men det må være helt klart og utvetydig at å fremme og utføre slike inngrep som det her er snakk om, strider mot grunnleggende menneskerettigheter og er straffbart i Norge. Samtidig er vi helt avhengige av å ha en dialog med de berørte miljøene for å hindre at unge kvinner blir kjønnslemlestet, og for å kunne gi rehabiliterende behandling til dem som har vært utsatt for det. Vi har bevisst valgt en samarbeidslinje fremfor en konfrontasjonslinje i dette arbeidet, noe jeg mener er avgjørende for å få til en endring og ikke risikere at f.eks. de samme kvinnene og unge jentene blir dumpet i sine hjemland fordi man føler seg så provosert av utviklingen i det norske samfunnet. Handlingsplan mot tvangsekteskap er den planen som har vært lengst i virksomhet. I denne planen har man to hovedformål. Det ene er å forebygge tvangsekteskap, og det andre er å hjelpe og støtte dem som har vært utsatt for det. Man har tildelt midler til en rekke organisasjoner for arbeid i de aktuelle miljøer. Noen av organisasjonene har også sett offentlig sektor som en viktig målgruppe for skolering og har arrangert kurs for denne gruppen. Det er videre utarbeidet forskjellig informasjonsmateriell som sendes alle fylkeskommuner, kommuner, fylkesmenn, høgskoler, aktuelle organisasjoner og andre, med oppfordring om å bruke materiellet i deres virksomhet. I tillegg er det etablert en informasjonstelefon mot tvangsekteskap ved Oslo Røde Kors. De unge som ringer informasjonstelefonen, trenger ofte bistand på et bredere område. De unge vil få råd og veiledning om aktuelle instanser i hjelpeapparatet. Det er også etablert et skjermet botilbud for unge kvinner med minoritetsbakgrunn som er giftet bort med tvang, eller som står i fare for å bli det. Jeg har lyst til å understreke at noe av det de som jobber i felten med disse spørsmålene, oppdager, er at disse problemene er sammensatte. Det dreier seg om kulturkonflikter og generasjonskonflikter på et bredt spekter av tilfeller. Derfor er det avdekket at det å jobbe bare i forhold til tvangsekteskap, ofte blir vanskelig, fordi man må forholde seg til en mye bredere sammenheng av generasjonsproblemer i minoritetsmiljøene. Skolen er et viktig knutepunkt, hvor problematikk rundt vold, tvangsekteskap og kjønnslemlestelse bør debatteres. Lærerne er dessuten sentrale med tanke på å avdekke mulige tvangs- og voldssituasjoner, og de har en rolle i forhold til å kanalisere ungdom som har behov for det, inn i adekvate hjelpetiltak. Læringssenteret er bedt om å følge opp vedtatte handlingsplaner. Likeledes er universiteter og høgskoler oppfordret til å ta temaene inn i sine fagplaner. Vi er klar over at mange ansatte i hjelpeapparatet, som barnevern, sosialetat og politi, ikke har tilstrekkelig kompetanse til å håndtere tvangsekteskapsproblematikken på en god nok måte – ja, ikke bare tvangsekteskap, vi mangler nok kunnskap og kompetanse om ulike familiekonflikter og problemer som ungdom kan komme til å oppleve i forhold til egen familie. Det er derfor nylig inngått et samarbeid med to sentrale organisasjoner om en systematisk skolering av offentlige etater i de større byene. De første seminarene vil avholdes i hver av Oslos bydeler i perioden februar til juni. Målsettingen er kompetanseheving i tjenesteapparatet, slik at det kan bistå den enkelte ungdom som har behov for støtte og konkret hjelp for å unngå en situasjon med tvang og vold. Handlingsplan mot tvangsekteskap utløp ved årsskiftet. Arbeidet er evaluert, og vi arbeider nå med oppfølgingen. Evalueringen ble offentliggjort i går. Den viser at en rekke ting har skjedd, men den avdekker nok også at vi må ha et bredere og mer offensivt arbeid, bl.a. i forhold til det etablerte hjelpeapparatet. Jeg tror også at det er viktig å ha en bedre geografisk dekning av hjelpetilbudene. Det er mye aktivitet konsentrert i Oslo, men vi har også mange minoritetsmiljøer i andre deler av landet. Barne- og familieministeren har hovedansvaret for oppfølgingen, men arbeider tett med justisministeren og meg, og vi kommer til å samarbeide videre om dette. Vi er ikke fornøyd med alt som har skjedd, og vi er ikke fornøyd med nivået på det som har skjedd. Vi vet at vi må ha en sterkere innsats i årene fremover, og vi må finne frem til nye tiltak. Men det har vært gjort noe, og vi har fått en erfaringsmasse. Og for dem som er opptatt av denne debatten, og som kanskje vil se på hva ungdommen selv mener, vil jeg anbefale å lese evalueringen på 150 sider, hvor man har gått gjennom problemene og samtalt både med ungdom og med dem som har hjulpet, for å få vite hvilke dilemmaer de står oppe i. Og det er klart at et av de største dilemmaene de har, er at de faktisk er glade i sine foreldre, og at en del av de straffemekanismene som foreslås, kanskje vil virke mot sin hensikt. Handlingsplanen «Vold mot kvinner» ble lagt frem i 2000, og som en oppfølging av denne er det iverksatt lokale prosjekter hvis formål er å bidra til bedre tverrfaglig og tverretatlig samarbeid for å bistå ofre for vold og overgrep, herunder kvinner og barn med minoritetsbakgrunn. Prosjektene tar sikte på å utvikle modeller for hvordan kommunene mer effektivt kan styrke innsatsen mot vold og overgrep samt yte hjelp og bistand til ofre for vold. Vi har nå en egen ordning med voldsalarm for trusselutsatte. Det blir iverksatt en prøveordning for bruk av utendørsalarmer fra februar i år. Videre foreslår nå Regjeringen at personer som er utsatt for alvorlige trusler, gis mulighet til å endre personopplysninger, dvs. til å ta i bruk fingerte opplysninger. I tillegg er det foretatt endringer i straffeloven som sikrer personer vern mot truende og trakasserende gjerningsmenn. Det arbeides med en ytterligere skjerping av reglene for å få økt effekten av besøksforbudet. Det er av betydning at vi har et godt og effektivt regelverk, med lover som er tilpasset dagens virkelighet. Men lovene må også håndheves, og noe av regelverket er i dag av en slik karakter at det kan være nyttig å vurdere ordlyden nærmere. Vi fikk f.eks. et eksplisitt lovforbud mot kvinnelig kjønnslemlestelse i 1995. Det betyr ikke at overgrepene ikke var straffbare tidligere. På samme måte har vi straffebestemmelser som regulerer tvangsekteskap, men vi kunne kanskje trenge en tydeligere lovtekst. Dette er ting Regjeringen vil se nærmere på. Jeg vil også se nærmere på utlendingsloven og hvordan den håndteres, for å få en bedre forståelse for hvordan praksis er for personer som påberoper seg kjønnsbasert forfølgelse. I tillegg til et godt regelverk er informasjon, veiledning og opplæring av både hjelpeapparatet og de berørte gruppene helt sentralt i arbeidet. Vi skal satse på kommunikasjon, dialog og mekling for å sikre at de kvinner og barn som er utsatt for overgrep, får den hjelpen de har behov for. Det er mange organisasjoner og krisesentre som gjør en formidabel innsats på dette området i dag, og på det lokale plan ser vi at det etableres tverrfaglige grupper med fagpersoner som kan ta tak i problemene på vegne av sine sektorer, slik at det er mulig å handle raskt når situasjonen krever det. For meg er det en klar erkjennelse at ved siden av det viktige arbeidet frivillige organisasjoner gjør, trenger vi en større flerkulturell kompetanse i vårt ordinære hjelpeapparat. Det trengs bedre kunnskap om etniske minoritetsgruppers kulturelle bakgrunn for å kunne hjelpe ungdommen. Det er ikke bare tvangsspørsmål med fokus på ekteskap eller kjønnslemlestelse man trenger kunnskap om, men hele potensialet for generasjonskonflikten. Meklingsordningen må styrkes, og lover og regler knyttet til ulike deler av utlendingsområdet skal gjennomgås. Den største utfordringen videre blir å få til holdningsendringer hos dem som står bak overgrepene. Det er også viktig at vi får til det, men holdninger kan ikke vedtas. Det er ikke slik at man i denne salen kan skape forandringer i folks hoder, de skapes ute i de enkelte miljøene.