Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2002-04-23:
Her gjelder det å bruke sine pedagogiske evner, for dette er sannelig ikke enkelt. Jeg vil innledningsvis også få vise til det som sakens ordfører var inne på, nemlig at det ved en inkurie på side 7, første spalte nederst, står: «Komiteen forutsetter» osv. Der skal også Fremskrittspartiet og Senterpartiet ut, sammen med Høyre og Kristelig Folkeparti. Staten og det offentlige står foran et stort og viktig moderniseringsarbeid. Det er bred enighet i Stortinget om at modernisering av det offentlige er nødvendig, selv om vi ikke er enige om alle virkemidlene. Det er mange grunner til at moderniseringsarbeidet er viktig, og jeg vil kort nevne tre: For det første er det hensynet til brukerne av offentlige tjenester, og at offentlig sektor må bli mer fleksibel og mer serviceinnstilt overfor brukerne. For det andre er det hensynet til skattebetalerne. Som skattebetalere skal vi kunne kreve at de økonomiske ressursene brukes så effektivt og godt som mulig. For det tredje er det hensynet til de ansatte, som har krav på gode arbeidsvilkår. Det er dette tredje hensynet – hensynet til de ansatte – vi diskuterer her i dag. Vi skal endre lov om offentlig tjenestetvist slik at den blir bedre tilpasset dagens arbeidsmarked. Men det handler også om at staten kan sikre seg stabile forhandlingspartnere i tarifforhandlingene. Det er en fordel for alle parter. Regjeringens forslag til endringer i lov om offentlig tjenestetvist er velfunderte og grundig gjennomarbeidet. Arbeidet ble i sin tid startet av sentrumsregjeringen, fulgt opp av Stoltenberg-regjeringen og ble brakt i havn av Samarbeidsregjeringen. Forslagene har også bred støtte i organisasjonene. Siden loven ble vedtatt i 1958, har mye endret seg i samfunnet og i arbeidslivet. De seneste årene har vi også sett relativt store endringer innenfor arbeidstakerorganisasjonene. En gammel kjempe som AF forvitret og ble borte. I stedet har vi fått nye organisasjoner som Akademikerne og UHO. Når vi opplever så store endringer i arbeidsmarkedet, er det viktig at vi søker å ivareta prinsippene og de lange linjene. For staten som arbeidsgiver er det viktig at den har forutsigbare og representative forhandlingspartnere. Derfor er det i dagens arbeidsmarked naturlig med en skjerpelse av vilkårene for forhandlingsrett, slik Regjeringen foreslår. Men la meg for ordens skyld nevne at organisasjoner og hovedsammenslutninger som har forhandlingsrett etter dagens kriterier, får beholde den, fordi loven, som kjent, ikke gis tilbakevirkende kraft. Høyre og Kristelig Folkeparti støtter alle de forslag som Regjeringen har lagt fram. Vi mener endringene er fornuftige tilpasninger til et moderne arbeidsmarked. Men jeg må si jeg stiller meg litt undrende til noen av merknadene og forslagene fra Arbeiderpartiet og SV. Når det gjelder Regjeringens forslag om å kunne føre ansatte i staten ut av lovens virkeområde, vil Arbeiderpartiet og SV legge til grunn at dette kun skal kunne skje under full enighet mellom partene. Jeg har lyst til å påpeke at denne endringen av loven kun vil gjelde for noen viktige, men relativt små grupper av ansatte i staten, som i noen tilfeller likevel vil være ansatt under særlige vilkår. Det kan dreie seg om f.eks. ledere og dommere. Det er ikke nødvendigvis hensiktsmessig at disse helt spesielle gruppene skal høre til under loven, og det kan heller ikke være nødvendig med full enighet fra alle organisasjoner i slike saker. Men i all omorganisering i staten bør det selvsagt være slik at staten som arbeidsgiver må søke å være lydhør overfor de ansattes synspunkt. For sikkerhets skyld vil jeg presisere at dette forslaget ikke dreier seg om statens mulighet til å omorganisere statlig virksomhet, og eventuelt skille ut statlig virksomhet i f.eks. aksjeselskap. Arbeiderpartiet og SV foreslår i § 3 å føre inn en rett i loven for Kongen eller vedkommende departement til å gi en yrkesorganisasjon forhandlingsrett dersom lovens vilkår ellers er oppfylt. Det vil kunne føre til at regjeringen på subjektivt grunnlag kan beslutte å gi en organisasjon forhandlingsrett. Men dette strider mot folkerettslige krav om objektivitet og forutsigbarhet i forhold til forhandlingsretten. Forhandlingsretten må ikke gjøres til gjenstand for politiske vurderinger og skjønn. Dette er et forslag vi selvsagt ikke kan støtte. Det siste forholdet gjelder § 29. Dersom partene under avslutningen av forhandlingene om en tariffavtale ikke kommer fram til enighet om lønnsplasseringer o.l., kan hver av partene bringe tvisten inn for Statens lønnsutvalg. Lønnsutvalget er bredt sammensatt og er i stand til å vurdere sakene på en god og helhetlig måte. Det er slik at dersom begge partene er enig i det, kan en tvist i dag bringes inn for en særskilt nemnd. Arbeiderpartiet og SV tar til orde for en mulighet til å bringe en tvist inn for en særskilt nemnd etter krav fra en av partene. På grunn av sammensetningen i særskilt nemnd i forhold til sammensetningen i Statens lønnsutvalg vil dette gi andre muligheter til å vinne igjennom med sine krav mot staten som arbeidsgiver. Det kan leses som en instruks fra Stortinget om i større grad å medvirke til bruk av særskilt nemnd. Etter samarbeidspartienes oppfatning fungerer dagens ordning bra, og da er det ingen grunn til å endre dagens regler på dette punktet.