Kristin Vinje (Høyre), 2015-06-11:
Jeg vil innlede med å reflektere over hvorfor denne strukturendringen i universitets- og høyskolesektoren er en høyst nødvendig og betimelig reform. Poenget er jo at vi i dag har en struktur som står i veien for å nå de målene vi har i sektoren, og det vi ønsker å oppnå, er utdanning og forskning av høy kvalitet, robuste fagmiljøer, god tilgang til utdanning og kompetanse over hele landet, regional utvikling, verdensledende fagmiljøer og effektiv ressursbruk. Og hvordan skal vi få til det, og hvorfor skal vi få til det? Det er fordi vi trenger høyere utdanning og forskning av god kvalitet for å realisere kunnskapssamfunnet og fordi det er viktige drivkrefter og redskaper for de omstillingene Norge og verden står overfor. I vinter fikk vi første del av Produktivitetskommisjonens rapport, som peker på at Norge har en middels plassering blant OECD-land når det gjelder sentrale forhold som innovasjonsevne, nyetablering, næringslivsforskning og skolesystem. Kunnskap er den viktigste kilden til økt produktivitet. Eksplosjonen i antall utdanningstilbud som kom med kvalitetsreformen, har ikke ført til bedre kvalitet. Stjernø-utvalget beskrev en sektor med mange institusjoner der ressursene spres for tynt utover, og dette bildet bekreftes av en rekke internasjonale fagevalueringer de siste årene. Derfor er dette én av flere nødvendige reformer i samfunnet som skal bidra til å styrke oss som nasjon, øke konkurransekraften og sikre nødvendig kompetanse for å ta vare på og videreutvikle velferdssystemet vårt i fremtiden. Det er noe paradoksalt over venstresidens kritikk i denne saken. De kritiserer regjeringen for å begynne i feil ende, eller for å gå for fort frem, eller for å glemme, og å satse på alt og alle. Da får jeg lyst til å si: Hvorfor tok de ikke selv tak i disse utfordringene da de hadde makten? Jeg vil understreke at det har vært en grundig prosess i forkant av fremleggelsen og behandlingen av denne meldingen. Disse problemstillingene har vært diskutert og debattert og drøftet i sektoren i mange år før fremleggelsen av meldingen vi nå behandler. Noen av de utfordringene som beskrives, er at vi har for mange små og sårbare fagmiljøer med sviktende rekruttering. For eksempel tilbys lærerutdanningen i dag på 19 institusjoner, det er store kvalitetsforskjeller, og forutsetningen for å drive kvalifisert forskning er svært varierende. Derfor er det bra at regjeringen nå skal gjøre lærerutdanningen om til en femårig master. Det kan bety at ikke alle de institusjonene som tilbyr lærerutdanningen i dag, vil kunne fortsette med det, og derfor er lærerutdanningen ett eksempel på hvorfor det er viktig å gjøre strukturelle endringer. Strukturendringer er selvsagt ikke tilstrekkelig for å sikre kvalitet og bærekraft. Likevel: En rekke utfordringer er knyttet til at flere av våre miljøer er for små, det forskes og publiseres lite, de hevder seg ikke godt nok internasjonalt, og de klarer rett og slett heller ikke å tilby den utdanningen landets studenter trenger. Det er krevende å gjennomføre strukturelle endringer, men det er nødvendig, og derfor må vi tåle litt friksjon og være tålmodige. Det er bred enighet om målene. Avslutningsvis vil jeg sitere Bjørnstjerne Bjørnson, som sier: «Det volder litt rabalder, – dog fred er ei det beste, men at man noe vil.»