Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2011-04-27:
Arbeid er viktig. Det gir identitet, det gir fellesskap med gode kollegaer, og det gir tilgang på andre samfunnsgoder. Lønnet arbeid for dem med nedsatt funksjonsevne er også viktig for å sikre likestilling i samfunnet. Det er ikke nødvendigvis den nedsatte funksjonen som hindrer at hundretusener nå er utenfor arbeidslivet. I mange tilfeller handler det om å tilrettelegge en arbeidsplass eller å finne den riktige arbeidsplassen. Arbeidsplassene kan tilpasses i veldig stor grad. Det handler egentlig om viljen og evnen til å kunne få gjort det. Den teknologiske utviklingen går fremover, og det finnes arbeidsplasser for de fleste. Men ofte er det byråkratiske og sendrektige søknadsprosesser og mangel på garanti som gjør at arbeidsgivere kvier seg for å ansette mennesker som trenger spesiell tilpasning. Når det gjelder tiltaksplasser, er det ingen tvil om at det er kuttet i disse. Vi får daglig henvendelser om at antallet er gått ned, og da vi jobbet med Nav-kontorene i fjor høst, var situasjonen den at det ikke var mulig å få noen på tiltak, til tross for at det da faktisk var flere tiltaksplasser. Nå har ikke de som har behov for ekstra bistand, blitt færre, og da skulle det være liten grunn til å kutte i plassene. Det skulle være en rett for alle å få muligheten til å prøve seg på en arbeidsplass. Og for denne typen arbeidsplasser, sånn som de varig tilrettelagte arbeidsplassene, burde det ikke være ventetid. Hvis en må ha en slik arbeidsplass, skal den arbeidsplassen være der, og den skal ikke være avhengig av kommuneøkonomi. Alle skal med, sier Arbeiderpartiet så fint. Men det må være i de lange køene. For køer er det jo også når det gjelder dette området. Det er en stor glede i Fredrikstad å se «de gule kællæne» som er ute og feier og rydder i gatene. De har en yrkesstolthet som få andre viser i dag. Vi har så mange som har stor glede av den type arbeidsplasser at det skulle være en rett å få en slik arbeidsplass den dagen man har behov for det. Vi vet også at overgangen fra skole til utdanning er viktig. Veldig mange faller ut av arbeidslivet allerede på det tidspunktet, og mange av dem sliter med store psykiske problemer. Så det er viktig å fange opp elever, gjerne før de faller ut av skolen. Man trenger også et enda tettere samarbeid mellom Nav og arbeidslivssentrene. Ikke minst er det viktig å se på samarbeidet på tvers av departementene. Det er et stadig tilbakevendende problem at man jobber på hver sine områder og ikke klarer å samhandle tiltakene sånn at det blir en god løsning. At arbeidsmarkedstiltak i praksis fungerer som arbeidsavklaringstiltak og mulighet for innvilgelse av uføretrygd, er en påstand som har kommet. Og det er jo ikke sånn det egentlig var tenkt. Det var jo tenkt slik at dette i størst mulig grad skulle føre folk over i arbeid. Og jeg må si at det nå er viktig å se på om man kan få flere over på uføretrygd, i stedet for å finne en egnet arbeidsplass. Det tar for lang tid, det er for mye opphold – for mye venting – før man får disse personene over i en type jobb. Det er mange som jobber med jobb-coaching, men mange av dem har helse- og sosialrelatert faglig bakgrunn. De mangler profesjonell utdanning rettet mot jobb-coaching. Jeg var på en konferanse i København der dette var tema. Der ble det tatt opp at det er skjedd endringer – som jeg mener går i feil retning – i kravene til ansettelse for denne yrkesgruppen i Norge. Nå må alle ha høyskoleutdanning, og det kan virke noe feil. Tidligere var det krav om yrkespraksis, gjerne variert – det var et viktig krav. Nyutdannede får nå jobb uten å kjenne arbeidslivet, og her har man altså mistet fokus når det gjelder verdien av arbeidssertifisering. Det var kun to norske studenter som tok utdannelse innenfor Supported Employment i Moss. Det bekymrer meg veldig, for jeg tror at det å ha gode jobb-coacher som kan hjelpe dem som står utenfor arbeidslivet, inn, er en type tiltak som kan bli veldig viktig i framtiden. Så jeg håper at statsråden vil ta med seg det, og øke den typen tiltak. De fleste ønsker seg faktisk et ordinært arbeid, de ønsker hjelp til å komme på en ordinær arbeidsplass og fungere best mulig der. Men mange kan trenge hjelp i inntil tre år før de klarer å stå på egne ben.