John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-09:
Først vil jeg trekke forslag nr. 3, fra Fremskrittspartiet, som står på side 16 i innstillingen. Rehabiliteringsmeldingen og den foreliggende innstilling til denne gir etter mitt skjønn en god situasjonsbeskrivelse av dagens tilstand når det gjelder rehabilitering på alle forvaltningsnivåer. Fremskrittspartiet er enig i å prioritere rehabiliteringen i kommunene, men vil sette spørsmålstegn ved om det administrative byråkratiet det legges opp til, er fornuftig. Jeg tenker her bl.a. på etablering av rehabiliteringskoordinatorer i kommunene, som selvfølgelig også skal ha sitt lille sekretariat. En samlokalisering av trygde-, sosial- og arbeidsmarkedsetaten tror jeg langt på vei vil overflødiggjøre dette med koordinatorstillinger. Fremskrittspartiet mener at de kommunene hvor private rehabiliteringstilbud forefinnes, bør benytte disse fremfor at kommunene legger opp til å bygge ut egne tiltak – dette selvfølgelig under forutsetning av god kvalitet og konkurransemessig pris. Fremskrittspartiet vil gjerne understreke det komiteen har sagt når det gjelder kreftsyke og behovet for oppfølging og rehabilitering for denne store gruppen. Her har Montebello-senteret vist vei, og det er et stort behov for flere opplegg av liknende karakter. Diagnosen kreft er ikke bare en stor psykisk påkjenning for den kreftsyke, men også for de nærmeste pårørende. Det er viktig for disse pasientene og deres familier å unngå isolasjon og passivitet. Når det gjelder rehabilitering på fylkeskommunalt nivå, er det etter min mening viktig at fylkeskommunene utnytter de private tilbudene som finnes i opptreningsinstitusjonene, og ikke fristes til selv å bygge ut egne rehabiliteringsavdelinger, med den rimelig gode prisen man nå har fått for det. Departementet bør også ha i tankene når en videre skal vurdere ny finansieringsform for opptreningsinstitusjonene, at det blir noenlunde likhet når det gjelder finansiering av private og offentlige rehabiliteringstilbud. En enstemmig komite avviser departementets forslag til ny finansieringsordning for opptreningsinstitusjonene, noe som etter min mening ville ha ført til nedleggelse av mange av disse institusjonene. Fremskrittspartiet mener at det nå haster med en vurdering og harmonisering av egenandelene i våre opptreningsinstitusjoner, og at egenandelene betinges av lidelsenes karakter og behov for rehabilitering. Slik er dessverre ikke situasjonen i dag ved rehabilitering ved våre ulike opptreningsinstitusjoner, hvor egenbetalingen kan variere fra 200 og helt opptil 300 kr pr. dag, noe de aller fleste av de menneskene som trenger rehabilitering i dag, ikke makter å betale. Fremskrittspartiet mener også at en i forbindelse med vurderingen av egenandelene bør finne frem til en harmonisering når det gjelder egenbetaling for utenlandsreiser og behandling i norske rehabiliteringsinstitusjoner. Jeg minner også om Stortingets tidligere vedtak om å vurdere et tak 2 når det gjelder egenandeler generelt. En har i dag to godkjente helsesportsentre med egen spesiell statlig finansiering. Minst to sentre venter nå på en slik godkjenning for finansiering, nemlig Haugland-senteret i Sogn og Fjordane og Sævarhagen senter på Stord. Det er viktig at en behandler disse sentrene likt hvis tilbudene i store trekk er de samme, og dette bør departementet nå forsere. Når det gjelder Dokument nr. 8:48 for 1998-99 om ekstra bevilgning til Haugland-senteret for 1999, støtter Fremskrittspartiet dette. Vår begrunnelse for å støtte å tilleggsbevilge i år, som er noe uvanlig, er nettopp et ønske om å opprettholde den kreftrehabiliteringen som er det eneste tilbudet på Vestlandet. Jeg vil imidlertid ikke unnlate å gi uttrykk for at dette er en særbehandling av Haugland-senteret i forhold til andre opptreningsinstitusjoner med like store økonomiske problemer, men disse har ikke fremtredende sentrale politikere til å gå i bresjen for seg her i huset. Det er viktig at Stortinget i denne sammenheng gir et klart signal til Haugland-senteret at så lenge de har status som opptreningsinstitusjon gruppe I, må senteret i påvente av ny status bringe sin drift i tråd med de økonomiske realiteter som forefinnes. En kan ikke forvente at Haugland-senteret i fremtiden også skal få særbehandling i forhold til de øvrige opptreningsinstitusjonene.