trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2002-03-13:
Jeg har følgende spørsmål til utdannings- og forskningsministeren: «På oppdrag fra Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet utførte Statistisk sentralbyrå i 1999-2000 en kartlegging av grunnskolelærernes kompetanse i de ulike undervisningsfagene. Det ble avdekket til dels grove mangler. Gjennomgående manglet minst én av fem lærere på ungdomstrinnet lærerutdanning i faget de underviser i. Mindre enn halvparten hadde utdanning tilsvarende grunnfag på nevnte alderstrinn i grunnskolen. Hva vil statsråden gjøre for å følge opp resultatene på kort og lang sikt?»
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2002-03-13:
Jeg takker statsråden for svaret, og jeg tror at hun genuint har satt i gang et arbeid for å bedre dette. Men nå er det jo et faktum at det er nettopp valgmulighetene som lærerstudentene har vært gitt, som medfører at allmennlærerutdannelsen har blitt utvannet. Man har valgt bort f.eks. faget matematikk, som gjenspeiler at 27,1 pst. av lærerne i matematikk faktisk ikke kan faget, mens 20,1 pst. av engelsklærerne ikke kan faget sitt. Når da valgmulighetene er med på å svekke grunnlaget for at våre barn igjen skal få en fornuftig opplæring, hadde jeg håpet at statsråden hadde tenkt noe annet enn det frie valg. Spørsmålet er: Har hun lagt inn noen kriterier for å styre valgene noe i disse viktige fagene?
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2002-03-13:
Jeg takker statsråden for det svaret, og begynner å bli mer beroliget. Til slutt vil jeg bare henvise til den undersøkelsen som departementet påla Statistisk sentralbyrå å utføre, og det faktum at statens utdanningskontorer i fylkene jo har et tilsynsansvar både med hensyn til kvalitet og utvikling av skolene og med hensyn til læringspotensialet i skolene i forhold til eleven. Har ikke de gjort jobben sin siden det har vært nødvendig å sette noen andre på å utrede forholdet, som denne SSB-undersøkelsen?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-03-13:
Jeg har også et spørsmål til samme minister: «Alt tidlig i valgkampen 2001 ble det på nytt fokusert på det store behovet for opprustning av skolebygg. Svært mange av landets skoler er i dårlig forfatning og elevene tilbys arbeidsmiljø som i tilsvarende arbeidssituasjon for voksne ville føre til bruk av dagbøter og varsel om stengning fra stedlig arbeidstilsyn. Det ble fra den forrige regjering lagt inn 15 mrd. kr i lån til landets kommuner for å kunne gjennomføre nødvendig opprustning, og dette ble videreført av denne regjeringen. Hva er status?»
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-03-13:
Jeg takker statsråden for svaret. Dette går sent. Selv om det åpnes for anledning til å søke på prosjekter som er igangsatt fra 1. januar 2002, er det jo slik at mange kommuner selvsagt vil vegre seg og vente med igangsettelse til de faktisk vet om de får låne penger til spesialbetingelser eller ikke. Altfor mange skoler i Norge preges av et omfattende bygningsmessig forfall. Jeg har selv barn i grunnskolen, og derfor vet jeg en god del om problemet. Foreldrene stiller seg spørrende til hvordan dette omfattende forfallet av bygninger og inneklima har kunnet bygge seg opp gjennom mange år, når vi vet at Statens utdanningskontor er tilsynsansvarlig for norsk skole?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-03-13:
Spørreren er helt enig i at det nok kan gjøres forenklinger. Vi har altså et godt erfaringsgrunnlag med tilsvarende støtteordning gjennom Handlingsplan for eldreomsorgen, der man har laget et slikt system, og det måtte være mulig å bruke det analogt i langt større grad enn det man nå legger opp til. Men jeg har et tilleggsspørsmål: Ordningen som Regjeringen har satset på, er en låneordning. I budsjettarbeidet ble det pekt på to forhold som trenger avklaring: at det etableres en låneordning som også fattige kommuner kan gjøre seg nytte av, for det er ikke alle kommuner som har en økonomi som uten videre gjør det klart at de kan pådra seg et stort låneansvar, og at regnskapsforskriftene for kommunene må eller bør justeres slik at man faktisk får glede av tilbudet om avdragsfrihet som er brakt inn i denne store lånepakken. Er disse forhold avklart?
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2002-03-13:
Jeg har følgende spørsmål til samme minister: «I forslag til rammeavtale mellom høgskoler og helseforetakene framgår det at det skal legges til rette for at det disponeres tilstrekkelige ressurser innenfor vedtatt budsjett til å ivareta praksisstudier ved helseforetakene. I medisinerutdanning tilføres helseforetaket 900 kr pr. time. I sykepleierutdanningen tilføres 3,40 kr pr. time. Hva har statsråden tenkt å gjøre for å rette opp denne skjevheten?»
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2002-03-13:
Vi har sett at flere andre sykehus også sier at de ikke orker å ta inn sykepleierstudenter. Det samme skjer i Vestfold. Man sier at man i en travel hverdag ikke har mulighet til å gjøre det gratis. Og jeg spør: Når man nå har fått i gang det arbeidet som statsråden var inne på, har man da satt noen tidsfrist, slik at man kan si når dette etter hvert vil bli bedre?
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2002-03-13:
Det er også en annen side av den samme saken. Så vidt jeg veit, sier helsepersonellloven at de veiledningssykepleierne som har med seg studenter, rettslig sett faktisk er ansvarlig for eventuelle feil som studentene gjør. Slik sett er det kanskje forståelig at sykepleierne vegrer seg for å ha en student med i en travel hverdag, hvis en i tillegg kanskje skal bli stilt for retten for noe som en annen har gjort. Kan statsråden i samme forbindelse også tenke seg å ta opp den problemstillingen, slik at man jobber med praksis og kvalitet?
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-03-13:
Jeg vil stille følgende spørsmål til miljøvernministeren: «Professor Brit Salbu ved Norges landbrukshøgskole forteller til avisen Nordlys den 5. mars 2002 at de nå har målt stråling av technetium-99 i tangmel produsert på norskekysten, som er dobbelt så høy som EUs tiltaksgrense for barn. Hvordan vil Regjeringen forholde seg til disse nye oppsiktsvekkende målingene?»
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-03-13:
Først vil jeg gratulere miljøvernministeren med det gjennomslaget man nå har fått i forhold til innrømmelsene fra BNFL i Storbritannia, ved Sellafield-anlegget, der man nå ikke lenger diskuterer om dette er farlig eller ikke. Det vil jeg fra min side se på som et stort gjennombrudd for både det politiske og folkelige presset som ligger i dette. Jeg synes ikke jeg fikk så veldig konkret svar på spørsmålet om hvordan man forholder seg til disse oppsiktsvekkende målingene, bortsett fra at man fortsatt vil holde et jevnt press for å få stoppet disse utslippene. Mitt oppfølgingsspørsmål vil bli: Har ministeren fått svar på sin forespørsel i brev av 21. desember 2001 til Storbritannias miljøvernminister om et moratorium på ytterligere utslipp inntil rensing av technetium er fullt utprøvd? Jeg mener at et utslippsmoratorium vil være den beste garantien for troverdighet i denne sak.
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-03-13:
Nei, jeg er helt på linje med miljøvernministeren i den jobben som Regjeringen har gjort for å legge press for å få et gjennomslag i denne saken. Jeg er fullt ut tilfreds med det og vil rose miljøvernministeren for den innsatsen som gjøres. Jeg håper at man fortsatt legger ytterligere press for å få stoppet dette, for målet må jo være å få et nullutslipp av technetium-99. Kystpartiet mener i likhet med miljøvernministeren at signalene fra BNFL vedrørende reduksjon og stans av utslippene må tolkes med største skepsis og usikkerhet i forhold til den britiske regjering. Min anmodning vil være at man fortsatt opprettholder et massivt press med nullutslipp som mål.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-03-13:
Jeg vil da gjerne stille følgende spørsmål til miljøvernministeren: «Presset på boligmarkedet i Oslo er økende, både i pris og etterspørsel. Eierne av Taraldrud eiendom, som ligger i Ski kommune, kun 15 km fra Oslo, har i lengre tid ønsket en privat reguleringsplan for bolig- og næringsformål. I mangel på boliger i Oslo ville eiendommen ta store deler av det presset Oslo nå opplever, ved en reguleringsendring. Hva kan statsråden gjøre for at eierne får forståelse for sine ønsker om en helhetlig reguleringsplan for eiendommen?»
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-03-13:
Det er helt riktig som statsråden sier, at dette er det Ski kommune og lokaldemokratiet som skal ta seg av. Men vi kan jo heller ikke nekte for at boligproblematikken er et ansvar både for regjering og storting, og i den sammenheng synes jeg det er viktig om det kan signaliseres fra Regjeringen overfor Ski kommune at en kanskje kan være behjelpelig med å få regulert denne eiendommen til bolig- og næringsformål, i forhold til det presset som Oslo i særdeleshet er utsatt for nå. Vi vet jo også at staten har anlagt en firefelts vei midt gjennom eiendommen og delt eiendommen. Vi vet også at det er anlagt en høyspentlinje som tar store deler av eiendommen, det er anlagt en vannledning som tar store deler av eiendommen, det planlegges en turvei, og der er det også statlige etater inne i bildet. Vi vet også at Vegvesenet planlegger et kontrollsenter på eiendommen. Slik sett er staten indirekte med og tar store deler av eiendommen, og da skulle det kanskje heller ikke være noe problem for staten å gå inn og prøve å gi noen signaler i retning av at vi ønsker boliger på eiendommen.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-03-13:
Statsråden og undertegnede kunne sikkert ha stått her langt utover det som er begrenset tid i dag. Utgangspunktet mitt, også ut fra det statsråden sier, var jo at jeg ønsket at kommunalministeren skulle besvare dette spørsmålet. For nå ser vi at Regjeringen også jobber med boligspørsmålet, og da særlig nybygging. Vi så at Arbeiderpartiet nå la fram sin strategi for nybygging og boligbygging i framtiden. Vi vet at 77 pst. av Norges befolkning flokker seg sammen i de store byene, og det vil også være situasjonen fram mot 2010. I særdeleshet vil det være Oslo som vil være presset. Og når vi vet at 2/3 av Oslos areal allerede er båndlagt og ikke kan bebygges med boliger, må det være i alles interesse å ta i bruk de nærliggende områdene, slik som i Ski. Jeg er selvfølgelig helt enig med statsråden i at man ikke ønsker at verken regjering eller storting skal gripe inn i Skis demokratiske prosesser, men på en eller annen måte må det være mulig fra regjering og storting å gi et signal om det som er ønskelig i forhold til boligbygging, og særlig da nybygging. Utgangspunktet mitt overfor statsråden var om han kunne være med og bidra til å gi slike signaler.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2002-03-13:
Når Presidentskapet i denne saken har konkludert med at vi må foreslå for Stortinget at saken ikke tas under behandling, har ikke det noe med sakens realiteter og innholdet i selve ankesaken å gjøre. For Presidentskapet har det vært avgjørende hvilken institusjon som har kompetanse til å fatte beslutning i slike saker. I domstolsloven heter det at for staten er det statsministeren eller vedkommende departementssjef som tar imot forkynnelser og meddelelser. I samsvar med dette er det Justisdepartementet som på statens vegne påanket byrettens dom i Riis-saken. Dermed er det også Justisdepartementet som har kompetanse til å trekke tilbake statens anke. Det følger av dette at Stortinget ikke kan representere staten som part i dette søksmålet. Slik forslaget er formulert – det er ikke formulert som en henstilling til Regjeringen eller som en instruks til Regjeringen at Regjeringen skal foreta seg noe spesielt, men derimot som et forslag om at Stortinget skal gjøre et eksplisitt vedtak om at anken trekkes – er det Presidentskapets tilråding at Dokument nr. 8-forslaget ikke tas under behandling.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2002-03-13:
Jeg blir bare nødt til å kommentere antydningene om at Stortingets presidentskap driver forskjellsbehandling av de ulike representantene i Stortinget. Det gjør vi ikke. At saken har tatt så pass lang tid som den har gjort, skyldes at representanten Hagen er blitt gjort oppmerksom på at i den form som forslaget er stilt, er det umulig for Stortingets presidentskap å foreslå en behandling. Representanten Hagen har derfor hatt rikelig tid på seg til å tenke seg om – han kunne ha omformulert forslaget og eventuelt lagt til rette for at man skulle få en debatt om hvorvidt Stortinget overhodet skulle blande seg bort i en sak som pågikk i domstolene, eller om man skulle la være. Men representanten Hagen har valgt å beholde forslaget i sin opprinnelige form, og jeg vil si at da vil det være galt av Stortingets presidentskap å foreslå en behandlingsform som helt åpenbart er i strid med de lover Stortinget selv har vedtatt.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-04-29:
Det var flott å høre representanten Lyngstads avslutningsinnlegg i formiddagsmøtet i dag i saken om lovforbud mot reklame i lærebøker. Han talte godt om saken, og understreket hvor viktig det er å ha noen områder hvor barn og unge vernes mot reklamens sterke makt. Komiteens flertall, som består av alle bortsett fra Fremskrittspartiet og representanten Simonsen, sier i innstillingen klart og tydelig at det er spesielt viktig at skolen ikke blir en arena for markedsføring og kommersialisering. Når Lena Jensen og undertegnede fremmet dette Dokument nr. 8-forslaget om forbud mot reklame i lærebøker, var det nettopp for å understreke at vi trenger en reklamefri sone, nemlig skolen. Barn og unge blir satt under stort press av sterke markedsaktører døgnet rundt. Lærebøker har en autoritet som gir reklame i disse en særlig påvirkningskraft. Vi mener derfor at reklame i lærebøker forsterker reklamens budskap på en særskilt måte. Vi trenger ikke reklame for å finansiere læremidler. Vi vil at læremidler i grunnskolen skal være gratis, og vi mener også at læremidler i den videregående skolen skal være gratis. Det er altså det offentliges ansvar å finansiere lærebøker. Det har Senterpartiet, sammen med andre partier, uttrykt tydelig mange ganger. Nyborg-utvalgets innstilling «Oppvekst med prislapp?» foreslår at det lovfestes et forbud mot reklame i lærebøker og undervisningsmateriell i grunnskolen. Et mindretall i denne innstillingen foreslår at det også skal gjelde den videregående skolen. Etter å ha hørt representanten Lyngstads innlegg forstår jeg at Kristelig Folkeparti ikke har endret syn på saken, og at de ønsker å spare barn i skolen for kommersiell påvirkning, som reklame i lærebøker kan gi, og det synes jeg er veldig bra. Regjeringen arbeider med oppfølgingen av Nyborg-utvalgets innstilling, og det er å håpe at Kristelig Folkepartis syn, fremført gjennom representanten Lyngstad i formiddagsmøtet, også blir tydelig i Regjeringens arbeid med denne saken.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-04-29:
Jeg vil også understreke at det er en viktig interpellasjon representanten Skei Grande har reist, og det er gode spørsmål hun stiller til utdannings- og forskningsministeren. Etter å ha hørt på innleggene fra statsråden lurer jeg på om hun helt har forstått Trine Skei Grandes egentlige intensjon, for jeg opplever at dette handler om hvordan norske studenter i større grad kan studere i øst og i sør, altså at målet til interpellanten er å sette fokus på hvordan norske studenter lettere kan få tilgang til studier i øst og i sør. Utdanningsministeren nevner Kvoteprogrammet, med hittil 1 100 studenter. Så er hun tydelig på – og det synes jeg er veldig bra – at hun oppfordrer universiteter og høyskoler her i landet til å inngå avtaler med utdanningsinstitusjoner i øst og i sør. Det synes jeg er veldig bra. Når det samtidig kan ligge noen sterke økonomiske insentiver for institusjonene til å gjøre denne type avtaler, er det også veldig bra. Jeg tror det er mange barrierer som gjør at norske studenter velger bort land som f.eks. ikke er engelskspråklige, og der en kanskje ikke kjenner utdanningssystemet på samme måte som en gjør i EU, i Australia eller i USA. Derfor er det så viktig at norske universiteter og høyskoler kan inngå spesielle avtaler med spesielle utdanningsinstitusjoner i sør, slik at studenten får trygghet for at den utdanningen vedkommende tar der, også gir uttelling til studiet. Jeg synes det er flott at utdanningsministeren så tydelig sier at dette må universitetene og høyskolene her i Norge arbeide mer med. Det er mange studenter som reiser ut, og vi har et uttrykt ønske om at de skal ta utdanningen eller deler av utdanningen i utlandet. Men det er en voldsom konkurranse. I Australia drives det en veldig sterk markedsføring for å vinne studentene. Derfor er det viktig at utdanningsinstitusjonene her kan ha gode og klare avtaler med de institusjonene som ikke når opp i konkurransen ellers.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-04-29:
Det er klart at barn i dag får en mer og mer kommersiell hverdag. De blir utsatt for reklame på alle områder der barn fins. Det er ekstremt viktig at skolen er med og bidrar til at barn får et kritisk og bevisst forhold til reklame. Det oppnår vi ikke bare ved å skjerme dem, men også ved å gjøre dette til en viktig del av utdanningen. Vi i Venstre har stor tro på barn. Vi har også stor tro på voksne i skolen, og lærere og rektorer er veldig opptatt av dette. Jeg tror at denne debatten om reklame i skolebøker har vært ødelagt av skolevalgsretorikk som gjør at man har fronter – som i denne saken viser seg egentlig ikke å være så steile som de kanskje av og til virker når vi ser skolevalgsretorikken. Vi må selvfølgelig ikke havne i en fanatisk regelstyring som hindrer samarbeid med næringslivet på områder der dette er lurt, og der skolens ledelse, foreldre og alle andre finner ut at det er lurt. Vi kan heller ikke havne i en fanatisme som gjør at et barn ikke kan åpne en internettside fra skolens klasserom. Det næringslivssamarbeidet som vi her snakker om, er det samarbeidet som alltid har vært, også på Øysletta barneskole, der jeg gikk, der vi hadde Tine melkekort, der vi alltid fikk linjaler fra sparebanken, og der timeplanen var betalt av Samvirkelaget. Men Venstre mener også at det er viktig at den sunne fornuften kan forvaltes lokalt. I dag har rektor «redaktøransvar» for det som kalles skolesekkpost. Det betyr at alt det som står i det som barna har med seg hjem, har rektor et ansvar for. Jeg mener at ledelsen på en skole, foreldre og andre lokalt også kan forvalte den sunne fornuft. Det er viktig at barna skjermes, men det er også viktig at skolen befinner seg i virkeligheten, og at skolen bruker energi på å lære barna å forholde seg til virkeligheten utenfor skolen. Men Venstre vil også understreke her i debatten at det er viktig at den offentlige skole skal være gratis, og den skal aldri være avhengig av reklameinntekter.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-04-29:
Denne saken gjelder et Dokument nr. 8-forslag levert av representantene Evje, Sortevik og Sandberg, der de ønsker å innføre et uhildet klageorgan for skolen. Det er bred enighet i komiteen om at det i tida framover må jobbes med å sikre elevenes rettigheter i skolen. Vi konfronteres ofte med eksempler fra elever som føler sine rettigheter tilsidesatt, og frustrerte foreldre kan til tider møte opp på skolen med advokat. Slike historier åpner perspektiver for enda større ulikhet i skolen – stor ulikhet mellom de elevene som kan sette advokatmakt bak sine krav, og de elevene som ikke kan gjøre det. Komiteens flertall understreker også at barn og unge er blant de borgere i landet som ikke har stemmerett, og derfor bør ha et strengere vern for sine rettigheter. Utviklinga i organiseringa av skolen, med mer individuelt tilpasset opplæring, vil sette nye krav til foreldre og skole. Her er det viktig at de hjem som ikke har så mange ressurser å sette bak sine krav, også får oppfylt de kravene de har med hensyn til en god utdannelse for sine barn. Likevel mener flertallet i komiteen at dette er et av de aspektene Regjeringa bør ta opp i drøftinga om elevers og studenters arbeidsmiljø, og vi ønsker at de innspillene som er kommet fra forslagsstillerne og flertallet i komiteen, blir lagt inn i det arbeidet. Flertallet ønsker at saken vedlegges protokollen.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-04-29:
Jeg er veldig glad for svaret jeg fikk fra statsråden, som viste et oppriktig engasjement for denne sida. Jeg syns det er viktig at vi her i denne salen kanskje prøver å tenke ut andre måter for å utvikle dette området, enn det som SV foreslo, nemlig å bruke tvang. Det er en utfordring for Regjeringa å ikke bare kikke mot øst. Vi har i dag gode programmer innad i EU, og det er viktig at vår utvikling videre ikke bare går på EUs nye søkerland, men at vi også har et søkelys rettet mot sør, og kanskje enda lenger mot øst. Så er det også to andre argumenter som er bakenforliggende for min interpellasjon. Det er klart at det kommer mange hit til landet som også har problemer med å få godkjent sin utdanning. Økt samarbeid mellom utdanningsinstitusjoner rundt omkring i verden tror jeg vil bedre muligheten for folk til å få godkjent utdanningen sin når de kommer hit. Det andre er at jeg tror det er viktig for holdningen til kunnskap i andre land. Jeg er litt preget av at jeg tilbrakte weekenden i Russland, et land som ikke akkurat har – føler jeg – lik levestandard med Norge, for å si det pent. Likevel er det et land som ligger helt i front når det gjelder f.eks. kulturutdannelse, forskning og en rekke andre områder. Man kan reise til St. Petersburg og se hva den byen har å by på av utdannelse innen kunst og kultur. Den ligger helt i front. Derfor er det viktig for land og viktig for holdningene til folk at vi også klarer å utnytte og se på de mulighetene som en sånn type samarbeid fører til.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-04-29:
Framtida er internasjonal. I framtida tror jeg at mange barn vil snakke flere språk. I framtida vil noen ha en bestemor som snakker et annet språk, eller ha foreldre som har bodd i et land med et annet språk. Jeg snakket med en språkforsker for en stund siden som sa at hun bl.a. hadde forsket på en familie der far var palestiner, mor var finne. Far snakket arabisk til barna, mor snakket finsk til barna, mor og far snakket engelsk sammen, og barna snakket norsk sammen, og barna mestret alle språkene. Skjælaaen har forstått meg helt riktig. Det er akkurat den internasjonale biten av utdannelsen til norske studenter jeg har vært mest opptatt av. Jeg ble faktisk litt oppløftet av denne runden her. Jeg tror og håper at vi som politikere i denne salen og departementsledelsen kan være med og gi status til dette arbeidet, for alle her har sagt at det er viktig. Alle her har også sagt at man ikke vil ha tvang. Og det eneste i forhold til kommunistiske stater er at man faktisk ønsker å samarbeide med dem, slik at de skal komme seg ut av de problemene de har. Da jeg var skolebyråd i Oslo, hadde jeg en del prosjekter. Et av mine prosjekter var at jeg, når jeg kom inn i en klasse med mange minoritetsspråklige elever, hadde ett ønske til læreren: Overtal én av disse elevene til å bli lærer! Klarer du det, har du gjort en stor jobb i din lærergjerning. Jeg tror at ledelsen i dette landet på samme måte må ha et felles prosjekt om å gi status til denne type utveksling, til denne type internasjonalt samarbeid. For jeg tror studentene tør. Jeg tror studentene vil. Jeg tror ikke studentene har et intenst ønske om å komme til et engelskspråklig land. Men jeg tror de har et intenst ønske om å bli noe, og da må vi ha en professor, en høyskolelærer eller andre som åpner døra og sier: Her kan du bli noe. Da tror jeg at også søknadsstrømmen kommer til å bli annerledes. Men å motivere med at dette faktisk gir status for våre høyskoler og universiteter, er et politisk løft.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-04-29:
Lokale småbedrifter har alltid vært leverandører til det offentlige, spesielt i kommunene. De har også vært nøkkelbedrifter i den gradvise utviklinga av konkurranseutsetting, og alle kommunepolitikere kjenner til debatten om kommunale innkjøpsordninger og premissene for dem, bl.a. ivaretakelse av et lokalt næringsliv, som er viktig for alle små lokalsamfunn. Nå ser vi at mye av dette er under endring, og lokalt næringsliv står i fare for å bli utkonkurrert i et marked som stadig mer vil bli basert på store innkjøp og elektroniske salgskanaler. Programmet «E-handel i det offentlige» har som mål at 50 pst. i verdi av handelen med offentlige virksomheter skal skje elektronisk innen utgangen av 2003. For at dette ambisiøse målet skal kunne nås, må bl.a. de offentlige virksomheter stille krav om elektronisk vareinformasjon fra sine leverandører, og leverandørene må være i stand til å møte dette kravet på en god måte. Erfaringene så langt er at svært få bedrifter er i stand til sjøl å produsere elektronisk informasjon av et slag som er brukbart for e-handel. Det gjelder sjøl store bedrifter, som en også skulle tro hadde et profesjonelt forhold til denne utfordringa. De ressurssterke og profesjonelle bedriftene forstår imidlertid i stigende grad betydninga av dette, og tilegner seg – eller kjøper – nødvendig kompetanse på f.eks. e-katalogproduksjon. For småbedriftene syns utviklinga å gå i motsatt retning. Det er nedgang i andel småbedrifter som har hjemmeside og tilbyr mulighet for e-handel. Videre vet vi at småbedriftene vil ha store problemer med å konkurrere om pris og andre betingelser på rammeavtaler med det offentlige. Mange små og mellomstore bedrifter har mer enn nok med sitt daglige kjøpmannskap, og har ikke energi til å løfte blikket og se på seg sjøl som en e-handelaktører. Dersom denne utviklinga fortsetter, vil en betydelig andel av landets småbedrifter falle bort som leverandører til offentlige virksomheter. Årsakene vil enten være for dårlig konkurransedyktighet på rammeavtaler, manglende kompetanse på å lage eller anskaffe god nok elektronisk vareinformasjon, eller en kombinasjon av disse. Norsk offentlig forvaltning har på sin side ikke råd til å slakke av på krav og tempo med hensyn til e-handel. Altfor store ressurser brukes på urasjonelle prosesser hos både innkjøpere og leverandører. Priser og øvrige handelsbetingelser er dårligere enn de burde ha vært. Utfordringa blir derfor å gjøre små og mellomstore bedrifter kompetente på e-handel. Sjølsagt har bedriftene sjøl et ansvar for dette også, men jeg tror det er viktig og nødvendig å ta et politisk initiativ for å sikre at utviklinga av e-handel ikke fører til en uønsket negativ utvikling for de mange småbedriftene som våre lokalsamfunn er avhengige av. Mitt spørsmål blir derfor hva Regjeringa og næringsministeren kan bidra med i så måte.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-04-29:
Jeg må takke statsråden for svaret. Jeg er veldig glad for at vi har en næringsminister som både forstår problemet og gir et så grundig svar. Det er tydelig at Regjeringa her tar en rekke grep i forhold til anbud, lover, rammebetingelser og også ser distriktspolitiske vinklinger på disse utfordringene. Det er betryggende at det er gjort en rekke grep, men jeg tror vi også har en utfordring ved å se spesielt på småbedrifter i forhold til dette. Det er også en stor politisk utfordring å ta et holdningsgrep i en rekke småbedrifter, som ellers føler at hverdagen kan være tøff nok – at skjemaer og offentlige krav kan være tøffe nok som de er – slik at de også ser muligheten i dette markedet. Det er snakk om en holdningsendring som er en utfordring også for det politiske Norge. Jeg takker igjen for svaret, som var både grundig og godt.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-04-29:
I dag har jeg for første gang i mitt liv levert to interpellasjoner til Stortinget. Begge ble levert på bakgrunn av en oppriktig bekymring, og begge har vært riktig oppløftende – også denne runden. Det var en liten nedtur under hr. Enoksens innlegg, men et sånt sitat tror jeg nok mest beviser at når politikerne tror at de skal overskue teknologiens utfordringer, så tar de som oftest feil. Den dagen vi har bygd ut bredbånd til alle kommuner, har teknologien kanskje rast forbi oss, og det vil være andre store muligheter for fjellbonden i Rørvik til å kommunisere med omverdenen. Jeg ser som utdanningspolitiker også lyst på framtida ut fra det vi i dag ser når det gjelder yrkesfag, nemlig at søkningen til temaet medier og kommunikasjon er eksplosiv. Jeg håper ikke det gir oss flere hjemmesidefirmaer, men at det faktisk gir kompetanse ut til bedriftene på akkurat det feltet. For jeg tror at det er to ting som utgjør hovedutfordringa her: kompetanse og holdninger. Så er selvfølgelig rammebetingelsene helt avgjørende, selv om jeg er usikker på om bredbånd ene og alene er avgjørende for om man klarer å levere et anbud eller ei. Men det er kjempeviktig med forenklinger, det er kjempeviktig med prosjektet «Et enklere Norge». Vi må ha småbedriftseiere som har ønske om å kunne – og som kan – levere et anbud, men man må også ha småbedriftseiere som har energi til å være på akkurat det området. Derfor er forenklingsarbeidet til Regjeringa så viktig.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2002-04-29:
Jeg er i likhet med de aller fleste andre her av den oppfatning at skolen ikke skal bli noen arena for markedsføring. Men samtidig syns jeg det er viktig å belyse også en annen side av denne debatten, nemlig at vi må ha et edruelig forhold til hva det egentlig er vi snakker om. Vi snakker om en situasjon i dag der vi ikke har lovforbud mot reklame i lærebøker, og vi snakker også om en situasjon der skolen heller ikke er en særlig stor arena for reklamefinansierte bøker – det finnes nesten ikke. Det som derimot er en utfordring i et samfunn som blir mer og mer kommersialisert, er å oppøve barn fra tidlig alder til å drive kritisk utsortering av den informasjonen man får inn. Man får mye, mye mer informasjon inn i dag via andre kanaler enn lærebøker enn man fikk for bare fem eller ti år siden. Situasjonen i norsk skole i dag er at vel så mye informasjon kommer gjennom Internett, fagtidsskrifter og andre typer medier, i tillegg til lærebøker. Da syns jeg det er viktig å være klar over at vi nå diskuterer om vi skal lage lover og regler for en situasjon som ikke eksisterer, og som er rent hypotetisk. Det at vi ikke har et lovforbud i dag, har ført til at man på visse områder kan ha et bra samarbeid mellom skole og bedrifter, men det har på ingen måte bredt seg til å bli et problem. Da syns jeg også det er viktig at vi ikke går inn og regulerer ting som pr. i dag ikke er et problem. Da tror jeg heller vi skal konsentrere oss om å regulere det som faktisk er et problem, der lovgiverne virkelig har en jobb å gjøre. Jeg er selvfølgelig helt enig i at skolen ikke skal gjøres til en arena for markedsføring, men samtidig må vi klare å holde to ting fra hverandre og ikke vedta lover og regler for det som ikke er et problem i dag. Det at vi ikke har et lovforbud, og det at det samtidig ikke er et stort omfang av reklamefinansierte lærebøker, beviser bare at skolens ledelse og lærere har tatt det ansvaret de har fått, nemlig å være kritisk til den type lærebøker. Det har altså ikke blitt et problem, og derfor syns jeg heller ikke vi skal være så forferdelig redd for det som kan skje. Jeg tror at vi må være veldig flinke allerede når barna er veldig små, til å lære dem å drive kritisk informasjonssøk. Det var noe jeg lærte mer og mer av da jeg begynte å nærme meg den tida da jeg skulle gå ut av videregående skole – det er faktisk ikke så mange år siden. Det er noe som blir mer og mer viktig. Debatten er viktig, men vi må ikke vedta lovregler for noe som ikke er et problem.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-04-29:
Jeg fikk ikke med meg hele representanten Lyngstads innlegg, men det er blitt referert for meg, og jeg forstår, også på innlegget til representanten Skjælaaen, at Fremskrittspartiet ble avlagt en liten visitt – derfor et innlegg til. Dette blir en ganske virkelighetsfjern debatt, og jeg lurer på hvordan de som nå fremstår som ivrige tilhengere av et forbud, egentlig forholder seg til virkeligheten, hvordan de forholder seg til det sterkt økende bruk av IKT inne i skolen ut til den virkelige verden, hvor det altså er en flom av ulike former for reklame knyttet til den informasjonen som er tilgjengelig gjennom IKT-verdenen. Jeg lurer på hva de ivrige «forbyderne» har tenkt å gjøre for å stoppe den påvirkningen. Det blir sagt at vi trenger reklamefri sone, men i virkelighetens verden vil det altså være svært vanskelig å gjennomføre det. Virkelighetens verden i dag er at det er tillatt å ha reklame i skolebøker i henhold til lovgivningen. Det er brukt i beskjedent omfang, det er brukt med fornuft. Jeg vil si at det er brukt i beskjedent omfang fordi ordningen dessverre etter vårt syn er for lite kjent. Den kunne vært brukt med kløkt og forstand av langt flere skoler og langt flere elever til glede for langt flere elever. Vi trenger en reklamefri sone, blir det sagt av «forbyderne». Det vi trenger, er en kunnskapsgivende skole. Vi fra Fremskrittspartiet oppfatter Kristelig Folkeparti her som snerpete opptatt av forbud istedenfor å være aktive pådrivere for å åpne – åpne for konkurranse om elevene, åpne for selvstendige skoler og åpne for et vidt sett av virkemidler der vi overlater det meste av fornuften, vettet og forstanden til dem som er satt til å drive skolene.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-04-29:
Utdanningsmuligheter i utlandet ser vi selvfølgelig positivt på også i Fremskrittspartiet. Det har mange gode sider ved seg. Utveksling er også bra. Vi bør åpne for gode og romslige ordninger for begge deler. Men styring av studenter i bestemte himmelretninger vil vi i Fremskrittspartiet ta bestemt avstand fra, for ikke å snakke om gammelkommunistisk dogmegods som enten å nekte studenter å studere i utlandet eller sterkt å begrense anledningen til å studere i utlandet, slik vi har oppfattet at SV av og til tenker høyt omkring. Det vil vi også bestemt ta avstand fra i Fremskrittspartiet. Før man tar helt av i denne saken, bør man ta innover seg at vi må utstyre våre elever i skolen, de fremtidige studentene både innenlands og utenlands, med kunnskap som ikke minst gjør at de er i stand til å studere i utlandet. Det er kanskje en av de store utfordringene i og med at vi avleser et kunnskapsnivå blant 15-åringer som ikke er det aller beste. Vi må også sørge for at interessen for språk og ikke minst språkkunnskapene fra skolen er gode nok, slik at man uten for store problemer faktisk kan bli student i utlandet. Vi må også sørge for at ordningene for å ta språkkurs når man har bestemt seg for å bli student i utlandet, blir romslige og gode også økonomisk. Da kommer vi til det økonomiske. De som uttaler stor begeistring for studier i utlandet, håper vi også i tiden fremover vil legge arbeid i det å bedre de ordningene som gjelder for utenlandsstudenter i dag og for de kommende utenlandsstudenter. Vi kan stille spørsmål ved om ordningen med gebyrstipend er god nok. I det hele tatt kan vi i lys av den store oljerikdommen vi har, stille spørsmål ved om vi har en ordning for utenlandsstudenter som er vår oljenasjon verdig. Det er vel kjent at Fremskrittspartiet på sitt utenlandsbudsjett, det er foreslått flere ganger, nettopp har med kjøp av studieplasser og gode finansieringsordninger som et godt eksempel på hvordan penger på et utenlandsbudsjett kan brukes i utlandet med god samfunnsmessig avkastning. Vi beklager så langt at ikke flere partier enn Fremskrittspartiet vil være med på en sånn bruk av oljepengene. Det vil være en svært god investering for Norge å bruke litt av rikdommen til å invitere og motivere flere studenter til å søke seg ut, og også gi dem økonomiske ordninger som gjør at dette blir forlokkende. Da kan det faktisk tenkes at noen drar frivillig både mot øst og sør.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-04-29:
Jeg synes at siste innlegg og de politiske holdninger og føringer som representanten Sortevik gav uttrykk for på vegne av Fremskrittspartiet, nettopp er det beste argument for hvorfor vi bør ha retningslinjer – gode retningslinjer – som setter grenser for sponsing og reklame i skoleverket vårt. I Kristelig Folkeparti ønsker vi en gratis grunnskole. Da er det ikke noe behov for å legge til rette for finansieringsformer som bygger på mer sponsing og reklame, for å drive en god skole. Her møter Fremskrittspartiet seg selv i døra, når det kan settes spørsmålstegn ved om de i det hele tatt ønsker en gratis skole.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-04-29:
Interpellanten fokuserte på øst og sør, og det synes jeg er et nyttig korrektiv til strømmene til anglosaksiske land. Statsråden svarer også med å gi interessante signaler om nærområdesamarbeid innen utdanning og forskning i regi av Nordisk Ministerråd, hvor hun allerede nå gir signaler om at dette programmet skal videreføres etter 2004, og det synes jeg er svært positivt. Jeg har i det hele tatt vært litt forundret over at en del norske studenter er så opptatt av å finne utdanningssteder langt unna i stedet for å se på sine nærområder, bl.a. i de nordiske land og i øst. Jeg tror vi kunne ha gjensidig nytte av å øke student- og forskersamarbeidet i denne regionen – det er faktisk vel så relevant som å reise til andre kontinenter. Jeg er enig med representanten Skei Grande når hun tar opp behovet for å harmonisere og gjensidig godkjenne utdanningsgraden, for det er et problem. Det er helt klart at hadde vi fått dette til, ville det lette studentutvekslingen. Og denne utfordringen er jeg glad for at statsråden vil ta tak i. Kontakter og utdanning i nordiske land gir også nødvendigvis økte reiseutgifter for disse studentene. Det er et tankekors for meg at det i Statens lånekasse er de samme begrensningene og de samme reglene for reisestipend i Norge som for studier i våre nordiske naboland. Det er klart at da ligger det en del automatiske begrensninger her. Skal vi øke interessen for samarbeidet i de programmene vi har i Nordisk Råd-sammenheng, må vi også se på finansieringen, f.eks. reisestipendordningen. Mitt spørsmål til statsråden blir derfor: Vil statsråden se på studiefinansieringsordningen for våre studenter i nordiske land, og slik stimulere til økt studentutveksling innen Norden og våre nærområder?
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2002-04-29:
Spørsmålet om skoleombud er verken en ny sak eller en ny problemstilling. Tvert imot, flere fylkeskommuner har opprettet elevombud for videregående skole, bl.a. gjelder det Nordland, Nord-Trøndelag og Akershus fylkeskommuner. Elevombudene slik de har fungert, har utført sitt arbeid på fritt og selvstendig grunnlag, og tilbakemeldingene så langt er overveiende positive. Med bakgrunn i de erfaringer som allerede er høstet med denne type ombud, men også ut fra henvendelser fra foreldre og elever samt egne erfaringer i skolen, rettet jeg i februar i år et spørsmål i Stortinget til statsråden om statsråden ville ta initiativ til å få utprøvd en ordning med skoleombud som uhildet klageinstans og kontaktorgan for elever og foreldre som ikke når fram overfor skolen gjennom ordinære kanaler. Jeg tillater meg i denne sammenheng å sitere deler av statsråd Clemets svar: «Jeg ser det som positivt at det opprettes elevombud i videregående opplæring, og mener at dette også kan være en idé for kommunene å prøve ut for grunnskolen. At litt forskjellige modeller blir prøvd ut, synes jeg er spennende.»Og videre:«Dette med skoleombud kan være et supplement eller noe som vi kan se i sammenheng med gjeldende ordninger. Jeg er enig i at her bør vi nå se positivt på de tiltakene som iverksettes rundt omkring.» Med den varslede gjennomgang av de offentlige tilsynsordninger for skolesektoren som allerede er annonsert fra statsråden, og med de udelt positive svar og gode holdninger som statsråden tidligere har gitt uttrykk for bl.a. i forhold til problemet mobbing i skolen, synes jeg denne aktuelle saken allerede er inne i et godt spor. Jeg finner grunn til å understreke at et felles statlig ombud for hele landet i denne sammenheng ikke nødvendigvis trenger å være det mest formålstjenlige eller det eneste riktige og fornuftige. Tvert imot kan det være gunstig at kommuner eller kommuner i fellesskap utprøver alternative løsninger. Det er også i tråd med Regjeringens brede ønske om mangfold og valgfrihet på alle områder i samfunnet, og ikke minst gjelder det skolen. Til slutt finner jeg grunn til å understreke at uansett ombudsordninger er det en gjensidig forpliktelse i skolesamfunnet mellom skolen, elevene og hjemmet. Det må aldri bli slik at diverse ombud skal frata slendrianer og slabbedasker eget ansvar for både å gjøre sin plikt i forhold til skolen og i forhold til ansvaret for egen læring, og ikke minst å ha en oppførsel som ikke hindrer læring verken for en selv eller deres medelever. Dette personlige ansvaret for den enkelte elev håper jeg at også forslagsstillerne fra Fremskrittspartiet vil være enig i, uavhengig av nyanser i syn på videre arbeid med ombud og klageorgan for skolen.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2002-04-29:
Det er en meget viktig problemstilling som interpellanten, Trine Skei Grande, reiser. Internasjonalisering av norsk høyere utdanning og gjensidig studentutveksling mellom norske og utenlandske læresteder er en viktig sak som slett ikke er ny. Det har lenge vært et uttalt nasjonalt mål å styrke norske studenters mobilitet overfor utlandet. Men på dette området som i mange andre sammenhenger er det absolutt rom og behov for sterkere satsing og positive stimuleringstiltak. Gjennomføringen av kvalitetsreformen setter problemstillingen i nytt og forsterket fokus når målsettingen er at minst 50 pst. av norske studenter skal ha minimum et halvt års utenlandsopphold i sine studier. Jeg synes statsrådens svar til interpellanten viser at Regjeringen har en positiv vilje til aktiv handling på dette området. Når det gjelder studentutveksling, er det selvfølgelig studentenes egne valg, både for dem som reiser ut og for dem som kommer til Norge, som i første rekke er styrende for hvor studentstrømmene skal gå. Men også gode institusjonsavtaler og god studentveiledning vil virke inn. Derfor har våre læresteder en viktig oppgave med kontaktskapende arbeid og med inngåelse av utvekslingsavtaler samt med å gi nødvendig informasjon og motivasjon til de aktuelle målgruppene. Minst like viktig som diverse avtaler, særlig for å få studenter fra sør og øst til å komme til Norge, er det at større deler av undervisningen på norske læresteder blir gitt på engelsk og med bruk av engelskspråklig faglitteratur. Her gjenstår det mye arbeid før målsettingene er nådd. Et annet tiltak er gode finansieringsordninger for både norske og utenlandske studenter. Jeg tror det vil være nødvendig å vurdere både den satsen i finansieringssystemet som går til hver institusjon, og den som går til den enkelte student, særlig knyttet til Kvoteprogrammet. Innenfor dette programmet har bl.a. høyskolen i interpellantens eget hjemfylke, Nord-Trøndelag, gode erfaringer med studentutveksling fra øst, nærmere bestemt fra Arkhangelsk-området. For enda bedre å nå noen av de målsettinger som tas opp, og som et bredt flertall i Stortinget tidligere har sluttet seg til, tror jeg det vil være gunstig å vurdere om deler av våre bistandsmidler i større grad kan benyttes til å øke studentutvekslingen fra våre bistandsland. Det vil styrke båndene mellom landene og bidra til kompetanseheving og utvikling på en enda bedre måte enn i dag ved at flere studenter fra sør og øst får mulighet til å studere, samtidig som gjensidig kunnskap og forståelse utvikles.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-04-29:
Jeg vil bare komme med et par korte bemerkninger. Først takk for positiv respons til innlegget. Jeg er helt enig med representanten Skei Grande i at vi ikke bare kan kikke mot øst. Når det har vært nødvendig å kikke litt mot øst de senere måneder, er det fordi Norge – fordi vi ikke er medlem av EU – faktisk var utestengt fra et godt samarbeid med en del av søkerlandene. Vi kom ikke inn i den samme typen samarbeid som kunne være mellom søkerland og EU-land. Men det bidrar vi nå til å rette på ved at vi selv bidrar med finansieringen gjennom den ordningen jeg nevnte i mitt innlegg, med de 3 mill. kr som er bevilget fra Utenriksdepartementet. Jeg er også enig med representanten Skei Grande i at dette med godkjenning av utdanninger er en utfordring, særlig når det gjelder helgradsstudier i andre land, og kanskje land som står oss litt fjernt. Jeg har likevel blitt fortalt at det er grunnlag for å se mer optimistisk på fremtiden i den forstand at man utvikler en bedre og nyere godkjenningsdatabase her i landet. Vi har rett og slett bedre informasjon og bedre grunnlag for å kunne foreta slik godkjenning og også gjøre det raskere. Jeg synes det er meget viktig også av andre grunner enn rent utdanningspolitiske. Det tredje, nemlig at det også finnes studier i andre land som holder høy kvalitet, kan jeg være helt enig i. Nå oppretter jo vi også i likhet med mange andre land et kvalitetsorgan, eller et akkrediteringsorgan, som etter hvert kan lære oss mer om kvaliteten på våre egne utdanninger. Da blir det mer gjennomsiktig. Det tror jeg vil fortelle oss at vi har mange utdanninger som holder meget høy kvalitet, men at vi ikke på alle områder er på topp, og at det på noen områder helt sikkert er land som ligger langt foran oss og som kan tilby studier som ikke vi kan tilby på samme måte. Dette får vi stadig mer kunnskap om. Det gjelder selvfølgelig også land i øst og i sør.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-04-29:
Jeg synes dette var en oppløftende liten debatt, som jeg tror vi får anledning til å komme tilbake til. Departementet er i ferd med å finalisere arbeidet med en internasjonaliseringsstrategi i kjølvannet av at vi nå skal implementere kvalitetsreformen. Da vil vi se på alle sider ved dette, også på en del spørsmål som har vært reist i debatten – selv om mitt svar til interpellanten var avgrenset til det som var temaet her i dag, nemlig internasjonalisering i forhold til sør og øst. Men det er klart at internasjonaliseringsspørsmålet når det gjelder høyere utdanning er mye større og bredere enn som så, og det får vi helt sikkert anledning til å komme tilbake til. Generelt er jeg svært positiv til internasjonalisering, både når det gjelder studenter, studentutveksling, forskerutveksling og institusjonenes arbeid. Siden jeg antakelig ikke står i fare for å bli kalt gammelkommunist – muligens gammel, men ikke kommunist – kan jeg kanskje avslutte med å komme SV i møte på et ganske lite punkt. Jeg tror det er viktig å være klar over at norske studenter fremstår som svært attraktive for en del studiesteder og land utenfor Norge, bl.a. fordi vår studiefinansiering fremstår som generøs, sett med andres øyne. Derfor har vi, relativt sett, allerede ganske mange studenter ute. Jeg er ikke mot det, og det kan gjerne bli flere, men hvis vi sammenligner med andre land, må vi konstatere at det er situasjonen. Hovedutfordringen er etter min mening tredelt: For det første å få studentene – uten å bruke tvang – til å interessere seg for å reise til andre steder, slik at det ikke blir så høy konsentrasjon. For det andre at flere interesserer seg for å ta deltidsstudier ute, ikke nødvendigvis bare heltidsstudier. Og for det tredje å få studenter hit til Norge fra andre land – at også vi kan fremstå som et attraktivt studiested. Så til det som representanten Vidar Bjørnstad tok opp, nemlig studenters rettssikkerhet ute. Jeg kan da fortelle representanten Bjørnstad at nettopp fordi våre studenter fremstår som så attraktive – siden det har vært reist her, går jeg nå utenfor temaet sør og øst – får jeg mange henvendelser fra andre land, fra studiesteder ute, fra ambassadører fra andre land osv., som gjerne vil markedsføre seg. Det er vel og bra. Men jeg kan forsikre representanten Bjørnstad at jeg da også tar opp temaer med sikte på å sørge for at de norske studentene som er der, har en best mulig situasjon. Det kan være rettssikkerhetsforhold, men også andre forhold, som ANSA og andre melder at vi bør ta opp. Så det benytter jeg enhver anledning til. Helt til slutt til dette med språk. Jeg er enig i at det er viktig. Jeg synes kanskje at vi bør diskutere og engasjere oss i det spørsmålet enda litt videre, nemlig ved å se på situasjonen for annet fremmedspråk i grunnopplæringen, som faktisk legger føringer for i hvilken grad norske studenter er beredt til å studere i andre land enn engelsktalende.