Kristin Clemet (Høyre), 2004-06-03:
La meg bare først si at jeg synes det er veldig positivt at vi kan ha en liten debatt om Kompetansereformen, for representanten Vidar Bjørnstad har jo rett i at den har en tendens til å komme litt i skyggen av reformer knyttet til det formelle utdanningssystemet, f.eks. kvalitetsreformen eller det som nå skjer i grunnopplæringen. Så er det viktig for meg å si fra denne talerstol – liksom også andre har gjort – at Kompetansereformen i Norge har vært svært vellykket. Det kan man begrunne på flere måter. For det første tror jeg det er åpenbart at vi har fått på plass et system, et formelt rammeverk for livslang læring, som er veldig godt sett i et internasjonalt perspektiv. For det andre er dette et eksempel på et godt trepartssamarbeid. Man kunne egentlig gjerne si at det har vært enda flere parter inne, for vi samarbeider også med aktører utover partene i arbeidslivet og myndighetene. Det er et slags dugnadsarbeid og en reform som på mange måter har vokst frem nedenfra. For det tredje har det ledet til holdningsendringer, f.eks. våre holdninger til realkompetanse. Riktignok har det ikke trengt inn i alle sektorer i samfunnet, og paradoksalt nok er utdanningssektoren selv en av de sektorene hvor det sitter langt inne, men ellers har det spredd seg som en holdningsendring. For det fjerde er det veldig mange prosjekter og mennesker som har deltatt i ulike typer av tiltak og prosjekter knyttet til kompetansereformen. For det femte – veldig viktig og sjelden nevnt: Kompetansereformen har helt konkret bidratt til å redusere og til dels fjerne det som ellers ville vært alvorlige rekrutteringsproblemer på viktige områder i samfunnet, f.eks. i helse- og sosialsektoren, hvor adgangen til å komme inn på universiteter og høyskoler på grunnlag av dokumentert realkompetanse faktisk har bidratt til å fjerne – eller i hvert fall redusere – rekrutteringsproblemer som ellers ville vært svært store. For det sjette er det helt klart at vi også gjør det bra i forhold til andre land. OECD har faktisk foretatt en evaluering av Norge og våre systemer for livslang læring. Det skal i løpet av et par–tre uker være en europaministerkonferanse i Norge som nettopp dreier seg om livslang læring, og det har jo sammenheng med at vi har kommet langt i forhold til andre land. Jeg tror også det er riktig å si at de målene som ble satt for Kompetansereformen, på mange måter er nådd, men de er likevel av en slik karakter at man aldri kan si seg helt ferdig med dem. Det kommer nye mennesker, det oppstår nye behov, det er nye utfordringer, og vi lærer underveis mens vi gjennomfører denne reformen. Derfor er det riktig og viktig å gå videre, men da å ta hensyn til de erfaringer vi har opparbeidet, og den kunnskapen vi har ervervet underveis, og som vi trenger mer av. Jeg vil nok distansere meg litt fra uttrykket «revitalisere» Kompetansereformen. Jeg mener at det er grunnlag for å si at den kan videreutvikles og gis en ny retning om det er behov for det, men at den i høyeste grad er vital og vellykket slik den er. Jeg vil nevne to ting som Regjeringen har lagt stor vekt på når vi nå er i ferd med å starte et arbeid med å videreutvikle Kompetansereformen. Det ene er den dialogen vi har i Forum for kompetanse og arbeidsliv. Et liknende forum ble startet opp under daværende statsråd Lilletun, men lå helt nede under den forrige regjering, og vi vitaliserte den dialogen med partene i arbeidslivet straks vi kom inn i regjeringskontorene. Det andre er at vi igangsatte arbeidet med å få utviklet en kompetanseberetning for Norge som er helt avgjørende for å forstå hva som nå er hovedutfordringene. På dette grunnlaget har vi da startet arbeidet med det vi kaller Kompetanse 2010, som er en videreutvikling av Kompetansereformen. Dette vil jeg komme tilbake til Stortinget, bl.a. i budsjettet for 2005, med en nærmere omtale av når vi er kommet noe lenger. La meg nevne noen elementer som jeg tror er viktige. For det første er det klart at det er ikke mest mulig utdanning for flest mulig som er det viktige perspektivet, men det er det å utvikle mulighetene for læring i det daglige arbeidet og det å etablere en kultur i Norge for å skape lærende organisasjoner og lærende kulturer. Det er kilden til å utvikle riktig og mer kompetanse. For det andre tror jeg det er viktig med en samordning av politikkområder, bl.a. fordi det antakelig må gjøres en særlig innsats overfor en del mennesker med lav utdanning som kanskje står i fare for å bli støtt ut av arbeidsmarkedet, eller som er støtt ut av arbeidsmarkedet. Her kan det kanskje være på tale med skreddersydde finansieringsordninger, selv om jeg ikke deler primærsynspunktet til SV om at det er mangel på en generell finansieringsordning. For det tredje gjelder det å få til en bedre kultur og bedre systemer for iverksetting av den realkompetansen som opparbeides i arbeidslivet, og for det fjerde tror jeg det er blitt klart at dette med grunnleggende ferdigheter og evnen til å lære også er viktig for kontinuerlig læring i livet. Derfor blir faktisk det som vi har foreslått om grunnopplæringen i Kultur for læring, viktig. Vi er i en fase hvor vi forsøker å skaffe oss mer kunnskap. Jeg viser bl.a. til Lærevilkårsmonitoren som Fafo har laget på oppdrag fra Utdannings- og forskningsdepartementet. La meg avslutningsvis bekrefte at vi vil foreta en gjennomgang av inntektssystemet med hensyn til voksnes læring. Vi vil følge utviklingen for voksnes adgang til videregående opplæring og ta initiativ overfor partene for å drøfte komiteens høflige henstilling når det gjelder forsøksvirksomhet.