Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2004-11-25:
Den 6. oktober la Bondevik-regjeringen frem sitt forslag til statsbudsjett for 2005. I henhold til forretningsordenens § 19 skal finanskomiteen senest 20. november avgi innstilling om nasjonalbudsjettet, statsbudsjettet samt innstilling vedrørende skatter og avgifter og rammetilskudd til kommuner og fylkeskommuner. Finanskomiteen avgav innstilling 19. november, og jeg vil berømme komiteen for nok en gang å ha arbeidet målrettet og konstruktivt. Fremskrittspartiet har i sitt alternative budsjett prioritert en bedre sosial profil gjennom skattelettelser til folk flest, et bedre tilbud innen helse og omsorg, bedre rammebetingelser for norsk konkurranseutsatt næringsliv, kriminalitetsbekjempelse, bedre kommuneøkonomi og veiinvesteringer. Fremskrittspartiets hovedmålsetting for den økonomiske politikken er økt velferd gjennom høyere økonomisk vekst. For å oppnå dette trengs en omlegging av den økonomiske politikken. Økonomisk vekst fremmes av en politikk som stimulerer oss til å arbeide, og av en politikk som gjør at produktiviteten øker. Produktiviteten øker ved at det legges til rette for økte investeringer i norsk økonomi, og ved at den kapital og arbeidskraft som er tilgjengelig, brukes mer effektivt. Fremskrittspartiet foreslår derfor kraftige reduksjoner i skatte- og avgiftssatsene, langt bedre rammevilkår for det private næringsliv, reduserte subsidier, økte statlige investeringer i bl.a. veibygging og annen infrastruktur og effektivisering av offentlig sektor. Vi foreslår en energipolitikk som sikrer stabil tilgang til kraft til konkurransedyktige priser, en arbeidsmarkedspolitikk som sikrer fleksibilitet og omstilling, en forskningspolitikk som skaper forutsetninger for ny verdiskaping, og en utdanningspolitikk som gir oss et internasjonalt konkurransedyktig utdanningssystem. Sparing av vår formidable rikdom i form av oljeinntekter har ingen verdi i seg selv. Poenget må være at vi sørger for størst mulig verdiskaping nå og i fremtiden. Grunnlaget for det legges gjennom ansvarlige investeringer og konkurransedyktige rammevilkår. Oljepenger er jo egentlig inntekter på lik linje med andre inntekter fra norsk produksjon. Det spesielle med oljeinntektene er den høye avkastningen i forhold til de ressursene vi setter inn. Det aller meste av Norges oljeinntekter tilfaller staten. Statsbudsjettet forventes å gå med et overskudd på 170 milliarder kr i 2005. Dette er ene og alene oljepenger – folkets egen eiendom. Så får vi høre at dette må vi spare til fremtidige generasjoner. For et land er det flere måter å spare på. Sparing er ikke bare å få renter på pengene. Sparing er også å investere i realkapital og human kapital. Det er like viktig for kommende generasjoner at vi har god infrastruktur, et godt helsevesen, et effektivt samfunn som gir oss de tjenestene vi trenger for å ha en velfungerende hverdag. Sparing for et land dreier seg om den totale nasjonalformuen. Det å øke vekstevnen i økonomien bidrar til høyere nasjonalformue. Derfor foreslår Fremskrittspartiet å redusere noe av det formidable overskuddet på 170 milliarder kr og i stedet investere noe av det i skatte- og avgiftslettelser og i veibygging, som kommer oss alle til gode både nå og i fremtiden. Men Fremskrittspartiet kutter også i offentlige utgifter, fordi vi mener staten bruker mange milliarder kroner på oppgaver som andre kan gjøre både bedre og billigere. I vårt alternative statsbudsjett har vi foreslått følgende hovedgrep: en bedre sosial profil. Det innebærer å ikke øke egenandelene i helsevesenet, ikke øke merverdiavgiften, gi større skatte- og avgiftslettelser med en mer sosial profil enn det Regjeringen opprinnelig la opp til, økt frikortgrense, at minstefradraget også gjøres gjeldende for pensjonister, samt å øke særfradraget for alder og uførhet. Vi foreslår økt satsing på helse og omsorg gjennom økt innsatsstyrt finansiering av helsevesenet, lavere egenandeler, nye stillinger i omsorgssektoren, og en utsetting av balansekravet for helseforetakene. Innsatsstyrt finansiering er viktig fordi et slikt system belønner sykehusene for å behandle pasienter, ikke straffer dem gjennom at det blir mindre penger å rutte med hver gang man behandler en ny pasient. Vi foreslår å redusere elavgiften, bilavgiftene, alkoholavgiftene, arveavgiften, dokumentavgiften og formuesskatten. Vi foreslår en kraftig økning av veiinvesteringene, veivedlikehold og rassikring. Vi foreslår en kraftig satsing på kriminalitetsbekjempelse gjennom økte bevilgninger til politiet, fengselsvesenet og domstolene. Vi foreslår å styrke Forskningsfondet, utvide såkornfondordningen, utvide SkatteFUNNordningen, lovfeste nettolønnsordningen for sjøfolk, videreføre permitteringsreglene og redusere arbeidsgiveransvaret til tre dager for permittering. Og vi foreslår en kraftig økning i overføringene til kommunene. Men Fremskrittspartiet har ikke flertall alene i Stortinget. Derfor var vi positivt innstilt til å forhandle med regjeringspartiene om statsbudsjettet med sikte på å oppnå forbedringer som er viktige for Fremskrittspartiet. Alle vet at forhandlinger dreier seg om knallharde prioriteringer, og dem tok vi. Fremskrittspartiet ville ha en mer sosial profil på skattelettelsene. Det fikk vi til. Vi ville hindre økte egenandeler. Det fikk vi til. Vi ville ha tidenes satsing på kriminalitetsbekjempelse. Det fikk vi til. Vi ville bedre kommuneøkonomien. Det fikk vi til. Vi ville øke den innsatsbaserte finansieringen av helsevesenet. Det fikk vi til. I tillegg fikk vi økt overføringene til helseforetakene med ytterligere 500 mill. kr. Vi ville styrke satsingen på riksveiinvesteringer. Det fikk vi til. Vi ville sikre næringslivet og de ansatte gode permitteringsregler. Det fikk vi til. Vi ville ha et såkornfond til Stavanger. Det fikk vi til. Vi ville videreføre låneordningen for skolebygg, slik at kommunene kan fortsette det viktige arbeidet med vedlikehold av alle landets skoler. Og det fikk vi til. Vi klarte også å etablere en tilsvarende ordning for kirkebygg, som faktisk innebærer at vi nå har muligheten til å sette i gang det viktige vedlikeholdet av mange av de praktfulle kirkebyggene vi har rundt omkring i landet, som faktisk også representerer en viktig del av norsk kulturarv. Vi ville utvide SkatteFUNN-ordningen. Det fikk vi til. Vi får en gjennomgang av alle særavgiftene vi har i Norge. Vi får en gjennomgang av merverdiavgiftsregelverket for frivillige organisasjoner. Vi fikk til og med til en satsing på fartøyvern, som er en viktig del av vår kulturhistorie. Men noe fikk vi ikke til, og det er jeg selvsagt lei meg for. Jeg er lei meg for at den generelle momssatsen går opp neste år, men til gjengjeld er jeg svært glad for at matmomsen går ned. Det er i hvert fall et sosialt bidrag til alle dem som har store husholdningsbudsjetter og lite å rutte med. Jeg er også lei meg for at vi ikke fikk økt særfradraget for pensjonister. Men jeg har lyst til å minne om at sist Fremskrittspartiet fremforhandlet et budsjettforlik, fikk vi hull på den svært urettferdige samordningen av pensjoner for gifte og samboende pensjonister. Det innebar en opptrapping over flere år, som vil fortsette også i 2005. Jeg skulle selvsagt ønske at hele Fremskrittspartiets alternative budsjett ble vedtatt, men jeg er stolt av det vi har klart å oppnå. 7 milliarder kr er blitt flyttet på, i tillegg til at endringen av den innsatsstyrte finansieringen også innebærer en omfordeling av godt over 6 milliarder kr. Alt i alt innebærer dette forliket et budsjett for neste år med en langt bedre sosial profil enn det Regjeringen hadde foreslått. Folk flest er fornøyd med resultatet. Det er det grunn til å være stolt av. Men jeg regner selvsagt med at sosialistene i denne salen vil fremføre kritikk – med indignasjon, antakeligvis – under denne debatten. Antakeligvis ville de ha klart å kritisere oss om vi så hadde fremforhandlet Arbeiderpartiets eget alternative statsbudsjett. Da statsbudsjettet ble lagt frem, brukte Arbeiderpartiet raskt mange mediemilliarder de første dagene – men det var på TV. Flere av forslagene de da lanserte, finner vi ikke igjen i deres alternative budsjett. Vi leste f.eks. i avisen at Arbeiderpartiet mente det var på tide å redusere alkoholavgiftene – men det har de ikke foreslått. I sine kommentarer til budsjettforliket skriver Arbeiderpartiet at «profilen i skatteopplegget fortsatt er usosial fordi de med høye inntekter får relativt sett langt mer i skattelette enn de med lave og middels høye inntekter. Disse medlemmer» – altså Arbeiderpartiet – «har et skatteopplegg som ikke innebærer en slik favorisering av høytlønte arbeidstakere, men gir skattelette for arbeidstakere med ordinære inntekter». Arbeiderpartiet må gjerne hevde dette, men det er galt. Arbeiderpartiet gir i forhold til i år 363 kr i skattelette til en som tjener 110 000 kr, og 6 837 kr til en som tjener 1,2 mill. kr. Det betyr at Arbeiderpartiet gir mest skattelette til de høytlønte og minst skattelette til arbeidstakere med ordinære inntekter. Jeg har tabellen her, men den «glemte» Arbeiderpartiet muligens å presentere i innstillingen. Det er kanskje ubehagelig at det er forskjell på det man sier, og det man gjør. Nå bør det for ordens skyld legges til at det må bli slik på grunn av progresjonen i skattesystemet. Det innrømmer jeg gjerne, men hvorfor kan ikke Arbeiderpartiet like godt innrømme det samme? Skal man eksempelvis få fjernet delingsmodellen, må man gjøre noe med skattesystemet for de såkalt aller rikeste – slik er det bare. Arbeiderpartiet sier videre at de i stedet for å gi skattelettelser har prioritert velferd. Hva er velferd? Er det velferd å være avhengig av såkalt snille arbeiderpartipolitikere som først skattlegger deg hardt, for deretter å dele ut – skal vi kalle det – milde gaver til dem som fortjener det? For mange mennesker i dette landet er det betydelig velferd å klare seg selv. Det er velferd å kunne leve av egen inntekt. Det er velferd å slippe å måtte motta støtte fra det offentlige. Men dette er åpenbart ikke velferd for Arbeiderpartiet. La staten styre folkets penger! Til boligskatt – eller, som det egentlig heter – skatt på fordelen ved å kunne bo i egen bolig. Å kunne bo i egen bolig er sikkert en fordel, men den er da vitterlig kjøpt – med lønnsinntekter som allerede er beskattet flere ganger! Hva er det som er så sosialt ved boligskatt? Er det velferd å måtte betale boligskatt? Det er visst også velferd å fjerne kontantstøtten. Velferd for hvem? Velferd for dem som prioriterer annerledes enn Arbeiderpartiet, og som mener at det er en verdi i seg selv å oppdra egne barn? Arbeiderpartiet sier at de ikke har prioritert skattelette, og det er for så vidt riktig. Men det er særlig én skattelette de definitivt prioriterer, og det er økt fradrag for fagforeningskontingent. Her er det helt all right med skattelette, men alle de tusener på tusener som er medlem av frivillige lag og organisasjoner i dette landet, som arbeider for barn og unge – gjør samfunnsnyttig innsats hver eneste dag – skal ikke ha skattelette. Er det velferd? Er det sosialt rettferdig? En jobb å gå til er også velferd. Da må det skapes nye arbeidsplasser – i tillegg til at vi tar best mulig vare på det næringslivet vi allerede har. Å legge ytterligere skattebyrder på næringslivet er likevel helt greit for Arbeiderpartiet. Det er nok først og fremst fordi man tror at man kan overbevise folk om at det er helt rettferdig og helt sosialt å skattlegge utbytte i tillegg til formue. Men det er dette overskuddet som skaper sikre – og nye – arbeidsplasser! Hvorfor mener Arbeiderpartiet at det er bedre å kreve disse pengene inn – for så å bruke dem på å blåse opp en allerede stor offentlig forvaltning? Er det velferd for folk flest? Er det et sosialt budsjett? Alle som jobber i en konkurranseutsatt næring, vet hvor viktig det er at bedriften går bra. De vet hvor viktig det er å tjene penger. Hvorfor være så imot det? En person som nettopp har fått beskjed om at han mister jobben sin, sendte en mail til noen av Stortingets representanter i går. Han skriver at vår «administrerende direktør har sikkert en anstendig lønn, men vi har ingen rike onkler her som henter ut hundrevis av millioner i utbytte». Videre skriver han at han uansett jobber i et selskap som drives med det formål at det skal gå med overskudd til eierne som har skutt inn kapitalen og startet bedriften, som i alle andre selskaper, men forskjellen er at med nettolønnsordning hadde det vært mulig å gjøre det samme bare med norske ansatte. Han skriver videre at staten for øvrig subsidierer både bønder og andre grupper i vårt land, mange som tilhører husholdninger som går med overskudd. Og han skriver: «Å jo; det kalles jo en aktiv distriktspolitikk det ja». Og: «Hva med å drive litt aktiv sjøfartspolitikk også …?» Det var riktignok først og fremst en hilsen til Øystein Djupedal og SV, som har bidratt til å avvikle nettolønnsordningen fra 2006. Men den kan like gjerne sendes til Arbeiderpartiet, for selv om Arbeiderpartiet er for nettolønnsordning, viser de i sitt alternative budsjett at de er imot å bedre rammebetingelsene for bedriftens eiere – og da går arbeidsplasser tapt. Dette er først og fremst et forlik om neste års statsbudsjett. Men jeg håper selvsagt at dette også kan danne grunnlaget for et bedre samarbeidsklima på ikke-sosialistisk side i politikken. Det er helt nødvendig, fordi Norge ikke trenger et sosialistisk flertall i neste stortingsperiode. Jeg tar med dette opp de forslag som Fremskrittspartiet fremmer enten alene eller sammen med andre i finansinnstillingen.