Tor Nymo (Senterpartiet), 2000-03-07:
Vold hører til blant de groveste overgrep som kan utføres mot mennesker og menneskeverdet. I Norge skjer det hver dag mange alvorlige overgrep og forulempelser mot mange mennesker og grove brudd på de grunnleggende menneskerettslige friheter til liv, legeme, eiendom osv. Dette reduserer livskvaliteten for ofrene og deres pårørende, og kan føre til uopprettelige fysiske og psykiske skader. Forsvinnende få overgrep skjer, heldigvis, som følge av lovstridig myndighetsutøvelse overfor lovbrytere, som Den europeiske menneskerettighetskonvensjon av 1950, EMK, primært gir beskyttelse mot. Den altoverveiende del av krenkelsene mot menneskenes friheter i Norge skjer i form av overgrep begått av andre mennesker og grupper. De uten sammenligning største overgrepsproblemene i det norske samfunn fanges såledelse bare i meget beskjeden grad opp av EMK. Det er ikke lett å forklare overgrepsofrene hvorfor det skal være slik. Det er heller ikke nok å gi ofrene erstatning eller bedre helsemessig oppfølging. Reparasjonen gjør intet med krenkelsen som overgrep. Den øker heller ikke respekten for mennesket og menneskeverdet og reparerer ofte bare i begrenset grad påførte skader og lidelser. Det viktigste av alt, mennesket og menneskeverdet, har sterkt og økende behov for overnasjonal beskyttelse, på samme måte som man har sett behovet for gjerningsmannen. Mange krefter i samfunnet bidrar til å bryte ned respekten for menneskeverdet. Vold er en meget stor underholdningsindustri, og økt fremmedgjøring mellom mennesker synes også å føre til at terskelen for å begå overgrep mot andre senkes. I en situasjon hvor vi av ulike årsaker godtar selv grov vold som underholdning, med de konsekvenser dette kan føre med seg, er det særlig viktig at vi stiller opp og styrker ofrenes menneskerettslige beskyttelse. Det handler faktisk om å gi viktige og riktige signaler ved verdivalg. Jeg har i mitt Dokument nr. 8-forslag vektlagt betydningen av at vi må se helhetlig på ofrenes situasjon, dvs. forebyggende tiltak, styrking av ofrenes stilling i retts- og helsevesen samt reparerende tiltak. Begrunnelsen er at vårt system av gode grunner er bygd på at offeret selv ikke skal gjøre noe med gjerningsmannen. Det er det staten, i hovedsak politi og påtalemyndighet, som skal ta seg av. Samtidig vet vi at de færreste voldssakene får sin avgjørelse gjennom rettsapparatet, ifølge levekårsundersøkelsen kanskje så lite som 1–2 pst. av sakene. Selv svært alvorlige saker faller utenfor rettsapparatet. Vi vet at f.eks. ni av ti voldtektssaker henlegges, samtidig som mørketallene anslås å være meget store. Fokuserer vi bare på behandlingen i rettsvesenet, faller de største offergruppene utenfor. Fokuserer vi på reparative tiltak, støtte fra helsevesenet, omsorgspersoner, erstatningsoppgjør etc., faller det forebyggende arbeid utenfor. Det virker selvsagt forebyggende med trusler om straff hvis man begår overgrep, men straffetrusselen må være reell og oppklaring må skje hurtig. Under enhver omstendighet vil bare et mindre antall saker kunne behandles av rettsapparatet. Det finnes ingen enkel løsning mot vold. Derfor er det nødvendig å vurdere samlet et bredt spekter av tiltak for voldsofrene. Jeg er derfor svært tilfreds med komiteens behandling av denne saken og komiteens forslag til vedtak om at Stortinget ber Regjeringen foreta en samlet gjennomgang av nasjonale og internasjonale tiltak som kan styrke voldsofrenes situasjon. Til slutt: Jeg er også svært glad for at en enstemmig komite i merknadene sier at Regjeringen også skal vurdere om det kan være hensiktsmessig å arbeide for et tillegg i Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen som styrker vernet om voldsofre. Jeg har derfor problemer med å forstå logikken i saksordfører Simonsens argumenter i forhold til Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, f.eks. påstanden om at det i dag er et vanskelig klima for å foreslå reformer på dette området. Kanskje det. Men det skyldes neppe manglende vilje blant europeiske politikere til å bedre ofrenes menneskerettslige vern. Tvert imot tror jeg det er stor stemning for dette, og jeg tror det er fullt mulig å få politisk oppslutning om saken. Motvilje mot systemet skyldes heller domstolenes tendens til detaljregulering for å styrke gjerningsmannens beskyttelse. Videre gjelder det påstanden om at Menneskerettighetsdomstolen har for mange saker allerede. Det er utvilsomt riktig, men det kan ikke brukes som saklig argument for at ofrene ikke skal få klarere og styrket rettighetsvern. Dessuten krever det i seg selv ikke mer arbeid om konvensjonen uttrykker positive rettigheter for ofrene, som skal hensyntas når gjerningsmannen får sine rettigheter prøvd.