Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-03-10:
I forrige spontanspørretime fikk jeg, som presidenten refererte, flere spørsmål om EUs narkotikaovervåkingssenter. Jeg har gjennom media registrert ønske om utfyllende opplysninger. Det gir jeg gjerne, fordi jeg alltid ønsker å gi Stortinget så god informasjon som mulig. EUs narkotikaovervåkingssenter er en selvstendig EU-institusjon med basis i unionstraktatens artikkel 235. Senterets oppgave er å samle, analysere og spre informasjon om narkotika og narkotikapolitiske spørsmål, for derigjennom å sette medlemslandenes politikere, fagfolk og andre bedre i stand til å utforme effektive tiltak mot narkotikaproblemet. Norske fagmyndigheter vurderer deltakelse i senteret som nyttig. Opptakten til norsk samarbeid kom i januar 1994, da daværende sosialminister Grete Knudsen skrev til EU-kommisær Flynn. Samme år ble Norge invitert til og deltok som observatør i senterets styre under dets møte i november. Resultatet av folkeavstemningen senere samme måned resulterte i at EU ikke ville la Norge beholde observatørstatusen. Senterets statutter åpner for deltakelse også for land utenfor EU. Med henvisning til disse skrev daværende sosialminister Hill-Marta Solberg til senterets styreformann i april 1995 og anmodet styret om å vurdere norsk deltakelse. Senterets styre gav direktøren i oppdrag å gjøre en vurdering av hvorvidt Norge er kvalifisert for deltakelse. Direktøren avla i den forbindelse Norge to besøk i 1996. Før det siste av disse ble det sendt et brev fra Sosial- og helsedepartementet til senterets direktør 29. mai 1996. Her kommer det klart fram at det fra norsk side var ønske om at samtalene skulle ha som utgangspunkt at norsk deltakelse skulle skje innenfor rammen av EØS-avtalen. Under møtet avholdt i departementet 3. og 4. juni samme år, sa direktøren for senteret seg enig i dette, men at det måtte klareres med senterets styre og EU-kommisjonen. Direktøren uttrykte dette synet overfor EF-kommisjonen i et brev av 18. november 1996. Dette viser at en EØS-løsning også ble lagt til grunn av daværende regjering. I brev av 30. september 1996 ble Sosial- og helsedepartementet orientert om styrevedtak i senteret, som gav direktøren mandat til å initiere formelle forhandlinger med Norge med sikte på deltakelse enten på basis av uniontraktatens artikler 235 og 228 eller på basis av EØS-avtalen, avhengig av vurdering av EU-kommisjonen. Samtidig ble Norge invitert til å delta i senterets virksomhet i påvente av en endelig avtale. Den 5. november 1997, kort tid etter at min regjering tiltrådte, ble det første møtet med EU-kommisjonen vedrørende norsk deltakelse avholdt. Fra norsk side ble det igjen fremholdt at det primært var ønskelig å få til en avtale innenfor rammen av EØS, slik også senterets direktør hadde gitt uttrykk for. EU-kommisjonen stilte seg i utgangspunktet avvisende til dette. I februar 1998 gav kommisjonen uttrykk for at hovedårsaken var at Norge tilsynelatende stod alene på EFTA-siden med ønske om tilknytning til senteret. På denne bakgrunn ble det tatt kontakt med Island med sikte på å kartlegge eventuell islandsk interesse for deltakelse på grunnlag av EØS-avtalen. Spørsmålet ble tatt opp i EFTA-kretsen og med Island en rekke ganger i løpet av 1998. Det tok vesentlig lengre tid enn forutsatt å få en avklaring av Islands holdning. Først i desember 1998 forelå det tilstrekkelig grunnlag for å ta saken opp på nytt overfor kommisjonen, basert på en EØS-løsning både for Norge og Island. Den 26. januar i år ble et nytt møte avholdt med EU-kommisjonen, som igjen avviste en EØS-løsning, denne gangen også i form av et etterfølgende såkalt «non-paper», som først ble kjent for meg etter at jeg hadde vært i spontanspørretimen forrige onsdag. En hovedårsak til at Norge har gått inn for EØS-sporet, er at dette best ville sikre norske rettigheter som observatør i senterets aktiviteter. Dette ville gi rettigheter til deltakelse utover det som fremgår av utkastet til bilateral avtale som kommisjonen har fremlagt. I tillegg ville det økonomiske bidragets størrelse da blitt lavere enn det som hittil er stilt i utsikt fra EU-siden. Dette er grunnen til at Regjeringen har holdt på EØS-sporet. Når vi nå, etter avklaringen med Island, har fått skriftlig melding, riktignok såpass uformelt som i et «non-paper», om at deltakelse innenfor EØS-avtalens ramme ikke er aktuelt, er Regjeringen innstilt på å forhandle på et annet grunnlag, i form av tredjelandsavtale. Denne holdning varslet jeg også i mine svar til Jan Petersen og Haakon Blankenborg i spontanspørretimen. Forhandlingsresultatet må så selvsagt vurderes på vanlig måte. Inntil vårt framtidige forhold blir avklart, kan Norge fortsette det praktiske samarbeidet med senteret. Flere, bl.a. representanter som tok saken opp her i Stortinget forrige onsdag, snakket om fullt norsk medlemskap i senteret. Det kan virke misvisende. Artikkel 13 i senterets forordning åpner for deltakelse i senteret for land utenfor EU på basis av avtale inngått mellom partene. Av institusjonelle årsaker har EU aldri gått med på at tredjeland får samme status som medlemsland i fellesskapets organer eller i institusjoner opprettet av fellesskapet. Dette har vi også blitt møtt med i Schengen-sammenheng. Det har hele tiden formelt vært forutsatt at Norge skal ha observatørstatus med talerett, på samme måte som andre deltakende tredjeland. Kommisjonens avtaleutkast omtaler derfor også Norges deltakelse som observatørdeltakelse. Norge har i min regjerings funksjonstid, foruten å ha avholdt to møter med EU-kommisjonen, fortsatt sitt engasjement som observatør i senterets styre, dets vitenskapelige komite og i nettverket for nasjonale kontaktorgan. I tillegg har Norge fra 1998 vært med i en ekspertgruppe som skal komme fram til sammenlignbare anslag over narkotikamisbruk i EU-land og Norge. Siktemålet er å få en rapport i løpet av året. Regjeringen har altså ikke lagt saken vekk, slik noen hevdet i forrige spontanspørretime.