Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2010-06-15:
Det er mye positivt å si om representantforslaget fra Erna Solberg, Bent Høie og Sonja Irene Sjøli om en forsterket innsats mot kreft. Jeg vil også fra vår side få takke saksordførerne for en god jobb. Det er mange forslag, og selv om ikke Arbeiderpartiet er med på å støtte dem alle, betyr ikke det at vi er uenige, noe som også merknadene viser. Vi støtter mange av intensjonene, for vi ser at mye av det som ligger i forslagene, er i gang, ligger litt fram i tid eller er varslet av statsråden. Noen av disse forslagene er vi selvfølgelig uenige i, og jeg vil benytte sjansen her til å kommentere noen av dem spesielt, slik vi også gjorde det under behandlingen. Samtidig vil jeg vise til de utdypende svarene som ligger i statsrådens svarbrev, som er vedlagt innstillingen. Kreft er en av våre store utfordringer, både for den som rammes, for familien rundt og for samfunnet. Derfor er det så viktig at vi kontinuerlig ser på muligheten til å få en bedre behandling, at forskningen blir bedre, og at vi jobber for å få til en enda bedre omsorg enn den vi har i dag. Det skal f.eks. ikke være nødvendig å vente på behandling. Helsetilsynet viser også i sin rapport hvor disse hovedutfordringene er. De må vi gjøre noe med, som f.eks. forsinkelser med hensyn til diagnostikk. Her må det smidigere, raskere og bedre rutiner til, noe som jeg regnet med at statsråden kommer til å følge opp. Mye har skjedd på få år når det gjelder kunnskap og behandling, og mye kommer til å skje. Nye medisiner og nye metoder gjør at flere overlever, og også kvaliteten på det livet som leves med kreft, er bedre. Derfor er satsingen når det gjelder å bedre kvaliteten, med nye kvalitetsforskrifter, forskning og utvikling, noe av det viktigste vi kan gjøre for å få det enda bedre til. Et av de store gjennomslagene som jeg har lyst til å nevne, er HPV-vaksinen mot livmorhalskreft, som tilbys jenter fra 7. klasse. Det er veldig bra at uvaksinerte jenter – de som er født i 1997 – som på grunn av pandemivaksinen ikke fikk tilbudet, nå får det tilbudet, for vi vet at denne vaksinen på sikt sparer mange liv. Rundt 300 kvinner rammes hvert år, og 80–100 dør hvert år av denne formen for kreft. Målet må være å få dette ytterligere ned. Forslagsstillerne nevner utvikling av flere kvalitetsregistre, og det er vi enig i. Men vi mener at de skal være pseudonyme og eksternt kryptert. Jeg stiller også det spørsmålet som statsråden i sitt svarbrev påpeker: Hvordan kan det la seg forene med det som de foreslår når det f.eks. gjelder Mammografiprogrammet? Pseudonyme registre vil i slike programmer vanskelig la seg forene med systematikken og oppfølgingen, og muligheten for en klinisk oppfølging av pasientene. Det er jo nettopp det at en kan følge opp, og at en vet noe, som gjør at disse programmene er så unike. Det er viktig å ivareta personvernet, og det er viktig med sikkerhet og samtykke. Men det må også være lov å se nytteverdien og behovet. Derfor har jeg lyst til herfra å si at vi vil videreføre det viktige arbeidet som gjøres i Mammografiprogrammet og i Cervixscreeingprogrammet. Vi ønsker at de prøvene som er tatt, skal tas vare på og brukes til beste for framtidens kvinner. Det tror jeg de fleste kvinner som har vært med på disse programmene, ønsker. De tar det nesten for gitt at det er slik. Men utfordringen er jo nå hvordan vi skal innhente dette samtykket, og hvordan vi skal finne de løsningene som gjør at vi kan videreføre programmene. I Cervixscreeningprogrammet finnes det opplysninger om 1,3 millioner kvinner. Det er viktig å presisere at dette ikke dreier seg om fysiske prøver, men det dreier seg om prøvesvar. 90 pst. av disse prøvesvarene er negative. Oppfølging med tilskriving hver tredje år, med ytterligere påminnelse, gjør at mange deltar og blir med i programmet videre. Mange liv er derfor spart på den måten, fordi en kan ta fatt i problemet tidlig. Dødeligheten er redusert med over 50 pst., dvs. at den er halvert siden programmet startet i 1995. 79 pst. av alle norske kvinner deltar på eget initiativ etter fem år, noe som sier meg at dette har stor forankring i befolkningen. Det er selvfølgelig ikke bra at de formelle tingene ikke er i orden, men dette materialet er for verdifullt til at det skal slettes. Derfor er det viktig og riktig nå med gjennomgang av reglene, sånn at vi skal unngå det i framtiden. Men like viktig er det for oss i arbeiderpartifraksjonen at vi tar vare på det som allerede er gjort. Vi håper at statsråden ser på den saken videre og finner en god løsning. Kreftregisteret er som saksordføreren nevnte, et av verdens største og eldste registre, og vi bør ivareta den jobben som må gjøres med tanke på framtidens kvinner når det gjelder dette. Datatilsynet har krevd at disse forholdsvis lite sensitive dataene skal slettes. Det betyr at programmet i sin nåværende form må legges ned. Vil vi det, og har vi råd til det? Et annet forslag i innstillingen, er spørsmålet om screening av tykktarms- og endetarmskreft. Det er den nest hyppigste formen for kreft, og det er viktig at også denne typen oppdages tidlig. Vi vet at dette er en type kreft som egner seg for screening, og vi viser til at Helsedirektoratet anbefaler pilotprosjekt på det. Vi venter i spenning på Nasjonalt råd for kvalitet og prioritering i helsetjenesten som skal gi sitt råd nå i juni, og vi håper at det kommer en rask avgjørelse. En av de hyppigste kreftformer blant menn er altså tarmkreft. Ut fra det vi vet om menn og deres evne til å oppsøke lege, er de ikke like flinke som jenter. De har ikke de rutinene, de oppsøker ikke lege før de virkelige symptomene kommer, og da er de ofte kommet langt i sykdomsforløpet. Med en slik screening vil det være mulig å fange opp disse mennene tidlig. Kvinnene kalles inn til sine undersøkelser fra 25-års alder – det gjelder cervixundersøkelsen – mens mennene altså ikke er like jevnlig inne. Ikke alle overlever sykdommen, og jeg synes det er veldig bra at det nok en gang settes fokus på lindrende behandling og god palliativ pleie. Det skjer veldig mye bra, og veldig mye bra er planlagt, men det finnes også dessverre mangler. Når Helsetilsynet problematiserer overbehandlingen av langtkommen kreft der utfallet er gitt, er det en debatt som jeg mener ikke dreier seg om prioritering, men om livskvalitet og verdighet. Det er altså en diskusjon som faglig sett bør tas kontinuerlig. Det at helsepersonell har god kompetanse for den vanskelige samtalen, er viktig. Jeg mener at i debatten om palliativ pleie må vi ha fokus på livskvalitet, og vi må ha fokus på lindring. Derfor er lindrende enheter, godt utbygd hjemmesykepleie og sykehusavdelinger som trygghetsbaser veldig, veldig viktig. Det aller viktigste vi kan gjøre med tanke på kreftutvikling i framtiden er selvfølgelig det å prøve å forhindre at folk blir syke. Vi vet veldig mye om hvordan vi skal la være å bli syke, selv om vi ikke sitter med svarene på alt. Røyking, kosthold og alkohol er noen av de kjente faktorene som bidrar til kreft. Det ikke å begynne å røyke, vet vi kan forhindre lungekreft. Lungekreft var altså en kreftform som var forbeholdt menn, men den er stadig økende blant kvinner. Det er fordi at kvinner nå har et røykemønster, mye mer likt det mennene hadde før. De starter tidligere, og de slutter senere. Derfor tror vi på det å ha forebyggende tiltak og det å sette inn gode informasjonsrutiner på ungdomsskole og i barneskole, men også det å bruke avgifter aktivt er noen av midlene for å hindre ungdom i å røyke. Pris og forbruk hører sammen. Forebygging er altså det aller beste, det viktigste og det letteste å gjøre noe med. Vi kan nevne mange andre saker som vi har fremmet i denne stortingsperioden, som tar for seg forebygging, og Samhandlingsreformen er jo én av dem. Der har vi mange gode og framtidsrettede tanker om hvordan vi skal forebygge. Men samtidig er jeg helt enig med forslagsstillerne i at vi må forske på nye metoder, vi må reparere, vi må behandle, og vi må lindre – alt til det beste for pasienten.