Abid Raja (Venstre), 2016-10-05:
Representanten Solhjell dro opp noen interessante linjer, og jeg vil legge til noen for helhetens skyld. De første store gruppene med muslimer som kom til Norge, var pakistanerne på 1970-tallet, og så å si alle var muslimer. Det var, så vidt jeg vet, ingen ekstremister blant dem, og om det var noen, var de forsvinnende få i antall. Så kom denne annengenerasjonen, de såkalte etterkommerne, slike som meg. I denne gruppen ble noen med i B-gjengen, og så var det jenter som toppet alle statistikker over dem som tok prosentvis mest høyere utdanning – men heller ingen ekstremister. Først nå, i den siste tiden, har det gått over til at ekstremisme og radikalisering har begynt å skje – selvradikalisering på gutterommet og taler som kommer opp på nettet, av karismatiske ledere som rekrutterer. Det er klart at gjør vi ikke noe med dette, vil vi få et splittet Norge, et splittet Europa, også i årene som kommer. Løsningen ligger selvsagt i en vellykket integrering. Da holder det ikke å tenke integrering slik som man har gjort over hele Europa, også i Norge, de aller siste årene, der man tenker at integrering er fullendt når en kan språket, og utdanning, arbeid og lovlydighet – at det er disse fire parameterne å måle integrering etter. Men det er ikke målet med integrering; det er bare inngangsbilletten. Vi snakker ikke – og våger ikke å snakke – om fellesskapsverdier, som nasjonen egentlig er bygget rundt. Hvor godt integrert en er, måles ikke nødvendigvis etter de fire parameterne. En kan ha alle de fire tingene, men en kan fremdeles være mot likestilling f.eks. Det er en grunn til at det er mange innvandrerkvinner som ikke er i arbeid, at det er nettopp pakistanske kvinner som er blant de kvinnene som har lavest arbeidsdeltakelse. En kan fremdeles være godt integrert ut fra de fire parameterne og mene at døtrene dine ikke fortjener å dra på fritidsaktiviteter, eller ikke skal på fritidsaktiviteter, for da vil de bli for godt «integrert». En kan både snakke norsk og være godt utdannet, være i arbeid, og en kan være lovlydig, men fremdeles være mot f.eks. ytringsfrihet eller for at blasfemiske ytringer skal forbys, en kan være mot demokratiet, en kan f.eks. ha et annet syn på hvordan seksuelle minoriteter og deres rettigheter skal være, og en kan være mot religionsfrihet. Alt dette er innenfor de fire parameterne som vi måler integrering etter. Hele måten å måle integrering på, som vi gjør i Europa og i Norge, er egentlig utdatert, og det må vi egentlig legge bort. Vi må begynne å se på integrering på en helt annen måte. Litt av grunnen til at jeg tok ordet, var at kunnskapsministeren, hvis jeg tolket ham rett, skal ha ment eller sagt at innholdet i det forslaget som jeg har lagt frem, nr. 12, vil regjeringen se på og ta med i sitt helhetlige arbeid når de ser på spørsmålet om burka og nikab i skolen. Dersom det stemmer – og det ser jeg at det nikkes til – gjør jeg forslaget om til et oversendelsesforslag. Jeg fastholder at det ikke er noe poeng å lage noen nasjonale forbud mot problemer som er ikke-eksisterende. Det er nærmest ingen som går rundt med burka og nikab på norske skoler. Dette er bare symbolpolitikk, og jeg mener Stortinget er bedre enn det.