Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-10-10:
Det er ikke bare i Norge det foregår en maktkamp. Maktkampen som nå utspiller seg på den internasjonale arenaen, er vår tids kanskje viktigste sak. Det er den internasjonale delen jeg vil konsentrere meg om. Dette er en kamp om intet mindre enn hvilken global orden vi skal ha. Terrorisme skal bekjempes, det er det bred internasjonal enighet om. Men det er dyp uenighet om hvordan kampen mot terrorisme skal drives. Det er rett som utenriksminister Petersen pleier å påpeke, at vi skal vokte oss vel for å gjøre USA til problemet i denne sammenhengen. På den annen side er det all mulig grunn til å la seg bekymre over den rolle verdens eneste supermakt ønsker å tilta seg i verdenssamfunnet etter 11. september i fjor. Heller ikke Norge kan unnslå seg denne debatten av frykt for å bli satt på USAs liste over «de som ikke er med oss». Man bør ta seg tid til å lese den nye nasjonale sikkerhetsstrategien som president Bush la fram 20. september. Det er skremmende lesning. Strategien gjør det klart at USA vil praktisere forebyggende angrep mot terrorgrupper og såkalte røverstater. Forebyggende angrep er klart i strid med folkeretten, og det er en strategi som vil gjøre verden mer utrygg. Hva om andre land utvikler tilsvarende strategier om forebyggende angrep? Hvis ikke USA skal følge internasjonal rett, hvorfor skal andre land gjøre det? Hvilken begrunnelse skulle det være for at kun USA skal ta seg til rette og opptre som suveren dommer i verdenssamfunnet? Vi har hørt president Bush snakke om ondskapens akse. Irak og Nord-Korea er spesielt omtalt i den nasjonale sikkerhetsstrategien i forbindelse med masseødeleggelsesvåpen. Når det gjelder Irak, er det vanskelig å tolke signalene fra USA på annen måte enn at man har bestemt seg for regimeskifte. Amerikansk opinion forventer regimeskifte. For USA vil det sjølsagt være formålstjenlig å ha en FN-resolusjon i ryggen, men la oss ikke leve i illusjonenes verden. Det ser ikke ut til å holde for USA å få inn våpeninspektørene. Det bar allerede president Bushs tale til FNs generalforsamling i høst bud om. Målet er regimeskifte. Senterpartiets vurdering er at det er liten grunn til å tvile på at USA vil angripe Irak, med eller uten FN-mandat. Når man leser den amerikanske strategien, er det heller ingen grunn til å tro at USA vil stoppe ved Irak. Det er vanskelig å lese strategien på annen måte enn at Nord-Korea er neste. Iran, som også er en del av ondskapens akse i henhold til Bush, tror man tydeligvis skal ordne seg sjøl etter at Irak er håndtert. Norges holdning i forhandlingene som nå foregår i Sikkerhetsrådet om Irak, må utvikles i lys av at USA har etablert en ny nasjonal sikkerhetsstrategi. Vi kan ikke gjemme oss under paraplyen «kampen mot terror». USA er faktisk i ferd med å utvikle nye internasjonale kjøreregler. Dette er kjøreregler som ikke er basert på internasjonal rett, men på militærmakt. Dette må vi evne å se og også ta konsekvensene av. En internasjonal orden basert på militærmakt vil ikke tjene noen i det lange løp, og definitivt ikke små land. Tilfellet Irak må ikke ses som en forlengelse av kampen mot terrorisme, slik den ble utkjempet i Afghanistan. Det er så vidt vi kan forstå, ikke bevis for en kobling mellom Saddam og Al Qaida eller at han har til hensikt å bruke masseødeleggelsesvåpen. Når det er sagt, har sjølsagt heller ikke vi et snev av tillit til Saddam. Derfor må våpeninspektørene inn, og de må få full tilgang også til palassene. Men la meg understreke at våpeninspektørene må gå til oppgaven med den nødvendige nøytralitet. Derfor må ikke de faste medlemmene av Sikkerhetsrådet ha noen særstilling blant våpeninspektørene, og de må heller ikke bakkes av noen som helst form for militær styrke. Senterpartiet vil advare mot en resolusjon i Sikkerhetsrådet som truer med bruk av militærmakt på det nåværende tidspunkt. Truer en med militærmakt, må en være rede til å bruke den. Senterpartiet tror at risikoen ved å bruke militærmakt mot Irak er for stor. Vi må huske at Irak er en kunstig statsdannelse, skapt av britene i 1921. Repressive tiltak har opprettholdt den statsdannelsen. Faren for oppløsning av Irak er reell. Vi kan havne i liknende situasjoner, som 1970-tallets Libanon og 1990-tallets Jugoslavia, og jeg spør om det internasjonale samfunnet er rede til å håndtere en sånn situasjon. Hvem skal ta ansvaret etter at Saddam har falt, og hvem skal rydde opp etter at amerikanerne har nådd sine politiske mål? Det blir vanskelig å håndtere den nåværende situasjonen i Sikkerhetsrådet. Jeg føler meg overbevist om at det blir en enda vanskeligere situasjon å håndtere i NATO framover.