Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2012-01-17:
Regjeringen og et flertall i Stortinget er av den oppfatning at rettssikkerhet og kvalitet best sikres ved at den type analyser vi her snakker om, utføres i offentlig regi og uavhengig av forretningsinteresser. Behandling og analyse av DNA-spor i straffesaker er håndtering av bevismateriale og et ledd i en bevissikringskjede og skal bl.a. tilfredsstille strenge krav til rettssikkerhet. Jeg vet ikke hva interpellanten sikter til med at denne regjeringen «bruker private aktører til langt mer omfattende bevisinnhenting». Bruk av private aktører til å utføre undersøkelser og analysevirksomhet i strafferettspleien er ikke ukjent i norsk politiarbeid, men hittil har slike tjenester primært blitt kjøpt i tilfeller der offentlige instanser ikke selv har nødvendig fagkompetanse. Innledningsvis vil jeg få gjøre det helt klart at jeg ikke betviler Høyres motiver for sitt engasjement for kjøp av private analysetjenester. Min forgjenger er flere enn én gang fra Stortingets talerstol blitt bedt om å ta stilling til kjøp av de aktuelle tjenester fra et konkret privat firma, endog bedt om å vurdere statlig overtakelse av det samme. Jeg vil med én gang gjøre det klart at jeg ikke vil gå inn på en slik diskusjon knyttet til et bestemt privat firma. Det ville kreve egne prosesser i tråd med eksisterende regelverk og ansvarsområder knyttet til offentlige anskaffelser og statlige eierskap. Både kriminaltekniske, rettsgenetiske og rettstoksikologiske analyser kan i prinsippet anskaffes ved kjøp i det private markedet. I stedet for et system med offentlige og private laboratorier som kappes om å bistå på kommersiell basis, har Norge valgt å samle ekspertisen i institusjoner, og da i Folkehelseinstituttet og Kripos, underlagt offentlig styring og kontroll. Dette er også i samsvar med hva som er valgt i våre nordiske naboland, og har vært en levedyktig modell under skiftende regjeringer og politikk. For personprøver er kapasiteten hos FHI mer enn stor nok i forhold til oppdragsmengde. De store kapasitetsmessige utfordringene knyttet til behandling av sporprøver i begynnelsen av DNA-reformen er håndtert gjennom målrettet restansenedbygging og reduksjon av saksbehandlingstid. Circa 80 pst. av sporsakene behandles innen 30 dager og er innenfor målet som ble satt. Svært alvorlige saker som overfallsvoldtekter og andre saker som politiet prioriterer, blir behandlet i en egen prosess med egne frister. De som har erfaring med behandling av slike saker, vet godt at tidsbruken ikke knytter seg til selve DNA-analysen av en sporprøve. Den gjennomføres på få dager. Det manuelle arbeidet med å beskrive og undersøke materialet, f.eks. klær og funn av biologisk materiale i overfallsvoldtekter, hører til de mest tidkrevende undersøkelser. En enkelt sak kan inneholde fra én til opptil flere hundre sporprøver i tillegg til prøver fra impliserte personer i et anmeldt forhold. I slike saker må politiet i samarbeid med FHI gjøre en prioritering av det innsendte undersøkelsesmaterialet. Spormateriale og referanseprøver fra impliserte personer mottas ofte i flere omganger og på ulike tidspunkter. Dessuten hender det at impliserte i saken endrer forklaring underveis i etterforskningen. Alt dette medfører ofte nye vurderinger og nye analyser eller tilleggsanalyser. Dette krever enhetlige prosesser og nødvendig bemanning med kompetanse. Kvalitet så vel som behandlingstid i disse sakene er avhengig av at alle ledd i bevissikringskjeden fungerer godt sammen, og at det er etablert gode rutiner mellom oppdragsgiver og analyseinstitusjonen. Den sakkyndiges oppdrag skal alltid avsluttes med en skriftlig rapport til bruk i retten. Saken må være undersøkt og belyst på best mulig måte. Alle detaljer må være riktige, slik at den såkalte «chain of custody» er ivaretatt. Rettssikkerheten for de impliserte er avgjørende. Er det noe som utredninger på området har vært opptatt av, og som representanten Høybråten pekte på i sin interpellasjon høsten 2010, er det behovet for en rasjonell og enhetlig organisering av disse tjenestene. Sakkyndigtjenester på straffesaksområdet har felles utfordringer, og en helhetlig tenkning er nødvendig. Det må ligge et bunnsolid offentlig og helhetlig tilbud til grunn, slik man både i Danmark, Sverige og andre land har vært framsynte nok til å bygge ut. Da regjeringen iverksatte DNA-reformen 1. september 2008, var det en reform som omfattet tiltak over et bredt spekter. Sentral finansiering av DNA-analyser, slik at det ikke lenger er økonomien i politidistriktene som avgjør hvorvidt biologiske spor skal undersøkes, ble innført samtidig med et nytt lovverk for utvidet DNA-registrering. Økt laboratoriekapasitet har vært nødvendige tiltak, men vel så viktige er tiltakene for kompetansebygging i politiet og mer effektiv innhenting og bedre sikring av DNA-spor under etterforskningen. Analyseresultatet er ikke mer pålitelig enn sitt svakeste ledd. Hvordan politiet samler inn og behandler sine kriminaltekniske spor, er følgelig av stor betydning for rettssikkerheten. Avdeling for biologiske spor ved FHI har utført DNA-analyser i et betydelig antall straffesaker over lang tid. FHI viser til at arbeidet ved avdelingen som omfatter sporundersøkelser, er akkreditert etter standarden ISO 17025. I undersøkelsene benyttes de samme anerkjente og etablerte metodene som i andre tilsvarende laboratorier. FHI deltar også i såkalte ringtester som viser at kvaliteten på arbeidet er høy og i henhold til de krav som den internasjonale standarden stiller. Jeg er kjent med at det har vært hevdet at flere av overfallsvoldtektene kunne blitt oppklart ved bruk av mer følsomme analysemetoder. Etter det jeg har fått opplyst, knytter det seg stor usikkerhet til om resultatet fra slike analyser og det biologiske materialet analysen er basert på, kan knyttes til den kriminelle handlingen. Retten kan reise berettiget tvil om holdbarheten av beviset, med etterfølgende «ekspertstrid». Hvis slike analyser markedsføres overfor politiet til tross for at de er beheftet med stor usikkerhet med hensyn til resultatet, synes jeg dette er svært betenkelig. Sporanalyse er et spesialisert område. Den nødvendige kompetanse erverves over tid ved å arbeide med konkret materiale i mange forskjellige saker. Både Folkehelseinstituttet og Kripos nyter etter min mening i dag stor respekt for det arbeidet som gjøres, både allment og også i domstolene, som mottar disse sakkyndige rådene. De nyter også stor respekt blant forsvarere og i norsk politi og påtalemyndighet. Interpellanten spør hvorfor jeg mener Advokatforeningen og politijuristene tar feil når de «påviselig kan hevde at dagens modell er til skade, f.eks. for voldtektsutsatte». Jeg kan ikke se at det er saklig grunnlag for at interpellanten eller andre kan hevde at dagens modell, nemlig et offentlig ansvar for bevissikring, påviselig er til skade for voldtektsutsatte. Vi er alle enige om viktigheten av å framskaffe raskere og faglig pålitelige resultater som kan brukes som bevis ved overfallsvoldtektene og i andre saker. Dette mener Stortingets flertall gjøres best i regi av det offentlige og innenfor betryggende rammer, uavhengig av private forretningsinteresser.