Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-04-18:
Når en leser evalueringen av kontantstøtten, er det for enkelte av oss fristende å begynne med å si: Hva var det vi sa! Men jeg tror vi skal la evalueringen tale for seg selv. Evalueringen viser at ordningen så langt ikke har ført til omfattende endringer i småbarnsfamilienes tilpasninger. De virkningene som kan observeres, peker ikke uten videre i riktig retning. Det som var det overordnede målet med kontantstøtten, nemlig å sørge for at foreldre fikk mer tid med barna sine, viser seg i liten grad å være oppnådd. Jeg tror at det med den pengesummen som er brukt, hadde funnes andre og bedre måter å nå det målet på. Arbeiderpartiet mener at vår jobb som politikere er å tilrettelegge for god omsorg for barna, samtidig som foreldre gjennom et likestilt foreldreskap og aktiv tilrettelegging fra det offentliges side skal kunne kombinere foreldrerollen og yrkesarbeid. Internasjonale og norske erfaringer viser oss at det trengs en aktiv offentlig politikk for å oppnå dette. Familiene tar utgangspunkt i det de mener er det beste for barnet når de skal organisere dagliglivet. Vi har sett at et stort flertall av foreldrene foretrekker barnehage når de mener at barnet har kommet i en alder der tilsyn utenfor familien noen timer om dagen er et gode. Det varierer mellom familiene på hvilket alderstrinn de ønsker et slikt supplement til familieomsorgen, men for mange skjer dette en gang mellom barnets ett- og toårsdag. Da blir kombinerte omsorgsløsninger, foreldre og barnehage, det mest etterspurte. Tallene for barnehageutbyggingen siden kontantstøtten ble innført er lite hyggelig lesning for foreldre som fortsatt sier de vil velge barnehageplass til sine barn hvis de hadde hatt mulighet til det, men ikke minst er det lite hyggelig lesning for oss politikere som har hatt høye ambisjoner på barna og barnehagens vegne. Den gangen kontantstøtten ble innført, visste vi her i salen at det manglet ti tusenvis av barnehageplasser for at alle foreldre skulle få det reelle valget som regjeringspartiene snakket så varmt for. Det hjelper lite med et reelt valg mellom å ta kontantstøtte eller la være å ta kontantstøtte hvis barnehagen ikke finnes, eller hvis barnehageplassen er så dyr at man ikke har råd til den. Da statsråd Valgerd Svarstad Haugland den gang bad kommunene vente og se på virkningene av kontantstøtten, stoppet hele utbyggingen opp. Man kan vel si at det er den mest synlige virkningen av kontantstøtten. Forhåpentlig vil satsingen på barnehager som Stoltenberg-regjeringen la inn i statsbudsjettet for 2002, føre til en økt utbygging og lavere priser. Vi hadde lovet at vi skulle nå full barnehagedekning innen år 2000, men det regjeringsskiftet vi fikk i 1997, den kontantstøtteordningen vi fikk innført, og den politikken Bondevik-regjeringen la opp til, gjorde at det målet ble umulig å nå. Som vi har sett av evalueringsresultatene, oppfatter familiene kontantstøtten som en morsordning, og den tilpasningen som har skjedd, skjer på disse premissene til tross for en kjønnsnøytral utforming. Det fører til økte ulikheter mellom mødres og fedres yrkesaktivitet. Endringene er små, men det kan argumenteres for at det vil kunne akkumuleres over livsløpet som helhet, og motarbeide det som er oppnådd når det gjelder likestilling mellom kjønnene i arbeids- og samfunnsliv. Det hjelper lite med tre pensjonspoeng når de pensjonspoengene er så små at man med dagens ordning likevel blir minstepensjonist når man går ut i pensjon. Vi har fortsatt et for kjønnsdelt arbeidsmarked. Arbeidsplassene har interesse av i rekrutteringsøyemed å tilpasse seg det kjønn de ser på som hovedtyngden av sine arbeidstakere, og vil på den måten ofte tilby betingelser som indirekte motarbeider utradisjonelle valg. På samme måte vil arbeidsdelingen i hjemmet også når det gjelder andre oppgaver enn barneomsorgen, bli påvirket i retning av kvinnene som hovedansvarlige når de likevel er hjemme, og fedrene må ta hovedansvaret som forsørgere. Et flertall på Stortinget bestående av fem partier har inngått en avtale om kontantstøtten. Det tar vi til etterretning. Vi mener prinsipielt at det er galt å basere en offentlig støtteordning på at man ikke benytter seg av et offentlig velferdstilbud. Etter Arbeiderpartiets vurdering kunne de midlene som i dag brukes på kontantstøtte, finansiert et bedre tilbud til barn og småbarnsforeldre enn det kontantstøtteordningen gjør, og gitt foreldre et reelt valg for hva de ville gjøre. Helt til slutt: Arbeiderpartiet ser ikke på kontantstøtten som hellig, og selv om vi ikke nå går inn for avvikling eller endringer i ordningen, vil vi fortsatt forbeholde oss retten til å komme med eventuelle endringer i kontantstøtten i senere budsjettsammenheng.