Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-12-10:
Regjeringens helsepolitikk bygger på respekt for menneskeliv og menneskeverd, omsorg for de svakeste, satsing på forebygging og personlig ansvar for egen helse. Budsjettforslaget er særlig rettet inn mot oppfølging av folkehelsemeldingen gjennom en folkehelsepakke økt innsats for psykisk helse økt innsats for lindrende behandling og omsorg ved livets slutt videreføring av aktivitetsnivået i sykehusene Det er et stort behov for å styrke folkehelsearbeidet. Helsetruslene og de største helseutfordringene i vår del av verden er nært knyttet til levevaner. Ved Stortingets behandling av St.meld. nr. 16 for 2002-2003, Resept for et sunnere Norge, ble det også fra Stortingets side uttrykt bred enighet om at offentlig innsats i større grad må rettes mot det forebyggende. Dette er nå fulgt opp av Regjeringen i budsjettforslaget for 2004 og ytterligere forsterket gjennom sosialkomiteens behandling. En viktig utfordring framover blir å legge til rette for økt fysisk aktivitet i de gruppene som er minst aktive, øke hverdagsaktiviteten generelt og ikke minst fremme fysisk aktivitet blant barn og unge. Det kanskje viktigste perspektivet for den statlige politikken vil være å skape gode rammebetingelser for det lokale folkehelsearbeidet og sikre at helsehensyn trekkes sterkere inn i samfunnsplanleggingen. For å bidra til at dette skal skje, etableres det partnerskap for folkehelse mellom stat, fylkeskommune, kommuner og frivillige organisasjoner, som skal sikre en sterkere infrastruktur og en lokal forankring av folkehelsearbeidet. Som en oppfølging av kvinnehelsestrategien i folkehelsemeldingen styrkes forskningen på forebygging og behandling av osteoporose og forskning på kvinners psykiske helse. Vi har de siste årene hatt en sterk vekst i aktiviteten i sykehusene, ikke minst gjelder dette inneværende år, hvor aktivitetsveksten har vært på i overkant av 5 pst. Det er lagt til grunn at dette historisk høye aktivitetsnivået skal kunne videreføres på om lag samme nivå neste år. Det er over flere år tilført betydelige ressurser til spesialisthelsetjenesten. For å sikre at vi i en slik situasjon har en god ressursutnyttelse, er det viktig at det stilles krav til omstilling og effektivisering. Et viktig mål med sykehusreformen har vært å få mer helse for hver krone. Det er gledelig å kunne konstatere at reformen allerede begynner å gi resultater. Det har skjedd en nødvendig opprydding i ventelister, og ventetider har også reelt sett gått ned. De regionale helseforetakene har grepet fatt i problemet med overbelegg og korridorpasienter, og det har gitt positive resultater. Styrer og ledelse i de regionale helseforetakene er gitt ansvaret for å forvalte store samfunnsverdier, og for første gang har vi nå fått en samlet oversikt over bygninger og utstyr som er stilt til disposisjon. Kravene til omstilling og effektivisering må imidlertid ikke gå på bekostning av nødvendig trygghet for befolkningen når det oppstår behov for helsetjenester. Det er viktig at de økte bevilgningene som nå gis gjennom budsjettforliket, brukes til å redusere underskuddet i 2004 og ikke til å øke aktiviteten ut over det som er forutsatt i budsjettforslaget. Jeg vil stille krav til omstilling i det enkelte regionale helseforetak, slik at målet om balanse kan nås i 2005. Det er og skal være et betydelig engasjement for spesialisthelsetjenesten og helseforetakene. Jeg opplever at engasjementet i sin kjerne ofte dreier seg om trygghet, noe som vi politikere må ta på alvor. Jeg vil trekke fram tre forhold som framstår som viktige når denne situasjonen skal møtes. For det første må vi unngå at vi bidrar til en oppfatning om at opprettholdelse av status quo er en god strategi for å ivareta trygghet for befolkningen når det gjelder nødvendig helsetjeneste. Å fastholde etablerte mønstre vil i en del tilfeller innebære at vi utnytter tilgjengelige faglige ressurser på en dårlig måte. Men forandringer må være forankret i gode faglige analyser av hvordan tjenesten kan dekke befolkningens behov på en god måte. Videre er det viktig at tjenesten klarer å komme i god dialog med befolkningen som den skal tjene. For det andre opplever jeg at mange mener at utvikling er ensbetydende med sentralisering. Det er slett ikke slik at drivkreftene for utvikling ensidig trekker i denne retning. Det skjer en betydelig utvikling av informasjonsteknologi. Det gir nye mulighet for samspill mellom sentrale ekspertmiljøer og lokale og regionale sykehusmiljøer. At foretakene nå overtar ansvaret for syketransport, og at ISF-ordningen utvides til å omfatte dialyse- og cellegiftbehandling som gis utenom sykehus, gir også nye muligheter til å gjennomføre desentraliserte løsninger. For det tredje må det understrekes at helsetjenestens utvikling ikke må betraktes som et rent faglig anliggende. Utviklingen av tjenesten skal også være underlagt nasjonal politisk styring. Det er en viktig forutsetning for at befolkningen skal oppleve trygghet i forhold til endringer. Arbeidsdelingen bør være slik at de politiske organene trekker opp overordnede retningslinjer, og at helseforetakene og de faglige miljøene finner de konkrete løsningene innenfor disse rammebetingelsene. Vi har nå kommet i gang med å utvikle et plan- og meldingssystem som nettopp har til hensikt å legge til rette for en mer overordnet og helhetlig styringsrolle for Stortinget. I så henseende er jeg glad for at komiteen ber om at det skal arbeides med den rollen som de lokale sykehusene skal spille i tiden framover. Arbeidet må gjøres i nært samarbeid med foretakene, i dialog med brukergrupper, de faglige organisasjonene og de lokale folkevalgte. De regionale helseforetakene skal innrette sin virksomhet slik at pasientene som omfattes av pasientrettighetsloven og prioriteringsforskriften, sikres behandling innenfor individuelt fastsatte behandlingstider. Det er fortsatt et tydelig behov for å prioritere behandling av kreftsykdommer, lindrende behandling, rusrelaterte behandlingsopplegg, tjenester innen psykisk helse og tilbud innenfor habilitering og rehabilitering. Pasienter skal ikke prioriteres etter hvilken betaling som tilbys gjennom ISF-systemet, slik man dessverre har sett en del eksempler på. Regjeringens forslag om å øke basisbevilgningen og redusere ISF- og poliklinikksatsene tilsvarende vil redusere faren for uønskede vridninger i pasienttilbudet. Helsemyndigheter og helseforetak møter økende press fra organisasjoner, næringsliv og profesjoner om nye behandlingsmetoder og helsetiltak, som ofte medfører store investeringer og økte driftsutgifter. En systematisk faglig vurdering av metoder og tiltak som benyttes, og som innføres i norsk helsetjeneste, blir stadig viktigere. Jeg er derfor glad for at sosialkomiteen støtter forslaget om opprettelse av et nasjonalt kunnskapssenter for helsetjenesten. De overordnede mål og virkemidler i Opptrappingsplanen for psykisk helse ligger fast. Opptrappingen neste år på 700 mill. kr er den største økningen i løpet av ett år siden planen ble vedtatt. Gjennomgang av status og tilbakemeldinger viser en rekke gode resultater av opptrappingsplanen, men de underslås dessverre i den offentlige debatten og ofte også i debatter her i denne salen. Brukerorganisasjoner og fagmiljøer har imidlertid gitt uttrykk for at planperioden bør utvides. Samtidig har Stortinget bedt Regjeringen vurdere en slik utvidelse. Regjeringen har kommet til at en forlengelse av planperioden er nødvendig for å sikre at de forutsatte mål for opptrappingsplanen nås. For å lykkes i arbeidet med å skape et godt og individuelt tilpasset tilbud i brukernes nærmiljø er det veldig viktig at brukerperspektivet styrkes. Det gjelder både i tilknytning til planlegging og utvikling av tjenestene og i tilknytning til det individuelle møtet mellom bruker og behandler. Omstillingen av tjenesteapparatet omfatter både en holdningsmessig omstilling og en fysisk omstrukturering av tilbudet. Blant annet er det forutsatt at de psykiatriske sykehjemmene dels skal omdannes til distriktspsykiatriske sentre med ansvar for aktiv behandling, og dels skal erstattes av boligtiltak i kommunene. Budsjettforslaget innebærer tilsagn om ytterligere vel 900 boliger tilrettelagt for psykisk syke i 2004. Samtidig vil jeg understreke at ingen tilbud skal legges ned før nye og bedre tiltak er etablert for dem som i dag bor på sykehjemmene. Barn og unges psykiske helse er særlig prioritert for Regjeringen. Jeg viser i den forbindelse til at Regjeringen har presentert en egen strategiplan på dette området, som innebærer hundre konkrete tiltak på sju departementers ansvarsområder. Opptreningsinstitusjonene representerer et viktig tilbud for mange mennesker. Ved behandling av St.prp. nr. 1 for 2002-2003 vedtok Stortinget at de regionale helseforetak skal overta ansvaret for finansiering og bestilling av tjenester fra opptreningsinstitusjonene. Siktemålet er å knytte opptreningsinstitusjonene nærmere den øvrige spesialisthelsetjeneste. En fireårig overgangsperiode ble vedtatt. Budsjettforslaget for 2004 følger opp dette. Omleggingen er viktig for å sikre et kvalitativt godt tilbud. Jeg har merket meg henstillingen fra komiteens flertall om å prioritere utvikling av et kode- og klassifikasjonssystem for rehabilitering og habilitering. Jeg har videre merket meg at komiteen ber om tilbakemelding om tilbudet overfor kronikere som trenger denne type tjenester. Tilgangen på tannleger til den offentlige tannhelsetjenesten er ikke god nok. Regjeringen har derfor i budsjettforslaget for 2004 foreslått økt tilskudd til rekruttering av tannleger. En arbeidsgruppe har utarbeidet en rekke tiltak i en rapport som har vært på bred høring, og som vil ligge til grunn for min oppfølging av komiteens ønske om en samlet tiltaksplan for rekruttering til offentlig tannhelsearbeid. Regjeringen har også i statsbudsjettet for 2004 varslet at den vil sette ned et eget utredningsutvalg for en bred gjennomgang av tannhelsefeltet. Utvalgsarbeidet vil bli fulgt opp overfor Stortinget etter at utvalgsrapporten og høringsuttalelsene foreligger. Jeg vil for øvrig vise til at pasientskadeloven trådte i kraft for offentlig helsetjeneste 1. januar i år. Loven trådte ikke i kraft for privat helsevirksomhet. Loven ble i år endret for å legge til rette for at forsikringsselskapene skulle tilby forsikringer i samsvar med pasientskadeloven til helsepersonell i privat virksomhet. Det er en forutsetning for lovens ikrafttreden for privat helsevirksomhet at det tilbys forsikringer i dette markedet. Helsedepartementet har vært i dialog med forsikringsbransjen for å sikre dette, men forsikringsselskapene ønsker fremdeles ikke å tilby forsikringer etter vilkårene i pasientskadeloven. Jeg må informere om at pasientskadeloven derfor ikke vil bli iverksatt i sin helhet fra 1. januar 2004, slik jeg tidligere har tatt sikte på. Grunnlaget for plikten til forsikring utenfor den offentlige helsetjenesten vil derfor fortsatt være helsepersonellovens regler om dette, og ikke pasientskadeloven. Helsedepartementet vil ta initiativ til å utrede spørsmålene vedrørende forsikringsordningen for den private helsetjenesten, slik at loven etter hvert kan tre i kraft i sin helhet.