Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2006-10-05:
Det utenrikspolitiske bildet de siste ukene og månedene gir grunn til dyp bekymring. La meg ta noen eksempler: Befolkningen i Irak er utsatt for en opptrapping av den interne terrorismen og politiske destabiliseringen.I Afghanistan har Taliban og Al-Qaida styrket seg og trappet opp angrepene på ISAF, der det norske forsvaret deltar.I nabolandet Iran fortsetter myndighetene å trosse FN, og arbeider videre med sitt destabiliserende atomprogram.I Libanon erklærte Irans lokale protesjé en krig mot Israel, som førte til store ødeleggelser og oppildnet stemningen i hele regionen.På Gazastripen har Israels krigføring mot islamistene ført til store ødeleggelser, og den politisk og væpnede konfrontasjonen mellom Fatah og Hamas øker i styrke.I Sudan trosser regimet FN, nekter å slippe inn en FN-styrke og lar grusomhetene i Darfur gå sin gang. Tør vi forestille oss hva som kan skje de nærmeste årene, hvis noen, eller si samtlige, av disse konfliktene fortsetter å bære galt av sted: full borgerkrig i Irak, muligens med intervensjon fra nabolandenestore tap for ISAF-styrkenIran som besitter atomvåpen og truer andre stater i regionenHizbollah som ruster seg opp på ny med iransk og syrisk hjelp, øker sin politiske innflytelse i Libanon og starter en ny krigfull palestinsk borgerkrig som fører til sammenbruddet av den palestinske selvstyremyndighetenfortsettelse av forfølgelsen, volden og lovløsheten i Darfur Dette er dessverre ikke fantasifulle skrekkvisjoner, men mulige utfall av virkelige prosesser som pågår i dag. Jeg håper inderlig at disse prosessene vil bli snudd. De kan og må bli snudd, og Norge må gjøre sin del av jobben med å snu dem. For heller ikke her hjemme er freden og fordrageligheten hva den pleier å være. En terroraksjon midt i vår egen hovedstad har vært under planlegging. Det viser at Norge er et land i verden, en del av verden, på godt og vondt. Det skal vi ta konsekvensene av, ikke gjemme det bort med noen stikkord nederst i en tale. Det var derfor med stor interesse og forventning jeg lyttet til trontalen og meldingen om rikets tilstand. Hva er Regjeringens svar på vår tids alvorlige sikkerhetsproblemer? Hva er Regjeringens virkelighetsoppfatning, Norges muligheter, kapasiteter og ansvar? Det lå noen signaler fra Regjeringen i meldingen, delvis også i trontalen, men langt mindre enn forventet. Jeg savner en klar beskjed fra Regjeringen, ikke om hvorvidt disse utfordringene finnes, det vet vi jo alle, men hvor viktige de er på Regjeringens prioriteringsliste – hvor viktige de er for Norge. Skal vi møte disse utfordringene, har det en militær side, og det har en juridisk rettslig side relatert bl.a. til grensekontroll og politi, områder der vi nyter godt av Schengen-tilhørigheten vår. Vi må også gjøre noen viktige valg i balansen mellom frihet og demokrati på den ene siden og kontroll og sensur på den andre siden. I USA går det en opphetet debatt om lovforslag som flytter nettopp denne balansen mot mer kontroll. Men det gjelder jo også hos oss. Jeg gleder meg derfor over fellesuttalelsen fra 30 europeiske riksadvokater som slår fast at terrorisme skal bekjempes med det sivile samfunns rettsmidler. «Svikter våre samfunn på disse områdene, er det en seier for terror som virkemiddel,» skrives det i Aftenpostens leder for to dager siden. Har vi en regjering som forstår, og som engasjerer seg i denne grunnleggende problemstillingen? Trontalen og redegjørelsen gir ingen svar på det. Det er grunn til bekymring, for vi vet at den rød-grønne leiren er dypt splittet i sikkerhetspolitikken. Det er de som mener at all bruk av militærmakt er forkastelig, som undergraver norske menn og kvinner som setter sitt liv på spill for å bygge fred og utvikling utenfor Norges grenser, som mener at NATO, vår viktigste allierte, truer verdensfreden og dermed også Norge. På stikk motsatt side finnes de i regjeringsapparatet som, i likhet med Høyre, mener at militærmakt – med alt hva den innebærer – kan være nødvendig, sammen med de andre virkemidlene. Vi har sett denne spenningen i mange år. Vi ser den i Soria Moria-erklæringen, vi har sett den i Regjeringen, i Stortinget, på plenen foran Stortinget, i media og på Internett. Det er grunn til stor bekymring.