Grethe Fossli (Arbeiderpartiet), 2004-02-06:
Fredag 30. januar stod det i Aftenposten under overskriften «Fett å lage film i Fredrikstad» en artikkel om regissøren Harald Zwart fra Fredrikstad – og hans kone – som har etablert seg i USA. I artikkelen kan vi bl.a. lese følgende: «Dere har laget flere reklamefilmer i Gamlebyen. Når kommer dere med hotte skuespillernavn og lager spillefilm i Norge?» Han svarte: «Det gjør vi gjerne. Her i landet finnes det høyt teknisk nivå, et profesjonelt miljø, og stor handlekraft.» Videre står det å lese: «Men ekteparet er enig med Truls Kontny i Norsk Filmkommisjon, som har sagt at det er vanskelig å lokke filmprodusenter til Norge fordi det er for dyrt. En rekke land har lagt forholdene til rette for filmprosjekter.» Det denne interpellasjonen skal handle om, er hvilke muligheter vi har til å legge til rette slik at Fredrikstad-mannen Harald Zwart også kan produsere langfilmer i Norge, ikke bare reklamefilmer. Den audiovisuelle industrien er på sterk frammarsj i verden og må anses å være blant vekstnæringene i framtiden. Flere og flere land har innsett dette og har satset både på egenproduksjon og ikke minst på å trekke til seg utenlandske produksjoner ved å tilrettelegge for dette. Det er flere årsaker til at land har vært i stand til å trekke til seg store filmproduksjoner. Det kan være naturen som lokker, det kan være at det er bygd opp miljøer innen filmproduksjon som har de nødvendige kvalifikasjoner og lokaliteter, og at det finnes skatteincentiver eller støtteordninger som lokker. Det å trekke utenlandske film- og TV-produsenter hit øker det totale produksjonsvolumet, dermed også mulighetene for stabil sysselsetting for alle underleverandører. Et eksempel på et område med spennende resultater er Trollhättan i Sverige, hvor det er bygd opp et produksjonsmiljø som til nå har skapt 1 100 arbeidsplasser. Flere audiovisuelle produksjoner, også norske, har sett dagens lys der. Island har satset på å markedsføre sin spesielle natur samt at de har tilrettelagt ved hjelp av infrastruktur og skatteincentiver. Dette medførte at deler av den siste James Bond-filmen er tatt opp i Island. Jeg vet ikke om næringsministeren er en ivrig kinogjenger, men han kan vel ikke ha unngått å høre om filmene «Ringenes Herre», som er tatt opp i New Zealand. Filmene kan for øvrig anbefales. New Zealand har brukt dette som reklame i turismesammenheng, og det sies at New Zealand har fått betydelig interesse som reisedestinasjon som følge av disse filmene. En regner med at filmene har lagt igjen ca. 850 mill. kr på New Zealand. Det sies også at de tre filmene sysselsatte ca. 3 000 mennesker over fem år. Irland har også lyktes i å lokke til seg større internasjonale produksjoner, og de har bl.a. regnet på hva produksjonen av filmen «Reign of Fire» gav. Den fikk 2,9 mill. pund i støtte og la igjen 39 mill. pund. Vi har også gode eksempler her i Norge. Boken «Dina» av Herbjørg Wassmo er filmet, og ble til filmen «Jeg er Dina» – og som næringsministeren sikkert husker, med både kjente norske og utenlandske skuespillere. Filmen ble spilt inn på Kjerringøy, og en har der målt at turistbesøket økte med 30 pst. etter innspillingen. Danskene produserte en film på Geilo som heter «Min søsters børn i sneen». Den ble sett av 650 000 dansker, og var en ypperlig markedsføring av Norge som vinterferiested. Norge har allerede gode film- og mediemiljøer, godt spredt utover landet. Jeg kan nevne studioet på Jar i Bærum – ellers er det anlegg i Tromsø, Bergen, Stavanger, Film 3 i Innlandet og mediesenteret i Fredrikstad. Her er det allerede masse kompetanse som er fullt i stand til å samarbeide med utenlandske produsenter. Norge har et mangfold å by på. I tillegg har vi flere utdanningssteder innen audiovisuell produksjon – eksempler er Lillehammer, Volda og Bergen, bare for å nevne noen. Mange unge utdanner seg i dag innen kreative næringer, og det er viktig for dem at det finnes jobbmuligheter etterpå også i Norge. Hvorfor har jeg så reist denne saken? Jo, jeg mener at Norge absolutt burde være et land hvor det er mulig å gjøre det samme som andre har gjort, nemlig å trekke til seg internasjonale produksjoner. Først og fremst har vi en natur som bør være attraktiv for filmindustrien. Det sies at her i landet kan en lage både vinter- og sommerscener på samme tid, dersom det skulle være behov for det. Vi har en infrastruktur i form av flyplasser som er ganske unik, og det er relativt lett å komme fram til de forskjellige områdene. Vi har en befolkning som er høyt utdannet. De fleste snakker engelsk og kan dermed jobbe i disse miljøene, eller det kan opprettes slike miljøer. Myndighetene har opprettet Norsk Filmfond. I tillegg har en uttalt at en har en målsetting om å øke norsk filmproduksjon til rundt 20 pr. år. Dette alene kan føre til at antallet personer som jobber innen den audiovisuelle industrien, kan øke. I tillegg har NRK blitt pålagt å sette ut minimum 10 pst. av sin egen produksjon til utenlandske miljøer. Ifølge Aftenposten av 30. januar har Fredrikstad kommune allerede sett nytten av å ha et produksjonsmiljø i byen. De hevder bl.a. at dette fører til flere arbeidsplasser – ikke bare for de yrker en regner som typiske i filmindustrien, men også håndverkere som snekkere, elektrikere osv. er viktige for industrien og produksjonen. Hvilke tiltak kan en så vurdere for å tiltrekke seg audiovisuell industri i Norge? La meg nevne noen av dem som finnes i andre land: Skattekreditt: Nasjonale myndigheter kan tilby rabatt på kostnader relatert til produksjon av film i eget land. Skattefradrag: Det kan være ordninger som gir skatteutsettelse eller fungerer som rentefrie lån fra skattemyndighetene. Slike ordninger er gjerne ikke laget spesifikt for filmindustrien, men virker også for den. Lånestøtte: Nasjonale myndigheter tilbyr ved enkelte anledninger lån til langt gunstigere vilkår enn det markedet er villig til å gi. Billettstøtte: Det er en ordning som vi for øvrig allerede har i Norge. Ordningen er knyttet opp mot en films kinobesøk, hvor produsentene nyter godt av prestasjonsbasert støtte. Subsidier: Det er direkte støtte til produsenter fra nasjonale myndigheter – vanlig i land som har begrensede muligheter til å dekke produksjonskostnadene i sitt hjemmemarked. Billige fasiliteter og byttehandel: En rekke land kan tilby billige tjenester overfor filmprodusenter på grunn av samfunnsøkonomiske faktorer som lave lønninger, lave studiokostnader og billige støttetjenester. Alternativt kan produsenter tilbys adgang til fasiliteter i bytte mot eierandeler i produksjonen. Co-produksjoner: De representerer i seg selv ikke en støtteordning, men er i stor grad skapt for å sikre tilgang til støtteordninger i mer enn ett land. Det er opprettet en rekke slike ordninger i flere land, bl.a. kan det nevnes at Australia, Canada, Belgia, Frankrike, Irland, Island, Luxemburg, Nederland, Storbritannia og Tyskland har utvalgte ordninger for å trekke til seg denne industrien. Denne interpellasjonen har jeg valgt å rette til næringsministeren som ansvarlig for å bidra til å skape nye næringer i Norge. Videre er dette et innspill fra min side til nye muligheter. Regjeringen har valgt å kalle sin plan for en helhetlig innovasjonspolitikk «Fra idé til verdi». Mitt mål med denne interpellasjonen er å skape debatt og så en idé. Jeg håper at Regjeringen kan bidra til å omsette den til en verdi. Det finnes flere muligheter til å ta opp denne hansken. Jeg er spent på å høre hva næringsministeren sier.