Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-06-05:
Dette er en ny sak, men for så vidt samme tema. Når SV ved representantene Olav Gunnar Ballo, Karin Andersen, Sigbjørn Molvik, Heidi Grande Røys, Geir-Ketil Hansen, May Hansen og Audun Bjørlo Lysbakken har levert inn dette forslaget, har i hvert fall jeg som saksordfører tolket det i retning av at det har noe av den samme intensjon som foregående sak hadde, altså å gi Stortinget en mulighet til, som landets øverste folkevalgte organ, å influere sterkere på utviklingen innenfor helsesektoren. Forslaget går ut på at man skal «tilrettelegge for at lov om helseforetak endres slik at den inneholder bestemmelse om en nasjonal helseplan». Forslagsstillerne grunngir det med at en innvending mot den nye lov om helseforetak har vært at store og strukturelle endringer som berører allmennheten, og som skaper stort engasjement i befolkningen, ble flyttet ut av folkevalgte organer og inn i helseforetaksstyrene. Som saksordfører er jeg enig i dette, men jeg vil også referere til hva flertallet her går inn for. De støtter ikke dette forslaget. Det er kun SV og Senterpartiet som gjør det. Flertallet viser i denne sammenheng til at helseministeren representerer foretaksmøtet når det gjelder helseforetakene, og er generalforsamling for disse, og at helseministeren har redegjort for i brev til komiteen av 20. mai i år at de planer som det bl.a. vises til – nasjonal helseplan, kreftplan, psykiatriplan osv. – er grunnlaget for helsepolitikken. Jeg regner med at flertallet etter hvert kommer mer inn på hva de har stått for. Som saksordfører synes jeg at når vi først skulle behandle behovet for en nasjonal helseplan, var det viktig å gjøre dette noe bredere enn bare å endre lov om helseforetak. Jeg mener at en nasjonal helseplan må ta for seg helheten i helsetilbudet. Vi må også i sterkere grad enn forslaget gikk ut på, se på samspillet mellom førstelinjetjenesten og spesialisthelsetjenesten, se på rehabiliteringstilbudet både når det gjelder somatikk, psykiatri og rus – som vi bl.a. behandler nå om dagen – slik at vi få en helhet i dette. Samtidig mener jeg at en nasjonal helseplan bør være en oversikt over de ressurser man har til rådighet, de ressurser man ønsker å ha til rådighet, og hvordan man skal framskaffe disse ressursene der det er manko. Det gjelder bl.a. fagpersonell og behovet for rekruttering, utdanning osv. i forhold til personellsituasjonen både på førstelinjenivå, altså i kommunehelsetjenesten, og i forhold til spesialisttjenesten. Ressursene som ligger i kommunehelsetjenesten, blir sterkt utfordret i dag, bl.a. med hensyn til den utskrivningspraksis som er i helseforetakene. Det gjør også at vi burde diskutere hva som er ressursbehovet nå i kommunehelsetjenesten i forhold til for bare et snaut år siden. Jeg mener at det er viktig å få en slik helhet. Det vil være behov for mer koordinering og samordning mellom de ulike plan i helsevesenet hvis dette skal gå mer knirkefritt enn det gjør i dag. Det er først og fremst for å få bedre forhold for pasienten, men det vil også være til samfunnets beste. Vi kan skape bedre, mer koordinerte tjenester – ja, kanskje til og med rimeligere tjenester. Når det gjelder behovet for en nasjonal helseplan, har jeg med meg et gulnet papir her. Det er den siste nasjonale helseplanen som Stortinget har behandlet. Det er St.meld. nr. 41 for 1987-88, fremmet i mars 1988, altså over 15 år gammel. Den har som arbeidstittel «Helsepolitikken mot år 2000». Det tusenårsskiftet er for lengst unnagjort, og jeg mener også at det for lengst er behov for å samordne alle de planene vi har i Helse-Norge, til en nasjonal, overordnet helseplan, slik at vi kan få mer ut av de ressursene vi setter inn i helsepolitikken og i helsetjenestene våre, og at det samtidig kan bli bedre tilbud for dem som er brukere av norske helsetjenester. Jeg tar da på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet opp det forslaget som er fremmet.