Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-13:
Det er ikke tilfeldig at det å ha en bolig er en menneskerett. Hvis en ikke har et trygt sted å bo, har en små muligheter for å klare seg. For hvem vil ansette en som oppgir å bo på hospits, eller har adresse poste restante? Hvem har ro i hodet til å klare å skaffe seg arbeid hvis leiekontrakten for, la oss si, en far med en unge går ut neste måned? Men selv om det er en menneskerett, er ikke dette nedfelt i lovene våre. Sosialtjenesteloven gir bare kommunene ansvar for å skaffe «midlertidig husvære», ikke for å skaffe folk en varig bolig. Resultatet ser vi. Det er at bostedsløse blir henvist til å bo på hospits, uten sosial oppfølging, med enorme inntjeningsmuligheter for kyniske spekulanter. Men det verste er at vi sløser vekk samfunnets ressurser. Vi gir uverdige boforhold og fratar enkeltmennesker sjansen til å ta hånd om sitt eget liv, samtidig som vi sprøyter offentlige midler inn i et bunnløst hull istedenfor å investere i gode bomiljø og sosial oppfølging. Regjeringen driver ikke boligpolitikk. Regjeringen driver symptombehandling på en ikke-eksisterende boligpolitikk og øser ut fellesskapets penger uten å tenke langsiktighet. For en god boligpolitikk forutsetter at en har et mål, at en har en plan, og at en har et verktøy for å nå målet en setter. Målet må være en boligpolitikk som gir alle muligheten til å bo trygt og rimelig i en god bolig i et godt bomiljø. Det betyr at vi ikke skal ha noe hospits. Det betyr at folk som er bostedsløse, skal få tilbud om en varig bolig. Det betyr at vi skal føre en politikk som gjør at det bygges nok boliger her i landet, og vårt anslag er 25 000 boliger. Det betyr at vi skal ha tilskudd og andre virkemidler for å skape gode bomiljø, med gode miljøløsninger, f.eks. fjernvarme og den type ting. I tillegg skal vi ha et større ikke-kommersielt utleiemarked. For det er altså slik at i Norge utgjør det ikke-kommersielle utleiemarkedet knapt 4 pst. av det samlede boligmarkedet, og dette utleiemarkedet er bare 1/5 av det private markedet. Mens det i andre nordiske land er balanse, altså omtrent like stor andel ikke-kommersielle som kommersielle utleieboliger, ligger vi i Norge langt etter på det området. Det fører til at vi ikke har samme mulighet som i de andre nordiske landene til å holde lave utleiepriser, som gjør at folk kan skaffe seg en rimelig leiebolig i et marked der det er slik at den som trenger en bolig, er i en mye svakere markedsposisjon, rett og slett fordi det er slik at har en ikke et sted å bo, må en skaffe seg det, og da er en prisgitt dem som leier ut. Planen må være å skaffe nok boliger. For det første er vi er nødt til å bygge 25 000 boliger i året, og vi skal ha et mål om å klare å bygge så mange. Hvis vi ser at det bygges for få, er vi nødt til å sette inn andre virkemidler og sørge for å få boligbyggingen opp. Vi kan ikke bare, slik som Torbjørn Andersen fra Fremskrittspartiet sa, overlate dette til markedet og la det svinge i takt med konjunkturene. For folk trenger bolig også i nedgangstider, kanskje spesielt da. Vi trenger å bygge flere utleieboliger og lavinnskuddsboliger. Vi har satt et mål om 5 000 pr. år til sammen når det gjelder det. Og vi trenger å bygge flere studentboliger. I tillegg: Den tredje biten her er at vi vil avskaffe bostedsløsheten. Det er altså noe vi bare er nødt til å gjøre, for hvis en ikke har et sted å bo, har en ingen sjanse til å komme på rett kjøl for resten av livet og fungere som menneske, med den trygghet man trenger for å gjøre det. For det fjerde er vi nødt til å lage en plan der en sørger for at kommunene får muligheten til å følge opp sine boligsosiale handlingsplaner. Det ble sagt fra Høyre her i sted at vi i SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet drev med en detaljregulering av kommunene. Men det vi har sagt, er at kommunene må få muligheten til å følge opp sine boligsosiale handlingsplaner, og pr. dags dato er det altså altfor lite penger i statsbudsjettet til boligtilskudd og husbanklånerammer til å klare å følge opp de planene som kommunene legger. Så vi snakker altså om å gi mer handlefrihet til kommunene, mer lokaldemokrati. Regjeringen fører en politikk for mindre demokrati og mindre lokale muligheter til å løse problemer. Hovedproblemet er at Regjeringen ikke er villig til å sette slike politiske mål. Det går an å være uenige om størrelser og antall, avhengig av hva slags politikk en har lyst til å føre, men hovedskillelinjen går mellom dem som har lyst til å føre en boligpolitikk, og dem som ikke har lyst til å føre en boligpolitikk, der man setter konkrete mål for hva det er man ønsker å få til. Høyre, vel støttet av Fremskrittspartiet, har overlatt til markedene å oppfylle den menneskerettigheten det er å skaffe seg en bolig. Det går ikke an å overlate til markedet å følge opp en menneskerettighet. Derfor trenger vi en plan. For boligsektoren er stor, det er en stor og viktig del av den norske økonomien. Hvis boligprisene stiger mye, slik de har gjort de siste ti årene, har det stor innvirkning på den gjennomsnittlige inflasjonen i landet. Dette er igjen noe som kan føre til at rentene stiger. Derfor er en nødt til å ha noen mål for boligsektoren, og en er nødt til å ha noen tanker om hvordan prisene skal være i boligmarkedet, og hvor mange boliger som skal bygges. I tillegg utgjør boligbyggingen en så stor andel av samlet produksjon her i landet at det går ikke an å føre en god samfunnsøkonomisk politikk og en god samfunnsplanlegging uten å ha en mening om utviklingen i boligmarkedet, slik Regjeringen og Fremskrittspartiet gjør. For det tredje: Hvis prisene stiger, faller flere folk utenfor. Hvis prisene stiger, er det flere mennesker som blir vanskeligstilt, og som vil få behov for den symptompolitikken som Regjeringen fører, nemlig å sette inn andre virkemidler for å hjelpe dem som har det vanskeligst. Men det må jo være et mål at færrest mulig skal være nødt til å henvende seg til sosialkontoret og andre steder for å få den oppfølgingen. Og vi vet at mesteparten av bostøtten i dag blir gitt via sosialkontoret og ikke over den statlige bostøtteordningen – mesteparten blir gitt via sosialkontoret. Og det er ikke en god politikk. Det å ha en bolig er en menneskerett. Slik er det. Hvilke virkemidler er det vi da har? Virkemidler kan være slike ting som – som vi mener – å ha rett til en varig bolig og ikke bare rett til å bli henvist til et hospits. Vi må ha god kvalitet på boligene, vi må ha forenklinger – slik Regjeringen har foreslått, og som vi kommer til å vedta senere i dag – med frister på offentlig saksbehandling. Men her legger jeg merke til at det å innføre frister på offentlig saksbehandling, det kaller ikke Hans Kristian Hogsnes for detaljstyring av kommunene, selv om det er det det er. Det er klart at det er detaljstyring av kommunene! Men det er en riktig detaljstyring av kommunene. For vi mener at enkeltmennesker må ha rettigheter i forhold til å få en skikkelig saksbehandling. Og for å få bygd nok boliger er det viktig at vi har raskhet i saksbehandlingen. Husbanken er det aller viktigste virkemidlet vi har hatt, fordi den sørger for at det er lånerammer nok til at det bygges boliger. Og vi ser altså nå i år, og vi så det i fjor, at byggenæringen sier at man har for små lånerammer via Husbanken til å få gjennomført boligprosjektene. Da kan godt Andersen fra Fremskrittspartiet si at dette er tilpasset boligmarkedet. Men det kommer jo an på hva man vil. Hvis man vil ha bygd flere boliger, har vi en husbankramme som ikke er tilpasset boligmarkedet. Det er det som er poenget. Vi vil øke Husbankens lånerammer. I tillegg gir Husbanken tilskudd både til boligbygging av god kvalitet og til byfornyelse – selv om disse tilskuddene barberes vekk av Fremskrittspartiet og Regjeringen – og til å sørge for å bygge utleieboliger. Det er her vi gjør det store grepet: det å gi nok penger til at man får bygd utleieboliger. Det handler altså ikke om å endre store lin-jer i norsk boligpolitikk, det handler bare om å gjøre mer av noe vi vet fungerer. Hvorfor de andre ikke vil være med på det, men heller vil vente to år på å finne ut av og beslutte dette, er for meg komplett uforståelig. Og så er det bostøtten, som er slik i dag at det er altfor få som kommer inn under den. Men skattepolitikken, som folk på en måte peker på, hva mener man om den? Skattepolitikken er avgjørende for boligpolitikken. Det ville blitt bygd flere boliger, og det ville blitt billigere å bygge boliger, hvis vi hadde hatt lavere moms, og det ville blitt lavere priser hvis vi hadde hatt høyere skatt på det å eie. Derfor er vårt mål: Vi har en plan for boligpolitikken. Det må også Regjeringen og Fremskrittspartiet skaffe seg.