Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-20:
Et av hovedmålene for helsetjenesten i Norge er at alle landets innbyggere skal ha lik tilgang til helsetjenester av høy kvalitet. Så langt har vi også i stor grad lyktes med etableringen av et offentlig og solidarisk helsevesen der innbyggere behandles likt, uavhengig av bosted eller økonomi. Dette målet er styrende for Regjeringens helsepolitikk. Ut fra et slikt mål bør sykehusenes kjerneoppgaver i hovedsak være gjenstand for offentlig drift, gitt den viktige politiske målsetting om lik tilgang. Knapphet på viktige personellgrupper vil ved en privatisering av kjerneoppgavene lett føre til en utarming av tilbudet til de mange til fordel for et tilbud for de få. En slik økt todeling av vårt helsevesen er etter mitt syn ikke ønskelig. Imidlertid mener jeg at det i større grad bør kunne vurderes hel eller delvis bruk av private aktører i utvalgte deler av sykehusenes virksomhet. Når det gjelder spørsmålet om privat spesialistpraksis i offentlige sykehus, mener jeg at det enkelte sykehus står fritt til å vurdere om det er hensiktsmessig ut fra sykehusets totalsituasjon og målsettinger. Det norske helsevesenet har vært bygd opp i et samspill mellom private og offentlige virksomheter. Vi har også her en blandingsøkonomi. Innslagene av privat drift har i stor grad bidratt til å nå de offentlige myndigheters mål for helsepolitikken. Dels har dette vært gjennom ideelle private organisasjoner og stiftelser som fortsatt eier viktige helseinstitusjoner i Norge, men også selvstendig næringsdrivende allmennleger og spesialister har i alle år vært en integrert del av den norske helsetjenesten. Samarbeidet mellom helsemyndighetene og de private aktørene i helsetjenestene har vært brukt som ett av flere virkemidler i helsepolitikken. Virkemiddelbruken må imidlertid vurderes løpende, og i de senere år har vi sett en tendens til at både tilbudet og etterspørselen etter helsetjenester som etableres på siden av og delvis i konkurranse med det offentlige tilbudet, er økt. Det sier seg selv at vi i denne situasjonen kontinuerlig må vurdere om og i hvilken grad private aktører kan gi viktige bidrag til å realisere helsepolitiske målsettinger. Jeg vil nevne fire områder som har betydning for dette spørsmålet. Det gjelder erfaringer fra andre land, det nye finansieringssystemet, utvalget som skal vurdere tilknytningsformer for offentlige sykehus og utviklingen i medisinsk teknologi. I Storbritannia og Sverige har man et offentlig helsevesen som er endret i retning av å skape et skille mellom tilbydere – eller produsenter – av helsetjenester og etterspørrere. Atskillelse av etterspørrer- og tilbyderrollen kan på den ene siden føre til unødig dobbeltarbeid og dobbel kompetanse, fordi både etterspørrer og tilbyder må være i stand til å vurdere helsetjenestenes kvalitet og prissetting. På den annen side bidrar dette skillet helt klart til å tydeliggjøre at tjenesten er til for pasientene, og gir pasientene slik sett større innflytelse. Fokusering på etterspørrerrollen kan også gi god mulighet for å klargjøre hvilke krav som skal stilles til sykehusene, og dermed også gi grunnlag for en bedre og mer overordnet politisk styring. Samtidig kan dette legge til rette for at sykehusene får satt sin driftsledelse mer i fokus. Intensjonen med disse reformene var bl.a. at bruk av konkurranse skulle bidra til å effektivisere behandling og redusere kostnadene ved sykehusene. Erfaringene fra Storbritannia er positive i den forstand at skillet mellom produsent og etterspørrer har ført til en bedre bevisstgjøring av hva som er kjerneoppgavene, men det har vist seg at det kan være vanskelig å etablere en direkte priskonkurranse innenfor det offentlige systemet. Sosial- og helsedepartementet vil fortsatt holde seg orientert om de erfaringer som vinnes med disse organisasjonsformene. Innføringen av innsatsstyrt finansiering innebærer at 45 pst. av utgiftene ved fylkeskommunenes sykehusdrift finansieres på grunnlag av aktiviteten i sykehusene. Fylkeskommunenes bevilgninger til de enkelte sykehus er også etter hvert knyttet til behandlingsaktivitet. Innsatsstyrt finansiering betyr dermed at sykehusene i større grad enn tidligere er i stand til å påvirke sine inntekter gjennom økt aktivitet. Fritt sykehusvalg innebærer at ikke bare sykehusenes tilbud, men også pasientenes etterspørsel vil påvirke sykehusenes inntekter. Dette betyr også at staten finansierer en betydelig del av den aktivitetsøkning som finner sted, og som vil kreve at sykehuspersonellet gjør en ekstra innsats på sykehuset. Jeg er enig med interpellanten i at det er et behov for større fristilling av de offentlige sykehusene. Regjeringen har satt ned et utvalg som skal utrede de offentlige sykehusenes organisatoriske tilknytning til eieren. Jeg vil understreke at stortingsflertallets standpunkt om fylkeskommunalt eierskap må legges til grunn, slik at sykehusene og deres eiere har en stabil ramme omkring det nødvendige reformarbeid som er startet i sektoren. Samtidig legger jeg vekt på at sykehusenes rammebetingelser nå endres på viktige områder. Den nye finansieringsmåten – ISF – fritt sykehusvalg og de vedtatte endringene i sykehusloven som innebærer sterkere satsing på det regionale helseplanarbeidet, er viktige stikkord her. Det skjer også endringer hos private aktører som kan påvirke situasjonen for de offentlige sykehusene. På denne bakgrunn blir spørsmålet om sykehusene bør gis en friere organisatorisk stilling en helt sentral problemstilling i dette arbeidet. Jeg viser til at Sosial- og helsedepartementet i tilknytning til revidert nasjonalbudsjett i vår varslet vurdering av om Radiumhospitalet og Rikshospitalet bør organiseres som sykehusforetak. Utvalget har en frist til 15. mars neste år, og jeg vil komme tilbake til Stortinget med grunnlag for en debatt med basis i utvalgets arbeid. Utviklingen innen medisinsk teknologi gjør bl.a. at man kan utrede og behandle stadig flere lidelser gjennom inngrep som ikke får så store konsekvenser for pasienten at det er nødvendig med innleggelse. For det offentlige helsevesenet innebærer denne utviklingen isolert sett en betydelig effektivisering ved at et økende antall pasienter kan få et godt tilbud uten innleggelse. Denne utviklingen visker imidlertid også ut det klare skille mellom hvilke tjenester som utføres i sykehus og av privatpraktiserende spesialister. Gjennom organisering i klinikker har de privatpraktiserende spesialistene investert i utstyr som gjør dem i stand til å utføre mange inngrep som tidligere kun ble gjort i sykehus med etterfølgende innleggelse. I dag kreves det et formalisert samarbeid mellom fylkeskommunen og de privatpraktiserende spesialister for at disse skal ha rett til refusjon fra folketrygden. I Oslo har vi også sett at kommunen har gått et skritt videre ved å sette et antall øyeoperasjoner ut på anbud til private klinikker. I dag er det i og for seg opp til den enkelte fylkeskommune å vurdere hvilken arbeidsdeling man ønsker mellom de offentlige sykehus og de privatpraktiserende spesialistene. Vi må være åpne for at den teknologiske utvikling tilsier at det offentlige helsevesen kan la et økende antall pasienter bli ferdigbehandlet av privatpraktiserende spesialister. Dette er i og for seg i tråd med målet om at behandling bør skje på lavest mulig effektive nivå. La meg oppsummeringsvis si: Det må fortsatt være fylkeskommunens plikt å sørge for at befolkningen får lik tilgang til viktige spesialisthelsetjenester. Jeg forventer at dette behovet i stor grad, på samme måte som i dag, vil bli dekket av de offentlige sykehusene. Det regionale helsesamarbeidet gir muligheter for at funksjonene skal kunne samordnes mellom fylkeskommunene. Men lovsystemet gir, og vil i framtiden gi, adgang til at det inngås avtaler med private om dekning av nærmere angitte behov. Det politiske målet for helsetjenesten står som nevnt fast: Hele befolkningen skal uavhengig av geografisk og sosial tilhørighet ha lik tilgjengelighet til helsetjenester. Dette kan best sikres gjennom et sterkt offentlig finansiert og styrt helsevesen, der eierskapet til sykehusene i hovedsak er på offentlige hender. Men jeg stiller meg også åpen for å vurdere skiller mellom finansierings- og etterspørrerrollen og produsentrollen på enkelte områder, for å gjøre arbeids- og ansvarsfordelingen i sykehussektoren – rollefordelingen, som interpellanten kalte det – tydeligere. Private aktører kan være med og identifisere behov og muligheter for å flytte diagnose og behandling fra innleggelse til poliklinisk behandling. Dette er positivt. Gjennom bevisst styring og planlegging fra fylkeskommunens side kan private klinikker og andre privatpraktiserende spesialister være et effektivt og godt tilgjengelig supplement til dagbehandling og polikliniske konsultasjoner i sykehusene. Samtidig må vi forutsette at veksten i det private tilbudet gjør det vanskeligere å rekruttere spesialister til den offentlige delen av helsevesenet, og på den måten innebærer denne veksten en risiko for at det offentlige tilbudet svekkes – særlig i utkantområder. Det må vi være særlig oppmerksom på. Teknologisk endring og nye og mer effektive finansierings- og etterspørselsteknikker gjør at fylkeskommunene og det enkelte sykehus ønsker større frihet til å benytte private aktører innenfor en politisk fastsatt struktur av offentlig helsetjenesteproduksjon. Særlig i tett befolkede strøk av landet kan det være rom for salg av ulike former for tjenester til offentlige sykehus. Det må imidlertid være en klar forutsetning at kjøp av slike tjenester i det private markedet fører til reell konkurranse. Det må også forutsettes at slik konkurranseutsetting ikke bidrar til en overetablering av kvalifisert personell i sentrale strøk, eller trekker personellressurser ut av de allmenne tilbudene. I spredtbygde strøk av landet vil det være vanskeligere å etablere reelle markeder, ut fra både etterspørsel og tilgang til kvalifisert arbeidskraft. Det er imidlertid all grunn til å forvente at økt konkurranse om tjenester i noen deler av landet vil bidra til at alternative organisasjonsformer og behandlingsteknikker prøves ut i konkurranse med det etablerte offentlige helsevesenet, og at denne form for tjenesteutvikling vil kunne gi viktige impulser til fornyelse av tjenesteproduksjonen i hele helsevesenet. Samtidig må vi ikke se oss blind på markedets muligheter i den grad at vi mister oversikten over begrensningene. For det første er et offentlig finansieringsansvar en helt nødvendig forutsetning for et likeverdig tilbud av helsetjenester. Dermed blir problemstillingen i hvor stor grad det offentlige skal kjøpe tjenester av private aktører eller drive virksomheten i egen regi. På grunn av at vi i Norge har en relativt liten og spredt befolkning, vil et for sterkt innslag av private tilbud av helsetjenester kunne føre til en sentralisering av tjenestetilbudet som ikke er i overensstemmelse med vårt politiske mål om lik tilgang til tjenestene. Derfor blir min konklusjon at hoveddelen av aktivitetene i sykehussektoren fortsatt skal utføres i et system av offentlige sykehus, slik at den geografiske fordelingen av sykehustilbudet avgjøres av politiske myndigheter. Gjennom økt vektlegging av de regionale helseutvalgenes rolle i samordningen av helsetjenestene er det lagt et godt grunnlag for en rasjonell politisk styring av det totale sykehustilbudet i Norge, samtidig som vi gjennom ulike former for organisatorisk og økonomisk fristilling åpner for selektiv bruk av private aktører.