Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2012-05-07:
Jeg har lyst til å benytte anledningen til å snakke litt om den saken som mange av oss fikk med oss i påsken. TV 2 hadde flere reportasjer om Michelle. Journalisten som hadde laget disse sakene, har truffet mange mennesker opp gjennom i sin jobb. Han fortalte meg at han aldri hadde vært borti en styggere sak. Jeg har møtt Michelle. Det vet jeg at vår nye barneminister også har gjort. Det er klart at når man møter barn som har vært utsatt for omsorgssvikt, tortur og seksuelle overgrep gjennom så mange år, blir man lei seg for at vi svikter så totalt i noen saker. Hun kunne fortelle at hun har hatt flere enn ti forskjellige saksbehandlere. Jeg tenker at hvis man hele tiden må forholde seg til nye saksbehandlere, er det veldig vanskelig å gjøre en god jobb for barnet, fordi de ikke kjenner barnet. Det med antall saksbehandlere høres så enkelt ut å fikse, så det må vi bare få på plass. Men Michelle kjemper fortsatt for livet. Hun har fortsatt en uavklart situasjon. Alle instanser har på en måte innrømmet at de har sviktet henne opp gjennom årene gang på gang. Jeg hadde håpet at kampen for å overleve skulle blitt litt enklere for henne nå. Men hun jobber fortsatt og holder heldigvis motet oppe, men hun har også tunge dager. Jeg har hatt kontakt med en annen gutt, som jeg har vært ganske engasjert i en god stund. I fjor, da han var elleve år gammel, flyttet han fem ganger i løpet av ett år. Den femte gangen skjedde det et eller annet med ham. Han var totalt uinteressert i å bli kjent med noen i klassen. Han ønsket ikke å begynne på fotballen. Han ønsket rett og slett ikke å være en del av livet sitt. For han hadde gjort det fire ganger før – fire forskjellige andre skoler, fire andre fotballklubber i løpet av et år. Han orket ikke mer. Det var så vondt å miste de nye vennene om igjen og om igjen og om igjen. Akkurat den saken tok jeg opp med Audun Lysbakken. Jeg ble veldig skuffet over svaret, det må jeg bare innrømme. Han sa at han har tillit til at systemet gjør det som er best for barna. Jeg tenker at noen ganger er vi for opptatt av å forsvare systemet. Vi må være flinkere til å innse at et barn på elleve år skal ikke flytte fem ganger, uansett hva systemet måtte mene. Jeg hadde bare behov for å si det. Jeg har sittet i Stortingets erstatningsutvalg. Det er klart at historien opp gjennom forteller at vi har sviktet mange barn. Men en søker beskrev det så veldig godt en eller annen gang for meg, og jeg har tenkt på det i veldig mange andre sammenhenger. Han sa: De sa at mamma og pappa ikke kunne gi meg bra nok omsorg, så derfor måtte jeg bo et annet sted. Men da trodde jeg at jeg skulle få noe bedre. Jeg kunne faktisk leve med omsorgssvikt eller ha det vondt sammen med dem jeg var glad i. Det var faktisk verre å ha det vondt sammen med noen jeg følte ikke var glad i meg. Det er viktig å ha med oss nå. Når vi går til de skritt at vi kommer med et annet tilbud, må det være bedre enn det man kommer fra. Det må være stabilt, og det må være trygt: Det er det nye hjemmet ditt. Her skal du bo. Når det gjelder rettigheter, har vi ganske lang vei å gå. Når Michelle får vite at hennes rettigheter har blitt brutt gang på gang, ja, hva hjelper det? Ingen blir stilt til ansvar. Hun står der like tomhendt. Det eneste hun vet, er at hun hadde en rettighet. Jeg har tro på den nye barneministeren. Jeg trenger å ha tro på den nye barneministeren, for det er mange barn der ute som også trenger å ha tro på den nye barneministeren. Jeg vet at hun har et stort hjerte for barnevernsbarna. Jeg gleder meg også til de debattene som kommer når vi skal meisle ut et bedre barnevern for våre barn.