Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2003-10-06:
Jeg kan starte med å svare på det spørsmålet Bondevik nå stilte i sin avslutningsreplikk: Nei, selvsagt vil ikke Arbeiderpartiet det! Arbeiderpartiet vil aldri avskrive eller fraskrive seg mulighet til å få innflytelse og til å påvirke politikken og få gjennomslag for de verdiene vi tror på. Men det Arbeiderpartiet ikke kan være med på, er å gjennomføre Sem-erklæringen, gjennomføre det politiske grunnlaget som denne regjeringen bygger på, slik det er nedfelt i Sem-erklæringen, og slik det er nedfelt i de skriftlige brevvekslingene mellom Regjeringen og Fremskrittspartiet, fordi hele poenget med Sem-erklæringen, hele poenget med det politiske prosjektet som denne regjeringen står for, er jo å være et alternativ til Arbeiderpartiets politikk. Man skulle stemme på en statsminister, man skulle oppleve «morn’a Jens», og man skulle ha en alternativ kurs, nok var nok. Det var jo grunnlaget for denne regjeringen. Man gikk sammen og fikk en ny statsminister, man fikk morn’a Jens, og man fikk et nytt politisk grunnlag som skulle sørge for at nok var nok av denne fæle arbeiderpartipolitikken. Vi vil selvsagt være med på å samarbeide. Vi vil selvsagt være med på å slåss for våre politiske saker. Men man kan ikke forlange at vi skal være med på å gjennomføre det politiske grunnlaget som denne regjeringen er tuftet på, Sem-erklæringen og de skriftlige svarene til Fremskrittspartiet, som jeg regner med fortsatt gjelder, dersom Regjeringen skal holde ord. Da forlanger man noe av Arbeiderpartiet som Arbeiderpartiet aldri kan være med på, nemlig at Arbeiderpartiet skal være alternativet til seg selv. Denne regjeringen er jo alternativet til Arbeiderpartiet. Da kan ikke vi være med på å gjennomføre denne regjeringens politikk. For eksempel er det helt umulig for oss å stå for en politikk der man med åpne øyne velger å gi lavere skatt, mest til dem som har mest fra før, og det går på bekostning av skole, eldreomsorg eller kampen mot arbeidsledigheten. Jeg mener at det faktisk er et valg Kristelig Folkeparti har gjort. Det valget gjorde man ved inngangen til denne perioden, nemlig at man valgte å samarbeide med Høyre og basere en regjering på støtte fra Fremskrittspartiet på et skriftlig, felles politisk grunnlag. Jeg beklager det valget. Jeg skulle gjerne sett at Kristelig Folkeparti kunne valgt annerledes, men det er et valg jeg respekterer. Og det er helt riktig: Den parlamentariske situasjonen er nøyaktig den samme nå som før kommunevalget. Det eneste som kan endre den parlamentariske situasjonen, er at Kristelig Folkeparti velger annerledes, velger å samarbeide med Arbeiderpartiet, med venstresiden, ikke med Høyre og Fremskrittspartiet. Da har vi en ny situasjon. Jeg skulle gjerne ha sett at Kristelig Folkeparti valgte annerledes, men jeg tar til etterretning at så langt har man altså ikke ønsket det. Arbeiderpartiet er i opposisjon. Jeg mener at en viktig oppgave i et parlamentarisk demokrati er at man har klare alternativer. Jeg mener at et viktig bidrag til å øke valgdeltakelsen, et bidrag til at vi får stanset utviklingen i retning av at stadig færre bruker stemmeretten, faktisk er at velgerne får klare alternativer å forholde seg til – en helhetlig politikk som kan gjennomføres over flere år, der man gjør noen vanskelige valg, noen upopulære ting, man gjør noen gode, populære ting, og så står man for den helhetlige, sammenhengende politikken over flere år. Skal vi få til det, må partier samarbeide mer varig og mer forpliktende enn det de hittil har gjort i det norske storting. Det tar Arbeiderpartiet til orde for. Vi erkjenner at vi er i opposisjon i dagens storting, slik det er sammensatt. Vi skal være en klar og konstruktiv opposisjon, men vi skal like fullt være i opposisjon, fordi en viktig oppgave i et parlamentarisk demokrati er at velgerne har alternativer å forholde seg til. Vi skal være et alternativ til den politikken Regjeringen fører, bygd på Sem-erklæringen og de politiske løftene man der har gitt. Hvis vi skal være et alternativ, må vi også presentere vår politikk. Vi kommer til å presentere vår politikk i våre dokumenter i løpet av høsten, og vi kommer nå, som tidligere, til å legge hovedvekt på kampen mot den økende arbeidsledigheten. Vi vil foreslå omfattende tiltak for å hindre at ledigheten biter seg fast. Vi kommer til å følge opp det vi har sagt om en bedre skole, lengre skoledag, ikke minst i småskolen. Vi kommer til å legge vekt på at vi velger god eldreomsorg framfor skattelette, å ruste opp kommunene og sosial rettferdighet framfor å gi mer til dem som har mest fra før. Alt dette vil Arbeiderpartiet følge opp i våre ulike politiske forslag utover høsten. Det er et delt ansvar mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet for at vi nå har en såpass rotete og uklar parlamentarisk situasjon som vi har. Dels er det Fremskrittspartiets ansvar, fordi de forsøker å løpe fra det ansvaret partiet påtok seg da de innsatte Regjeringen, de stemte for det politiske grunnlaget og har stemt for to statsbudsjetter, og i neste øyeblikk er i opposisjon til den regjeringen de har innsatt og de statsbudsjettene de har stemt for. Det er også Regjeringens ansvar, fordi Regjeringen ikke vedkjenner seg at den er avhengig av Fremskrittspartiet, at den er dannet etter samarbeid med Fremskrittspartiet, og at den faktisk har et felles politisk grunnlag med Fremskrittspartiet. Jeg forstår at man noen ganger kan bli forvirret i Fremskrittspartiet, når man har et felles politisk grunnlag i den avstemningen vi hadde her i Stortinget om regjeringserklæringen, og det skriftlige grunnlaget Regjeringen har laget sammen med Fremskrittspartiet, at flere statsråder ofte snakker som om det ikke er noen forskjell på de ulike partiene i Stortinget, og at det ikke er noen forskjell på om man samarbeider med det ene eller det andre. Det er faktisk slik at man har en vesentlig sterkere forpliktelse overfor Fremskrittspartiet enn overfor de andre partiene, og det ville vært en fordel for ryddigheten om Regjeringen i større grad vedkjente seg det. Så beklager jeg da det valget, for jeg mener at Kristelig Folkeparti kunne oppnådd mer gjennom å samarbeide i en annen retning for mange av de verdiene Kristelig Folkeparti er opptatt av, som f.eks. fellesskapsløsninger, velferdsløsninger og valget av offentlige omsorgs- og velferdsløsninger, framfor lavere skatt. Det er ikke noe nytt at Fremskrittspartiet bidrar til å skape krisestemning, driver politisk pokerspill og bidrar til å øke oppmerksomheten rundt alt det spillet som foregår i Stortinget. Det nye er at regjeringspartiene i så stor grad deltar i å bidra til å skape krisestemning. Vi så det i vår, da de snakket om krise helt fra lenge før påske, og vi har sett det i høst, hvor man har snakket om krise, og krise på statsbudsjettet, også før statsbudsjettet er lagt fram. Jeg tror vi alle vil være tjent med at man nå roer situasjonen litt ned, avventer statsbudsjettet og så starter behandlingen av det og forholder seg til de politiske realitetene, istedenfor å skape krisestemning i uker og måneder før selve statsbudsjettet kommer til avsluttende behandling her i Stortinget. Arbeiderpartiet er veldig urolig for at Regjeringen undervurderer hvor krevende det er å hindre at arbeidsledigheten biter seg fast. Det er riktig at Regjeringen oppjusterte anslagene for ledighet høsten 2001. Men til gjengjeld nedjusterte de innsatsen mot ledighet ved å kutte i tiltak for forskning og utvikling og nyetableringer bl.a. gjennom SND, kutte i distriktspolitikken og kutte i arbeidsmarkedspolitikken. Det var jo nettopp et resultat av at man trappet ned arbeidet for å hindre økende ledighet, at vi fikk en økende ledighet utover i 2002 og så langt i 2003. Vår innstendige oppfordring til Regjeringen nå er at de ikke gjentar feilen ved å undervurdere problemene i arbeidsmarkedet – slik bl.a. statsministeren gjorde da han uttalte at det ikke var noen tegn til drastisk forverring i situasjonen i arbeidsmarkedet, eller flere statsråder gjorde da de sa at vi svartmalte da vi advarte mot den økende ledigheten – og ikke satser nødvendige tiltak på å få de arbeidsledige i jobb, bl.a. ved å gi dem kvalifisering og opplæring. Så har jeg til min glede merket meg at statsministeren har en åpen holdning til Europa-spørsmålene. Det mener jeg er positivt og et uttrykk for en nysgjerrig, åpen holdning som er viktig å ha i Europa-spørsmålene, spesielt i en verden og i et Europa som er under stadig endring. Selv opplevde jeg det for noen dager siden da jeg så filmen «Good bye, Lenin!». Det er en film som jeg på det sterkeste kan anbefale. Det handler om Berlin, det handler om «freie deutsche Jugend», og det handler om hvor forstokket de gamle kommunistiske regimene i Øst-Europa var. Det er en morsom film. Men først og fremst er det en god film, som minner oss om at det ikke er lenge siden Øst-Europa var veldig annerledes, var styrt av kommunistiske regimer, hadde en kultur og væremåte og var et samfunn som var oss totalt fremmed. Og det er altså ganske få år siden. Det er dette Europa som nå er samlet, der den kalde krigen er avsluttet, Berlinmuren har falt, og som nå samles og samarbeider gjennom EU og Det europeiske fellesskapet. Når EU utvides fra 15 til 25 land, og når Øst- og Vest-Europa går sammen, da er det klart at det også gir grunnlag for i hvert fall en ny debatt og en ny gjennomtenkning av Norges forhold til Europa. Det er jeg glad for at statsministeren har invitert til, og Arbeiderpartiet deltar gjerne i den debatten.