Odd Einar Dørum (Venstre), 2008-02-14:
Jeg skal ikke gå inn på historieskriving, men under mindretallsparlamentarisme er det simpelthen klokt å føre en dialog med Stortinget. Det burde det vært under flertallsparlamentarisme også. Derfor er det en rekke ganger i perioden 2001-2005 at det ble vedtatt forslag etter initiativ i salen, bl.a. fordi mange av initiativene var gode. Det gjaldt på områder som vold i nære relasjoner og det å gjøre noe for barn og unge. Det ble skapt en debatt om det. Det gjelder ganske krevende deler av straffelovgivningen også, fordi det var helt nødvendig å skape en forståelse. Jeg husker faktisk en gang hvor jeg ikke brukte makt, men brukte ganske mye tid på å sikre bred støtte bl.a. fra Arbeiderpartiet når det gjaldt å få et politidirektorat i Norge. Formen var rolig, fordi vi skjønte at vi skulle leve med løsningene over lang tid. Det som nå trekker opp debatten her, er jo ikke en serie av ulike forslag, men det er forslag knyttet til følgende setning, som hele komiteen er enig om: «Etter komiteens syn er læreren den viktigste enkeltfaktor i norsk skole.» Det er det kirke-, utdannings- og forskningskomiteen skriver. Når man da skriver det, og gang på gang fremmer forslag som har med læreren å gjøre, enten det er systematisk kompetansegivende videreutdanning eller rekrutteringsplaner, og det ikke blir fulgt opp, prøver man selvfølgelig med deler av det. Det er med bakgrunn i dette jeg kommenterte at man blir utsatt for et maktgrep. For hvis regjeringspartiene hadde hatt en alternativ politikk, kunne de enten ha skrevet den inn her eller de kunne, når vi f.eks. kommer til stortingsmeldinger, skrive inn forslagene. Det vi føler, er at regjeringspartienes oppgave i salen er å fendre unna opposisjonens kritikk mot Regjeringen. Fair enough hvis det er slik, men da kan man ikke få lov til å ri på den hesten at man har en utstrakt hånd. Da er det opposisjonens faktiske plikt å være pådrivere parti for parti og stå sammen om å få fram det som er. Både i denne saken og i tidligere saker har opposisjonspartiene vært opptatt av at læreren er den viktigste enkeltfaktor, derfor forslaget om å rekruttere når vi ser at det er for få lærere, derfor forslaget om å styrke kompetansen - ikke fordi vi har noe imot lærerne. For alle som har snakket med norske lærere vet at dette vil bli mottatt med begeistring, og det vil bli mottatt som et håndslag fra samfunnet. Når det så gjelder kommuneøkonomi, tror jeg det kommer til å bli en interessant debatt i framtiden, bl.a. fordi man nå - uten at jeg skal prøve å analysere hvorfor, for det har jeg en oppfatning av - faktisk begynner å kutte. Man ser det jo i studier fra KS, hvor man får vite at i alle kommuner vil man i grunnen satse på skolen, men i forskrekkelig mange av dem kutter man altså på lærere, og noen steder er det faktisk en strid om man da skal ha frukt og grønt, eller flere lærere. Mine partifeller i den konflikten velger da flere lærere, for da kommer man til et verdivalg. Skal man da stå fast på at lærerne er den viktigste enkeltfaktor, eller ikke? Det er slik debatten har mening, og det er slik den også forflytter seg. Dette handler ikke om svartmaling, men det handler rett og slett om å sørge for at læreren som den viktigste enkeltfaktoren får et håndslag både gjennom god videreutdanning, og ved at det blir mange nok av dem. Og det er myndighetenes ansvar å ta det på alvor.