Sylvi Graham (Høyre), 2012-01-30:
Før jeg begynner, vil jeg gjerne få oppklare en liten uklarhet i interpellasjonsteksten. Det ville vært mer riktig å si at «Statistisk sentralbyrå forventer at sysselsettingen vil øke med 220 000», og at 2014 er det rette årstallet her. Dette har jeg tidligere kommunisert til statsråden, så det ikke skal bli en diskusjon om detaljer her i dag. Dette temaet er viktig. I de kommende tiårene vil vårt samfunn stå overfor en stor og vanskelig oppgave. Det er en kjent sak at befolkningen er i ferd med å bli betydelig eldre, totalt sett, og ikke bare lever vi – heldigvis – lenger enn vi gjorde før, men vi er også friskere. Mens de som ble født i årene etter annen verdenskrig, i de kommende årene når pensjonsalder, vil det ikke i samme grad bli fylt på i generasjonene under. Vi blir med andre ord stadig flere eldre, og det vil derfor også stå stadig færre aktive arbeidstakere bak hver pensjonist. Samtidig er behovet for kvalifisert og kompetent arbeidskraft stort, og det vil bare øke i årene og tiårene fremover. Vi trenger med andre ord flere hender. For at vi skal kunne tåle en sånn utvikling, må vi sette inn tiltak på flere fronter. Vi sparer gjennom å sette store deler av dagens oljeinntekter i Statens pensjonsfond. Vi kan i større grad åpne for arbeidsinnvandring. Vi må føre en trygde- og skattepolitikk som gjør at det lønner seg å jobbe for alle som er i arbeidsfør alder. Men det kanskje viktigste og enkleste tiltaket vi kan gjøre, er å overbevise dem som nærmer seg pensjonsalder, om å stå lenger i arbeid. Vi lever lenger, vi er friskere enn før, og da er det også naturlig at alle som kan og vil, får jobbe lenger. Øker man den reelle pensjonsalderen med et par år, vil det gjøre eldrebølgen betydelig lettere å håndtere. La meg – i parentes – få understreke: De som står i tunge yrker, sliterne, skal selvfølgelig få gå av med en velfortjent pensjon dersom de ønsker det. Vi er glade for at det har vært bred enighet om – i hovedsak – et godt pensjonsforlik, som sikrer denne rettigheten. I arbeidsmiljøloven og i aldersgrenseloven fastsettes det mer eller mindre en generell aldersgrense på 70 år. Jeg sier «mer eller mindre» fordi det i praksis ikke er en generell regel. Dessuten er det en rekke yrker som har særaldersgrenser – piloter og brannmenn må gi seg når de er 60, politimenn og fengselsbetjenter når de er 63, feiere og sykepleiere når de er 65, osv. Samtidig er det – etter iverksetting av pensjonsreformen i fjor – i praksis ikke noen allmenn pensjonsalder, og man kan gå av mellom 62 og 75 år. La oss ta de privat ansatte, som reguleres av arbeidsmiljøloven, først: Som nevnt inneholder arbeidsmiljøloven en grense på 70 år, i den betydning at arbeidsgiver kan løse arbeidstaker fra jobben ved fylte 70 år, uten at det er nødvendig med en oppsigelse. Men arbeidsgiver kan like fullt la være – og beholde arbeidstakeren i stillingen så lenge begge parter måtte ønske det. Likevel er dette i praksis en sannhet med modifikasjoner. Høyesterett avgjorde i september i fjor at Gjensidige hadde rett til å kvitte seg med en ansatt ved fylte 67 år så lenge den bedriftsinterne aldersgrensen ble konsekvent håndhevet, og den «tvangspensjonerte» arbeidstakeren kunne nyte godt av en solid pensjonsordning. Det er ikke et godt signal å sende til den eldre garde, som vi kommer til å være helt avhengig av i årene som kommer. Det er fra før av mange som føler seg presset til å gå av, og avgjørelser som den i vår høyeste rettsinstans, vil nok ikke få færre til å føle seg gått ut på dato når man har passert noen og seksti. Også i organisasjonslivet kan vi se tegn til «aldersallergi». Vi har i det siste kunnet lese om LOs regel om ikke å velge ledere over 60 år, som bl.a. har som konsekvens at Roar Flåthen ikke kan bli gjenvalgt. For en som passerte 60 år for ikke stort mer enn én måned siden, må jeg si at jeg nærmest tar den regelen personlig. Og om ikke det er nok: I Aftenposten kunne vi den 18. desember i fjor lese at ansatte i LO har bedt sine egne fagforeninger om hjelp etter at LO-ledelsen ga beskjed om at de må slutte når de fyller 67 år. Når det gjelder den andre siden av bordet, har man heller ikke inntrykk av at NHO er en pådriver for å få flere eldre i arbeidslivet. Det er jo slik at skal man preke det sanne budskap, bør man også gå foran med et godt eksempel og få orden i eget hus før man formaner andre, men dessverre: Heller ikke i staten er situasjonen noe særlig bedre. I motsetning til arbeidsmiljøloven, som bare åpner for avgang ved fylte 70, er aldersgrensen for statsansatte i utgangspunktet obligatorisk. Selv om det er mulig å få unntak fra denne aldersgrensen, sender en sånn obligatorisk aldersgrense med automatisk avgang et klart og tydelig signal til arbeidstakere: Etter at du er kommet opp i en viss alder, vil vi helst bli kvitt deg. Kanskje det er å sette ting på spissen, men det er vanskelig å se at sånne regler kan virke særlig motiverende på godt voksne arbeidstakere. Slike ting skaper dessuten normer i arbeidslivet, og normen er i ferd med å sette seg, at man skal gå av med pensjon senest ved fylte 67 år – i noen tilfeller mye før. Særaldersgrenser er én ting – en annen og kanskje enda viktigere problemstilling er den reelle avgangsalderen. Selv om f.eks. polititjenestemenn etter loven kan stå helt til de er 63, er pensjonsalderen for de fleste i praksis fattige 57 år. I staten som helhet er reell pensjonsalder – når man regner med dem som blir uførepensjonert – rett i underkant av 60. Er det egentlig rart? Etter tariffoppgjøret for et par år siden endte man opp med et AFP-regime for offentlig ansatte der de kan gå av med en god pensjon tidlig, men der de i motsetning til andre arbeidstakere, og helt i motsetning til intensjonene i pensjonsforliket, ikke kan fortsette å arbeide. Utover et lite toleransebeløp på 15 000 kr – beinhardt håndhevet – kan de ikke tjene én krone. Samlet sett representerer dette en sløsing med ressurser som vi ikke vil kunne ta oss råd til i årene som kommer. Mye av dette er regulert av avtaler mellom partene i arbeidslivet, men dét kan ikke være en unnskyldning for ikke å ta opp spørsmålet. Staten er en stor arbeidsgiver og er således forhandlingspart med mulighet til å ta opp disse spørsmålene i neste forhandlingsrunde. Samtidig er det mange av bestemmelsene i arbeidslivet som reguleres ved lov. Jeg kommer ikke inn i denne debatten med fiks ferdige løsninger, men det er f.eks. fullt mulig for Stortinget å bestemme at man er omfattet av oppsigelsesvernet fram til man er 70. Det er fullt mulig å endre aldersgrenseloven slik at statstjenestemenn ikke har obligatorisk avgang ved 70 – og heller bruke dette som en mulig heller enn en obligatorisk avgangsalder. Det samme gjelder den floraen, spredt rundt i forskjellige lover og forskrifter, som regulerer særaldersgrensene. Mange av dem er satt i en annen tid, da en betydelig lavere levealder og på mange måter fysisk tyngre arbeidsliv var normen. Det er godt mulig det er på høy tid med en fullstendig gjennomgang av disse. 2012 er prisverdig nok utropt av EU-kommisjonen til «Year for Active Ageing». Jeg registrerer også at arbeidsministerens statssekretær Støstad uttalte i Aftenposten rett før nyttår: «Det er klart at samfunnsutviklingen med bedre helse og høyere levealder gjør det naturlig å se på ulike typer aldersgrenser i arbeidslivet.» Og videre: «Seniorene må ses på som en ressurs i arbeidsmarkedet.» Men det er lett å snakke om slikt, og vi har ennå til gode å få en presentasjon av hva som vil være regjeringens politikk på dette feltet i årene som kommer. Vil man – om nødvendig – tørre å ta et oppgjør med partene i arbeidslivet om denne saken? Jeg håper arbeidsministeren og resten av regjeringen vil bruke det som en anledning til å meisle ut en seniorpolitikk – både for arbeidslivet helt generelt og for staten som arbeidsgiver. Jeg mener at det er på høy tid.