Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2008-06-13:
Det er historikeren som har det privilegium å skrive historie. Det blir litt voldsomt og nesten litt patetisk når vi som en del av beslutningen benytter anledningen til å framstille egne beslutninger som historiske. Det er forståelig at vi av og til kan bli litt høytidsstemte og ha behov for å gi oss en plass med historisk sus. Men jeg tror nok det er fornuftig at de som står utenfor beslutningen, definerer hva som får betegnelsen «historiske beslutninger». Det er en viktig beslutning som skal gjøres i dag, men det endelige innholdet og konsekvensene vil vi først få om tre-fire år når det nye stortinget skal vedta grunnlovsendringene og den nye kirkeloven. Det brede flertallet som står bak endringsforslagene, er slik at det er grunn til å kjenne seg trygg på at det nye Stortinget vil vedta de forslagene som blir fremmet i etterkant av innstillingen og debatten. Både staten og Den norske kirke fortjener at grunnlovsbåndene blir klippet over - staten fordi alle formelle bestemmelser som kan så tvil om statens uavhengighet av et bestemt trossamfunn, er uheldige og vil svekke staten som sekulær myndighet og så tvil om våre politiske myndigheter som forsvarer av pluralisme og generelt religiøst mangfold, Kirken fordi den har et mandat og et oppdrag som skal utfordre oss alle, og ikke minst makthaverne. Kirken fortjener en uavhengighet som ikke skaper tvil om dens legitimitet i møte med makta. Vår tid, både nasjonalt og ikke minst internasjonalt, er preget av mangel på moralske røster som har nødvendig tyngde til at de blir lyttet til. Det nærmeste vi kommer en politisk-moralsk røst, er Nelson Mandela, som med sin bakgrunn fra fengsel, tortur og systematisk undertrykkelse har mot og kraft til å tale om forsoning og brobygging i møte med undertrykkerne. En uavhengig kirke med sitt mandat burde ha alle forutsetninger for å bli en moralsk røst inn i vår tid. En uavhengig kirke må derfor våge å utfordre myndigheter og beslutningstakere på sentrale områder som gjelder livet og vår felles framtid. En uavhengig kirke kan ikke ende opp med en form for moralisme der en retter pekefingeren mot dem som utfordrer Kirkens tradisjonelle rammer for hva som er riktig moral, slik vi har fått demonstrert de seneste dagene. En kan ikke bli en troverdig moralsk røst hvis det kun er minoritetene, de som er annerledes, de som har en annen legning, de som ikke klarer å innordne seg majoritetenes krav, som alltid skal utfordres og stigmatiseres. Dagens vedtak vil om noen år gi Kirken den frihet den trenger til å bli denne røsten. Dette dreier seg derfor ikke om hvem som skal utnevne biskoper og andre formelle institusjoner, det dreier seg i bunn og grunn om hva slags kirke Den norske kirke ønsker å være, og hva slags rolle den vil ha som uavhengig av staten. Kirkens mandat burde være klart - at uavhengigheten ikke skulle skape forvirring og usikkerhet. Statskirken er et ektefødt barn av enevoldstiden. Allerede rett etter reformasjonen ble det knyttet bånd mellom kirke og konge- og fyrstemakt som la grunnlaget for at det senere, under enevoldskongene, ble utviklet en teologi der kongen fikk all makt, også i Kirken, og der kongen var innsatt av Gud, altså opptrådte på vegne av Gud. Toregimentslæren ble utviklet for å holde folk i ro og sikre at det ikke ble stilt spørsmålstegn ved de etablerte strukturene. Dette symbiotiske forhold mellom kirke og konge har fortsatt helt opp til vår tid, ikke ved at kongen som person har beholdt sin makt over Kirken, men ved at en benytter alle anledninger til å framstå sammen ved ulike store anledninger. Det at statskirken og monarkiet har overlevd, tror jeg i stor grad skyldes de nære bånd som har vært mellom kirke og konge. Grunnloven førte videre ideene fra enevoldstiden ved at en brukte betegnelsen «skal fortsatt være». Utover på 1800-tallet utviklet Kirken seg i retning av å bli en embetsmannskirke. Prester og biskoper fikk styrket sin makt, kongen overlot til presteskapet å utøve makten. Det eneste bruddet med denne tradisjonen var at konventikkelplakaten ble opphevet på 1840-tallet. Dette skjedde under stor motstand fra embetsmannskirken. Kirkens rolle i nasjonsbyggingen utover på 1800-tallet er ikke entydig. Det som er helt klart, er at den demokratiseringen som ble påbegynt både for utdanningssystemet og ikke minst for samfunnet for øvrig, ble Kirken i liten grad påvirket av. I mellomkrigstiden kom det små tendenser som viste at Kirken ikke var helt upåvirket av det som skjedde i samfunnet for øvrig, ved at en fikk etablert menighetsråd. Så lenge embetsmannskirken hadde grep om utviklingen, var det i liten grad diskusjon om å skille stat og kirke. Det er for øvrig snart 130 år siden Stortinget første gang fikk seg forelagt et forslag om å skille stat og kirke, men det fikk altså liten oppslutning. Etter krigen har temaet vært opp flere ganger, bl.a. gjennom ulike utredninger. Vi har nå kommet til det historiske punktet der relasjonene mellom stat og kirke skal og må endres. Det finnes faktisk ingen vei tilbake. Vi har gått fra å være et homogent samfunn til et pluralistisk. Det religiøse mangfoldet er stort. En ordning der man knytter én religion, ett trossamfunn, til staten, slik statskirkeordningen gjør, kan rett og slett ikke opprettholdes. Staten har så langt det har vært praktisk mulig, likestilt de ulike trossamfunnene. Det er vanskelig i dag å hevde at Den norske kirke har synlige økonomiske privilegier. Likevel ligger det mye symbolkraft og fordeler i en statskirkeordning. Et demokratisk styre kjennetegnes først og fremst ved måten mindretallets rettigheter blir ivaretatt på. Når minoritetenes trossamfunn opplever seg som diskriminert, skal majoriteten ta det på alvor. Hadde vi i dag skullet bestemme om vi skulle etablere en ordning med statskirke, tror jeg faktisk dette hadde blitt oppfattet som å være i strid med internasjonale konvensjoner. Det er jo ikke blitt sagt at statskirken er det, men hvis vi stod på scratch og skulle etablere den, tror jeg at den ville blitt definert som å være i strid med internasjonale konvensjoner. I prinsippet er en statskirke etter den modellen vi har hatt, ikke forenlig med religionsfriheten slik den er formulert i ulike internasjonale konvensjoner. Det å stille krav til et bestemt livssyn, at en statsråd må tilhøre Den norske kirke for å bli medlem av regjeringen, går rett og slett ikke. Det er ganske uforståelig at et flertall kan bestemme at én religion, ett livssyn, skal være statens offentlige religion. Derfor er den beslutningen vi skal gjøre i dag, og de beslutninger som skal gjøres i neste stortingsperiode, viktige. Framover mot det endelige skillet, den endelige opphevingen av båndene mellom stat og kirke, er det behov for ulike forsøksordninger, det er behov for å prøve ut ulike modeller for hvordan denne kirken skal kunne fungere. Derfor er det viktig at statsråden når han kommer tilbake til Stortinget med forslag til ulike modeller for forsøk framover på bakgrunn av demokratiutredningen, også vurderer kirkelovens forsøksbestemmelse, slik det ligger i mindretallets forslag. Hvis det er åpning for det, og hvis det rent juridisk er mulig, bør en prøve ut mange forskjellige styringsformer og styringssystemer. Jeg vil derfor helt konkret be statsråden kommentere akkurat det som går på forsøksordninger, og at man såframt det er mulig, bør prøve ut ulike modeller der også presteskapet inngår. Jeg vil altså be ham om å kommentere akkurat den delen i sitt innlegg - hvordan han forholder seg til en slik utredning - og gjøre de vurderingene som er nødvendige, slik at vi forhåpentligvis framover kan få til ulike forsøk, mange forsøk, der også presteskapet er en del av forsøksordningen.