Michael Tetzschner (Høyre), 2020-05-12:
Saksordføreren begynte med å si at dette var en sak som fulgte vanlige spor. Jeg kan jo i noen grad si meg enig, men den inneholder også et par betenkelige nyvinninger. En av dem er at Arbeiderpartiet har gjort SV til sin åndelige fører i Midtøsten-spørsmål. Det har fått dem til å innta et standpunkt de tidligere ikke har hatt. Nå går jeg med på at det kan være opportunt i opposisjon å være litt skarpere, strengere og mer prinsipiell enn man er når man besitter regjeringsmakten. Men her er det altså ganske viktige prinsipper som Norge har holdt seg til hittil – og det er at man ikke har villet gå inn på en enkel aksjonistisk sak mot, eller handling rettet mot, en av partene. Det tør være kjent at Norge ønsker å spille en rolle i Midtøsten. Å gå inn i et klima hvor man tar ut en aksjon og gjør den til Norges offisielle politikk, eller har ønske om å gjøre det, vil svekke Norges troverdighet som en balansert part med egenskap til å se tingene fra begge sider. Hvis man går inn i selve saken, er den ikke så enkel som den blir fremstilt som. Det foreligger for det første ikke noen dom fra EU-domstolen. Det foreligger en utenrettslig uttalelse på forespørsel, riktignok fra noen som var interessert i saken i Frankrike, og som stilte spørsmålstegn ved hvorvidt de franske merkemyndighetene kunne innføre en slik ordning, som beskrevet. Domstolen har uttrykt seg positivt i den retningen, men derfra til å si at dette er et pålegg fra EU-domstolen og videre at dette skal ha fullt innslag i norsk rett eller norsk politikk ut fra EØS-regelverket, er det altfor tidlig å si. Det som er viktig, er at man i disse spørsmål orienterer seg om de eventuelle forhandlinger som er. Jeg legger ikke skjul på at den innenrikspolitiske utviklingen i Israel, og man kan kanskje også si i USA, har brakt partene lenger fra hverandre. Men det er fortsatt ingen grunn til at vi skal gi opp et synspunkt som går ut på at forhandlingsveien som åpner for varig fred og varig statsdannelse, er det endelige, store og gode svaret på disse spørsmålene. Så får vi registrere at Arbeiderpartiet ønsker å markere seg under ledelse av SV, som jo vanligvis ikke har noe balansert forhold til Midtøsten – det er alltid den ene parten som er skyld i det meste. Det er den parten som tilfeldigvis har valg – noen vil si de har litt for mange valg – mens den andre siden, som de skal forhandle med, opptrer jo ikke forbilledlig hvis man tenker på borgernes medvirkning, og de er også selv splittet. Det er også en del av det som er bildet. Når det så sies så nyansefritt at vi står overfor okkupert territorium, og man jevnfører dette med okkupasjonen av Krim-halvøya, er det etter mitt skjønn ganske haltende. Hele løsningen i Midtøsten og statsdannelsen av Israel bygde jo på et folkerettslig grunnlag, laget av FN i de tidlige etterkrigsår, da Israel måtte forsvare seg mot to angrepskriger, først i 1948 og senere i 1967. Det er klart at deres syn på grensespørsmålene har vært preget av det som også er viktig for enhver suveren stat, og det er sikkerhetsspørsmålene. På den andre siden har det ikke vært etablert en selvstendig palestinsk stat, og det er også noe av ulykken, for det skulle vært gjort samtidig – med anerkjente grenser under internasjonal kontroll – fra dag én. De mulighetene er selvfølgelig forspilt. Det behøver jo ikke en varig fredsløsning være. Det må også være den norske holdningen for utviklingen videre.