Tone Wilhelmsen Trøen (Høyre), 2014-04-24:
Den moderne medisins historie er en fortelling om fantastiske medisinske framskritt. Takket være medisinens ekspansjon lever vi lenger, vi overlever sykdommer, vi vet hvilke vaner vi skal unngå, og vi fanger opp folk i faresonen. I dette perspektivet er det viktig å belyse temaet overbehandling og overdiagnostisering, og det er grunn til å takke interpellanten Toppe for å reise diskusjonen. Dette er, slik flere har sagt, også en diskusjon som tas bredt internasjonalt. Felles for alle debatter i fagmiljøene – ikke bare i politikken, men i fagmiljøene – ligger det et felles mål: å sikre en praksis i helsevesenet hvor man hjelper mennesker som er syke, og ikke skader dem som er friske. Det er først og fremst det som gjelder for denne debatten i fagmiljøene. Men tilbake til Norge: Ved årsskiftet sto det om lag 260 000 personer i helsekø her hjemme. De ventet på behandlinger som legen har gitt dem rett til. Derfor skal vi være varsomme med å diskutere overbehandling, så ingen forledes til å tro at den store utfordringen i Norge er risikoen for at vi begynner å operere friske mennesker, når vi vet at syke mennesker som trenger operasjon, ikke får det. Vi må også vokte oss vel for å gjøre dette til en debatt om behov for endrede finansieringsmetoder i helsevesenet, eller om graden av offentlig/privat samarbeid. Det blir, etter vår oppfatning, en grov forenkling av debatten. Kjersti Toppe viste til rapporten fra Helsedirektoratet som gjelder overbehandling og overdiagnostisering. Slik jeg leser denne rapporten, så sier den veldig tydelig at økonomiske tiltak fra andre land for å begrense overdiagnostikk og overbehandling har liten relevans i Norge, hvor vi har en annen finansiering av helsetjenester og andre takstsystemer. Så er det også nødvendig å kommentere representanten Knutsens kommentarer knyttet til finansieringen av offentlig/privat samarbeid. Vi må huske at portvakten er fastlegen, portvakten er den offentlig ansatte spesialisten, og det vil det fortsatt være i et system med fritt behandlingsvalg – slik at vi har dét helt klart. Mengden eller volumet i diagnostisering og behandling handler om menneskers usikkerhet, risikohåndtering, folks ønsker, legens plikter, spredning av informasjon og økt kunnskap om mulige inngrep. Vi har også økt velstand og vi har kapasitet til å gjennomføre tester, og vi har mer medisinsk teknologi og kunnskap enn noen gang – kanskje noen ganger for mye, men sikkert også noen ganger for lite. Nettopp fordi dette er et spenn og en balanse, er det vanskelig å sette en objektiv grense. I praksis må likevel disse grensene settes, og mange sykdommer defineres nettopp med en slik grense. Hver gang grensene justeres, forandres antallet syke. Ett eksempel: Definisjonen av osteoporose er basert på et mål på bentetthet. Da terskelen ble endret i USA, fikk syv millioner flere diagnosen over natten. Det vil alltid være noen som mener – ofte med rette – at grensene som settes er upresise. En del av dem som er rett under en terskel, vil også oppleve problemer forbundet med sykdommen. Det skaper også viktige etiske debatter i fagmiljøene knyttet til grensesetting. Så skal vi heller ikke undervurdere helsegevinsten av å få avkreftet sykdom. Å være usikre på om vi er syke, skaper mye engstelse og er en trussel for helsen vår. Avslutningsvis vil jeg tilbake til Helsedirektoratets rapport fra juni i 2013. Den gir noen interessante råd, som også Toppe var inne på, om strategiske tilnærminger til denne problemstillingen. Den konsentrerer seg om tiltak som har en hensiktsmessig tilnærming i Norge, og den skjelner godt mellom systemtiltak, tiltak rettet mot utøverne og tiltak rettet mot oss som pasienter og brukere. Jeg håper denne rapporten, men også de pågående internasjonale studiene på dette temaet, blir et viktig grunnlag for videre diskusjoner – først og fremst i fagmiljøene, men også blant oss politikere.