Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2012-06-04:
Det er en viktig sak som vi behandler, og det er ingen tvil om hva som er Senterpartiets holdning: Vi ønsker å grunnlovfeste det kommunale sjølstyret. Samtidig må vi ha klart for oss forholdet mellom det kommunale sjølstyrets rolle og Stortingets overordnede ansvar. Som flere har vært inne på, tok saksordføreren forbilledlig initiativet til en høring i saken, og det var en høring som medvirket til at jeg tror at samtlige i komiteen ble begeistret, fordi det ble tilført ny kunnskap. Det viste også at ethvert grunnlovsforslag må en arbeide grundig med, både sjølve teksten og det som er begrunnelsen for det, slik at en tar nødvendig hensyn til den helhet som grunnlovfesting skal innebære. Det vi erfarer i diskusjonen så langt, er at både representanter for Fremskrittspartiet, Høyre og SV har en klar positiv holdning, og jeg har også en fornemmelse av at det er det samme som skjer innenfor Arbeiderpartiet, men det krever som sagt at vi diskuterer premissene og den konkrete ordlyden. Fra Senterpartiets side viser vi til at lokalforvaltningen ikke ble nevnt med et eneste ord i Grunnloven av 1814. De representative lokale organene oppsto først i 1837 med formannskapslovene og ble regulert gjennom vanlig lov. Dette var den gang et svært stort framskritt med hensyn til folkets politiske utvikling og en svært viktig utfylling av Grunnloven. Det skulle gå over 150 år før det virkelig oppsto et politisk «trøkk» for å få kommunen inn i Grunnloven. Grunnlovskonservatismen var alt på 1800-tallet en sterk kraft som medvirket til dette. Siden 1980-tallet har det vært fremmet flere endringsforslag til Grunnloven – med varierende ordlyd – med det siktemål å grunnlovfeste kommunen og det kommunale sjølstyret. Her er vi altså i den situasjon at det er en gjentakende sak som det hittil ikke har vært arbeidet bredt nok og grundig nok med å få grunnlovfestet, på tross av mange positive utsagn. Senterpartiet viser til at sjøl om den formelle konstitusjonelle forankringen har manglet, finnes det likevel et eldgammelt idémessig hopehav mellom kommunene og Grunnloven. Historikeren Johan Ernst Sars hevdet for langt over 100 år siden at formannskapslovene av 1837 «betegnede et saa stort fremskridt i hensyn paa folkets politiske utvikling, at de i saa maade næsten kan sidestilles med selve grundloven». I forbindelse med 100-årsjubileet i 1937 skrev en annen historiker, Arne Bergsgård, at lovene var en nødvendig utfylling av Grunnloven, «den største og viktigaste utfyllinga som grunnlova nokon gong har fått og kunde få». Senterpartiet viser videre til at man fra historien også kan hente fram aktører som ikke bare understreker et ideologisk slektskap til Grunnloven, men som går et steg lenger, og sier at lokaldemokratiet reelt sett var konstitusjonelt forankret. Undersøkelseskommisjonen av 1945, oppnevnt av Stortinget, gransket handlemåten til ulike samfunnsmakter i tida før og etter det tyske angrepet i 1940. Sjøl om komiteen var bedt om å snevre inn tema for granskingsarbeidet, valgte komiteen på eget initiativ å se nærmere på den nasjonalsosialistiske nyordningen av kommunene fra desember 1940 og utetter. Argumentet var at saken var i en særstilling fordi det kommunale sjølstyret bør regnes å være en del av forfatningen. Senterpartiet viser til at tenkningen som lå til grunn for dette, trolig var at lokaldemokratiet var forankret i konstitusjonell sedvane. Senterpartiet vil vise til at etter det tyske angrepet på Kongeriket Norge våren 1940 satte NS-regimet med okkupasjonsmakten i ryggen senere samme år all kraft inn på å nyordne det norske samfunnet, å omskape det i tråd med nasjonalsosialistisk ideologi. Dette framstøtet ble først satt inn mot kommunene. På grunn av at formell grunnlovsforankring av kommunen manglet, fikk NS-regimet relativt lett spill: Én departemental forordning var nok til å avskaffe lokaldemokratiet og introdusere fører- og ansvarsprinsippet med virkning fra 1941. Dette som i ettertid ble karakterisert som den kanskje største seieren nazistene vant i Norge, var rett nok rettsstridig, men ikke i strid med en eneste grunnlovsparagraf. Senterpartiet vil peke på at i den nyere tids diskusjon om grunnlovfesting av lokaldemokratiet har det ikke vært framme at Grunnloven er en helt sentral del av den nasjonale beredskapen mot ytre og indre fiender. Grunnlovsbestemmelsene må også være dimensjonert for tider som er annerledes enn vår egen, og for tilspissede situasjoner i nasjonens liv. Senterpartiet vil minne om at det man i dag kan avfeie som symbolpolitikk, en dag i framtida likevel kan være et viktig våpen i en kamp som etterslekten må føre. Vi vil peke på at grunnlovfesting av det kommunale sjølstyret er et viktig symbol på linje med dagens grunnlovsparagrafer som omhandler f.eks. retten til arbeid og retten til et miljø som sikrer sunnhet. I den forbindelse vil Stortinget i kommende periode få en rekke grunnlovsforslag som resultat av utredningen fra Menneskerettighetsutvalget, som på tilsvarende måte slår fast noen overordnede viktige ting som det norske samfunn skal styres etter. Derfor blir denne diskusjonen også sentral i kommende periode. Vi vil vise til at dette grunnlovsforslaget i ordlyden til den foreslåtte paragrafen taler om «lokale organer som er utpekt ved direkte og frie valg». Dette kan ses på som at forslagsstillerne implisitt tar mål av seg til å grunnlovfeste det kommunale sjølstyret. Det kommunale sjølstyret i Norge er uløselig knyttet sammen med visse institusjonelle grunntrekk: frie valg, kommunens status som selvstendig rettssubjekt, skattleggingsretten og retten til å ta på seg oppgaver som verken er forbudt eller tilligger andre organer. Vi vil understreke at et grunnlovsforslag om det kommunale sjølstyret ikke skal oppfattes å komme i motsetning til Stortingets sjølsagte rett og suverenitet, og at det derfor ikke må bli oppfattet slik at en trenger en grunnlovsendring for å endre kommunestyreordningen. Vi vil peke på at kommunalt sjølstyre i norsk sammenheng ikke innebærer at staten skal holde seg unna, men at staten skal styre med klokskap, med måtehold og moderasjon. Vi viser til at det kommunale sjølstyret i en viss forstand kan karakteriseres som en del av et statlig rammestyringsideal – et ideal som staten rett nok har hatt vanskelig for å leve opp til i dag-til-dag-politikken. Kommunalt sjølstyre handler slik ikke om kommunal alenegang. Kjennetegnet ved sjølstyre i norsk sammenheng er at dette avspeiler det nære interessefellesskapet og de nære tillitsbåndene mellom topp og bunn i styringssystemet. Norske kommuner utøver sjølstyre når de tar i bruk egen vurderingsevne for å utføre oppgaver på oppdrag fra staten. Vi vil understreke at å mobilisere folket som rådgivere var et viktig motiv allerede da formannskapslovene ble utformet. Etter den andre verdenskrigen ble kommunal sektor utformet til å være en bærebjelke for velferdsstaten, på sett og vis med samme begrunnelsen: Sjølstyret var ikke et hinder, men tvert imot noe som ga en merverdi for staten. Titusenvis av folkevalgte landet over gjorde en jobb en ellers ville ha trengt en hær av statsbyråkrater til å utføre, og de lokale folkevalgte gjorde jobben bedre. Senterpartiet vil derfor understreke at det kommunale sjølstyret dels har fungert som en forlenging av den statlige makten og har tilført den nasjonale politikken f.eks. innenfor skole, helse og kultur en verdifull lekmannskomponent. Gjennom at kommunene har vært i stand til å omsette nasjonale ambisjoner til lokal praksis på en langt mer treffsikker måte enn staten sjøl ville makte å gjøre, og nettopp ved at staten har vært aktiv og stilt krav, har staten medvirket til å gjøre lokaldemokratiet mer slagkraftig. Også i framtida bør Stortinget ha makt til å omforme kommuneinstitusjonen ut fra endrede behov og forutsetninger. En grunnlovfesting av sjølstyret skal ikke være til hinder for en slik utvikling og bør følgelig ikke være våpen i den prinsipielle eller saksorienterte debatten om innhold i eller grenser for den statlige styringen av kommunen. Vi mener at ut fra denne forståelsen blir ikke statlig makt og kommunal sjølstyremakt oppfattet som et nullsumspill, altså et system der det automatisk blir mindre av det ene om det blir mer av det andre. Det kommunale sjølstyret og Stortinget støtter tvert imot opp om hverandre og hjelper hverandre til å oppnå felles målsettinger. Men det kan komme i konflikt, særlig hvis staten gir for liten plass til det lokale politiske skjønnet, og ser på kommunepolitikken som en kostnad i stedet for en merverdi når den nasjonale politikken skal realiseres lokalt. Vi vil understreke at et av de mest karakteristiske trekk ved det kommunale sjølstyret er at det har stått – og står – så sterkt i vårt folk. Vi vil derfor – ut ifra denne forståelsen av innholdet i det kommunale sjølstyret, kombinert med at Grunnloven skal være et bolverk for demokratiet, også i tilspissede situasjoner i nasjonens liv – gå inn for å grunnlovfeste det kommunale sjølstyret, som jeg avklarte helt innledningsvis. Vi er også av den oppfatning at det kommunale sjølstyret som verdi og som kjennetegn ved den norske statsstyringsordningen bør framheves som egen paragraf i Grunnloven. Vi har i Senterpartiet merket oss det enstemmige vedtaket som KS’ landsstyre gjorde 24. mai i år, hvor man enstemmig støttet forslaget. Det oppfatter vi som et sterkt signal til oss på Stortinget om å arbeide videre med dette for å få et flertall, som er nødvendig, for å få det inn i Grunnloven. Derfor sier vi at når Senterpartiet ikke kan bifalle det foreliggende grunnlovsforslaget med dets begrunnelse, vil vi før neste stortingssesjon framlegge eget forslag, i tråd med den holdningen som jeg her har nevnt.