Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2011-03-28:
Jeg vil også takke for interpellasjonen. I tillegg til den internasjonale finans- og matvarekrisen er jo klimakrisen størst. Klimakrisen gjelder innholdet av karbondioksid i atmosfæren, og her er jo karbon poenget. Fangst og lagring av CO2 i naturen skjer gjennom fotosyntesen, hvor karbondioksid er byggematerialet – altså: dess grønnere planter, dess grønnere skog, dess større opptak av karbondioksid. Lønnsomhet i skogbruket er da nøkkelen for alt som gjelder trevirke. Fotosyntesen er motoren i karbonkretsløpet, og vi må huske på at om treet råtner eller brukes som produkter som menneskene trenger, blir det samme CO2-virkning. Trevirke gir mange produkter: plank, papir og papp, eller ulike karbonmolekyler som industriråstoff for plastindustrien. Og det er her det virkelig store potensialet ligger, nemlig at vi kan erstatte fossilt karbon fra olje og gass som råstoff med karbon som kommer fra trevirke. Industrielle råstoff basert på slike treverk foredlet gjennom bioraffinerier, f.eks. det som Borregaard står for, krever at vi legger til rette for det. Det krever at vi har en kombinasjon av avgift på fossilt karbon og stimulans av fornybart karbon. Dette er nødvendig for å sikre at det blir privatøkonomisk lønnsomt det som vi vet er samfunnsøkonomisk nødvendig. Utfordringa i norsk industri, og spesielt i treforedlingsindustrien, er å lage lange verdikjeder som gir god betalingsevne for kvalitetstømmer, kompetent arbeidskraft og kapital. Det er altså spørsmål om å legge til rette for krevende allsidige arbeidsplasser for godt kvalifisert ungdom. Det historiske verktøyet for dette innenfor treforedlingssektoren har vært å satse på trepartssamarbeidet mellom private eiere, i stor grad skogeiere, fagbevegelsen og staten, for derigjennom å skape en samfunnskontrakt som gir lønnsomhet for alle tre parter. De tre partene i dette samarbeidet må være enige om en strategi for å utvikle sterkere bedrifter og treforedlingsmiljøet i Norge. Når vi nå snakker om treforedling, er det foredling av slipstokken, ikke den stokken som brukes til sagtømmer. Treforedlingsindustrien er nå i en svært krevende situasjon. Det gjelder få bedrifter, men det gjelder nøkkelbedrifter. Og hvorfor er de i en slik krevende situasjon? Jo, fordi vi har et ekstremt høyt kostnadsnivå i Norge i forhold til våre konkurrentland. Andre land satser svært offensivt på denne sektoren, nettopp fordi det gjelder fornybart råstoff som er en nøkkel i forhold til en av de største utfordringene som jeg nevnte. Derfor må storting og regjering nå ta kraftfulle grep for å sikre at vi kan videreutvikle denne industribransjen. Vi i Norge har gode råvarer med basis i langfibret, seinvokst gran, vi har svært kompetent arbeidskraft, og vi har overskudd av kapital. Det vi mangler, er et felles svar på: Hva vil vi med norsk treforedling? Sagt på en annen måte: Vi mangler en klar, offensiv treforedlingspolitikk. Det er tre nøkkelområder som jeg vil peke på som sentrale i en slik satsing. Det første er å styrke forskning og utvikling. Det er svært svakt i dag i de universitetsmiljøene som driver forskninga på det nivået videre. Her må det kraftsamles, slik at vi får en base som kan videreutvikle dette i samspill med industri og næring ellers. Punkt 2: Energiprisene må fortsatt være et fortrinn for norsk treforedlingsbransje. Det vil da si å videreutvikle kraftkontrakter med Statkraft, slik at vi kan beholde det fortrinnet. Når det så gjelder elsertifikatene, må det gås nøye inn på det med salg av elsertifikater. Det gjelder § 8 c annet ledd i forslaget til energisertifikatlov, hvor det kan gis mulighet for å selge slike elsertifikater ved store ombygginger av elektrisitetsproduksjonen basert på bioråstoff. Det andre er: Hvem skal betale for elektrisitetssertifikatene? Der bør en unnta næringskodet treforedling, slik som det har vært hittil, for dermed å få forutsigbare rammebetingelser. Og til slutt: Kapital, investeringsstøtte, miljøteknologi gjennom Innovasjon Norge, risikolån gjennom en industribank og eierkapital gjennom en annerledes strategisk satsing fra Statens pensjonsfond innland er helt nødvendig, slik at vi kan samspille med fagbevegelse og private eiere.