Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1998-11-23:
Denne meldingen kunne like gjerne vært lagt fram av en arbeiderpartiregjering som av en sentrumsregjering. Igjen kan vi konstatere at sentrumspartiene i regjering handler annerledes enn de gjorde i opposisjon – fra å svinge flagget høyt ble virkeligheten en blafring i vinden. Meldingen konsentrerer seg om problemstillinger som har blitt reist gjennom den daglige forvaltningsvirksomheten og i den offentlige debatten. Verdt å merke seg er at i drøftingene i meldingen inngår oppfølgingen av flere lovforslag som Stortinget har oversendt til Regjeringen – sju Dokument nr. 8-forslag omtales. Bortsett fra Regjeringens forslag om å oppheve unntaksregelen for statsforetak, følger Arbeiderpartiet i det alt vesentlige Regjeringens opplegg. Komitebehandlingen bærer preg av meget stor grad av enighet. Utgangspunktet for komiteens behandling er større åpenhet i forvaltningen, samtidig som en legger stor vekt på personvernaspektet. Det siste er ikke minst påkrevd, sett i lys av den praksis deler av Medie-Norge i dag utøver, jf. den tankevekkende artikkelen av NRKs Hans Wilhelm Steinfeld i Dagbladet sist fredag. I praktiseringen av offentlighetsloven er det store forskjeller mellom de ulike forvaltningsorganer. Det kan være ulik praksis mellom de enkelte direktorater og fra departement til departement, og store forskjeller mellom kommunene. For en del organers vedkommende kunne en tro at lukkethet var utgangspunktet, ikke åpenhet. Offentlighetsloven slår klart fast: «Forvaltningens saksdokumenter er offentlige så langt det ikke er gjort unntak i lov eller i medhold av lov.» Loven har klare unntaksregler – pluss lovrevisjonen om meroffentlighet fra 1993, der det heter: «Forvaltningsorganet skal vurdere om dokumentet likevel bør kunne gjøres kjent helt eller delvis, selv om det etter bestemmelser i loven kan unntas fra offentlighet.» En skulle derfor tro at lovverket i og for seg var godt nok. Det er bl.a. praktiseringen og forståelsen av loven som nå gjør at det er nødvendig med endringer og presiseringer. Hvis prinsippet om meroffentlighet hadde fungert etter intensjonen, ville det ikke i like stor grad vært nødvendig med en lovrevisjon. Mediene spiller en sentral rolle i forhold til offentlighetsloven. Det er ikke tvil om at en styrking av innsynsretten er en styrking av demokratiet og den demokratiske kontroll med forvaltningen. Økt innsynsrett gir media økt mulighet til å orientere om forvaltningens virksomhet og til å ta opp kritikkverdige forhold, noe som i sin tur bidrar til å gi publikum bedre innblikk i virksomheten. I dette arbeidet er imidlertid grensene mellom når mediene arbeider for å gi publikum nødvendig informasjon, og når de arbeider av ren egeninteresse, flytende. Sensasjonsoppslag og salgsoppslag der en omgås fakta på i beste fall en lettsindig måte, og der personvernet settes i fare, kan fort ta overhånd. Jeg tror det vil være meget nyttig og viktig at mediene selv nå setter søkelys på dette. Det vil også bety mye for det totale samspillet mellom mediene, forvaltningens aktører og politikerne. Når det gjelder å ivareta enkeltmenneskets rettigheter, må en ikke miste av syne den innsynsrett partene i en sak er sikret gjennom forvaltningsloven. Den store enigheten gjør det unødvendig i detalj å gå inn på alle de områder meldingen omtaler, men visse felt vil jeg likevel komme nærmere inn på. Stortingets forhold til offentlighet har vært lite framme i den offentlige debatt. Det skyldes selvfølgelig at Stortingets virksomhet i dag i stor grad preges av innsyn og åpenhet. Det forrige storting gav klare føringer om at offentlighetsprinsippet i forhold til Stortingets organer burde gjennomgås ved behandlingen av denne meldingen. En samlet komite er av den oppfatning at det ikke er behov for generelt å unnta Stortinget og dets organer fra offentlighetsprinsippet, og ber derfor Stortingets presidentskap forestå den nødvendige gjennomgang. Komiteen er helt klar i at henvendelser fra privatpersoner må vernes mot offentlig innsyn. Det samme gjelder for partigruppenes og enkeltrepresentantenes korrespondanse og virksomhet. Sivilombudsmannen følger i praksis offentlighetsloven så langt det er forenlig med taushetsplikten i lov og instruks, noe komiteen er tilfreds med. For Riksrevisjonens forhold til offentlighet er det nødvendig med en nøye gjennomgang av revisjonens eget ønske om en hjemmel som gir mulighet for utsatt offentlighet for saker som er til behandling. I komiteinnstillingen drøftes – for og imot – dette ønsket. For Arbeiderpartiets del vil jeg påpeke det uheldige ved at en sak som fremdeles er til revisjon, kan bli underlagt en offentlig debatt på et galt tidspunkt og på sviktende premisser. Et av de vanskeligste områder å ha oversikt over når det gjelder offentlighetslovens anvendelse, er de offentlig eide selskaper og de virksomheter det offentlige har eierandeler i. Det fins et konglomerat av selskaper og selskapsformer. Et viktig prinsipp er at organisasjonsform i seg selv ikke skal kunne påvirke eller være avgjørende for retten til innsyn. Når det gjelder en virksomhets forhold til offentlighetsloven, er det flere momenter som må vurderes: størrelsen på den offentlige eierandel, om virksomheten driver forvaltnings- og/eller forretningsvirksomhet, om en er i en konkurransesituasjon, eller om virksomheten er i en monopolsituasjon. Et godt utgangspunkt for å gi unntak fra reglene om offentlighet er når virksomheten driver forretnings- og konkurranseutsatt virksomhet. Arbeiderpartiet er enig med Regjeringen i at en nøye gjennomgang og høringer er nødvendig før det foreslås bestemte regler. Det er viktig at det tilstrebes så enkle regler som mulig. Den foreslåtte opphevingen av unntaket fra offentlighetsloven i statsforetaksloven er vi uenige i. Derfor er jeg glad for at Arbeiderpartiet sammen med Fremskrittspartiet har flertall for at også dette tema sendes på høring som en del av den generelle problemstillingen. Ellers støtter Arbeiderpartiet Regjeringen i at SNDs og NORFUNDs positive avgjørelser når det gjelder søknader om støtte skal være offentlige. Forholdet rundt interne dokumenter behandles spesielt, og da særlig unntaksreglene for dokumenter som er utarbeidet av andre enn organet selv, dvs. det som omhandles i § 5 annet ledd i offentlighetsloven. En samlet komite er enig i at det foretas en nøye gjennomgang av § 5 annet ledd med sikte på økt offentlig innsyn, og at det ikke legges fram forslag til endringer før høringer er foretatt. Når komiteen nå ber Regjeringen vurdere om en skal innføre en rett til innsyn i faktiske opplysninger, må en legge vekt på hvordan dette kan gjennomføres i praksis. Videre må en være spesielt nøye med hva som skal anses som faktiske opplysninger. Dette er ikke uproblematisk, og spesielt forholdet til personvern kan være vanskeligere enn mange forestiller seg. Det er også behov for vurderinger og høringer når det gjelder dokumentoffentlighet i kommunene. Ikke minst KS og kommunene selv er viktige høringsinstanser. Utgangspunktet er imidlertid klart: Retten til innsyn i kommunale dokumenter må være like stor som overfor de statlige forvaltningsorganer. Kommunikasjon med fremmede stater og internasjonale organisasjoner er også et viktig tema i meldingen. Den økende internasjonaliseringen gjør behovet for innsyn større. Særlig i saker som har direkte betydning for norsk regelverksutvikling, er dette viktig. Regjeringen Bondevik legger i sin analyse vekt på det faktum at en stor del av det internasjonale arbeidet dreier seg om ulike typer forhandlinger. Dette samspillet med andre land stiller særlige krav til fortrolighet. Derfor er det helt nødvendig at oppfølgingen på nasjonalt nivå skjer på en måte som inngir tillit i de andre involverte land. De begrensninger dette legger på offentliggjøring av dokumenter og opplysninger, må imidlertid ikke føre til at unntaksreglene i § 6 blir mer omfattende enn det er reelt behov for. Også på dette området må de skisserte forslag utredes og sendes på høring før det kan bli aktuelt med lovendringer. Offentlighet i forhold til søkerlister drøftes også i meldingen. Komiteen foreslår samlet en innstramming av dagens praksis, ved at det bør være mulig for enkeltpersoner på eget initiativ å reservere seg fra offentlighet – slik også saksordføreren var inne på. Dagens regel for offentliggjøring av søkerlister kan virke ekskluderende for en del potensielle søkere til offentlige stillinger. Dette kan virke hemmende for rekrutteringen til viktige stillinger innenfor offentlig sektor, og derfor er en innstramming nødvendig. Ved ansettelsessaker er det viktig å peke på den rett til innsyn søkerne selv har. Til slutt vil jeg minne om regelen i offentlighetslovens § 2 om meroffentlighet, som sier at det skal vurderes om et dokument helt eller delvis skal kunne offentliggjøres selv om dokumentet i utgangspunktet kan unntas fra offentlighet. I realiteten er dette en plikt for forvaltningen til å vurdere meroffentlighet. Blant forvaltningens ansatte må det være en prioritert oppgave å styrke holdningene til offentlighetsprinsippet og kjennskapet til offentlighetsloven. Det er helt nødvendig at det legges opp til saksbehandlingsrutiner som medfører at meroffentlighet blir reelt vurdert. Regjeringen har her et spesielt ansvar. Det lovarbeid det legges opp til i meldingen, og de føringer komiteen har lagt, vil nødvendigvis ta noe tid. I tiden fram til lovrevisjonen kan bli vedtatt må det spesielt legges vekt på at meroffentlighet virkelig blir praktisert. Dette er noe som en samlet komite understreker.