trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-11-27:
Rudihagen sa han var glad for at Regjeringen ikke hadde fått igjennom alt i budsjettforslaget sitt. Så sent på kvelden i en finansdebatt er kroppsspråket litt vanskelig å tolke når det gjelder å uttrykke glede og sorg her, det blir nokså monotont. I budsjettforslaget som foreligger fra Regjeringen, som jeg forstår at Arbeiderpartiet har fått mellompartiene med på, er det en bevilgning på 160 mill. kr i aksjekapital for å fylle opp ute på IT Fornebu. Rudihagen var jo en av byggmestrene og hovedarkitektene og – en kan si – IT-sakens ene halvdel av Knoll og Tott-paret som holdt det gående i et par år i næringskomiteen med denne saken. Han sa i sitt innlegg at det var viktig at en gjennom de skatte- og avgiftsøkninger som var kommet, skulle bidra til fellesskapet. I den budsjettproposisjonen som foreligger, beskriver Regjeringen selv en del usikkerhet knyttet til det forhold at det ble innvilget en rabatt på 5 pst. ved tildeling av tomten til Fred. Olsen og hans medsammensvorne. Oslo kommune har et svært areal som de holder på å selge, og som det tyder på at de faktisk kan får vesentlig mer for enn det som ble taksten for statens eiendom, og som det ble solgt for. Arbeiderpartiet ville jo ikke lyse dette ut for salg, men ville stikke det i hånden på noen få forutbestemte. Hvis det nå viser seg at dette salget innbringer vesentlig større beløp enn det taksten var – hvilket alt tyder på – er det da naturlig for Rudihagen, for Arbeiderpartiet og Regjeringen, å ta et initiativ til å se på hvem som skal ha disse pengene? Skal de stikkes i lommen på de private investorene der ute, eller skal de gå til den felleskapskassen som man så varmt og rørende omtalte, slik at de svakeste gruppene skal kunne få en større andel av den totale kaken? Det er tross alt snakk om noen titalls – for ikke å si hundretalls – millioner i underpris som denne tomten nå viser seg kanskje å være solgt for.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Jeg må først be om unnskyldning for manglende «street»-uttale. Men siden vi har brakt det på det rene, kan det kanskje være mer interessant å gå tilbake til innholdet i uttalelsen. Det som er ganske interessant, er at Fremskrittspartiets økonomiske politikk vekker så mye oppsikt ikke bare i de norske analysemiljøer og blant norske økonomiske fagmiljøer, men også internasjonalt, og at man finner grunn til å advare internasjonale investorer mot den økonomiske uro som kan følge i den utstrekning Fremskrittspartiet skulle få økt innflytelse i norsk politikk, med de konsekvenser det vil føre med seg. Men det er jo ikke behov for å gå utenfor landets grenser for å få fram den type analyser. Fremskrittspartiet har selv spurt professor Øystein Nordeng om en del virknin- ger av deres økonomiske politikk, og konklusjonen er sole-klar: Man får et økonomisk opplegg som vil innebære en økt økonomisk ustabilitet, og man får et økende press i økonomien som følge av at man ikke har arbeidskraft for å møte et så ekspansivt opplegg som det Fremskritts- partiet presenterer. Og det har selvfølgelig som sin kon- sekvens at det oppstår et økt kostnadspress, og med det også et medfølgende press på renten. Resultatet av Fremskrittspartiets økonomiske politikk er ikke bare at man sender regningen til de fattigste i verden, slik jeg refererte til, det er ikke bare at man sender regningen på 44 000 kr pr. år til en med en gjennomsnittlig industriarbeiderinntekt som dessverre blir syk et helt år, men det er også slik at en helt åpenbar konsekvens er en økt rente for unge familier i etableringsfasen, som vil måtte betale regningen for de økonomiske eksperimenter som representanten Jensen og andre måtte ønske å iverksette. Så til spørsmålet om differensiert elavgift. Ja, Arbeiderpartiet er gjennom budsjettavtalen kommet til at de mener det vil være riktig å innføre en elavgift på administrasjonsbygg. Jeg kan forsikre representanten om at vi skal klare å finne et system for å iverksette det.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Det er hyggelig hvis jeg virker entusiastisk for budsjettforliket. Jeg synes faktisk det er bra for landet at vi har fått til en avklaring av budsjettet, og jeg mener det er særdeles viktig at vi i denne avklaringen har klart å ivareta de hovedprioriteringene som Regjeringen la til grunn, med en økt satsing på fellesgodene, mer rettferdig fordeling og med en trygghet for arbeid og personlig økonomi. Så blir det en litt teoretisk diskusjon om hvor mye man har flyttet på innenfor utgifts- og inntektssiden, for som representanten Hill-Marta Solberg var inne på tidligere i dag, er det ikke vanlig å summere tallene for to år for å komme fram til hvor stor virkningen blir. Men la oss være enige om at det er flyttet på en del størrelser av ikke ubetydelig dimensjon. Har det så gjort budsjettet bedre? Min vurdering er at det budsjettet som Regjeringen la fram, var det som var best egnet til å møte situasjonen i norsk økonomi. Jeg mener at konjunkturavgiften var et bedre og mer målrettet tiltak enn en økning av elavgiften, avskrivningssatsene og konjunkturavgift på bygg som nå blir gjennomført isteden. Men det var det resultatet man samlet sett kom til. Spørsmålet om konjunkturavgift var ikke et prinsipp for Arbeiderpartiet, det var et virkemiddel for å få til en nødvendig demping av presset i den private delen av økonomien for å kunne slippe fram en økt satsing på fellesgodene. Det var det som var det vesentlige, og det har man fått tilslutning til. Og da skal jeg gjerne være den første til å si at i dette budsjettet er det mye god arbeiderpartipolitikk, det er mye god sentrumspolitikk, og som representanten Hill-Marta Solberg var inne på, det ene utelukker ikke det andre. Jeg tror dette budsjettforliket viser at det er mange felles vurderinger hos sentrum og Arbeiderpartiet av hvorledes man skal satse på rettferdig fordeling, hvordan man skal satse på viktige fellesutfordringer. Jeg tror det er vesentlig for landet samlet sett at man har fått et forlik som skaper stabilitet i den økonomiske politikken, og jeg er glad for at den uro som finansmiljøene hadde på forhånd om at man ikke skulle klare å holde seg til det nøytrale opplegget Regjeringen hadde lagt fram, viste seg å være ubegrunnet.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Ja, tilgangen på arbeidskraft er en begrensning for utviklingen av norsk økonomi, og det er også en viktig årsak til at norsk økonomi kan komme til å operere på kapasitetsgrensen i mange år framover. Derfor er jeg enig med representanten Brende i at det er viktig at vi har et fokus i forhold til hvordan vi kan sikre tilgangen av arbeidskraft. Fra Regjeringens side er vi opptatt av at vi kan sikre tilgangen gjennom den såkalte arbeidslinjen både i sysselsettings- og trygdepolitikken, og vi har faktisk også et eget statsrådsutvalg som går igjennom ulike tiltak på det området. Vi skal få lov å komme tilbake til Stortinget med det, bl.a. i en vurdering i forbindelse med langtidsprogrammet som vil bli lagt fram til våren. Det er ulike sett av virkemidler som er aktuelle i denne sammenheng. Et av virkemidlene er bl.a. skattetiltak i forhold til arbeidsinntekt, som vi faktisk har innarbeidet i dette budsjettet. Budsjettavtalen viser til spørsmål om arbeidsinnvandring. I budsjettdokumentene har vi pekt på den uro Regjeringen gir uttrykk for i forhold til at vi har en økt avgang fra arbeidsmarkedet, både ved økt sykefravær og økt uførepensjonering. Det har konsekvenser i forhold til at vi får en redusert vekstkraft i økonomien. Det har konsekvenser i forhold til de økonomiske uttellinger som det fører med seg, og det har også en viktig konsekvens for de menneskene som gjerne ville ha vært i arbeid, men som i enkelte tilfeller ikke får anledning til det. Like fullt er det viktig for meg å understreke at denne typen tiltak for å øke tilbudet av arbeidskraft, tar tid. Det er ikke blant de virkemidlene som vil kunne ha gjennomslag i budsjettet for 2001. Og jeg er helt sikker på at representanten er enig med meg i at hvis man konstaterer at man har for lite glass til colaen, tar det tid å komme seg ut på kjøkkenet og få hentet et nytt.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Svaret på begge spørsmålene er ja. Jeg tar sikte på å legge fram forslag på fredag.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Jeg synes faktisk at dette budsjettet inneholder relativt mange tiltak som tar sikte på å møte framtidige utfordringer når det gjelder næringsliv. Det ene er satsing på forskning. I forbindelse med revidert nasjonalbudsjett foreslo Regjeringen å øke forskningsfondet med 1 milliard kr. I budsjettframlegget foreslås det 3 milliarder kr, i budsjettavtalen ytterligere en halv milliard kr. Det gis økte bevilgninger til forskning. Det innføres fra 1. juli en ny ordning med å stimulere forskning i næringslivet. Regjeringen har satt i gang et handlingsprogram for utbygging av bredbånd. Regjeringen har i budsjettet varslet ulike målrettede tiltak for næringsutvikling, bl.a. et e-handelsprogram, et program for kommersialisering av forskningsresultat innenfor marin sektor, et program for økt verdiskaping i norsk landbruk. Det er altså ulike tiltak i budsjettet som samlet sett summerer seg opp til å styrke næringsutviklingen. Så er det etter min vurdering like fullt slik at det viktigste tiltak for også å utvikle norsk næringsliv er at vi har orden i norsk økonomi. Det at vi fører en økonomisk politikk som sørger for at det ikke blir økt press på renten, og at det ikke blir en alminnelig pris- og kostnadsspiral i samfunnet, er også noe av det viktigste for å sikre konkurransekraften til vårt næringsliv. Derfor er også denne prioriteringen overmåte viktig for næringsutviklingen.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2000-11-27:
Det har vore hyggeleg å vera deltakar saman med ein finansminister som har vore så entusiastisk for eit budsjettforlik som det dagens finansminister er. Eg les òg i Haugesunds Avis at han har vore i representantskapsmøte i LO i Oslo sist måndag og lovprist budsjettforliket. Eg vil òg referera til stortingsrepresentanten Ranveig Frøiland, fylkesleiar i Hordaland Arbeidarparti, der ho seier til Stavanger Aften-blad at forliket med sentrum berre har gjort budsjettet endå betre. I mitt innlegg i dag refererte eg til Ellen Horn, som uttalte mens vi sat i forhandlingar med Schjøtt-Pedersen sine folk, at ho håpte at sentrumspartia fekk gjennomslag for sine kultursatsingar i budsjettet. Finansministeren har sjølv sagt i dag at Arbeidarpartiet lenge har ynskt å fjerna investeringsavgifta. Eg spør då kvifor dei ikkje har føre-slått det sidan 1992. Arbeidarpartiet har jo hatt makta i nokre av desse åra i alle fall. Men no har vi altså hjelpt dei til å få det på plass òg. I tillegg siterer Karl Eirik Schjøtt-Pedersen finansfolk som er glade for budsjettforliket, og som seier at renta ikkje kjem til å gå opp etter dette forliket - særleg i lys av budsjettavtalen. Alt dette er flotte og positive referat som eg set pris på, og som eg òg er glad for at Schjøtt-Pedersen set pris på. Eg fekk sjølv eit spørsmål i runden etter mitt innlegg om eg kunne stadfesta at vi berre hadde flytta på 1,5 milliarder kr på utgiftsida i budsjettforliket. Det kunne eg stadfesta, og for meg blir det då ganske viktig å få Schjøtt-Pedersen til å stadfesta at vi faktisk har flytta på over 20 milliardar kr – ja nesten 22 milliardar kr i heile budsjettforliket. Det er store forflyttingar. Eg spurde leiaren i finanskomiteen om budsjettet vart betre etter budsjettforliket. Og for på ein måte å trekka finansministeren til det ytste i forhold til desse sitata, føler eg faktisk at han er einig med meg i at budsjettet er blitt langt betre.
Børge Brende (Høyre), 2000-11-27:
I en situasjon med akutt mangel på arbeidskraft hevdet finansministeren i innlegget her i dag at man bare kan bruke mer penger til gode formål gjennom å kutte i utgiftene eller å komme med skatteøkninger. Jeg trodde ikke Schjøtt-Pedersen helt så bort fra at det også finnes en tilbudsside i den økonomiske politikken, men det fikk jeg faktisk bekreftet en fredagskveld da jeg satt og så på fjernsyn. Statsråden var hos Skavlan, og der illustrerte han sammenhengene i økonomien ved å vise hva som skjer når man heller cola i et glass som allerede er fullt – det renner over. Stabiliseringspolitikk, som finansministeren har valgt, dreier seg om å helle colamengden opp mot kanten av glasset, men ikke over. Verdiskapingspolitikk, tilbudssidepolitikk, dreier seg om å gjøre glasset større, slik at finansministeren kan helle på mer av det både finansministeren og vi andre liker så godt. Det er mangel på arbeidskraft og ikke penger som sprenger kapasiteten i norsk økonomi. Dette er godt beskrevet i nasjonalbudsjettet og også i innstillingen, og finansministeren sa i sin finanstale at mangel på arbeidskraft er i dag den viktigste begrensningen for å utvide tilbudet på mange områder. Men hvorfor tar ikke Arbeiderpartiet et eneste grep for å øke tilgangen? Det får meg faktisk til å tenke på Ibsens Peer Gynt: «Ja, tenke det; ønske det, ville det med; men gjøre det! Nei; det skjønner jeg ikke!» Derfor vil jeg faktisk be finansministeren om å komme med en liste nå, liste opp for Stortinget hvilke konkrete grep Regjeringen har foretatt i nasjonalbudsjettet for å øke tilgangen på arbeidskraft. Og da håper jeg han ikke henviser til at han har beholdt sysselsettingstiltakene på linje med i fjor. Hvilke konkrete tiltak har han kommet med for å løse det som er hovedproblemet, problemet i forhold til at vi ikke kan bruke mer penger til gode formål?
Børge Brende (Høyre), 2000-11-27:
Norge er et skattepolitisk annerledesland med det budsjettforliket som nå foreligger, fordi vi går i feil retning. Mens de landene som ligger rundt oss, nå reduserer skattene og avgiftene, øker vi dem. I revidert nasjonalbudsjett hadde Regjeringen en veldig grei gjennomgang av skatte- og avgiftsnivået i Europa, hvor man faktisk skriver at for Fastlands-Norge var andelen 47,6 pst. Gjennomsnittet for OECD-landene var til sammenlikning 32,4 pst. Mange norske bedrifter skal da forholde seg til en konkurranse med bedrifter som har et skatte- og avgiftsgrunnlag på 32,4 pst. Jeg nevnte også som eksempel Tyskland, hvor de tyske sosialdemokratene nå reduserer til 42 pst., og Irland, hvor man har 12 pst. bedriftsbeskatning. Jeg tror Regjeringen hadde helt rett i vår da de skrev at mulighetene for å øke skatte- og avgiftsinntektene er begrenset i årene som kommer. Når man etter å ha skrevet det, kommer opp med forslag om tidenes skatte- og avgiftsøkning, kan jeg ikke fatte at det har grunnlag i en visjon i forhold til verdiskaping i Norge. Det må heller ha grunnlag i interne behov for å tilfredsstille egen venstreside. Og når det gjelder konkurransedyktigheten og kostnadsnivået i Norge, har vi nå for sjuende år på rad hatt høyere kostnadsvekst enn våre konkurrentland. Det vil trolig også da fortsette med de premissene som er lagt i nasjonalbudsjettet, så det er ikke noe å rope hurra for.
Børge Brende (Høyre), 2000-11-27:
Det er jo engang slik at det er veldig vanskelig å forklare for noen som tror at jorden er flat, at den er rund. Når det gjelder utenlandsbudsjettet til Fremskrittspartiet, har jeg ikke sett noen fagøkonomer som deler synet til Fremskrittspartiet om at det er mulig å operere med et slikt utenlandsbudsjett over tid. Poenget i norsk økonomi i dag er at hvis man vil bruke mer penger til gode formål, må de enten dekkes inn gjennom å kutte i andre utgifter hvis man ikke vil ha økt rente, eller man kan gjøre noe med tilbudssiden, dvs. øke tilgangen på arbeidskraft slik at presset avtar. Man kommer ikke bort fra at man må gjøre noe med dette hvis man også skal kunne bruke mer ressurser. Selvsagt er det vel mulig å bygge firefelts motorvei for svenskene i Sverige for norske oljepenger, men jeg synes ikke det er noen veldig god og fremtidsrettet idé. På ett punkt har Høyre og Fremskrittspartiet blitt enige i høst, nemlig om at vi kan bruke noe av petroleumsformuen til å kjøpe operasjonskapasitet i utlandet. Det tror jeg var et fornuftig forslag, som det er mulig å gjennomføre også uten at det skaper ekstra press i økonomien. Men man kommer ikke bort fra at når man skal foreta de vanskelige avveiningene her, blir man tvunget til å gjennomføre en del valg. Fremskrittspartiet ønsker bare fordelene og ingen av ulempene. Hvis man skulle ha lagt Fremskrittspartiets budsjett til grunn for norsk økonomisk politikk i 2001 og 2002, er jeg overbevist om at det hadde ført til en særnorsk prisvekst og en særnorsk høy rente som hadde tatt knekken på norsk næringsliv og norske forbrukere.
Børge Brende (Høyre), 2000-11-27:
Dessverre tror jeg representanten var litt for mye opptatt av kartet istedenfor terrenget i sin replikk. Hvis man studerer Høyres alternative budsjett, bruker vi over 10 milliarder kr på bistand. At det skal være å ramme den tredje verden, kan jeg faktisk ikke begripe. Men det vi gjør i tillegg, og som ikke ligger inne i avtalen mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet, er å foreslå å liberalisere all handel med varer. Det innebærer en oppheving av toll og kvoter og begrensninger på import av alle vareslag fra MUL-landene. Vi er også innstilt på at vi over tid rett og slett kan åpne for tollfrihet og tollreduksjoner i forhold til import fra ulike utviklingsland. Det tror jeg faktisk betyr veldig mye. Ofte kan det bety mer, og det er bedre å hjelpe den tredje verden på den måten enn gjennom det som kan oppfattes som almisser. Så det at Høyre bruker såpass mye penger på den tredje verden i sitt alternative budsjett, kombinert med disse tiltakene, tror jeg er et vel så bra opplegg for de underutviklede landene. Det er også slik at vi må bli litt mer bevisst når det gjelder å se på hva denne støtten går til. Vi har tradisjonelt vært veldig opptatt av prosjektstøtte, og det har ofte blitt en sovepute for en del regimer. Jeg tror vi må bli flinkere til å stille krav til mottakerlandene. Se bare på den situasjonen som nå er oppstått i Zimbabwe og med Mugabe. Mugabe har i flere måneder brukt mer penger hver dag på å drive krig i Zaire enn hva han har brukt på helse og utdanning i eget land. Allikevel strømmer bistandsmidlene inn. Er det ikke da på tide å stille litt krav?
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2000-11-27:
Representanten Brende brukte samtlige av sine ti minutter til å snakke om skatt, fortrinnsvis lavere skatt, både når det gjelder privatskatt og bedriftsbeskatning, og han gav inntrykk av at norsk næringsliv egentlig ikke går så bra. Det går faktisk relativt bra i Norge for tiden, også med norsk næringsliv. Men det som var typisk for innlegget til Brende, var at det var kjemisk rent for visjoner utover vår egen lille navle her oppe. Det som jeg ønsker å utfordre Børge Brende på, er Norges internasjonale og globale ansvar i forhold til det faktum at verden er – litt firkantet sagt – delt i to. Vi har en uendelig rik del av verden, og vi har en uendelig fattig del av verden som lever i den ytterste nød. Det begynner etter hvert å bli en gjenganger at når Høyre skal løse utfordringer hjemme, tar man fra de aller fattigste. Det gjør man også denne gang. Dette begynner å bli så påfallende at det etter hvert kan virke som om det å redusere bistanden, har blitt en kampsak for Høyre. I den grad Høyre på et gitt tidspunkt ønsker å komme i regjering med bl.a. Kristelig Folkeparti, så har man iallfall ikke med dette bidratt til å gjøre seg nevneverdig lekker. Min utfordring til Børge Brende, ut fra hans verdikonservative ståsted, er: Føler han seg virkelig komfortabel med at en av de aller største og første sakene man tar tak i når man skal saldere budsjettet for å gjøre allerede velfylte lommebøker enda mer fulle, er å ta fra de aller fattigste i verdenssamfunnet? Opplever Brende at det er god gammeldags verdikonservativ politikk?
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2000-11-27:
Jeg vil berømme representanten Erik Dalheim som mannen som gjør jobben ingen andre liker, nemlig å argumentere engasjert og meget innsiktsfullt og en smule selvironisk om avgiftenes fortreffelighet, men også deres nødvendighet og mange funksjoner i nasjonalbudsjettet og i nasjonal politikk. Jeg synes det er prisverdig at noen tør å profilere seg som avgiftspolitisk talsmann så tydelig i en politisk verden der det å sutre og skrike mest mulig på vegne av skattebetalerne i verdens rikeste land er en sport mange deltar i. Dalheim husker sikkert våre felles ambisjoner da vi behandlet grønn skatt i 1998. Og vi gjør i dette budsjettet en retrett i så måte, fordi vi ikke har lyktes med å ta høyde for en del både distriktsmessige og næringsmessige effekter av de ambisjonene vi hadde da. Vi mente at forurenseren skulle betale, men forurenseren vil ikke, eller kan ikke, og det er miljøet som må betale. Vi har ikke funnet den rette måten å gjøre dette på. Vi har lært å gå forsiktigere fram, og i hvert fall ikke raskere enn vi vil forplikte oss selv til internasjonalt. Vi gjorde mange gode grep i 1998 da vi behandlet dette, og vi hadde forhåpninger til Kyoto. Men som sagt, mange saker har gått langt tregere enn vi forutså og håpte på. Og regnværet synes ingen ende å ta. Så jeg vil spørre representanten Dalheim om han kan komme med noen tanker om hvilke nye grep vi må gjøre for å få til et bedre grønt skattesystem, og også få til et mer bærekraftig næringsliv.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-11-27:
Vi har gjennom Dalheims hovedinnlegg nettopp hørt en mangeårig avgiftspolitisk talsmanns avskjedstale – med vemod og mange forbehold. Knapt noen representant har vel hatt og har så pass detaljinnsikt i et komplisert avgiftssystem som nettopp representanten Dalheim. Samtidig har han en måte å tale for avgifter på som vel gjør uttrykket «avgifter med et menneskelig ansikt» ganske treffende(munterhet i salen) (munterhet i salen) Jeg skjønner godt at Dalheim ikke ønsker sine kolleger i neste stortingsperiode lykke til. For å begrunne dette vil jeg ta et eksempel: Russisk kaviar må ha halv moms, mens barneklær må ha full moms. Eller man kan velge andre tilfeldige eksempler som at hamburgeren ute skal ha andre avgifter enn hamburgeren i butikken. Jeg syns faktisk det er et blindspor å gå inn for dette, selv om jeg registrerer at EU-motstandere med iver og entusiasme argumenterer for at også EU-land har gjort slike feil. Da kan jeg godt være raus og innrømme at det fins enda flere feil som er begått i EU-landene. Hvis man spør politikerne der om de har lyst til å gjøre dem om igjen, får man et relativt entydig svar, nei, det har de slett ikke lyst til. Men vi gjør det altså. Jeg syns også det er trist at Arbeiderpartiet gir sin avgiftspolitiske talsmann – ja, en som faktisk tør å si i Stortinget at han har ansvaret for avgiftene hos Arbeiderpartiet – den avskjedshilsen å svare ham med å gjøre akkurat det motsatte av det Dalheim tilrådde så sent som i vår, da han sa: «Arbeiderpartiet vil halvere avgiften på sprit og innføre en ny svakpils som skal koste under ti kroner flasken.»
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Det er mange forskjeller på Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet. En av de største forskjellene vil jeg si er at vi har en totalt forskjellig fordelingspolitikk. Der Fremskrittspartiet er mest opptatt av å gi skattelette til noen av dem i dette landet som har det best, er Arbeiderpartiet opptatt av at vi også har penger til fellesskapet, til å bruke for å hjelpe noen blant oss som har det aller dårligst. Det er faktisk slik at den regninga som Fremskrittspartiet sender til mange for at noen av de rikeste skal få enda mer skattelette, betyr at folk i andre land som har det dårligst i verden, får mindre i bistand fra Norge hvis Fremskrittspartiet skulle ha bestemt. Det ville bety at de som er sjuke, og særlig de som er langtidssjuke, ville få mindre i sjukepenger hvis Fremskrittspartiet skulle ha bestemt. Det ville bl.a. bety at vi hadde fått færre velferdstilbud rundt omkring i kommunene, både når det gjelder barnehager, skoletilbud, helse, eldre og andre ting, som Fremskrittspartiet sier at det blir mer av. Det er det som er konsekvensen av det kommuneopplegget som Fremskrittspartiet har presentert her i dag. Dessuten er det også slik at høyst sannsynlig ville Fremskrittspartiets økonomiske opplegg som er presentert i dette budsjettet, føre til at renta ville øke. Vi vet hvem det er som taper på det. Ikke minst er det de som er dårligst stilt, som taper på at renta går opp. Jeg må også si, i forhold til Fremskrittspartiets distriktspolitikk, som representanten Andersen her var særdeles opptatt av, at når Fremskrittspartiet går inn for å kutte Nord-Norge-tilskudd, regionaltilskudd, ekstraordinært skjønn osv. er det vel ingen tvil om hvilke kommuner i dette landet som blir mest rammet av det. Det er nettopp kommuner i vår nordligste landsdel. Det er særlig små distriktskommuner som ville bli rammet av den politikken Fremskrittspartiet har lagt opp til, og det går det ikke an å si er en styrking av Distrikts-Norge. Det er tvert imot det motsatte. Derfor står jeg fast på at Fremskrittspartiets opplegg er en dårlig politikk, også i forhold til Distrikts-Norge.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Jeg har aldri lagt skjul på at det er en del kommuner i landet vårt som av ulike grunner er i en vanskelig økonomisk situasjon, og at kommunene har fått tilført flere oppgaver enn vi pengemessig har greid å følge opp med også fra Stortingets side. Jeg står likevel fast ved at kommuneopplegget til neste år faktisk er et av de beste som har vært på svært mange år. Og jeg er glad for at det er blitt enighet mellom sentrum og Arbeiderpartiet om et kommuneopplegg som vi står felles om, som innebærer en betydelig styrking av kommunesektoren neste år, og som vil bety bedre velferdstilbud for våre innbyggere. Jeg håper også at det i noen sammenhenger kan bli litt mindre egenandeler, f.eks. i forhold til barnehager. Jeg tror det er viktig å huske på at det vi gjør ekstraordinært nå, som ikke er gjort på over ti år, er at vi går inn og kompenserer i forhold til lønnsoppgjør, i forhold til lærere, og i forhold til ferie. Det mener jeg selvfølgelig er helt riktig at vi gjør, men det er også noe som vi gjør som et ekstra løft i tillegg til de 5 milliarder kr som kom-munesektoren får. Vi skal selvfølgelig også følge opp situasjonen i Kommune-Norge i den kommuneøkonomiproposisjonen som vi kommer tilbake til Stortinget med i mai, og da får vi rikelig anledning til å diskutere dette videre. Men jeg mener at kommunene med det opplegget som vil bli vedtatt her i morgen, har gode muligheter til å lage gode tilbud for sine innbyggere.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
La meg først få si at jeg ikke er enig i den beskrivelsen som representanten Solberg her hadde, verken av Arbeiderpartiets politikk eller av det som skulle være resultatet av det forliket som vil bli vedtatt i morgen. La meg også si – først når det gjelder barnehager: Representanten Solberg sier om Arbeiderpartiet at når vi snakker om barnehager, er det «bare prat, prat og prat», men vi hadde, så vidt jeg husker, under regjeringa Jagland i løpet av ett år utbyggingsrekord når det gjaldt antall barnehager. En av årsakene til at prisene på barnehager har økt – jeg skal ikke trekke opp en debatt som vi har hatt mange ganger i denne salen – er kontantstøtten, som vi alle sammen kjenner til, og den kan vi være enige eller uenige om. Men det er et klart mål å få barnehageprisene ned, og når vi går inn med økt statstilskudd til barnehager, er det også å håpe at prisene etter hvert går ned, selv om jeg vet at flere private barnehager er i en spesiell situasjon. Når det så gjelder spørsmålet om handlingsrommet for kommunesektoren, vil jeg bare gjenta det jeg har sagt, at med det budsjettforliket som vil bli vedtatt i morgen, hvor det legges på 1,25 milliarder kr mer enn det Regjeringa har foreslått, vil det ikke bli mindre, men større handlefrihet for kommunene.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2000-11-27:
Det er ingen tvil om at Arbeiderpartiet og sentrum sammen har bidratt til å gi det norske folk en av tidenes største skatte- og avgiftsøkninger, for neste år. Det jobbes nå iherdig for å innbille folk flest at høyere skatter og avgifter er det eneste saliggjørende for norsk økonomi. Det totale skatte- og avgiftstrykket for neste år øker merkbart både for næringsliv, for lønnsmottakere og for by og land. Arbeiderpartiet jubler altså over å ha fått til tidenes største skatte- og avgiftsøkning. Jeg merket meg bl.a. at finanskomiteens leder avsluttet sitt hovedinnlegg med å si at budsjettavtalen bringer Norge fremover. Ja vel. Hva er å bringe Norge fremover? Burde ikke det bl.a. være å tilrettelegge for bedre vilkår for bosetting og verdiskaping i Distrikts-Norge, som altså er kommunalministerens ansvarsområde? Brustad beskyldte Fremskrittspartiet for å ville avfolke distriktene. Men nettopp kommunalministeren har tidligere slått fast at et konkurransedyktig næringsliv er avgjørende for bosetting i distriktene. Flere distriktskommuner opplever daglig fraflytting på grunn av mangel på arbeidsplasser, og ikke først og fremst mangel på arbeidskraft, slik hun prøvde å fremstille det. Tror altså ikke statsråden at nyetableringer i Distrikts-Norge nå vil bremses neste år på grunn av denne konjunkturavgiften på næringsbygg? Tror hun at konjunkturavgiften på næringsbygg ikke vil påvirke etableringslysten i Distrikts-Norge i det hele tatt? Er det slik at denne konjunkturavgiften på næringsbygg på 10 pst. er god distriktspolitikk, og at dette er en fordel for jobbskaping i Distrikts-Norge? Jeg bare undres på det, og det bør hun svare på, når hun kritiserte Fremskrittspartiet så omstendelig i sitt innlegg.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2000-11-27:
Kommunane er pressa, mens kommunalministeren og andre i Regjeringa fortel at kommuneøkonomien er betra med fleire milliardar. Det er for så vidt ikkje usant, men kommunepolitikarane slit likevel faktisk med at dei må skjera ned på velferds-tilbodet i svært mange kommunar. La oss ta eit eksempel. I Austrheim kommune i Horda-land hadde dei det siste året ein lønsvekst på 8 pst. Det overskrir sjølvsagt langt aukinga i kommunaløkonomien på makronivå, som vel er på ca. 2 pst. same korleis ein reknar det. Dermed må kommunepolitikarane skjera ned med omsyn til omsorg, skule og det meste. Sjølv om det ikkje slår likt ut i alle kommunar, slår det faktisk slik ut i veldig mange kommunar, for eg trur ikkje at Austrheim er utypisk. Det er klart at dei er glade for forliket, at det inneber 1,25 milliardar kr i forbetringar for at bostøtta kan hal-dast oppe, og for at det vert litt meir til veg. Men dei sit igjen med ein slags svarteper når kommunalministeren presenterer budsjettet som eit lyft for kommunane. Forventningspresset om betre velferdstenester aukar, men lokale politikarar kan ikkje innfri dette. Alt dei no ber om, iallfall til meg, er at regjering og storting fortel at kommunane med dette budsjettet faktisk må skjera ned og kutta i velferdstilbod. Vil kommunalministeren i tida som kjem, fortelja folk kva budsjettet vil bety mange plassar på kommunalt nivå?
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2000-11-27:
Representanten Rudihagen uttrykte at han ikke var like glad for alt i budsjettet. Det vil jeg gjerne få lov til å følge opp i forhold til to punkter og høre om gleden er stor på de områdene. Representanten kommer fra et fylke hvor turistnæringen, nært knyttet til alpinanlegg er en viktig næringsvei. Slik er det også i Buskerud, som jeg representerer. Hemsedal f.eks. er den nest største turistmagneten i landet, og turisme er derfor svært viktig for kommunen. Mener Rudihagen at Arbeiderpartiets forslag om å legge moms på reiseliv og alpinanlegg var turistvennlig og positivt næringsrettet? Eller er representanten Rudihagen glad for at Kristelig Folkeparti og de to andre sentrumspartiene fikk Regjeringen bort fra dette forslaget? Det andre punktet handler om de frivillige organisasjonene. For Kristelig Folkeparti er de frivillige organisasjonene i Norge viktige aktører i arbeidet med å skape et inkluderende og varmere samfunn. Det er derfor viktig å stimulere dette arbeidet med offentlige tilskudd. For hver krone vi investerer, får vi innsats for mange flere kroner tilbake. Da Arbeiderpartiet i sitt budsjettforslag kuttet til dels betydelig i bevilgningene til de aller fleste organisasjoner i Frivillighets-Norge, var det helt klart et signal om nedvurdering av dette arbeidet. Eller mener Rudi-hagen at sterkt reduserte bevilgninger uttrykker Arbeiderpartiets positive holdning til og verdsetting av frivillig sektor? Eller, spurt ut fra slik som Rudihagen selv formulerte seg: Er Rudihagen glad for at Kristelig Folkeparti og de andre sentrumspartiene har forbedret budsjettet på dette punktet?
Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Siv Jensen sier at norsk bistand ikke virker, og at det foreligger en masse vurderinger av norsk bistand som viser at den ikke virker. Det er faktisk ikke riktig. Norsk bistand er blitt evaluert av en rekke ulike organisasjoner, herunder Verdensbanken og OECD, og har fått gode, meget gode, skussmål. Det er større effekt av den norske bistanden enn gjennomsnittet av bistanden fra OECD-området – betydelig større. Samtidig er jeg helt enig i at vi må jobbe for å få enda mer ut av hver eneste bistandskrone. Det ser vi på som et meget viktig område. Derfor må vi også sikre at innsatsen er bedre koordinert med våre samarbeidspartnere. Det er en av grunnene til at vi ønsker å øke bistanden gjennom de multilaterale kanalene. Vi tror det er en svært effektiv måte å yte bistand på. Vi har vært pådrivere for reform av FN-systemet nå gjennom det siste tiåret og vel så det. Vi har gjennomført en rekke reformer, og veldig mange av de organisasjonene som vi har jobbet aktivt for å reformere, er i dag helt andre instrumenter og bedre enn det de var. Det er hyggelig at Fremskrittspartiet også ser positivt på vaksinasjonsprogrammet. Jeg tror det er en fantastisk mulighet til nettopp å få vaksinert alle verdens barn. Det er også veldig interessant, for det er en helt ny måte å samarbeide på, hvor multilaterale organisasjoner, bilaterale givere og private går sammen i et felles løft. Når det gjelder ønsket om «trade not aid», å integrere utviklingslandene bedre i verdenshandelen, understreket jeg også i mitt innlegg at det er svært viktig. Det betyr at vi – og det er Arbeiderpartiets politikk – må se på våre egne handelshindringer på de områder hvor de gjenstår, særlig i forhold til de minst utviklede landene, og vi må fremme de fattigste landenes interesser, bl.a. gjennom WTO-forhandlingene.
Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Ja, Kristelig Folkeparti og Arbeiderpartiet er enige om kjernespørsmålene på dette området, også om at det er et moralsk ansvar å øke bistanden til dem som trenger det mest. Når det gjelder de konkrete forslagene, f.eks. forslaget om et uviklingsfond, skal vi naturligvis nå gå i gang med å utrede dette i tråd med budsjettforliket, så det kommer vi tilbake til. Når det gjelder de frivillige organisasjonenes rolle, er det hevet over tvil at de har spilt og spiller en veldig viktig rolle i norsk bistand. Vi er nok ett av de landene som i størst grad kanaliserer bistand gjennom de frivillige organisasjonene. Vi er heldige som har gode profesjonelle norske og i og for seg også noen internasjonale frivillige organisasjoner å kanalisere bistand gjennom. Vi ser det slik at det er et behov for nå å gå gjennom erfaringene med bruken av slike organisasjoner gjennom mange, mange år, for å se på om vi kan bruke denne kanalen enda mer effektivt. Og det er noe som jeg vil komme tilbake til i min redegjørelse til våren. Når det gjelder beløpene som går til frivillige organisasjoner, tror jeg vi må vente til budsjettårets slutt for å få en fullstendig vurdering av disse. Jeg forventer nok at de frivillige organisasjonene også i økende grad vil samarbeide med FN-systemet, slik at det blir en ny samarbeidspartner for disse organisasjonene. Og her har norske organisasjoner mye å bidra med. Når det gjelder Afrika, er ikke bevilgningene til Afrika redusert gjennom dette budsjettet. Vi antar – det vil også bli et regnskapsmessig spørsmål – at de kommer til å øke med kanskje mellom 200 og 300 mill. kr på grunn av økningen nå gjennom de ulike FN-organisasjonene. Det er et usikkert anslag, men det er en økning på Afrika.
Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Vi er, som jeg har sagt også tidligere, veldig opptatt av å styrke u-landenes mulighet til å delta i internasjonal økonomi. Det er slik at bistand alltid vil være en meget begrenset del av den utviklingsfinansieringen det er behov for i utviklingslandene. Dette er noe vi i fullt monn vil komme til å kunne diskutere i forbindelse med neste års konferanse om utvik-lingsfinansiering i regi av FN. Derfor er internasjonal handel veldig viktig. Når det gjelder forslaget fra EU, som de har lansert under slagordet «Everything but Arms», synes vi dette er et veldig interessant forslag. Vi studerer dette nærmere nå, og er i utgangspunktet av den oppfatning at dette er et viktig forslag. Når det gjelder u-landenes mulighet til å øke sin handel, er det en forutsetning at de må ha adgang til industrilandenes markeder. Men det er ikke nok. Derfor er også den faglige bistanden vi gir for at u-landene skal kunne produsere varer for eksport og også bringe dem til markedene, av betydning i denne sammenheng. I Arbeiderpartiets nye, nylig vedtatte program har vi noen gode og ambisiøse formuleringer når det gjelder nettopp dette med å gi utviklingsland, og særlig de fattigste, økt adgang til våre egne markeder.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2000-11-27:
Jeg er enig med utviklingsministeren i at bistanden nå må økes og ikke minke. Det er nitrist å lese både Fremskrittspartiets og Høyres budsjettforslag i så måte. Midt i en finansdebatt er det viktig å stoppe opp og nettopp vende blikket utover fra oss selv og se verden rundt oss. Da ser vi en verden som skriker etter rettferdighet og forsoning, og det er så vidt at disse ropene fra de aller fattigste når hit til oss i dag. Kristelig Folkeparti mener at vi har et moralsk imperativ til å bekjempe fattigdom og sikre våre medmennesker retten til et verdig liv. Dette er vår største utfordring og vårt ansvar ikke bare som politikere, men som medmennesker. Det er gledelig at vi har fått et punkt i budsjettavtalen med Arbeiderpartiet hvor vi ber Regjeringen utrede et utviklingsfond som kan brukes til nærmere bestemte bistandsformål i fattige u-land. Jeg har også lest at utviklingsministeren ser positivt på dette og vil bidra til at det blir en realitet. Det er bra. Det er en kjent sak at for Kristelig Folkeparti er de frivillige organisasjonene viktige også i bistandsarbeid. Disse organisasjoner er ofte spesialister på sine områder, ja de er «profesjonelle bistandsaktører som oppnår målbare, positive resultater av sin innsats», som det står i proposisjonen. Mange har lang erfaring, bl.a. fra Afrika, med grasrotprosjekter, og jeg ser av budsjettet at nettopp bistanden til Afrika er minket. Jeg vil da spørre utviklingsministeren om å få hennes vurdering av de frivillige organisasjoners stilling nå i en globalisert verden der ikke-statlige organisasjoner får mer innflytelse. Ikke minke, men øke, sa utviklingsministeren. Kan da også de frivillige organisasjoner få mer av dette?
Michael Momyr (Høyre), 2000-11-27:
Bistandsministeren sa i sitt innlegg at det er viktig å sette de fattige land i stand til å klare seg selv. Bistandsministeren er sikkert kjent med at EU nå planlegger å åpne sine markeder ytterligere for import fra u-land, og at de går inn for å fjerne toll og kvotebegrensninger på alt, så nær som på våpen, fra de minst utviklede landene, de som omtales som MUL-landene. Et rikt land som Norge, som tar mål av seg til å ligge i front når det gjelder bistand, må også ligge i front når det gjelder å la u-landene ta del i den internasjonale markedsøkonomien. Fri handel er minst like viktig for effektiv fattigdomsbekjempelse som tradisjonell bistand. Jeg har i den forbindelse to spørsmål til statsråden. Spørsmål 1: Støtter Regjeringen EUs vedtak om tollfrihet på varer fra MUL-landene? Spørsmål 2: Har Regjeringen planer om å gå lenger ved eventuelt å utvide tollpreferanseordningene til også å gjelde utviklingsland utover MUL-landene og flere vareslag?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-19:
Den saken vi behandler nå, er en viktig sak. Det er en aksept av at en kan tilegne seg kunnskap på ulike måter, ikke bare ved den tradisjonelle måten gjennom skole; en kan også gjennom arbeids- og livserfaring, realkompetanse, tilegne seg kunnskap og erfaringer som skal gi grunnlag for opptak til universitet og høyskoler. Dette er det bred politisk enighet om. Det er en oppfølging av kompetansereformen, der et flertall i Stortinget var klar på at realkompetanse også skulle gi grunnlag for opptak til universitet og høyskoler. Vi har i tillegg tatt opp et tema i tilknytning til denne saken, nemlig det som går på generell studiekompetanse for dem som er under 25 år. For dem som er over 25 år, vil jo denne lovendringen løse problemet. Vi har et system i dag som er slik at for å bli tatt opp til universitet og høyskoler, må en ha fem utvalgte fag og en viss fordypning i disse fagene, det vi kaller generell studiekompetanse. Vi mener at å knytte studiekompetanse til disse fem fagene etter hvert har lite for seg. Vi ønsker derfor en generell åpning for at de som har fullført videregående skole, uavhengig av studieretning, skal ha studiekompetanse. Dagens ordning legger opp til, og fører til i mange tilfeller, at de som starter på en yrkesutdanning på et grunnkurs, VK I, stopper etter to år og tar det vi kaller påbyggingsår for å få studiekompetanse. Vi mener at det er uheldig at en istedenfor å fullføre et løp en har startet på, fram til et fagbrev, hopper av etter to år og tar en påbygging og får studiekompetanse på den måten. Vi tror det er mer hensiktsmessig at en fullfører løpet, får fagutdanningen, og så skal det, hvis en ønsker å starte på et studium etter at en har fullført fagutdanningen, være åpning for det i og med at en dermed har fullført den videregående skole. Vi tror det er en bedre måte, og det er også en naturlig konsekvens av den endringen som vi nå har lagt opp til for dem som får studiekompetanse gjennom realkompetanse. Jeg tar opp vårt forslag, som står i innstillingen.
Inge Lønning (Høyre), 2000-10-19:
Jeg finner det for ordens skyld riktig å presisere hvorfor vi ikke kan stemme for det forslaget som nettopp ble tatt opp. Det skyldes dels, som representanten Reikvam selv pekte på, at det ikke har noe med saken å gjøre, men er et helt selvstendig tema som ikke ligger i den sak Stortinget behandler, og for det annet at den begrunnelse som er gitt for forslaget, etter mitt skjønn er svært lite logisk. Begrunnelsen er at det er en naturlig oppfølging av realkompetansereformen å senke listen når det gjelder definisjonen av generell studiekompetanse. Det er ingen slik logisk sammenheng. Hvis det er en sammenheng, burde den trekke i retning av den motsatte slutning, nemlig at reformen kunne være en begrunnelse for å skjerpe kravene til generell studiekompetanse.
Børge Brende (Høyre), 2000-10-19:
I mitt innlegg sa jeg følgende: «… ny lov om innskuddspensjon er et viktig bidrag til å bygge ned klasseskillet mellom dem som har pensjonsordninger i arbeidsforhold, og de nærmere en million arbeidstakere som i dag bare har ytelser fra folketrygden.» Det er nå et bærende element i lanseringen av de innskuddsbaserte pensjonsordningene. Problemet med Regjeringens forslag var at de fremla en lov om innskuddspensjon som ikke ville være attraktiv nok til at de som i dag ikke har et tilbud, hadde fått et. Da hadde man vært like langt. Det er klart at man kunne ha utformet lov om innskuddspensjon helt i henhold til de ønskene som Signe Øye fremkom med, men da ville nesten ingen ha kommet til å få et tilbud. Kredittilsynet skrev bl.a. i sin kommentar til lov om innskuddspensjon at den nullavkastningsgarantien som Regjeringen foreslo innført for kollektive innskuddsordninger, ville ha ført til at vi hadde fått en ordning som ikke var attraktiv overhodet. For med en nullavkastningsgaranti hadde man også i sammensetningen av investeringsporteføljen måttet ta hensyn til en slik garanti, og ordningen ville ikke ha vært vesentlig forskjellig fra de krav som stilles til en foretaksbasert pensjonsordning når det gjelder sammensetningen av investeringsporteføljen. At man har foretatt systematiske forverringer, er en påstand som etter min mening er uten dekning. Den mest systematiske forverringen står jo representanten Øye for selv gjennom å holde fast ved forslaget fra Regjeringen, som ville ha gjort at innskuddspensjon ble et totalt ubrukelig produkt, slik at den millionen som er uten innskuddsbaserte pensjonsordninger, uten tjenestepensjonsordninger, i dag, fortsatt ville ha stått uten et tilbud. Så jeg ber representanten Øye dokumentere punkt for punkt hvilke systematiske forverringer hun mener ligger i komiteflertallets forslag til lov.
Børge Brende (Høyre), 2000-10-19:
Først vil jeg si at jeg synes det var svært positivt at finansministeren fikk fremmet loven om innskuddspensjon i arbeidsforhold før sommeren. Komiteen har nå også levert, ved at vi har avgitt innstillingen før vi virkelig begynner å jobbe med budsjettet. Slik blir det en fremdrift i dette. Det er positivt. Og det var positivt at finansministeren fikk fra seg saken såpass raskt, selv om det har skjedd et regjeringsskifte. Det er bare et par ting i debatten som forundrer meg litt: Man kan få inntrykk av at hvis man har foreslått endringer i forhold til det Regjeringen har kommet med, så går det ut over noen, det er noen som da får svekket ordningen sin. Men slik er det jo ikke. For de innskuddsbaserte ordningene har så langt ikke eksistert. Så det er mer en diskusjon om på hvilket nivå man skal legge innskuddsordningene for at det skal være realistisk at de bedriftene som i dag ikke har tatt seg råd til det, skal etablere disse. Det kan det selvsagt være en diskusjon om, men alle er enig i at legger man seg på Rolls Royce-nivået, så får ingen tilbud om dem, man har en fin lov, men ingen blir omfattet av den. Så det er det denne diskusjonen dreier seg om. Så en liten kommentar til det som har vært sagt om opphørende virkning. Det er noen som antyder at det nærmest skal være et nytt prinsipp, men også i det som var TPES-ordningene, var det en mulighet til å gi en tiårspensjon. Det beste er at man har en livsvarig ytelse. Men spørsmålet er: Vil mange da få en ytelse overhodet? Eller er det bedre med en ytelse i ti år? Til det vil vel de fleste si at det et bedre å få en tjenestepensjonsordning i ti år. Mitt spørsmål til finansministeren er knyttet til dette med nullavkastningsgaranti innenfor de kollektive ordningene. Den viktigste ordningen innenfor de innskuddsbaserte, er den kollektive, og den ordningen synes jeg ikke er god slik Regjeringen foreslår den. Det synes heller ikke Kredittilsynet. Kredittilsynet skriver i sin høringsuttalelse at risikoen for å måtte yte uforutsette og uforutsigbare tilskudd vil være stor med en nullavkastningsgaranti, og at dette vil virke sterkt begrensende på etablering av ordningen med kollektivt investeringsvalg. Og de som har vært i komiteen, har sagt at dette blir ingen ordning som vil bli benyttet hvis man årlig må se på avkastningen. Det må ses over en lengre periode. Det er klart at det beste hadde vært at dette hadde skjedd årlig. Men synes ikke finansministeren det er bedre at folk får en ordning, enn at man ikke får noen ordning?