Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2008-04-01:
Det har skjedd store endringer innenfor psykiatrien - fra 1975, da det fantes 16 000 sengeplasser, og fram til 2002, da det var ca. 5 500 igjen. Nedbyggingen av disse plassene fortsetter fremdeles. Bakgrunnen for denne utviklingen har til dels vært ideologien om at omsorgen skal skje utenfor institusjon og i nær tilknytning til lokalsamfunnet. Konsekvensen er at mange av dem som tidligere fikk et tilbud innenfor spesialisthelsetjenesten, nå kun mottar et omsorgs- og behandlingstilbud i sin hjemkommune. Senest i årets budsjettinnstilling uttalte en samlet komite at «nedbyggingen av de psykiatriske sykehjemsplasser har gått raskere og lenger enn det planen la opp til. For kommunene har dette ført til en økonomisk og ressursmessig belastning utover det planlagte, og dette er bare delvis kompensert. Flertallet kan ikke se at nedbyggingen som har vært på statlig side, i tilsvarende grad blir erstattet av et tilfredsstillende alternativ». Komiteen mente at situasjonen var spesielt kritisk for de aller dårligste, de med alvorlige sinnslidelser, som det er nødvendig å sikre et langvarig botilbud og et behandlingstilbud innenfor spesialisthelsetjenesten, og for et lite antall pasienter som har alvorlige diagnoser og dårlig boevne. Komiteen bad også Regjeringen senest i forslag til neste års budsjett om å komme med en plan for å sikre at de dårligste psykiatriske langtidspasientene får varige og nødvendige tilbud. Komiteen var bekymret for at disse pasientene ikke ville få sitt behov dekket innenfor planperioden for opptrappingsplanen for psykisk helse. Det finnes få eller ingen direkte omsorgstilbud til varig pleietrengende eldre psykiatriske pasienter. Bo- og rehabiliteringssentre ser ut til å være forbeholdt yngre pasienter som skal tilbakeføres til et mer normalt og selvstendig liv. Når eldre utelukkes fra behandling, kan årsakene som oppgis, enten være at de er for gamle - altså over 60 år - at de kan medisineres og behandles i sykehjem eller eget hjem, eller at de ikke er i fysisk stand til å stelle seg selv. Slik jeg ser det, handler dette om aldersdiskriminering. Jeg kan ikke akseptere at eldre nektes behandling av en psykisk lidelse fordi kroppen er i fysisk dårlig forfatning eller at de ikke klarer å ivareta god egenomsorg. Jeg kan ikke se at de har noe mindre behov for behandling av sin psykiske sykdom av den grunn. Det finnes yngre mennesker som har slike problemer i tillegg, men som selvsagt får behandling i spesialisthelsetjenesten. Hvorfor kan det da aksepteres at personer over 60 år ikke får hjelp innenfor psykiatrien, med en slik begrunnelse? Det er vel ikke slik at psykiatriske sykepleiere og hjelpepleiere ikke klarer å bidra med annet enn nødvendig stell? De eldre som trenger spesialisert behandling, har forskjellige diagnoser. Det kan være personer som har hatt psykiske problemer tidligere, og som nå dukker opp igjen, men nå er de altså for gamle for psykiatrien. De kan ha løsemiddelskader, alkoholskader, flere typer demens, personlighetsforandringer, tunge depresjoner eller andre diagnoser. Ofte er det slik at disse personene i all framtid vil måtte ha et kommunalt omsorgs- og pleietilbud, enten i et sykehjem eller i en omsorgsbolig. Men det utelukker ikke behovet for behandling på lik linje med yngre syke. De siste årenes satsing på psykiatri er i svært liten grad rettet mot eldre og deres behov for behandling. Man ser nå at eldre pleietrengende mennesker med tunge psykiske lidelser som er ute av stand til å bo i hjemmet alene, plasseres i somatiske sykehjem sammen med andre pasienter med en gjennomsnittsalder på rundt 90 år. Av mangel på tilfredsstillende tilbud fungerer sykehjemmene i stadig økende grad som oppbevaringsplasser for eldre psykiatriske pasienter. Mange psykiatriske pleiepasienter er utagerende og til dels fysisk sterke. Det sier seg selv at det å plassere dem i samme avdeling og ved samme bord som andre grupper i sykehjemmene, kan bli en belastning for dem selv. Det skaper vanskelige situasjoner og stor utrygghet blant de øvrige pasientene eller beboerne, og det er også en tung belastning for de ansatte, som sjelden har spesialkompetanse innenfor psykiatri. God fagkompetanse kan være avgjørende for om behandlingen gir bedring eller forverring og også for om det blir tatt i bruk unødig bruk av tvang. Sykehjemmene forsøker å stå til disposisjon, men dette får som sagt veldig mange uheldige konsekvenser, både for den personen som blir feilplassert, og for de øvrige beboerne og personalet. I dag er det stor mangel på sykehjemsplasser, og i mange kommuner er terskelen for å få en plass i mine øyne uforsvarlig høy. Dette er også et resultat av en nedbygging av institusjonsplasser i aldershjemmene og en satsing på at flest mulig skal bo i egne hjem eller i omsorgsboliger så lenge de ønsker det. Tanken har vært god, men man ser i dag at behovet for institusjonsplasser er langt større enn det som er tilgjengelig, bl.a. på grunn av økende levealder, men også på grunn av at de forskjellige alvorlig syke pasientene nå må konkurrere om plassene. Hvis det ikke gjøres et dramatisk løft både når det gjelder kapasitet, og når det gjelder bemanning, vil situasjonen stadig forverre seg. I tillegg til en mye mer offensiv opptrapping av sykehjemsutbyggingen må enkelte sykehjem spesialisere sine tilbud, slik at vi i framtiden kan unngå det som skjer i dag, nemlig at eldre somatiske pleiepasienter, psykiatriske pleiepasienter og yngre pleietrengende personer med kroniske sykdommer plasseres sammen. Opprettelse av enheter for aldersdemente er en begynnelse, men det har gått altfor sakte. Hvorfor må det ta flere tiår fra man vet om - og antar - et behov til man klarer å få på plass egnede tilbud til denne gruppen, som nå utgjør flertallet av beboerne i sykehjemmene? Og må det gå like tregt med å opprette andre helt nødvendige tilrettelagte tilbud til eldre? Hvis enkelte enheter ved sykehjemmene blir tilrettelagt med rett bemanning og kompetanse - noen for aldersdemente, noen for forskjellige grupper av yngre kronisk syke og pleietrengende, noen for psykiatriske pleiepasienter - vil verdigheten og livskvaliteten for alle disse hardt prøvede medmenneskene bli ivaretatt på en langt bedre måte, uansett diagnose og alder. Selv om spesialisthelsetjenesten har ansvaret for selve behandlingen av psykisk syke, må det allikevel sikres bedre ressursutbygging i kommunene. Det kommer ikke av seg selv, bare ved å tilføre ekstra midler i rammetilskuddene eller ved å gi mindre tilskudd til bygging av flere sykehjemsplasser. I dag oppleves store forskjeller kommunene imellom, både økonomisk og rundt tenkingen i den kommunale delen av opptrappingsplanen. Selv om Stortinget gjennom hele tiårsperioden har tilført øremerkede opptrappingsmidler, har man sett at den faglige opprustingen ikke har vært slik en burde kunne forvente. Det har kanskje sin forklaring i at det har vært opp til kommunene selv å disponere midlene etter vide fullmakter. I kommunehelsetjenesten finnes det fremdeles knapt nok psykologer og psykiatere, og dette betyr at psykisk syke ikke kan forvente å få et tilfredsstillende behandlingstilbud på dette nivået. I opptrappingsplanen er forholdet mellom personell i kommunene og personell i institusjoner som skulle bygges ned, altfor dårlig presisert. Det er bare sagt at ressurser ute i kommunene skal rustes opp, og ikke hvorfra personellet skal tas eller hvilke typer personell det er snakk om. For å lykkes med opptrappingsplanen må det sikres kvalitet i oppbyggingen av de distriktspsykiatriske sykehjemmene og et mer helhetlig tilbud i de distriktspsykiatriske sentrene, som også ivaretar de eldre på en langt bedre måte. Den statlige opptrappingsplanen for psykisk helse ser ikke ut til å ha tatt mye hensyn til dem over 60 år. Slik jeg ser det, faller eldre utenfor i flere sammenhenger. For ytterligere å forklare mitt inntrykk av at eldre psykisk syke ikke synes å bli regnet med lenger, vil jeg nevne noe jeg opplevde som ganske provoserende. Jeg var til stede hos SSB for ca. ett år siden, hvor det ble presentert en statistikk over utviklingen av psykisk sykdom innenfor forskjellige aldersgrupper. Til min store overraskelse var det en bratt kurve i den øvre aldersgruppen. Forklaringen var at de som var på sykehjem, var utelatt, med den begrunnelsen at de fleste av beboerne var demente. SSB utarbeider statistikker som vi skal bygge vårt behandlingstilbud på, og da burde dette være alarmerende for flere enn meg. Behandlingen av eldre psykisk syke kan ikke defineres som et kommunalt ansvar, men som et ansvar som spesialisthelsetjenesten må ta ved å opprette flere døgnplasser, og ansvarsforholdet mellom spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten må avklares. Jeg stilte statsråden spørsmålet om hva som er oppnådd for de eldre psykisk syke, når man har bygd ned tilbudet for sykehjemsplasser innenfor spesialisthelsetjenesten. For denne gruppen jeg i dag har snakket om, er dette i hvert fall etter min mening en tragedie. Og det er ikke et problem man kan bruke tid på å løse. Aldersdiskriminering som medfører tap av rett til behandling av psykisk sykdom, kan ikke lenger aksepteres, og feilplassering i de kommunale sykehjemmene må snarest opphøre - av hensyn til den enkelte pasient, men også av hensyn til de andre beboerne og av hensyn til de ansatte. Jeg håper nå at statsråden kan gi et klart svar på om hun deler mitt syn og mine bekymringer i denne saken, og hva hun eventuelt vil foreta seg for å rette opp det som nå har skjedd, og som vi i økende grad ser skjer. Jeg ser fram til statsrådens svar. Jeg vil også si at jeg kjenner til at det i mange kommuner er opprettet spesielle avdelinger, men dette gjelder veldig mange og er ikke noe vi kan vente lenge på å få en endring av. Dette gjelder veldig mange alvorlig syke, som trenger et tilbud innenfor spesialisthelsetjenesten, og som ikke får det i dag.