Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2012-06-05:
Jeg vil takke for denne gode debatten om redegjørelsen. Jeg vil berømme innlegget til komitélederen som jeg synes var detaljert og omfattende på veldig mange områder av helheten. Jeg opplever vel, sammen med forsvarsministeren, at vi er ansvarlig for en stor og krevende – og, som vi vet, farlig – operasjon, men vi kan sende det signalet til våre kvinner og menn i uniform, i sivil og som diplomater at de har det brede storting bak seg. Jeg har erfart, som jeg også tror komiteen gjorde, at det faktisk er mer enn ord – det teller der ute! Det er litt ulikt syn, med nyanser osv., og sånn skal det også være, men jeg tror helhetsbudskapet fra Stortinget i Norge er at det er støtte til dem som er engasjert ute, og det er bra. Jeg synes representanten Åmland hadde en god referanse til denne kvinnelige, selverklærte presidentkandidaten. Jeg har møtt henne flere ganger. Hun er et usedvanlig spennende og modig menneske som vi alle følger – jeg vil si med den uro hun selv beskriver, når hun sier hvilken fare det er å være ledende, kvinnelig politiker, men hun er et eksempel på et Afghanistan i endring. Komitélederen var inne på at jeg kanskje var litt tidlig ute med å takke for engasjementet til dem som har vært engasjert. Hvis jeg ble oppfattet slik at jeg nå takket av, så er jeg enig i det. Jeg tror både forsvarsministeren og jeg er klar over at vi jevnlig tar imot folk som kommer hjem, og hedrer dem på ordentlig måte, og vi tar vårt ansvar på alvor, enten vi sender ut en ny ambassadør, en ny ambassadeansatt, nye ISAF-soldater eller politifolk – alle dem som er ute, vi står midt i det. Jeg er helt enig med komitélederens understrekning av, som også er mitt poeng, at en avslutnings- og uttrekningsfase kanskje er vel så krevende som inngangen og det å stå midt i det. Representanten Ellingsen var litt opptatt av at Norge har et godt omdømme i Afghanistan. Det synes jeg det er viktig å påpeke. Denne bistandsevalueringen som er kommet, har også vist til det. Jeg er litt mer i tvil når han, slik jeg forsto det, mente at dette burde vi gjøre noe mer ut av. Jeg tror at norsk nøkternhet på det skal være et av våre varemerker, for det er i ferd med å bygge opp under det vi gjør. Men det er hyggelig å ta det med seg. Det jeg er opptatt av, og som jeg vil bruke resten av innlegget mitt på, er at vi må og kan bli bedre – av to årsaker. Det ene, som jeg var inne på – nå skal jeg ikke bruke så mye tid rundt det militære, noe sikkert forsvarsministeren kommer inn på – er å være gode på å gjennomføre transisjonen på en ryddig måte og også å kunne gjøre det vi har tenkt å gjøre etter 2014, nemlig å være en ledende bistandsaktør på en ordentlig måte. Det blir også svært krevende. Nå ligger evalueringsrapporten av norsk bistand ute på hjemmesiden til Norad fra mandag av, og den kan leses der. Det er interessant lesning. Det er jo ikke en erklært sannhet, selv om det er en evalueringsrapport fra et kompetent miljø, men det er interessante perspektiver som vi må se på sammen med Riksrevisjonens påpekninger og også andre analyser av norsk bistand. Som ventet er det et blandet bilde vi får. Det gjelder ikke bare den norske bistanden, men også den internasjonale bistanden generelt. Det rapporten viser, er hvor vanskelig det er å drive utviklingsinnsats i et land med store styresett- og sikkerhetsutfordringer. Det er jo det iboende dilemmaet. Vi er der med bistand fordi vi prøver å rette på noe som, fordi det mangler, gjør det så vanskelig å drive bistand. Men alternativet – som kunne være fristende, fordi vi på noen områder opplever korrupsjon og dårlig måloppnåelse – nemlig å trekke seg ut, ville altså vært verre. Én av de tingene studien finner, er at Norge har fulgt afghanske prioriteter – det er bra. Vi har valgt relativt gode bistandskanaler – det er bra. Vi har hatt et klart skille mellom sivil og militær innsats – det blir igjen vektlagt som viktig og bra. Og vi kan på noen områder måle effekten, f.eks. av skoler og antall barn på skole. Så påpeker man samtidig at det å få flere barn på skolen og flere skolebygg betyr ikke nødvendigvis at ungene får høy kvalitet på utdanningen. Det er jo nesten erfaringer vi kan gjøre i vårt eget land – det er et veldig komplisert bilde akkurat det. Men å gå derfra til å måle effekten av bistanden på den totale utviklingen i Afghanistan er vanskelig. Det er også krevende, selvfølgelig. Vi har nå overført mer ansvar for bistanden til ambassaden i Kabul. Det mener jeg er riktig, for de er nært på og tett på. Men det krever også at vi utstyrer den ambassaden med ressurser og erfarne folk som kan gjennomføre det. Det er en stor og viktig del av Utenriksdepartementets arbeid å bedre rutinene og opplæringen hos de dyktige og modige medarbeiderne vi har der. Jeg tror – fra ambassadør og utover i tjenesten – at vi nå har et veldig godt oppsett for det. Så er det også slik at vi har et særlig ansvar for Faryab-provinsen. Det er en vanskelig balansegang. Vi skal bruke om lag 20 pst. av midlene våre der. Vi opplever at når vi på den ene siden vil støtte afghanske prioriteringer for bistand, kan det hende at afghanerne fra Kabul vektlegger annerledes enn de gjør i Faryab. Der kan vi bli stående midt imellom. Det blir krevende når vi trekker PRT-en ut av Faryab, å være til stede og følge opp dem som driver bistand, også i dialog med de regionale myndighetene. Men vi mener å erfare at de som driver bistanden i Faryab – de NGO-ene og de miljøene – er oppegående til å kunne drive dyktig også etter at vi har avsluttet vårt nærvær. Denne bistandsevalueringen ligger nå ute. Vi skal gå grundig igjennom den. Jeg har sagt i denne sal at hovedprioriteringen for norsk bistand ligger fast – et nivå på rundt 750 mill. kr i perioden etter 2014, og at områdene for engasjement er utpekt. Men jeg vil si det veldig tydelig at vi skal evaluere rapporten og trekke lærdommer av den, også for måten vi driver bistanden på. Det er her, som ellers, selvfølgelig krevende å ha bistanden for spredt på for mange områder. Jeg tror rapporten viser at siden 2001 er det brukt 5,4 mrd. kr på bistand til Afghanistan – om lag 800 forskjellige engasjementer. Det er klart at det faller naturlig å se at konsentrasjon og fokus på noen områder gjør det enklere å følge det opp, slik at vi også kan drive en god kvalitetssikring. Så ble det spurt om hva vi gjorde, f.eks. i Faryab med det såkalte pashtunske beltet, hvor vi opplevde at det var vanskelig å nå den delen av befolkningen, og fordi vi nådde andre deler av befolkningen, ble det en konflikt i seg selv. Dette er en reell problemstilling. En av grunnene til det er jo sikkerhetsdimensjonen, at det er farligere å gå inn i områder hvor det er et høyt konfliktnivå. Nå har en tredjedel av bistanden i denne provinsen gått til veldig konfliktutsatte områder som Almar, Qaysar og Ghowrmach-provinsen – altså delen av Faryab – og det er ikke ufarlige områder. Dette er i hvert fall en illustrasjon av at det er vanskelig å drive god bistand når det er høy sikkerhetsutfordring, og det er ikke et argument, etter min mening, for å blande sammen sivil og militær hjelp og si at da tar vi militær kanal inn der hvor det er farlig. Det tror jeg vi har fått bevist ganske godt. Så var representanten Høybråten, tror jeg, opptatt av det regionale. Der kan jeg si at Norge har arbeidet for å bidra til at landene rundt Afghanistan tar ansvar for den regionale situasjonen også etter 2014. Vi var medansvarlig for et møte i Istanbul i fjor i opptakten til Bonn-konferansen. Den følges opp om kort tid på utenriksministernivå i Kabul der det vil være representanter for landene i regionen – Norge vil også være representert. Utfallet av det møtet kommer til å være en prosess der Afghanistan og Afghanistans naboer jevnlig vil møtes på utenriksministernivå og fordype samarbeidet innen syv forskjellige områder som er relevante for den regionale utviklingen. Dermed er en prosess satt i gang. Jeg undervurderer ikke at de ulike strategiske vurderingene til landene rundt og deres målsettinger for engasjementet i og rundt Afghanistan fortsatt kan være kilde til både konflikt og til å vanskeliggjøre fremgang, men det er i alle fall en prosess som Norge har bidratt til. Jeg ønsker til sist å benytte anledningen til å trekke fram en gruppe som ofte har havnet litt i skyggen av oppmerksomheten til de politiske og militære spørsmålene, og det er de mange frivillige organisasjonene – NGO-ene som vi kaller dem – som er aktive i Afghanistan. Sakte, men sikkert ser vi en positiv utvikling på den afghanske landsbygda der flertallet av afghanerne bor. Norskfinansierte NGO-er er her en viktig bidragsyter. De kan vise til gode og konkrete resultater på områder som helse, utdanning, vannforsyning, jordbruk og husdyrhold, og de bidrar til å bygge opp det sivile samfunnet gjennom samarbeid med lokale partnere – et svært viktig bidrag til den afghanske demokratiseringsprosessen nedenfra, der og som vi har erfart i Norge. Norsk støtte til NGO-enes viktige arbeid i Afghanistan vil derfor fremdeles stå sentralt i den norske bistandsinnsatsen. Det er understreket her fra statsministeren og andre at vi gikk inn i Afghanistan i 2001 for å hindre at landet igjen skulle bli brukt som base for terror. Dette målet har vi langt på vei nådd. Det viktige i tiden framover blir å sikre bærekraften i de resultatene vi, og ikke minst afghanerne, har oppnådd. Angrepene 11. september 2001 viste at Afghanistans sikkerhet også på sett og vis er vår sikkerhet.