Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2020-02-25:
Utenriksdepartementet har gitt konsulær bistand i saken Gulati omtaler i sin interpellasjon. Utenrikstjenesten jobbet med saken over lang tid. Det var utstrakt kontakt mellom den berørte, ambassaden og seksjonen for konsulære saker i UD. Som representanten Gulati godt vet, kan jeg ikke gå inn på detaljer i dette siden dette er en konsulær sak, og av hensyn til taushetsplikten kan jeg ikke si noe mer om hvordan den ble fulgt opp. Jeg tror at det innledningsvis kan være fornuftig at jeg sier at det tallet som representanten bruker i sin innledning – altså at det er minst 415 norske barn som skal ha blitt sendt til utlandet mot sin vilje de siste to årene – ikke er basert på tall fra Utenriksdepartementet. Det er et statistisk anslag, og det er ikke et tall som utenrikstjenesten eller Utenriksdepartementet kan gå god for. Likevel: La meg få understreke det viktige og det åpenbare som også representanten Gulati tar opp. Det er at i saker hvor norske barn og unge kontakter norske ambassader og forteller at de er blitt sendt til eller oppholder seg i utlandet mot sin vilje, er saker som er høyt prioritert hos utenrikstjenesten. Sakene håndteres innenfor de rammene Stortinget har satt for utenrikstjenestens konsulære bistand. Som i andre saker kan konsulær bistand være veldig mangslungen og ulik. Det kan være å utstede nødpass, men det kan også være å utstede andre reisedokumenter for hjemreise. Der det er aktuelt, kan ambassaden opprette kontakt med familie og venner for å be dem bistå, f.eks. med penger og billetter. Utenrikstjenesten vil kunne gi råd og veiledning til dem som tar kontakt og forteller at de oppholder seg ufrivillig i utlandet. Utenrikstjenestens oppfølging av sakene er også i tråd med regjeringas handlingsplan for å bekjempe negativ sosial kontroll, tvangsekteskap og kjønnslemlestelse. Representanten Gulati, som selv da var statssekretær på SMK, kjenner selvfølgelig også godt denne handlingsplanen. Et av de gjennomførte tiltakene i handlingsplanen var å videreutvikle ordningen med integreringsrådgivere ved utenriksstasjoner. Ambassadene i Amman, Ankara, Islamabad og Nairobi har spesialutsendinger med spisskompetanse på negativ sosial kontroll, tvangsekteskap, kjønnslemlestelse og æresrelatert vold. Spesialutsendingene bistår også andre ambassader. De bidrar også til kompetanseheving i tjenesteapparatet i Norge gjennom kompetansehevingstiltak og råd og veiledning i enkeltsaker. Integreringsrådgiverne arbeider innenfor rammene for konsulær bistand når de følger opp saker i utlandet. For å styrke kunnskapsgrunnlaget har regjeringa satt ned en ekspertgruppe som gjennomgår enkeltsaker der unge har blitt etterlatt i utlandet, og hvordan de er fulgt opp når de kommer hjem til Norge. Utenriksdepartementet har bistått ekspertgruppa med å innhente informasjon om arbeidet som gjøres på dette feltet også i andre land. Utenriksdepartementet har også bistått med å sette ekspertgruppa i kontakt med utsatte som har fått konsulær bistand, og som ønsker å dele sine erfaringer. Ekspertgruppas rapport skal etter planen lanseres i mars. Regjeringa mener at innsatsen mot negativ sosial kontroll skal og må prioriteres. I fjor styrket vi innsatsen mot negativ sosial kontroll og æresrelatert vold med 28 mill. kr. Det videreføres i 2020. Regjeringa vil derfor også videreføre og styrke innsatsen med en ny handlingsplan som skal gjelde fra 2021 til 2024. I dag er det sju departementer som samarbeider om tiltakene i planen, og det foregår på tvers av veldig mange samfunnssektorer, for det er, som representanten peker på i sin interpellasjon, ofte kompliserte saker. Barn og unge som oppsøker utenrikstjenesten for bistand fordi de befinner seg i en vanskelig situasjon, skal bli og blir møtt på en profesjonell måte. Det er viktig at norske myndigheter bistår barn og unge innenfor gjeldende rammer og regelverk. Utenrikstjenesten legger stor vekt på at like saker i størst mulig grad skal behandles likt. Samtidig må det gjøres konkrete vurderinger i hver sak, og ved vurdering av tilbud om konsulær bistand vil en lang rekke hensyn, som f.eks. sikkerhetssituasjonen på stedet, lokal lovgivning, tilgjengelige konsulære ressurser, være relevante. Så vil jeg peke på en særlig problemstilling som jeg opplever at vi møter oftere og oftere i disse sakene, og det er dobbelt statsborgerskap. Det er en særlig utfordring fordi tilknytning til flere land erfaringsmessig fører til at sakene blir mer komplekse, og det er en større utfordring å yte konsulær bistand fra norske myndigheters side. Grunnen til det er at landet der personen, ofte ufrivillig, oppholder seg, vil anse personen som deres statsborger og se helt bort fra det norske statsborgerskapet. Det vil si at norske myndigheters mulighet til å yte konsulær bistand også blir mindre. Stortinget stilte seg enstemmig bak stortingsmeldinga om konsulær bistand og prinsippet om at like saker skal behandles likt. Likevel vil jeg også peke på at konsulære saker ofte naturlig er gjenstand for stor og voksende oppmerksomhet i media så vel som i opinionen. I visse tilfeller ser man at det kan være organisasjoner eller enkeltpersoner som forsøker å bruke medias dekning for å få fram et økt tjenestenivå fra norske myndigheter i tilknytning til en pågående sak. Vi har erfart gjennom mange saker de senere årene at i noen tilfeller kan medias involvering og eksponering av utsatte personer i saker bidra til at situasjonen for den utsatte forverrer seg, rett og slett på grunn av eksponeringen. Det er fordi vi i mange saker må jobbe litt under radaren med ulike lands myndigheter for å kunne få en løsning i saken at den type eksponering noen ganger kan gjøre situasjonen verre og vanskeligere å løse for norske myndigheter, og dermed også sette den utsatte i en verre situasjon. Vi erfarer også at mange begrep brukes om hverandre, og det er viktig å framheve at «barnebortføring», «etterlatt» og «ufrivillig tilbakeholdelse» er ulike sakstyper som krever ulik oppfølging. Utenrikstjenestens bistand i saker som omhandler barn, må også følges opp i tråd med foreldreansvaret, og foreldreansvaret står som kjent veldig sterkt i norsk lov. Utgangspunktet for saker som omhandler mindreårige, er at foreldrene har både rett og plikt til å ta avgjørelser for sine egne barn. Når et barn har blitt myndig, er det da ikke lenger definert som et barn, og utenrikstjenesten kan da bistå personen uten å involvere den eller de som tidligere hadde foreldreansvaret. Det kan kanskje synes åpenbart, men jeg ønsker å påpeke det siden denne konsulærsaken det refereres til, startet da jenta var mindreårig og ble avsluttet – som representanten var inne på – ved hjemreise etter at hun hadde fylt 18 år. Regjeringa har hatt som mål å klargjøre offentlige myndigheters ansvar og muligheter for å kunne hjelpe etterlatte barn i utlandet både når det gjelder å forebygge, og for å følge opp barna når de kommer tilbake til Norge. Bufdir har i samarbeid med andre norske myndigheter, bl.a. Utenriksdepartementet, utarbeidet tverretatlige retningslinjer om etterlatte barn. Retningslinjene inneholder informasjon om hvordan ansatte i hjelpeapparatet kan identifisere og følge opp utsatte personer samt hvilke instanser som skal varsles. Norske myndigheter kan i begrenset grad yte bistand til barn når de først er etterlatt i utlandet. Retningslinjene gjennomgår hvilken bistand som da ytes når barnet befinner seg i utlandet og er etterlatt. Det er viktig å understreke at norske myndigheter og norsk regelverk har begrenset virkeområde i utlandet. Forventningene til hva utenrikstjenesten kan bistå med, som representanten Gulati også er inne på i sin interpellasjon, også i saker hvor barn og unge er sendt til utlandet mot sin vilje, er i mange tilfeller svært høye. Men utenrikstjenesten må forholde seg til folkerettslige rammer og vertslandets regelverk og kan ikke bistå i strid med disse. Vi vil jo heller ikke akseptere at andre land gjennomfører sin rett i Norge, og det er egentlig akkurat det samme prinsippet, som handler om både suverenitet og folkeretten for øvrig. Hva slags bistand utenrikstjenesten kan yte i utlandet, avhenger derfor av lover og regler i det landet man befinner seg i. Utenriksdepartementet og ambassaden i landet der den utsatte befinner seg, samarbeider med kompetanseteamet mot tvangsekteskap, kjønnslemlestelse og negativ sosial kontroll. Kompetanseteamet er et nasjonalt tverretatlig fagteam, som bl.a. veileder hjelpeapparatet ved bekymring for ufrivillig utenlandsopphold og koordinerer kontakten mellom UD og hjelpeapparatet i Norge i forbindelse med en eventuell hjemreise. Innsatsen som gjøres i enkeltsaker, må følges opp med relevante tiltak i Norge fordi vi må ha gode og varige løsninger for den enkelte ved hjemkomst. Barn og unge som befinner seg i sårbare sitasjoner, og som tar kontakt med norske ambassader, er høyt prioritert av utenrikstjenesten. Vi vil fortsette å legge til rette for en så god hjelp og kommunikasjon som mulig. Det vi ikke kan gjøre, er å legge til rette for bistand som kan være i strid med norske og lokale rammer og regelverk, og ikke minst ved at faren for den utsattes liv og helse kan bli både akutt og reell.