Aud Blattmann (Arbeiderpartiet), 2000-02-15:
For nesten tre år siden la regjeringen Jagland fram samferdselsplanene på det grunnlaget som var lagt i St.meld. nr. 32 for 1995-96, Om grunnlaget for samferdselspolitikken, planene for veg, luft, havn og jernbane for tiårsperioden 1998-2007. Vi visste at vi ikke fikk flertall for de framlagte planene, og vi mistenkte sterkt at representantene for partiene fra Høyre, Senterpartiet og Kristelig Folkeparti ikke ville være i stand til å bli enige om finansieringen av sine enorme påplussingsforslag. Virkeligheten kjenner vi nå. Resultatet så langt er bortimot 1 milliard mindre enn regjeringen Jaglands framlegg. Grunnlaget for trafikksikkerheten den gang var: «Regjeringen legger i sin politikk stor vekt på tiltak som kan bidra til å redusere risikoen for ulykker i trafikken til lands, til vanns og i luften. Både tiltak knyttet til det enkelte transportmiddel(krav til sikkerhetsutstyr, tekniske krav)(opplæring av fører/mannskap, regelutforming, informasjon, kontrollsystemer osv.) vil være viktige i denne sammenheng.» (krav til sikkerhetsutstyr, tekniske krav) (opplæring av fører/mannskap, regelutforming, informasjon, kontrollsystemer osv.) Det var hva man uttalte i St.meld. nr. 32 for 1995-96, og det var vel også det man bygde langtidsmeldingene på, de som ble behandlet i Stortinget året etterpå. Med alle de ulykkene som vi har opplevd i den senere tid, må det være tillatt å spørre: Har vi lagt nok vekt på sikkerheten når det gjelder de investeringene som er foretatt inntil nå, og bør vi foreta andre valg dersom vi ønsker å endre ulykkesmønsteret? Det gjelder våre prioriteringer både til lands, til vanns og i luften. I jernbanesektoren vet vi at igangsettingen av trafikken med de nye krengetogene vil kreve og har krevd investeringer i linjene, ikke minst gjelder dette sikring av planoverganger. Jeg har registrert at Jernbaneverket nå selv ønsker å prioritere arbeidet med sikring av planoverganger før nye investeringer blir foretatt. Det er en riktig prioritering dersom sikkerheten skal forbedres. Likeledes bør arbeidet med signalanlegg og automatiske togstopp gjennomføres på de resterende linjene. Jeg forutsetter at statsråden er enig i dette. I forslag til Nasjonal transportplan blir det slått fast at for jernbanen er det et mål at det etablerte sikkerhetsnivået skal opprettholdes og videreutvikles i positiv retning. Endringer som medfører redusert sikkerhet, aksepteres ikke. Så langt jeg kan forstå, går man i planperioden for Nasjonal transportplan inn for å redusere basisrammen for jernbanen, og jeg kan ikke forstå det annerledes enn at dette også vil gå ut over de prioriterte oppgavene for bedring av sikkerhet og de utfordringer man ellers står overfor. Når det gjelder sikkerheten til vanns, er forholdene her som i den sistnevnte sektor, på tross av at her er det et forslag om økte rammer. Med et foreløpig anslått behov for bl.a. farledstiltak på 1-1,5 milliarder kr vil bare 30-50 pst. av prosjektene kunne realiseres i løpet av planperioden, og da snakker vi om en planperiode fram til 2011. Jeg spør meg: Er dette å prioritere sikkerhet? «Sleipner»-ulykken viser oss hvor viktig det er med skikkelig oppmerking av hurtigbåtleder og nymerking av farleder. Så noen få tall når det gjelder investeringer i vegsektoren: I forslag til Nasjonal transportplan reduseres investeringene til vegsektoren med 6 milliarder kr i forhold til perioden 1998-2007 og reduseres med 16 milliarder kr i forhold til perioden 1990-93. I forslaget til Nasjonal transportplan er det en målsetting at antall omkomne skal være under 200 innen 2012. Av dette vil beregnet ca. 190 personer årlig omkomme på vårt vegnett. Men så står det videre å lese: «Dette klarer vi ikke å nå med de ressurser og virkemidler vi har kunnet prioritere innenfor gitt planramme. Tiltakene i anbefalt strategi vil redusere prognosen for antall omkomne med om lag 55 og antall skadde med rundt 1500. Det vil si at antall omkomne vil synke svakt.» Det står også i forslaget til Nasjonal transportplan at ulykker i innenlands transport for årene 1995-98 i gjennomsnitt krevde 320 liv årlig, og at rundt 300 av disse skyldes ulykker i vegtrafikken. Det betyr faktisk at vi i perioden 2002-2011, innenfor de foreslåtte rammene, kan forvente at ca. 2 500 personer vil miste livet på vårt vegnett. Jeg understreker at det er et meget lavt estimert tall jeg har oppgitt. Dette kan umulig være akseptabelt – eller er det det? Er vi i ferd med å akseptere ulykkene på vegene som et uunngåelig onde, eller ser vi på ulykker på vegene med helt andre øyne enn vi gjør når det gjelder andre ulykker som rammer samfunnet? Vi vet hvilke tiltak som ville ha hjulpet betraktelig. Vi vet at økt politiovervåking reduserer farene for ulykker. Vi så at utvidet kontroll i Vestfold i sommer reduserte ulykkene. Vi vet også at det er en sammenheng mellom vegstandarden og antall trafikkulykker. Risikoen for å bli drept eller alvorlig skadet er f.eks. nesten 30 ganger høyere på E18 i Aust-Agder enn på E18 mellom Oslo og Drammen, som har vesentlig bedre vegstandard. Flere av investeringene i vegsektoren kan betales tilbake til samfunnet i form av redusert skadeomfang i løpet av investeringens første år. Statens årlige inntekter fra de bilrelaterte avgiftene er på ca. 37,5 milliarder kr. I 1999 brukte vi ca. 15,5 milliarder kr til vegformål på våre riksveger, fylkesveger og kommunale veger. Finansdepartementet opplyser at bruttonasjonalprodukt for 1999 blir ca. 1 100 milliarder kr og at veksten i BNP antas å bli 0,9 pst. Transportøkonomisk institutt anslår at trafikkulykkene koster Norge ca. 25 milliarder kr årlig, og det utgjør ca. 2,3 pst. av BNP. Bare i år koster trafikkulykkene oss mer enn to og en halv ganger veksten i Norge. La meg tillate meg å si: Det må være dårlig butikk å ta inn 37,5 milliarder kr i bilrelaterte avgifter, og så tape 25 milliarder kr på trafikkulykker. TØI har laget en stor studie som viser hvilke tiltak som kan redusere ulykkene. Det går an å redusere tap av menneskeliv, det går an å redusere samfunnets tap i forbindelse med ulykker, hvis vi vil. Det går faktisk an å videreføre de tiltakene vi har i dag og få nedgang i ulykkestallene innenfor dagens økonomiske ramme, men det blir umulig med reduksjoner i milliardklassen, slik det er foreslått i Nasjonal transportplan. Politikk er å prioritere. Jeg vet det, og det er vanskelig, men vi kan ikke fortsette å skyve problemene i transportsektoren foran oss lenger. Vi kan ikke fraskrive oss vårt ansvar, for det er politikerne som bestemmer. Det er vi som til syvende og sist må ta ansvar for å redusere ulykkene. Det er ikke penger vi mangler. Det må ikke bli slik at vi av fare for inflasjon og økte renter ikke vil satse på trafikksikkerhet, tjenlige veger osv. Det er i mine øyne umoralsk. Jeg tar opp igjen spørsmålet mitt til statsråden: Hva vil han foreta seg for å redusere ulykkene, tap av menneskeliv og samfunnets tap i forbindelse med ulykker?