Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2001-05-22:
Innstillingen til Europa-meldingen viser at Stortinget fortsatt er splittet i synet på Norges forhold til Den europeiske union. De partier som definerer hverandre som hovedmotstandere i norsk politikk – Arbeiderpartiet, Høyre og de tidligere representantene for Fremskrittspartiet – støtter i hovedsak Regjeringens omtale av unionen og de utfordringer Norge møter som såkalt utenforland. Dette flertallet bedyrer at en ikke legger opp til at Norge skal bli medlem i EU – en drøfter bare «utfordringane ved å stå utanfor». Men omtalen i meldingen og i innstillingen levner ingen tvil om at det er norsk EU-medlemskap som er siktemålet. Europa-meldingen sier i klartekst at vi må ha «handlefrihet når det gjelder vårt tilknytningsforhold til EU». Omtalen i meldingen av vårt forhold til EU levner ingen tvil om at den nåværende tilknytning ikke er et tjenlig redskap for å ivareta grunnleggende norske interesser, for å bruke meldingens språkdrakt. Og når det gjelder den omfattende handlefriheten, har utenriksministeren vært prisverdig klar når han har presisert at det er handlefrihet til å kunne søke om medlemskap det handler om. Mindretallet – Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, SV og Venstre – mener at folkets nei til unionen forplikter og skal respekteres. Disse partiene, som er på linje med folkemeningen, står for en alternativ Europa-politikk: Det europeiske samarbeidet skal videreutvikles på folkerettslig grunnlag, et gjensidig forpliktende samarbeid mellom selvstendige nasjoner. Det kan være grunn til å merke seg at disse politiske skillelinjene i vårt forhold til EU har vært stabile nå i snart 30 år. Mindretallet er kritisk til Regjeringens framstilling av EU og de utviklingstrekk som i dag preger unionsprosjektet. Jeg vil rette søkelyset mot to forhold, hvor Senterpartiet mener meldingen gir et ufullstendig og delvis fortegnet bilde av unionen. Meldingen drøfter nemlig ikke seriøst det voksende demokratiske underskuddet i EU. Det er direkte påfallende at Regjeringen ikke går dypere inn i et saksområde som engasjerer EU-landene så sterkt. De små lands innflytelse svekkes, og det overføres mer makt fra nasjonalt nivå til unionen. Regjeringen er heller ikke opptatt av at EU utvikler seg i stadig mer føderalistisk retning. Pengeunionen innebærer at den nasjonale økonomiske handlefriheten begrenses sterkt. I kjølvannet av Maastricht-traktaten overføres stadig mer makt til unionen. Tysklands forbundskansler Gerhard Schröder tar på en måte konsekvensen av at EU er i ferd med å overta stadig mer av nasjonalstatenes oppgaver. Med felles valuta, stadig flere felles lover, felles marked og etter hvert også en felles militærstyrke trenger EU etter Schröders oppfatning en politisk overbygning. Derfor ønsker Schröder seg en EU-regjering. Vi ser kort og godt konturene av en statsdannelse. La meg sitere fra kommentarartikkelen i Dagens Næringsliv av 2. mai i år: «Føderalismen som politisk prosjekt står for tiden ikke på EUs dagsorden. Som praktisk prosjekt er den høyst levende.» Ettersom de partier som utgjør flertallet i Stortinget, har norsk medlemskap i unionen som mål, må en kunne forvente at disse partiene også har en mening om de mest iøynefallende utviklingstrekk ved dagens EU, nemlig det økende demokratiske underskuddet og føderasjonen som politisk prosjekt. Senterpartiet støtter de hovedmål for justissamarbeidet som meldingen trekker opp. Men det må være tillatt å trekke i tvil om de virkemidler som Regjeringen skisserer for dette samarbeidet, nemlig åpenhet, demokrati og en human asyl- og flykningpolitikk, etterleves i de land vi skal samarbeide med. Jeg går ut fra at Arbeiderpartiets og Høyres talsmenn i denne debatten ikke er upåvirket av det faktum at FNs høykommissær for flyktninger, høykommissæren for menneskerettigheter og FNs generalsekretær åpent har kritisert EU-landenes asyl- og flyktningpolitikk og hevdet at flere EU-land faktisk bryter reglene i Genève-konvensjonen. For å sitere høykommissær Ruud Lubbers på et møte i Stockholm i februar i år: «Genève-konvensjonen må ikke svekkes og Europa må ikke gjøres til en festning som blir umulig å forsere.» Gjennom EØS-avtalen blir EUs demokratiske underskudd en realitet som også Norge må forholde seg til. Den politiske pris Norge må betale for de fordeler avtalen gir norsk næringsliv, er en høy pris. På de områder avtalen dekker, er norsk lovgivningsmyndighet suspendert, hevder professor Trond Nordby og forsker Frode Veggeland i en artikkel i Tidsskrift for samfunnsforskning. Nordby og Veggeland hevder at Stortinget «langt på vei er blitt en passiv mottaker av EUs lover og regler». Dette er og blir et demokratisk problem. Og Senterpartiet og SV er ikke alene om å påpeke EØS-avtalens demokratiske svakheter. Også Høyre sier i sine merknader at det er krevende å dekke opp for «det demokratiske underskuddet» uten å være fullverdig deltaker i beslutningsprosessen. Ikke bare Senterpartiet og SV, men også Høyre, viser til rapporten fra Makt- og demokratiutredningen, som konkluderer med at vår handlefrihet på de områder som omfattes av EØS-avtalen, ikke er vesentlig større enn den ville ha vært ved et medlemskap i EU. Også Høyre mener det er en mangel ved Europa-meldingen at den ikke inneholder en analyse av de demokratiske svakhetene ved nettopp EØS-avtalen. I motsetning til Høyre, som ser på EØS som en mellomstasjon på veien mot medlemskap, mener Senterpartiet at norsk EU-medlemskap bare vil forsterke de demokratiske manglene ved EØS-avtalen. Norge kan i dag – med EØS – tross alt føre en selvstendig politikk på flere områder, som f.eks. skatte- og avgiftspolitikken, penge- og valutapolitikken, fiskeri- og landbrukspolitikken og i utenrikspolitikken. Som jeg allerede har vært inne på: EU er inne i en utvikling som innebærer at EØS-avtalens demokratiske svakheter bare vil bli forsterket dersom Norge skulle bli en del av unionen. Alternativet til EØS bør derfor ikke være EU-medlemskap, men et alternativt avtaleverk med EU. Mindretallet går inn for en nasjonal, selvstendig og aktiv vurdering av EØS-regelverket. Da EØS-avtalen ble vedtatt, ble det fra flertallets side sterkt understreket at vetoretten var til for å kunne brukes. Jeg mener det er de uavhengige som i realiteten målbærer flertallets syn på denne vetoretten. Herrene Danielsen og Gundersen sier i innstillingen rett ut at «EU-direktiver etter omstendighetene må anses bindende for Norge fordi en manglende gjennomføring markerer et brudd på EØS-avtalens krav om lojalitet». Senterpartiet mener retten til å si nei til et EU-direktiv er en avtalefestet rett som må kunne anvendes når direktivet ikke ivaretar hensynet til f.eks. helse, sikkerhet og miljø. Derfor gikk vi imot EU-direktivene om matsminke. Sentrumspartiene og SV ønsker også at Norge skal gå imot direktivet som åpner for patent på levende organismer. Meldingen forskutterer langt på veg at Norge vil komme dårlig ut av de kompensasjonsforhandlinger som skal finne sted i forbindelse med utvidelsen av EU. Den samme defensive holdning markerte utenriksministeren i sin redegjørelse den 20. mars i år. Disse forhandlingene blir sikkert vanskelige, men WTO-avtalen slår nå engang fast at våre handelsvilkår «i det store og hele» ikke skal forverres når land som Norge har bilaterale avtaler med, går inn i EU. Da er det unødig defensivt å forskuttere et for Norge dårlig forhandlingsresultat. EUs forsvars- og sikkerhetspolitiske samarbeid, ESDP, representerer en krevende utfordring for Norge. Senterpartiets syn på EUs initiativ for krisehåndtering og Norges samarbeid med EU er nedfelt i Innst. S. nr. 152 for 1999-2000. ESDP kan ikke realiseres uten et nært samarbeid med NATO, som sitter på de militære ressursene. Norge står utenfor EU og har selvfølgelig ingen plass i EUs besluttende organer. Men det må være en selvfølge at Norge som fullverdig medlem av NATO har reell innflytelse på de beslutninger alliansen skal fatte når det gjelder bruk av NATO-ressurser. Norsk deltagelse i aksjoner i regi av FN, NATO, OSSE eller EU skal avgjøres gjennom nasjonale beslutninger. NATO skal fortsatt være grunnlaget for den kollektive sikkerhet i Europa. Heller ikke hensynet til vår nasjonale sikkerhet tilsier at Norge bør bli en del av Den europeiske union. Også utenrikspolitisk har Norge en større handlefrihet ved å stå utenfor EU.