Anne Enger (Senterpartiet), 2000-06-13:
Handlingsplanen mot barne- og ungdomskriminalitet er utarbeidet av fem forskjellige departementer: Barne- og familiedepartementet, Justisdepartementet, Sosial- og helsedepartementet, Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet og Kommunal- og regionaldepartementet. Det viser at dette i hovedsak er spørsmål om samordning og om helhetlig tenkning. Planen har særlig lagt vekt på bedre samordning av det forebyggende arbeidet og bedre oppfølging av barn og unge med alvorlige atferdsproblemer, unge lovbrytere og kriminelle ungdomsgjenger. Samordningen skal omfatte alle forvaltningsnivåer og gå på tvers av sektor- og faggrenser. Vi skal altså unngå det vi stadig ser, at noen faller mellom alle stoler. I tillegg skal det satses sterkere på medvirkning av barn og unge, og utvikles bedre samarbeid med foreldre, skoleverk og ikke minst frivillige organisasjoner. Rask og klar reaksjon overfor unge lovbrytere er nødvendig. Forelegg og/eller konfliktråd er normalt de mest aktuelle reaksjonsformene, kombinert med oppfølging og eventuell behandling. Det er påkrevd med et tett samarbeid mellom skole, barnevern og politi for å forebygge og for å følge opp. Egentlig diskuterer vi i dag hva slags samfunn vi vil ha og hvordan vi kan legge forholdene best til rette for å sikre gode oppvekstvilkår for alle. Vi er overbevist om – i hvert fall er jeg det – at samfunnet skapes nedenfra, og at vi må ha som mål å skape et samfunn med plass til alle. Da er det slik at vi også må bidra til å skape likeverdighet i levekår og et menneskesyn som er basert på at alle er like mye verdt, uavhengig av kjønn, uavhengig av hudfarge, uavhengig av sosial status, uavhengig av seksuell legning, uavhengig av tro, osv., osv. Jeg er overbevist om at hvis vi klarer å gi barn og unge selvrespekt, så er det den beste «vaksine» mot rasisme og mot det å ikke ha respekt for andre menneskers liv, helse eller eiendom. Vi må skape et samfunn hvor barna og ungdommene føler at de blir sett, at de blir hørt, at de får delta, og at de har en selvrespekt i bunnen. Jeg regner med at det er 50 000 barn i Norge som er fattige. Å være fattig i Norge er selvsagt noe helt annet enn å være fattig i fattige land, hvor fattigdomsbegrepet har et mer dramatisk innhold. Derfor kvier man seg ofte for å bruke begrepet her. Men det er viktig, for det viser seg at fattigdom gir mindre mulighet til å delta i sosiale aktiviteter, og dårligere mulighet for både utdanning og helse. Det å bli satt på sidelinjen, marginalisert og kanskje i neste omgang utstøtt, er dramatisk. Det kan føre til et dårligere liv, sosiale problemer og ofte også kriminalitet. Det er en rekke onde sirkler og sosiale problemer som dessverre viser seg å gå i arv. Spørsmålet er så om vi kan bidra til å bryte de onde sirklene. Endelig er det i det minste lagt fram et forsøk på en strategi mot økte forskjeller i vårt land. Stortinget skal i morgen behandle utjamningsmeldingen. Her er det lagt et godt grunnlag for en mer rettferdig fordeling, og foreslått en rekke tiltak for å møte dem som trenger det mest og som har minst. Stortinget har en sterk forpliktelse til å følge opp det som har vært grunnlaget for velferdssamfunnet vårt, nemlig en likeverdighet i levekår og en solidarisk grunnholdning. Vi ønsker å være en kulturnasjon. Vi må være en kulturnasjon som bygger på respekt for menneskeverd og humanisme, også i vårt møte med kriminalitet, vold og uakseptabel atferd. Jeg er altså sikker på at den beste måten å møte dette på, er å bygge opp respekten for det enkelte menneskes verd.