Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Jeg tror vi alle har en målsetting om at det norske velferdssamfunnet skal gi trygghet for alle og en rettferdig fordeling av de godene vi tross alt har. Alle er vi jo også klar over at de økonomiske ulikhetene er en trussel mot velferdssamfunnet, fordi et mindretall da kan falle utenfor og ekskluderes. Arbeiderpartiet er av den oppfatning at alt må gjøres for å hindre at det utvikles en økonomisk ulikhet mellom befolkningsgrupper. Ingen skal ekskluderes fra muligheten til å leve et godt liv, og derfor må velferdsordningene omfatte og nå alle. Vi vet hvem de er, de som har vanskeligheter i velferdssamfunnet. Det er en del småbarnsfamilier, det er eneforsørgerne, det er innvandrerne og innvandrerkvinner, det er langtidsledige, og det er ungdom uten fagutdanning. I den meldingen om Forskjells-Norge som vi skal behandle senere, må vi finne løsninger som er målrettet for disse gruppene. Hvis ikke vil vi ikke nå velferdssamfunnets mål, med goder til alle. En del av utfordringene i framtiden vil være å legge til rette for individuell frihet samtidig som vi bevarer gode fellesskapsløsninger. Det er ikke bare en krevende tanke, men også en avansert praktisk øvelse. Samfunnsendringene stiller krav til reformer på mange områder, og for oss i Arbeiderpartiet er det viktig å finne nye politiske løsninger som holder i møte med de nye behovene. Det er viktig å vite hva som skjer, og kjenne det samfunnet og de problemene som omgir oss, før vi skisserer de politiske reformene som kan føre oss nærmere et likeverdig samfunn for alle. Jeg har lyst til å ta utgangspunkt i to områder som etter min mening krever oppmerksomhet i forhold til rettferdig fordeling. Det er familieområdet og kulturområdet. I Norge har vi et rikt kulturliv og mer fritid enn noensinne, og det glade budskap for meg er i hvert fall at da spør folk etter mer kultur. Kravet om mer kultur, og ofte annerledes kultur enn det vi er vant til, skaper nye utfordringer i kulturpolitikken. Globaliseringen skaper store samfunnsendringer og gir oss et mangfold av nye normer, levesett og kulturuttrykk. Noen oppfatter det som økt frihet, mens andre oppfatter det som økt utrygghet. Et annet faremoment er at i konkurransen om folks fritid, om deres fantasier og virkelighetsoppfatning, er den kommersielle underholdningsindustrien så langt blitt en vinner. Den kommersielle underholdningsindustrien har ikke som målsetting å øke folks aktivitet, skaperglede eller kreativitet. Snarere er den passiviserende, samtidig som den ofte gir et fortegnet bilde av virkeligheten. Derfor er det viktig at den offentlig støttede kulturen gjøres tilgjengelig for hele befolkningen. I dag er det store skiller i bruken av kulturtilbudet, og bruken er avhengig av utdanning og inntekt. Vi vet også at medier brukes ulikt av befolkningen i forhold til hva slags utdanning og inntekt en har, og hva slags aldersgruppe en tilhører. En skjev sosial fordeling av mulighetene til kulturopplevelse er med på å øke kunnskapskløften i samfunnet. Dette er etter Arbeiderpartiets mening uakseptabelt. Derfor er det et viktig mål for kulturpolitikken å legge til rette for et mangfoldig kulturtilbud på et høyt kvalitativt nivå i alle regioner av landet. Dette betyr at kulturgodene fordeles rettferdig – sosialt, geografisk og til alle befolkningsgrupper. Idretten betyr mye for mange av oss. Målsettingen er at alle skal ha muligheten til å delta i fysisk aktivitet der de bor. Og det holder med å gå i trapper hvis man bor i Regjeringsbygget. Det krever fortsatt stor deltakelse fra det offentlige å ha et aktivt idrettsliv – det krever deltakelse fra frivillige organisasjoner og fra private aktører. Jeg er derfor glad for å si at Arbeiderpartiet har gått inn for såkalte Hofmo-haller, som bygges for å være et samlingspunkt for idrett, for kultur og for fritidsaktiviteter for ungdom. I mange år har vi snakket om nye familiemønstre og nye kjønnsrollemønstre i Norge. Det er ikke lenger noe nytt at svært mange kvinner er i jobb, og mange barn og voksne lever i familier som ikke er de tradisjonelle kjernefamiliene. Mange menn tar også større ansvar for hjem og familie, og måten vi innretter livene våre på, har endret seg i takt med økt tjenestetilbud. Vi har fått bedre barnehagetilbud, lange fødselspermisjoner og gode støtteordninger for enslige forsørgere for å nevne noe. Men dette er ikke nok. Mange familier føler at tiden ikke strekker til, og det finnes mange forklaringer på at tidsskjemaet ofte er tøft å hanskes med. Ikke bare jobber vi mer overtid, og da særlig småbarnsfedrene, men mange bruker også tid på å pendle til og fra jobben. Flere jobber utenfor den tradisjonelle normalarbeidsdagen mellom 8 og 16. Det er også mange foreldre som bruker mer tid på å delta i barnas liv enn de gjorde for 25 år siden. Det er flott, men det tar også tid. For å få bedre tid sammen tror jeg det er riktig å bedre arbeidsdelingen i hjemmet ytterligere. To foreldre som bruker tid hjemme, vil gi mer tid for barna sammen med foreldrene. Fordelingen av omsorgsoppgavene på menn og kvinner vil medføre at det ikke lenger vil være en større ulempe å ansette kvinner i fruktbar alder enn det vil være å ansette menn med omsorgsoppgaver i hjemmet. Jeg er derfor glad for at Regjeringen foreslår at fedrene får opptjeningsrettigheter, selv om det ikke er helt selvstendige rettigheter. For Arbeiderpartiet er det viktig å satse på kollektive løsninger med fleksibilitet i forhold til individ og familie. Derfor ønsker vi i forbindelse med utvidelse av foreldrepermisjonen at familien skal kunne ta den ut over lengre perioder. Behovene er individuelt forskjellige. Noen ønsker å være hjemme når barna er små og vil derfor prioritere lengre foreldrepermisjon, noen ønsker mer tid til ungene når de begynner på skolen, noen vil ha kortere arbeidsdag og andre ønsker seg en fridag i uken. Mulighetene er mange for hva slags behov den enkelte familie vil ha mer tid til. Spørsmålet er ikke bare knyttet til kontantstøtte eller økt foreldrepermisjon. Dette spørsmålet er også knyttet til bedre og mer fleksible barnehager, bedre muligheter til å avspasere på jobben og større muligheter til selv å bestemme når en skal ha ferie, eller nekte å ha overtid. Arbeiderpartiet er opptatt av at vi får full barnehagedekning, og at barnehagene koster mindre for foreldrene. Dette er et av de punktene Arbeiderpartiet har lagt vekt på når vi skal forhandle om et budsjettforlik med Regjeringen. Men det nytter lite å øke tilskuddet til barnehagene hvis kommunene gjør som de borgerlige partiene gjorde i Trondheim. De tok økningen fra revidert på driftstilskuddet til barnehagene og puttet dette i andre formål enn barnehagene, noe som ikke hjelper de foreldrene som betaler dyrt for barnehageplasser i Trondheim. Jeg håper at barne- og familieministeren tar tak i bystyreflertallet i Trondheim og setter skapet der det skal stå. Det er viktig at barnehagekøene ikke løses ved at foreldrebetalingen er så høy at foreldrene ikke har råd til å ha barna i barnehagen.