Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2007-04-17:
I valgkampen i 2005 løp nær sagt alle sosialister med en stortingsrepresentant i magen rundt og lovet statlig næringsliv og arbeidsplasser over hele landet. Med en rød-grønn regjering skulle staten styre, og ingen arbeidsplasser skulle nedlegges eller flyttes ut av landet. Vi vet alle i dag at dette var tomme løfter – og det skal landets arbeidstakere og næringslivet være veldig glad for. Eierskapsmeldingen er på en rekke områder en oppramsing av selvfølgeligheter. Eller hva med følgende sitat fra sammendraget i meldingen: «Staten skal med sitt eierskap bidra til selskapenes langsiktige vekst og utvikling. Dette krever en aktiv eierskapspolitikk hvor det formuleres forventninger til styrene om å ha høye ambisjoner. Regjeringen vil stille krav til avkastning og utbytte som bygger opp under selskapenes langsiktige mål.» – Nei, tenk det! Kan noen i denne sal tenke seg den motsatte formuleringen? Den ville i så fall være: «Staten skal med sitt eierskap motarbeide selskapenes langsiktige vekst og industrielle utvikling. Det er da påkrevd å utøve en passiv eierskapspolitikk hvor det forventes at styrene har lave ambisjoner. Regjeringen vil ikke stille noen krav til avkastning eller utbytte, men bygge opp under selskapenes kortsiktige mål.» Men til tross for meldingens oppramsing av selvfølgeligheter, er det også en del formuleringer som jeg ønsker at statsråden konkretiserer med reelle eksempler. I meldingen heter det bl.a.: «Dersom et heleid selskap» – da de fleste selskaper er heleide, antar jeg at Regjeringen mener heleid statlig selskap – «pålegges av staten å gjennomføre investeringer eller annen virksomhet som styret ikke finner forretningsmessig forsvarlig,» – jeg gjentar: ikke finner forretningsmessig forsvarlig – «legges det til grunn at selskapene skal kompenseres gjennom egne bevilgninger» – over statsbudsjettet. Dette er et oppsiktsvekkende utsagn, og viser med klarhet at Regjeringen ikke forstår hvordan bedrifter må tilpasse seg skiftende trender og tendenser i markedet. Det er jo ikke slik som næringsministeren tror, at en strategisk styrebeslutning kan kompenseres med en bevilgning over statsbudsjettet. Styrene fatter vanskelige og smertefulle beslutninger fordi de vurderer dette som forretningsmessig nødvendig på sikt, ikke for å oppnå kortsiktig gevinst. Men siden dette åpenbart ikke er Regjeringens forståelse av bedriftsstyrenes beslutningsvurderinger, ber jeg om at statsråden gir et par konkrete eksempler på hvor slik kompensasjon kan være aktuelt. Og forventer statsråden at en styreleder som får pålegg om å gjennomføre tiltak han eller hun ikke finner forretningsmessig forsvarlig, fortsetter som styreleder? Under kapittelet om statens forretningsmessige eierskap inndeles det statlige eierskapet i fire kategorier. I kategori 1 ligger de selskaper som Regjeringen mener skal ha økonomisk verdimaksimering – eller profitt – som hovedmål. Hvilke av dagens helt eller delvis statlig eide selskaper mener statsråden passer inn i denne kategorien? I kapittelet om vurderinger knyttet til tilførsel av kapital til norsk næringsliv heter det bl.a.: «Vi ser en forsterket tendens til at norske kunnskapsbedrifter selges ut så snart de når et internasjonalt nivå.» Dette er en tendens Regjeringen hevder den ønsker å stanse. En av drivkreftene bak slike salg til utlandet er muligheten for fortjeneste. Tror Regjeringen at motivasjonen for å starte gründervirksomhet opprettholdes dersom muligheten for fortjeneste ved salg opphører? Og hvordan planlegger Regjeringen å innføre slike salgsrestriksjoner uten at disse er i strid med våre forpliktelser i EØS-avtalen? I kapittelet «En aktiv eierskapspolitikk» skriver Regjeringen at selskaper med statlig eierskap også må håndtere miljømessige hensyn godt og bringe frem et mangfold i ledelsen på alle nivåer. Fremskrittspartiet antar da at Regjeringen er av den oppfatning at privateide selskaper i mindre grad ivaretar miljømessige hensyn – og i så fall: Kan statsråden gi noen eksempler på slike privateide bedrifter? Videre ønsker Regjeringen såkalt mangfold i ledelsen på alle nivåer. Kan statsråden utdype dette ønsket? Betyr det at visse mennesker skal kvoteres inn, selv om andre er mer kompetente? Og hvilke kriterier skal legges til grunn for at man omfattes av begrepet «mangfold»? Er det kjønn? Er det alder? Er det seksuell legning? Er det etnisitet? Er det hudfarge? Er det farge på øynene? Er det fysiske handikap? Eller er det andre mangfoldskategorier statsråden ønsker å dele folk inn i? Muligens er det medlemskap i forskjellige partier som skaper mangfold – eller er det fagorganiserte Regjeringen sikter til? Hva med folk med hatt og stokk? Hva med dem med langt hår? Inngår disse i Regjeringens definisjon av mangfold, eller skal de holdes utenfor? Eksisterer Regjeringens mangfoldsbegrep i ledelsen i statsrådens eget departement? Det hadde vært interessant å få vite. Man burde vel ordne opp hjemme før man pålegger andre å ordne opp. Avslutningsvis ønsker jeg å kommentere Regjeringens ønsker om å etablere langsiktige utbytteforventninger for selskapene, hvor det forventes et tre–fem års perspektiv. Det er en helt meningsløs strategi å velge, da bedriftene lever fra år til år, på bakgrunn av trender og salg og fortjeneste i markedet. Slike forventninger kan man ikke pålegge bedrifter.