Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2012-05-07:
Jeg vil også takke interpellanten for å ha reist en viktig problemstilling. Barns rettssikkerhet skal vi aldri bli ferdige med å diskutere. Jeg viser til at i Innst. 76 S for 2011–2012 har en samlet familie- og kulturkomité uttalt at man «vil understreke behovet for stadig diskusjon om rettssikkerhet og kvalitet i behandlingen av saker av så stor betydning for enkeltmennesker og familier.» Jeg vil også gi honnør til statsråden for det engasjementet som hun legger for dagen innenfor nettopp dette problemfeltet, og jeg er enig med representanten Storberget i at det har skjedd mye som det har vært bred politisk enighet om, og det har skjedd mye positivt på dette området over flere år, selv om vi har langt igjen. Interpellanten er inne på fylkesnemndene og måten de fungerer på. Det er viktig å understreke at fylkesnemndene i sin tid ble innført nettopp for å styrke rettssikkerheten for unger, fordi man ikke var fornøyd med systemet sånn som det den gangen fungerte. Som statsråden har vært inne på, viser evalueringene at man har oppnådd – i hvert fall til dels – det målet. Det betyr ikke at systemet vi har i dag, er perfekt, og Kristelig Folkeparti er langt fra avvisende til en debatt om det. Vi har for lang saksbehandlingstid, som Kristelig Folkeparti har påpekt fra denne talerstolen ved mange anledninger. Det reises også stadig kritikk av måten man bruker sakkyndige på i behandlingen i fylkesnemndene – til sakkyndiges ulike roller i ulike sammenhenger – og hvordan de rapportene da blir behandlet og brukt. Så kommer vi heller aldri unna, når vi diskuterer rettssikkerheten for unger i barnevernet, et fokus på ressurssituasjonen i barnevernet. Skal vi ta de varslene og bekymringsmeldingene på alvor, må vi ha ressurser til å behandle sakene skikkelig, i tråd med rettssikkerhetsprinsippene. Vi har en regjering som har lansert frist for når alle skal få en sykehjemsplass, som lanserte en tidsfrist for når alle skulle få en barnehageplass, og der man til og med varslet sin egen avgang hvis man ikke nådde fristen. Vi har en regjering som nekter å sette en tidsfrist for når alle unger i Norge skal få et hjem. Det er et spørsmål om politisk vilje og politisk prioritering, om hva man løfter opp som de store politiske prosjektene. Det er et ansvar for oss alle sammen å sikre barns rettssikkerhet – og ikke bare rettssikkerhet, men reell sikkerhet og trygghet i hverdagen – gjennom at vi føler ansvar, ikke bare for våre egne unger, men for ungene vi treffer på i nabolag og lokalsamfunn, og ved at vi senker terskelen for å varsle og si fra når vi aner grunn til bekymring. Den terskelen må senkes. Men: Det er viktig å ringe til politiet og barnevern om naboen når det er grunn til det, men minst like viktig er det å ringe på hos naboen litt oftere enn det mange av oss kanskje gjør. For vi har faktisk et ansvar, ikke bare for å varsle, men for å bry oss om våre medmennesker og ta kontakt og vise interesse. Debatten om det biologiske prinsipp er en viktig del av debatten om rettssikkerhet for unger, og her har Raundalen-utvalget lagt et veldig godt grunnlag. Jeg ser fram til den debatten. Diskusjonen om rettssikkerhet for unger innebærer mange dilemmaer som vi aldri kommer helt i mål med å svare på – enten det er hvordan vi skal gå inn tidlig nok ved omsorgssvikt og samtidig sikre at alle partene blir hørt, og at alle partene får de sjansene de fortjener, eller hvordan vi skal ivareta tilsynet på en god nok måte og samtidig gi tillit til dem som har ansvaret. På mange måter står det klart for oss at vi aldri blir ferdig med den diskusjonen. Vi blir aldri ferdig med å forbedre rettssikkerheten for å sikre at vi tar vare på hvert enkelt barn.