trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-04-25:
Den viktigste forutsetningen for valgfrihet, som jeg er tilhenger av, er at det er tilstrekkelig med tilbud. Problemet i dag er jo at veldig mange mennesker som ønsker et tilbud, ikke får et tilbud. Å velge hvilket sykehjem man ikke får plass på, er ikke en reell valgfrihet. Vi ønsker reell valgfrihet, og da må vi ha nok tilbud. Derfor er den viktigste reformen vi nå gjør for valgfrihet, en massiv økt satsing på eldreomsorgen som gjør at det blir et bedre tilbud. Vi er ikke imot valgfrihet. Det vi er mot, er kommersialisering, privatisering av eldreomsorgen. Vi tror ikke markedet kan rydde opp for å få et likeverdig tilbud til alle. Vi vet f.eks. at veldig mange av de eldre har demensproblemer og er i en utsatt posisjon, og derfor ønsker vi å styrke tilbudene, gi dem valgfrihet, men samtidig sørge for at det ikke blir kommersialisering og markedet som råder innenfor eldreomsorgen.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-04-25:
Vi er opptatt av å styrke tannhelsetilbudet til befolkningen og spesielt til dem som har lave inntekter, som f.eks. minstepensjonister. Vi har gått inn for å utvide noe ordningen med gratis tannhelsetilbud, og Arbeiderpartiets landsmøte har også bedt om en egen tannhelsereform. Hvor langt vi kommer til å gå, og hvor raskt vi kan komme i gang, tør jeg ikke si noe helt sikkert om, men at vi er opptatt av å se på hvordan vi kan bedre tilbudet innenfor tannhelse, er åpenbart. En del av det å styrke eldreomsorgen med nye årsverk og mer penger gjør det lettere å hjelpe eldre også i forhold til tannhelse.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-04-25:
Jeg er tilhenger av eldresentrene. Jeg mener de er veldig bra. Samtidig er jeg, i likhet med Kristelig Folkeparti, som understreket dette veldig kraftig bl.a. i forbindelse med regionmeldingen, for lokalt selvstyre. Jeg har tillit til at når kommunene får mer penger, satser de bl.a. på eldre. Det har vi sett i 2006. Da fikk kommunene vesentlig økte inntekter, og det ble en vesentlig opptrapping av innsatsen overfor eldre. Nøkkelen til å sikre sykehjem, omsorgsboliger og eldresentre er å sørge for at vi har nok penger i felleskassa, i kommunekassa til å sørge for denne type tjenester til de eldre. Det har denne regjeringen gjort. Det har denne regjeringen tenkt å fortsette med, og da er jeg sikker på at det blir mange eldresenter rundt omkring i Norges land, fordi vi ikke bruker pengene på skattelette, men på fellesskapet.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-04-25:
Jeg mener at vi skal gjøre en betydelig innsats i Norge for å redusere klimagassutslippene, og så mener jeg at vi skal gjøre en betydelig innsats gjennom tiltak i andre land. Jeg mener at det ikke er noen motsetning mellom det. Jeg mener tvert imot at bruker vi penger i andre land, får vi også teknologiutvikling som vi kan ta hjem og bruke i Norge, og vi bidrar jo til at prisen på utslippskvoter går opp. Jo dyrere utslippskvotene er, jo flere tiltak vil gjennomføres i Norge, så det er ingen motsetning mellom å gjøre mye ute og mye hjemme. Tvert imot – det stimulerer hverandre. Ellers er jeg glad for at det nå ser ut til at Venstre er i ferd med å strekke seg opp mot like ambisiøse mål som Arbeiderpartiet og Regjeringen har, for Venstre har inntil Arbeiderpartiets landsmøte, vært for at vi skal øke våre utslipp med ett prosentpoeng fram til 2012. Nå ser det ut til at Venstre vil gå like langt som Arbeiderpartiet og overoppfylle Kyoto-avtalen og redusere utslippene med 10 pst. Jeg er glad for at Venstre nå har valgt å ha like store mål i miljøpolitikken som Arbeiderpartiet og Regjeringen. Jeg er også glad for at Venstre ser ut til å slutte seg til det andre ambisiøse målet vi formulerer, nemlig om å være karbonnøytrale innen 2050 – at Norge skal bidra med null utslipp totalt innen 2050, dels gjennom reduksjoner i Norge og dels gjennom reduksjoner i andre land. Så det er flott at Venstre kommer seg og satser på miljø og etter hvert formulerer like ambisiøse mål som Regjeringen. Derfor er det også grunnlag for samarbeid, og det samarbeidet skal handle om tiltak både ute og hjemme. Jeg har stor tro på at vi gjennom at vi satser på CO2-rensing, kan lage en bærekraftig, miljøvennlig energiforsyning her i landet. Jeg har stor tro på at ved å lage nye byggeforskrifter kommer vi til å utvikle en teknologi som gjør at bygninger kommer til å kreve mindre energi. Jeg har stor tro på at gjennom å satse på kollektivtransport kan vi legge om samferdselsmønsteret. Og jeg har stor tro på at vi kan oppnå mye både hjemme og ute.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-04-25:
Vi skal gjøre betydelig hjemme, og jeg nevnte en god del tiltak i mitt forrige svar. Men la meg også begrunne hvorfor det er viktig at vi gjør betydelig ute. Det er minst fire grunner til det. Den ene er at vi da kan sette oss mye djervere, større mål om klimareduksjoner. Vi får til større kutt ved at vi gjør mer ute, for der får vi større reduksjoner for den samme innsatsen. Det andre er at vi bekjemper fattigdom. Skal vi få ned utslippene i land som India, Kina og Brasil, må vi overføre teknologi, kompetanse og kapital. Det vil også fremme økonomisk utvikling i disse landene og bidra til å løse vårt andre store problem i vår tid, nemlig fattigdomsproblemet i utviklingslandene. Det tredje er at vi legger grunnlaget for at u-landene blir med på mer forpliktende Kyoto-avtaler hvis vi gjør det klart at den rike verden er villig til å betale store deler av den regningen. Så vi får en bedre avtale hvis vi betaler. Det fjerde er at vi løser store lokale miljøproblemer, f.eks. i Beijing, hvor svovel og sot er et stort problem, og som vi også da reduserer. Så det er gode grunner til å gjøre ting både hjemme og ute.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-04-25:
Jeg er uenig med SV når de er for å melde Norge ut av NATO. Derfor forhandlet vi jo det på plass på Soria Moria. Så Regjeringen er for at Norge skal være i NATO. Derfor har Regjeringen en god politikk på dette området. Det gjelder også i forhold til f.eks. EØS, hvor vi altså mener at det er riktig å ha EØS, og derfor fikk vi det på plass på Soria Moria. Så vil jeg også føye til at det ikke bare er slik at Fremskrittspartiet kritiserer Kyoto-avtalen. De har vært imot den hele veien. Så sent som da vi ratifiserte, godkjente, Kyoto-avtalen i Stortinget for få år siden, stemte Fremskrittspartiet imot, med den begrunnelse at det var ikke et godt nok vitenskapelig grunnlag for å iverksette denne type tiltak mot klimaproblemene. Fremskrittspartiet er imot de to bærebjelkene i enhver klimapolitikk: Det vitenskapelige grunnlaget mener de ikke er godt nok, og Kyoto-avtalen stemmer de imot. Og de kalte de tiltakene Arbeiderpartiet og andre partier gikk inn for, for overilte, at vi handler overilt når vi iverksetter tiltak mot drivhuseffekten. Jeg er stolt av de tiltakene vi har gjennomført, og jeg mener det er et problem for Fremskrittspartiet at de er imot Kyoto-avtalen.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-04-25:
Helen Bjørnøy og jeg står sammen om de viktige spørsmålene i klimapolitikken, at vi skal ha tre ambisiøse mål med forpliktelser som Norge skal leve opp til. Det ene er at vi skal overoppfylle Kyoto-avtalen. Det andre er at vi skal kutte med 30 pst. innen 2020, altså kutte de globale utslippene enten ved reduksjoner i Norge eller ved reduksjoner i andre land. Det tredje er at vi skal være karbonnøytrale, dvs. bidra med null utslipp, 100 pst. reduksjon gjennom reduksjoner i Norge og i andre land, innen 2050. Så har vi hele tiden gjort det klart at det skal være en kombinasjon av betydelige tiltak hjemme og tiltak ute, og vi har varslet at det kommer en stortingsmelding hvor flere tiltak konkretiseres. Men de viktige rammene, målene og hovedstørrelsene er på plass, og Regjeringen står selvsagt samlet bak det.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-04-25:
Først når det gjelder mål. Det viktigste å konstatere i Stortinget i dag er at det er bred tilslutning til de tre målene Regjeringen har formulert om overoppfyllelse av Kyoto-avtalen, om 30 pst. reduksjon i 2020 og 100 pst. reduksjon innen 2050. Det er veldig flott. Det er veldig bra for klimaet, men jeg tror ikke det er så viktig for klimaet at vi fortsetter diskusjonen om hvem som sa hva først i disse debattene. Vi har alle vært for mål, og nå kommer tiltakene. Det er veldig bra. Det andre er at Kyoto-avtalen er den beste avtalen vi kunne fått. Vi greide ikke å få til noen bedre avtale. Men den er ikke god nok, så derfor må oppfølgeren være bedre, ha sterkere og større utslippsforpliktelser. Det er en av grunnene til at jeg mener det er viktig at vi er villige til å bruke penger i Kina, India og Brasil. Kina, India og Brasil vil aldri underskrive en avtale om konkrete utslippsreduksjoner for disse landene hvis ikke den rike verden tar mesteparten av den regningen. De synes det er urettferdig at de skal bære byrden av et miljøproblem den rike verden har skapt ved å slippe ut klimagasser siden den industrielle revolusjon. Derfor er den eneste måten å få til en ambisiøs klimaavtale på at den rike verden betaler for tiltak i den fattige verden. Det var også mitt budskap på Arbeiderpartiets landsmøte.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-04-25:
Jeg mener at 2/3-kutt er for lite ambisiøst. Jeg mener at Norge skal kutte 100 pst., at vi skal være karbonnøytrale. At vi skal snakke om 50–80 pst., dvs. 2/3, er for dårlig. Jeg mener at Norge skal påta seg en forpliktelse om å sørge for reduksjoner i Norge eller i andre land som tilsvarer 100 pst. av våre utslipp. For verdens klima spiller det ingen rolle hvor utslippsreduksjonene skjer. Det avgjørende er hvor store de er. Og Regjeringen har lagt fram en plan for mye større utslippsreduksjoner enn det bl.a. Kvassheim tidligere har vært i nærheten av å foreslå. Så skal vi gjennomføre betydelige tiltak hjemme. Vi satser milliarder av kroner på å utvikle en teknologi som gjør at vi kan rense CO2 fra gasskraft på en god og etter hvert forhåpentligvis også lønnsom måte. Det er et kjempeprosjekt som kan redusere utslippene i Norge, men viktigere er det egentlig at lykkes vi med denne teknologien, kan vi også få til store reduksjoner i utslipp fra kullkraftverk i mange andre land. Hjemme og ute går hånd i hånd. Det er ingen motsetning.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-04-25:
Det viktigste målet på om vi lykkes i næringspolitikken, er om vi lykkes med å sikre arbeidsplassene og sikre verdiskapingen. Nå er det slik at vi har flere i arbeid enn noen gang. Vi har rekordvekst i antall sysselsatte. Vi har den laveste arbeidsløsheten på svært mange år. Vi har veldig høye investeringer i industrien, og det er et uttrykk for at mange ønsker å satse på industri- og næringsutvikling her i landet. Vi har den største verdiskapingen som noen gang er målt. Vi har hatt en god økonomisk utvikling. Så med de grunnleggende målene for næringspolitikken – arbeid, verdiskaping og lav ledighet – har vi lyktes. Vi har f.eks. lyktes i Årdal – ikke staten alene, men staten i et partnerskap med private. Man stenger nå forurensende virksomhet i Årdal. Det har jeg vært for hele tiden. Videre har vi bidratt til å skaffe nye arbeidsplasser, bl.a. ved en dørfabrikk, men også ved at det nå kommer solcelleproduksjon til Årdal. Det viser at det er fullt mulig å forene miljø med arbeid gjennom satsing på den type virksomheter. Vi har gått inn og bidratt til omstruktureringer mange andre steder. Vi skal ha omstilling, og vi kommer til å ha nedleggelser av bedrifter også i framtiden. Men det avgjørende er at vi sikrer nye arbeidsplasser, nye jobber til dem som mister arbeidsplassen sin, og det har denne regjeringen lyktes med – ikke alene, men i et partnerskap og i et samarbeid med private bedrifter.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-04-25:
Jeg vet at næringsministeren er i kontakt med bl.a. Hydro for å se på de sakene som nå er oppe i mediene, bl.a. Hydro Polymers, men også andre, for å bidra til å sikre arbeidsplasser i Norge og for å bidra til å sikre gode, industrielle løsninger. Vi har hele tiden vært klare på at vi må ha omstillinger. Vi kommer til å ha det også i framtiden. Men vi er opptatt av å sikre arbeidsplasser i Norge, og det har denne regjeringen lyktes med – bedre enn mange andre regjeringer før, fordi ledigheten er lavere og sysselsettingen er høyere enn på mange år.
Erna Solberg (Høyre), 2007-04-25:
Jeg vil få lov å gratulere statsministeren med det som for oss utenforstående ser ut til å ha vært et vellykket landsmøte i Arbeiderpartiet – ikke minst vellykket i form av at statsministeren har kommet ut av skapet, ambisjonsskapet, når det gjelder klimaspørsmål. De fleste av oss har brukt mye av tiden på å vente på at Regjeringen skulle formulere sine klare ambisjoner, og det er bra at vi nå har kommet videre fra det til å gå over til aktiv politikk. Men det er jo sånn at det er enklere å ha store ambisjoner på lang sikt enn på kort sikt. En av de tingene som på en måte har forbauset meg etter landsmøtet, er spørsmålet: Var det nødvendig for statsministeren å behandle miljøvernministeren sånn som hun ble behandlet, både i januar og februar? Jeg vil nå gi statsministeren anledning til å behandle miljøvernministeren litt penere. Hun har formulert kortsiktige ambisjoner for Regjeringen. Hun har i svar på spørsmål fra Høyres Børge Brende i NRK sagt direkte at man også skal redusere CO2-utlsippene i denne perioden, slik som den forrige regjeringen tok til orde for. Vil statsministeren stille seg bak den ambisjonen?
Erna Solberg (Høyre), 2007-04-25:
I dag er det nytt rentemøte i Norges Bank. I dag gis det uttrykk for både fra næringslivet og fra mange enkeltpersoner en bekymring for hvordan norsk økonomi nå viser alle faresignaler i forhold til overoppheting og i forhold til at renten kan øke på en måte som både vil kunne ramme næringsliv, bedrifter og arbeidsplasser og ikke minst norske familier. Hvis Norges Banks inneværende renteberegninger slår til, vil man med denne regjeringen ha økte låneutgifter på 32 000 kr for en familie med 1,5 mill. kr i lån. Jeg synes det er bekymringsfullt at det synes som om statsministeren har glemt det han selv var eksponent for da han var i opposisjon. I 2002 gav han uttrykk for at man måtte bruke mindre penger over statsbudsjettet, sånn at det ble lavere rente, lavere kronekurs og tryggere arbeidsplasser. I dag argumenterer både finansministeren og statsministeren som om den økonomiske politikken ikke har betydning for hvordan renteutviklingen er, men det har den faktisk. Min utfordring til Regjeringen og statsministeren er: Hvordan vil man la bekymringen for at unge i etableringsfasen skal betale mer og mer for sine boliglån, og frykten for at norske bedrifter igjen skal begynne å se på plasseringer og utflytting til utlandet, slå ut i Regjeringens egen politikk, slik at man nå begrenser veksten i de offentlige utgiftene, at man sørger for tiltak i forhold til arbeidsledigheten som virker nå, at man sørger for å stimulere til at folk sparer og ikke forbruker – altså gi de motsatte signalene av hva Regjeringen så langt har gitt i den økonomiske politikken? Vil Regjeringen gi signalene nå og sørge for en politikk som bidrar til lavere rente, ikke høyere rente?
Erna Solberg (Høyre), 2007-04-25:
Når det går godt i økonomien, er det uhyre viktig at politikerne styrer den økonomiske politikken sånn at det går godt videre, sånn at ikke økonomien krasjlander. Derfor hadde jeg trodd at Arbeiderpartiet ville tilpasse bruken av penger og virkemidler til ikke å overopphete, ikke sørge for at alt gikk enda raskere. Men det er det motsatte som har skjedd. Denne regjeringen har lagt frem et budsjett hvor man øker aktiviteten i økonomien og ikke bare er nøytral i forhold til den. Det bidrar til at man presser renten enda mer. I tillegg: Jeg tror at statsministeren, hvis han hadde sjekket hva som er blitt sagt i spørretimene, ville ha sett at Høyre i ett år har utfordret Regjeringen på konkrete, rasktvirkende tiltak som kan bidra til at flere mennesker kommer inn i arbeidsstyrken, enten gjennom forenklede prosesser for arbeidsinnvandring eller gjennom mer harde og aktive tiltak for å få folk ut av trygdekøene. Ingen av de tiltakene Regjeringen har fremmet, virker på kort sikt. Hva vil Regjeringen nå gjøre?
Erna Solberg (Høyre), 2007-04-25:
Statsministeren har en tendens til å svare på andre ting enn det han blir spurt om. Jeg har derfor tenkt å gjenta veldig sakte og veldig rolig det jeg stilte oppfølgingsspørsmål om under det første hovedspørsmålet. Er det slik at statsministeren er enig med miljøvernminister Bjørnøy i at Norges – ikke utviklingslandenes, men Norges – utslipp av CO2 skal være lavere i 2009, når denne regjeringen går av, enn de var i 2005, da den tiltrådte? Det kan velgerne faktisk måle Regjeringen på. Tør statsministeren være helt åpen og ærlig og støtte sin miljøvernminister i dette ved å bekrefte at han er enig i den ambisjonen?
Erna Solberg (Høyre), 2007-04-25:
Jeg konstaterer(presidenten klubber) at svaret var nei. (presidenten klubber)
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2007-04-25:
Me er glade for at Arbeidarpartiet har sett ambisiøse mål for klimapolitikken. Eg registrerer òg at Arbeidarpartiet er det siste partiet, forutan Framstegspartiet, som har sett dei måla. Kristeleg Folkeparti har vore tidleg ute og sett ambisiøse mål. Me registrerte også med glede at Helen Bjørnøy gjekk ut for eit par månader sidan og sette tydelege mål for klimapolitikken. Da opplevde me det paradoksale at miljøvernministeren blei irettesett av statsministeren. Så opplever me no, berre nokre månader etter, at statsministeren faktisk peiker på dei same måla, som ligg på 30 pst., som òg Helen Bjørnøy peikte på. Mitt spørsmål til statsministeren er: Vil han beklage den irettesetjinga av Bjørnøy? Og kva har endra seg sidan Bjørnøy uttalte seg? Eg vil òg minne statsministeren om at han den gongen sa at ein ikkje kunne setje seg mål før tiltak var på plass? Er tiltaka no på plass?
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2007-04-25:
Eg legg merke til at statsministeren har behov for å understreke at han og miljøvernministeren er einige. Det er eg glad for. Men når han peikar på at den førre regjeringa ikkje sette seg mål, vil eg vise til at me sette ned eit lågutsleppsutval som skulle gjennomgå dette og gje eit fagleg grunnlag nettopp for at me skulle kunne setje oss mål. Det utvalet var ikkje ferdig før Stoltenberg sjølv sat som statsminister. Eg synest det er eit paradoks at statsministeren no etterlyser mål frå den førre regjeringa, når han berre for nokre månader sidan sa at me ikkje burde setje oss mål før me hadde tiltaka på plass. Mitt spørsmål til statsministeren går på at han i ein radiodebatt i dag sa at me treng internasjonale, ambisiøse klimaavtalar – det er eg einig i – og så peika han på Kyoto-avtalen. Meiner statsministeren at Kyoto-avtalen er ein ambisiøs internasjonal avtale, når me veit at Kyoto-avtalen berre vil medverke til 5 pst. reduksjon, og at berre det å stabilisere nivået og få til ei endring på minus 2 grader vil krevje reduksjonar på opp mot 50 pst.?
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2007-04-25:
Siri Kalvig med flere reiser nå ut på en turné med foredrag om klima. Det er et viktig prosjekt. Hun er redd for at hun blir møtt med mistro fordi mange tror at klimaendringene ikke er menneskeskapt. Det andre problemet de kan møte, er en forestilling om at de endringene vi må foreta, ikke har omkostninger fordi vi kan kjøpe oss kvoter i utlandet. Det er både billigere og mer effektivt. Mange utlegger statsministeren som å være tilhenger av det siste synet – at det i hovedsak er i utlandet vi skal gjøre jobben. Vil statsministeren bidra til å berede grunnen for den viktige turneen Siri Kalvig skal ut på, ved å få klart fram at det må gjøres tiltak i Norge som har omkostninger, og som vil føre til endringer? Og er statsministeren enig i at en del av det nasjonale forliket som Venstre var det første partiet til å ta til orde for, både må ha ambisiøse mål og måltall for hvor store reduksjoner vi skal ha i Norge?
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2007-04-25:
Etter statsministerens landsmøtetale er jeg i tvil om hva vi skal tillegge mest vekt – en time med grønn veltalenhet, eller 40 år med rød kraftsosialisme. At det i tillegg til Fremskrittspartiet var LO-ledelsen som jublet mest etter talen, gir grunn til bekymring. Jeg registrerer i dag at statsministeren med mye større entusiasme snakker om tiltakene ute enn om de store mulighetene som omstillinger hjemme gir. Lavutslippsutvalget, som den forrige regjeringen satte ned, viser veien fra fossilsamfunn til miljøsamfunn. De viser til tiltak som vil gi nye arbeidsplasser og nye muligheter. Mitt spørsmål til statsministeren er: Er statsministeren enig i at Lavutslippsutvalgets innstilling, som viser 2/3-kutt i klimagassutslippene i Norge, bør være en del av et nasjonalt forlik, slik at en får like store visjoner for de omstillingene og de mulighetene som ligger nasjonalt, som for den jobben vi skal gjøre internasjonalt?
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2007-04-25:
La meg først si at det er mulig å være for en internasjonal klimakvotehandel uten å støtte en avtale som innbefatter under halvparten av CO2-utslippene i verden. Fremskrittspartiet mener også at en del tiltak kan gjøres – og bør gjøres – i Norge, men at det klart meste må gjøres i utlandet dersom økonomien til folk flest, norsk industri og norske arbeidsplasser ikke skal bli rammet særdeles hardt. Vi kan i dag lese i dagens aviser at Regjeringens klimaprofet, Siri Kalvig, kjører SUV, og at statsministeren selv har oljefyr. Dette er eksempler på to mennesker som åpenbart har råd til å gjøre de nødvendige klimatiltakene man burde ha gjort. Kan statsministeren garantere at Regjeringens klimapolitikk vil skjerme vanlige lønnsmottakere?
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2007-04-25:
Ifølge beregninger foretatt av Statistisk sentralbyrå vil Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett for 2007 føre til mindre inflasjon og derfor lavere rente enn Regjeringens eget budsjett. Denne konklusjonen kom ikke særlig overraskende på oss i Fremskrittspartiet, men den vakte stor oppsikt i andre politiske leirer – og ikke minst hos de folkene som sitter borte i presselosjen. SSBs konklusjoner viser med tydelighet at kutt i offentlig administrasjon og byråkrati og det å få disse ressursene over i privat sektor vil være et effektivt virkemiddel for å holde renten lav. Deler statsministeren SSBs syn på at kutt i offentlig administrasjon vil dempe inflasjonspresset og føre til lavere rente? I så fall, vil statsministeren i fremtiden vurdere å legge frem budsjetter hvor slike kutt forekommer, slik at ytterligere renteøkninger kan unngås? Eller vil statsministeren fortsette å legge frem budsjetter som inneholder økte utgifter til byråkrati og offentlig administrasjon?
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-04-25:
Når Stoltenberg beskriver den lave arbeidsledigheten og den høye sysselsettingen, høres det faktisk ut som om han er glad for den gode økonomiske politikken som den forrige regjeringen førte, og som gir denne regjeringen enestående muligheter bl.a. på den måten han selv beskrev situasjonen. Så til noe som jeg tror statsministeren vil kjenne igjen: Regjeringen må ta ansvar. De kan ikke sitte stille og se på de høye rentene. De fører en budsjettpolitikk på autopilot og tar ikke hensyn til at i dagens situasjon bør det brukes mindre penger, ikke mer. Dette sa Stoltenberg i 2002. Hvis enkelte får rett, får vi nå et rentenivå som nærmer seg det renten var da Stoltenberg kom med sine uttalelser. Det får konsekvenser ikke minst for dem som har høye boliglån. Så mitt spørsmål er: Hvis statsministeren mener det samme i dag som i 2002 om sammenhengen mellom budsjettpolitikk og rente, hvilken konsekvens vil det få for budsjettet for neste år?
Lars Sponheim (Venstre), 2007-04-25:
Det er ingenting som omfordeler så usosialt i et samfunn som høy rente. Da Stoltenberg var statsminister forrige gang, steg renten mye. Sentralbanksjefen sa i sin tale rett etter det, i 2002, at norsk økonomi var i ulage. Så har vi hatt en regjering i mellomperioden, som statsministeren har lyst til å si mye om, men ingen kan bestride at renten falt betydelig i perioden og har vært rekordlav, som statsministeren sa akkurat nå. Nå er vi inne i en situasjon hvor renten stiger igjen. Mye tyder på at vi er i en brattere rentebane enn det som tidligere ble forutsatt, og renten kommer kanskje til å bli meget høy i løpet av denne regjeringsperioden for statsminister Stoltenberg. Er det en tilfeldighet?
Lars Sponheim (Venstre), 2007-04-25:
Jeg vil tilbake til klimapolitikken etter Arbeiderpartiets landsmøte. Det kan være fristende å starte med å omskrive Alexander Kielland litt og si: Du kommer sent, skipper Worse, men du kommer godt. Det at statsministeren nå har bidratt til å legge debatten om klimamål bak seg og kastet seg på neste fase, kanskje en viktigere fase, om hvordan vi nå skal nå klimamålene, tenker jeg på som det viktige. Det er et viktig bidrag statsministeren har kommet med – og all ære for det. Men nå har vi en jobb å gjøre sammen – kanskje er det spørsmål om sammen med hvem. Det er, slik jeg ser det, i hovedsak to hovedstrategier en kan velge når en har målet klart for seg. Det ene er at en kan velge å få lov å fortsette å være problemet – et fossilt samfunn som oppfyller sine internasjonale forpliktelser ved å kjøpe reduksjoner ute – eller en kan velge å bli en del av klimaløsningen ved å være flink hjemme, ved å ta i bruk teknologiske muligheter, ved å foreta omstillinger på alle tenkelige samfunnsområder som har konsekvens for klimaområdet, og på den måten bli en del av løsningen. Vi kan bruke pengerikdommen på å kjøpe oss fri ute. Vi kan bruke pengerikdommen på å bli en del av løsningen og vise en vei i retning av å være et lavutslippssamfunn. Jeg mener ikke at statsministeren står for det ene her, at det her bare skal handles ute. Jeg har fått med meg at talen hans til landsmøtet var nyansert, at han understreket at her skal det gjøres noe på begge fronter. Jeg er skremt over det synet som Fremskrittspartiet har vist så langt i denne debatten, ved å kalle det å gjøre noe hjemme for selvpinende botsøvelser. For meg handler det om en offensiv strategi for å omstille Norge til et moderne samfunn som er kjempebra å leve i og tar i bruk ny teknologi, tar i bruk nye bedrifters muligheter og gjør noe med hverdagen vår som er bra for oss alle. Kan statsministeren, siden det hefter litt uklarhet om hvordan han vektlegger disse to ulike strategiene – jeg tror jeg må kunne si det etter å ha fulgt med i alle medier etter Arbeiderpartiets landsmøte – si noe om hvilken av disse strategiene han selv har sansen for og ønsker å gå inn for?
Lars Sponheim (Venstre), 2007-04-25:
Jeg har generelt stor sans for gode, retoriske øvelser. Jeg synes ikke statsministeren har vært på sitt beste i dag. Først til dette med pluss 1 pst. og Venstres mål og Bondevik-regjeringens mål. Pluss 1 pst. 1990-nivå er, så vidt jeg vet, Kyoto-forpliktelsen Norge har, og som også daværende stortingsrepresentant Jens Stoltenberg støttet. Så er det kjempebra om vi klarer å levere mer – det er litt billig hvis vi bare handler og slår på litt mer, det får så være med alle pengene vi har – det er veldig bra og vil selvsagt få støtte. Men forpliktelsene ligger der, og det ligger fast at den forrige regjering – hvis det er den denne spørretimen først og fremst skal handle om, slik det ser ut – altså fikk til en reduksjon i sin fireårsperiode. Det er jo en utfordring for statsministeren. Jeg vil si noe i forhold til hovedspørsmålet mitt om det å gjøre noe i utlandet kontra det å gjøre ting hjemme. Det er ingen motsetning, sier statsministeren. Ja, han skal få støtte til å gjøre ting ute, men poenget er at vi kan jo, slik som enkelte argumenterer for, være så opptatt av å gjøre ting ute at det kommer i veien for at vi gjør de nødvendige tingene hjemme. Det er det som må være det viktige. Det er kjempebra å gjøre ting ute, men det avgjørende er at vi blir en del av løsningen hjemme og ikke fortsetter å være problemet.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2007-04-25:
Bare først en saksopplysning: Den forrige regjering «slet» ikke med å holde seg innenfor handlingsregelen. Vi la oss bevisst noe i overkant. Hvis statsministeren hadde lest innstillingen om handlingsregelen, som Stortinget behandlet i 2001, ville han ha sett at det uttrykkelig står at i nedgangstider skal man kunne legge seg noe over, og i oppgangstider skal man kunne legge seg noe under. Statsministerens resonnement er altså det motsatte. For i nedgangstider i 2002, foran 2003-budsjettet, mente statsministeren at det var viktig å legge seg under handlingsregelen. Nå legger Regjeringen seg over, i oppgangstider. Det harmonerer ikke med tolkningen av handlingsregelen, slik Stortinget har fått slått den fast. Men la meg nå være forsonlig og si at Høyre er enig med Regjeringen i veldig mye av de langsiktige tiltakene i forhold til arbeidsmarkedet, ikke minst pensjonsreformen. Min kritikk går imidlertid på at Regjeringen ikke tar i bruk tiltak som stimulerer tilgang på arbeidskraft i dag, og stemmer ned alle forslag som er tatt opp i Stortinget på dette området – jeg kunne listet dem opp, men tiden tillater ikke det. Jeg kan si at hovedproblemet i dag ikke er at vi har høy sysselsetting. Det gleder alle seg over, og der har vi hatt en kontinuerlig økning i mange år. Men vårt hovedproblem i dag er som finansministeren, altså den nåværende, har beskrevet, mangel på arbeidskraft, og Regjeringen gjør ikke noe for å øke tilgangen på arbeidskraft tilstrekkelig.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2007-04-25:
I en partilederdebatt i forrige valgkamp uttalte partileder Jens Stoltenberg at det ikke skal gis en krone i skattelette før det skinner av norsk eldreomsorg. Men det gikk ikke så lang tid før de rød-grønne var kommet inn i kontorene, første budsjett var lagt, og første krone i skattelette også var gitt. Skinningen i eldreomsorgen ble en melding med mye ord og ingen handling. Da Kristelig Folkeparti inviterte til samarbeid, og statsministeren prisverdig stilte opp søndag kveld på NRK og sa ja til et slikt samarbeid, mente nok Kristelig Folkeparti mer enn å være med på en del ord. Vi vil gi trygghet til alderdommen, og da trengs det handling, og det trengs penger. Derfor er dette et av hovedtemaene som Kristelig Folkeparti kommer til å diskutere på sitt landsmøte til helgen. «Eldreomsorgen er et risikoområde», sier assisterende fylkeslege i Oslo og Akershus etter at man har gjort en kartlegging av sykehjem i de to fylkene. Det er en beskrivelse som vi kjenner igjen fra flere steder i landet. Terskelen for å få plass på sykehjem er stigende, og eldre som bor hjemme, blir stadig sykere, uten å få den pleien de trenger i hjemmet. Slik kan det ikke være, og slik skal det ikke være. Kristelig Folkeparti er enig i at det er viktig å styrke kommunenes økonomi. Vi har gitt og gir honnør til Regjeringen for det man har gjort på det området, men jeg håper også at statsministeren går litt mer inn i spørsmålet enn han gjør ved å komme med en del av de reglene vi har hørt i denne spørretimen. Nå nærmer det seg valg igjen, og det forventes at det vel nå kommer nye løfter om satsing på eldreomsorgen. Så mitt enkle spørsmål til statsministeren er: Mener statsministeren nå at det skinner av norsk eldreomsorg, og når kan vi forvente at det skinner av eldreomsorgen?
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2007-04-25:
Statsministeren nevner her en rekke tiltak som man ønsker å sette i gang. Jeg må innrømme at det var mange ansatte, det var mange pårørende, det var mange kommuner og mange i Kristelig Folkeparti som hadde høye forventninger til hva Regjeringen skulle gjøre. Vi behandlet jo omsorgsmeldingen her i Stortinget. Den skapte mange forventninger til nytt innhold som kommunene skal gjennomføre, men den var jo også helt blottet for at staten skulle gå inn i forplikting. Når det kom til det, hoppet regjeringspartiene av å være med i et spleiselag. Min redsel er at vi nok en gang nå legger opp til at vi skaper forventninger på det sentrale ledd – og der har Regjeringen vært flink – og man skaper forventninger til hva eldreomsorgen skal være, men vi sier atter en gang at det er kommunene som skal utføre det. Vi leser og hører daglig om utfordringer i eldreomsorgen, slik at jeg tror at for de pårørende som i dag sliter med å finne et godt og trygt tilbud til sine eldre, hjelper det ikke på utfordringen med de økte midlene. Vil disse forventningene nå følges opp i et spleiselag mellom staten og kommunene, eller har kommunene fått det de skal ha, og burde ha klart dette på egen hånd?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2007-04-25:
I merknadene i innstillingen til stortingsmeldingen om omsorgspolitikken skriver regjeringspartiene at en svensk studie viser «at det å velge bort et alternativ man som kunde ikke er fornøyd med, i praksis ikke er et handlingsalternativ innen eldreomsorgen fordi de eldre ikke orker å bruke sin valgfrihet». Hvis man spør brukerne selv, har de en annen oppfatning. Evalueringer av ordninger med fritt brukervalg i Bærum og Nordstrand viser at 70 pst. av de eldre setter pris på muligheten til å velge som en verdi i seg selv. De som benytter seg av muligheten til å velge hjemmehjelp, er de mest fornøyde brukerne. Høyre mener at de eldre er gamle nok til å velge selv. Arbeiderpartiet derimot mener at de eldre ikke vet sitt eget beste. I Oslo er nå mange brukere svært bekymret for at Arbeiderpartiet, hvis de kommer i posisjon – noe vi selvfølgelig håper de ikke gjør – vil fjerne den ordningen etter valget. Vil statsministeren frata eldre retten til å velge hjemmehjelp og sykehjem?
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2007-04-25:
At det skal skine av eldreomsorga, slik som statsministeren har sagt, er ein visjon som Venstre så absolutt kan vere med på. Men det er dessverre langt igjen før visjonen kan bli verkeleg. No er eg snart 60 år, så når eg har behov for det, får eg kanskje sjå at det skin. God helse i eldre år er svært viktig for ein verdig alderdom. Det medisinske tilbodet til eldre må derfor ha høg prioritet. Det offentlege medisinske tilbodet omfattar ikkje tannbehandling for eldre som bur heime. Minstepensjonistar og dyr tannbehandling passar dårleg saman. Resultatet blir ofte at eldres tannstatus er svært dårleg, og dette er verkeleg ein uverdig situasjon for mange. Venstre vil at alle minstepensjonistar skal få gratis tannbehandling. Mitt spørsmål til statsministeren er: Vil Regjeringa gå inn for å dekkje nødvendig tannbehandling til alle minstepensjonistar og dermed bidra til ein meir verdig alderdom for denne gruppa?
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2007-04-25:
En av hovedutfordringene i eldreomsorgen i årene framover vil være mangelen på helsepersonell. Kristelig Folkeparti mener import av helsepersonell fra fattige land er en lite holdbar strategi for å møte denne utfordringen. Vi tror på en styrket forebygging, slik at eldre kan beholde sin fysiske og psykiske helse lenge. Eldresentrene er en god arena for å få dette til. De kan drive oppsøkende virksomhet overfor eldre som lever isolert. De har varierte tilbud – alt fra matservering til flotte kulturtilbud. Mange friske eldre bruker og har nytte og glede av eldresentrene. Kristelig Folkeparti ønsker seg et stimuleringstilskudd til eldresentrene. Støtter statsministeren en slik forebyggingsstrategi som også vil demme opp for behovet for mer personell i framtiden?
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2007-04-25:
Mye av valgkampen i 2005 dreide seg om Union-saken og nedleggelse av arbeidsplasser. Da var de rød-grønne politikerne ute med et voldsomt engasjement, gikk i fakkeltog og lovde en ny næringspolitikk og et aktivt eierskap. Det man har sett så langt av den politikken, er at én statsråd har måttet gå, og at det har vært en kraftig intern kritikk av Regjeringens manglende eierskapspolitikk, framført spesielt av representanten Jan Bøhler. Det har kommet en eierskapsmelding uten innhold, det er planlagt en dørfabrikk i Årdal, og verktøykassen er omdøpt til et smykkeskrin. Det vi ser i disse dager, er at på Borealis forsvinner det flere hundre arbeidsplasser. I dag er Hydro Polymers i Porsgrunn i spill. Det er en fare for at de kan bli solgt og kjøpt opp av utenlandske interesser, og at det blir ett av 69 produksjonssteder. De ansatte er veldig bekymret for sine arbeidsplasser, og det skjønner jeg godt. I valgkampen ble det lovet at verktøykassa skulle fylles opp. Slikt som Union-saken skulle aldri skje igjen. Hva har Regjeringen gjort for å hindre en ny Union-nedleggelse?
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2007-04-25:
Jeg takker statsministeren for svaret. For Fremskrittspartiet er det viktig å ivareta de arbeidsplassene man allerede har i dag. Jeg synes det er litt synd at Regjeringen ikke har den fokuseringen, at man på en måte skyver foran seg at det er langt flere i arbeid i dag enn det det har vært tidligere. Det synes jeg bare bekrefter den passive eierskapspolitikken denne regjeringen er i ferd med å gjennomføre. I Hydro Polymers er altså 1 200 arbeidsplasser i fare. Jeg kunne godt tenke meg å stille spørsmålet: Dersom statsministeren får en invitasjon fra de ansatte der om å gå i fakkeltog for å berge arbeidsplassene, vil statsministeren da gå i tog? Vil statsministeren bruke sitt eierskap gjennom Norsk Hydro til å sikre at Hydro Polymers forblir på norske hender?
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2007-12-12:
Det går et lite gufs nedover ryggraden på meg når jeg hører argumentasjonen som statsråden kommer med for på en måte å kunne godkjenne politisk styring av kulturen. Politisk bestemme deler av Kulturrådets ressurser, politisk bestemme bruken av midlene i det nye filminstituttet, politisk bestemme, eventuelt også sanksjonere, deler av kulturlivet i forbindelse med bruken av Mangfoldsårets ressurser og ikke minst gripe inn og også overstyre lokale tiltak, som f.eks. operaen i Bergen – mener statsråden at dette er et fritt og uavhengig kulturliv?
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2007-12-12:
Det er alltid morsomt å høre statsrådens retorikk. Å kalle det inngripen når Stortingets velger å prioritere annerledes enn det Regjeringen har gjort, henger ikke helt sammen – ikke i mitt hode iallfall. Men det var ikke derfor jeg bad om ordet – det var til representanten Gjul, som åpenbart ikke kan ha vært til stede i salen da jeg innledet mitt innlegg i sted. Der forklarte jeg i detalj at Fremskrittspartiet ikke raserer kulturlivet. Så lenge kulturlivet i 2007 går så det griner og vi holder oss på 2007-nivået i kulturbudsjettet, ville man nok ha akkurat den samme valgfriheten i 2008 som det man har i dag, hvis vårt alternative budsjett hadde blitt vedtatt. Man roper ulv, men det er med respekt å melde ikke uventet fra regjeringspartiene når det gjelder Fremskrittspartiets vurderinger. Som jeg også sa, er alle våre kutt nøye vurdert. Når representanten Gjul sier at lokalavisene blir nedlagt, forutsetter hun at det er pressestøtten til lokalavisene vi har tenkt å fjerne. Vi nuller ikke posten for pressestøtte. Hvis hun hadde lest vårt alternative budsjett, hadde hun sett at vi der kutter 200 mill. kr. Det står igjen ca. 60 mill. kr. Det betyr – som sikkert også representanten Gjul er kjent med – at det er de riksdekkende meningsbærende avisene, som jo stikker av med ca. 80 pst. av denne potten, som vi ønsker å frata pressestøtte, slik at de på like vilkår må konkurrere med andre aviser som er riksdekkende, og som greier seg aldeles utmerket. Jeg håper nå at også Arbeiderpartiet har skjønt at vi altså ikke raserer Kultur-Norge. Vi har lagt oss på 2007-nivå også for 2008, og det vil jeg påstå ikke er noen som helst rasering av Kultur-Norge.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2007-12-12:
Jeg er veldig glad for det som statsråden sa fra talerstolen både når det gjelder barnevern, og når det gjelder mindreårige asylsøkere. Men jeg må likevel spørre statsråden om jeg oppfattet henne rett. Vi har fremdeles mange barnevernsinstitusjoner i Norge, og mange av dem er private. Spesielt kanskje for barn med store atferdsproblemer vil det fremdeles være aktuelt å ha institusjoner. Og da må jeg spørre statsråden om jeg oppfattet henne rett, at hun sa at man skal gå fra private til offentlige institusjoner – at man skal ha en dreining der. Eller misforstod jeg det?
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2007-12-12:
Jeg vil gjerne følge opp det forrige spørsmålet mitt lite grann. På midten av 1990-tallet satt jeg i fylkestinget. Da var trenden at man i stor grad skulle avvikle de offentlige barnevernsinstitusjonene og satse på private, for det var dyrere å drive de offentlige barnevernsinstitusjonene enn de private. Hva er så årsaken til at man har reversert dette? Er det slik som opposisjonen for så vidt har hatt en følelse av, at Regjeringen over hele linjen planlegger å dreie barnevernsinstitusjonene mer mot det offentlige og ha mindre fokusering på de private? Er det slik at Regjeringen nå jobber nærmest målrettet mot det sosialistiske prosjektet?
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2007-12-12:
Jeg blir litt utrygg når jeg hører at en statsråd som er ansvarlig for barna våre i barnehagen, ansvarlig for barnehagene, så ukritisk hyller bruken av barnehager, fullstendig uten et eneste spørsmålstegn. Når vi har fått en reform som omfatter mellom 80 og 90 pst. av barna våre i store deler av deres våkne tilstand, er man fremdeles ikke villig til å se på om det kan ha ulemper at barn er i barnehagen. Tenker statsråden da på foreldrene og deres dårlige samvittighet, eller tenker han på barna og barnas beste og om det faktisk er til barnas beste at de er i barnehagen lenger enn foreldrene er på jobb?
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2007-12-12:
Jeg gir meg ikke, heller ikke på forskning! Først vil jeg si at det er en åpenbar misforståelse når statsråden tror at Fremskrittspartiet er skeptisk til barnehager. Det er vi ikke. Vi var en av grunnleggerne av reformen, og er ikke skeptiske til barnehager. Det vi er skeptiske til, er at man, når man setter mellom 80 og 90 pst. av alle norske barn inn i barnehage, ikke engang vurderer å stoppe opp og tenke på og forske på hvorvidt det kan være problemer med det. Jeg skal gjerne gi statsråden adressen til forskere både i England, Tyskland og USA som holder på med store forskningsoppgaver på nettopp det som angår konsentrasjon og tilknytningsproblematikk i forhold til foreldrene. Jeg håper at statsråden kan vurdere om han i hvert fall skal lese de forskningsrapportene som allerede foreligger.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2007-12-12:
Jeg konstaterer at statsråden i replikkordskiftet ikke svarte på spørsmålet mitt når det gjelder forskning, og det bekymrer meg fremdeles. Han sier at det foreligger et hav av forskning og erfaring fra Norge – ja da. Han sier også at fra slutten av 1970-tallet, da det var 2 pst. barnehagedekning, og til i dag, da det er 80–90 pst. barnehagedekning, har man greid å få relativt bra erfaring og kompetanse på dette området. Jeg gikk i barnehage på slutten av 1950-tallet, og jeg antar at da var det vel en barnehagedekning på noen promille. Resultatet ser man her, så jeg vet vel ikke om det er å anbefale, da, overfor en SV-er. Statsråden velger å ikke lytte til utenlandske erfaringer, ikke til utenlandsk forskning og ikke til utenlandsk kompetanse. Han går altså så langt som til å si at dette ikke er noe eksperiment. Da får jeg alle varselklokkene ut, for er det ikke nettopp det det er? Og hvordan vil det oppleves for alle de barna som ikke har fått plass i barnehage, som altså da «stakkar» må stå utenfor gjerdet og se på all denne fantastiske kompetansen, alt dette fantastiske pedagogiske tilbudet? Det må jo skapes tapere av sånt. Statsråden kobler heller ikke sammen det at det aldri har vært flere elever i grunnskolen med atferdsproblemer og konsentrasjonsproblemer, og at det aldri har gått flere barn i Norge på Ritalin enn det gjør nå, og som har fått diagnosen ADHD. Kanskje bør man se på dette i et totalt perspektiv. Og kanskje må vi tørre også å se på om det har negative konsekvenser – jeg sier ikke at det har det. Kanskje har det ikke negative konsekvenser for barn i Norge å være i barnehage lenger enn foreldrene er på jobb, men vi må i hvert fall tørre å se på det. Det spørsmålet som renner meg automatisk i hu når statsråden ikke er konkret og svarer meg konkret på dette, er: Er han redd for svaret?
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2007-12-12:
Det var nå jeg gjerne skulle vært klonet – eller to. Det var godt å høre at jeg endelig fikk svar på mine spørsmål til statsråden. Det er jeg veldig glad for, og vi skal nok bli enige, som vi også var det i 2002. Grunnen til at jeg tok ordet, var representanten Gjuls utrolig arrogante tilnærmingsmåte. Siden hun verken har kjennskap til eller vet noe om min erfaring med barnehager, kan jeg opplyse henne om at bortsett fra at jeg selv var barn i barnehage, har jeg hatt tre barn i barnehage, på 1970-, 1980- og 1990-tallet. Jeg har også arbeidet i barnehage på 1990-tallet, og jeg antar nå at i hvert fall det skulle være avklart. Når det gjelder forvirrende signaler, er vi for barnehageforliket, men vi ønsker å stille spørsmål. Det kan da ikke være farlig å stille spørsmål? Det må være fullt legitimt når vi holder på med dette store eksperimentet. For det er jo det det er, når alle barn skal i barnehage. Da må vi også kunne tørre forske på det, for å se om det er noen negative konsekvenser og sider ved det.
Olemic Thommessen (Høyre), 2007-12-12:
Det virker som vi har nokså forskjellige oppfatninger av hvor grensen for styring går. Jeg har foran meg utskriften fra Klassekampen, som jeg refererte til i innlegget, hvor statsråden signaliserer evaluering. Der er det også et intervju med Harry Guttormsen, som er dekan ved Fakultetet for scenekunst. Han blir spurt om han har noe forslag til hvordan man kan styrke mangfoldet. Han svarer litt forskjellig, men han sier: «I tillegg bør vi sjå på korleis Norsk dramatikkfestival kan påleggjast å oppsøke eit tekstgrunnlag som stimulerer det kulturelle mangfaldet og ha det som perspektiv.» Synes statsråden dette høres ut som et godt forslag?
Olemic Thommessen (Høyre), 2007-12-12:
Representanten Gjul greide ikke å se at det var noen ideologiske forskjeller utover dem som ligger mot Fremskrittspartiet. Jeg synes at denne debatten virkelig har vist at det er en ideologisk forskjell. Det er en ideologisk forskjell mellom dem som representerer en instrumentell tilnærming, og dem som bygger på at kulturen har en egenverdi, og at det på en måte er førende. Så skal statsråden ha honnør for at han står på sitt, fordi det gir en mulighet til å diskutere dette på en ordentlig måte. Man viser da tilbake til at man tidligere også har vært med på å bevilge til barn og unge og forskjellige andre forhold. For meg er det et stort skille mellom de situasjonene hvor en faktisk kommer med friske penger til noe, og der hvor en ordning f.eks. er beskrevet i retning av noe. Men bare for å ha sagt det: Fra Høyres side har vi hatt betenkeligheter med dette helt siden Langslets tid. I hvert eneste budsjett har vi reist problemstillingen hvorvidt store statlige midler til kultur virker førende for kulturlivet. Jeg har i hvert eneste innlegg jeg har hatt, også trukket det frem. Når vi allikevel har gått for store statlige tilskudd, er jo det fordi vi ser at markedet ikke er tilstrekkelig for å ivareta det mangfoldet og den kvaliteten som vi ønsker oss. Men når Valgerd Svarstad Hauglands kulturmelding begynte med at kulturen har en verdi i seg selv, så ligger også en programerklæring i det. Og når statsråden i svaret til meg i replikkordskiftet sier at ingen endring i forhold til likestilling eller integrering eller en del andre slike utviklingstrekk kommer av seg selv, her må det en kraft og en vilje til, her må det politisk innsats og politiske føringer til, da beskriver han altså ganske godt det som er eget ståsted, nemlig at kulturlivet er ett av gjerne flere virkemidler, men det er iallfall et virkemiddel for å oppnå denne politiske målsettingen. Det er ikke å holde armlengdes avstand – som Lund Bergo snakket om – det er å legge seg opp mot klare føringer. Og da er det jo bare et tidsspørsmål før man reelt sett griper inn i programskapingen, rett og slett fordi man legger en føring for hvordan programskapingen skal skje.