Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2010-02-04:
Jeg vil si det slik at dette synes jeg er en veldig viktig debatt, fordi den er ytterst klargjørende i sin form og sitt innhold. Den avdekker et grunnleggende skille mellom høyresiden og sentrum-venstresiden i norsk politikk. Ikke minst for dem som fremdeles måtte være usikre på om Fremskrittspartiet er et høyreparti, er mindretallsmerknaden i innstillingen og komitélederens innlegg i dag egnet til å fjerne all form for tvil: Fremskrittspartiet er et høyreparti, i sin reneste form. I Fremskrittspartiets merknader vises ingen respekt – som det allerede er blitt sagt – ingen takknemlighet, ingen forståelse overfor den historiske innsats som norsk fagbevegelse har gjort gjennom framforhandlingen av AFP-ordningen, og betydningen dette har hatt for at sliterne i norsk arbeidsliv i en årrekke har kunnet gå av med verdighet i en alder av 62 år. Det vises ingen forståelse for, eller kunnskap om, at AFP-ordningen har spart folketrygden og fellesskapet for utgifter til uføretrygd og bidratt til mer moderate lønnsoppgjør. Nei, tvert imot framstilles det som en uting at fagbevegelsen har forhandlet om pensjonsrettigheter for sine egne medlemmer. Det er et viktig prinsipp som jeg har respekt for, at det er frivillig å fagorganisere seg i Norge. Men her i denne debatten blir dette prinsippet misbrukt. Vi hører en rørende omsorg for dem som ikke betaler kontingent og bidrar til et organisert arbeidsliv, dem som ikke tar ansvar for solidariske oppgjør, med fokus på samfunnsansvar, lavtlønns- og likelønnsprofil. Og vi leser en argumentasjon om at det arbeidslivets parter og staten har forhandlet seg fram til, skal settes til side fordi det kan finnes enkelte bedrifter som angivelig ikke har råd til å inngå tariffavtaler med sine ansatte. Ordningene blir for dyre, hevdes det. Da er spørsmålet: Hvor hadde det norske samfunnet stått hvis denne i og for seg gamle tenkningen på høyresiden igjen hadde blitt gjort gjeldende i denne salen? Dersom ethvert legitimt krav fra norske arbeidstakere om lønn og sosiale rettigheter uten videre kunne avvises med at noen bedriftseiere ikke hadde råd, hvor hadde vårt høyproduktive samfunn vært? Hvor hadde vårt relativt egalitære samfunn vært? Hvor hadde velferdsstaten stått i dag om en slik argumentasjon konsekvent skulle trumfe alle andre hensyn? Fra Arbeiderpartiets og stortingsflertallets side har vi snakket og skrevet mye om «den norske modellen» de senere årene. Jeg vet at det har provosert mange på høyresiden. Men trepartssamarbeidet er en helt essensiell del av den norske modellen, med en samfunnsansvarlig fagbevegelse som selve kronjuvelen. Den har bidratt til å gi Norge en unik kombinasjon av lav ledighet, moderat prisstigning, høy produktivitet og god velstandsutvikling for det brede lag av folket. Å tro at dette vil fortsette, samtidig som man overkjører fagbevegelsen og tilsidesetter framforhandlede rettigheter, kan i beste fall kalles naivt. Det vi i dag gjør, er å innfri statens forpliktelser i trepartsavtalen for privat sektor om tilpassing av AFP til et nytt pensjonssystem. Det er allerede sagt, men jeg gjentar det: La det ikke herske tvil om at det aller, aller meste av den store pensjonsreformen omfatter samtlige norske borgere. Det var samtidig helt nødvendig – og det vet alle opplyste i denne salen – å få fagbevegelsen med på en omlegging av AFP-ordningen for at den ikke skulle underminere den sterke stimulansen som pensjonsreformen gir til å kombinere arbeid og pensjon fra 62 år, etter den enkeltes ønske. Dette lyktes altså. Igjen viste en samlet fagbevegelse samfunnsansvar. Vi fikk en god løsning. De som hele tiden har stilt seg på utsiden av denne historisk viktige reformen, som dypest sett handler om å sikre velferdsstatens framtid, får gjøre som de vil. Vi som tilhører de ansvarlige partiene, står ved inngåtte avtaler. Det er på den måten vi holder fast på den norske modellen og fører videre det beste i norsk tradisjon og i norsk samfunnsutvikling.