Erna Solberg (Høyre), 2003-04-10:
Representanten Sandal tar i denne interpellasjonen opp forhold som også berører Sosialdepartementet og Helsedepartementet. Jeg har samordnet mitt svar med de øvrige departementene når det gjelder den delen som er deres ansvarsområder. Både sosialtjenesteloven og kommunehelsetjenesteloven bygger på prinsippet om at oppholdskommunen har ansvar for å gi nødvendig hjelp. Dette er den eneste ansvarsregelen som kan avverge at personer som søker hjelp, blir avvist. Spørsmålet knyttet til refusjonsordninger ble grundig drøftet i forbindelse med innføringen av sosialtjenesteloven i 1991. Erfaringene fra sosialomsorgsloven, som ble erstattet av sosialtjenesteloven, viste at det den gangen var ønskelig å gå bort fra systemet med refusjon for sosiale tjenester. Videre var det uheldig at sosiale tjenester ble omfattet av refusjon, mens kommunehelsetjenesteloven allerede i flere år hadde bygd på prinsippet om at oppholdskommunen har ansvar for å gi og betale for nødvendig hjelp. Refusjonsansvaret gjelder i dag kun for opphold i institusjon eller bolig med heldøgns omsorgstjeneste, jf. unntaket fra bestemmelsen om oppholdskommunens ansvar i sosialtjenesteloven § 10-1 annet ledd. Etter det tidligere systemet var det ikke sjelden at to kommuner hadde problemer med å bli enige om forhold som har betydning for den enkelte hjelptrengende. Det kunne føre til at personer som søkte hjelp, ble kasteball mellom kommunene. Hvilke utgifter skulle omfattes av refusjon fra en kommune til en annen, og hva er et tilfredsstillende tjenestetilbud? Kommuner som måtte betale refusjon, hadde interesse av å holde utgiftene nede, mens kommuner som ytte tjenester ikke hadde tilsvarende motiver for å begrense utgiftsnivået. Endelig skal jeg legge til at et slikt refusjonssystem er meget ressurskrevende, det fører med seg mye administrativt arbeid for kommunene. Det er i prinsippet ingen forskjell mellom kommuner med mange fritidseiendommer, hvor kommunen yter tjenester til personer som har bostedsadresse i andre kommuner, og kommuner som av andre grunner yter tjenester til ikke-fastboende, f.eks. kommuner som har mange studenter. Dersom man skulle gi kommuner med fritidsboliger grunnlag for refusjon, ville det være vanskelig ikke å måtte utvide grunnlaget for refusjon til også andre situasjoner. Både Sosialdepartementet og Helsedepartementet mener derfor at det ikke er ønskelig å gjøre unntak fra prinsippet om at oppholdskommunen har ansvar for både å gi nødvendig hjelp og å dekke utgiftene. Alternativt kan man tenke seg å ta hensyn til dette på andre måter, f.eks. gjennom inntektssystemet. Inntektssystemet tar utgangspunkt i antall registrerte innbyggere, basert på Statistisk sentralbyrås årlige, oppdaterte tall. Det vil neppe være mulig for inntektssystemet, slik det ser ut i dag, å ta hensyn til at noen kommuner i kortere perioder av året har sterk vekst i antall personer som oppholder seg der. Inntektssystemet følger i dag prinsippet om at de som registreres – altså innbyggerkriteriene – er fastboende, og dermed folkeregistrert i kommunen pr. 31. desember det enkelte år. La meg også nevne at kommuner som har mange fritidsboliger, kan ta problemstillingen om økonomisk belastning med i innspill til fylkesmannen forut for tildelingen ved skjønn over Kommunal- og regionaldepartementets budsjett. I departementets retningslinjer for fylkesmennenes fordeling av skjønnsmidler er dette forhold som riktignok ikke nå er nevnt spesielt, men jeg mener at det kan være grunn til å se nærmere på dette ved revideringen av retningslinjene senere i år. Selv om jeg har forståelse for at kommuner med et særlig stort antall fritidsboliger får noe økte utgifter, foregår tjenesteytingen normalt over en kort periode. Samtidig legger turister igjen betydelige summer i form av forbruk, og det skapes en del sesongarbeidsplasser. Det har betydning for kommunenes skatteinntekter. Jeg mener likevel det kan være grunn til å vurdere nærmere om det faktisk er en større økonomisk byrde knyttet til kommuner med et stort antall fritidsboliger. Jeg har som intensjon å nedsette et nytt inntektssystemutvalg, slik at man i 2006–2007 kan ta stilling til eventuelle endringer i inntektssystemet. En viktig side av et slikt utvalgsarbeid vil være å se på om kriterier/vekter i inntektssystemet er i overensstemmelse med sammensetningen av kommunenes utgifter. I en slik gjennomgang er det etter min mening naturlig at den faktiske utgiftsøkningen fritidshusbeboere har for kommunene, også blir vurdert, og om det er av en størrelsestype som gjør det naturlig å trekke det inn i kriteriesystemet, eller om det er den type utgifter som bør håndteres gjennom fokusering på skjønnsmidler. La meg til slutt få understreke at det blir flere og flere nordmenn med mye fritid. Flere spreke eldre og lavere faktisk pensjonsalder bidrar til dette. Større mobilitet og flere mennesker som i praksis har to hjem, betyr at vi er nødt til å sikre oss en fleksibel offentlig sektor i fremtiden. Som politikere mener jeg at vi skal ha mennesket i sentrum, ikke kommunegrenser eller forvaltningsgrenser. Jeg er derfor innstilt på å lete etter gode grenseoverskridende ordninger der det trengs. Dette området er jeg innstilt på at vi bør se nærmere på i arbeidet med utviklingen av inntektssystemet i årene fremover.