Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Hele utdanningssamfunnet har de siste ti årene vært gjennom omfattende reformer, fra barnehage til universitet. Årsakene til utdanningsreformene er innlysende. Reformene vi har gjennomført, har vært nødvendige både for å skape større likhet og for at Norge skal ligge i teten som kunnskapsnasjon. Det vil samtidig alltid være slik at viktige reformer fører til overgangsproblemer og utfordringer. Men skulle man vente til absolutt alle ideelle fordringer var oppfylt før man gjennomførte en reform, fikk vi neppe noen reformer. Nå står nye ti år med vekt på utdanning på dagsordenen for Arbeiderpartiet, der vi skal legge til rette for nye og fremtidsrettede tiltak til beste for barn, unge og voksne i en globalisert og digitalisert hverdag. Det er ingen liten oppgave når vi samtidig tar med et ufravikelig krav om at i vårt etter hvert flerkulturelle samfunn skal enhetsskolen være en inkluderende skole, der barn blir tatt på alvor og selv er aktive medspillere gjennom egen medvirkning. For mens vi har på netthinnen de grusomme overgrep som foretas mot uskyldige i hjertet av Europa, synes det også i Norge å skje rensing på grunn av annerledeshet, sist i en vestnorsk småby. Vi burde da ha mot til å ta et oppgjør med vår egen måte å tenke på. Hva gjør at uttalelser og handlinger ikke blir stanset, at det ikke er bygd opp nok korrektiv i familien, i lokalsamfunnet og i storsamfunnet vårt? Jeg mener skolelovene må gjennomgås med sikte på å bygge inn menneskerettighetsproblematikken fra de tidligste klassetrinn. Derfor er utdanningsministeren i en særstilling til å gjøre noe aktivt i tillegg til holdningskampanjer. Verdier og holdninger er krevende i en sterkt personavhengig organisasjon som skolen, der det alltid er fare for nedvurdering og krenkelser. Det er oppløftende at barn og unge selv setter arbeidet mot all form for diskriminering og rasisme øverst i sin prioritering. Barn og unge vil mobilisere og ta ansvar, og vi vet fra ulike undersøkelser at elevmedvirkning er den beste garanti for inkludering, og at mobbeproblemene bare kan løses ved å vri innsatsen i retning av et bedre nærmiljø der alle grupper deltar og er respektert. Så jeg regner med at statsråden vil komme tilbake til hvordan han vil følge opp bl.a. det initiativ som ble tatt av Sylvia Brustad i hennes tid når det gjelder «Vi bryr oss»-kampanjen. Vi tror at det nå er viktig å fokusere på ungdomstrinnet, og våre forslag vil dreie seg om større valgfrihet, mer tverrfaglighet, mer gruppearbeid og prosjektarbeid, og å forsere allerede eksisterende forsøk med karakterfrihet. Da statssekretær Totland presenterte St. meld. nr. 28 for 1998-99 Mot rikare mål, mer enn antydet hun at likhetsidealet var ført for langt. Vårt svar er at det er det ikke. Utdanning er viktig for å bygge opp individets selvrespekt og få elevene til å føle seg innenfor i samfunnet. Men likhet er samtidig en komplisert målsetting. Den kan ikke nås alene gjennom organisatoriske og strukturelle reformer. Det må skje og arbeides for i det daglige arbeidet i skolen. Vi har nå fått et utdanningssamfunn. Mye tyder på at fremtidens samfunn i enda sterkere grad blir et utdanningssamfunn. Arbeiderpartiet kan derfor ikke, som Kristelig Folkepartis partileder slo til lyd for på Kristelig Folkepartis landsmøte, gå inn for reformpause i skolen. Vårt samfunn kommer i tiden fremover ikke til å bli preget av stillstand, men av det motsatte. Utdanning spiller en stor rolle når det gjelder fordeling av ulike goder – større rolle med økende alder – og har mer tiltatt enn avtatt i betydning de senere år. Vi må videre ta innover oss at når vi nå snakker om skolen, snakker vi faktisk om en 13-årig skole, der alle går – de fleste går der. Istedenfor å vektlegge alt som skal kontrolleres i skolen, må vi legge hovedvekten på selve læringsprosessen – lære å lære – og sikre at en skole der en går så lenge, også har et fleksibelt mønster. De 17 pst. av elevkullet i videregående skole som enten ikke bruker retten sin eller faller av underveis, viser at kravene til skoleløpet må løses opp. Det er heldigvis ingen som er uenig i at skolehverdagen må knyttes nærmere til praksis, ved at lokale forhold, organisasjoner og bedrifter trekkes inn som en integrert del av det totale undervisningsopplegget som gjør skolen mer meningsfull. Statsråd Lilletun har understreket mange ganger at eksisterende skolelover åpner for en slik praktisk tilrettelagt opplæring. Derfor har han heller ikke foreslått noen endringer i det eksisterende lovverket. Men gratis er det jo ikke. Kan hende er det slik at læreplanene heller ikke trenger å være hjemlet i forskrift, men dette er statsrådens bord – han kan endre det om han ønsker det. Det vil hjelpe om en løser mer opp på læreplanenes forpliktende karakter, i og med at tilpasset opplæring er det bærende elementet. Våre forslag er i tillegg: Mer generell forskningsbasert forsøksvirksomhet bør stimuleres i skolen, og ikke minst bør man nå gjennomgå matematikkundervisningens nåværende former, vurdere dem kritisk, sammen med at etterutdanningen for lærere må bedres. Vi tror videre at tiden er inne, når vi ser hvor vanskelig det er å få skoleledere, til å legge bak oss troen på den store, sterke skoleleder, som primært i selve skolehverdagen skal representere arbeidsgiveren. Jeg tror det har skapt en umulig lederrolle i skolen, som snart ingen vil ha. Et mer kollektivt lederskap med fordeling av oppgavene bør utvikles. Men skal enhetsskolen sikres, kan det lokale selvstyret ikke alltid være et overordnet mål. Øremerking av midler er i virkeligheten et fleksibelt og effektivt virkemiddel om man i den sentrale skolepolitikken har bestemt oppgaver som man ønsker å gjennomføre. Hvis ikke Regjeringen vil bruke øremerkede midler, som det kunne tyde på fra statsråd Enoksens side, må en i større grad fastlegge minimumsstandarder med klart definerte sanksjonsmuligheter overfor dem som ikke følger opp i kommunene. Innenfor høyere utdanning er det ikke slik at kapasiteten i landet vårt er for stor, slik det kan tyde på i Regjeringens melding om fremtidig dimensjonering av høyere utdanning. Beregninger som sier noe annet, er av den typen som regelmessig har slått feil. Utdanningssøkningen bør langt på vei styre kapasitetsutbyggingen. Opptakskriteriene til høyere utdanning må mykes opp, og ved etterutdanning bør formelle forhåndskrav til utdanning sløyfes – dette fordi vi allerede nå kan ane at fremtidens typiske student er deltidsstuderende. Vilkårene for deltidsstuderende ved institusjonene må også bedres. Voksenopplæringstilbudet ved utdanningsinstitusjonene må utvides vesentlig og planlegges og organiseres på en systematisk måte. Det vil bl.a. kreve en tung innsats innen fjernundervisning, der vi utfordrer Regjeringen når det gjelder både høyhastighetsnett som et samfunnsansvar, infrastruktur ved oppkobling til aktuelle samarbeidspartnere, elektroniske klasserom og skolefjernsyn i en ny form. Dette gjør det mulig for den enkelte å få opplæringen sin lokalt hvor som helst i landet vårt, og det vil styrke oss i den stadig aggressive internasjonale konkurransen, spesielt innenfor høyere utdanning. For øvrig må også samarbeidskanalene mellom forskningsverdenen og det øvrige samfunnet bedres – det har vi også debattert i Stortinget tidligere. Jeg har så langt ikke nevnt statsrådens utdanningspolitiske redegjørelse. Den var vag og uforpliktende, lite fremtidsrettet – som naturlig er når andre oppgaver har fått en høyere prioritet. Det eneste konkrete i redegjørelsen er at Regjeringen vurderer en overføring av forhandlingsansvaret for lærere til kommunene. Dette problematiserte ikke statsråden, og det var ingen konkret foranleding til at han tok det opp. Derfor må vi ta Regjeringen på alvor når han tar det initiativet. Tidligere i denne sal har Fremskrittspartiet og Høyre gått inn for en slik overføring, og det betyr at det da vil være flertall for en slik overføring