Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2008-12-09:
Globalisering og en sunn markedsøkonomi har løftet flere mennesker ut av fattigdom de siste tiårene enn noen gang tidligere. Denne utviklingen skyldes bl.a. velfungerende nasjonale og internasjonale markeder. I tillegg kommer sterkere forpliktelser overfor sivile og politiske rettigheter samt et fungerende internasjonalt samarbeid på mange områder. Men omtrent en milliard mennesker har liten eller ingen nytte av globaliseringen. Noen blir til og med fattigere og enda mer marginalisert. Deres situasjon vil bli ytterligere svekket av den globale finanskrisen. Den slår inn i realøkonomien til de fleste land med stor styrke. Dette påvirker fattige utviklingsland via redusert handel, færre investeringer og mindre hjemsending av penger. Følgene av finanskrisen kan dermed bli dramatisk for mange fattige land. Sett i lys av dette frykter jeg at den positive utviklingen vi har sett, hvor globaliseringen løfter hele folkegrupper ut av fattigdom, kan bli reversert. Jeg frykter at mange som har klart å arbeide seg ut av fattigdom, faller ned i den igjen. Middelklassen, som har vokst i mange land, og som fremmer politisk stabilitet og økonomisk vekst, kan dermed begynne å krympe. Dette ser jeg som svært uheldig. Dette gjør at mulighetene for å nå tusenårsmålene kan bli betydelig svekket. Vi kan bli satt flere år tilbake i kampen mot fattigdom. Jeg mener at finanskrise, matvarekrise og klimaendringer gjør at vi ikke kan redusere vår bistand. Jeg ønsker en debatt om innretning av bistanden velkommen, sammen med et sterkere fokus på kvalitet versus kvantitet. Men lille Norge bør ikke i dagens situasjon, med krise i verdensøkonomien, kutte ned på bistanden og bli seg selv nok. Jeg vil i det følgende gå gjennom noen av hovedtrekkene i den politiske profilen som Venstre har lagt inn i budsjettet. Som en sosialliberaler mener jeg at utviklingsland skal styre og eie sin egen utvikling. Dette er enkelt å si, men verre å følge opp i praksis. Den fine retorikken vi hører fra mange hold, lyder ofte hul. Vi vil at de gode intensjonene skal settes ut i livet. Mer konkret mener jeg at vi bør styrke samarbeidslandenes mulighet og evne til å foreta egne valg og styre egen utvikling. Den skal ikke styres fra Stortinget. Vi bør med andre ord ikke tre våre egne politiske prioriteringer nedover samarbeidsland. Dette griper inn i selve strukturen til bistandsbudsjettet vårt. Politiske styringssignaler legges inn, noe ikke minst den rød-grønne regjeringen har fulgt opp. De binder budsjettet opp i prioriteringer som profilerer Regjeringens politikk. Regjeringen har også plassert relativt store beløp i generelle poster som gir frihet til å disponere midler ut fra løpende politiske vurderinger. Dette fremmer ikke nødvendigvis mottakerorientering. Venstre ønsker å styrke konsentrasjonen av den samlede bistandsinnsatsen. Dette gjelder så vel tematisk som geografisk. Norge gir i dag bistand i en eller annen form til godt over 100 land. Ved å spre bistanden så tynt utover svekker vi kanskje effektiviteten og kvaliteten. Jeg mener at Norge ikke bør ha som mål å bli et mini-FN. Hvis vi vil for mye, får vi til slutt ikke utrettet noe som helst. Dette blir også påpekt i OECDs siste gjennomgang av norsk bistand. I Regjeringens forslag til budsjett har Afrika fått en betydelig mindre prosentvis vekst enn Asia og Midtøsten. Dette svekker relativt sett satsingen på fattigdomsbekjempelse i Afrika, noe som er en trend Regjeringen har fulgt opp over de siste år. Venstre foreslår for sin del å øke bevilgningen til Afrika med 50 mill. kr i forhold til Regjeringens budsjettforslag. For å bidra til å fokusere bistandsinnsatsen ytterligere har Venstre gått inn for å redusere Regjeringens satsing på Latin-Amerika. Jeg mener den langt på vei er ideologisk begrunnet. Videre bidrar den til å svekke fattigdomsorienteringen i bistanden, da de fleste land i regionen er mellominntektsland. Ellers stiller Venstre seg bak økningen i bevilgninger til Asia og Midtøsten. Dette gjelder først og fremst Afghanistan og de palestinske områdene. Vi har imidlertid lagt inn et lite signal om at det er en begrenset forvaltningskapasitet, spesielt i Afghanistan. Hvis bistanden fra Norge og andre giverland trappes opp i tiden som kommer, vil dette fort kunne hemme effektiviteten. Venstre er vel så opptatt av kvalitet som kvantitet. Nå viser det seg at til tross for svært gode intensjoner om å styrke kvaliteten på bistanden, følges ikke dette opp med bevilgninger av Regjeringen. Ifølge Finansdepartementet gikk 1,8 pst. av bistanden til kvalitetssikring i 2004. I 2007 sank denne andelen til 1,5 pst. I foreliggende budsjett ser vi ingen økning av betydning. Dette mener jeg er noe for svakt når vi vet hvilke store beløp som går til bistand. Dertil kommer at vi gjennom de siste ti årene har hatt en formidabel vekst i bistandsbudsjettene. Dette gir et klart inntrykk av at kvalitetsforbedringen kommer noe haltende etter. Kan vi ha sett oss blinde på 1 pst.-målet? Sett i lys av dette foreslår Venstre betydelige økninger til kvalitetssikring i neste års budsjett. Disse midlene skal øremerkes uavhengig evaluering med sikte på å lære av feil og mangler knyttet til igangsatte eller avsluttende bistandsprosjekter. Denne lærdommen skal på en systematisk måte inngå i beslutningsgrunnlaget for framtidig bistand. Videre skal bevilgningene brukes til å videreutvikle nye tilnærminger og metoder for evaluering og kvalitetssikring. Dette gjelder både på nasjonalt nivå og i samarbeid med likesinnede giverland. Mottakere av bistanden bør i større grad trekkes med i dette arbeidet. Generelt mener jeg at bevilgningene til kvalitetssikring og evaluering bør øke i takt med veksten i bistandsbudsjettet. Venstre har styrket den humanitære innsatsen i forhold til Regjeringens forslag. Dette gjelder både med hensyn til overgangsbistand, nødhjelp og humanitær bistand. Dette mener jeg bør utgjøre en permanent og integrert del av norsk utenriks- og utviklingspolitikk. Videre må tiltak på disse områdene ses i sammenheng med klimatiltak, konfliktforebygging, langsiktige utviklingstiltak og gjenoppbygging. Videre mener jeg at arbeidet med å sikre bedre beskyttelse av mennesker på flukt bør gis en spesiell prioritet. Ofte ligger det i overgangen fra nødhjelp til mer langsiktig bistand store muligheter for å lindre nød og gjøre befolkningen mindre sårbar. Gitt omfanget og hyppigheten av katastrofer som utspiller seg ulike steder i verden, bl.a. i Kongo, forventer jeg at det blir en økt etterspørsel etter denne type humanitær bistand i framtiden. Venstre er også glad for at en samlet komité nå stiller seg bak forslaget der Regjeringen bes vurdere å opprette et program for å styrke kontakten mellom den vestlige verden og muslimske land, spesielt når det gjelder barne- og ungdomsorganisasjoner og politiske partier. Jeg har lyst til å framheve at Venstre vil satse mer enn Regjeringen på å kanalisere bistand gjennom det sivile samfunn. De har ikke mottatt økte bevilgninger i takt med økningen i bistandsbudsjettene i de siste årene. Jeg mener at norske frivillige organisasjoner har en kompetanse og et kontaktnett i samarbeidsland som er av stor betydning. De nedlegger en stor innsats, både som operatør av konkrete bistandsprosjekter, som pådriver og ikke minst som vaktbikkje. Så har jeg lyst til å komme med et ønske oppunder jul: Selv om frivillige organisasjoner langt på vei er avhengige av offentlige midler, håper jeg at de ikke svekker sin rolle som kritikere av enhver regjerings politikk. Helt til slutt vil jeg si at Venstre støtter Kristelig Folkepartis forslag nr. 5 vedrørende rammeområde 4, og er med på forslag nr. 6, opprinnelig fra Morten Høglund i Fremskrittspartiet.