Mette S. Korsrud (Høyre), 2004-03-05:
Tsjetsjenernes tragiske historie frem til Sovjetunionens sammenbrudd er et viktig bakgrunnsteppe for dagens situasjon i Tsjetsjenia. I 1991 erklærte Dudajev Tsjetsjenia som en uavhengig stat, men i 1994 rykket russiske styrker igjen inn i Tsjetsjenia. Som under krigene på 1800-tallet hadde russerne, med minst ti ganger så store styrker, problemer med å håndtere den tsjetsjenske geriljataktikken. Sommeren 1996 gjeninntok derfor de tsjetsjenske styrkene Groznyj. De russiske myndighetene ble tvunget til forhandlingsbordet. Fredsavtalen forelå i august 1996. Selv om det tsjetsjenske folk hadde vunnet krigen, var konsekvensene tragiske. Krigen hadde totalt ødelagt landet. Groznyj var blitt bombet sønder og sammen. Russland måtte tåle skarp kritikk for grove brudd på menneskerettighetene. Tsjetsjenerne tolket krigen som et nytt forsøk på folkemord. De husket godt det som skjedde i 1944, da så å si hele den tsjetsjenske befolkningen på nærmere 400 000 ble deportert til Sentral-Asia. Først etter Stalins død i 1953 fikk de lov til å komme tilbake. Med tanke på de enorme ressursene som er blitt ofret i forsøket på å beholde det bitte lille Tsjetsjenia som en del av Russland, kan en spørre seg om hva motivene for å gå til krig egentlig har vært. Ett motiv kan ha vært å beholde kontrollen over oljerørledningene som går gjennom republikken. Videre kan det ha vært slik at Russland fryktet at løsrivelsen av Tsjetsjenia kunne utløse en dominoeffekt, slik at staten Russland ville lide samme skjebne som Sovjetunionen. Sist, men ikke minst, er det mye som taler for at konflikten fikk et voldelig utfall som følge av det dårlige personlige forholdet mellom Jeltsin og Dudajev. President Maskhadov, valgt i 1997, klarte ikke å bygge opp en moderat tsjetsjensk stat. I 1999 ble det krig igjen. For å skape legitimitet til den nye krigen gikk man til det skritt å fremstille tsjetsjenerne som terrorister og banditter. President Putin ville vise at han var i stand til å gjenopprette ro og orden. Tsjetsjenia ble Putins viktigste valgkampsak. Fiendebildet skapte ikke bare stor oppslutning i den russiske befolkningen om krigen, men har også gjort det umulig å sette seg til forhandlingsbordet, så langt. Kriminaliseringen av en hel folkegruppe har legitimert en særdeles brutal krigføring, hvor utstrakt bruk av tortur og utenomrettslige henrettelser har vært en del av repertoaret. Den uforsonlige russiske politikken har også fått sitt motstykke på tsjetsjensk side. Bruken av kvinnelige selvmordsbombere er en kampmetode som vitner om desperasjon. Forholdet mellom Tsjetsjenia og Russland er en hengemyr av voldelige konfrontasjoner. Som utenriksministeren har gjort rede for i dag, er Norge allerede engasjert i Tsjetsjenia med humanitær hjelp. Norge bør imidlertid også bruke alle relevante internasjonale fora for å trekke frem den tsjetsjenske krisen, slik at den ikke overskygges av de andre store internasjonale krisene. Norge bør holde oppmerksomheten rettet mot det tsjetsjenske folk og minne verden om det totale fravær av menneskelige rettigheter i dette landet. Hvis det tsjetsjenske folket glemmes, er det fare for at de helt forsvinner. Det må Norge ikke tillate.