Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-01-27:
Etter sammenbruddet i WTO-forhandlingene i Cancun synes det nå som om klimaet i prosessen er i endring, og at en kan være på vei inn i nye substansielle forhandlinger. På denne bakgrunn er det viktig at man fra norsk side bruker tida godt for å sikre et utfall som i større grad tjener norske interesser enn hva som kunne ha blitt utfallet etter Cancun-møtet. For landbruket ville et sluttresultat i Cancun i tråd med de siste tekstene som ble presentert på møtet, vært en ulykke. Og det ville ikke bare ha vært en ulykke for norske bønder eller alle dem i Norge som er opptatt av at landbruket er ryggraden i mange norske bygder. Det ville ikke bare vært en ulykke for alle dem som mener at Norge bør opprettholde et småskala og miljøvennlig landbruk for å sikre trygg mat, eller for alle dem som er opptatt av at Norge skal være velholdt og ha et attraktivt kulturlandskap. Forhandlingsresultatet i Cancun ville også ha vært en ulykke for utviklingsland som er nettoimportører av mat, og som har behov for å beskytte egen matproduksjon. Og la meg understreke: Dette utgjør over halvparten av utviklingslandene. De landene som ville ha tjent på et Cancun-resultat, er de landene som produserer storskala, industrielt og for eksport. For at man skal komme ut av den knipa man er i i landbruksforhandlingene, må det tas store grep. Interessemotsetningene mellom de store landbrukseksporterende landene og de land som ut fra ulike behov har ønsker om beskyttelse for egen matproduksjon, er som kjent svært store og synes bortimot uoverstigelige. Etter Senterpartiets oppfatning ligger et av de store grepene som må tas, i at man utvikler et todelt regelverk for landbruket – ett for produksjon av mat for nasjonalt forbruk og ett for produksjon for eksport. Å etablere et slikt skille mellom produksjon for nasjonalt konsum og eksport vil være helt nytt, men det er ikke mer radikalt enn at det ligger inne i Regjeringas forhandlingsutgangspunkt for landbruksforhandlingene. I en interpellasjonsdebatt i mars i fjor uttrykte landbruksministeren glede over å registrere at en gruppe land hadde sluttet seg til den norske posisjonen. Gjennom etableringen av et slikt skille vil man kunne skape et velfungerende handelsregime for landbruksprodukter som går på tvers av grenser, og man vil samtidig kunne la land få ivareta de hensyn man mener det er i nasjonal interesse å ivareta. For noen land vil hensynet til å forsvare sitt folk mot sult være det tyngste argumentet for en nasjonal landbrukspolitikk, for andre land vil hensynet til bosetting og kulturlandskap være avgjørende. Utgangspunktet for denne tenkningen er at mat ikke kan betraktes som en vanlig handelsvare, fordi mat er livsnødvendig. Det er en menneskerett å ha tilgang til mat, og landbruket representerer verdier langt utover det reint produksjonsmessige. Senterpartiet mener at etableringen av det nevnte skillet både vil være nøkkelen til at landbruket kan utvikles slik vi ønsker det i Norge, og at det kan være nøkkelen til å finne omforente løsninger i WTO. Det er på denne bakgrunn vi ønsker å få klarlagt hvordan Regjeringa jobber med å få aksept for dette skillet, og hvilken oppslutning man har. Det er en myte at utviklingslandenes viktigste krav i forhandlingene har vært økt markedsadgang. Det er en overforenkling og en myte som tåkelegger de videre strategiske valgene Norge bør ta. Utenriksministeren erkjente dette forholdet i interpellasjonsdebatten i mars i fjor, der han sa: «Det er også mange utviklingsland som i tillegg ønsker at de selv skal ha helt eller delvis unntak fra tollreduksjoner. En stor gruppe utviklingsland er opptatt av å beholde ulike preferanseordninger som gir tollreduksjoner eller trollfritak i i-land og andre u-land via ulike preferanseordninger.» Det er ikke den norske bonden som blokkerer utvikling for de fattigste. Når utviklingslandene kritiserer Vestens landbrukssubsidier, er det ikke den norske bondens inntekt de vil til livs. Mange fattige land understreker at beskyttelse av egen produksjon er et spørsmål om liv eller død på landsbygda i deres land. Selvfølgelig er det uhyre få av utviklingslandene som ønsker å yte internstøtte til eget landbruk, men de ønsker å beholde retten til å beskytte innenlandsk produksjon ved hjelp av toll. Tollmurer er nødvendige for å beskytte eget sårbart landbruk. Siden dagens WTO-avtale trådte i kraft, har 16 utviklingsland gått fra å være sjølforsynte med mat til å bli nettoimportører av mat. Disse landenes interesse ligger først og fremst i å sikre seg retten til å produsere maten som befolkningen trenger, ikke først og fremst å få økt markedsadgang. Landene har blitt tvunget til å redusere sitt eget importvern og øke importen, og de greier ikke å stå imot presset fra dumpingeksporten fra de store landene. Norges posisjon har også vært en avvikling av eksportsubsidier, noe Senterpartiet er svært glad for. Dette faller sammen med utviklingslandenes krav, siden det først og fremst er eksportsubsidiene som utkonkurrerer deres egne produkter. Norge bør gå høyere på banen for å fremme denne posisjonen og støtte opp under utviklingslandenes krav. Utviklingslandenes største problem er USAs og EUs dumping på u-landenes markeder gjennom subsidiert produksjon. EU og USAs felles forslag før Cancun ble så provoserende for mange utviklingsland fordi forslaget ikke gikk langt nok i kutt i eksportstøtte, men allikevel ville opprettholde støtte til produkter som blir eksportert. Dessuten foreslo USA og EU kutt i tollvernet i utviklingsland, noe som ville svekke deres egen matproduksjon for eget forbruk. Til tross for at Norge innførte nulltoll og fjernet kvotereguleringene fra MUL-land i 2002, har importen fra disse landene gått ned fra 265 mill. kr i første halvår 2002 til 208 mill. kr ett år seinere. Dette er svært beklagelig, og jeg vet at Regjeringa og utviklingsministeren har lagt stor prestisje i å utvikle dette arbeidet. Derfor er det et paradoks at Regjeringa ikke fokuserer mer på utviklingslandenes krav om preferensiell behandling. Preferensiell behandling, slik som norsk MUL-import, vil bli undergravd dersom WTO-regimet går videre med en generell nedbygging av toll for alle land. For å oppsummere: Etter Senterpartiets syn må landbruksforhandlingene ta utgangspunkt i at alle land må ha rett til egen matproduksjon og foredling. Internstøtte til produksjon for eget forbruk må unntas reduksjonsforpliktelser, og tollsatser fastsettes slik at hvert land har reell mulighet til egen matproduksjon. Tak på tollsatser bør ikke aksepteres på strategiske matvarer som land sjøl produserer. Videre må tvungen minimumsimport – tollkvoter – ikke økes, tvert imot bør reglene om tvungen import fjernes. Mekanismen for å få dette på plass må være etableringen av et skille mellom produksjon for nasjonalt konsum og produksjon for eksport. Måten å få aksept for dette skillet på er at Norge allierer seg med en bredere krets av land enn vi tradisjonelt har gjort, og spesielt de netto matimporterende landene. I interpellasjonsdebatten i mars i fjor fikk vi offensive svar fra utenriksminister og landbruksminister på landbrukets vegne. I utenriksministerens redegjørelse 13. juni var stemningen som ble formidlet, noe mer dyster. Etter forhandlingsbruddet i Cancun har Regjeringa vært sparsom både med kommentarer og offentlige redegjørelser for hvordan man jobber for å nå Regjeringas opprinnelige målsettinger. I dagens interpellasjonsdebatt håper vi å få brakt klarhet i hva Regjeringa nå gjør, hvilke allianser som bygges, og hvordan situasjonen vurderes.