Jan Tore Sanner (Høyre), 2003-11-26:
Norge er på vei ut av nedgangskonjunkturen. Optimismen vender tilbake i næringslivet. Neste år regner vi med en femdobling av den økonomiske veksten. Arbeidsledigheten vil etter hvert gå ned. Regjeringens politikk begynner å virke. I fjor høst gjorde vi det klart at kampen mot den stigende arbeidsledigheten måtte overordnes andre politiske mål. Regjeringen angrep årsaken til den stigende arbeidsledigheten: Et stramt budsjett skulle få renten ned, og renten gikk ned. Et inntektspolitisk samarbeid skulle sikre moderate lønnsoppgjør, og vi fikk et moderat lønnsoppgjør. Store skattelettelser skulle gjøre det mer attraktivt å investere og utvikle nye ideer i Norge, og skattelettelsene kom på plass. Satsing på forskning og utdannelse skulle fremme fornyelse, og satsingen kom på plass. Stadig flere bedrifter melder nå om positive resultater og mer optimistiske fremtidsutsikter. Men vi kan ikke slå oss til ro med det. I begynnelsen av november la NHO frem sin økonomiske halvårsrapport. NHO meldte: «De tyngste takene i norsk økonomi er tatt. Nå synker arbeidsledigheten, og bedriftene blir gradvis mer lønnsomme.» Videre spår NHO at arbeidsledigheten i løpet av annet kvartal 2004 vipper under den magiske grensen på 100 000. Dette er positivt. Økonomisk fremgang og lavere arbeidsledighet betyr mye for tryggheten til folk i hverdagen. Nå må vi ta vare på det grunnlaget som er lagt. Det var utgangspunktet for Regjeringens forslag til statsbudsjett. Derfor var de politiske hovedprioriteringene: arbeidsplasser, velferd og fornyelse. Disse målene forutsetter en ansvarlig økonomisk politikk, satsing på forskning og utdannelse og vilje til å gjennomføre reformer som bedrer økonomiens vekstevne. Det er to alternativer til Regjeringens økonomiske politikk: Det ene finner vi på venstresiden, hvor man ønsker å skru klokken tilbake ved å reversere reformene som skal modernisere offentlig sektor, og gjennomføre store skatteøkninger som vil ramme arbeidsplasser og norsk kapital. Det andre alternativet representerer Fremskrittspartiet og deres politiske og økonomiske eksperiment som vil sprøyte mange nye oljemilliarder inn i norsk økonomi – et forslag som ville sette norske bedrifter og våre fremtidige pensjoner i fare. Før budsjettbehandlingen startet, var det mange som spådde både budsjettkaos og krise. Budsjettforhandlingene har gjennom mange år vært preget av uker med forhandlinger, brudd, mye støy og krise. Slike runder skaper stort rom for det politiske spill. Høstens budsjettforhandlinger representerer et oppgjør med spillet. Jeg registrerer at enkelte politikere står skuffet tilbake, men jeg tror at folk flest er godt fornøyd. I fjor forhandlet vi i fem uker. I år gikk det unna på fem dager. I år gjorde vi det klart at vi ville se de alternative budsjettene til opposisjonspartiene før vi satte oss til forhandlingsbordet. Det gav oss en kortere forhandlingsperiode, men også en mer oversiktlig forhandlingsprosess. Regjeringspartiene tok først kontakt med Fremskrittspartiet. Etter et par møter valgte imidlertid Fremskrittspartiet å bryte forhandlingene. Vi tilbød Fremskrittspartiet å komme tilbake med et nytt tilbud, og vi gjorde det klart at vi hadde mer å gå på. Fremskrittspartiet fikk muligheten til å sette sitt preg på budsjettet for 2004, men valgte selv å stille seg utenfor. Jeg vil berømme Arbeiderpartiet for viljen til å ta medansvar for budsjettet og for konstruktive og ryddige forhandlinger. Våre krav til en budsjettavtale ble oppfylt. Vi får vedtatt et ansvarlig budsjett innenfor de samme økonomiske rammer som Regjeringen foreslo. Det betyr at det ikke legges opp til å bruke mer oljepenger og heller ingen skatteskjerpelse. Tvert imot, vi beholdt en liten skattelettelse. Hovedprofilen i Regjeringens forslag – arbeidsplasser, velferd og fornyelse – er beholdt. I tillegg har Arbeiderpartiet fått gjennomslag for økt satsing på sysselsetting, kommuneøkonomi og helse. I Høyre er vi særlig glade for at budsjettavtalen innebærer en ytterligere satsing på skolen ved at undervisningstimetallet økes, og en ytterligere satsing på veiutbygging. Begge deler er viktige i den langsiktige strategien for fornyelse og verdiskaping. Etter at budsjettforliket var et faktum, var det mange som var opptatt av hvilket parti som hadde gitt mest i forhandlingene. Enkelte medier pekte på Høyre. Selvsagt innebærer et budsjettforlik at partene må jenke seg. Arbeiderpartiet har oppnådd mye, men de har også måttet legge tradisjonell arbeiderpartipolitikk til side. Arbeiderpartiets ønske om store skatteskjerpelser ble parkert. Det samme ble ønsket om å avvikle kontantstøtten og ønsket om å kutte støtten til friskolene. Budsjettavtalen innebærer også at Arbeiderpartiet gir subsidiær støtte til en rekke strukturreformer de tidligere har argumentert sterkt imot. Betyr det så at Arbeiderpartiet har tapt? På ingen måte. Forliket var mulig fordi partiene avstod fra å påføre hverandre nederlag. Målet var å finne løsninger som alle kunne leve med. Det gjorde populismen til taper, og fornuften seiret. Budsjettavtalen blir også kalt historisk. Gjerne det. Det er en god budsjettavtale, og det er nytt at en regjering hvor Høyre er med, inngår en budsjettavtale med Arbeiderpartiet. Men det er ikke noe nytt at ansvarlige partier viser vilje til å komme frem til løsninger i en vanskelig situasjon. Det har Høyre gjort før, og det tjener Arbeiderpartiet til ære at de stilte opp i år. Fremskrittspartiet har besvart budsjettavtalen med voldsomme angrep mot Høyre. Det har vært en kjefting som bare overgås av reaksjonen i fjor da Fremskrittspartiet selv inngikk en budsjettavtale med regjeringspartiene. Jeg må innrømme at jeg synes det er litt deilig å slippe å bli skjelt ut av en budsjettpartner 5 minutter etter at avtalen er undertegnet. Det er ikke alltid like lett å forhold seg til Fremskrittspartiet, som den ene dagen dukker opp til høyre for oss, og den andre dagen dukker opp til venstre for oss. Før kalte Hagen Fremskrittspartiet for et liberalistisk frihetsparti. På landsmøtet i mai døpte han Fremskrittspartiet til det nye arbeiderpartiet. Før skulle det meste privatiseres. Nå er det statlig eierskap som skal prioriteres. Før skulle oljemilliardene mures inn. Nå deles de ut med det letteste sinn. Den ene dagen truer sentrale FrP-ere med å kaste Regjeringen, for så den neste dagen å be om en toårig samarbeidsavtale. Trusler og kjeft bygger ikke tillit. Det er et paradoks at Fremskrittspartiet sier at de vil samarbeide nærmere med Høyre, samtidig som de politisk beveger seg bort fra Høyre. På Fremskrittspartiets ordførerkonferanse i helgen sa Hagen: «I opposisjon kan dere klage og kritisere, og dere kan bruke de samme pengene flere ganger.» Det er denne strategien som gjør at Fremskrittspartiet i dag er den største trusselen mot nye skattelettelser. Hver gang Carl I. Hagen får gjennomslag for nye utgiftsøkninger, reduseres rommet for nye skattelettelser. Eller for å sitere sentralstyremedlem i Fremskrittspartiet, Torgeir Høien: «For hver oppgave staten tar på seg, reduseres sjansen til å senke skatter og avgifter.» Hvis Fremskrittspartiet mener at de ønsker lavere skatt, bør de lytte mer til Torgeir Høien og mindre til Carl I. Hagen. Mange husker budsjettforhandlingene i 1998, da Høyre i forhandlingene med sentrumsregjeringen sa «ikke en krone mer i skatt». Etter to år i regjering har vi gjennomført nesten 20 milliarder kr i skattelette. Nå har vi fått på plass en budsjettavtale med Arbeiderpartiet – uten en krone mer i skatt. Hvem hadde trodd det? Ja, vi reddet til og med en liten skattelette. Boligskatten går ned. Høyre vil fortsette arbeidet med å senke skattene. Det skal lønne seg å jobbe. Folk skal få beholde mer av egen inntekt, og det skal bli mer attraktivt å investere og utvikle nye ideer i Norge. For Høyre har det alltid vært et krav at den økonomiske politikken skal være bærekraftig i et generasjonsperspektiv. Budsjettet for 2004 er vel tilpasset utfordringene både på kort og lang sikt. La meg til slutt ta opp de forslag som Høyre er medforslagsstiller til.