Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2003-05-13:
Landet vårt har de siste tiåra opplevd en kraftig økonomisk vekst og en betydelig velstandsutvikling, som sannsynligvis er uten sidestykke i norsk historie. Men denne velstandsveksten er ikke likelig fordelt. Noen er blitt kolossalt mye rikere på ganske kort tid, mens andre ikke har fått del i denne økte rikdommen. Over tid har dette gitt som resultat at vi i dag har større økonomiske og sosiale forskjeller i Norge enn på svært lang tid. Dagbladet gjengav torsdag 8. mai i år resultatene av en undersøkelse som Statistisk sentralbyrå har gjennomført, som viser at antall fattige i Oslo er mer enn fordoblet fra 1986 til 2000, og at 40 000 personer bosatt i Oslo hadde en inntekt under fattigdomsgrensen i år 2000. SVs viktigste politiske mål er å utjevne forskjellene mellom folk og oppnå en mer rettferdig fordeling av godene, både nasjonalt og internasjonalt. Det gjør vi fordi vi er helt overbevist om at små økonomiske og sosiale forskjeller er en helt nødvendig forutsetning for å utvikle et godt og trygt samfunn for alle. Gjennom hele 1990-tallet påpekte SV denne utviklinga, og vi fortsetter å gjøre det fordi utviklinga av Forskjells-Norge de siste åra har skutt enda større fart. De som har mest fra før, får stadig mer – veldig mye mer – og de som har det vanskelig og sliter med å få endene til å møtes, sakker stadig lenger etter. Og tallene fra SSB bekrefter dette veldig klart. SV aksepterer ikke fattigdom, ikke i noe land, og spesielt ikke i Norge, som har bedre forutsetninger enn noen andre for å hindre at fattigdom oppstår og utvikler seg. Aller mest opprørt blir vi av at fattigdommen veldig ofte rammer barn. Det er helt utålelig og i tillegg aldeles unødvendig at titusener av barn skal leve i fattigdom i verdens rikeste land. Det skulle derfor være helt unødvendig at en regjering i det rike Norge skulle måtte legge fram en stortingsmelding om fattigdom, men slik er det altså. Det er viktig at den kommer, men SV er skuffet over innholdet. Vår hovedinnvending er at den ikke viser noen tegn til at regjeringa Bondevik ser på forskjellsutviklinga som noe problem, og at Regjeringa verken har noen målsetting om eller noen strategi for å bremse opp og snu ei slik utvikling, så langt jeg kan se. Det sier ganske mye at mens den forrige Bondevik-regjeringas viktigste sosialpolitiske dokument hadde navnet Utjamningsmeldinga og inneholdt strategier for å minske forskjeller, er meldinga fra denne Bondevik-regjeringa så godt som helt blottet for slike målsettinger og tiltak. Jeg kan bare se én forklaring på denne viktige forskjellen: I dagens Bondevik-regjering er det Høyre som sitter i førersetet, både når det gjelder sosialpolitikken og den økonomiske politikken. Og høyrepolitikk har aldri noen gang, i noe land, vist seg å være egnet til å bekjempe fattigdom. Tvert imot. Derfor er SVs hovedinnvending mot meldinga følgende: Den mangler både målsetting og tiltak for å minske økonomiske og sosiale forskjeller. Uten en slik strategi vil man heller aldri lykkes med å bekjempe fattigdom, slik SV ser det. Igjen er tallene fra Oslo som SSB presenterer, interessante. Oslo er ikke bare det stedet i landet som har størst andel fattige, men det er også her de økonomiske forskjellene er aller størst. Det er altså en klar sammenheng mellom store forskjeller og fattigdom. Der det er størst forskjeller, er det også mest fattigdom. Den andre hovedinnvendinga SV har mot Regjeringas fattigdomstiltak, er at det som blir foreslått, er for smått og puslete. 335 mill. kr er småpenger når vi snakker om et så omfattende problem. Og enda verre blir det når Regjeringa samtidig, gjennom statsbudsjettene og i andre saker, gjør innstramminger som langt overgår disse 335 millionene. Det dreier seg om kutt i dagpengeordninga for arbeidssøkende, reduksjon i støtte til barnetilsyn, fjerning av småbarnstillegget og manglende prisjustering av barnetrygden, økning i egenandeler, forslag om reduserte utbetalinger til folk på tidsbegrenset uførestønad, osv. Regjeringa gir altså litt med den ene hånden, men tar mye mer med den andre. Dette skaper mer fattigdom, ikke mindre. For SV er noen områder helt sentrale i kampen mot fattigdom. Skattesystemet er det politiske virkemidlet som i størst grad kan bidra til en mer rettferdig økonomisk og sosial fordeling. Dagens skattesystem er, slik SV ser det, urettferdig og må endres. SVs skatteopplegg vil gi skattelette til dem som har lite og tjener lite, og gi økt skatt til dem som har høye inntekter, store formuer og mottar store aksjeutbytter. Nå skal Stortinget først til høsten gjennom behandlinga av Skauge-utvalgets innstilling ta stilling til det framtidige skattesystemet, men SV vil allerede nå si klart fra om at for vår del vil utjevningsaspektet i skattesystemet være svært viktig, slik det alltid har vært. Det andre store hovedgrepet i fattigdomsbekjempelsen er knyttet til arbeid og arbeidsliv. Igjen og igjen viser det seg at personer med ingen eller svak tilknytning til arbeidslivet har store sjanser for å havne i fattigdom. Derfor må mer midler og flere tiltak tas i bruk for at flere skal kunne ha regelmessig arbeid. Det dreier seg om tiltak for å dempe press og effektivitetsjag, som gjør at mange blir presset ut av arbeidslivet, det dreier seg om tiltak for å tilrettelegge arbeidslivet for funksjonshemmede og andre med spesielle behov, tiltak som sikrer kvalifisering og etterutdanning av folk for å møte nye krav, og tiltak for å inkludere langt flere innvandrere, ikke minst innvandrerkvinner, i arbeidslivet. Det siste er ikke minst viktig, fordi tallene også forteller oss at innvandrergrupper til dels er sterkt overrepresentert blant de fattige, ikke minst i Oslo. Men så vil det fortsatt være slik at noen – for kortere eller lengre tid, og av ulike årsaker – ikke kan være i lønnet arbeid og forsørge seg sjøl og eventuelt familie gjennom deltakelse i arbeidslivet. Da må vi ha gode trygdeordninger, som sikrer økonomisk trygghet og et forutsigbart økonomisk fundament også for disse menneskenes liv. SV vil ikke være med på en tankegang som er slik at hvis vi bare gjør situasjonen vrien og vanskelig nok for folk som er syke eller funksjonshemmede, så vil de nok bli i stand til å komme seg ut i arbeid. Vi trenger et trygdesystem som er enklere både for brukerne og byråkratene, og trygdeytelser som er på et slikt nivå at det er mulig å leve et verdig liv med slike ytelser over tid. Derfor ønsker SV en totalgjennomgang av dette, og vi fremmer i dag forslag i tråd med det. Boligpolitikken er et annet område som står helt sentralt i fattigdomsbekjempelsen. Svært mange fattige har dårlige eller ustabile boforhold – ja, en del mangler sågar helt et sted å bo. Dette er uverdig. I tillegg sliter også mange med svært høye boutgifter, og dette er en av hovedårsakene til fattigdom. Vi har altså et boligmarked som ikke fungerer for dem som trenger det mest. Både høyere rammer til Husbanken, mer penger til kommunene til sosial boligbygging og endringer i reglene for bostøtte er eksempler på tiltak som må settes i verk raskt, og som SV har fremmet forslag om i flere sammenhenger. Vi gjør det på nytt her i dag. Norske kommuner står helt sentralt i det å skape det velferdssamfunnet som det store flertallet av oss ønsker at vi skal ha. I en presset økonomisk situasjon, som mange kommuner er i, blir det gjort innstramminger og kutt som i mange tilfeller vil ramme de fattigste hardest, og ikke minst rammer det barna i fattige familier. Når kommunene må sette opp barnehageprisene på grunn av dårlig kommuneøkonomi, vil mange ikke ha råd til å sende barna sine dit. Dermed går disse barna glipp av et godt og trygt oppveksttilbud i barnehagen. Det er bl.a. derfor et flertall her på Stortinget nå har vedtatt at det skal være maksimalpriser. Et annet eksempel: Når kommunene, fordi stortingsflertallet har kuttet i statsstøtten til SFO, nå blir tvunget til store prisøkninger, vil det ramme barn som nettopp vil trenge et trygt og godt tilbud utenom undervisningstida på skolen. Innstramminger i skolebudsjettene fører flere steder til at leirskoleopphold, turer, ekskursjoner og andre spennende opplegg blir kuttet ut. Dette rammer særlig hardt barn fra familier som sjøl ikke har råd til å gi dem slike opplevelser på privat basis. Jeg kunne nevnt flere eksempler som viser at en god kommuneøkonomi er en nødvendig forutsetning for å opprettholde gode velferdstilbud som er tilgjengelige for alle. Dermed er også en styrking av kommunenes økonomi svært viktig for å bekjempe fattigdom. Jeg tar så til slutt opp de forslag som SV alene eller sammen med andre partier har fremmet i innstillinga, og som ikke allerede er fremmet av andre.