Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-05-09:
Takk til interpellanten for å reise en debatt om et viktig tema, og til utenriksministeren for en balansert framstilling av utviklingen i Russland – en utvikling som byr på både positive og urovekkende trekk. Det finnes altså ingen enkle svar på de problemstillinger som interpellasjonen reiser. Som naboland til Russland er det viktig at vi har nær kontakt og kan samarbeide om spørsmål av felles interesse. Det krever at vi forstår hverandre og har respekt for våre ulike utgangspunkt, både når det gjelder historie og erfaring. Økt kontakt mellom mennesker på begge sider av grensen, tiltak som grenseboerbevis og fellesprosjekter på helsesektoren, for å nevne noe, er viktige bidrag til en slik kontakt og forståelse. Utenrikskomiteens besøk i Moskva nylig etterlot en viktig innsikt: Russland kan ikke forstås gjennom våre egne politiske referansebriller. Både historie og nære erfaringer er viktige referansepunkter. Sovjetunionen ble demontert, og Russland gikk nesten i oppløsning som samfunn i overgangen fra kommunistisk planøkonomi til planløs kapitalisme. I en verdensdel preget av dyp integrasjon er Russland en aktør som ser maktens parallellogram som et nullsumspill – et land som ikke har tro på at det kan skapes en vinn-vinn-mulighet ved å oppgi noe av sin suverenitet. Vi så det tydelig i mistenksomheten som enstemmigheten i Norge rundt delelinjeavtalen skapte i Russland. Det er ingen tvil om at Russland står overfor en rekke utfordringer: Den økonomiske fornyelsen uteblir. Sentrale myndigheter har et sterkt grep om media, rettsapparatet og sivilsamfunn. Etter innføringen av NGO-lovgivningen i 2006, opplever mange NGO-er at deres arbeidsforhold er blitt vanskeligere. På et seminar i NUPI i forrige uke om «nye veier for det russiske sivilsamfunnet» var dette ett av temaene. Der ble det understreket at russiske sivilsamfunnsaktører også må ta sin del av ansvaret for utviklingen. Altfor ofte har lokale NGO-er endt opp med å jobbe mer med tanke på vestlige donorers prioriteringer enn ut fra det russiske samfunnets behov. Det skaper utbredt skepsis til NGO-er med grunnlag i vestlige ideologier og finansiering. Det er også interessant at undersøkelser viser at folk generelt har større tillit til lokale myndigheter enn til frivillige organisasjoner. Minnene om den påtvungne frivilligheten fra Sovjetunionens dager lever altså fortsatt. Men det er også positive tegn. Kreml har i stigende grad erkjent at deler av sivilsamfunnet kan spille en viktig rolle når det gjelder å avlaste myndighetene i deres arbeid. Dette gjelder spesielt helse- og omsorgssektoren, hvor russiske myndigheter nå øremerker midler som fordeles mellom ulike organisasjoner. Oppbygging av krisesentre er skjedd med ekstern støtte, men har likevel klart å knytte nære, uformelle bånd til myndigheter, helsepersonell og rettsvesen. I russisk sammenheng framstår krisesenterbevegelsen som en suksesshistorie. I debatten om NGO-ene er det trolig fruktbart å skille mellom dem som bidrar i tråd med myndighetens prioriteringer, f.eks. på helsesektoren, og de som arbeider på mer kontroversielle områder, som miljø, menneskerettigheter og samfunnskritisk journalistikk. Utviklingen på menneskerettighetssiden gir ikke grunn til optimisme. Som vi har sett fra andre deler av verden, fører terroraksjoner til sikkerhetstiltak fra styresmaktenes side som lett kommer i strid med grunnleggende menneskerettigheter. Spesielt utfordrende er utviklingen i Nord-Kaukasus, hvor konflikten mellom opprørere og styresmakter ser ut til å spre seg. Det høye antall dommer mot Russland i Den europeiske menneskerettighetsdomstol viser alvorlige brudd på internasjonale forpliktelser, spesielt i Tsjetsjenia. Dette understreker behovet for særlig fokus på menneskerettighetssituasjonen i det området. Det frie ord har ikke gode vilkår i dagens Russland. Medvedevs gjentatte advarsler mot sensur av massemedia har altså ikke slått igjennom i det russiske samfunnet. Det er bekymringsfullt. Det er også et godt stykke fram før rettssikkerheten er sikret, og kampen mot korrupsjon er vunnet. Ser vi på Russlands opptreden i internasjonale sammenhenger, er utviklingen mer positiv. Avtalen om delelinjen i nord viser russisk vilje til å følge internasjonale konvensjoner. Samarbeidet i Barentsregionen, i Østersjøen og i kontakten med russiske myndigheter gjennom Nordisk Råd er gjennomgående konstruktivt. Russisk opptreden i FN under behandlingen av Libya-resolusjonen underbygger inntrykket av en stormakt med ambisjoner om å spille en konstruktiv rolle. Interpellanten stiller spørsmål om hvordan Norge kan arbeide for å påvirke en utvikling i positiv retning. Jeg tror svaret ligger i det som utenriksministeren også pekte på – og som jeg vil understreke – bl.a. gjennom folk-til-folk-samarbeid, utvikling av gjensidig forståelse, utveksling av erfaringer og informasjon i tillegg til en realistisk og konstruktiv dialog med politiske myndigheter. På den måten kan Norge gi sitt viktigste bidrag til en fredelig utvikling i vår del av verden.