Lars Arne Ryssdal (Høyre), 1999-06-01:
Greit – det var en nyttig oppklaring. Komiteflertallet har i denne saken vist til at forslag om organisasjonsfrihet har vært fremmet flere ganger tidligere. Det er riktig. Men når et forslag kommer igjen – over en periode på temmelig mange år – er det ofte et tegn på at Stortinget faktisk står overfor et uløst problem. Problemet er at den reelle organisasjonsfriheten – slik folk flest definerer den – brytes i Norge, og at stortingsflertallet ikke er villig til å gjøre noe avgjørende med det. Høyre fikk etter at saken forrige gang ble behandlet i odelsting og storting i 1997, stilt et spørsmål gjennom et meningsmålingsinstitutt til et representativt utsnitt av befolkningen. Folk ble spurt hvordan de stilte seg til at «det på enkelte arbeidsplasser, som f.eks. i butikker innen forbrukersamvirket, blir stilt krav om at de ansatte er organisert i LO». 58 pst. mente at dette var galt, 17 pst. at det var riktig. Selv blant Arbeiderpartiets velgere var det et lignende flertall – 54 pst-24 pst. Flertallets merknader i innstillingen til denne saken er oppsiktsvekkende av flere grunner: Flertallskonstellasjonen er ny i dette spørsmålet.Regjeringspartiene skuffer ved at de har mistet interessen for å få innholdet i den reelle organisasjonsfriheten klarlagt i norsk lov.Arbeiderpartiet overrasker ved å hevde at forslaget fra representantene Gundersen og Simonsen er unødvendig. Det har vi fått klarlagt i denne debatten, og det er bra. Men det gjenstår at det er en merkelig flertallskoalisjon i denne innstillingen. Flertallet henviser til at den vedtatte menneskerettsloven tydeliggjør de aktuelle rettighetene. Men som jeg har vist til tidligere fra talerstolen, sier Regjeringen selv om disse forhold i Ot.prp. nr. 3: «Det kan med andre ord legges til grunn at det negative aspektet av organisasjonsfriheten er gitt et vern i norsk rett. Hvor langt vernet går, må klarlegges gjennom rettspraksis.» Det som er viktig, og som jeg vil gjenta, er: «Det er imidlertid neppe grunn til å anta at situasjonen i praksis vil bli vesentlig endret ved en inkorporasjon av den europeiske menneskerettskonvensjon, konvensjonen om sivile og politiske rettigheter og konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter.» Arbeiderpartiet, og spesielt saksordfører, har hevdet at forslaget er myntet på uorganiserte. Nei, hvis en leser forslagets § 2, står det: «Arbeidstager har full frihet til å stå tilsluttet den fagforening han måtte ønske, eller til å stå utenfor enhver fagforening.» Det er med andre ord både den positive og den negative organisasjonsfriheten som slås fast i forslaget, og det har vært viktig for Høyre for å kunne støtte det. Det som er problemet i norsk arbeidsliv i dag, er at organisasjonsfriheten i dagens Norge først og fremst er et problem for medlemmer av konkurrerende fagforeninger som blir tvunget til å melde seg inn også i LO. Det paradoksale i forhold til det som enkelte talere fra Arbeiderpartiet har hevdet, er jo at det er ikke arbeidstakernes rettigheter som er truet gjennom det forslaget som står her, men det er enkelte arbeidsgivere som står utenfor Hovedavtalen, som eventuelt mister retten til – i samarbeid med sin hovedfagforening – å tvangsorganisere sine arbeidstakere. Det er spesielt skuffende at Kristelig Folkeparti og Senterpartiet ikke følger opp sine standpunkter fra behandlingen av tilsvarende sak for to år siden. Da la disse to partiene frem forslag om at den daværende regjering måtte fremme forslag som sikret reell organisasjonsfrihet for alle norske arbeidstakere, og i merknadene gav de uttrykk for at organisasjonspliktklausuler var i strid med deres fortolkning av en slik reell organisasjonsfrihet. Det er bra at dette er blitt bekreftet i dag. Men daværende representant i kommunalkomiteen fra Senterpartiet, Morten Lund, bekreftet så sent som i høst, i et avisoppslag i Dagens Næringsliv den 17. november 1998, at han ikke var sikker på at Regjeringens forslag om menneskerettighetsloven var nok til å få slutt på at LO-eide bedrifter krever at de ansatte er medlem i LO. Han sa: «Jeg vil derfor vurdere om det trengs en egen lov for organisasjonsfrihet eller om vi bør endre andre lover, for eksempel arbeidsmiljøloven, slik at tvangsmedlemskap i en bestemt fagorganisasjon blir ulovlig.» Det har ikke regjeringspartiene fulgt opp i denne innstillingen. Det er etter debatten ikke lenger uvisst om regjeringspartiene har forlatt sitt standpunkt. Men det som ting tyder på, er at de nå har valgt å nedtone det og overlate tvister til rettsapparatet for ikke i regjeringsposisjon å provosere LO. Dersom det siste skulle være tilfellet, så la meg henstille til Kristelig Folkeparti om å revurdere snarest. Et parti som er så opptatt av trosfrihet og av foreldreretten i skolen, kan ikke med samvittigheten i behold neglisjere at det skjer overtramp mot personers politiske frihet i norsk arbeidsliv. Et annet forhold er at den løsning som er valgt, å henvise uklarheter til rettsapparatet, i så sterk grad favoriserer personer eller grupper med økonomiske ressurser til å gå til sak. Det rimer dårlig med flertallets holdning i andre saker med hensyn til å hjelpe ressurssvake grupper. Organisasjonspliktklausuler er grunnen til den største tvisten i fortolkningen av hvor langt organisasjonsfriheten er vernet i Norge. Et annet viktig forhold er økonomisk favorisering av arbeidstakere, avhengig av om vedkommende er organisert eller ikke. Professor Jakhelln, en av de norske ekspertene i arbeidsrett, slo fast i forbindelse med avisoppslag om en aktuell sak tidligere i år, som også er beskrevet i innstillingen, at en slik favorisering ikke er i strid med gjeldende rett fordi enkeltpersoner ikke kan påberope seg brudd på tariffavtaler. Jeg må for egen del si at jeg finner det merkelig at vi skal verne så sterkt om organisasjonene i arbeidslivet at vi skal gi dem rett til å fremforhandle fordeler som gjør at medlemmer gjennom lønnsfordeler får dekket medlemskontingenten flere ganger. En parallell kunne være at Stortinget sa at partimedlemskap er så viktig for demokratiet at medlemmer i politiske partier skal ha dobbel stemme ved stortingsvalg. Høyre ønsker å slå klart fast i lovverket at en slik praksis ikke skal være tillatelig, og viser til at § 4 i forslaget fra Gundersen og Simonsen ville ha avklart dette spørsmålet. Menneskerettighetsloven avklarer neppe disse forholdene.