Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1998-11-30:
Denne høsten har Stortinget til fulle fått erfare at det nye budsjettreglementet setter en krevende ramme for Stortingets budsjettbehandling. Når det allikevel var mulig å få til en avklaring av neste års statsbudsjett før finansdebatten, skyldes det at fem partier gjennom forhandlinger har vist vilje til å finne fram til løsninger som kan samle et flertall ved avslutningen av dagens debatt. Det endrede sentrumsbudsjett som gjennom subsidiær stemmegivning vil få flertall ved den endelige votering, viser at fem partier har vært villige til å ta ansvar og bringe Stortinget og landet ut av en fastlåst budsjettsituasjon. Arbeiderpartiet sier i tilleggsinnstillingen at et flertall bak budsjettet allerede i finansinnstillingen «ville gjort budsjettprosessen ryddigere og bidratt til å øke tilliten til Stortingets arbeid og gjort det lettere å gjenreise tilliten til norsk økonomi». Men Arbeiderpartiet har jo ikke lagt to pinner i kors for å bidra til noe flertall. Tvert om. Arbeiderpartiet har denne høsten vært mest opptatt av å skape en situasjon som kunne bane vegen for en ny Jagland-regjering, med Høyre som rundingsbøye. Arbeiderpartiets landsmøte etterlot ingen tvil om at partiet denne høsten har vært mer opptatt av regjeringskontorene enn å ta medansvar for budsjettet. Det kan i og for seg være en ærlig sak, men da må en ikke samtidig prøve å skape inntrykk av at en er villig til å bidra til et budsjettkompromiss med regjeringspartiene. Det politiske mellomspill en fikk mellom den 19. november, da finansinnstillingen ble avgitt, og 25. november, da avtalen mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet og Høyre kom i stand, er et studium verdt. Med en rekke næringlivstopper som «supportergjeng» var de to partiene som tidligere i høst krevde at sentrumspartiene måtte velge side, plutselig beredt til å velge hverandre! En klarere manifestasjon av at den tradisjonelle blokkpolitikken har havnet på det som vi kan kalle den historiske skraphaugen, er det ikke mulig å framvise. Det skal ikke bli lett for Arbeiderpartiet og Høyre å framstå som hovedmotstandere i norsk politikk etter at de begge har proklamert vilje til å enes om den økonomiske politikken for neste år. Og etter at Thorbjørn Jagland på strak arm var villig til å imøtekomme Høyres krav om å «nulle ut» alle skatte- og avgiftsøkninger, har Arbeiderpartiet effektivt nøytralisert seg selv som en troverdig kritiker av andre partiers samarbeid med høyresiden i norsk politikk. Det bærer dagens debatt faktisk også preg av. Jeg tror alle som kjenner forhistorien bak etableringen av sentrumsregjeringen, har forståelse for at Senterpartiet var villig til å strekke seg langt for å kunne videreføre sentrumsprosjektet. Sentrumsbudsjettet er endret under høstens turbulente budsjettprosess. Men sett i forhold til de prioriteringer sentrum la inn i det opprinnelige budsjettet, mener Senterpartiet at vi kan forsvare dette budsjettforliket: Stramheten i budsjettet øker mulighetene for en snarlig rentesenking. Helse- og omsorgssektoren er fortsatt prioritert. Kommuneopplegget er skjermet, og den sterke distriktssatsingen er i hovedsak sikret. Næringslivets interesser er godt ivaretatt. Forsøket på å undergrave årets jordbruksavtale er avverget. Bistandsbudsjettet ligger fortsatt på 0,88 pst. av BNI. Kontantstøtten opprettholdes i samsvar med Regjeringens forslag, og den sterke satsingen på enøk og alternativ energi ligger fast. Det samme gjør sykelønnsordningen. Det vrengebildet SV har forsøkt å tegne av det endrede sentrumsbudsjettet, er like virkelighetsfjernt som de regjeringsalternativer SV denne høsten fantaserer om. Det er ingen grunn til å stikke under stol at det har vært nødvendig med en del – skal vi kalle det – smertelige kutt for å unngå budsjettkaos og for å unngå et regjeringsskifte. Men fordi det som nevnt har vært mulig å ta vare på viktige prioriteringer i sentrumsregjeringens budsjett, mener Senterpartiet at opplegget er forsvarlig – ikke minst når vi ser på hva som ville ha vært alternativet.