Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2008-02-12:
Aller først vil jeg berømme saksordføreren for et tankevekkende innlegg og en drivende god argumentasjon i forhold til den proposisjonen vi behandler i Odelstinget i dag. Dette er en proposisjon som inngår i et stort arbeid med en helt ny straffelov. Jeg har også lyst til å berømme alle de medarbeiderne som oppigjennom årene og fram til i dag, faktisk gjennom lang tid, politisk og i Justisdepartementet, gjør og har gjort en kjempejobb med en så komplisert, men dog så viktig del av vår lovgivning. I dag behandles den første proposisjonen om den spesielle delen i den nye straffeloven, mens den siste delen etter planen skal fremmes i løpet av året. Det sittende storting vil da ha sluttført et arbeid som har pågått i nærmere 30 år. Ot.prp. nr. 8 for 2007-2008 inneholder tre kapitler som tar for seg de store spørsmålene i strafferetten. To av dem, kapitlene 16 og 18, har ingen parallell i straffeloven av 1902. Det dreier seg ikke om «volumbestemmelser » som gir opphav til mange saker, heldigvis, men om bestemmelser som beskytter helt grunnleggende verdier for oss alle: et vern om menneskeligheten på tvers av landegrenser og kulturer, vern om Norge som en fri og sjølstendig nasjon, og vern mot terrorhandlinger. Jeg er derfor glad for at komiteen i så stor grad har klart å samle seg om lovforslaget og om de prinsipper som ligger til grunn for denne type lovgivning. Kapittel 16 om krigsforbrytelser, folkemord og forbrytelser mot menneskeheten hegner om de mest grunnleggende humane verdier på tvers av landegrenser og kulturer. Saksordføreren gav et godt bilde av behovet. Slike forbrytelser er så grove at verdenssamfunnet har gjort det til en fellesoppgave å sørge for at de blir forfulgt, dersom den enkelte stat sjøl ikke gjør det. Derfor var det et lett valg for Regjeringa å bestemme at dette kapitlet bør komme aller først i den spesielle delen i den nye straffeloven. Det særskilte alvoret understrekes også ved at overtredelser skal kunne straffes med fengsel i inntil 30 år. Forslaget sikrer at Norge gjennomfører våre folkerettslige forpliktelser på en fullgod måte. Dette er svært viktig, fordi Roma-vedtektene om Den internasjonale straffedomstolen, som også saksordføreren var inne på, er basert på at det enkelte land sjøl har et primæransvar for å forfølge slike forbrytelser. Sjøl om det ikke er aktuelt å forfølge slike forbrytelser begått på norsk jord, kan det være aktuelt å straffeforfølge personer som har en tilknytning til Norge. Slik sett gjør forslaget at vi kan feie for egen dør. Dessuten sikres vår mulighet til etter behov å bistå internasjonale tribunater med å gjennomføre straffesaker i Norge for å avlaste dem. Forslaget om å la reglene få en viss tilbakevirkende kraft gjør det mulig å anvende dem på straffbare forhold som allerede er begått, men da innenfor de grensene Grunnloven § 97 trekker opp. Jeg vil si at vi har gått så langt som vi mener vi kan gå i forhold til nettopp en slik grense. Representanten Oktay Dahl var inne på spørsmålet om høring når det gjaldt en del av disse spørsmålene, bl.a. om foreldelse. Det skal vi komme tilbake til. Kapittel 17 verner om Norge som en sjølstendig og fri nasjon. Forslaget er tilpasset det nye trusselbildet. Det er lagt større vekt på vern mot ulovlig etterretningsvirksomhet, og flere samfunnsinteresser enn før er vernet. Jeg vil særlig framheve forbudet mot ulovlig etterretning mot hemmelige opplysninger om norske naturressurser som olje, gass og fisk. Hovedessensen i kapitlet er likevel det samme som i straffeloven fra 1902. Når framtidige historikere skal definere perioden som avløste den kalde krigen, vil det ikke være overraskende om man skulle ta utgangspunkt i 11. september 2001 og taler om «kampen mot terror ». Den internasjonale oppmerksomheten om dette temaet har vært formidabel, og resultert i omfattende folkerettslige forpliktelser. Forslaget til kapittel 18 om straff for terrorhandlinger og terrorrelaterte handlinger gjennomfører disse forpliktelsene i norsk rett, og etablerer en strengere og mer utførlig regulering enn i dag. Det er grunn til å understreke, som også representanten Dørum var inne på, at vi holder fast ved hovedprinsippene. Det er på rettsstatens grunn vi skal slå tilbake terrorisme. Det er på rettsstatens grunn vi skal behandle den type kriminalitet, for det er det det er. Det betyr også at man i forhold til denne typen bestemmelser også må ha med seg nyansene i hvordan man oppfatter lovbruddet. Det er ikke slik når det gjelder dette fenomenet, at én forbrytelse liksom er én forbrytelse lik alle andre. Det er nyanser i dette. Det ligger også i rettsstatens vurdering av denne typen forbrytelser at vi må ha den gradering som Regjeringa har valgt å foreslå for Stortinget. Derfor er jeg dypt uenig i de betraktninger som Fremskrittspartiet trekker opp i forhold til dette. Det er å begi seg inn på en vei hvor vi behandler dette annerledes enn det vi har tradisjon for i en rettsstat. Det er viktig at vi trekker opp grenser for hva som er straffbart, utover de mer generelle strafferettslige bestemmelsene om medvirkning og forsøk. Dette gjelder bl.a. forslag om straff for opplæring, rekruttering og offentlig oppfordring om å begå terrorhandlinger. Rettsutviklingen etter 11. september 2001 har gått i én retning, nemlig mot strengere strafferammer, mer omfattende kriminalisering og en utvidet adgang til hemmelig bruk av inngripende politimetoder. Det skjerpede trusselbildet har foranlediget denne utviklingen, og kan, sammen med folkerettslige forpliktelser, begrunne den. Samtidig må vi passe oss for å gå så langt at vi i vår streben etter å bekjempe terrorhandlinger på mange måter oppgir de verdier vi faktisk er opptatt av å beskytte, som f.eks. vår personlige frihet. Representanten Oktay Dahls betraktninger om personvernet i så måte støtter jeg fullt ut. Tida er kommet for å undersøke om vi har truffet balansepunktet her godt nok. Jeg vil derfor med det aller første oppnevne et eget utvalg for å undersøke om dagens metoderegler er så effektive som lovgiverne forutsatte da de ble vedtatt, og om rettssikkerhet og personvernhensyn er ivaretatt tilstrekkelig. De to øvrige kapitlene i forslaget inneholder mer regulære straffebud, som jeg ikke kommer nærmere inn på nå. Det siste kapitlet, vern om offentlig ro, orden og sikkerhet, trekker opp grensene for hva som er så uakseptabel adferd i det offentlige rom at den bør være straffbar. Jeg vil særlig framheve at lovforslaget på dette punkt, sammen med bestemmelsen om skjerpende omstendigheter, legger til rette for en forsterket kamp mot hatmotivert kriminalitet. Bestemmelsene om straff for hatefulle ytringer og diskriminering er foreslått utvidet slik at de også verner personer med nedsatt funksjonsevne. Hatkriminalitet kjennetegnes ved at en straffbar handling ikke er motivert av noe situasjonsbestemt eller et motsetningsforhold til den konkrete fornærmede, men i stedet et generelt hat mot enhver som har en viss overbevisning, utseende, opprinnelse eller seksuelle preferanser. Det dreier seg om særlig farlig kriminalitet, noe som høyner straffverdigheten. Jeg stiller meg meget undrende til den argumentasjonen som Fremskrittspartiet anfører i så måte, når man ikke følger med et bredt stortingsflertall på dette. Jeg har møtt unge homofile som har slitt med det å stå fram ute i samfunnet, og som nettopp betaler prisen for at vi ikke har det strafferettslige vernet som vi skal ha i forhold til den vold og kriminalitet som skal være motivert ut fra at andre har en annen seksuell legning. Hva slags tilleggsbelastning utgjør ikke det bl.a. overfor unge mennesker? Hvis ikke det skulle kreve av oss at vi markerer straffverdighet, da er det mange mindre gode argumenter for å ha de øvrige. Grunnen til dette er at hatkriminalitet ikke rammer en enkelt person, men alle som tilhører den samme gruppa. Det skaper en ekstra frykt hos den enkelte personen og også hos alle i samme situasjon, det skaper motsetninger i samfunnet og øker sjansen for gjengjeldelse og opptrapping av voldsbruk. Rodney King-saken i USA, med etterfølgende opptøyer i Los Angeles, er et særlig kjent eksempel på det. Historien gir mange eksempler på at motivasjon om å skade medlemmer av en bestemt etnisk eller religiøs gruppe har fått spesielt skadelige konsekvenser. Det er tilstrekkelig å nevne, som også saksordføreren gjorde, jødeforfølgelsene under andre verdenskrig, virksomheten til Ku Klux Klan og den etniske rensningen i Bosnia. Det er symptomatisk at de aller mest alvorlige forbrytelsene vi står overfor - folkemord, krigsforbrytelser, forbrytelser mot menneskeheten og terrorhandlinger - ofte er hatmotivert. Jeg er derfor, som sagt, sterkt uenig med Fremskrittspartiet i at dette forholdet bør være irrelevant for en straffeutmåling. I tillegg til lovens spesielle del inneholder også forslaget som nå behandles, en lovfesting av skjerpende og formildende omstendigheter i straffeutmålinga. Formålet med denne delen av forslaget er i hovedsak å kodifisere gjeldende rett, slik at rettsanvenderne - og da særlig lekfolk - skal kunne lese ut av loven hva det skal legges vekt på når straffen skal utmåles innenfor de vide grensene loven trekker opp. For øvrig vil jeg bare bemerke til representanten Ellingsen, som henviser til referansebestemmelsen, § 275, at det er den nye straffeloven vi snakker om. Det er drapsbestemmelsen, og det står også i parantes på side 357 i proposisjonen at det er drapsbestemmelsen, og ikke andre, gamle bestemmelser.