trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
Noreg har heilt sidan statsdanninga vore eit fleirkulturelt samfunn. Her har det budd nordmenn, samar, kvenar og romanifolk, for å nemne nokre. Historia om storsamfunnets behandling av mange av desse viser at vi har gjort mange overgrep og feil i høve til fleire minoritetar. Det bør mane oss til audmjukskap i forhold til korleis vi taklar dagens situasjon – og i forhold til at vi har dei ferdigskrivne løysingane her hos oss. Det er elles innvandring i nyare tid frå land utanfor Norden som har gjeve omgrepet «eit fleirkulturelt samfunn» eit nytt og utvida innhald. Min påstand er at vi i Noreg ikkje fullt ut har teke tak i dei utfordringane som målsetjinga om eit integrert og harmonisk samfunn vil medføre. Når befolkninga meir består av menneske med ulik etnisk, nasjonal, kulturell og religiøs bakgrunn, trengst ein politikk for å sikre alle, og det er det vi heile tida må arbeide for – lik moglegheit til deltaking i samfunnet, likeverdige levekår, tryggleik i kvardagen og vern mot overgrep. Mykje av diskusjonen i den seinare tida har teke utgangspunkt i religion og kultur. Religion og kultur er viktig for dei fleste av oss. Sjølvsagt må vi ta vare på enkeltmenneskets rett til religionsfridom. Det må sjølvsagt vere lov for alle religionar å hevde ynsket om at alle deira ungdommar primært skal finne seg ein i sin eigen kulturkrets, i sin eigen religionskrets. Det som vert heilt uakseptabelt, er den dagen ein bruker vald eller andre tiltak for å oppnå dette. Difor er det grunn til å utfordre både skulesystemet og kultursystemet innanfor alle religionar til å ta tak i akkurat dette med imamar og andre. Det er eit pålegg ein må gje. Men eg må på det sterkaste ta avstand frå representanten Andersens påstand om at dette er vanleg sånn generelt i alle religionar. I historia er det mange ting vi skal be om tilgjeving for. Når det gjeld dagens situasjon, er det ein grov påstand å seie at vald vert teke i bruk som eit instrument i f.eks. kristne samanhengar, og det å knyte opp enkelte kristne friskular i denne samanheng, er heilt bak mål. Derimot er eg samd i veldig mange av dei tiltaka som representanten Andersen nemnde, og måten ho elles skildra problemet på. Difor beklagar eg det overtrampet ho hadde her. Elles vil eg vise til interpellanten sine framlegg, som er gode, og eg vil gje ros til kommunalministeren. Eg tykkjer ho på ein god måte grip tak i problemstillingane, og eg ynskjer ho og dei andre seks statsrådane lukke til med arbeidet vidare.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2002-02-21:
Det er en viktig og vanskelig debatt som interpellanten her tar opp. Debatten er viktig fordi den berører grunnleggende rettigheter, grunnleggende menneskerettigheter og prinsipper i vårt samfunn, og den er vanskelig fordi det er vanskelig å finne fram til fornuftige tiltak som virker, og som når fram til dem det gjelder. I denne debatten mener jeg det er viktig å ta utgangspunkt i at tvangsgifte, kjønnslemlestelse, bortsending og andre former for tvang og trakassering av kvinner er helt uakseptabelt, uansett religion og bakgrunn. Kvinners rettigheter må helt klart styrkes i det norske samfunnet. Det er viktig at primærhelsetjenesten, skoleverket, trossamfunn og politi settes i stand til å møte denne type hendelser. Det handler om kunnskap, medmenneskelighet, ressurser og tydelighet, men det handler også om reell dialog med dem det gjelder, og vi må for all del unngå konfrontasjon. I slike tilfeller vi her snakker om, gjelder det ikke bare jentene sjøl, men i første rekke foreldregenerasjonen og deres miljø. Det er åpenbart at vi har sviktet i integreringspolitikken, når mange som har bodd her i landet i mange år, ikke behersker norsk. Ofte er det kvinner som ikke har fått muligheten til å lære seg norsk, og årsakene kan sikkert være veldig mange. Men en åpenbar årsak er at det ikke er noen økonomiske incitament for disse kvinnene til å gå på norskkurs, heller tvert imot. Tidligere var det mange eksempler på gode opplegg der kvinnene kunne gå på norskkurs noen timer om dagen mens ungene var i barnehage eller barnepark. Slike opplegg har i stor grad tatt slutt etter at kontantstøtten ble innført, for det bidro til at disse kvinnene måtte betale for kurset, mens de i tillegg også måtte betale flere tusen kroner i året av kontantstøtten, som de da mistet. Jeg mener det burde vært innført ordninger der kvinner som deltar på norskkurs, og som dermed da blir bedre i stand til å følge opp ungene sine i det norske samfunnet, ble belønnet. Som sagt, det er en vanskelig debatt, og jeg tror ingen sitter med noen enkle hokuspokusløsninger. Derfor tror jeg vi alle sammen skal bruke tid til å tenke igjennom hvilke mulige tiltak som finnes, og hvordan de vil slå ut over tid. Det eneste jeg er helt sikker på, er at vi må lytte til minoritetsmiljøene og dem det gjelder. Den siste tids debatt har vært fokusert på minoritetene, og det er viktig at det skjer, men samtidig må vi ikke framstille det slik som at det ikke foregår mishandling og kvinneundertrykkelse i etnisk norske miljøer. Jeg håper representanten Apelthun Sæle med like stor iver og innlevelse vil ta debatten med de mest fanatiske og lukkede kristne miljøene, der kvinner på ingen måte har de samme rettigheter som menn.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-02-21:
Representanten Gunn Karin Gjul var inne på at dette er en vanskelig debatt, og det har debatten her klart vist. Debatten om selve virkemidlene er jo fullstendig fraværende. Man diskuterer samarbeid mellom flere statsråder for å få på plass nye handlingsplaner, før man egentlig har fått iverksatt og sett virkningen av tidligere handlingsplaner. Jeg må si at begeret ble rimelig fullt da representanten Magnhild Meltveit Kleppa kom på talerstolen og i sitt innlegg sa at Fremskrittspartiet ikke tar dette på alvor, og viste til at vi ikke ville være med på at kjønnsforfølgelse i eget land skal være grunnlag for beskyttelse. La oss ta et enkelt eksempel: I Afghanistan er det bruk av burka og forbud mot å arbeide og gå på skole for kvinner. Det er faktisk kvinneundertrykkelse og forfølgelse. Vil det si at Stortinget da mener at samtlige av Afghanistans kvinner som føler at de må bruke burka, faktisk bør få beskyttelse i Norge? Da er vi på aldeles ville veier. La oss heller se litt på hva slags virkemidler vi faktisk må bruke, og som Fremskrittspartiet tidligere har tatt til orde for. Hvis det avdekkes kjønnslemlestelse ved helseundersøkelser i skolen, hva skal en gjøre i de tilfellene? Bør ikke det rapporteres fordi det faktisk er en kriminell handling? Man kan ikke da skjule seg bak taushetsplikten for leger. Dette er ting som må straffes, det er kun på den måten at vi kan få gjort noe. Fremskrittspartiet har skapt problemer, er det enkelte i denne salen som prøver å gi uttrykk for. Ja, representanten fra Høyre brukte sågar hele innlegget sitt på Fremskrittspartiet! Da er det ikke rart at ingenting skjer i denne saken. Da skyver man problemene fra seg og tar ikke problemene på alvor. Vi må prøve å komme fram til tiltak. Og Fremskrittspartiet er snart det eneste partiet i denne sal som har lagt fram forslag til en rekke forskjellige tiltak mot dette, utenom disse såkalte handlingsplanene som man skal følge opp. Handlingsplanene løser i seg selv ikke problemene. Vi må få til tiltak, og tiltak som monner. Det første tiltaket er ansvarliggjøring av denne gruppen. Avslutningsvis var representanten Lønning inne på: Hvem er det som har ansvaret eventuelt for økte kulturforskjeller? Jo, det har denne sal, fordi det er denne sal som fullstendig har mistet kontrollen når det gjelder innvandringen til Norge.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-02-21:
Tilrådingen fra komiteen, som da er fra komiteens flertall, har visse svakheter i seg sett i forhold til forslagene nr. 1 og 2, fra Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet. Det gjelder bl.a. I i forslag til vedtak. Når det gjelder innsatsstyrt finansiering, står det i siste del av setningen: «blir gjennomgått og justert i den forestående vurdering av sykehusfinansieringen(ISF) (ISF) Men det er først når vi kommer til III i komiteens tilråding at jeg begynner å bli litt skeptisk. For der står det, omtrent midt i: «tilbys utredning og behandling innenfor rimelig god tidsfrist for å unngå at nytteverdien av behandlingen svekkes». Det er da man kan begynne å lure på: Hva er rimelig god tid? Når man i det politiske miljø bruker uttrykket «rimelig god tid» og den type begrep, er det lite konkret. Derfor vil jeg stille helseministeren følgende spørsmål: I en situasjon hvor vi snakker om barn, om barns oppvekst og barns mulighet til å kunne høre, mener ikke da helseministeren at «innenfor rimelig god tidsfrist» er nettopp den tidsfristen som blir fastsatt av lege, av faglig ekspertise og det sykehus som skal behandle pasienter? Det er jo nettopp der vi har ekspertisen. Det jeg føler man legger opp til med dette, er nettopp å kunne bruke det budsjettmessige til å si nei og til å utsette behandling av pasienter. Vil statsråden bekrefte at også statsråden mener at «innenfor rimelig god tidsfrist» er den tidsfrist som er fastlagt av ekspertisen?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-02-21:
Selv undertegnede har visse begrensninger når det gjelder å gripe inn både overfor Regjeringen og ikke minst overfor foretakene. Dette er en sånn typisk sak hvor jeg mener at man virkelig er på ville veier. Det er først og fremst på grunn av det representanten Høie var inne på i sitt innlegg, altså grunnlaget for utredningen når det gjaldt en felles innkjøpssentral. Det var på forhånd forutsatt hvor den skulle ligge. Det var ikke noe som f.eks. foretakene selv har kunnet få lov til å vurdere. Man skulle utrede en felles innkjøpssentral, men den skulle ligge i Vadsø. Det viser at det faktisk er det distriktspolitiske som kommer først, og så er det virksomheten og sentralen som kommer i neste omgang. Man viser til at det ikke nødvendigvis er kostnadsdrivende å opprette denne sentralen i Vadsø, og at det heller ikke er meningen å bygge opp et større byråkrati. Men helseforetakene har faktisk allerede bygd opp en del byråkrati rundt sine organisasjoner, og det må da være fornuftig å kunne bruke en del av dette. Det er i hvert fall ingen i denne sal, med den debatten som vi har hatt tidligere, som kan si at det er like billig å reise fra Finnmark og ned til markedet, som det er å vurdere en del andre alternativ. Jeg må også si at det sikkert er enkelte som vil sammenlikne dette med øvrige utflyttinger av etater, som bl.a. Kystdirektoratet. Men det var fornuftig fordi Kystdirektoratet faktisk hører hjemme langs kysten og ikke nødvendigvis i indre Oslofjord, i Oslo-gryta. Men enkelte ganger bør vi sette ned foten og la andre vurdere dette. Det har ikke den tidligere regjeringen gjort i denne saken. Først har man pekt på kartet hvor sentralen skal ligge, og så har man fått lov til å utrede. Dette er feil utgangspunkt, og dette bør faktisk endres.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-02-21:
Flere av stortingsrepresentantene har engasjert seg for å få slutt på unødvendig og uheldig ventetid for døve og sterkt hørselshemmede barn som vil ha nytte av operasjoner der cochlea-implantat brukes. Vi er kjent med at det ikke er mangel på verken faglig kompetanse eller kapasitet der denne behandlingen kan utføres, dvs. på Rikshospitalet og Haukeland sykehus, men det er mangel på penger avsatt til disse operasjonene. Slik kan det ikke være. Det er uverdig å frata sterkt hørselshemmede og døve småbarn muligheten til å få hørselen tilbake. Det er minimum to forhold som må rettes opp. For det første: De to aktuelle sykehus må sørge for å ta seg av denne pasientgruppen innenfor de rammer de disponerer. Og for det andre: Selve finansieringsordningen for sykehusene må endres slik at en gjennom den innsatsstyrte finansieringsordningen har dekning for utgifter til operasjoner for behandling av sterkt hørselshemmede, døve og døvfødte der cochlea-implantat brukes. For oss som er opptatt av forbedringer i vårt helsevesen, er det frustrerende og direkte uakseptabelt at ikke finansieringssystemet, altså ordningen med innsatsstyrt finansiering, gjenspeiler og dekker opp de faktiske kostnader som skyldes forbedringer i behandlingsmetoder og medisiner. I dette bildet hører selvsagt også med de implantater som brukes, enten det gjelder leddproteser, cochlea-implantater for døve, pacemaker eller annet utstyr. Når Arbeiderpartiet er med i flertallsinnstillingen sammen med regjeringspartiene, er det selvsagt under den klare forutsetning av at følgende tiltak gjennomføres omgående: gjennomgang av finansieringsordningen slik at sterkt hørselshemmede barn, døve og døvfødte får den aller beste behandlingutredning og behandling foregår innenfor tidsfrister som ikke svekker pasientenes mulighet til å få det beste utbyttet av behandlingensamarbeidsprosjektet mellom Rikshospitalet og Rikstrygdeverket om cochlea-implantasjonsbehandling i utlandet videreføres En må selvsagt legge til rette for og gjøre det som er mulig for at denne behandlingen skal foregå i Norge, men at behandling i utlandet brukes når det er nødvendig og forsvarlig. Det er all grunn til å tro at det er meget viktig at barn umiddelbart etter operasjonen får oppfølging i Norge, ikke minst av hensyn til språkutvikling og taletrening. Jeg føler meg trygg på at det Stortinget i dag vedtar, legger grunnlaget for å følge opp det jeg her har skissert som tiltak. Jeg håper dermed at vi nå har fått slutt på usikkerheten omkring disse operasjonene. Det var gledelige tall som saksordføreren la fram om Rikshospitalet. Det viser at vi faktisk er på sporet nå. Det gleder meg og sikkert mange andre.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-02-21:
Som jeg nevnte i mitt innlegg, er jeg tilfreds med at Rikshospitalet nå ser ut til å ta det ansvaret som det er pålagt, og jeg er også tilfreds med det jeg hørte helseministeren sa i sitt innlegg her. Selv om vi nå har fått på plass en behandlingsmetode som ser ut til å gi mange en ny mulighet for hørsel – og bedre hørsel – er det et forhold som jeg tror vi ikke må glemme, og som jeg har lyst til å spørre helseministeren om. Det er selve oppfølgingen av disse barna i etterkant. Har vi sikret oss et opplegg, et samspill kanskje mellom to ulike departementer, to ulike instanser, for å følge opp barnet på det språklige området? Én ting er at en har mulighet til tale og hørsel, men erfaring viser at disse barna også har behov for å beherske tegnspråket, og så kan de senere gjøre et valg når det gjelder hva de kan bruke, eller vil være avhengig av å bruke. Så spørsmålet mitt til helseministeren er: Har behandlingsinstansene vært opptatt av disse spørsmålene, som er veldig viktige for livskvaliteten og muligheten til å fungere i samfunnet senere?
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-02-21:
Tanken om et tettere samarbeid om store innkjøp ble reist i saken om statlig overtakelse av sykehusene og fulgt opp i Regjeringens budsjettforslag for 2002. I lys av denne interpellasjonen vil jeg understreke noe av grunnlaget for at staten skulle overta ansvaret for bl.a. sykehusene, slik det er sagt i Ot.prp. nr. 66 for 2000-2001. Målet er å legge et bedre grunnlag for en helhetlig styring av spesialisthelsetjenestene og lovfeste et tydelig statlig ansvar. Dessuten skulle en legge til rette for bedre utnyttelse av ressursene som settes inn i helsesektoren, slik at hele befolkningen i Norge får bedre helsetjenester. Vi bruker mange milliarder pr. år til utstyr og forbruksmateriell i sykehussektoren. Dette store volumet for sektoren samlet vil, om en makter å samordne vesentlige deler, gi helseforetakene en gunstig forhandlingsposisjon om pris. En annen og like viktig faktor ved innkjøpssamarbeid kan være å utnytte felles kompetanse. Dette ble også lagt til grunn i budsjettet for 2002, der det sies på side 194 i proposisjonen fra Sosial- og helsedepartementet: «Eierskaps- og foretaksreformen gir nye muligheter for samarbeid om innkjøps- og forsyningsfunksjonen. Ved å samarbeide tettere om innkjøp vil foretakene stille sterkere overfor leverandørene, både i volum og kompetanse. Det er igangsatt et utviklingsarbeid for en regional statlig innkjøpsenhet.» Dette var også helseministeren inne på. Tidligere helseminister Tore Tønne traff altså en eierbeslutning om at denne sentralen skulle legges til Distrikts-Norge, og da til Vadsø. Jeg går ut fra at den nye regjeringen og helseministeren i denne saken står på prinsippet om en slik innkjøpsenhet, og jeg viser til helseministerens positive omtale av en sentral i Vadsø. Jeg skjønner selvsagt interpellantens frykt for oppbygging av byråkratiske strukturer. Men jeg legger til grunn at helseforetakene innenfor sine vide fullmakter styrer sine innkjøp bl.a. gjennom en strategisk samordning i helseregionen. Jeg forutsetter at vi selvsagt ikke skal etablere noen sentral forsyningsenhet, men få en desentralisert samordning der en kan høste gevinsten av en sentralenhet som har spisskompetanse til å få til de beste innkjøpene hva angår både pris og kvalitet. Det er ikke tvil om at mange sykehus har strevd hardt med å kunne stille de riktige kravspesifikasjoner, vurdere funksjonalitet og behov for service, pris og leveringssikkerhet. Dette har vi altså mulighet til nå å gjøre noe med.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-02-21:
Helseministerens innlegg var både avklarende og ikke avklarende. Hvis jeg oppfattet det som ble sagt, korrekt, vil helseministeren i denne sammenheng fremdeles se på såkalte samfunnsøkonomiske ordninger og distriktsproblematikken, arbeidsplasser osv. Jeg kan ikke med min beste vilje skjønne hva distriktspolitikk har med denne saken å gjøre. Vi har vedtatt en sykehusreform med foretaksmodell, og foretakene er tillagt all myndighet i hvordan man skal organisere, drive og utvikle den fremtidige spesialisthelsetjenesten i Norge. At vi med vårt mandat, fra et politisk ståsted, skal komme inn med distriktspolitikk og legge dette inn i denne sammenheng, det skjønner jeg ikke. På den annen side: Det som var positivt i helseministerens innlegg, var at de farene jeg har gjort rede for i min interpellasjon, både i teksten og i innlegget, nemlig betydelig reisevirksomhet, fordyrende innkjøp, monopolisering av levering og et formidabelt byråkrati, ville ikke helseministeren gå inn for. Og det er betryggende å høre, men det skal bli meget interessant å se hva sluttresultatet av dette blir. Men jeg synes nok at det er på sin plass å etterlyse en offentlig utredning om dette som er god nok. Den foreligger ikke. Og den konsulentrapporten som er utarbeidet i nord, er for mitt vedkommende ikke god nok som dokumentasjon for å påvise noe som helst.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-02-21:
Ikke særlig overraskende har vi fått en distriktspolitisk debatt, med særlig fokusering på Nord-Norge. Utgangspunktet mitt var ikke Vadsø eller ikke Vadsø. Utgangspunktet mitt var – og er – at vi ikke har behov for denne sentralen. Det står tydelig og klart i Ot.prp. nr. 66 – som jeg har sitert fra tidligere – at «ansvaret for forsyning legges på de regionale helseforetakene». Så langt har de regionale helseforetakene ikke bedt om en egen innkjøpssentral. Hadde de gjort det, ville saken ha vært helt annerledes. Da kunne vi ha tatt lokaliseringsdebatten i etterkant – hvis det hadde blitt utviklingen. Her har man tatt utgangspunkt i Vadsø, og så har det hele ballet på seg av rent politiske/strategiske grunner – og også som et viktig ledd i den valgkampen som pågikk i fjor høst. Man sier at man skal spare mellom 600 mill. kr og 1 milliard kr. Er dette dokumentert i noen av de papirene som foreligger? Overhodet ikke! Dette er synsing og påstander, noe også Helse Nord påpeker i sitt skriv til departementet. Hovedanliggendet i denne debatten var – og er – at dette innkjøpskontoret ikke skal etableres før vi har sett hva de regionale helseforetakene får til. De fleste som her har hatt ordet, tror at det i dag ikke foregår samordnet innkjøp i det norske helsevesen overhodet. Det er ikke riktig. Det foregår et meget tett og utvidet samarbeid om innkjøp i regionene, i fylkene og i flere fylker i fellesskap. Vi har oppnådd store gevinster, og jeg har liten tro på at gevinstene kan bli større – jeg kan ikke helt svare på det, men jeg tror det ikke – i hvert fall ikke på den måten det her legges opp til. Foretakene må i hvert fall få den frihet Stortinget har gitt dem, uten at verken distriktene eller sentrale helsemyndigheter griper inn. Det er mitt hovedpoeng. Enkelte her synes ikke å ville være med på det. Fortsatt vil man ha en hånd på rattet i forhold til foretakene, særlig i distriktspolitisk øyemed. Det synes jeg er sterkt å beklage.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-21:
En best mulig behandling av barn som er døve eller har sterke hørselshemninger, må være en høyt prioritert oppgave for det norske helsevesen. Det ligger til grunn når SV har behandlet denne saken. For denne pasientgruppen er tidsfaktoren av avgjørende betydning. Derfor mener SV at det ikke er akseptabelt med en ventetid for behandling som går utover den tidsfristen som er fastsatt av den faglige ekspertisen. Det er altså slik at årsaken til at det nå er en uakseptabel ventetid, er at Rikshospitalet mangler penger til å kjøpe inn implantater, som andre også har vært inne på. I et brev til helseminister Dagfinn Høybråten fra Rikshospitalet datert 10. desember 2001 understreker øre-, nese- halsavdelingen at det ikke er mangel på faglig kompetanse eller kapasitet som har ført til manglende oppfølging og behandling med cochlea-implantasjon, men altså mangel på penger til innkjøp. Etter SVs mening er derfor det viktigste vi kan gjøre i denne saken, å sikre at vi i framtida unngår at sykehusets økonomiske situasjon i en gitt periode hindrer slik behandling fordi det ikke fins penger til å kjøpe inn implantat. Og den beste måten å sikre dette på er å endre regelverket på en slik måte at cochlea-implantatet anses som et implanterbart høreapparat, der utgiftene til innkjøp dekkes over Rikstrygdeverkets budsjett, på linje med refusjon for andre typer høreapparater. På den måten vil norske sykehus kunne utnytte sin behandlingskapasitet på dette feltet fullt ut til enhver tid, uavhengig av om det er penger til innkjøp på budsjettet. SV er klar over at ISF-ordninga ble endret i 2000 for å sørge for en bedre finansiering av særlig kostbare implantater, men brevet fra Rikshospitalet til helseministeren av 10. desember i fjor tyder på at systemet likevel ikke er godt nok. SV frykter at nok et forsøk på å gjøre ISF-ordninga bedre og mer tilpasset kostnadene ved denne type behandling bare vil resultere i ytterligere ventetid for pasienter som ikke har tid til å vente, samtidig som det grunnleggende problemet heller ikke denne gangen blir løst på en tilfredsstillende måte. SV mener det er viktig å sikre at så mange som mulig av norske barn som har behov for denne type behandling, får behandling i Norge – av hensyn til at det her er snakk om små barn, og størst mulig nærhet til foreldre er viktig, av økonomiske hensyn, og ikke minst ut fra at det er svært viktig å komme i gang med tilleggsoppfølging av barna i morsmåls- og språkutvikling snarest mulig etter behandling. Skulle det likevel vise seg at behandlinga ikke kan gis i Norge innenfor en faglig fastsatt frist, vil SV sjølsagt være medvirkende til at den kan gis i utlandet. Men det må ut fra de forhold jeg nettopp har nevnt, være en prioritert oppgave å sørge for behandlingskapasitet og kompetanse i Norge. SV står derfor sammen med Fremskrittspartiet og Senterpartiet om de mindretallsforslag som er tatt inn på side 3 i innstillinga, og som nå nettopp er fremmet av representanten John Alvheim. Jeg vil samtidig varsle at dersom disse forslagene blir nedstemt, vil SV subsidiært støtte tilrådinga fra flertallet i komiteen.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-02-21:
Det fødes så mange barn i Norge med sterke hørselshemninger eller døvhet at det pr. år er behov for ca. 60 operasjoner med cochlea-implantat. Vi ser i dag at vi får økende køer i Norge, mens situasjonen er annerledes i de nordiske landene som vi kan sammenligne oss med. Det er viktig at denne operasjonen foretas tidlig for å redde den resthørselsevne som barnet har, for at en da skal kunne både berge og stimulere den hørselsresten som er igjen. Det er ideelt å kunne operere før barnet er to år, i hvert fall bør barnet opereres ikke lenge etter den alderen. Nå ser vi at ventetiden er så lang og køene såpass store at det kan være slik at barnet kommer for sent til operasjon. Det er meget beklagelig og kan ikke aksepteres. Rikshospitalet har i brev til helseministeren sagt at det ikke er mangel på kapasitet ved Rikshospitalet, som er den institusjon som har de fleste av disse operasjonene, men det er mangel på implantater og mangel på penger for å finansiere disse implantatene. Senterpartiet mener at det må gjøres konkrete grep i den sammenheng. Derfor er vi med på et forslag sammen med Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti og ber om at disse implantatene blir innkjøpt og dekket over Rikstrygdeverkets budsjett, på linje med refusjon for høreapparat. Disse implantatene skal gi elektriske signal til direkte stimulering av hørselsnerven, og det er derfor viktig at de opereres inn på barn i første rekke. Vi mener også at når det gjelder den tette og nære oppfølgingen som må være umiddelbart etter en slik operasjon, er det en dårlig løsning å vise til utenlandsbehandling for denne typen pasienter. Utenlandsbehandlingen vil vanskeliggjøre tilleggsoppfølging for å gi disse barna morsmåls- og språkutvikling snarest mulig etter behandlingen. Det vil også være kostbart på grunn av det som følger med når et så lite barn skal opereres i utlandet – pluss at fagekspertisen som foretar operasjonen, bør være med på oppfølgingen etter operasjonen. Det betyr at enten blir barnet liggende i utlandet for etterbehandling, eller så må fagekspertisen eventuelt følge med tilbake til Norge. Det sies at kapasitet og kompetanse er god nok ved disse sykehusene som utfører disse operasjonene, og det er betryggende å høre. Men i likhet med representanten Alvheim er også vi i Senterpartiet bekymret for kapasitet og mulighet for gjennomføring av disse operasjonene i dag når vi ser på budsjettsituasjonen for både Helseregion Sør og Helseregion Vest – og for så vidt alle helseregionene i Norge. Det kan skape problemer i forhold til en rask behandling av de barna som er født med døvhet eller sterk hørselshemning. Vi mener at behandling av døve og døvfødte må skje senest innen den tidsfrist som er fastlagt av den faglige ekspertisen på dette området i Norge og av det sykehus som skal behandle pasienten. Vi mener at formuleringen i flertallsvedtaket, «rimelig god tidsfrist», blir for lite presist. Derfor fremmer vi nå konkrete forslag til hvordan dette skal gjøres, ved at implantatene skal finansieres over Rikstrygdeverket, og at det skal fastsettes en frist fra faglig hold for operasjon, og den bør utføres i Norge.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-02-21:
Jeg er fortsatt noe bekymret for dette med ressurssituasjonen og muligheten for både operasjon og oppfølging, med habilitering og eventuelt rehabilitering, som representanten Kristoffersen også var inne på. Og jeg har lyst til å stresse dette med tid og kapasitet litt mer. Det har vært vist til flertallsvedtaket – jeg viste bl.a. til det i mitt innlegg – og uttrykket «rimelig god tidsfrist». Hva er det? Jeg syns ikke at helseministeren gav noe godt svar på hva han la i det begrepet. Han snakket om – hvis jeg ikke forstod det feil – å unngå ventelister av betydning. Forslagsstillerne har sagt at det bør være maksimalt én måneds ventetid. Vi er enige om at den faglige biten må kunne bestemme her. Dette er jo også et apropos til det med pasientgarantier, som vi skal behandle senere i dag. Men hva mener helseministeren er rimelig god tidsfrist for denne behandlingen? Så litt til utenlandsbehandling. Representanten Woie Duesund, som representerer samme parti som helseministeren, sa at utenlandsbehandling bare bør gjelde voksne. Deler helseministeren den oppfatningen? Og til slutt et mer konkret, men teknisk spørsmål. Helseministeren snakket om at dette var en landsdekkende funksjon lagt til Rikshospitalet. Men ut fra min kjennskap er det jo nærmest en flerregional funksjon, hvor også Haukeland sykehus er inne i bildet. Betyr det helseministeren sa at det kun er Rikshospitalet som skal ha denne funksjonen i framtiden?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-02-21:
Jeg tror det i denne saken er viktig å ha flere tanker i hodet samtidig. Det er en lokaliseringdebatt som kan komme ut av dette, men det er også en organiseringsdebatt som bør tas i forbindelse med dette. For dem som ivret sterkest for foretak, var noen av argumentene at man skulle unngå stivbeint byråkratisering og administrative og organisatoriske ordninger. Jeg tror nok at noen av de ordningene vil vi fortsatt se, noen vil følge med på lasset, og noen vil komme nettopp på grunn av foretaksmodellen og den ideologien som ligger til grunn for den. Nå er det ikke riktig, som interpellanten John Alvheim hevder, at det som foreslås i forbindelse med en felles innkjøpssentral i Vadsø, er stikk i strid med Ot.prp. nr. 66. Det er faktisk slik at det i proposisjonen ble foreslått en samordning, og Fremskrittspartiet støttet den proposisjonen og innstillingen som lå til grunn fra flertallet. Så det tror jeg at Alvheim i hvert fall må ta noe ansvar for. Så sier Alvheim nå at han ikke ønsker noen sentral innkjøpsordning og en felles innkjøpssentral, og at det må bli en debatt som må komme i etterkant av hva som ble vedtatt i forbindelse med Ot.prp. nr. 66. Jeg kan være skeptisk til en felles innkjøpssentral hvis det betyr en sentralisering av alle innkjøp. Man kan tjene mye på samordning, men nærhet til brukerne, brukerbehovene og kompetansen må være avgjørende. Likeså er det noe avgjørende her hva som ligger i dette med beredskap og beredskapshensyn, som en ønsker å få fram. Men når interpellanten gjør dette med avstand til et stort problem, og at det er hovedpoenget, så er jeg uenig. Lokalisering er ikke her noen hovedsak. Avstanden til Vadsø er ikke avskrekkende i dag. Med hensyn til logistikk, informasjon og kommunikasjon er Vadsø like egnet som de sentrale strøk av landet når en tenker på de informasjons- og kommunikasjonsmulighetene en har i dag, med dagens teknologi. Det ble sagt her at de regionale helseforetakene må ha avgjørende innflytelse. Man skal ikke styres fra eiersiden, sa helseministeren. Det er greit. Men jeg tror likevel at en skal gå veldig forsiktig fram her hvis en ikke skal etablere ordninger som virker stivbeint, og som kan være like vanskelig å administrere som dem man hadde før, med overstyring og eierdiktat fra noen som sitter på en annen plass enn i den daglige ledelse. Det må være fleksibilitet og indre selvstyre med hensyn til mye av dette hvis den enkelte institusjon skal ha den frihet som nettopp var hovedargumentet for helseforetakene. Men en samordning av kompetanse og av forskjellige ting her som vi trenger i forbindelse med innkjøp, er selvsagt viktig. Og jeg syns at det får man gå videre på – kravspesifikasjoner, spisskompetanseoppbygging og samordning – men det må kunne bety at en ikke overstyrer det enkelte sykehus. Og så kan denne innkjøpssentralen like gjerne ligge i Vadsø som andre steder i kongeriket.
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-02-21:
Kystpartiet er meget godt fornøyd med den positive behandlingen denne saken har fått i komiteen, noe som viser at det må være en høyst relevant problemstilling. For små barn med store hørselhemninger er det i mange tilfeller mulig å berge barnets hørselsrest gjennom å operere inn et implantat. Men nytteverdien av operasjonen vil svekkes hvis barnet må vente lenge på operasjon. Det er derfor av største viktighet å sikre disse barna en rask behandling. På denne bakgrunn fremmer Kystpartiet et forslag om at det settes en tidsfrist på en måned for utredning og en måned for utført operasjon, enten i Norge eller i utlandet. I innstillingen fra sosialkomiteen fremgår det at Rikshospitalet har den nødvendige faglige kompetanse og kapasitet for å sikre forsvarlig behandling. Problemet er mangel på penger til kjøp av implantater. Kystpartiet vil derfor støtte forslag nr. 2 fra komiteens mindretall om å la utgiftene til innkjøp av implantater bli dekket over Rikstrygdeverkets budsjett på linje med refusjon for høreapparater, slik at ikke den økonomiske situasjonen i disse helseforetakene skal være avgjørende. Kystpartiet mener også det er et skritt i riktig retning å be Regjeringen sørge for behandling av denne gruppen innen den tidsfrist som er fastlagt av den faglige ekspertisen og det sykehus som skal behandle pasientene. Vi støtter derfor også forslag nr. 1 fra komiteens mindretall, men vi holder fast ved at en bestemt tidsfrist på en måned for utredning og en måned for operasjon likevel hadde vært det beste. Kystpartiet er enig med sosialkomiteens mindretall i at behandling i Norge er det beste både av hensyn til oppfølging av pasienten og av økonomiske grunner. Men hvis det av ulike grunner i praksis ikke fungerer i Norge, mener vi at komiteens tilråding III er på sin plass. Vi vil i likhet med andre subsidiært støtte flertallsinnstillingen i denne saken. Jeg vil også gi honnør til Rikshospitalet for at de har prioritert saken, som saksordføreren opplyste.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
Det er svært viktig at mennesker som har hørselshemninger og er døve, får den hjelpen som er tilgjengelig, slik at de får, i den grad det er mulig, muligheten til å oppfatte lyd og kunne kommunisere. I den sammenheng er rehabiliteringstilbud til hørselshemmede og habiliteringstilbud til barn som får denne type operasjoner som vi i dag diskuterer, en svært viktig del av det samlede helsetilbudet. Nettopp fordi jeg også vurderer det slik at her er det et potensial for forbedringer i den sammenhengende kjede av helse- og rehabiliteringstjenester, er det igangsatt et arbeid i Helsedepartementet i samarbeid med Sosialdepartementet om en plan for et helhetlig tilbud når det gjelder rehabilitering, til denne gruppen. Vi vil i den forbindelse vurdere retningslinjene for habiliteringstilbudet til CI-opererte barn og rehabiliteringstilbudet til CI-opererte voksne, i tråd med det som var antydet fra Asmund Kristoffersen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
La meg først si når det gjelder det første punktet, at systemet for finansiering blir gjennomgått og justert. Jeg tror det er særdeles viktig også for Stortinget at noe så sentralt som finansieringssystemet for høyspesialisert medisin og for sykehusene blir gjenstand for en helhetlig sammenhengende gjennomgang, og ikke blir justert som følge av enkeltinitiativ knyttet til en bestemt diagnosegruppe, selv om den er viktig og trenger et bedre tilbud. Det er jeg glad for at flertallet er enig i. Når det gjelder spørsmålet om hva som er en «rimelig god tidsfrist», kan vi sikkert ha lange diskusjoner om det. Det som er viktig for meg, er at vi ikke har ventelister av betydning for denne gruppen, og jeg er glad for at Rikshospitalet har prioritert denne gruppen så høyt at Rikshospitalet faktisk ligger an til å ha en betydelig større aktivitet på dette området i det året som vi nå er inne i, enn det det hadde i fjoråret. Det betyr at flere får hjelp raskere, og jeg er helt sikker på at det vil være bedre i samsvar med de medisinsk-faglige vurderingene enn den situasjonen som man tidligere har hatt, og som jeg er helt enig i ikke er akseptabel.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
Man skal vel når man står foran en full gjennomgang av sykehusfinansieringen, være tilbakeholden med å si at det er enkelte løsninger som er totalt utelukket, så det vil jeg ikke gjøre. Men generelt må jeg si at jeg er skeptisk til en ordning hvor man blander sammen finansiering av hjelpemidler for funksjonshemmede med finansiering av sykehusoperasjoner. Det er tross alt to ganske forskjellige ordninger som da tilfeldigvis har et slags møtepunkt i denne saken, men som for øvrig har relativt få møtepunkter. Jeg tror man er tjent med, av ryddighetshensyn, å holde disse ordningene fra hverandre og sørge for at vi har en sykehusfinansiering som i størst mulig grad oppmuntrer til å behandle flere raskere, hvor pengene følger pasienten og hvor kostnadsnøklene i størst mulig grad reflekterer de reelle kostnadene. Det vil være et viktig siktemål når vi nå gjennomgår sykehusfinansieringen i full bredde. Så får vi i senere runder komme tilbake til hvordan beslutningene rundt systemet blir.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
Det er min holdning at vi bør ha en pasientrettighetslov basert på individuelt fastsatte frister for når pasienter med rett til nødvendig helsehjelp skal gis behandling, og slike individuelt fastsatte frister må selvfølgelig bygge på hva som er medisinsk forsvarlig. Det er svaret på det spørsmålet. Og jeg har varslet om at Regjeringen vil komme tilbake med et forslag til justeringer og endringer i pasientrettighetsloven med dette utgangspunktet. Når det så gjelder spørsmålet om funksjonsfordelingen mellom sykehus, så ligger det ingen signaler i det jeg har sagt her i dag, som endrer på den funksjonsfordelingen som faktisk er mellom sykehusene i dag.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
Etter mitt syn går det ikke an å ta det utgangspunktet som representanten Alvheim nå gjør, at sykehusreformen overhodet ikke har noe med regional distriktspolitikk å gjøre. Hvorfor har man da valgt å legge hovedadministrasjonen av de regionale foretakene utenfor en del av de største bysentrene i Norge – f.eks. administrasjonen av Helse Øst til Hamar og Helse Sør til Skien? Det er vel også regionalpolitiske grunner, vil jeg gå ut fra, som har ligget til grunn for det, selv om jeg ikke var delaktig i den prosessen. Men det jeg er enig med representanten Alvheim i, er at man ikke ensidig kan la regionalpolitiske hensyn styre organiseringen av sykehusvesenet i Norge. Jeg tror det vil være til skade for distrikts- og regionalpolitikken hvis man kommer fram med løsninger som virker byråkratiserende, kostnadsdrivende og lite rasjonelle, og som er i strid med interessene til de foretakene som i henhold til loven faktisk skal bære ansvaret for slike funksjoner som vi her snakker om, nemlig innkjøpsfunksjonene. Og da er jeg enig i at det utredningsgrunnlaget som lå der, i utgangspunktet ikke var tilstrekkelig. Derfor ble Helse Nord under den forrige regjering satt i gang med å foreta et supplerende utredningsarbeid. Resultatet av den prosessen venter jeg å få om kort tid, og det er da naturlig at jeg i denne interpellasjonsdebatten ikke konkluderer, men venter til jeg har fått det materialet. Jeg vil da gå inn i den prosessen med to klare intensjoner: For det første skal vi finne fram til en rolle som tar utgangspunkt i de regionale helseforetakenes strategiske ansvar for innkjøpsfunksjon, og samtidig skal vi søke å finne fram til fellesfunksjoner som på en rasjonell måte kan legges til Vadsø, fordi det er et politisk utgangspunkt i denne saken, men også fordi Vadsø faktisk er en av de byene i Norge som på grunn av helsereformen kanskje har tapt svært mange helseadministrative oppgaver.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
Jeg tolker debatten her i dag dit hen at det – i hvert fall så langt – er tilslutning til den angrepsvinkelen som jeg skisserte i mitt hovedsvar. Den kommer jeg til å følge. Det vil si at jeg med utgangspunkt i det ansvaret som de regionale foretakene har, og ut fra det innspillet som Helse Nord kommer med, vil føre en dialog med alle de regionale foretakene for å finne en løsning på hva som skal være fellesfunksjoner. Det er mitt syn og min intensjon at slike fellesfunksjoner – eventuelt sammen med andre fellesfunksjoner – skal legges til Vadsø. Jeg har registrert de kritiske synspunktene som har kommet, både fra noen av helseforetakene og i debatten her i dag. Det er mitt klare siktemål at vi må finne løsninger der vi unngår å komme i en situasjon hvor helseforetakene opplever at deres ansvar blir underminert, eller at de pålegges løsninger som helt klart oppfattes som urasjonelle. Det som representanten Nesvik var inne på, at man på forhånd bestemmer at en del funksjoner skal ligge bestemte steder, er heller ikke i helsepolitikken et ukjent fenomen. Dette ble gjort da man vedtok helsereformen. Det ble gjort av det flertallet som vedtok sykehusreformen. Man gav daværende helseminister myndighet til politisk å bestemme administrasjonsstedene for de fem regionale helseforetakene. Fra de regionale helseforetakenes side ville man neppe ha valgt akkurat den løsningen hvis man hadde stått helt fritt. Slik er det. Vi har noen politiske rammebetingelser, og vi skal gjennomføre denne reformen på en lojal og effektiv måte. Jeg tror det er mulig å finne en vei i dette, basert på den prosessen jeg har skissert for Stortinget. Jeg vil i revidert nasjonalbudsjett melde tilbake om mine endelige konklusjoner når det gjelder dette.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-21:
Statsråden var inne på den problemstillingen jeg skal ta opp, der han også skisserte at man bør ha en bredere gjennomgang i forhold til ordninger knyttet til refusjon og dekning av utgifter til spesielt utstyr. Og det kan jeg være enig med statsråden i. Jeg vil likevel spørre om statsråden i framtiden kan tenke seg en ordning der man sidestiller denne typen implantater – som ut fra bruken i dag og det omfanget det har, er beregnet å ha et kostnadsnivå på ca. 20 mill. kr – med høreapparat, med andre ord at man får en type refusjonsordning knyttet til Rikstrygdeverket for utstyret, slik at ikke sykehusenes økonomi skulle være til hinder for selve implantatbehandlingen. Det er jo veldig vanskelig å tenke seg at man misbruker cochlea-implantater og får et overforbruk, fordi andre enn synkehusene selv skal dekke utgiftene. Man kunne jo tilsvarende tenke seg ordninger knyttet opp mot bruken av proteser, f.eks. hofteproteser og kneproteser, eller for den saks skyld pacemakere, fordi man da ville kunne ta et grep om det, ved å se på det utstyret som skal brukes, og bl.a. på innkjøp i stort. Kanskje ville det at man har én instans som har ansvaret for anskaffelse av utstyret og som leverer det, ha kostnadsdempende effekt. Samtidig hindrer man uforutsigbar sykehusøkonomi som en årsak til at man får variasjoner i bruk av implantater. Jeg vil bare spørre om statsråden er helt fremmed for en slik måte å tenke på, og om han vil være avvisende til det, eller om han ser for seg det som en mulig konsekvens av en slik gjennomgang i framtiden?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-21:
Jeg tror sjelden jeg fra denne talerstolen har hørt ord som «distriktspolitikk» og «utkant» bli uttalt med større indignasjon. Det synes jeg er tankevekkende. På mange måter synliggjør dette Fremskrittspartiets politikk og engasjement, ikke for et mangfold i landet og for distriktene, men nettopp aktivt imot det. Det som jeg også syntes var interessant, var det som siste taler nå gjorde, nemlig aktivt å bruke argumentet om hvor mye dyrere det er å bo i distriktene og avstanden nedover til Oslo, et argument som Fremskrittspartiet stort sett ellers aldri tar i bruk. Man argumenterer for sine valg, man sier at folk får velge hvor de vil bo, og man vil ikke være med på å tilrettelegge for at det skal kunne være mindre kostbart å bo i distriktene, og for at kommunikasjonene bør bli bedre. Nå er det ikke første gang man tar initiativ i forhold til å legge virksomheter til andre steder enn det sentrale østlandsområdet. Kystdirektoratet ble eksempelvis lagt til hjemkommunen til representanten Nesvik – Ålesund. Vi har sett at Norsk Polarinstitutt har havnet i Tromsø, og Statens innkrevingssentral har i mange år vært i Bjørnevatn. Nasjonalbiblioteket er i Mo i Rana, og man kan nevne andre rundt omkring i landet, f.eks. Brønnøysundregistrene. Det som jeg synes er tankevekkende i forhold til mange distriktslokaliseringer, er at erfaringene har vært gode. Jeg har vært overrasket over en del av tiltakene, at man virkelig skulle gjennomføre dem, slik som f. eks. med Polarinstituttet, og jeg registrerte at det i sin tid var stor motstand mot det. Så har signalene etter hvert blitt mer og mer positive. Noe av det som overrasker meg mest i forhold til interpellanten, er at man kan bli så harmdirrende over at det kan være verdt å forsøke å få til arbeidsplasser andre steder enn i det sentrale østlandsområdet. Jeg tror mange av oss har hatt kontakt med dem som har jobbet fram idéen omkring en slik felles innkjøpssentral. Jeg har selv vært skeptisk i utgangspunktet. Jeg tenkte: Kan man ha den kompetansen i Vadsø? Så ser man underveis noen som brenner for en idé, hvordan det mer og mer er substans i idéen, og man tenker etter hvert at nettopp fordi man har folk i et lokalmiljø som tror på noe, bør man være med og bakke dem opp. Det har båret båten helt fram i mål. Det er slik saker ofte løses, ved at man tar initiativ lokalt, der man får flere og flere til å tro på idéen og til slutt bærer det fram. Jeg er oppriktig overrasket i forhold til John Alvheims interpellasjon, at det skal forårsake så stor indignasjon. La oss tenke oss at et slikt initiativ kom fra hans eget hjemfylke, Telemark, og så skulle han stå på denne talerstol og tale så indignert i forhold til at man klarer å finne den type løsninger kanskje i Porsgrunn eller i hjemkommunen hans. Det ville John Alvheim ikke gjort. Da synes jeg at man i stedet skal gå inn på realitetene i den grunntanken som ligger her, og se på om man i fellesskap i Stortinget kan være med på å få den realisert.
Bent Høie (Høyre), 2002-02-21:
Den forrige regjeringen bad Helse Nord om å utrede behovet for en felles innkjøpssentral for de regionale helseforetakene. Det var forutsatt at denne sentralen ble lokalisert til Vadsø. Jeg oppfatter lokaliseringen som mindre problematisk. Med dagens teknologi trenger ikke geografisk avstand mellom de ulike aktørene å være et poeng fordi en har behov for de samme tekniske løsningene uavhengig av hvor denne sentralen blir lagt, og fordi de regionale helseforetakene har sine hovedkontor spredt over hele landet og innkjøpene skal foregå fra mange ulike leverandører både innenlands og utenlands. I så måte er det positivt at sånne statlige funksjoner kan spres. Jeg oppfatter at det er bred politisk enighet om å flytte og etablere statlige arbeidsplasser utover hele landet der dette er funksjonelt og faglig riktig. Det har tidligere vært vanskelig å gjennomføre dette i praksis, men den nåværende regjeringen har på rekordtid klart å vise at dette er mulig. Men forutsetningen for dette er at det tjener samfunnet som helhet. Utgiftene til innkjøp i helsevesenet er enorme og utgjør en betydelig del av våre helseutgifter. Det er derfor et område som må ha stor oppmerksomhet. Smarte løsninger kan gi staten betydelige innsparinger og gir oss muligheten til å bruke ressursene bedre. Som det er pekt på i Ot.prp. nr. 66, kan et samordnet innkjøp gi sånne innsparinger. De regionale helseforetakene kan som en samlet enhet opptre som en stor og viktig kunde overfor de store internasjonale selskapene. En nasjonal enhet har også mulighet til å ha spisskompetanse på kompliserte innkjøp, som det ikke er mulig å ha for de enkelte foretakene. Det må derfor være en forutsetning for opprettelse av den nasjonale enheten at samordningen gir bedre rasjonelle og økonomiske løsninger enn om disse innkjøpene foretas av regionene selv. Jeg er derfor enig med interpellanten i at dette er forhold som det må legges størst vekt på i forbindelse med Regjeringens videre arbeid med saken. Det er også en forutsetning at en slik ordning må forankres i de regionale helseforetakene, og at foretakene ser seg tjent med en felles løsning. Men i den sammenheng er det også viktig at departementet klarer å ha et overordnet syn i forhold til behovet i denne type saker. Det vil alltid være innvendinger som ikke alltid er like faglig godt fundert. Innenfor rammen, der mye beslutningskompetanse legges til de regionale helseforetakene, vil det kunne bli identifisert oppgaver som kan løses av en felles nasjonal enhet. Jeg viser til at helseministeren i sitt svar sier at han vil søke en løsning som samsvarer med de regionale helseforetakenes synspunkter på hvordan innkjøpsfunksjonen bør organiseres og samtidig gir grunnlag for å etablere en innkjøpsenhet i Vadsø. Denne løsningen skal ikke og må ikke ha kostnadsdrivende konsekvenser. Jeg ser fram til at Regjeringen i denne saken kommer tilbake til Stortinget med en løsning som også bygger på innspillene fra de andre regionale helseforetakene.