Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2010-02-02:
Utenriksministeren har tidligere bedt oss om å se nordområdesatsingen i et generasjonsperspektiv. For ordens skyld vil jeg få skyte inn at denne nordområdeinnbyggeren også har et generasjonsperspektiv på sitt engasjement for landsdelen. Jeg registrerer at enkelte i sørområdet omtaler seg selv som den nye vinen. Så pompøs skal jeg ikke være, men jeg vil gjerne gi beskjed om at i denne debatten deltar jeg. Det er litt viktig at man klargjør at et generasjonsperspektiv ikke innebærer noe hvileskjær i satsingen, og at man nå må konkretisere satsingen. Det forteller oss at det er på tide at vi begynner å bygge landsdelen. Det er også blitt sagt at kunnskap skal være navet i satsingen. Da ber jeg om at man ser på kunnskap i forhold til den virkeligheten vi står overfor. Både landsdelen og nasjonen Norge trenger et kompetanseløft. For hele nasjonen vil dette innebære et løft i kunnskapen om nordområdene. Her passer Regjeringens litt tåkete geografiske avgrensing inn, for nordområdene kan oftest ses på som «noe der oppe», kan gjerne ses på som, som man har sagt, noe der ute i havet – eller, som statsråden nå sa, noe stort. For landsdelen betinger dette et ekstraordinært kompetanseløft som strekker seg fra tung satsing på grunnskole og videregående skole til et løft for å skape sunne forsknings- og utdanningsmiljøer i nær relasjon til et endret næringsliv i – vil jeg få presisere – landsdelen. Befolkningen på Nordkalotten har gjennom flere tiår levd i fredelig sameksistens. Uavhengig av – eller på grunn av – den russiske revolusjon, annen verdenskrig eller den kalde krigen har befolkningen i Norge, Sverige, Finland og Russland utviklet og gjennomført utallige grenseoverskridende prosjekter. Disse folk til folk-aktivitetene utgjør mye av fundamentet i det gode forholdet Norge i dag kan peke på når vi ser til Russland. Jeg vil be om at vi fortsetter på denne veien. Men det forutsetter, etter min mening, at vi er villige til å foreta to grep. De overordnede internasjonale satsingene må i stor grad fortsette slik som nå. Det er det ikke så stor uenighet om. Samtidig er det, etter min mening, viktig å konkretisere at på hjemmebane er det vår oppgave å bygge landsdelen. Denne byggeprosessen innebærer, som tidligere sagt, en ekstraordinær satsing på kunnskap. I tillegg er det viktig at vi løfter utbyggingen av infrastruktur, det være seg samferdsel, kommunikasjon osv. Det tredje grepet blir å nyttiggjøre seg denne kompetansen og infrastrukturen ved å etablere arbeidsplasser og næringsliv som skaper en helhet også der nord. Det er viktig å presisere at kommunikasjon gjennom bredbånd faktisk kan gå begge veier. Det betinger ikke bestandig en sentralisering av tjenester. Mitt budskap er at man skiller klart mellom det overordnede internasjonale budskapet og den nasjonale byggeprosessen vi trenger i nord. Jeg er grunnleggende enig med Helga Pedersen i at vi har den selvtilliten vi trenger. Vi må bare ha verktøy for å kunne bli så endringssterke som vi trenger å være. Til dette trenger vi rammer som lar oss gjøre jobben. I et energiperspektiv vil de endringene vi nå ser på russisk side, føre til at vi i hvert fall får en pause, og kanskje en litt lengre pause, i den russiske energibyggingen i nord. Dette gir Norge mulighet til å ta plass i førersetet. Når det gjelder Sjtokman-utbyggingen, sier mange kloke hoder at vi har kommet litt på etterskudd. Nå har vi mulighet til å bygge landsdelen, bygge industri, bygge kompetansemiljøer og bygge ut energimiljøer, noe som igjen kan sette oss i førersetet med hensyn til utbygging i Barentshavet. Det tror jeg både Barentshavet, Norge og nordområdene vil være tjent med.