trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-03-13:
Jeg er enig med representanten Hansen i at betydningen av rassikring er stor i et land med Norges geografi, noe ikke minst denne vinteren har vært et bevis på. Økt trygghet for liv og helse, både i by og land, er en viktig grunn til at Regjeringen har ambisjoner om en langt mer offensiv samferdselspolitikk. Samtidig har Regjeringen igangsatt en rekke effektiviseringstiltak for å få «mer veg ut av hver krone», bl.a. full konkurranseutsetting av vegproduksjonen. Samlet sett vil dette gi økte muligheter for å ferdes trygt i de områder av landet der det er mange rasutsatte veger, og få fortgang i nødvendige tiltak. Oppfølgingen av handlingsplanen for rassikring må ses i sammenheng med Nasjonal transportplan og oppfølgingen av denne gjennom handlingsprogrammer og de årlige budsjett. Handlingsprogrammene, som gir en prioritert rekkefølge av investeringstiltak på vegnettet, ble fylkespolitisk behandlet våren 2001. Fylkeskommunene gav da en uttalelse til Vegdirektoratets forslag til investeringer på stamvegnettet, mens de hadde en avgjørende myndighet i forhold til prioriteringene på det øvrige riksvegnettet, jf. Innst. S. nr. 119 for 2000–2001 om Nasjonal transportplan 2002–2011, side 147, hvor det står: «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, viser til at fylkeskommunene foretar fordelingen av rammen på det øvrige riksvegnett.» Gjennom denne fylkespolitiske behandlingen ble det gjort en prioritering av hvilke prosjekter som skal realiseres innenfor den økonomiske planleggingsrammen for perioden 2002-2005. I den forbindelse ble rassikringstiltak sett i sammenheng og prioritert opp mot andre politiske satsingsområder, som trafikksikkerhet, kollektivtrafikk, bygging av gang- og sykkelveger, miljøtiltak o.a. Det er disse fylkespolitiske prioriteringene som ligger til grunn for satsingen på rassikringstiltak – så vel som andre typer tiltak – ved utarbeidelsen av de årlige budsjetter. I 2002 er det bevilget om lag 320 mill. kr til prosjekter og tiltak med rassikringsgevinster. Samferdselskomiteen har ved sin behandling av St.prp. nr. 1 for 2001-2002 bedt Regjeringen komme tilbake til Stortinget med en orientering om framdriften av Handlingsplan for rassikring, senest i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for 2002. En redegjørelse vil bli framlagt for Stortinget i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-03-13:
Representanten og jeg har en felles beskrivelse når det gjelder viktigheten av rassikring, både med hensyn til de forhold han nevner, og det som er utdypet i forbindelse med rassikringsgruppens arbeid. Nå er det slik at prioriteringene foretas av fylkeskommunene. Det legger vi begge til grunn. Men det som er Regjeringens ansvar, er gjennom budsjetter å sørge for å gi svar på de utfordringer som foreligger, og så er det Stortingets oppgave å behandle det. Som statsråd har jeg verken i den stedfortrederposisjon jeg nå har hatt, i den tidligere rollen i den posisjonen eller i min nåværende rolle som justisminister pleid å dele ut penger før jeg har dem.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2002-03-13:
Jeg tillater meg å stille et spørsmål til justisministeren: «Etter de nye reglene om særreaksjoner er det ikke mulig å idømme særreaksjonen «tvungent psykisk helsevern» for lovbrudd som ikke kan utsette andres liv eller helse for fare. Stortinget vedtok 11. juni 2001 følgende: «Stortinget ber Regjeringen vurdere en endring i straffeloven, slik at utilregnelige lovbrytere som begår klart samfunnsskadelig kriminalitet i større grad enn i dag skal kunne idømmes tvungent psykisk helsevern eller tvungen omsorg.» Hvordan vil statsråden følge opp dette vedtaket?»
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2002-03-13:
Takk. Jeg er enig med statsråden i at man skal legge til grunn det grunnleggende juridiske prinsippet om at utilregnelige fanger er straffrie. Men samtidig er jeg uenig med statsråden i at det ikke er en endring i praksisen. Faktisk mener jeg at det skrivet som kom fra Riksadvokaten, viser at det er store endringer. I rundskriv nr. 4/2001 poengterer Riksadvokaten at den viktigste endringen i ordningen i forhold til nyere praksis er at det etter de nye reglene ikke er mulig å idømme særreaksjoner for lovbrudd som ikke kan utsette andres liv, helse eller frihet for fare, og at det faktisk er en forskjell i forhold til den gamle sikringsordningen. Vi har nå også en sak fra Stavanger byrett som viser det samme. Mitt spørsmål til statsråden er om han er enig med Riksadvokaten i at det ikke er akseptabelt at enkelte lovbrytere oppfattes å ha en fribillett til å kunne begå omfattende eller plagsomme lovbrudd.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2002-03-13:
Jeg takker statsråden for svaret, og er blitt mer beroliget av at han vil følge nøye med i denne saken, slik at vi unngår at det i enkelte tilfeller blir oppfattet som at man har en fribillett. Denne nye sikringsordningen trådte jo i kraft 1. januar, og jeg har lyst til å stille statsråden spørsmål om hvordan den fungerer generelt, for vi vet jo at det har gått mange år fra Stortinget første gang behandlet en ordning med forvaring og fram til den nå trer i kraft, nettopp fordi man har vært usikker på om psykiatrien var i stand til å ta imot dem som ville komme inn under ordningen med tvungent psykisk helsevern. Mitt spørsmål til statsråden er om han har inntrykk av at denne ordningen fungerer, at man har et godt tilbud, bl.a. til fanger som er på ordningen med tvungent psykisk helsevern.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-13:
«Den nasjonale rassikringsgruppen har beregnet at det vil koste 15 mrd. kr å rassikre det offentlige vegnettet i Norge. Handlingsprogrammet for rassikring har en ramme på 2 mrd. kr innen 2005. Midlene på årets budsjett gjør at vi er på etterskudd for å nå målet i handlingsprogrammet. Det haster med å få sikret de mest rasutsatte vegstrekningene i landet. Hva vil Regjeringen gjøre for å få fortgang i dette arbeidet?»
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-13:
Jeg takker for svaret. Jeg synes kanskje ikke at ministeren var veldig tydelig med hensyn til om han vil satse mer penger på rassikring, for det sentrale her er nemlig at det bevilges for lite penger i dette landet for å oppfylle de programmene og planene som er vedtatt, og som ligger til grunn for rassikring. Den nasjonale rassikringsgruppen som består av personer fra de sju mest rasutsatte fylkene, har i tillegg beregnet at det vil koste 15 milliarder kr. Det vil si at hvis vi skal følge handlingsprogrammet, som innebærer 2 milliarder kr fram til 2005, vil det ta 25–30 år før vi har rassikret det nasjonale vegnettet. Rasfaren representerer både et stort trygghetsproblem og et stort fremkommelighetsproblem for en stor del av befolkningen i dette landet, spesielt på Vestlandet og i Nord-Norge. Rasfaren er også et stort problem for næringslivet, ikke minst for fiskeindustrien og havbruksnæringen. Vi bevilger altså for lite, og jeg må derfor utfordre ministeren på nytt: Kan statsråden være mer tydelig med hensyn til om Regjeringen vil satse mer på rassikring, både i forhold til revidert nasjonalbudsjett og i forhold til neste års budsjett?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-13:
Jeg har dette spørsmålet til helseministeren: «Det er grunn til å tro at bare under halvparten av barn med ADHD får hjelp. Bare 3 000 barn får behandling med Ritalin, som er ett av flere hjelpetiltak. At så få får adekvat hjelp, er svært alvorlig siden disse barna ofte er hyperaktive med manglende konsentrasjon og impulskontroll. Mange ungdommer med ADHD «medisinerer» seg sjøl med rusmidler, og i fengslene er personer med ADHD overrepresentert. Er statsråden enig i at det nå må tas initiativ for å hjelpe barn og voksne med ADHD, og hva vil statsråden gjøre?»
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-13:
Jeg takker for svaret. Jeg synes det var veldig mye bra i det svaret. Jeg synes det er viktig at vi erkjenner hvor alvorlig dette problemet er. Hver dag blir disse barna fortalt hvor umulige de er, fordi mange av dem enten har lærevansker eller problemer med samhandling og leik med andre. Derfor har i alle fall jeg sett at mange av dem får psykiske tilleggsproblemer på grunn av dette. Det er nødvendig for disse barna å ha et sett av tiltak, og noen av disse rår ikke helseministeren over – bl.a. nevnte han skolen. Jeg har sett hvor viktig det er f.eks. å gi disse barna muligheter for fysisk aktivitet, men det dreier seg også om diett, det dreier seg om hjelp fra psykiatrien, og det dreier seg ofte om tidlige hjelpetiltak for at vi kan se om disse barna har ADHD-problemer. Mitt spørsmål til statsråden er da: Vil han ta initiativ til en handlingsplan for hjelp til disse barna, for å få det helhetlige grepet som nettopp helseministeren understreket var nødvendig?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-13:
Jeg takker også for det svaret og vil understreke hvor viktig det er at man også drar med skoler og barnehager. Dette vil jo være de fremste arenaene for hjelp. I den sammenhengen vil jeg understreke behovet for at de som står nærmest barna, bl.a. i barnehager og skoler, får tilbud om kompetanseutvikling. Den meldinga jeg har fått, er at økonomi ofte stanser mulighetene for kompetanseutvikling. Da er mitt spørsmål: Vil statsråden åpne for at psykiatrimidler kan brukes i kompetanseutviklingen for dem som står barna nærmest? Det andre spørsmålet gjelder de voksne. Jeg er veldig opptatt av at fengslene er overrepresentert av disse fangene. Jeg får brev med bønn om hjelp, og om at de ikke får den hjelpen de trenger, bl.a. fordi fengselshelsetjenesten ikke fungerer. Vil statsråden se på og undersøke hva slags hjelp fanger med ADHD-problematikk får, og sørge for at de får den hjelpen de trenger, og eventuelt medisinering, slik at de kan fungere bedre når de kommer ut i samfunnet?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-13:
Jeg er enig med representanten Valle i at her må en tenke helhet. Disse barna og ungdommene trenger ofte hjelp fra mange instanser. Det er derfor avgjørende å få til et godt samspill mellom helsetjenesten, barnevernet, spesialpedagogiske tjenester osv. og ikke minst også med foreldrene og andre pårørende. Jeg mener at arbeidet med å iverksette de nye bestemmelsene om individuelle behandlingsplaner for dem som har langvarige og koordinerte hjelpebehov, vil være et viktig verktøy for å møte denne gruppen. I tillegg trenger man å styrke kompetansen gjennom kompetansesentre, slik som jeg var innom. Til det direkte spørsmålet om en egen strategi: Det oppdraget jeg nå har gitt til Sosial- og helsedirektoratet om å lage en målrettet strategi for barn og unge med psykiske lidelser, vil ta dette opp i seg. Jeg skal se til at dette blir et tema i den sammenhengen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-13:
La meg først si meg helt enig i at det er viktig at de som møter barna tidlig og står dem nær, har kunnskaper nok til å skjønne at det er noen som trenger faglig hjelp. Å bygge opp kompetanse i den forbindelse er viktig. Det ligger midler til kompetansetiltak i Opptrappingsplan for psykisk helse, uten at jeg kan gå nærmere inn på enkeltgrupper i den forbindelse her og nå. Men jeg er opptatt av at skolehelsetjenesten og helsestasjonene må styrkes i forhold til det å komme tidlig til. Dette er jo en del av helsetjenesten som møter hele den unge befolkningen i en veldig avgjørende og sårbar fase, og derfor er nettopp styrking av helsestasjonene en viktig del av Opptrappingsplan for psykisk helse. La meg til slutt si: Når det gjelder fengselshelsetjenesten, vil jeg se på de spørsmålene som representanten Valle reiser i forbindelse med oppfølgingen av det generelle tilsyn Helsetilsynet har hatt av fengselshelsetjenesten i fjor.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-13:
Som representanten Asmund Kristoffersen er vel kjent med, er finansieringen av sykehusene dels gitt gjennom en basisbevilgning til de offentlige sykehusene og dels gjennom den innsatsstyrte finansieringen som nå utgjør 55 pst. av totalfinansieringen. Refusjonene gjennom den innsatsstyrte finansieringen baserer seg på det såkalte DRG-systemet og data fra et utvalg av landets sykehus om aktivitet og kostnader. I 2002 tas det i bruk et nytt refusjonsgrunnlag basert på analyser av kostnads- og aktivitetsdata ved 17 av landets sykehus i 2000. De forskningsbaserte analysene er gjennomført av SINTEF Unimed på vegne av departementet. Det nye refusjonsgrunnlaget vil ha som effekt at ISF-ordningen i større grad vil gjenspeile de faktiske kostnadene ved pasientbehandlingen, og er i dag det beste anslag vi har på kostnadene ved ulike behandlingsformer. Dette er en direkte oppfølging av det som er varslet Stortinget i St.prp. nr. 1 for 2001-2002 fra Sosial- og helsedepartementet. Noen av satsene som representerer de store hjerteoperasjonene, har etter denne gjennomgangen fått en betydelig reduksjon i kostnadsvekter. Dette vil igjen ha konsekvenser for spesialsykehus som utfører denne typen operasjoner og kun mottar stykkprisinntekter fra de regionale helseforetakene basert på samme utbetalingsgrunnlag som den innsatsstyrte finansieringen i de offentlige regionale helseforetakene. Det gjelder f.eks. Feiringklinikken og Hjertesenteret som står for en betydelig del av hjertebehandlingen i Norge. Reduksjonen er i stor grad knyttet til noen av satsene for de store hjerteoperasjonene. Refusjonene for angiografiske utredninger viser relativt liten endring. Endringene i ISF-systemet vil føre til et betydelig inntektsbortfall for Feiringklinikken og Hjertesenteret dersom de benytter de samme refusjonssatsene gjennom DRG-systemet som i 2001. Jeg har på denne bakgrunn etablert en hurtigarbeidende gruppe med representanter fra departementet, Helse Øst, Helse Sør, Feiringklinikken og Hjertesenteret i Oslo. Som en innledning til dette arbeidet holdt Helsedepartementet møte med representanter for Feiringklinikken og Hjertesenteret sist fredag, der det ble foretatt en gjennomgang av institusjonenes situasjon og drøftet hvordan arbeidet skulle legges opp. Gruppen skal innenfor et tidsrom på 2–4 uker gjennomgå problemstillingen. Siktemålet er å identifisere utilsiktede virkninger av omleggingen og sammen med andre større brukere foreslå eventuelle tiltak. Jeg vil følge opp saken ut fra den klare intensjon at tilbudet til denne pasientgruppen skal sikres, og med fortsatt bruk av Feiringklinikken og Hjertesenteret.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-13:
Siktemålet med den gjennomgangen som er gjort, er at satsene skal gjenspeile de faktiske kostnadene ved pasientbehandlingen på en bedre måte enn det de har gjort tidligere. Det er et siktemål som jeg vet at også Stortinget har vært opptatt av. Så står vi her overfor noen utslag i forhold til spesialsykehus som kun finansieres på grunnlag av stykkprisrefusjon gjennom avtale med de regionale helseforetakene. Det problemet er vi innstilt på å finne en løsning på. Jeg vil ikke i dag skissere hvordan den løsningen skal se ut. Det skal denne hurtigarbeidende gruppen hvor de selv er med, finne fram til. Men jeg gjentar det klare siktemålet som er for dette arbeidet og forutsetningen fra min side, nemlig at tilbudet til denne pasientgruppen skal sikres bl.a. med fortsatt bruk av Feiringklinikken og Hjertesenteret.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-13:
Det ligger i det svaret jeg allerede har gitt, at jeg bekrefter at dette er min holdning. Den erfaring og den innsikt jeg har i virksomheten både ved Hjertesenteret og ved Feiringklinikken, er slik at jeg mener det er god dekning for de karakteristikker representanten Kristoffersen nå gav av disse tjenestene. Derfor er mitt siktemål for det første at tilbudet til denne pasientgruppen skal sikres, og for det andre at vi skal sikre det gjennom bruk av Hjertesenteret og Feiringklinikken. Vi arbeider også med spørsmålet knyttet til Hjertesenteret som går på tilknytning til helseforetakssystemet, som ikke ble løst i forbindelse med selve sykehusreformen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-13:
Den offentlige helsetjenesten skal drives med åpenhet i forhold til sine omgivelser. Derfor er offentlighetsloven gjort gjeldende for foretakene. Offentlighetsloven gir en rekke innsynsmuligheter, men omfatter ikke en plikt om møteoffentlighet. Det innebærer at styrene så langt fra Stortingets side er gitt anledning til å utøve skjønn på dette området. De regionale helseforetakene har valgt ulik praksis med hensyn til møteoffentlighet, samtidig som alle er aktive med å informere om sitt arbeid. Det gir et godt grunnlag for å vinne erfaring både med åpne og lukkede møter. Foretaksmodellen har som oppgave å gjennomføre den helsepolitikk som besluttes i de nasjonale demokratiske organer, med Stortinget som det øverste av dem. At disse gjennomføres med lojalitet og kraft, er også et viktig demokratisk element. Det er et viktig hensyn ved den nye foretaksmodellen at styrene skal kunne virke under stabile organisatoriske rammebetingelser. Jeg finner det derfor ikke riktig å gå inn og pålegge styrene møteoffentlighet, men jeg vil følge de erfaringene som gjøres med de ulike modellene som er valgt i de ulike regionene. Jeg er for øvrig opptatt av at foretakene driver en aktiv informasjonsvirksomhet, og at de finner fram til gode kontaktformer med regional- og lokalpolitiske organer. I tillegg skal foretakene opprette brukerutvalg for å sikre en god dialog med de ulike brukergruppene.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-13:
La meg si meg helt enig med representanten Brørby i at tilliten mellom befolkningen og helseforetakene og helsetjenesten er grunnleggende viktig. Jeg er også enig i at folk flest må kunne følge med, og at det må være åpenhet om beslutningene. Jeg er imidlertid ikke uten videre enig i at det må bety at åpne møter er den eneste løsningen som oppfyller slike intensjoner. Vi må ta med oss at de som er valgt inn i styrene for helseforetakene, ikke er valgt inn på grunnlag av partipolitisk farge, ikke på grunnlag av geografisk plassering og ikke på grunn av at de representerer bestemte interesser, hvis en da ser bort fra arbeidstakerrepresentantene, men på grunnlag av personlig egnethet. Hvis man gjør møtene åpne uten videre, kan det føre til at disse organene blir mer lik politiske organer, og det kan være uheldig. Jeg er slett ikke sikker på at det behøver å skje, og derfor vil jeg følge erfaringene nøye der man har valgt åpne møter, for å se om det faktisk kan fungere på en tilfredsstillende måte. Svaret er altså at jeg ikke akter å bruke noen instruksjonsmyndighet overfor foretakene på dette punkt. Jeg ønsker å følge de erfaringene som de ulike foretakene gjør ut fra de ulike modellene de har valgt – noen har valgt åpne og andre lukkede møter – og så vil jeg eventuelt komme tilbake til saken når de erfaringene ligger på bordet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-13:
Jeg tror alle som har erfaring fra virksomhet i politiske organer i fylke, kommune eller stat, vet at prosessene blir annerledes om møtene er åpne eller lukkede. Det betyr ikke nødvendigvis at de blir dårligere hvis de blir åpne, men de blir annerledes. Jeg er uten videre tilhenger av at for organer som har partipolitisk sammensetning, er det naturlig at det er åpne møter fordi det er en del av den partipolitiske debatten. Foretaksstyrene er ikke sammensatt på det grunnlaget lenger, og det tilsier at en fort kan dra disse styrene inn i politiske prosesser som de ikke er sammensatt i forhold til, og da vil de bli noe annet enn det de var tenkt å bli med utgangspunktet i reformen. Men, som sagt, la oss vurdere de ulike erfaringene med de to ulike modellene, og så ta stilling når erfaringene er bedre dokumentert enn de er i dag.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-13:
Det er partene i arbeidslivet, i denne sammenheng arbeidsgiverforeningen NAVO og Norsk Sykepleierforbund, som har ansvaret for å gjennomføre det kommende lønnsoppgjøret. Helseforetaksloven gir rammer for de former for styring som skal skje, og det er viktig at både regjering og helsestatsråd i sin styring respekterer den strukturen som Stortinget har vedtatt. Innenfor denne modellen er det lagt til grunn at lønnsdannelsen og lønnsutviklingen skal skje i samsvar med de helsepolitiske og inntektspolitiske mål som er trukket opp av overordnede myndigheter. Styrene for foretakene har et helhetlig ansvar. Jeg vil ikke utelukke at det over tid kan skje en større grad av lokal lønnsdannelse enn man har i dag, i forhold til spesialisthelsetjenestens spesifikke behov. Men det er foretaksstyrene som gjennom den valgte arbeidsgiverforeningen har det helhetlige ansvaret for at foretakenes tiltak innenfor lønns- og personalområdet er i samsvar med mål og rammer både for helsepolitikken og inntektspolitikken.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-13:
Jeg mener at representanten Morten Lund har en altfor dyster prognose for utviklingen i norsk helsetjeneste. Samtidig er jeg helt enig med ham i at den offentlige helsetjenesten er avhengig av å ha godt motiverte og kompetente medarbeidere, og den er avhengig av å føre en politikk på alle plan som innebærer at man både rekrutterer og beholder dyktige, kompetente og motiverte medarbeidere. Når det er sagt, vil jeg takke nei til invitasjonen fra representanten Lund til å gå inn og legge føringer for vårens lønnsoppgjør her i stortingssalen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-13:
Jeg vil bare kort bekrefte at det er min oppfatning at Regjeringen har bred støtte i Stortinget for at vi skal ha et sterkt offentlig helsevesen i dette landet. Det er den nasjonale helsepolitikken, og det er de nasjonale helsepolitiske mål som både helseforetakene og helseministeren har å forholde seg til. Utover det ønsker jeg ikke nå å gå inn i en diskusjon om hva som har vært eller hva som kommer når det gjelder det som går på forholdet mellom partene i tariffoppgjøret.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-13:
Ifølge folketrygdloven § 5-16 dekker folketrygden nødvendige reiseutgifter når et medlem må reise for å få medisinsk undersøkelse eller behandling. Folketrygden dekker som hovedregel bare reiseutgifter til nærmeste sted helsetjenesten kan gis. Når det gjelder reise til egen fastlege, er det gjort unntak fra denne hovedregelen i forskrift av 11. mars 1997 nr. 211 om stønad til dekning av utgifter ved reise for undersøkelse og behandling. Det følger av forskriften § 2 nr. 1 at medlemmet kan gis stønad for reise til egen fastlege i kommunen, eventuelt i samarbeidende kommune. Dersom to eller flere kommuner har inngått et formalisert samarbeid om gjennomføringen av fastlegeordningen, står innbyggerne fritt til å velge fastlege som har tilholdssted i en av de samarbeidende kommunene. Pasienten vil da få refundert reiseutgiftene til fastlegen som har tilholdssted i en annen kommune. Hvis en pasient velger fastlege i en annen kommune i situasjoner der det ikke foreligger et fastlegesamarbeid mellom kommunene, begrenses dekningen av reiseutgifter til nærmeste lege i forhold til pasientens bosted. Jeg har fått bekreftet fra Tolga kommune at de ikke har inngått et formalisert samarbeid med respektive nabokommuner om fastlegeordningen. Det innebærer i praksis at innbyggerne i kommunen vil få dekket reiseutgifter til nærmeste lege i forhold til pasientens bosted dersom de velger fastlege i en annen kommune, med mindre Tolga kommune velger å inngå et formalisert samarbeid med en eller flere av sine nabokommuner.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-03-13:
Jeg har ingen grunn til å tvile på representanten Faldets karakteristikk av ordføreren i Tolga. Den ekspeditte reaksjonen som ordføreren tydeligvis har gitt uttrykk for, bekrefter bare det. Jeg kan svare i forhold til spørsmålet at det i forbindelse med gjennomføringen av fastlegeordningen var en omfattende informasjonsvirksomhet overfor kommunene om alle de elementer som fastlegeordningen innebar for kommunene, inklusiv dette. Det kan selvfølgelig ikke forhindre at det kan ha gått noen hus forbi. Men mulighetene ligger jo der. Hvis man finner å ville inngå et slikt formalisert samarbeid, så er det ikke noe til hinder for det.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2002-03-13:
Jeg tillater meg å stille et spørsmål til statsråden: «Statens overtakelse av bl.a. sykehusene innebærer organisering og styring gjennom en helseforetaksmodell for å sikre entydig ansvar og et bedre helsetilbud til befolkningen. Det er oppnevnt styrer både for helseforetakene og for de fem regionale helseforetakene. I foretaksloven er det ikke noe pålegg om lukkede styremøter, men det ser dessverre ut til at de aller fleste styrene er lukket for offentligheten. Har statsråden planer om å endre praksisen med lukkede styremøter?»
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2002-03-13:
Jeg takker statsråden for svaret. Etter min mening forvalter styrene i sykehusforetakene store ressurser på vegne av oss alle, og skal folk få tillit til disponeringene og forslagene til forbedringer av vårt helsevesen, krever dette bl.a. at folk flest må kunne følge med. Og politikere på ulike nivå må ha kunnskap og planer om vedtak for å kunne komme med innspill. Ikke minst fordrer de demokratiske spillereglene åpenhet om beslutningene, så i sum tilsier dette at foretaksmøtene bør være åpne. Jeg er klar over at foretaksloven er nøytral, men jeg vil allikevel spørre statsråden: Kan han tenke seg å bruke sin styringsinstruks overfor helseforetakene og gjennom den kreve åpne møter? Jeg registrerer at han sa at han ikke vil pålegge styrene det nå, men kunne han tenke seg å vurdere gjennom styringsinstruksen å kreve åpne møter?
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2002-03-13:
Jeg er helt enig med statsråden i at det er viktig å følge nøye med. Men jeg vil allikevel stille et siste tilleggsspørsmål og be statsråden dvele ved følgende: Hva er det med styringen av foretakene som skulle tilsi at møtene må være lukket?
Morten Lund (Senterpartiet), 2002-03-13:
Jeg skal få stille følgende spørsmål til helseministeren: «Det er grunn til å tro at konflikten med Sykepleierforbundet kunne vært løst på en smidig måte om Regjeringen hadde lovet lik avlønning ved alle statlige sykehus fra vårens lønnsoppgjør. Er årsaken til NAVOs steile holdning at Regjeringen ønsker lokale forhandlinger og økte lønnsforskjeller for stadig flere yrkesgrupper?»
Morten Lund (Senterpartiet), 2002-03-13:
Hvis det som NAVO har gjort i denne saken, er i samsvar med det som politisk er ønsket fra Regjeringen, så er det negativt for vårt helsevesen. Sykepleierne opplevde det som en nei-linje. Den linjen førte til stor bitterhet. Og økt bitterhet blant en så stor gruppe innenfor vårt helsevesen er ikke til fordel for pasientene eller for det offentlige helsevesenet. Helsetilbudene kommer etter hvert til å bli gitt av andre enn det offentlige helsevesenet. Det føler jeg meg nokså sikker på. Vi trenger flere sykepleiere og mer fornøyde sykepleiere ved sykesengen, og fast ansatt ved de offentlige helseforetakene. Jeg mener at sykepleiernes krav om å få en felles tariffavtale for alle offentlige sykehus, når de nå eies av staten, er et rettferdig krav. Man kommer ikke unna å fjerne de store lønnsforskjellene som nå er mellom dem som var ansatt i staten, og alle dem som nå nylig er blitt ansatt i staten. Jeg vil spørre om det kommer til å bli tatt politiske initiativ for å imøtekomme sykepleiernes rettferdige krav og få denne bitterheten og uheldige situasjonen bort snarest mulig?
Morten Lund (Senterpartiet), 2002-03-13:
Jeg takker for svaret. Jeg synes det var synd med en slik avvisning. Jeg tror faktisk at dette er vi nødt til å få snudd på, i hvert fall hvis det fortsatt er flertall i Stortinget for at vi skal ha et godt offentlig helsevesen, og ikke bare et godt helsevesen. Jeg tror det er til stor skade for pasientene hvis vi får en langvarig lønnskamp. Det er det offentlige helsevesen som vil tape på det, for rekrutteringen til det offentlige helsevesen vil tape. Sykepleierne har bl.a. sagt at de heller vil gå til de private tilbudene og ta jobbene der, eller søke engasjement i vikarbyråer. Det blir dyrere, det blir dårligere helsetilbud – det er ingen tvil om det. Sykepleierne har satset på solidaritet. Ikke noen, uansett hvor i landet de holder til, ønsker femti ulike tariffavtaler, som for noen av dem ville ha gitt større framgang lønnsmessig. De ønsker å stå i lag, hand i hand. Har man fra Regjeringens side utredet hva som blir effekten for helsevesenet om NAVOs linje kommer til å bli den som blir ført framover?
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2002-03-13:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til helseministeren: «Stortinget har vedtatt at folk fritt kan velge fastlege. Mange av innbyggerne i Tolga kommune har valgt en fastlege i nabokommunen. Når de henvender seg til sitt lokale trygdekontor for å få refundert skyssutgifter til sin fastlege, får de bare refundert skyssutgifter fra sitt hjemsted til det lokale trygdekontor, som i dette eksemplet er Tolga trygdekontor. Er dette en riktig tolkning av bestemmelsene for skyssgodtgjørelse til fastlege?»
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2002-03-13:
Jeg vil takke helseministeren for et oppklarende svar. Jeg kan her og nå fortelle statsråden at ordføreren i Tolga selvsagt ønsker det aller beste for sine innbyggere. Når årsaken til at innbyggerne i Tolga ikke får refundert skyssutgifter til sin selvvalgte fastlege i nabokommunen og det beror på en formalitet, kan jeg nok forutsi at dette vil ordføreren ordne opp i. Men ordføreren i Tolga er en meget oppegående dame, så jeg lurer på: Hvordan har departementet orientert alle kommuner om at det kreves et formalisert samarbeid mellom kommuner for at pasienter skal få refundert skyssutgifter til fastlegen sin i nabokommunen?
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2002-03-13:
Stortinget har sagt, som statsråden også har vært inne på, at folk skal få velge den fastlegen de selv ønsker. Jeg er glad for at det da følges opp med refusjonsmuligheter for transportutgifter, for som statsråden er vel kjent med, er det ikke mulig å benytte seg av kollektivtransport i store deler av Hedmark, og da er det klart at det er innleid transport som gjelder. Jeg gjentar at dette problemet nå helt sikkert vil løse seg for Nord-Østerdal. Jeg kan også si at det interkommunale samarbeidet er svært godt, så dette vil nok ordføreren og de politisk valgte ordne opp i.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-13:
Jeg har følgende spørsmål til utdannings- og forskningsministeren: «Det omreisende realfagprogrammet «Science Circus» har vært på veien i fem år. De tilbyr realfagkurs til lærere. Dessuten driver de undervisning og demonstrasjoner for elever både i grunnskolen og videregående skole. Den dårlige rekrutteringen til realfagene skaper bekymring. «Science Circus» har en spennende tilnærming til realfagene og har vært et populært tiltak. Økonomien gjør at de nå trolig må innstille virksomheten. Vil statsråden ta initiativ for å sikre videre drift av programmet?»
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-13:
Jeg takker for svaret. Jeg hadde nok kanskje forventet en litt mer positiv tilnærming til dette konkrete prosjektet. Det er riktig at de fikk støtte i 2001. Det nye og spesielle i år er at det er gjort en omorganisering fra 1. januar i år, der Teknoteket har gått sammen med Norsk Teknisk Museum, som var en del av Teknoteket tidligere. Nå har altså Teknoteket og Norsk Teknisk Museum gått sammen, og de kan ikke lenger ta ansvaret for dette spesielle programmet. Det har gjort at de har kommet opp i en spesiell situasjon i år, og det er det som er bakgrunnen for mitt spørsmål. Den organisatoriske endringen burde ha ført til at staten var villig til å gå inn og se på dette. Det er snakk om forholdsvis små midler. De har gode erfaringer. De har kurs for 1 500 lærere pr. år, og de har inne ca. 20 000 elever som de møter med sin spesielle tilnærming til realfagene. De har, som sagt, god erfaring. Selv om vi har store planer, tror jeg det er viktig at vi tar vare på det som fungerer godt. Derfor har jeg en oppfordring til statsråden om å se på det, vurdere det og eventuelt gå inn med støtte.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-13:
Jeg takker for den litt mer positive tilnærmingen, og jeg er glad for det. Statsråden har jo tidligere vært opptatt av realfagene og realfagenes plass i skolen, og at de er svekket. Det skal hun ha ros for, og jeg er enig med henne i at hun setter det i fokus. Men da kan vi ikke toe våre hender og si at en del av dette er Læringssenterets ansvar, og så får de vurdere det. Dette er en del av det totale opplegget for å styrke realfagene. Selv om Læringssenteret har ansvar for å fordele penger, ber jeg om at statsråden tar direkte kontakt med sikte på å gjøre noe og sikre dette prosjektet, for jeg er helt overbevist om at dette fungerer veldig godt. Det er spennende. Jeg holdt på å si at det er litt av det gamle, det som vi var oppvokst med på TV, om fysikk på roterommet, som helt klart var viktig for å stimulere barn og unge til å bli interessert i realfag. De bygger på noe av den samme ideen, som det er viktig å ta vare på og utvikle. Jeg vil fortsatt, selv om statsråden var mer positiv etter hvert, be henne om å ta kontakt med sikte på at dette kan drives videre.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-13:
Læringssenteret har i sitt tildelingsbrev bl.a. fått som oppgave «å støtte «Teknologi i skolen», vitensentra og andre relevante tiltak rettet mot styrking av realfagene». «Science Circus» er et slikt tiltak, og fikk etter det jeg erfarer, støtte fra Læringssenteret i 2001. Det er Læringssenterets oppgave å vurdere, innenfor sine budsjettrammer, hvorvidt dette tiltaket skal støttes inneværende år ut fra den helhetsvurdering Læringssenteret skal gjøre. Jeg vil imidlertid også minne om at kommunesektoren har et selvstendig ansvar for kompetanseutvikling av lærere, slik at de enkelte skoleeiere derfor også vil kunne støtte tiltak som «Science Circus» for bruk i kompetanseutviklingsøyemed og som undervisningsstøtte. La meg også si at det både forut for min tid og i min tid er blitt gjort og gjøres mye for å styrke matematikk og realfagene. Læringssenteret arbeider med en strategiplan for å styrke matematikkopplæringen. Vi vil styrke lærerutdanningen på dette området. Vi satser mer på etter- og videreutdanning av lærere. Jeg har tatt initiativ til at det kan opprettes et nasjonalt senter for matematikk i opplæringen ved NTNU i år, og jeg synes kvalitetsutvalget bør vurdere matematikkopplæringen, både kvaliteten og omfanget av den, i grunnskolen og videregående opplæring. Vi støtter også andre tiltak, som f.eks. jenter og realfag, det såkalte Minerva-prosjektet. Jeg nevner dette fordi det er mange tiltak. Likevel må vi konstatere at satsingen på realfag i opplæringen har vært veldig fragmentarisk og altså ikke har gitt tilfredsstillende effekt. Det betyr at vi har en stor utfordring. Jeg legger nå opp til en mer helhetlig satsing på matematikk i grunnopplæringen og i høyere utdanning, og vil i den forbindelse i nær fremtid invitere til et fagseminar om nettopp dette. Jeg antar at «Science Circus» er et av de programmene som sikkert har høstet meget verdifull erfaring, som vi kan dra nytte av, og at de kan bidra med synspunkter og erfaringsspredning. Jeg må også legge til at økt interesse for og kompetanse i matematikk er en forutsetning for bedre rekruttering til naturfagene generelt. I tråd med dette vil jeg nå også satse på å utarbeide en strategi for satsing på naturfagene. Det er nødvendig å få frem en helhetlig satsing også på dette området.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-13:
La meg bare presisere: Jeg er ikke negativ. Tvert om, jeg er svært positiv til denne typen tiltak. Jeg bare mente å konstatere at vi har delegert både store midler og fullmakter til Læringssenteret, som er en underliggende etat i staten, og jeg regner med at de i år, som de gjorde i fjor, er i stand til å vurdere dette. Jeg er sikker på at også Læringssenteret gjør seg kjent med den dialogen vi nå har her, men jeg skal med glede også gjøre den kjent og sjekke nærmere i hvilken grad dette har vært behandlet i Læringssenteret i 2002. Men det har vel vært en ganske bred enighet om at denne typen oppgaver kan delegeres innenfor utdanningsadministrasjonen, og det delegeres, som sagt, også store midler til Læringssenteret. Jeg kan godt sjekke hvorledes saken står, men jeg vil ikke av den grunn love at jeg skal ta den ut av Læringssenterets hender.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-13:
Det vil jeg forsikre at jeg skal gjøre. Jeg er helt enig med representanten Reikvam i at vi må se på dette som en helhet. Og Læringssenteret er ikke bortenfor staten, men en del av staten. Det påfallende for meg har vært at det jo gjennomføres og gis støtte til en rekke tiltak innenfor realfagsområdet, matematikkområdet, og likevel kan det ikke dokumenteres noen særlig effekt av det. Det var derfor jeg i mitt første svar sa at det er viktig nå at vi ikke bare får en oversikt over alt vi gjør, men at vi spør oss selv: Er det en god sammenheng i dette, og hva kan være årsaken til at dette ikke får effekt? Kan man ta et mer helhetlig grep om det for å få effekt på rekrutteringen og interessen for realfagene? Det er dette vi inviterer til en dialog om i nær fremtid. Det vil være en dialog som dreier seg om disse fagenes status og posisjon, og i hvilken grad de vekker interesse, og kvaliteten på dem gjennom hele opplæringssystemet, fra grunnskole til og med forskning. Jeg tror det må settes inn tiltak i hele den kjeden for at vi skal få den effekten vi er på jakt etter, og som vi har behov for i et høyteknologisk, moderne samfunn.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-13:
For å kunne undervise i grunnskolen kreves godkjent lærerutdanning. Allmennlærerutdanningen har stor faglig bredde, og etter dagens kompetanseforskrift kan lærerne undervise på alle trinn. Spørreundersøkelsene som Statistisk sentralbyrå gjennomførte i 1999 og 2000, viste at 96 pst. av de 6 286 lærerne som ble spurt, oppgav at de hadde godkjent utdanning. Men undersøkelsen viste også at mange lærere, både på barne- og ungdomstrinnet, har få eller ingen vekttall i de fagene de underviser i. Det er skoleeiers ansvar at lærerne ved den enkelte skole har en kompetanse som dekker behovene. Likevel ser jeg dette som bekymringsfullt, og har satt i verk tiltak knyttet til sentrale skolefag. Jeg har bl.a. gitt universiteter og høgskoler i oppdrag å utvikle nettbaserte videreutdanningstilbud i matematikk, norsk med vekt på lesing og skriving, engelsk, tysk og fransk. Videreutdanningstilbudene skal være fleksible og åpne, slik at de også kan fungere som etterutdanning. Kompetanseutvikling for lærere er et viktig satsingsområde. Mer enn noensinne trenger skolen motiverte lærere med faglig tyngde og pedagogiske egenskaper. Etter- og videreutdanning er først og fremst skoleeiers ansvar, men for å nå viktige utdanningspolitiske mål har staten tildelt ca. 260 mill. kr til ulike kompetanseutviklingstiltak rettet mot lærere og skoleledere i 2002. For å styrke lærernes faglige kompetanse vil jeg også i den varslede lærerutdanningsmeldingen foreslå vesentlige endringer i allmennlærerutdanningen. Studentene vil få større muligheter til valg og faglig fordypning. Samlet sett er dette tiltak som på kort og lengre sikt vil styrke grunnskolelærernes kompetanse. Noen av dem vil ta tid, men målsettingen må være at lærerne har god bakgrunn og kunnskaper i de fagene de underviser i. Jeg tillater meg i den forbindelse å vise til Sem-erklæringen, der man sier at det er et mål at man har 20 vekttall for å kunne undervise i de fagene man da skal undervise i.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-13:
Det er riktig som representanten Evje sier, at svært mange lærere i praksis mangler tilstrekkelig eller den ønskede fordypning i det faget de underviser i. For å ta et par eksempler: Cirka halvparten av dem som underviser i 2. fremmedspråk, har null vekttall i faget. 50 pst. av dem som underviser i matematikk på barnetrinnet, har null vekttall i faget. 25 pst av dem som underviser i matematikk på ungdomstrinnet, har null vekttall i faget – ja de har kanskje bare grunnkurs på videregående opplæring, mens de da senere underviser på ungdomstrinnet. Nå er ikke meldingen om den nye lærerutdanningen fremlagt ennå, men det har vært såpass mye offentlig de-batt om den at jeg vel kan si hva som blir hovedelementene der. Vi kommer til å legge opp til færre obligatoriske fag, men norsk og matematikk og dette med begynneropplæring i norsk lesing og skriving og matematikk kommer til å bli vesentlige obligatoriske elementer. Så ønsker vi større valgfrihet, men det skal ledsages av et større krav til fordypning innenfor både fag og trinn man retter seg inn mot.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-13:
Jeg har ikke noe grunnlag for å påstå at de ikke gjør jobben sin, men det vil sikkert alltid hevdes at man kunne gjøre mer. På lang sikt tror jeg det blir vesentlig og viktig, særlig ettersom vi skal delegere mer til lokalt nivå, å styrke tilsynsoppgaven. Men det er riktig at kunnskapen her ikke har vært tilstrekkelig. Vi vil om noen dager også få vite mer om bakgrunnen til de lærerne som er ufaglærte i skolen. Det har vi heller ikke visst mye om. Det kan jo være alt fra at man virkelig mangler kompetanse og erfaringsbakgrunn, til at man faktisk er ganske velutdannet – det er bare det at man ikke har lærerutdanning. Dette trenger vi kunnskap om, for bare da kan vi sette inn de riktige tiltakene. Jeg tror bl.a. at det kan være lettere enn vi tror å få til en kompetanseheving blant såkalt ufaglærte i skolen, fordi de allerede kan ha en interessant bakgrunn i mange tilfeller som man kan bygge videre på.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-13:
Ordningen med en statlig ekstrasatsing for finansiering av skoleanlegg ble vedtatt i Stortinget i høst. I desember i fjor sendte departementet ut et rundskriv til alle kommuner og fylkeskommuner med kopi til Statens utdanningskontor, Kommunenes Sentralforbund og fylkesmennene. Rundskrivet informerer om målsetting ved ordningen, vilkår for tildeling og hvordan kommunene og fylkeskommunene kan søke om midlene. Ordningen omfatter prosjekter som ferdigstilles etter 1. januar 2002. Vedlagt rundskrivet var også en foreløpig fordeling av lånerammen mellom kommunene og fylkeskommunene. Departementet arbeider nå videre med å formalisere ordningen gjennom forskrift, retningslinjer og søknadsskjema. Kommunal- og regionaldepartementet vil i samarbeid med Utdannings- og forskningsdepartementet utarbeide forskrift for ordningen. Forskriften skal sendes på høring til kommuner og fylkeskommuner med det første. Husbanken skal forvalte ordningen, og Husbankens hovedstyre vil utarbeide retningslinjer og rutiner for ordningen, og sende dette til kommuner og fylkeskommuner i løpet av første halvår 2002. Departementet har fått en del henvendelser fra kommuner som er klare til å søke om sin låneramme i 2002. I og med at søknadsskjema og retningslinjer for ordningen ikke er sendt ut til kommunene og fylkeskommuner, har departementet ennå ingen oversikt over hvor mange som vil søke om ta ut sin låneramme i 2002.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-13:
Jeg kan forstå representanten Sorteviks utsagn om at dette kanskje går sent. Da jeg kom inn i departementet, måtte jeg konstatere at det ikke var gjort noe særlig arbeid med hensyn til kriterier for ordningen, osv. Samtidig var det jo klart i det offentlige rom at ordningen skulle gjelde helst fra 1. januar 2002. Jeg så det da som særdeles viktig at det faktisk skjedde, for ellers ville man oppleve den typen tilpasninger som representanten Sortevik er inne på, nemlig at man ville avvente utbedringer og bygg som er hardt tiltrengte. Jeg gav da beskjed om at ordningen skulle gjelde fra 1. januar 2002, og det gjør den. Så kan man si at det kanskje likevel går sent med høringer og utarbeidelse av forskrifter og retningslinjer. Men det går da i det – la meg si – sedvanlige tempo som det gjør i staten, med de frister som gjelder. Og jeg tror kanskje at representanten Sortevik og jeg er enige om at her kunne det kanskje gjøres forenklinger, men da er det mer på et generelt grunnlag enn spesielt for denne ordningen.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-13:
Som sagt er det utgått et rundskriv, som representanten Sortevik sikkert er kjent med, av 13. desember 2001, og man vil nå arbeide videre med de rutiner og retningslinjer jeg har vært inne på. Det betyr at absolutt ikke alle forhold er avklaret. Vi diskuterer i dag bl.a. kriterier knyttet til adgangen for funksjonshemmede, osv. La meg bare si at jeg kan være helt enig med representanten Sortevik i at ordningen ikke er perfekt. Slike ordninger har også svakheter. Man kan kanskje også si, hvis jeg kan være så fri, at den har svakheter på den motsatte måte av det representanten Sortevik er inne på, for dette er jo selvfølgelig en form for belønning, kan man si, til de kommuner som hittil ikke har prioritert skolebygg, mens de kommuner som har vært flinke og har prioritert skolebygg, ikke i samme grad får nyte godt av ordningen. Dette er hva jeg vil kalle en type systemfeil som ofte har en tendens til å komme frem i offentlig sektor, og som vi vel har et felles ansvar for å minimalisere så godt vi kan.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-13:
Når man sammenlikner sykepleierutdanningen og medisinerutdanningen, slik representanten Rui her gjør, er det viktig å være klar over en historisk forskjell mellom utdanningene. Medisinerutdanningen har alltid vært statens ansvar. Sykepleierutdanningen ble først overført fra fylkeskommunen til det statlige høgskolesystemet på midten av 1980-tallet. Det ble den gang bestemt at overføringen av helsefaghøgskolene ikke skulle føre til noen økonomisk omfordeling mellom fylkeskommunen og staten, men at midler til praksisundervisning skulle bli liggende i fylkeskommunenes rammer med den forutsetning at sykehusene kunne brukes som praksissteder som før. I tillegg kan det nevnes at det gjennom høgskolene er tilført økte ressurser til praksis i tilknytning til innføring av ny rammeplan for sykepleierstudiet. Disse midlene benytter høgskolene til kvalitetsforbedrende tiltak i praksisundervisningen. Tilskuddet til praksisdelen av medisinerutdanningen er organisert på en annen måte ved at kostnadsdekning til sykehusene skjer via en egen komponent i regionsykehustilskuddet. Dette er den historiske bakgrunnen, som altså er med på å forklare den store forskjellen representanten Rui viser til. Med utgangspunkt i at ansvaret for sykehusene er overført til staten, er det naturlig å vurdere spørsmål knyttet til praksisveiledningen. Utdanningsdepartementet og Helsedepartementet er i den forbindelse nå i ferd med å opprette en intern arbeidsgruppe som skal se på rammevilkårene for praksisdelen av helsefagutdanningene. Arbeidsgruppen vil selvsagt måtte vurdere både økonomiske og organisatoriske forhold for å skape gode rammevilkår for praksis i disse utdanningene. Jeg vil også vise til den utredningen av sykehusfinansieringen som Helsedepartementet nå har satt i gang. En av problemstillingene utvalget skal se på, er finansieringen av utdanning av helsepersonell i sykehus. Jeg kan forsikre at departementet har høy oppmerksomhet omkring disse spørsmålene.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-13:
Dette er et internt arbeid, og akkurat idet jeg står her, kan jeg ikke helt erindre hvilken tidsfrist jeg har gitt våre interne folk i departementene. Men det er klart at dette er et arbeid som er høyt prioritert, for vi er jo kjent med at det enkelte steder er problemer, og at man føler det som en belastning. Vi er også kjent med at flere sykehus krever betaling for å stille praksisplasser til rådighet. Dette har departementet ment er prinsipielt galt. Men vi er nå i en situasjon der sykehusene er overført til staten, og det er naturlig at vi ser på dette igjen. Jeg kan forsikre at både helseministeren og jeg selvfølgelig er veldig opptatt av at disse utdanningene er gode, at også praksisen er god, og at vi får det til på en smidig måte sammen med de samarbeidspartnerne vi må og skal samarbeide med.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-13:
Dette ligger litt utenfor det som spørsmålet opprinnelig dreide seg om, så jeg må medgi at jeg er nødt til å gå nærmere inn i det før jeg kan gi et endelig svar. Jeg vil ikke ha noe imot å se på noen deler av noen utdanning i og for seg så lenge jeg har dette oppdraget, så jeg tar med meg spørsmålet. Men jeg er ikke beredt til å si noe endelig om det her og nå, ettersom det ligger relativt langt fra det opprinnelige spørsmålet.