trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-29:
SV støtter prinsippet om å fristille den sentrale administrasjonen fra Justisdepartementet for å gjøre domstolene mer uavhengige enn i dag. Dette er i tråd med ønsket om mest mulig skille mellom den utøvende makt og den dømmende makt i forhold til maktfordelingsprinsippet. Derfor støtter SV flertallet på alle punkter, også på dette punktet. Det jeg vil kommentere videre, er det faktum at justiskomiteen går imot prinsippet om at domstolenes uavhengighet skal inkorporeres i Grunnloven. Der kom vi altså fram til motsatt konklusjon av det jeg forstår Venstre har gjort. Hovedbegrunnelsen for dette synes å være at justiskomiteen ikke ønsker å grunnlovfeste kun en del av maktfordelingsprinsippet, altså domstolenes uavhengighet i forhold til den lovgivende og utøvende makt. En av rettssikkerhetsgarantiene i Den europeiske menneskerettighetskonvensjon artikkel 6 er at domstolene skal være uavhengige og upartiske. SV går inn for en inkorporering av domstolenes uavhengighet i Grunnloven fordi dette kommuniserer rettstilstanden best. Uskreven konstitusjonell sedvane og menneskerettighetslovens henvisning til Den europeiske menneskerettighetskommisjon er ikke kommunikasjonsmessig godt nok og gjør dermed prinsippet utydelig, mener vi. De viktigste sidene ved statsformen må kunne kommuniseres med folk flest gjennom Grunnloven og ikke via jurister med statsforfatningsrett som særlig nedslagsfelt. Nå omhandler jo ikke saken i dag akkurat dette, men når hele Grunnloven nå skal gjennomgås, vil vi be om at hele maktfordelingsprinsippet utredes og kommer til uttrykk i Grunnloven. Vi kommer tilbake til prinsippet om domstolenes uavhengighet i dette arbeidet når saken kommer opp på nytt.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-29:
Det var greit at Frank Willy Larsen, som er saksordfører, også gjorde rede for vårt forslag. Det kan jeg også gjøre seinere. Vi deler det synspunktet at alle skal ha rett til å kunne leve opp i trygge forhold. Vi deler også det perspektivet at barns beste skal være utslagsgivende hele vegen. Vi er sikkert helt enige om at det at vi ikke kunne ha åpnet for stebarnsadopsjon til nå, er et uttrykk for en lang, lang historie om diskriminering av homofile og lesbiske. Denne diskrimineringa vil etter i dag vare ved, også på grunnlag av det som Stortinget foreslår. Vi støtter stebarnsadopsjon, men det er et stykke veg til å oppheve diskrimineringa, og vi syns også det er ulogisk, fordi: Enslige kan i dag adoptere. Hvis man er to av samme kjønn, er det altså verre enn å være én av det samme kjønn i forhold til å adoptere. Homofile kan bli fosterforeldre i dag, men de kan hindres i å adoptere selv om dette er til barnets beste. Med andre ord: Barnet vil ikke kunne få de samme rettighetene i forhold til rettssikkerhet og i forhold til å arve som barn som adopteres av heterofile fosterforeldre. Jeg har skjønt det sånn at Arbeiderpartiet signaliserer veldig utad at de er for alles rett til å kunne bli vurdert som adopsjonsforeldre, og det er jo det vi går inn for i vårt forslag. Da fatter og begriper ikke jeg hvorfor Arbeiderpartiet stemmer imot det som en skulle tro de var for. Eller er det Arbeiderpartiet som ikke er modent nok til å ta en såpass moden avgjørelse i dag?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-29:
Representanten Lånke sa, hvis jeg nå ikke husker helt feil, at vi ikke måtte blande sammen voksnes rettigheter og barns rettigheter. La det være helt klart at det for oss alle sammen, enten det gjelder å gå inn for stebarnsadopsjon eller å gå inn for å utvide rettighetene, må være barnas beste som er retningsgivende hele veien. Men la meg også si at de holdningene som man signaliserer overfor voksne i denne sammenhengen, også vil være holdninger som man signaliserer overfor barn, og som rammer barn og ungdom som viser seg å ha en homofil eller lesbisk legning. Jeg vil faktisk berømme Kristelig Folkeparti for at de gikk inn for ensliges rett til å bli vurdert som adopsjonsforeldre. Jeg vil også berømme Kristelig Folkeparti for å ha vært til stor hjelp i forbindelse med å få fram den stortingsmeldinga som vi skal behandle på torsdag. Men ser ikke representanten Lånke følgende inkonsekvens: Vi åpner altså for ensliges rett til å kunne bli vurdert som adopsjonsforeldre. En enslig adopterer et barn. Så viser det seg at han eller hun er homofil eller lesbisk og får en partner. Hvordan vil Kristelig Folkeparti stille seg i en slik sak? Ville det ikke være til barnets beste at det da kunne bli adoptert av steforelderen? Kan representanten Lånke også kommentere følgende tankerekke: Én forelder er bra. To foreldre av samme kjønn som den ene som er bra, er ikke bra. Det er verre en én forelder. Det er jo logikken dersom man ikke åpner for at homofile og lesbiske kan bli vurdert på lik linje med enslige. Jeg vil gjerne ha et lite svar på det.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-29:
Når jeg sa at dette også er en homosak, er det fordi dette er en sak med grunnlag i de fordommene dette samfunnet lenge har hatt mot homofile og lesbiske. Men jeg har gjennom hele innlegget mitt poengtert at utgangspunktet må være barns beste. Og det er de holdningene som vi signaliserer også overfor homofile og lesbiske som kan være foreldre, som også vil gjøre noe med barn, ikke bare barn som er heterofile, men også barn som er homofile. Barn er ikke født med fordommer. Det er vi voksne som gir dem de fordommene gjennom handlingene våre, gjennom de tankene vi har, gjennom de holdningene som vi formidler. Det er klart – og det sa jeg også – det kan være en belastning for et barn å vokse opp i et homofilt miljø sammen med homofile og lesbiske foreldre, og det må komme til vurdering. Men det er altså retten til å kunne bli vurdert, ikke retten til å adoptere, men retten til å bli vurdert som vi framholder hele tiden. La oss ta et eksempel – det at vi tenker på barns beste: Et heterofilt par, en kjernefamilie, har barn. Moren i dette forholdet har en lesbisk søster som bor sammen med en partner. Så skjer det som kan skje, at paret er utsatt for en ulykke og omkommer. I denne sammenhengen kan det opplagt være barnets beste at det er den lesbiske tanten og hennes partner som tar seg av dette barnet. Det vil vi kunne gjøre mulig. Det er ikke mulig i dag, men det vil vi kunne gjøre ut fra det som er barns beste. Og så vil jeg uavlatelig jobbe for et samfunn med toleranse og muligheten til å være forskjellige.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-29:
Jeg slutter meg helt til det siste som statsråden sa. Jeg lurer på om hun også er enig i at denne saken tar utgangspunkt i de fordommene som samfunnet har hatt mot homofile og lesbiske. I VG søndag står statsråden fram som den som har kjempet for at homofile og lesbiske skal kunne få adoptere barn. Jeg har mange ganger registrert at hun har kjempet for dette, og det er bra. Hun sier at det handler om kjærlighetsevne og det å være gode foreldre. Jeg vil så gå to år tilbake. Da stod SV og Arbeiderpartiet sammen om et forslag i Innst. O. nr. 53 for 1998-99. Forslaget lød bl.a. som følger: «Hovedmålet må være å styrke barns mulighet til en trygg og god oppvekst. Samlivsform og seksuell identitet skal ikke i seg selv være til hinder for å søke og bli vurdert som adoptivforeldre.» Saksordfører den gang var Karita Bekkemellem Orheim. Hva har så skjedd siden? Jo, stortingsrepresentanten er blitt statsråd, og hun har hatt full anledning til å fremme forslag i tråd med dette. Så fremmer hun altså forslag om stebarnsadopsjon. Jeg vil påstå at det her er en inkonsekvens i forhold til f.eks. fosterforeldre, som tar på seg det store ansvaret – som Anne Enger Lahnstein sa – og som har behov for å sikre barnet arverettigheter og rettssikkerhet. Hva mener statsråden egentlig? Flere har sagt her at man trenger mer kunnskap. Da vil jeg nevne en parlamentarikerutredning som er gjort i Sverige – og Sverige og Norge er ikke forskjellige – der flertallet konkluderte med at det nå er riktig å åpne for en generell vurdering. Ligger hindringene hos statsråden? Eller ligger de i Arbeiderpartiet? Hvem er det som ennå ikke er moden for å ta denne avgjørelsen?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-29:
Jeg skal gi ros til statsråden for det engasjementet hun viser i denne saka, og jeg underkjenner overhodet ikke den betydningen det har at Regjeringa nå legger fram saka om stebarnsadopsjon, som egentlig har vært overmoden ganske lenge. Det er lenge siden bestillinga om stebarnsadopsjon ble gitt til Regjeringa – ikke denne regjeringa, men den forrige. Så sier statsråden at ingen regjering har gjort mer når det gjelder levekåra for homofile og lesbiske enn denne regjeringa. Ja, Regjeringa har signalisert en åpen holdning, og Regjeringa har lagt fram stortingsmeldinga, men jeg vil minne om at forslaget om stortingsmeldinga ble lagt fram, og den ble nærmest presset fram av SV og Høyre sammen. Det var slett ikke noen godvilje fra Arbeiderpartiet den gangen til å ville utarbeide en stortingsmelding. Men ære være Regjeringen for at den er lagt fram nå, og den har mange viktige perspektiver i seg. Det forslaget som vi har lagt fram, lyder slik: «Stortinget ber Regjeringa fremme forslag til nødvendige lovendringer som sikrer lesbiske og homofile rett til å bli vurdert som adopsjonsforeldre.» Det er altså ingen lovendring som skal vedtas over natta. Alle lovendringer krever en grundig saksforberedelse. Det kreves også at alle lovendringer blir sendt ut på høring. Da lurer jeg på: Er statsråden enig i at denne bestillinga burde vært sendt Regjeringa nå, slik at Regjeringa kan starte opp dette arbeidet? Det er ikke tvil i min sjel om at det var dette statsråden egentlig ville at Stortinget skulle ha bestemt, så jeg ønsker at statsråden hvisker sine representanter her i øret at det egentlig er klokt å sende denne bestillinga til Regjeringa nå.
Frank Willy Larsen (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Representanten Valle sier at hun «fatter og begriper ikke» Arbeiderpartiets standpunkt, så jeg får vel gjøre et fattig forsøk på å klare opp i det. Ot.prp. nr. 71, den saken vi nå har til behandling, er en sak som handler om barns rettigheter først og fremst. Generell adopsjonsrett for homofile og lesbiske handler om voksnes rettigheter. Vi har ment at å blande sammen de to sakene – på den ene siden barns rettigheter, som vi behandler i dag, og så den retten til generell adopsjon som angår voksne – ikke gagner saken for noen av partene. Det er i grunnen en vurdering som jeg skulle ønske at også SV tok innover seg noen ganger. Vi har en klar formulering i partiprogrammet vårt om at vi ønsker en vurdering, og jeg sa i innlegget mitt at Arbeiderpartiet i neste periode vil skaffe seg større kunnskap om generell adopsjon. Den kunnskapen som da framskaffes, skal danne grunnlag for en eventuell beslutning som er i tråd med – håper jeg – det som er intensjonene i SVs forslag i dag.
Frank Willy Larsen (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Jeg har også lagt merke til at Fremskrittspartiet ved representanten Bredvold understreker at det er hensynet til barnets beste som gjør at Fremskrittspartiet lander på det standpunktet som man gjør i denne saken. Jeg har også selvfølgelig lagt merke til de formuleringer som Fremskrittspartiet bruker i saken, formuleringer som at det er «betenkelig å innvilge adopsjon til partner av samme kjønn». Det skaper «følelsesmessige reaksjoner» og det kan virke «fremmed» for andre, og at barnet vil kunne komme i «den noe spesielle situasjon at det får to foreldre av samme kjønn». Da blir mitt spørsmål til representanten Bredvold: Oppfatter ikke Fremskrittspartiet at man med de holdningene som Fremskrittspartiet gang på gang framfører fra denne talerstolen, legger stein til byrden for de barna som allerede i dag lever i familier hvor man har foreldre av samme kjønn? Det virker som om Fremskrittspartiet ikke tar innover seg at det er det som er virkeligheten, og at det er den virkeligheten som denne odelstingsproposisjonen forsøker å forholde seg til.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2001-05-29:
Representanten Sandberg sier at Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet står sammen i tykt og tynt. Det må i hvert fall føyes til «i denne saken». Men det er riktig, vi står sammen om det aller meste på dette området. Når det gjelder det spørsmålet han stilte, er det klart at dette er en litt annen sak. Det som ble vedtatt om rett til adopsjon for enslige, gir en veldig trang åpning. Det gir nærmest bare i teorien en åpning for at enslige kan adoptere, slik vi ser det. Vi har her valgt en litt annen vinkling, fordi vi ser at det finnes muligheter til å ta andre grep. Når det gjelder stebarnsadopsjon, tror jeg, som jeg også understreket i mitt innlegg, at denne saken er kommet i et litt annet lys med årene. Behovene for dette er mindre. Verdien av å se på de følelsesmessige og biologiske bånd er blitt styrket. Det er ikke spørsmål om, hva skal vi si, å løse enkelttilfeller, men det er spørsmål om å etablere et lovverk for framtiden som skal regulere forholdet for barn i en slik situasjon. Jeg tror at adoptivbarn er spesielt sårbare. De trenger et spesielt vern, og i den sammenheng har Kristelig Folkeparti nå valgt å legge fram et forslag hvor vi ønsker å få se på muligheter til å styrke sikkerheten og tryggheten for barna innenfor den biologiske konteksten. Det er grunnen til at vi har gått inn på dette forslaget. At det fortsatt kan være en åpning for at man kan foreta stebarnsadopsjon også i disse tilfellene, utelukker jeg ikke, men i denne sammenheng har vi valgt å fokusere på mulighetene for å gi et bedre og mer helhetlig grep lovmessig når det gjelder stebarnsadopsjon.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2001-05-29:
Jeg sa i mitt innlegg at jeg tror det beste for barnet er at det har både en mor og en far. Jeg har ikke sagt at en homofil eller lesbisk er uegnet som omsorgsperson. Jeg tror at homofile og lesbiske kan være gode omsorgspersoner. Jeg tror ikke det har noe med seksuell legning å gjøre. La det bare være slått fast! Det som er vårt utgangspunkt her, er at vi ønsker å sikre et lovverk som ikke bare ivaretar de juridiske og de økonomiske sidene av et adoptivforhold, men som også trekker inn de biologiske båndene. For jeg tror man har blitt mer oppmerksom på de båndene i den senere tid enn man har vært før. Og da synes vi det er galt å gå den motsatte veien. Jeg har ikke utelukket muligheten for at en homofil eller lesbisk i et registrert partnerskap kan bli vurdert – det har jeg ikke sagt – men vi snakker om veldig få adoptivbarn. Ifølge stortingsmeldingen som vi skal behandle på torsdag, var det, så vidt jeg kan huske, registrert ca. 34 barn med foreldre i registrerte partnerskap. Hvor mange av dem som kunne være aktuelle for stebarnsadopsjon, vet jeg ikke, men vi snakker om veldig få. Vi innretter altså ikke et lovverk etter det, men mener at vi i hvert enkelt tilfelle må ta stilling til hvem som eventuelt vil være best egnet til å overta omsorgen for et barn som måtte miste alle, og som står i en slik situasjon. Det vi da trenger, er å finne noen som i en sårbar situasjon for et adoptivbarn kan erstatte det hjemmet som er tapt. Og da mener vi at vi må se på lovverket. Da er det for så vidt irrelevant å svare på det spørsmålet som Ågot Valle stilte til slutt, fordi vi først og fremst ønsker å se på de biologiske båndene.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2001-05-29:
Jeg er glad for representanten Hornsliens innledning, for jeg synes at han slo fast noe som vi deler. Det er hensynet til barns beste, og at dette ikke er en homosak. Det er jeg faktisk helt enig i. Jeg er også glad for at han sa at han syntes det var et interessant innlegg. At han fant det godt, hadde jeg vel heller ikke ventet, så slik sett godtar jeg det. Men han stiller meg to spørsmål. Hva vil jeg gjøre i de få tilfellene det er snakk om? Ja, det er jeg ikke sikker på om det er opp til meg å avgjøre. Jeg har for så vidt svart på det spørsmålet allerede i mitt tidligere innlegg, at dette er en sak som andre må vurdere i hvert enkelt tilfelle. I noen tilfeller vil det kanskje finnes løsninger utenom det registrerte hjemmet. I noen tilfeller vil det kanskje være den eneste mulighet, og da vil vi antakeligvis godta en stebarnsadopsjon. Det snakkes ikke her om registrert partnerskap. Jeg tror jeg vil si det samme også om et heterofilt forhold hvis det finnes biologiske bånd som det er viktig å knytte opp mot. Når det gjelder de følelsesmessige aspektene, er det klart at det er et vanskelig spørsmål. Det er noe som må ses i et langtidsperspektiv. Når vi lytter til SUAKs rapport om hvordan de opplever voksne som er blitt adoptert, og som forteller om hva de har opplevd og om de eventuelle feil som er blitt gjort tidlig i disse menneskenes liv, er det klart at det ikke er noe enkelt spørsmål. Jeg tror at følelsesmessige bånd finnes i flere retninger her, og at barnets eget votum eller eget syn også må lyttes til. Her tror jeg ikke det går an for en politiker på Stortingets talerstol å gi en oppskrift på hva som vil være det beste i enkelttilfeller. Det vi ønsker å slå fast, er at barnet skal ha en mor og en far, og at det er biologiske bånd som vi ikke må hoppe bukk over, og som vi må forsøke å sikre ivaretakelsen av gjennom det lovverk som vi nå skal forsøke å gjøre noe med.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2001-05-29:
Jeg har en selvpålagt moderasjon i forhold til å ta replikker i denne debatten, men når det gjelder representanten Ågot Valle, kan jeg ikke la være. Representanten Hornslien sa tidligere i en replikkveksling at dette ikke er en homosak, dette er en barnesak. SV og Ågot Valle sier at det er en homosak. Dette er en voksensak. Og er det der det store skillet går i denne debatten? Jeg har gått gjennom alle merknadene til SV som de er alene om, og så vidt jeg kan skjønne, handler de fra ende til annen om de voksnes rettigheter. Ingen skal bli utsatt for diskriminering. Forskningen viser at lesbiske og homofile har like god omsorgsevne – det har jeg også understreket, og det er greit. Homofile skal ikke ekskluderes når det gjelder å bli vurdert som egnede adoptivforeldre. Tyngden og vekten i representanten Ågot Valles innlegg var viet de voksnes rettigheter. Så ender det opp med et forslag hvor man ønsker å lovfeste retten til å bli vurdert. Det som går som en rød tråd gjennom SVs argumentasjon, er de voksnes rettigheter når det gjelder adopsjon. Det er alvorlig. Jeg må spørre representanten Ågot Valle og SV: Hva er det som er det viktigste i en sak som dette? Hvor er det fokus ligger? Ingen kan være i tvil om at for Sosialistisk Venstreparti ligger fokus på likestiling og ikke-diskriminering for voksne, og det er det som er overordnet, ikke barns – den svake parts – beste. Jeg ber om at representanten Valle kommenterer dette.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
En skulle kanskje ikke tro det var nødvendig for meg å ta replikk på representanten Lånke, i og med at vi, for å si det slik, står sammen i tykt og tynt i denne saken. Og jeg mener egentlig at representanten Lånke holdt et meget interessant og godt innlegg, som Fremskrittspartiet fullt ut stiller seg bak. Det som får meg til å lure litt på hva som er intensjonene med Kristelig Folkepartis argumenter i denne saken, går litt tilbake i tid. Jeg skal spørre ganske enkelt og direkte. Kristelig Folkeparti stod jo sammen med flertallet da det ble åpnet for at enslige skulle få lov til å adoptere. Mitt spørsmål blir ganske enkelt: Hva er forskjellen på den argumentasjonen som Lånke nå bruker i sitt innlegg, og den argumentasjonen som Kristelig Folkeparti hadde da de stod sammen med flertallet i Stortinget for ikke så lenge siden og åpnet for at enslige skulle få lov til å adoptere?
Anders Hornslien (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
La meg først begynne med å si at det ikke er en homosak vi behandler i dag – for dem som måtte tro det – vi behandler en lov som tar utgangspunkt i at det er en del barn som lever med to foreldre av samme kjønn. Det er en virkelighet som er der. Og så diskuterer vi noen ytterst få tilfeller hvor den ene biologiske eller den rettmessige, lovmessige, ene av foreldrene går bort, og hvorpå et barn da skal ha rett til å beholde sine stabile omgivelser. Det er det vi diskuterer i dag. Det er altså ikke en homosak, som det ofte blir betegnet som. Det er en sak som nettopp tar utgangspunkt i barns beste, dvs. at barn skal kunne ha en rettighet til å vokse opp i de omgivelsene som for et barn er de tryggeste og mest stabile. Det er det det dreier seg om. Derfor er jeg enig med representanten Sandberg i at det var et interessant innlegg som representanten Lånke holdt, men om det var så godt, som han også sa, er jeg mer usikker på. For spørsmålet er: Hva vil representanten Lånke gjøre med de få barna som havner i denne situasjonen, og hvor det åpenbart er til barnets beste at det får bli i det hjemmet som det har vokst opp i? Det er spørsmålet. Mener representanten Lånke at det vil være riktig å ta et barn bort fra et trygt og stabilt hjem, et hjem hvor barnet har lyst til å være, og hvor det har de beste muligheter til å få en god oppvekst? Mener representanten Lånke dette? Det er mitt første spørsmål. Det andre spørsmålet, som jeg syns blir mer alvorlig, og som jeg nå syns krever et svar, er: I sitt innlegg fokuserte representanten Lånke også på de følelsesmessige aspektene det er for et barn å vokse opp i et slikt hjem. Vil representanten Lånke presisere hvilke følelsesmessige aspekter ved å vokse opp i et slikt hjem det er han sikter til?
Anders Hornslien (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Det vektlegges hele tiden fra denne talerstolen hva som er til barnets beste. Da skjønner jeg ikke hva som er så vanskelig med denne saken. Hva er det som gjør denne saken så vanskelig for Bredvold hvis det er barnets beste som ligger til grunn for hans vurderinger? Hvis det er en vurdering som tilsier at dette er riktig å gjøre for barnets beste, hva er det da som gjør at saken er så vanskelig, annet enn en problematisering rundt forhold som har utenforliggende karakter rett og slett, det at man er redd for reaksjoner. Man skriver f.eks. i merknadene til Fremskrittspartiet: «Ved stebarnsadopsjon vil juridiske bånd til den opprinnelige slekten falle bort. Barnet vil komme i den noe spesielle situasjon at det får to foreldre av samme kjønn.» Det vi snakker om her, er ikke at barnet vil komme i en slik situasjon. Det er allerede i en slik situasjon. Ergo faller jo på en måte argumentasjonen til Fremskrittspartiet noe ut av virkeligheten allerede der. Men så fortsetter man merknaden ved å skrive følgende: «Disse medlemmer ser at dette kan skape følelsesmessige reaksjoner hos barnet og virke fremmed for utenforstående. Det er viktig at en er oppmerksom på dette.» Det er derfor jeg på en måte utfordrer motstanderne av denne endringen litt. For nå må vi snart få et svar på hva disse setningene egentlig betyr. Hva er de følelsesmessige reaksjoner vi snakker om her? Er det fordommer som vi har som vårt fremste mål fra denne talerstol og i denne sal å motvirke, man er redd for? Er det det man er redd for? Eller hva er det som ligger i dette begrepet «følelsesmessige reaksjoner» og redsel for det utenforstående? Så godtar jeg faktisk ikke det som er blitt sagt herfra, at det er umulig å si noe om, for så lenge man skriver dette i merknads form, må man også kunne begrunne hvorfor man skriver det. Hva er de følelsesmessige konsekvensene av dette? Det synes jeg faktisk at vi har et krav på å få vite. Jeg synes også at man skal kommentere dette at hvis det er til barnets beste, hvorfor vil man ikke da åpne for en lovgivning som sikrer nettopp barnets beste?
Anders Hornslien (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Det var i og for seg innlegget til Anne Enger Lahnstein som gjorde at jeg tegnet meg på talerlisten igjen, fordi jeg vil gi ros til representanten Lahnstein for de holdningene og det utgangspunktet som hun gav uttrykk for i sitt innlegg. Jeg har stor forståelse og respekt for at mange mennesker i dette og i mange andre spørsmål innenfor området har hatt behov for å la ting modne og gå vanskelige og kanskje lange runder både med seg selv og med andre. Det har jeg stor forståelse for. Men samtidig forlanger jeg den samme forståelsen tilbake for de av oss som ikke har hatt behov for disse rundene, fordi vi – heldigvis, vil jeg si – har vokst opp i et mer liberalt og åpent samfunn, fordi vi er yngre, og kanskje fordi vi er oppvokst f.eks. i Oslo. Det betyr at for meg er ikke denne saken veldig vanskelig. Jeg avfeier ikke andre som synes saken er vanskelig, men for meg som har levd i denne byen, og som i og for seg har levd åpent i denne byen i mange år og sett barn som har levd i homofile forhold, glade barn som har hatt det veldig trygt og godt og fint og fått all den kjærlighet og omsorg som de trenger, så er det selvfølgelig helt åpenbart at dersom det skulle skje en av deres foreldre noe, skal ikke de bli tatt ut av disse omgivelsene. For meg er det helt åpenbart, det er ikke vanskelig. Men jeg har forståelse for at for mange andre kan veien ha vært lengre enn den har vært for meg. Det bringer meg i og for seg også over på det som SV åpner for i sitt forslag. Jeg hadde håpet at dette forslaget kan gjøres om til et oversendelsesforslag, slik at man ikke får det nedstemt. Jeg lever i og for seg selv i et forhold hvor jeg kanskje kunne tenke meg å adoptere, men foreløpig – i forhold til dagens lovgivning – må jeg nøye meg med ei bikkje. Det betyr at når det gjelder denne åpningen, at jeg godt kunne tenke meg at vi fortsetter diskusjonen rundt spørsmålet om personer som lever i slike forhold som f.eks. jeg lever i, er verdige som omsorgspersoner, også til å kunne adoptere. Da vil jeg gjerne at den diskusjonen i hvert fall ikke skal bli avsporet med at det som egentlig er et flertall, stemmer ned et forslag som man egentlig er for. Da vil jeg heller være litt mindre utålmodig enn det SV er, og si at det er viktigere for meg at forslaget blir utredet grundig, og at det får flertall, enn at vi haster gjennom en avstemning i løpet av noen få dager nå. Det er det viktigste – i hvert fall for meg. Vi begynner med et veldig viktig steg i dag, ved å åpne for stebarnsadopsjon. Det er et veldig viktig skritt i riktig retning. Jeg synes Regjeringen – det er kanskje ikke så overraskende – har stor troverdighet på området, Det er ikke fordi jeg er fra Arbeiderpartiet jeg sier det, men det er fordi jeg opplever engasjementet rundt dette som ekte, ærlig og oppriktig, og fordi jeg er helt sikker på at dagens debatt bare er et skritt på veien mot full likestilling mellom homofile og lesbiske og heterofile.
Trond Helleland (Høyre), 2001-05-29:
Høyre støtter forslaget om å gi adgang for stebarnsadopsjon i registrerte partnerskap. Saksordfører Frank Willy Larsen holdt et godt innlegg der han gikk gjennom hovedbegrunnelsene, og jeg vil gå ganske raskt gjennom noen av våre kommentarer. Forslaget bygger på gjeldende bestemmelse om at den ene partner med samtykke fra den andre kan adoptere dennes barn. Det er imidlertid presisert at dette ikke gjelder barn som er adoptert fra en fremmed stat som ikke tillater slik adopsjon. For Høyre er det, som det virker som det er for de fleste, viktig at hensynet til barna går først. Når eksempelvis en biologisk mor som lever i registrert partnerskap, har barn med en ukjent far, og barnet vokser opp med mor og partneren, vil det være helt naturlig dersom mor dør, at partneren blir gitt mulighet for å adoptere barnet. Jeg kan ikke skjønne representanten Lånkes påpeking av det følelsesmessige og komplikasjoner knyttet til dette når det i de fleste tilfellene vi snakker om, gjelder en ukjent, f.eks. en sæddonor eller en ukjent far. I dette tilfellet vil det være helt unaturlig ikke å gå inn for adopsjon. Det er viktig å understreke at hensikten med stebarnsadopsjon er at barn skal sikres retten til å ha to juridiske foreldre også i de tilfellene hvor den ene av foreldrene er død, forsvunnet eller av andre grunner ikke kan eller vil delta i oppfostringen av barnet. Høyre er av den oppfatning at denne grunnleggende retten også må gjelde for barn i registrerte partnerskap, og støtter derfor Regjeringens forslag til endringer i loven. Vi understreker betydningen av at alt internasjonalt adopsjonsarbeid må basere seg på gjensidig respekt for det enkelte lands lovgivning, og støtter med bakgrunn i dette at det i loven nedfelles et unntak for stebarnsadopsjon når det gjelder utenlandsadopterte barn som kommer fra et opprinnelsesland som ikke tillater en etterfølgende stebarnsadopsjon i registrert partnerskap. Den foreslåtte lovtekst gir tilstrekkelig fleksibilitet i forhold til at holdninger knyttet til stebarnsadopsjon og registrerte partnerskap er i stadig forandring. Det har under behandlingen av saken kommet innspill fra mange om at man bør se på ulike deler av adopsjonsloven, noe som også representanten Lånke var inne på i sitt innlegg, knyttet til stebarnsadopsjon på generell basis. Jeg er av den oppfatning at det naturlige må være å gå gjennom adopsjonsloven på generelt grunnlag og ikke å ta opp problemstillinger som ikke er relatert til stebarnsadopsjoner for dem som lever i registrert partnerskap, ved denne korsvei. Høyre vil støtte Regjeringens forslag til lovendring. Vi er opptatt av at dette nå blir gjort på en måte som gjør at stebarnsadopsjon blir sett på som naturlig i de tilfeller hvor den ene partneren går bort. Der barnet har vokst opp i et hjem med to foreldre av samme kjønn, vil det være helt unaturlig å gå imot muligheten for adopsjon.
Trond Helleland (Høyre), 2001-05-29:
Det er mye rå idrett som kan dukke opp, bl.a. den såkalte cage fighting, som statsråden har vist til nå. Det kunne ha vært interessant å høre litt mer om regelverket der, men jeg tror ikke vi skal gå inn på det nå. Det som er interessant, er jo det prinsipielle her ved at staten skal oppnevne en nemnd som skal godkjenne hvilke idretter man kan tillate å ha knockout i. Lægeforeningen, som har et annet utgangspunkt enn meg, de tar nemlig det rent medisinske og ser på en måte ikke realiteten, at dette er idretter som blir mer og mer populære iallfall i enkelte ungdomsmiljøer, sier i sitt brev til komiteen: «Vi tillater oss å peke på det inkonsekvente i å åpne for – gjennom godkjenning i statsråd – organisert konkurranse, oppvisning og/eller treningskamp der knockout er tillatt, samtidig som det skal være svært restriktivt. Det vil bety at Kongen kan velge ut de personer som skal kunne utsettes for knockout.» Det betyr altså Kongen i statsråd. Ser kulturministeren at det er et dilemma at man skal ha en kommisjon som er statlig oppnevnt? Hvis man hadde ønsket å gå videre på den veien, hadde det ikke f.eks. vært bedre at Idrettsforbundet eller kampsportforeningene selv fikk i oppdrag å utarbeide regelverk som var mer restriktive, og som kunne ivareta disse hensynene? Ser statsråden faren for at de idrettene som ikke blir godkjent av nemnda, vil fortsette aktiviteten i mer skjulte former? For det står ingenting i lovforslaget om forbud mot trening og forbud mot å øve på disse aktivitetene, men det skal altså være forbudt å avvikle kamper. Er ikke statsråden redd for at man da kan oppleve at det blir undergrunnskamper, som man har sett i enkelte andre land der det å arrangere kamper av denne type er veldig populært, nettopp fordi det er forbudt?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
Jeg takker for replikken. Den lyder litt rart, for representanten Hornslien hadde også en replikk tidligere i dag i samme sak, da han sa at dette ikke skulle være en homodebatt, men jeg synes nesten at det er det det legges opp til nå. For Fremskrittspartiet er det viktige her, og det eneste viktige, barnets rettigheter. I den situasjonen som vi dessverre lever i i dag, er ofte mangel på identitet et av de store problemene. Barna rives fra det ene ytterpunkt til det andre. Da det vi ser på som det mest naturlige med trygge og stabile foreldre, er en mor og en far, synes vi det er best slik som det er. Vi har ikke sagt at ikke to av samme kjønn i et forhold kan være gode omsorgspersoner og kan være gode foreldre, men vi ser det som mest naturlig at det er en mor og en far til stede der det er mulig.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
Nok en gang vil jeg prate om barnas rettigheter, barnas beste. Og det er to ting: Det er barnas beste, og det er de voksnes beste. I denne saken er det barnas beste vi skal prate om, og deres følelser. Og vi har kanskje kommet i en litt spesiell situasjon. Kanskje har vi to virkeligheter, to virkelige verdener vi lever i. Kanskje har Arbeiderpartiet sitt syn på virkelighetens verden og vi vårt. Vi ønsker at det som vi har, skal bestå. Vi ønsker et familiemønster slik som vi har det i dag, med en mor og en far, i de situasjoner det er mulig. Fremskrittspartiet viderefører sin familiepolitikk i denne saken, slik vi gjør i andre saker, og jeg vil bare nevne at vi var imot partnerskapsloven.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
Representanten Starrfelt tok for seg ett eksempel, men det er ikke et typisk eksempel, det er heller et unntak. Slik det tidligere ble nevnt i salen, var det kanskje 34-35 barn som levde i en slik situasjon. Hvor mange av disse det er aktuelt for med denne type adopsjon, vet vi ikke. Dermed er det vanskelig. Og det må være feil å endre et lovverk på grunn av unntakssituasjoner. Fremskrittspartiet ønsker en generell politikk og et generelt lovverk som beskytter alle barn uansett. Dette bygger bl.a. på FNs barnekonvensjon og menneskerettigheter. Vi ønsker ikke å «adoptere» Arbeiderpartiets familiepolitikk, som er med på å flytte grenser.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
Min replikk til statsråden går på SUAK og deres betraktninger, spesielt noe de sa den 28. februar 2001. SUAK er Statens ungdoms og adopsjonskontor. De uttaler at stebarnsadopsjoner ikke bare har juridiske aspekter, men at det i stor grad også handler om barns behov for tilhørighet og spørsmål om identitet. De mener at det er vel så viktig å fokusere på den følelsesmessige siden av adopsjon, og det er vi jo enig i alle sammen. Men så sier de at på generell basis er det behov for en innskrenkning av adgangen til stebarnsadopsjon i forhold til dagens praksis, og ikke en utvidelse, som det her legges opp til. Da blir spørsmålet mitt: Hvor mye har statsråden lagt i disse bemerkningene?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
Proposisjonen legger opp til enkelte justeringer i loven om familievernkontorer. Denne loven trådte i kraft 1. januar 1998. I tiden etter ikrafttredelsen har man naturligvis gjort seg enkelte erfaringer som tilsier at det bør foretas noen justeringer. Problemet grunner seg på at familievernkontorene i noen tilfeller er å anse som et organ for stat eller kommune, mens andre ikke er det. Dette setter begrensninger for forvaltningslovens rekkevidde og rettens anledning til å motta forklaring fra de ansatte. Lovendringene i proposisjonen tar derfor sikte på at de ulike kontorer i størst mulig grad har det samme regelverket å forholde seg til. Fremskrittspartiet støtter i stor grad innstillingen, og jeg vil derfor bare kommentere de områder hvor Fremskrittspartiet har et annet prinsipielt syn enn Regjeringen. Dette gjelder Regjeringens forslag til oppmyking av bruken av opplysninger til forskning og statistikk. Dagens familievernkontorlov § 8 inneholder en egen bestemmelse som regulerer adgangen til utlevering av taushetsbelagte opplysninger til bruk for forskning. Departementet kan etter denne bestemmelsen bestemme at opplysninger kan eller skal gis til bruk for forskning, uavhengig av taushetsplikten. Denne bestemmelsen omfatter imidlertid ikke statistikk. Regjeringen foreslår at dette også skal omfattes av loven. Fremskrittspartiet mener hensynet til statistikk må kunne ivaretas på en tilfredsstillende måte uten å komme i konflikt med hensynet til personvernet. Her må man være opptatt av at hensynet til brukerne, deres rettsvern og tilliten til tjenesten blir ivaretatt og prioritert. Regjeringens forslag åpner for en generell spredning av personopplysninger, noe som er en modifisering av taushetsplikten. Familievernkontorene bør være en lavterskeltjeneste som folk kan oppsøke uten å frykte at opplysninger bringes videre. Fremskrittspartiet går derfor imot dette forslaget.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
Ot.prp. nr. 75 for 2000-2001 har som hensikt å regulere organisert kampaktivitet som tillater knockout. Det foreslås at slik kampaktivitet kun kan utøves etter særskilt godkjenning. Fremskrittspartiet har tidligere vært og er også nå positive til f.eks. profesjonell boksing i Norge, som er en del av dette temaet vi diskuterer i dag. For å fortsette med eksemplet boksing: Fremskrittspartiet finner det beklagelig at motstandere av profesjonell boksing ikke har registrert utviklingen i det profesjonelle boksemiljøet, men bruker medienes «bakgårdsbilder» som argument for å beskytte unge bokseres helse når det gjelder knockout. Den som har fulgt med i utviklingen innenfor profesjonell boksing, har sett at den medisinske overvåkningen er blitt meget strengere, og at også ringdommerne utfører jobben med stor årvåkenhet overfor utøvernes situasjon. Det kommer også klart til uttrykk at trenerne i dag er meget opptatt av boksernes sikkerhet i en kampsituasjon. Fremskrittspartiet finner det direkte urimelig overfor utøvere av såkalte kampaktiviteter med knockout at disse ikke skal få utøve sin idrett i eget land på grunn av at det i enkelte land, som f.eks. USA og England, finnes såkalte useriøse klubber/arrangører. Fremskrittspartiet anser faren for at talentfulle unge norske utøvere havner i slike miljøer, for større på grunn av forbudet mot å utøve sin idrett i eget land. Vi vil ikke på noen måte prøve å nedvurdere rapporten fra Den norske lægeforening. Faren for medisinske skadevirkninger eksisterer selvfølgelig ved idretter med knockout. Vi kan også til en viss grad vedgå at slike kampsporter kan virke forrående på enkelte tilskuere, men hvis dette skulle være et tungtveiende argument for et forbud, burde f.eks. fotball absolutt bli forbudt med øyeblikkelig virkning. Selvfølgelig ser Fremskrittspartiet også at det fortsatt eksisterer noen få useriøse innenfor disse miljøene. Dette betyr selvfølgelig ikke at slike tilstander ville oppstå i Norge. Fremskrittspartiet viser til konklusjonen i samme rapport som sier at alle slag mot hodet kan i utgangspunktet føre til hodeskade, uansett amatørutøving eller profesjonell utøving av idretten. Fremskrittspartiet antar at man ville fått sammenlignbare resultater hvis man foretok testing av idrettsutøvere innenfor andre utsatte idrettsgrener, som ishockey, fotball, rugby, altså idretter som er tillatt i Norge, og der en i tillegg er meget utsatt for andre former for skade. I likhet med Norges Bokseforbund mener Fremskrittspartiet at slik utviklingen etter hvert har blitt, stanser ikke dagens lovforbud den profesjonelle boksingen. Lovende norske amatørboksere går stadig over til profesjonell boksing. Fremskrittspartiet viser for øvrig til Justisdepartementet, som uttrykker tvil om nødvendigheten av lovforslaget. Det uttrykkes også tvil om utbredelsen av brutale kampaktiviteter. Justisdepartementet er også i tvil om behovet for lovgivning utover de reaksjonsmuligheter som straffeloven allerede gir i dag. Derfor vil Fremskrittspartiet gå imot det foreslåtte lovforslaget, da vi finner dette unødvendig.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
Statsråden ønsker en lovregulering for å være i forkant av en utvikling innenfor sportsaktiviteter som kan gi knockout. Har statsråden reguleringer på gang når det gjelder andre sportsaktiviteter, som kanskje ikke har knockout, men som absolutt ofte er både tøffe og harde, som f.eks. ishockey og andre aktiviteter med stort skadepotensial på grunn av hurtighet, stor styrke og ofte også en form for råhet i kampens hete? Fremskrittspartiet ønsker selvfølgelig ikke en slik regulering, men har statsråden flere reguleringer på gang?
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Eg må seia at jo fleire svar me får, jo meir usikker vert eg på kva mindretalet meiner i denne saka. For det representanten Bredvold sa i førre replikk, var at me tykkjer det er betre det vert sånn som det er. Ja, sånn som det er, er jo at eit barn bur med far og far sin partnar eller mor og mor sin partnar, og det er snakk om å sikra dette for framtida. Då vil det jo vera aktuelt dersom den som er biologisk far eller mor og ikkje bur med barnet, er einig i det, ikkje er til stades eller er død. Eg har lyst til å spørja om eit heilt konkret eksempel, for eg forstår ikkje. Me må anten snakka forbi kvarandre, eller så er det noko Framstegspartiet og Kristeleg Folkeparti meiner som dei ikkje seier. Eg får litt kjensle av at «me veit det, men me likar det ikkje»-argumentasjonen i dette. For eksempel bur Ole hos far og partnar. Mor til Ole er død, biologisk far er sjuk, og far og far sin partnar ynskjer å sikra at Ole skal verta buande i denne heimen sjølv om far skulle verta sjukare og eventuelt døy, for nemleg å sikra akkurat stabilitet framover for Ole. Og for å komplisera det heile kan eg til og med seia at familien til mor til Ole har dei god kontakt med, og dei er veldig positive til dette. Det er altså ein måte å sikra ungen både plikt og rett til å verta buande hos den som har fungert som biologisk forelder saman med far. Korleis ville Framstegspartiet stilla seg til ein slik situasjon? Ville ein seia nei, for det vert plutseleg feil? Då gjev ein altså eit signal til alle ungar som bur saman med homofile foreldre, om at dette er feil, det er så belastande at me vil ikkje godta det offisielt. Me kan sjå gjennom fingrane med det dersom det er uformelt, men me vil ikkje formalisera det og dermed tryggja situasjonen for barnet.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Eg er samd i ganske mange av dei refleksjonane som representanten Lahnstein hadde, og er samd i at dette er ei vanskeleg sak. Men nettopp difor må det vera lov å spørja litt om kva det er som er vanskeleg når ein er så redd for å opna for adopsjon for dei få som det gjeld. For dei handlar det om tryggleik og rettferd. Om det er 34 eller 430 av dei, tykkjer eg er heilt uinteressant. For dei det gjeld, vil det bety noko. Så seier Anne Enger Lahnstein at det kan vera rett å stoppa, som Arbeidarpartiet. Nei, Arbeidarpartiet stoppar ikkje, men me tek denne saka no, og så har me sagt at me skal greia saka ut vidare. Me har faktisk ei relativt forpliktande programformulering når det gjeld dette, som me skal bruka neste periode på å finna nærare ut av. Dette er kjensleladde spørsmål, der det er ein balanse mellom det å påverka haldningar og ikkje provosera dei så kraftig at ein får motreaksjonar. Det har skjedd veldig mykje positivt i haldningane overfor homofile dei siste åra. Det er eg veldig glad for. Me må passa på at me ikkje går så fort fram at eit fleirtal i befolkninga protesterer og går imot det. Men eg trur at dette vil gå vidare, og at det i neste sving vil opna seg moglegheiter for meir generell rett til å verta vurderte som adopsjonsforeldre. Eg ser òg ein logisk samanheng mellom det og rett til adopsjon for einslege. Eg er interessert i å høyra kva Senterpartiet eigentleg meiner. Senterpartiet har laga eit program. I mitt distrikt melder ganske mange seg ut av Senterpartiet fordi dei ikkje likar desse vedtaka om adopsjon, og det vert sagt frå våre lokale representantar at nei, dei er ikkje for dette – då meiner eg ikkje det representanten Lahnstein og senterpartifolk i salen vil gjera i dag, for då galdt det førre programmet. Men kan veljarane venta at Senterpartiet samla går inn for rett til adopsjonsvurdering av homofile i neste stortingsperiode?
Anne Enger (Senterpartiet), 2001-05-29:
Nå vil det bli et stort flertall i Odelstinget i dag for stebarnsadopsjon. Senterpartiet har et program, som er gjengitt i innstillingen, for neste periode. Jeg har også i innstillingen skrevet at prinsippet med barnets beste er utgangspunktet for vurderingen av alle som ønsker adopsjon, at jeg ikke kan se at seksuell legning i seg selv er et hinder for en slik vurdering, og viser til programmet hvor det heter «at homofile skal ha mulighet til å adoptere på samme vilkår som heterofile». Nå er det er flere i Senterpartiets stortingsgruppe og av våre kandidater som har reservert seg mot dette. Det blir selvsagt akseptert i Senterpartiet. Det er også slik at dette forslaget som blir fremmet av SV i dag, men oversendt Stortinget, regner jeg med, vil man kunne forholde seg til. Det er klart at man går til valg på dette, men det er også åpning for reservasjoner. Det er også slik at mange av oss ser på dette som et samvittighetsspørsmål. I denne saken tror jeg ingen vil kunne bøye seg for et program hvis man f.eks. ikke er enig. Ellers var Oddbjørg Ausdal Starrfelt inne på noen refleksjoner rundt dette at man ikke skal gå for fort fram. Det har vært mitt dilemma også, for jeg har møtt reaksjoner ute som gjør meg ganske sikker på hva som er svaret på Hornsliens spørsmål: Hva er vanskelig? Jo, det er folks holdninger til dette. Og et barn som vokser opp i et miljø og møter dette, får det ikke lett. Det er kanskje ikke barnets beste. Men det finnes altså tilfeller hvor vi må gå foran. Jeg er også av dem som mener at man ikke kan godta urett fordi det skal modnes hele veien. Jeg har lyst til å sitere fra biskop Gunnar Stålsetts vigselstale. Han sa at vi skal ikke være for tålmodige på vegne av dem som lider urett.
Anne Enger (Senterpartiet), 2001-05-29:
Jeg hadde lyst til å kommentere litt det Bredvold spurte om, for dette lovforslaget som vi behandler i dag, er jo egentlig resultat av et pålegg fra et flertall i Stortinget i begynnelsen av denne perioden. Jeg synes det er veldig bra at man har fått fram et opplegg som skal ivareta folks liv og helse, på et område hvor det er virkelig nødvendig. Jeg la også merke til at statsråden vil utvikle forskrifter. Dette er jo et komplisert område, og jeg kunne da tenke meg å utfordre statsråden litt på dette med internasjonale samarbeidsordninger på dette området, som vel også må finnes, fordi idretten på mange måter er internasjonal.