Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-10-21:
Først ros til representanten Harald T. Nesvik for å ta opp denne interpellasjonen. Dette er en stor utfordring, som flere har nevnt. Samtidig vil jeg si at dette er en av prøvesteinene på om vi i Norge faktisk greier å skape «pasientens helsevesen». Dette utfordrer oss både på kapasitet og på kompetanse. Diabetes er to diagnoser, men, som flere har vært inne på, den opptrer svært ulikt fra person til person. Derfor er det så viktig at vi greier å ivareta den enkeltes opplevelse av det å leve med diabetes, gjerne gjennom et helt livsløp. Vi er på topp i verden når det gjelder diabetes type 1 hos barn og unge. Den er ikke livsstilsrelatert, så her har vi en jobb å gjøre når det gjelder å skaffe oss kunnskap om hvorfor vi er på topp her. Dette er barn og unge som skal leve med diabetes 1 et helt liv. Som flere har vært inne på, kan det utvikles også andre diagnoser og senskader i et sykdomsforløp. Opp mot 50 pst. får utfordringer knyttet til syn, og vi vet at 11 pst. får nyresvikt. For noen får det alvorlige konsekvenser, med dialyse og i verste fall transplantasjon. Jeg var på Verdens synsdag hos Blindeforbundet i forrige uke. Diabetesforbundet var medarrangør for å sette fokus på nettopp synsutfordringer som en senskade. Det er trist at noen i Norge opplever å bli blinde eller sterkt svaksynte som en konsekvens av at vi har for dårlig oppfølging i helsesektoren når det gjelder syn. En problemstilling som også ble diskutert, var Diabetesregisteret. I dag er det frivillig å stå der. Det blir en debatt framover om vi skal snu det på hodet og la alle som blir diagnostisert med diabetes stå i registeret – og om det skal bli mulig å reservere seg mot det. Det er nok en viktig debatt, men ikke det vi skal bruke aller mest tid på. Vi vet så mye om hvem som får diabetes i tidlig alder at vi har mye å gjøre og ikke nødvendigvis bruker alle ressurser på registre. Screening er også en del av dette. Jeg vil særlig rette oppmerksomheten mot ny teknologi. Nesvik var inne på det knyttet til det å bruke flere aktører og få et større spenn i den kompetansen vi har. Øyet er svært viktig her. Vi kan i framtida måle blodsukkernivået ved hjelp av linser – med alle de mulighetene det fører med seg. Også Diabetesdagboka, som er utviklet som en app, blir et nyttig og viktig verktøy framover. Nasjonalt senter for samhandling og telemedisin har utviklet den. Vi er frampå i Norge når det gjelder teknologi, men vi har en jobb med å implementere det og ta det i bruk. Det gjelder dem det angår og ikke minst helsepersonell. Jeg vil rette en særlig utfordring til helseministeren, og det gjelder opplæring av helsepersonell i de systemene vi jobber med i norsk helsevesen, og særlig i primærhelsetjenesten. At pasientene og helsepersonellet på en måte snakker samme digitale språk framover, blir veldig viktig. Vi vet at smartklokketeknologien utvikler seg. Vi vet at spillteknologien utvikler seg. Særlig for barn og unge er dette veldig viktig. Vi vet at mange barn i dag er blant de flinkeste til å medisinere seg og ha kunnskap om sin egen sykdom. De kan faktisk brukes som motivasjon for voksne. Kost og ernæring har flere vært inne på, og sukkeravgift er en diskusjon vi er nødt til å ta. Men når vi kommer til strategiene her, er særlig dette med organisering, som representanten Tone Wilhelmsen Trøen fra Høyre var inne på, svært viktig. Vi skal inn i en kommunereform, vi skal designe en ny primæromsorg, og her må vi få til dette samspillet. Apotekene har vært nevnt her, som en flate som kan brukes mer, kompetansen hos farmasøytene, og i tillegg kompetansen til optikerne og ernæringsfysiologene – at vi får brukt det mangfoldet og at vi i tillegg satser på den voldsomme teknologiske utviklingen, kan virkelig være med på å skape «pasientens helsevesen». Her er diabetes svært godt egnet, for det er så mange ressurssterke pasienter og særlig mange unge pasienter som er i ferd med å ta i bruk den teknologien som vi her ser brer seg.