trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Torkil Åmland (Fremskrittspartiet), 2010-06-07:
Jeg har nesten lyst til å begynne der forrige taler slapp, nemlig med signalene. Noe av det statsråden også var inne på, er hva som er bakgrunnen for den debatten vi har i dag. Hvorfor ligger dette forslaget her i dag? Dette har for så vidt vært diskutert før også. Bakgrunnen for det er nettopp det at det har kommet ganske sterke og entydige signaler fra representanter fra regjeringspartiene om at det forslaget som regjeringen har lagt fram, har en del elementer i seg som gjør at det blir absurd. Raymond Johansen, partisekretær i Arbeiderpartiet, brukte det uttrykket da han snakket om at man skulle ha samme regelverk for store deler av Vestlandet som for Oslofjorden og sørlandskysten. Det blir også sagt her, fra Senterpartiet, at dette med differensiering på en måte er noe som den rød-grønne regjeringen har stått i spissen for. Det tror jeg vel kanskje er å snu det litt på hodet. Grunnen til at vi har fått dette kystopprøret dette året, er jo nettopp forslaget fra denne regjeringen om at store deler av Vestlandet skal behandles på samme måte som Oslofjorden. Nordmarka også – jeg husker debatten her i februar da statsråden sto og pekte på Oslomarka og på Oslofjorden og sa: Se på dette flotte forvaltningsregimet vi har der, det skal vi ha langs hele kysten. Jeg er glad for at statsråden gir litt andre signaler nå. Jeg tror nok at det opprøret som har kommet langs kysten – det er 14 kystkommuner i Hordaland bl.a. som står bak det, og noen av dem er styrt av lokale rød-grønne politikere – også har gått inn til regjeringen, at de retningslinjene man har lagt fram forslag om, innebærer en absurd måte å styre på. Så har man vært inne på dette med fylkesmannen. Det står i brevet fra Miljøverndepartementet i forbindelse med denne saken: «Derimot skal staten vise stor varsomhet med å overprøve kommunestyrets politiske skjønn i lokale forhold.» Jeg holdt på å si at hadde bare vært slik, hadde det ikke vært noe problem. Men det er jo mange av oss som også har bakgrunn fra lokalpolitikken, og som ser at slik er det faktisk ikke i realiteten. Jeg tror vi alle kan si at vi er opptatt av allmennheten og av å sikre de områdene som allmennheten faktisk bruker. I fremskrittspartikommuner langs vestlandskysten gjør man det. Kommunene kjøper opp disse områdene for å sikre at allmennheten skal kunne ha tilgang. Men det er jo ikke alle områder som egner seg for det. Vi har nå en sak i Bergen, hvor en person har søkt om å få legge en flytebrygge langs et bratt fjellparti. Et nærmest enstemmig tverrpolitisk bygningsråd i Bergen har gått inn for det, og så opplever man altså at fylkesmannen snur den saken på tvers av hele det lokalpolitiske regimet. Den som har gått krassest ut mot fylkesmannen, er Arbeiderpartiets leder av bygningsrådet. Men jeg opplever vel at det er litt mer imøtekommenhet fra regjeringen nå. Det synes jeg er positivt. Det er vel kanskje kommet en del signaler inn til regjeringen som viser at slik som man har tenkt, kan man ikke gjøre det. Så får vi bare håpe at det til sjuende og sist kan løses på en måte som ikke bare ivaretar allmennhetens interesser, men også dem som faktisk bor langs kysten.
Torkil Åmland (Fremskrittspartiet), 2010-06-07:
Jeg har en liten kommentar til representanten Sandes innlegg. Jeg kan ta utgangspunkt i det som står i representantforslaget vårt når det gjelder bakgrunnen for differensiering. I Bergens Tidende 7. mars 2010 sier partisekretæren i Arbeiderpartiet, Raymond Johansen, at han har et ønske om å få Arbeiderpartiet tilbake til makten på Sør- og Vestlandet. Da peker han spesielt på strandsoneloven som et problem, og sier at forslaget til ny strandsonelov som framsettes – og her snakker vi om den rød-grønne regjeringens forslag til strandsonelov – «er lett å forsvare i forhold til Oslofjorden og sørlandskysten, der det er sterkt byggepress. Men det blir absurd at det samme regelverket skal gjelde for store deler av Vestlandet.» Dette er det verken Høyre eller Fremskrittspartiet som har funnet på, dette er det partisekretæren i Arbeiderpartiet som har sagt. Det er veldig godt sagt. Litt av utgangspunktet for debatten her var jo at vi ville se om de rød-grønne hadde tenkt å følge opp det partisekretæren i Arbeiderpartiet sier, eller om dette er bare retorikk fordi man har lyst på makt og å komme i posisjon på Vestlandet. Man har forstått at da må man lytte til folk, og spesielt når det gjelder strandsoner, har det vært et problem. Derfor vakte det store protester og opprør da dette forslaget ble lagt fram, ikke bare fra borgerlig styrte kommuner, men spesielt fra dem som har vært styrt av Senterpartiet og Arbeiderpartiet langs kysten. Helt til slutt har jeg lyst til å ta opp igjen det jeg så vidt nevnte i mitt forrige innlegg, nemlig det statsråden skriver i brevet til komiteen i forbindelse med denne saken: «Derimot skal staten vise stor varsomhet med å overprøve kommunestyrets politiske skjønn i lokale forhold.» Vi som er ute i distriktene, opplever at slik fungerer det veldig ofte ikke. Jeg vil gjerne få lov til å framsette et ønske til statsråden: Er statsråden villig til å sende ut retningslinjer som understreker dette for fylkesmennene rundt omkring, at de skal vise varsomhet med å gå inn der hvor kommunen har hatt en grundig prosess? Vi har en slik sak som jeg nevnte, i Bergen. Jeg må si at hvis det er snakk om at allmennheten skal bruke en del av disse områdene, som i den saken fra Bergen, og også i andre saker som noen har nevnt her, hvis allmennheten skal gå i land der og grille, så må de i hvert fall ha med seg solid, avansert klatreutstyr for å komme i havn. Jeg vil ikke anbefale det heller, for det er såpass steinete og ulendt at jeg ikke tror det er noen som går i land der for verken å grille eller spille fotball eller noe annet. Da er det fornuftig at man kan bruke disse områdene til næringsutvikling – skape arbeidsplasser. Det vil faktisk skape tilgjengelighet til områder som i dag ikke er tilgjengelige langs kysten.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2010-06-07:
Det å søkje ut i naturen, vere nysgjerrig på flora og fauna, ta inn over seg naturopplevinga, sjå verdien i å bruke fjell, sjø, skog og natur for å få opplevingar og rekreasjon i den stadig meir urbaniserte kvardagen er av dei viktigaste kvalitetane vi har i dette landet. Vi har jo ein fantastisk natur! Derfor er det så avgjerande viktig for oss at vi tek vare på allmentas interesser og moglegheiter for å kunne bruke denne praktfulle naturen, og derfor har Arbeidarpartiet heile tida vore oppteke av fri ferdsel og allmentas rettar. Det er jo det denne saka dreier seg om. For brukaren av naturen speler det jo inga rolle om det er staten eller fylket eller kommunen som forvaltar dette regimet, dersom ein er sikker på at allmentas rett til fri ferdsel og bruk av naturen er mogleg. Dette gjeld på fjellet, og det gjeld langsmed sjøen, som det her no er snakk om. I utgangspunktet meiner eg at det er veldig bra at det er kommunane som har moglegheit til å forvalte naturen. Men når det gjeld denne saka langs strandsona, har jo restriksjonane kome nettopp fordi veldig mange kommunar har vore altfor liberale med å gi dispensasjonar, slik at ein god del av kysten har blitt bygd ned. Som mange har peikt på, gjeld det fyrst og fremst Oslofjordområdet og nedover mot Sørlandet. Derfor står den raud-grøne regjeringa for ein differensiert politikk på dette området. Siri Meling sa at det ikkje er uventa at Arbeidarpartiet og SV står for denne haldninga. Ja, det var veldig bra at Høgre sa at vi er veldig attkjennelege på akkurat det, for Høgre eller andre bør så klart ikkje vere overraska over at vi ønskjer å ta vare på allmentas rettar til fri ferdsel. Det har vi kjempa for gjennom tidene. Det vil vi stå for, og det vil vi slåst for i tida framover – «to the bitter end». Mange av oss har jo sett i andre land korleis private eigarar, hotell osv. rett og slett byggjer nytt og beslaglegg delar av kysten. Eg har prøvd å jogge langs kysten når eg har vore på ferie enkelte plassar. Ein kjem ikkje fram, ein får ikkje lov til å setje foten inn på eigedomane – faktisk er det slik nokre stader i Noreg også. Dette måtte vi jo stoppe, dersom denne utviklinga ikkje skulle stengt nettopp for den enormt viktige verdien som skal takast i vare.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-06-07:
Kristelig Folkeparti står, som det framgår av innstillingen, sammen med flertallet i denne saken – sammen om ikke å støtte forslaget som er fremmet. Det har vært mange debatter om strandsonen og forvaltningen av strandsonen i salen her de siste årene. Det er ikke uten grunn, for det er spørsmål som vekker stor oppmerksomhet og stort engasjement blant folk. Ja, det er viktig med lokalt selvstyre. Ja, det er viktig med lokal frihet til å bestemme innenfor ansvarlige rammer. Men det vil også være slik – ikke minst i miljøpolitikken, men også på andre områder – at et godt demokrati bestandig vil være et samvirke, en balanse, mellom lokalt selvstyre og nasjonal politikk. Ja, for det er jo riktig at det er mange kommuner, både på Sørlandet og i andre deler av landet, som har bygd ut mindre enn 50 pst. av sin strandsone og har relativt store ubebygde områder igjen. Men så lenge den utbyggingen bare fortsetter, som det jo faktisk er rom for å gjøre med dagens regelverk, er det bare et tidsspørsmål før man har bygd over 50 pst., før man har bygd over 60 pst., og før man har bygd 70 og 80 pst. Så lenge man spiser av et eple, blir det mindre og mindre igjen av eplet. Så enkelt er det. Og derfor må på en måte strandsonepolitikken ta det inn over seg. For spørsmål om demokrati i forvaltningen av strandsonen er ikke bare et spørsmål om balanse mellom nasjonale myndigheter og lokale myndigheter. Det er også et spørsmål om balanse mellom dagens befolkning og de generasjonene som kommer etter oss. For vi kan, gjennom å slippe dette for fritt, ødelegge handlefriheten for de generasjonene som kommer etter oss. Det er også et faktum at lokaldemokratiet har sine utfordringer når det gjelder arealplanlegging. Det kan være så enkelt som at et kommunestyreflertall i en kommune i en periode ønsker å bygge ut den sørlige delen av kystsonen sin, mens kommunestyret i perioden etterpå ønsker å bygge ut den nordlige delen av kystsonen og har et annet syn på det. Og sånn kan man fortsette å spise opp en strandsone år for år, periode for periode. Derfor er det, og skal det være, en balanse mellom nasjonal politikk og lokalt selvstyre i strandsonespørsmål. Det er veldig viktig at det er nasjonale retningslinjer, og at politikken brukes for å ivareta hensynet til kommende generasjoner.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-06-07:
De nasjonale målsettingene og ambisjonene i miljøpolitikken, for ikke å si de internasjonale, har økt kraftig de siste tiårene, etter hvert som vi har blitt klar over størrelsen og dimensjonene på de utfordringene vi står overfor. Det gjelder på klimaområdet, der vi gradvis, i løpet av flere tiår, har sett at alvoret er enda større enn man først hadde trodd, at endringene skjer raskere enn man tidligere har trodd. Tilsvarende, uten at det har vært like mye oppmerksomhet om det, ser vi også at utfordringene for økosystemene gjennom endringer og reduksjon av artsmangfoldet representerer en minst like stor utfordring. Til sammen utfordrer dette all verdens land – til store grep, nasjonale handlingsplaner og en radikal politikk på mange områder. Til sjuende og sist skal de ulike tiltakene gjennomføres i lokalsamfunn, i lokalmiljø, i kommuner. Det er ikke alle beslutningene som fattes lokalt, men mange viktige beslutninger fattes lokalt. De skal tilrettelegges, og man bærer konsekvensene av beslutningene lokalt. Hver eneste dag tas det beslutninger i norske kommuner, det jobbes med langsiktige arealplaner, andre typer planer, som legger føringer for utslippsmønster og belastning på arealene og arealbruk for generasjoner framover. Nettopp derfor er kommunene så viktige i miljøpolitikken og for å realisere de ambisjonene vi har. Så har vi ikke bare klimaet og biologisk mangfold som utfordringer, men vi har, som forslagsstillerne også peker på, jordvern, bevaring av friluftsområder, tilgang på grønne lunger, opprydding av forurenset grunn, vi har lokal forurensning og ikke minst også avfallspolitikken. På alle disse områdene spiller lokale myndigheter en viktig rolle. Derfor mener Kristelig Folkeparti at det er behov for større oppmerksomhet omkring kommunenes rolle og potensial i miljøpolitikken. Statsråden viser i sitt svarbrev til ulike tiltak som allerede er i gang og har vært i gang over tid på dette området, for å styrke kommunene. Kristelig Folkeparti mener imidlertid at det er behov for en enda mer dedikert innsats på dette området, og at det er behov for tiltak, som det forslagsstillerne har pekt på i forslaget som er fremmet fra Venstre. På den bakgrunn tar jeg opp det forslaget som Kristelig Folkeparti er med på i innstillingen.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2010-06-07:
Ja, han er flink! Vi har blitt tatt med på en liten runde her nå både med komitélederen og ikke minst med statsråden, som viser til Bryggen i Bergen, Nidarosdomen, Erkebispegården og jugendbyen i Ålesund. Men det var nok mange av oss som ble litt forbauset da riksantikvaren – en helt nyutnevnt riksantikvar – kastet seg inn i et område som var ferdig regulert for seks år siden, og som nå skal bygges ut, nemlig Bjørvika. Bjørvika er altså et helt flatt område, og det finnes ikke bebyggelse der. Siden det nå er regjeringen som har ansvaret for alt riksantikvaren gjør, i det store og det hele og særlig i det små, så er mitt spørsmål til statsråden: Hva er det i Bjørvika som det er så viktig at riksantikvaren trer inn og bevarer?
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2010-06-07:
Det er en viktig debatt vi har her i dag, for den skal gi noen signaler om hvordan vi ser for oss det antikvariske arbeidet i Norge i årene fremover, og det antikvariske arbeidet er viktig. Det er ikke nødvendig å ta opp igjen disse temaene som opptil flere har vært inne på når man snakker om Karl Johans gate i Oslo, Bryggen i Bergen og Domkirken i Trondheim. Det dreier seg i hverdagen om helt andre ting enn disse store nasjonale symbolene. Jeg sjekket listen i dag. Det er for tiden 535 fredede objekter bare i selve Oslo – 535. Det finnes ingen budsjetter for å kompensere for det som er nødvendig å gjøre med disse fredede objektene. Dette er altså en gal strategi, fordi det er altfor mange fredningsvedtak i forhold til de ressursene som står til disposisjon fra det offentliges side til å gjøre noe med dette. Jeg kan bare ta to eksempler. Ganske nylig vedtok bystyret i Oslo en reguleringsplan for å bygge en sykkelvei til Bygdøys friområder, langs Dronning Blancas vei, altså et av de viktigste og mest benyttede friområder i hele landet. Så grep riksantikvaren inn, fordi han var imot at man måtte ta i bruk deler av et jorde for å få bygget den sykkelveien. Det er helt uforståelig for byens befolkning at man ikke skal få anledning til å bygge en gang- og sykkelvei her, kanskje Oslos viktigste gang- og sykkelveiprosjekt. Et annet eksempel: Folketeaterbygningen, Arbeiderpartiets hule, er fredet. Det var noen som ergret seg over at fiskebutikken var blitt nedlagt, for den hadde gått konkurs, eller hva det var. Så er det noen som har satt i gang nå for å prøve å reetablere fiskeomsetning i dette legendariske lokalet ved inngangen til Folkepassasjen, og hva skjer? Jo, de må gjøre dette handikaptilgjengelig, og da må døren skiftes ut. Så sier riksantikvaren at det er ikke tale om, de får ikke lov til å skifte ut den døren. Resultatet blir da at de som sitter i rullestol, må ta en lang omvei inn gjennom noen gangkorridorer, og kan altså ikke bruke hovedinngangen fra gaten. Det er et sørgelig resultat av feilslåtte beslutninger tatt av riksantikvaren. Dette har vi altså fått understreket, dette er regjeringens ansvar. Regjeringen tviholder på at riksantikvaren ikke skal kritiseres for dette fra denne talerstol. Bygninger i daglig bruk med et løpende vedlikeholds- og moderniseringsbehov bør ikke fredes, de bør spille den rollen de skal.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2010-06-07:
Da jeg sto opp i dag morges og skulle ta på meg slips, så jeg inn i kabinettet mitt, og der var det et slips med Ole Brumm på. Så tenkte jeg at i dag skal jeg jo debattere med Solheim i Stortinget, og da passer det veldig bra med «ja takk, begge deler» – for her er det ja til gasskraft og ja til teknologi, og ja og nei til ulv, og nå er det ja til lokalt selvstyre, men også mye for riksantikvaren, så her er det «ja takk, begge deler» hele veien. Så det passer nok bra. Mitt spørsmål er: Hvor stor verdi har siktlinjer i Bjørvika? Det kan sannsynligvis ikke kvantifiseres. Har det kulturell verdi? Har det miljøverdi? Har det estetisk verdi? Ja, muligens det. Historisk verdi? Ja, muligens det. Men det har også en kostnad. Er det en kostnad på 10 mill. kr? Er det verdt 100 mill. kr? Er det verdt 500 mill. kr? Hvor mange hundre millioner kroner er det egentlig verdt? Så sa saksordføreren at vi må ta oss råd til det. Hvem er «vi» som tar oss råd til det? Når det gjelder Bjørvika og siktlinjer, er det altså Oslos innbyggere som må kutte på velferd eller på andre ting fordi riksantikvaren mener det har en verdi i hundremillionersklassen å ha økte siktlinjer i Bjørvika. Da kan du si: Hvordan kan man komme frem til den typen summer? Man kan komme frem til den typen summer fordi vi forholder oss til markedsøkonomien. Selv statsråd Solheim er nødt til det, og ønsker markedsøkonomi. Vi forholder oss til markedsøkonomien innenfor alle andre felter i kommunen, men skal plutselig ikke bry oss om markedsøkonomi når vi snakker om siktlinjer og kultur, for det er litt vulgært, litt smålig. Da skal en heve seg over økonomien. Men det har altså en konsekvens. Man viser til et stort flertall av Oslos befolkning – ja, selvfølgelig, jeg er for det, jeg også, men ikke når jeg får vite at det kanskje gjør at vi får dårligere eldreomsorg, eller at skolene forfaller i enda større grad. Da er ikke jeg for det. Det er klart at jeg er for det – jeg er for å bevare alt mulig rart, jeg, så lenge det ikke får noen slags konsekvenser for meg på noen andre områder. Det er «ja takk, begge deler», og det er det vi snakker om i dette dokumentet. Vi ønsker å gå inn og se på hvorvidt det er mulig å se på de fullmakter og den rolle som riksantikvaren har i dag, som kanskje bør endres eller tydeliggjøres. Det er hele poenget med dette forslaget. Så kunne det jo være slik at når riksantikvaren går inn og endrer premissene for markedsøkonomien, som får en kostnad for Oslos innbyggere, så kunne han tatt av sitt eget budsjett. Så kunne det være en sum, og så kunne regjeringen, med Solheim i spissen, sagt at vi vurderer riksantikvarens arbeid til å være så verdifullt at vi setter av 5 mrd. kr, så han kan verne og holde på – men for 5 mrd. kr pr. år – uten at Oslos innbyggere eller andre kommuners innbyggere lider under dette; man må prioritere det over statsbudsjettet og ikke la det gå ut over velferden til Oslo kommunes innbyggere.
Svein Flåtten (Høyre), 2010-06-07:
Det er hyggelig at statsråden liker seg i Drammen. Han bør også ta en tur til Vestfold-byene, der bor 80 pst. av innbyggerne i Høyre-kommuner, i Høyre-styrte byer, med levende bysentrum de aller fleste steder. Det fungerer helt utmerket. Jeg er enig med statsråden i hans to hovedsaker, om levende bysentrum og redusert bilkjøring. Hvis han hadde lagt til lokal politisk styring, hadde jeg vært godt fornøyd. Jeg har et faktisk og praktisk spørsmål til ham når det gjelder utarbeidelsen av denne forskriften, og det som ligger bak denne diskusjonen om bilkjøring og klimagasser: Hvilke undersøkelser og dokumentasjoner har statsråden og departementet gjort om hva dette betyr generelt i landet, men også i de forskjellige områdene? Folk må kjøre også inn til byene de aller fleste steder. Finnes det undersøkelser om det som dokumenterer hans synspunkter?
Svein Flåtten (Høyre), 2010-06-07:
Dette var en interessant samtale, så jeg tillater meg i hvert fall å si at det å sammenligne Drammen med ganske mange andre byer, spesielt i Vestfold, er historisk sett, og i forhold til hvordan den ligger til, meget vanskelig! Men jeg har lyst til å skifte tema. Statsrådens partifelle Serigstad Valen sa i sitt innlegg her at Høyre vil tvangssammenslå kommuner. Hvis vi ser bort fra valgkampretorikk og annen retorikk om at kommunene ble sultefôret til å slutte seg sammen – hvilket de i forhold til beløpene fortsatt egentlig blir – vil jeg gjerne vite om statsråden deler synspunktet om at Høyre har sagt at de vil det, og hvor vi i tilfellet har gitt uttrykk for det.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2010-06-07:
Statsråden var inne på kjøpesenter på andre siden av grensen ved Trysil. Det interessante kunne jo være å høre om han har fått noen respons fra svenskene.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2010-06-07:
Men da bekrefter jo statsråden akkurat det. Han får ingen respons fra Sverige. Sverige kommer ikke til å endre politikken, og vi presser bare all handel ut av Hedmark. Det var det som var reaksjonene på det som statsråden gjorde. Man oppnår ikke noen ting. Det eneste man oppnår, er at nordmenn kjører mye lenger over grensen for å kunne handle, istedenfor å kunne handle lokalt i Hedmark. For Hedmark er litt spesielt. Man har ikke laget fylkesplaner, rett og slett fordi man ønsket at det skulle bli en lokal beslutning. Man får ikke bygget ut kjøpesenter uten at det ligger helt inne i bykjernen. Det finnes mange beregninger på at klimaregnskapet når det gjelder situasjonen slik som den er i Hedmark, er svært dårlig for statsråden. Så jeg vil oppfordre ham til å gå inn i problematikken, finne ut hva som er realitetene, og da vil han se at kjøpesenterforskriften virker mot sin hensikt.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-07:
Høyre og Fremskrittspartiet skriver i innstillingen på side 1, nederst i andre spalte – og jeg siterer: «Disse medlemmer er bekymret for at forskriften begrenser næringsfrihet og næringsetablering.» Mitt svar er: Selvsagt – det er liksom noe av vitsen! Vi vil sterkt begrense muligheten til en arealbruk som er bymessig uheldig, inkludert for varehandelsinteresser som ønsker å overleve og eventuelt nyetablere seg i byene våre. I tillegg er arealbruken miljømessig uheldig. Det er videre interessant at både Fremskrittspartiets og Høyres førsteinnlegg primært spiller på dette med overstyring og ikke går på den temamessige substansen i saken, nemlig hva som er samfunnsmessig god lokaliseringsstruktur for varehandelen. Eller enda viktigere: Hvordan er det vi bidrar til en god og økonomisk sunn byutvikling her til lands? Jo, som statsråden forteller oss – en nødvendig, om ikke tilstrekkelig, forutsetning er nettopp å legge til rette for en god varehandelsutvikling i byene våre. Og det overrasker ikke meg at Høyre og Fremskrittspartiet i denne innstillingen må gå til Sverige for å finne eksempler på at dette er heldig, og ikke klarer å hente fram et eneste eksempel fra Norge. Selv har jeg erfaring fra Lillehammer og Gjøvik – to byer som i utgangspunktet valgte to helt ulike strategier. Lillehammer satser på en balansert utvikling mellom kjøpesentre og det å legge til rette for varehandel i byen, og har lyktes veldig godt med å lage et pulserende, spennende og økonomisk sunt bysentrum. Gjøvik valgte en helt annen strategi, og er det noe som varehandelen i Gjøvik sentrum virkelig har stridd med, er det nettopp det at sentrum er i ferd med å bli lagt øde. Det er ikke uten grunn at vi på Lillehammer ved passende og upassende anledninger serverer følgende morsomhet: Hva er det å være paranoid? Jo, det er å vandre gjennom gågata – eller handelsgata – i Gjøvik og tro at en har noen bak seg. Nå er heldigvis Gjøvik godt i gang med å redde bysentrumet, bl.a. godt hjulpet av – og det er et poeng her – den rikspolitiske kjøpesenterbestemmelsen og den fylkesdelplanen som er utviklet. Dette siste er interessant, for det er ikke slik at kommuner og fylkeskommuner ikke setter pris på å ha slike bestemmelser, tvert imot. De synes ofte det er godt å kunne spille på slike bestemmelser og kunne bidra til en slik overordnet planlegging som ligger i dette systemet. Og ikke minst varehandelen selv – det er vår entydige erfaring fra Oppland – setter pris på både å delta i og å utforme slike overordnede planer og i neste omgang få på plass gode rammebetingelser for varehandelen, ikke minst varehandelen i byene våre.
Tove Linnea Brandvik (Arbeiderpartiet), 2010-06-07:
Denne gangen er det veldig kjekt å ha med seg erfaringene fra før man kom inn i denne salen. Min bakgrunn er at jeg har vært ordfører, og så har jeg vært senterleder på et kjøpesenter som skulle utvide til grensen over 3 000 m2. Så jeg har vært gjennom hele runden. Det var under en helt annen regjering, hvor politikken på mange måter var akkurat den samme, og det var ingen signaler om å endre på den da, heller. Jeg tenker at de erfaringene vi har gjort oss, er at dette handler også om å skape forutsigbarhet for næringen. Jeg er veldig for kjøpesenter hvis det etableres riktig, i en riktig form og på en riktig måte sånn at man klarer å få kollektivtrafikken til å fungere og få nabokommunene til å samarbeide. Dette handler om konkurranse, om arbeidsplasser, og det handler om konkurranse angående attraktivitet. Men de aller fleste kommunene i Norge er fremdeles små. Det er svært få som er store, sånn som Drammen, og man skal klare å få alt dette til å fungere. Jeg ser faktisk ikke problemene. Dette er ting som kommunene har spilt inn til de regionale planene. Man har jobbet sammen med næringslivet for å skape rammebetingelser rundt boforholdene og fritidstilbudene til folk på en skikkelig måte. Det betyr at disse rammebetingelsene som nå legges, styrker muligheten for at etableringen faktisk kan være levedyktig på lang sikt. Det er ganske vanskelig, om det er Thon eller andre, å etablere et kjøpesenter hvis konkurrenten legger et rett på kommunegrensen og utkonkurrerer deg. Det handler om forutsigbarhet også for handelsnæringen, å kunne vite hvilket marked man har å operere i, hva er omdømmet, og hva er kundegrunnlaget. I de fleste tilfellene er kjedene veldig nøye med hensyn til hvem som er etablert i en region, når de skal vurdere etablering. Det betyr at bosettingsmønsteret og kommunenes planer ligger til grunn for de valg som gjøres. Det er veldig mange prosesser som pågår. Jeg tenker at det å snakke med naboen og bli enige om at dette fungerer, om det nå er Sverige eller nabokommunen, er faktisk ingen dum ting. Det skaper gode rammer for næringslivet, og det etterlyser de veldig ofte. Jeg tenker at dette er et klassisk eksempel på at vi faktisk får de forutsigbare rammene for å kunne drive næring på lang sikt, fordi vi etablerer bygdemiljø som er gode. Dette handler om både etableringen ute på bygda, og det handler om etableringen rundt storbyene.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-06-07:
Først takk til statsråden for svaret. Takk for at hun varsler et samordnet grep fra myndighetenes side for å lære av de dyrekjøpte erfaringer som man nå gjør i Mexicogolfen. Det er bra. Det er også en selvfølge at alle aktører følger det som nå skjer, tett. Jeg minner om at i kjølvannet av «Alexander Kielland»-ulykken, som var en kraftig vekker for den nyfødte og sterkt utviklingsoptimistiske norske oljestaten, ble det gjennomført en betydelig oppgradering av ambisjonene når det gjelder sikkerhet på norsk sokkel. Jeg forventer at med den læring man nå gjør, vil det samme skje. Derfor er det viktig at alle aktørene følger med, og at de gjør sine vurderinger. Men det er også viktig at de politiske myndigheter, i denne sammenheng sikkerhetsansvarlig statsråd, vurderer behovet for skjerpet regelverk. Når det gjelder aktørene, må jeg si at jeg kvakk skikkelig da jeg leste Dagens Næringsliv på lørdag, for de har fått tak i Statoils søknader om leteboring på 2 000 meters dyp i Mexicogolfen fra de amerikanske fagmyndighetene. I disse søknadene, som er datert 9. september og 22. oktober 2009, skriver Statoil om risikoen ved å bore dypere enn stedet hvor «Deepwater Horizon» havarerte: «Det er lite trolig at et oljesøl(på eller under overflaten) vil skje på grunn av noen av de foreslåtte aktivitetene. Skulle det mot formodning skje er det lite trolig at det vil ha en innvirkning.» (på eller under overflaten) Dette skriver den dominerende aktøren på norsk sokkel til amerikanske myndigheter få måneder før denne ulykken inntreffer. Mitt spørsmål til statsråden er om hun er trygg på at den største aktøren på norsk sokkel tar risikovurderinger og sikkerhetsutfordringer på tilstrekkelig alvor når de kan skrive noe slikt som dette, og faktisk legge det til grunn for en søknad om en aktivitet som til forveksling ligner den aktiviteten som har havarert i Mexicogolfen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-06-07:
Først: Takk til mine medrepresentanter for et sterkt engasjement i en alvorlig og viktig sak. Tre viktige spørsmål har stått sentralt i debatten: Kunne dette ha skjedd i Norge? Svaret er ja, ifølge sikkerhetsdirektør Magne Ognedal. Det andre spørsmålet er: Er vi rustet til å møte en slik katastrofe? Vi har fått en god redegjørelse for regelverk, sikkerhetssystem og ansvarsdeling mellom ulike aktører, men for min del vil jeg si: Det er vi neppe. Og det siste spørsmålet er: Kan vi lære? Ja, det kan vi så definitivt. Jeg er fornøyd med at statsråden tar et samlet grep om denne læringsprosessen og sørger for å påse at alle aktører tar dette på største alvor, og at regjeringen følger opp de konklusjoner som kommer ut av disse prosessene. Det må gjelde regelverk, og det må gjelde ressurser til forebygging, til oljevern og ikke minst til tilsynssiden. Jeg er glad for at så mange representanter har nevnt ressurser til Petroleumstilsynet, som det er lett å undervurdere i rolige tider, men som vi kan komme til å angre på at vi har forsømt, når det virkelig har skjedd noe. Jeg har også lyst til å understreke at de erfaringer man har gjort, og de uttalelser man har hørt falle før og etter denne ulykken, tilsier en spesiell årvåkenhet i Norge, fordi forvaltningen av ressursene våre nå domineres veldig sterkt av ett stort selskap. Da fusjonen skjedde, var ikke minst vi her i Stortinget veldig opptatt av å sikre at det ikke skulle gå ut over fokuseringen på sikkerhet. Et spørsmål til slutt til statsråden: Med det arbeidet som nå settes i gang av regjeringen, i samspill med de ulike aktørene, hvordan vil hun komme tilbake til Stortinget og orientere om de konklusjoner regjeringen trekker av dette arbeidet? Vil det være en tanke at Stortinget får seg presentert erfaringene fra Mexicogolfen og relevansen for Norge i en egen sikkerhetsmelding, slik at vi får anledning til å følge dette opp – også ut fra det samlede og helhetlige perspektivet som har preget denne debatten?
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-06-07:
Til representantens siste spørsmål legger jeg til grunn – som jeg har gått igjennom – at vi har et veldig utstrakt sikkerhetssystem i Norge. Det gjelder også for Statoil. Vi har tett oppfølging av alle selskapene. Jeg skal, som jeg sa, også ha et møte med de sentrale oljeselskapene på fredag, deriblant Statoil, hvor et av temaene nettopp vil bli hvordan oljeselskapene følger opp ulykken i Mexicogolfen, og hva vi kan lære av den. Så har jeg også lyst til å si at Petroleumstilsynet har hatt ulike gjennomganger av denne ulykken for å se hvilke implikasjoner den har for norsk sokkel. Blant annet fikk president Obama en rapport, den såkalte Salazar-rapporten, som er en gjennomgang av ulykken i Mexicogolfen, hvor man retter søkelyset på 21 punkter som man ønsker en forbedring av. Jeg har hatt en gjennomgang med Petroleumstilsynet basert på de punktene, og de har gått gjennom dem. I det store og hele mener tilsynet at det ikke er behov for å gjøre tilsvarende ting fra norsk side, med unntak av fire punkter som de kommer til å gå videre med. De fire punktene kommer jeg også til å ha særlig fokus på når jeg skal møte oljeselskapene på fredag. Som representanten selv nevnte, er det i dag Gro-feltet som er et dypvannsfelt, på 1 350 meter, men det er også andre felt som etter hvert kommer opp som søknad. Det er helt riktig: Det er dypvann som er det farligste, fordi det er det vanskeligste rent teknologisk, så det er viktig at vi særlig ser på dette. Det er derfor også Petroleumstilsynet har gått inn og sett på hvorvidt det vil være behov for å gjøre noe på Gro-feltet. De har vurderte dette nøye og mener at det er ikke grunnlag, på bakgrunn av det vi vet fra Mexicogolfen nå, å gjøre noe direkte på Gro-feltet, utover å følge ulykken i Mexicogolfen veldig nøye for å se om det kommer nye forklaringer på hva som har skjedd. Vi vet jo ennå ikke hva som har skjedd. Når man vet hva som har skjedd, kan det selvfølgelig ha betydning for hva vi må gjøre i Norge. Jeg sier ikke at vi har vurdert dette en gang for alle. Vi må hele tiden følge med på hva man finner ut av årsakssammenhengen i Mexicogolfen. Er det noe der som tilsier at vi må gjøre noe tilsvarende i Norge, altså gå inn og se på nye krav osv. til dypvannsboring, vil vi selvfølgelig gjøre det. Men dette må følges hele tiden, og det viktigste blir egentlig å se på hva man finner ut i USA om årsaksforholdet i denne ulykken.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-06-07:
Det har vært mange takksigelser her til representanten som har reist interpellasjonen, og jeg vil igjen rette en takk til ham, men mest av alt kanskje til debattantene. Det er godt å se at politisk er alle enige om alvoret i denne situasjonen. Jeg tror også, og jeg synes også å lese at alle har den innsikten – som også har vært understreket av Magne Ognedal fra Petroleumstilsynet – at dette er en ulykke som selvfølgelig også kan skje i Norge. Det er det han har sagt, og jeg har også understreket det. Vi har et utrolig stort fokus på sikkerhet i Norge. Vi er veldig dyktige på sikkerhet. Vi har laget et veldig godt system når det gjelder sikkerhet. Vi har – som det også har vært understreket fra representanten fra SV – et veldig godt system når det gjelder forholdet arbeidstaker–arbeidsgiver/selskap, som også bidrar til å sette fokus på sikkerhet. Men jeg tror vi skal være tydelige på at nettopp når man er sikker på at man har det sikreste systemet i verden, skal man passe seg for at man ikke hviler på det. Jeg synes jeg har hørt at mye av det som har vært tatt opp, har vært knyttet til selskapene, også uttalelser fra både BP og Statoil når det gjelder risiko knyttet til den type ulykker. Jeg tror det er viktig at vi understreker overfor selskapene at vi nå forventer et veldig klart fokus etter ulykken i Mexicogolfen. Som jeg sa, er det noe av det jeg skal ta opp i møtet jeg skal ha med selskapene neste fredag. Så har jeg bare lyst til å ta opp en liten ting som ble nevnt av representanten fra Høyre: I rapporten som er kommet fra Petroleumstilsynet når det gjelder det generelle sikkerhetsnivået – eller tilstanden for sikkerheten på norsk sokkel – og som er en årlig sak, har man for så vidt konkludert med at sikkerhetsnivået er bra som før. Men – som representanten viste til – ble det i rapporten også vist til at arbeidstakerne har noen innvendinger mot deres fokus på forebygging av storulykker når det gjelder de enkelte operasjonene. Dette tar Petroleumstilsynet på stort alvor og jeg tar det på stort alvor. Jeg har hatt et møte med Petroleumstilsynet og OLF om dette, og de vil nå sende ut denne rapporten til alle oljeselskapene for å få deres vurdering av oppfølgingen hos dem som opererer på sokkelen når det gjelder storulykker. Det er også noe jeg skal ta opp på møtet på fredag. Jeg understreker at det ikke er noe dramatikk i rapporten, men det viser at det er viktig ikke å hvile på den trygghet som vi har, den må til enhver tid trigges, noe som gjøres nå, på grunn av denne ulykken i Mexicogolfen. Så vil jeg avslutte med igjen å si tusen takk for debatten.
Laila Reiertsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-07:
Takk til interpellanten Høybråten for at han set dette viktige temaet på dagsordenen. Takk òg til arbeidsministeren, som ser viktigheita av dette. Her må vi dra saman. Eg som kjem frå ein kystkommune, og som sjølv har opplevd oljeforureining på nært hald, meiner at det gjer ekstra inntrykk når oljeforureining skjer i slike dimensjonar som det som har skjedd og framleis skjer i Mexicogolfen. «Server»-ulukka i 2007 og «Rocknes» i 2002 er smådrypp å rekna i dette høvet. Men likevel – det å vera nær og ikkje minst sjå skadar som oljeforureinga kan gje i ein slik målestokk som det ein har hatt i Noreg, gjer at ein i alle fall kan prøva å setja seg inn i det som skjer i Mexicogolfen, utan at vi heilt forstår det, kor mykje vi enn prøver. Det gjer inntrykk når du er nede i fjæra og finn ei and full av olje, der berre auga og nebbet er synlege utan olja. Difor er det svært viktig at alt ein har av ekspertise på oljeområdet med omsyn til førebygging av slike katastrofar, er i høg aktivitet, og at ein lærer av all mogleg erfaring ein får etter det som skjer i Mexicogolfen. Vi må håpa at slikt ikkje skjer igjen, verken her heime eller andre stader i verda. Oljevern til havs gjev andre utfordringar enn båtar som går på land eller forliser. Til havs er det heilt andre krefter og heilt andre dimensjonar ein snakkar om. Noreg er framtidsretta innan oljeutvinning, men er vi det om slike katastrofar skjer? Vi må vera like dyktige òg her, vi må gjera alt vi kan for å unngå dette. All beredskapsteknologi som blir utvikla, og som bør utviklast, får ein overlata til ekspertane, men kostnadene må òg vi som land ta ein del av. Opplæring og utdanning på beredskapssida vil vera meir og meir viktig. Her må ein leggja forholda godt til rette, både utøvarane av oljeutvinning og opplæringsinstansane innan dette området. Noreg skal og må bli best i klassen òg på dette viktige området.
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2010-06-07:
Det er all grunn til å være ydmyk overfor det som nå skjer i Mexicogolfen. Tap av menneskeliv, de enorme konsekvensene for miljø, dyreliv og ressursene i havet og de økonomiske konsekvensene for vanlige mennesker og deres levebrød bør gi oss alle grunn til ettertanke. For Norge har petroleumsinntektene bidratt til en betydelig velferd og mulighet til å møte framtidens pensjonsutfordringer på en måte som få andre land kan. Men selv om det er lett å se seg blind på de historiske mulighetene dette har gitt, og vil gi i framtiden, er dette en viktig påminnelse om at det ikke er vår kollektive grådighet som skal ligge til grunn for vår politikk. Om ulykken i Mexicogolfen kan føre til noe positivt, er det at vi som nasjon legger et enda sterkere føre-var-prinsipp til grunn for vår aktivitet. Det blir fort at fravær av ulykker kan gjøre oss mindre bevisste på farene som kan oppstå. Jeg antar at det er denne sløvheten som ligger bak Fremskrittspartiets stadige forslag om kutt i bevilgningene til Petroleumstilsynet, gjennom sine alternative budsjetter. Men det er gjennom å være i forkant at ulykker kan unngås. Hvis man hadde hatt en så slepphendt politikk for tilsyn og for det å bygge opp kompetanse, ville det dessverre ha vært for sent når ulykken først rammet. Fremskrittspartiet inviterte oss alle til å trekke i fellesskap. Fremskrittspartiet bør selv trekke seg inn i det fellesskapet, gjennom å være med og styrke Petroleumstilsynet. Selv om Norge ligger langt framme når det gjelder HMS innen olje- og gassaktivitet, kan vi ikke ha en mindre ambisjon enn det å være verdensledende. Klare tilbakemeldinger fra de ansattes organisasjoner og andre er at det gjøres mer enn det som er pålagt fra industrien. Vi har på norsk sokkel en åpenhetskultur hvor det faktisk er ønskelig at folk sier fra. Det er ingen selvfølge i arbeidslivet andre steder. Kanskje er det også positivt at vi har andre aktører inne på norsk sokkel, aktører som også må lære av de strenge helse-, miljø- og sikkerhetskravene som blir stilt, og av vår måte å jobbe på. Denne åpenhetskulturen kan være med og bidra til at ulykker ikke skjer i framtiden. Jeg er glad for at Petroleumstilsynet og oljeindustrien hver for seg griper fatt i den tragiske situasjonen i Mexicogolfen, og ser hva vi kan lære av dette. Statsråden er tydelig engasjert i det ansvaret hun har når det gjelder sikkerhet. Det er viktig. I årene framover skal vi bl.a. ha til behandling en forvaltningsplan, som ikke gjør føre-var-prinsippet noe mindre. Det må være slik at økte ambisjoner for olje- og gassaktiviteter på norsk sokkel følges opp av enda større HMS-ambisjoner, for å sikre dem som selv jobber i bransjen, og for å sikre vår felles framtid.
Sylvi Graham (Høyre), 2010-12-16:
På vegne av representantene Robert Eriksson, Sonja Irene Sjøli, Kjell Ingolf Ropstad, Borghild Tenden og meg selv vil jeg gjerne legge fram et representantforslag om praksis ved tildeling av pleiepenger.
Erling Sande (Senterpartiet), 2010-12-16:
I proposisjonen med endringar i statsbudsjettet for inneverande år melder regjeringa om fleire omdisponeringar. Dei mest omfattande er knytte til kap. 2440 og 5440, som handlar om staten sitt direkte økonomiske engasjement i petroleumsverksemda, og det som går på kapittel 1833 CO2-handtering. Når det gjeld staten sitt direkte økonomiske engasjement i petroleumsverksemda, handlar endringane om reduserte investeringsbehov, m.a. på grunn av utsette borings- og utbyggingsinvesteringar, og knyter seg til ein sum på nærare 5 mrd. kr. Regjeringa melder vidare på det tidspunktet proposisjonen er lagt fram for Stortinget, at det er stor uvisse kring investeringsbiletet i det kvartalet som vi er inne i no. Driftsinntektene på kap. 5440 post 24.1 og 24.2 er samtidig tydeleg nedjusterte. Når det gjeld kap. 1833 CO2-handtering, er det framdrifta i prosjektet som medfører vesentlege endringar og reduserte utgifter på 2010-budsjettet. Også på kap. 1810, 4810, 1820 og 4820 og det som går på NVE-anlegg, og på kapitlet for Olje- og energidepartementet er det gjort endringar, og dei er det gjort greie for i proposisjonen. I handsaminga av denne saka i komiteen viser fleirtalet til endringane melde frå regjeringa og stiller seg bak regjeringa sitt framlegg til omdisponeringar. Opposisjonspartia peikar på si side på reduksjonen i kap. 1833 post 21 om CO2-handtering og har merknader knytte til dette. Vidare har ein samla opposisjon òg peika på størrelsen på hushaldningsstøtta i Enova, og eg legg til grunn at representantar frå opposisjonspartia, viss dei finn det nødvendig, gjer grundigare greie for sine merknader. For Senterpartiet og regjeringspartia er både framdrifta under kap. 1833 CO2-handtering og tilskottsordninga for elsparing viktige saker. Når det gjeld den fyrste av desse, har statsråden fleire gonger peika på dei teknologiske utfordringane det er med prosjektet. Teknologi kan ikkje vedtakast i denne salen, men må byggjast og utviklast steg for steg, og vi meiner at den omdisponeringa som ligg i den saka vi har her, er nettopp eit teikn på at det er teknologiske utfordringar og ikkje manglande økonomiske ressursar som er den fremste utfordringa knytt til desse prosjekta. Når det gjeld elsparing i hushaldninga, er det ei sak vi må ha fokus på framover, som eg oppfattar at ein samla komité har eit engasjement for, sjølv om ein ikkje er budd på å stemme for det forslaget Kristeleg Folkeparti har liggjande på bordet i dag.
Erling Sande (Senterpartiet), 2010-12-16:
Saksordføraren har på ein god måte både gjort greie for kva som ligg i saka, og også omtala det som er regjeringa sitt initiativ i forhold til ei kunnskapsinnhenting og ei melding som ser dei lange linjene i energipolitikken. Og eg må få lov å påpeike at det er ein viss forskjell mellom det å ha ei årleg, eller «jevnlig» rapportering til Stortinget om energipolitikken og det å nedsette eit utval og jobbe fram dei lange linjene og sjå dei store perspektiva for energipolitikken i åra som kjem. Så skal det med rette seiast at opposisjonen òg tidlegare har bedt om ei energimelding, og på den måten lyfta fram noko som ligg nærare det som regjeringa no presenterer. Men vi har frå posisjonen si side, òg Senterpartiet, teke opp att ei rekkje saker som treng – og trong – å finne ei avklaring før ein har eit grunnlag for ei slik melding. Vi har nemnt her tidlegare både grøne sertifikat, som det no er kome ei tydeleg avklaring på, og arbeidet med implementering av EU sitt fornybardirektiv. Linjespørsmål har òg vore omtala, og det nye regelverket på havvind osv. Derfor er timinga riktig no. Ein vil alltid kunne føre ein argumentasjon som går på at når ein har samla inn epla for hausten, kan nokon hevde at dette jo kunne vore gjort tidleg i sommar, så hadde ein spart mykje arbeid. Men det er ei tid for alt. Og no er ei god tid for å gjere det som regjeringa gjer, nemleg å starte arbeidet med ei omfattande melding og ei kunnskapsinnhenting i forkant av ho. Så meiner eg òg at det er riktig, når opposisjonen no stadig peikar på dette med å sjå heilskapen i energipolitikken, å minne om at ein også har bedt om sektorvise meldingar på vind, på vatn, på CO2-handtering, på olje- og gasspolitikk osv. Ein har heller ikkje hatt noko samla synspunkt frå opposisjonen på kva ei energimelding skal innehalde. Det var jo òg peika på av representanten Serigstad Valen. Så sånn sett eksisterer det ikkje nokon alternativ, samla energipolitikk i denne salen i forhold til den som regjeringa fører.
Erling Sande (Senterpartiet), 2010-12-16:
Fyrst vil eg peike på at eg er glad for at forslagsstillarane viser engasjement for energieffektivisering. Ikkje berre forslagsstillarane, men ein samla komité har eit stort engasjement på dette området. Skal vi nå klimamåla, er det heilt sentralt å få gode resultat òg på dette området. Dersom vi skal få det til, må energien brukast meir effektivt, nye teknologiar må utviklast og introduserast i marknaden, og folk flest må få auka kunnskap om kva effektive og miljøvennlige løysingar dei sjølve kan velje. Det betydelege potensialet for energisparing må løysast ut, og straum må frigjerast frå oppvarming, til bruk for andre og meir miljøvennlege formål. Eg har merka meg den betydelege innsatsen som er gjort av Enova i høve til energieffektivisering og fornybar energi, òg i husstandar. Sidan innstillinga blei lagd fram, har regjeringane i Sverige og Noreg blitt einige om ei avtale om grøne sertifikat. Den felles kraftmarknaden skal opprettast frå januar 2012 og kjem til å utløyse om lag 26,4 TWh ny energi fram til 2020. Som komiteens fleirtal har vektlagt i innstillinga til denne saka, vil energieffektivisering kunne bli eit endå meir sentralt satsingsområde for Enova etter at marknaden trer i kraft. Difor ser òg vi i Senterpartiet fram til drøftingar om utforming og vidareutvikling av støtteordningar for energieffektiviseringstiltak, både teknologinøytrale og teknologidrivande ordningar. Når vi likevel har valt å leggje forslaget ved protokollen, er det òg fordi vi meiner det ligg ei grad av teknologinøytralitet i dagens støttesystem, i og med at ein lyfter fram prosjekt som gir høgaste energiresultat per krone. Samtidig ynskjer vi at det overordna regimet på energieffektivisering – og tenkinga på det området – skal ha ei utforming som gjer det mogleg å fremje visse teknologiar og styre ynskte teknologiar inn mot visse område. For eksempel gjeld det tilrettelegging for oppvarming, kjelder for oppvarming som frigjer straum, som eg peika på, fordi elektrisiteten er ei meir fleksibel energiform enn t.d. bio-en vil vere per no med dagens teknologi, og kan brukast inn mot område der ein har fossile energiberarar i dag, og på den måten føre til reduserte klimagassutslepp t.d. Dette set likevel ikkje ein stoppar for å diskutere teknologinøytrale og marknadsbaserte ordningar som t.d. kvite sertifikat. Slike ordningar kan vere gode og effektive på nokre område, men ikkje nødvendigvis alle område som Enova handterer i dag. Vi frå Senterpartiets side stør det overordna målet om energisparing, energieffektivisering, og er opne for å drøfte ulike verkemiddel for å nå det målet, og ønskjer samtidig å lyfte fram det betydelege arbeidet som skjer på dette området i dag. Mykje spennande skjer i regi av Enova med gode resultat. Det skal heller ikkje underkjennast.