Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2010-06-11:
Tros- og livssynsfrihet er, sammen med ytringsfriheten, fundamentalt i et demokratisk samfunn. Det betyr at staten ikke skal blande seg inn i enkeltindividers tros- og livssynssfære. Det innebærer også at ulike trossamfunns indre anliggender må respekteres av staten – staten skal ikke blande seg inn i trossamfunnenes indre liv, virke og organisering. Saken vi behandler i dag, er ikke en sak for eller imot Trondheim. Det er heller ikke en sak for eller imot Oslo. Det er gode argumenter for begge geografiske steder, men poenget er at Kirken selv har vært krystallklar. Derfor handler denne saken om trosfrihet og deres egenbestemmelse, det handler om vi skal ta på alvor internasjonale konvensjoners begrensninger hva gjelder offentlige myndigheters rett til å gjøre inngrep også i organisatoriske saker i trossamfunn. Dagens presesordning fungerer ikke optimalt. Den innebærer mye reising, særlig fram og tilbake til Oslo, noe som er uholdbart både ut fra et miljøperspektiv og et familieperspektiv. Derfor har Kirkens organer bedt om at det oppnevnes en tolvte biskop – en preses med hovedsete i Oslo, begrunnet med at det gir nærhet til de kirkelige og statlige organene, som kan avlaste de andre biskopene. Ut fra trosfriheten vil dette være et spørsmål om indre organisering, og burde dermed vært respektert av staten. Men regjeringen gjør det utrolig nok til en distriktspolitisk sak og velger å overse trosfriheten i denne saken. Dette er ikke motmakt, dette er maktmisbruk. Preses skal lokaliseres i Trondheim fordi regjeringen legger «vesentlig vekt på hensyn som knytter an til historie, tradisjon og symboler», heter det i meldingen. Den nye presesstillingen blir svar på et spørsmål som Kirken aldri har stilt. Kirken ber om en funksjon, men regjeringen gir dem et symbol. Det er en uprinsipiell behandling av et trossamfunn, og jeg tror du skal lete lenge for å finne noe lignende. Det kanskje mest alvorlige er likevel at regjeringen i dag vil sikre seg ytterligere makt over Kirken gjennom en helt ny valgordning for preses. Regjeringspartiene i Stortinget skriver i sin begrunnelse at «de kirkelige instansene har foreslått at sittende biskoper skal fremme forslag om en kandidat til utnevning. Flertallet mener at dette vil være uheldig, da det vil innskrenke regjeringens frihet til å vurdere hvem som skal innstilles og utnevnes». Dette er ikke helt i samsvar med virkeligheten, for å si det mildt. Det er regjeringen som med dette innskrenker Bispemøtets egen makt til å velge preses. Det er viktig å skjønne at det her er to valgordninger som skal forenes – det er valg av en biskop til et bispedømme, og det er valg av preses. I valg av biskop er det riktig at regjeringen har kunnet velge mellom tre nominerte kandidater som er kommet fram gjennom kirkelige prosesser, selv om kirkeforliket nå legger opp til at Kirken snart skal få gjøre dette på egen hånd. Når det gjelder preses, har dette valget vært annerledes. Vedkommende velges av og blant de sittende biskoper. Det regjeringen nå gjør, er å inndra Kirkens rett til selv å velge sin preses. Og hvis man skjønner noe av hva et trossamfunn er, vil man forstå at dette er en sterk inngripen fra statens side. Dette er et angrep på trosfriheten, og det underminerer hele tankegangen bak stat–kirke-forliket. Det er oppsiktsvekkende at regjeringen i den første saken etter forliket totaloverkjører Kirken og tilraner seg mer makt enn den hadde før. Kirken er i ferd med å gjennomføre sin demokratireform, som skal gjøre den mer representativ. Regjeringen velger på sin side å overkjøre det samme demokratiet. Hvorfor i alle dager skal folk engasjere seg i kirkedemokratiet når de vet at regjeringen ikke gidder å forholde seg til det likevel? Dette sender et veldig dårlig signal inn i den videre prosessen. Jeg tror regjeringen har et større behov for en demokratireform enn Den norske kirke har, når vi ser hvordan denne saken har vært behandlet. I meldingen heter det at etter Stortingets behandling av meldingen vil departementet følge opp saken i kontakt med kirkelige instanser for å finne gode, praktiske løsninger. Jeg håper at de her vil gjøre mer enn å lytte – kanskje til og med handle – slik at Kirkens selvstyre respekteres i den videre prosessen.