Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2013-04-29:
Perspektivmeldingen skal rette oppmerksomhet mot langsiktige konsekvenser av politiske vedtak vi gjør i dag, og skissere en overordnet retning for politikken. Meldingen gir en ganske inngående beskrivelse av hvor vi står i dag, og hvilke utviklingstrekk som vil påvirke norsk økonomi på lang sikt. Jeg nevner noen eksempler: endring i befolkning og levealder arbeidsinnsats og produktivitet utfasing av petroleumsvirksomheten på sikt internasjonal økonomi klimaendringer Utgangspunktet vårt er i meldingen beskrevet som godt. Norge er et trygt og godt land å leve i. Vi har lyktes med å kombinere høy verdiskaping med små forskjeller. Velstanden er jevnere fordelt og inntektsforskjeller går mindre i arv enn i de fleste andre land. Vi har omfattende offentlige velferdsordninger finansiert gjennom et spleiselag. Statsfinansene er solide. Kombinasjonen av god vekstevne, jevn fordeling og offentlige ordninger er kjennetegn ved vår samfunnsmodell, og er noe som vi skal være stolte av i fellesskap. I tillegg er vi produktive. Norge har hatt en høyere produktivitetsvekst enn mange andre land de siste 20 årene. De siste årene har det vært mer «ruskete», vil jeg si, for å bruke et eget uttrykk. Produktivitetsveksten har falt eller gått noe tilbake siden 2006 – tiltok etter finanskrisen – men er nå på vei opp igjen. Det er bra, for det er en viktig indikator. Analysene i perspektivmeldingen viser også at vi møter utfordringer på andre områder i årene som kommer. Vi lever lenger, det er bra. Økt levealder er tegn på et godt samfunn. Men det utfordrer bærekraften i offentlige finanser dersom vi ikke gjør arbeidsinnsatsen over livsløpet lenger. Dersom vi viderefører dagens arbeidsinnsats og de velferdsordninger dette storting har vedtatt at vi skal stille oss bak, må vi øke inntektene på offentlige budsjetter eller kutte i andre utgifter tilsvarende 6 pst. av verdiskapingen i fastlandsøkonomien fram mot 2060. Jeg tror det er stor enighet i salen om hvilke utfordringer som ligger foran oss. Debatten handler i større grad om hvordan vi som nasjon skal ruste oss for å møte disse i framtiden. Stortingsflertallet mener utfordringene best løses innenfor rammen av den norske modellen og med en ansvarlig oljepengebruk. Inntektene fra petroleumsvirksomheten er forbigående, men vil kunne komme framtidige generasjoner til gode ved at vi ikke bruker mer enn avkastningen fra Statens pensjonsfond utland. Det er ikke primært pensjonsfondet som skal trygge velferden vår i framtiden, men verdien av vår felles innsats i arbeidslivet. Den høye yrkesdeltakelsen i Norge sammenlignet med Europa skyldes først og fremst at flere kvinner og eldre jobber. Høy grad av likestilling, gode fødselspermisjonsordninger, fedrekvote og full barnehagedekning har bidratt til at kvinner jobber mer enn i veldig mange andre land. Selv om sysselsettingsgraden for kvinner er høy, ligger det fortsatt et betydelig potensial i å legge til rette for at flere kvinner som ønsker det, kan jobbe heltid. Derfor er jeg glad for at vi er i gang med dette arbeidet. Regjeringen har nylig lansert en rekke nye tiltak for å bekjempe ufrivillig deltid, inkludert en lovfestet rett til en stillingsandel som står i stil med hvor mye man faktisk jobber. Et annet potensial som kan møte framtidens finansieringsbehov, ligger i å få folk til å stå lenger i jobb. Antall forventede år som alderspensjonist for en nyfødt har økt med nærmere ni år siden 1967 og fram til 2011. Pensjonsreformen, som alle partiene på Stortinget stiller seg bak, med unntak av Fremskrittspartiet, sikter mot at den utviklingen hvor arbeidslivet blir stadig kortere, må snus. Med de nye pensjonsskattereglene, som ble innført i 2011, blir det også enklere å kombinere arbeid og pensjon. Uførereformen og det såkalte IA-arbeidet legger til rette for at det skal bli lettere å kombinere arbeid og trygd. Om denne reformen virker slik den er ment, skal vi derfor ikke la oss skremme, men la oss inspirere, i den forstand at sysselsettingseffekten i betydelig grad vil redusere framtidens behov for inndekning over offentlige budsjetter. I rapport nr. 22/2011 fra SSB anslås reformen å øke antall utførte timeverk i 2050 med om lag 7 pst. Effekten av reformen vil – alt annet likt – kunne redusere inndekningsbehovet over statens budsjetter fra 6 pst. til drøye 2 pst. Jeg sier ikke dette for å skjønnmale situasjonen, men for å vise at det er verdien av at folk er med i arbeidslivet – enten ved at vi som er friske jobber noe lenger enn i dag, eller ved at vi får nye grupper inn i arbeidslivet – som vil være nøkkelen for om vi også i framtiden kan si at vi har bærekraft i de velferdsgodene vi bevilger oss. Det har vært mye diskusjon de siste ukene om arbeidsinnvandringen til Norge, og den har tiltatt kraftig de siste årene. Jeg tror vi må kunne si at mange av de oppdragene som utføres i det norske samfunnet i dag, ikke kunne vært utført hvis vi ikke hadde hatt arbeidsinnvandring. Det har vært et gode på kort sikt for Norge. Noen sier at innvandringen til Norge skal redde velferdsstaten på sikt. Det er jeg ikke enig i. Det slås også fast i perspektivmeldingen at å importere arbeidsinnvandrere til Norge ikke er løsningen på finansieringsutfordringene i framtiden. Jeg vil si det på den måten at arbeidsinnvandringen verken løser eller forverrer situasjonen på lang sikt. Rapporten viser at innvandrere som kommer til Norge – når man ser alt annet enn arbeidsinnvandringsdelen likt – etter hvert blir som nordmenn flest. Jeg har nettopp pekt på at vi fram mot 2050 har et udekket finansieringsbehov også hvis man bare regner med arbeidsinnsatsen til alle som bor i Norge i dag. Så svaret også på dette feltet er at det har vært vellykket på kort sikt, men vi er avhengig av å få flere til å arbeide lenger og til å stå lenger i arbeidslivet, også fra innvandreres side. Det siste jeg vil peke på og understreke før jeg knytter noen kommentarer til opposisjonens merknader, er at vi i framtiden må gjøre det som har gjort Norge til det vi er i dag. Vi må ha en åpen, konkurransedyktig markedsøkonomi i bunnen, med en omstillingsdyktig, velkvalifisert arbeidsstyrke og en stor, omfattende offentlig sektor. Den kan, uansett hvordan man vrir og vender på det, bli mye mer produktiv selvfølgelig, men sammenlignet med veldig mange andre land er den en effektiv offentlig sektor, og en sektor som er preget av høy grad av omstilling også her. Jeg nevner noen reformer de siste årene: Kvalitetsreformen i høyere utdanning, Nav-reformen, Samhandlingsreformen og teknologiprosjekter i mange offentlige etater. Dette arbeidet må vi gjøre mer av, men vi må huske på at i offentlig sektor er arbeidsinnsatsen den viktigste innsatsfaktoren innen de fleste områdene man er involvert i. Det er grenser for hvor raskt eller effektivt man kan bedrive eldreomsorg i Norge, fordi det nå engang handler om nærhet og omsorg og om å være til stede for folk i deres siste dager. Det handler også i stor grad om at – selv om det er et potensial for teknologi også i eldreomsorg og andre sektorer, kommer vi ikke unna at – det er menneskelig omsorg som er det viktige. Da er det vanskelig å se for seg hvor mye mer effektivisering man kan se for seg. Jeg har nevnt noen av måtene vi kan møte framtidens utfordringer på. Så håper jeg på bidrag fra opposisjonen som ikke svartmaler situasjonen i dag, og heller ikke svartmaler hvordan Norge kan møte utfordringene fram mot 2050. Jeg har registrert, og det står også i innstillingen, at det er gjort enkelte forsøk på å samle seg om enkelte merknader og områder. Jeg må si at jeg er ikke veldig imponert. Det bygger seg opp, side opp og side ned, vil jeg si, med mange flotte forslag som man allerede er enige om. Det er kanskje ikke det vanskeligste i livet å skrive om noe man allerede er enige om. Jeg må innrømme at da jeg satt og leste merknadene da disse ble lagt fram mot avslutningen av komitébehandlingen, tenkte jeg: Jammen meg, nå tror jeg kanskje de har mannet seg opp til å bli enige om en del av de tingene de er uenige om. Men når en kommer til det kapittelet, er det jo – ja, jeg skal ikke si det, men noen ville kanskje kalle det – et mageplask. For når man kommer til handlingsregelen, om den skal gjelde eller ikke, er man ikke enig. Når man kommer til hvorvidt klimaendringene er en utfordring for Norge og for verden, er man ikke enig. Man er ikke enig om hvorvidt innvandring er en ressurs for Norge, eller ikke. Man er ikke engang enig om at det er et politisk mål å sikre små forskjeller og jevn fordeling. Vi kan jo håpe at debatten kanskje kan bidra til å klargjøre noen av disse spørsmålene. Med det anbefaler jeg finanskomiteens forslag til vedtak i innstillingen til perspektivmeldingen 2013.