Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2002-02-28:
Utenriksministerens redegjørelse samler seg i hovedtrekk om synspunkter det er bred enighet om i Norge. Naturlig nok har kampen mot terrorisme etter angrepene mot USA 11. september bred plass. Angrepene var en alvorlig vekker – ja en dyp rystelse i hele det amerikanske samfunn. Det var også en vekker for en hel verden som ønsker å beskytte sine borgere mot tilfeldig og dødelig vold utført ikke av stater, men av svært kompetente terrorister. I likhet med utenriksministeren håper jeg at USA vil fortsette å forankre sin kamp mot terror innenfor rammen av en bredest mulig koalisjon. Det er et faktum at tvilsomme regimer er i ferd med å utvikle kjernefysiske, biologiske og kjemiske masseødeleggelsesvåpen, som kan brukes ikke bare mot landets egne borgere eller mot USA, men også mot oss. USA tar ikke fatt i disse problemene for moro skyld. Irak f.eks. oppfyller ikke kravene i FN-resolusjonen selv etter vedvarende internasjonalt press og sanksjoner over flere år. Dette er selvsagt alvorlig. Det har vært en del sterke reaksjoner i Europa mot begrepet «ondskapens akse», og det mange mener er USAs alenegang. Jeg er imidlertid enig med utenriksministeren i at båndene og verdifellesskapet mellom USA og Europa er sterke, og at vi tåler ulike oppfatninger uten at båndene brytes. Men EU får nå et stadig større ansvar for tidligere NATO-operasjoner. Og det er på det rene at EU vil utvikle en felles utenriks-, sikkerhets- og forsvarspolitikk. I NATO deltar vi i beslutningene med fulle rettigheter. I EU er vi ikke med. Dette er en alvorlig utfordring for Norge. Vi er en del av Europa og ikke en del av det amerikanske kontinent. EU samarbeider også stadig tettere om vilkår som berører norsk næringsliv og norske arbeidsplasser. Det økonomiske samarbeidet blir mer omfattende. Euroen har fått en vellykket innføring, og flere land som står oss nær, vil trolig følge etter. Viktige og avgjørende rammebetingelser for bl.a. norsk fiskerinæring legges i EU. Dersom Island går inn i EU, vil selvsagt Norge bli ytterligere marginalisert. Samarbeidets karakter har også forandret seg i og med at rådet, dvs. de demokratisk valgte politikerne, styrer mer og kommisjonen mindre. Det er dette nære forpliktende samarbeidet for stabilitet og velferd i hele vår verdensdel som vi nå velger ikke å delta i. Det blir litt spakt når det mest offensive den norske utenriksministeren kan vise til, er at vi må vise «vedvarende årvåkenhet». EU-samarbeidet forsterkes og utdypes altså på en rekke områder. Samtidig skal EU utvides til å omfatte 10 nye land. Norges situasjon vil som følge av denne omfattende endringen bli stadig vanskeligere. I fremtiden må vi forsøke å fremme våre interesser overfor mer enn 20 land uten å kunne delta aktivt på møtene hvor det blir fattet viktige beslutninger som vi må rette oss etter. Dette blir ikke bare praktisk nesten uhåndterlig for enhver norsk regjering, men også nye skritt mot demokratisk underskudd. Realiteten er at vi vil gå mot en stadig større politisk underkastelse. Selvsagt er folkeavstemningen fra 1994 et grunnlag for Regjeringens politikk. Men jeg mener bestemt at utenriksministeren med større kraft burde gjøre greie for den nye situasjonen vi nå vet vil komme. Jeg merket meg at mange i 1994 sa at de ville vurdere sitt syn på nytt hvis EU ble en alleuropeisk union. Og det er jo nettopp dette som nå er i ferd med å skje. Medlemslandene i Øst- og Sentral-Europa blir ikke bare medlemmer av EU, men også av NATO, og får dermed et nærmere forhold til våre allierte enn oss. Befolkningen i disse landene har lidd utrolig mye, og jeg er svært glad for at EU åpner dørene slik at demokrati, velferd og sikkerhet kan bli disse landene til del. Jeg beklager at Norge ikke er en viktig aktør i denne store historiske prosessen. Menneskene i disse landene får nå nye muligheter. Samtidig er det klart at forhandlinger og integrering av alle disse nye landene, med langt større problemer enn oss, vil svekke interessen for ikke-medlemmet Norge ytterligere. Jeg er redd norske myndigheter, norske organisasjoner og norsk næringsliv vil måtte legge ut på en ynkelig tiggerferd til mer enn 20 hovedsteder i Europa i framtiden. Jeg mener det hører med til politisk lederskap å belyse den relativt dramatiske, nye situasjonen Norge er i ferd med å komme opp i, og faktisk åpne døren for det alternativet som kan løse våre grunnleggende problemer, nemlig fullt medlemskap i EU.