Erna Solberg (Høyre), 1998-11-13:
De fleste av oss vil nok betakke oss for å få naboer som skaper problemer for oss i hverdagen. Så mye skulle vi erkjenne, og det forstår jeg veldig godt av mange av de brevene vi har fått fra borettslag som ikke ønsker å få sosiale problemer innpå seg, for det skaper stress i hverdagen, det skaper problemer, og det gjør at man også selv får et forringet bomiljø. På den annen side lever vi i et komplisert samfunn hvor det er mennesker som av ulike grunner faller utenfor, som har psykiske problemer, som har rusproblemer og som rett og slett bare er i en økonomisk situasjon som gjør at de trenger hjelp til å få en bolig. Det er ganske mange av dem som får hjelp fra boligkontorene rundt omkring i kommunene, som rett og slett bare er kommet i en ulykkelig situasjon og har en dårlig økonomi og trenger hjelp, det er enslige forsørgere og andre. Spørsmålet blir da: Hva er svaret på det? Skal svaret vårt være at vi ønsker å ha en boligpolitikk hvor kommunene har et ansvar, men hvor de bare bygger opp ulike institusjoner, egne hybelhus, egne boliger, og isolerer dem fra de vanlige bomiljøene? Jeg synes det er riktig det man har lagt opp til, at man i størst mulig grad plasserer ut dem man vet kan fungere. Utgangspunktet er også at man ikke plasserer ut i et vanlig miljø personer man er sikker på ikke kan fungere, men at de som kan, skal være der. Når det gjelder flyktninger, har det betydning for integreringen. Hvis de ikke får kontakt med andre nordmenn, lærer de ikke norsk, og det må man ta konsekvensen av. Når det gjelder flyktninger og når det gjelder innvandrere, ser vi altså problemene hvis det blir for mye gettopreg. Når det gjelder reformen som vi jobber med innenfor psykiatrien, er det et spørsmål om man skal forsøke å integrere disse menneskene mest mulig i vanlige bomiljøer, i vanlige arbeidsmiljøer og forsøke å få dem ut av institusjonene – altså behandle dem og få dem til å fungere best mulig. Da må vi ha boligpolitiske virkemidler for å skaffe dem en bolig. Selv om Høyre er enig i prinsippet om at boligsamvirket helst på frivillig grunnlag skulle få finne frem til ordninger, ser vi det slik at når alle kommuner som har uttalt seg i forbindelse med denne proposisjonen, rapporterer om behov for en slik lovhjemmel fordi de opplever at flere og flere sier nei takk, da må vi gi kommunene et virkemiddel, fordi vi ikke ønsker gettofiseringen, hybelhusene og hospitsene som boalternativ for alle som har vanskeligheter i vårt samfunn. Men etter Høyres mening pålegger dette samtidig kommunene et ganske stort ansvar, for det er kommunene som er ansvarlig for å sørge for at de bomiljøene vi har rundt omkring, er gode. Og her vet vi at kommunene har sviktet når det gjelder oppfølgingen av dem som er plassert ut. At denne lovparagrafen ikke må bli en sovepute, var ganske vesentlig for oss under behandlingen av spørsmålet om å gi kommunene en slik adgang. Kommunene kan ikke bare skaffe en bolig og så glemme disse personene. Vi vet at folk har ulik boevne, ulik evne til å fungere i et bomiljø. Det må være enklere mekanismer for å få ut dem som ikke klarer å fungere i et vanlig bomiljø, enn det er i dag, hvor en del borettslag har rapportert at de må gå rettens vei for utkastelse, fordi de ikke møter noen i kommunen som tar ansvar, de blir bare sendt fra kontor til kontor. Derfor har flertallet gått inn for å lage et samarbeidsorgan som skal kunne håndtere disse problemene, ikke fordi det å nedsette et nytt organ nødvendigvis løser problemene, men fordi det iallfall gir et ansvarlig og forpliktende sted man kan komme til med problemene. Høyre har dissentert på ett punkt, og det gjelder borettslagets størrelse i forhold til rett til kjøp av andel. Her mener vi at man må ha en litt mer matematisk tilrettelegging når det gjelder 10-prosentregelen. Eller rettere sagt: Vi mener at å gi kommunen rett til å kjøpe én av fem leiligheter i et lite borettslag kan bli for tøft hvis det først oppstår problemer. Det blir for få til å ta på seg arbeidet i forhold til kommunen og andre, og vi mener derfor at dette er en lovendring som passer bedre i større borettslag enn i de helt små borettslagene. Nå er det jo ikke så mange borettslag som bare har fem boliger, men i noen av de rehabiliterte strøk i byene er det gammel bebyggelse som er blitt gjort om til borettslag. Jeg tror ikke det vil ha så stor virkning i forhold til kommunenes tilbud om å kjøpe. Men det blir en ganske stor belastning hvis det først er noen som skaper problemer, og det bare er fire andre i borettslaget som skal håndtere det, og man ikke kan fordele det på noen flere personer. Derfor har Høyre et eget lovforslag i innstillingen som jeg vil få lov til å ta opp. Vi ønsker et balansert bomiljø, og derfor mener vi at vi må ha denne paragrafen. Vi må sørge for å ha en sosialpolitikk i dette landet som kan fungere på en måte som ikke virker stigmatiserende, men som kan virke behandlende for dem som har problemer, og det å leve i et vanlig bomiljø vil faktisk bidra til å gjøre det bedre. Som en konsekvens av at Høyre gikk inn for frikjøpsrett når det gjelder sameiene, fordi vi ikke ønsker den type begrensninger som flertallet i Stortinget la inn i sameieloven, nemlig at juridiske personer ikke kunne kjøpe mer enn 10 pst., synes vi også det var logisk at borettslagene ikke skulle være de eneste som har denne eksklusive retten til å velge vekk naboer som kan komme til å skape problemer. Jeg synes at Fremskrittspartiet i denne sammenheng er veldig ulogiske, for de stod på det samme frie opplegget som oss når det gjaldt sameiene – og flertallet av leiegårder i Norge er organisert som sameier – mens man når det gjelder borettslag, ønsker å ha en eksklusiv rett til å velge vekk naboer man ikke liker. Vi synes at her må alle være med på å ta en belastning. Men vi synes det er viktig å understreke det ansvar kommunene har for å sørge for, når de får et virkemiddel for ikke å lage gettoer, at dette virkemiddelet ikke brukes til å overta altfor mange med sosiale og bomessige problemer innenfor det samme snevre området. Det ansvaret må vi gi til kommunene at de følger opp det med gode bomiljøer. Jeg opplever at det både i Oslo og Bergen, som er de byene jeg kjenner til, er kommet en erkjennelse av at en del av den sosialpolitikken man førte på 1970- og 1980-tallet, hvor man klumpet sammen problempersoner i enkelte bydeler, også i kommunaleide boliger, nå er på retur, fordi man ser at man dermed skaper dårlige levekår for hele området, det umuliggjør et bomiljø som fungerer, ikke bare for dem som er direkte naboer, men for hele området, skolekretsen. Man må fordele disse problemene litt bedre utover i bymiljøene.