Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2017-05-15:
Da vi fikk Parisavtalen, var det vel det nærmeste vi kan komme et klima-kick-off, hvor budskapet egentlig var tydelig: Vi må gjøre jobben, og vi må hjem og gjøre jobben. Det var hovedbudskapet som festnet seg. Sånn sett har vi laget og tilsluttet oss i Stortinget et rammeverk som vi mener står seg godt – vi skal gjøre jobben sammen med EU. Og målsettingen er ganske tydelig: Vi skal kutte klimagassutslippene med 40 pst. Det er tolv år til, så vidt litt mer. Derfor haster det selvfølgelig med konkrete tiltak som virker, og som gjør at vi også med en sterkere stemme enn det vi kanskje kan nå, med autoritet kan vektlegge også den internasjonale debatten. I redegjørelsen fra regjeringen som har kommet til komiteen, og som er datert 27. april 2017, står det: «Parisavtalen og Parisbeslutningen ga partene i oppgave å lage veiledning og regelverk for å gjøre avtalens bestemmelser gjennomførbare, understøtte progresjon i landenes innsats og ved gode insitamenter og prosesser hjelpe partene i å utvikle klarere og mer ambisiøse mål.» Så er spørsmålet mitt: Er vi der? Jeg synes det er riktig å ta noe av denne debatten nettopp med det som utgangspunkt. Har det skjedd noe nasjonalt på dette området? Jeg mener at vi som nasjon er for tafatte, og at vi ikke er tydelige nok. Arbeiderpartiet har lenge påpekt akkurat det. Vi la fram over 40 klimaforslag, konkrete forslag innenfor både transport, industri, landbruk og skog, i februar 2016. Vi inviterte til et bredt forlik. Høyre og Fremskrittspartiet var selvfølgelig ikke med på det. Vi fikk ikke noe bredt forlik den gangen. I vårt alternative statsbudsjett for 2017 presenterte vi vår klimapakke. Vi pekte ut de sektorene vi ville gjøre utslippskutt i. Vi pekte på de tiltakene vi ville gjøre, og vi tallfestet også de utslippskuttene som vi hadde foreslått. Og vi gjorde ikke minst våre budsjettprioriteringer i tråd med dette. Våre tiltak i vårt alternative budsjett ble godt mottatt, ikke minst fra miljøbevegelsen. Når vi leser redegjørelsen om oppfølgingen av Paris-avtalen, er det åpenbart at det vi etterspør og tenker på, er handling nasjonalt for nettopp å bedre vår posisjon internasjonalt. Men i redegjørelsen fra regjeringen er det først og fremst utviklingen internasjonalt det pekes på. Man skal selvfølgelig ikke undervurdere det internasjonale arbeidet, som er helt avgjørende og viktig i forhold til det, og jeg er enig i at «å få på plass en god prosess rundt den fasilitative dialogen, slik at den kan fungere som en god plattform for forsterkning av landenes klimaarbeid», er viktig. Men når komiteen nå har bedt om en debatt om oppfølgingen av Paris-avtalen, håper i hvert fall vi i Arbeiderpartiet at vi kan få en debatt nå om hvordan vi skal kunne klare å nå målet vårt om 40 pst. utslippskutt innen 2030. Vi har lagt fram vår plan, og vi venter i spenning på hva regjeringen vil gjøre. Så registrerer vi at nå – i tolvte time, på slutten av en stortingsperiode og når vi nærmer oss nye justeringer også knyttet til Paris-avtalen – skal vi få en klimamelding lagt fram, en klimamelding som Stortinget ikke får tatt stilling til, en klimamelding som Stortinget ikke får diskutert i denne stortingsperioden. Det kan jo settes spørsmålstegn ved hvorfor en skal ha en sånn tilnærming. Hvorfor har ikke dette kommet tidligere? Hvorfor har det vært så vanskelig? Det er vanskelig å se. Det andre er at vi gjennom vår tilknytning til EU når det gjelder klima, skulle få en klarhet i dette, og avtalen skulle være på plass i 2016, altså i fjor. Men våren 2016 kunne Høyre-statsråden fortelle at avtalen med EU likevel ikke ville være på plass i løpet av 2016. Forhandlingene ville trekke ut til 2017. Nå skriver regjeringen i revidert nasjonalbudsjett at det er ventet at regelverket først vil bli vedtatt sent i 2017 eller tidlig i 2018. Det er nå gått to år siden Stortinget vedtok en felles gjennomføring av klimamålet med EU, grunnlaget for vår oppfølging knyttet til Paris-avtalen, men vi vet ennå ikke hva det blir. Vi venter fremdeles på helt essensielle avklaringer: Blir det en bilateral avtale? Blir det en protokoll 31-tilnærming? Eller blir det en ordinær innlemmelse i EØS-avtalen? Disse helt grunnleggende spørsmålene er ubesvart. Det er på tide i oppfølgingen også av Paris-avtalen at vi klarer å svare ut noe av det som er nasjonalt, på vår hjemmearena.