Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-04-26:
Først en liten hilsen til Heikki Holmås, som trodde noen var særlig opptatt av å ha «hjartet på rette staden». Når vi først snakker om helse, er vi i grunnen opptatt av at de fleste har det, ikke minst av helsemessige årsaker. Den 5. desember i fjor fortalte Aftenposten historien om Nathalie Brodahl. Hun hadde hatt prolaps i ryggen. Fastlegen mente hun burde sykmeldes, men det ønsket ikke Brodahl. Hun ville helst jobbe og være til nytte. Og hun var heldig. Hun hadde en arbeidsgiver som sa seg villig til å betale for nødvendig behandling. Resultat: Brodahl slapp sykmelding, hun fikk fortsette i jobb, hun fikk en bedre hverdag, og staten sparte trygdeutgifter. Saken i dag dreier seg ganske enkelt om følgende: Er det først og fremst positivt at personer som Brodahl slipper å bli sykmeldt, eller er det først og fremst et problem at arbeidsgiveren sørger for å gi sine ansatte et tilbud om raskere behandling enn den offentlige helsetjenesten i et gitt tilfelle greier å tilby? Etter min mening er det først og fremst positivt at arbeidsgivere viser ansvar for å forhindre at arbeidstakere blir langvarig sykmeldt. I arbeidsmiljøpolitikken er det faktisk et fornuftig pålegg til arbeidsgivere nettopp å iverksette forebyggende tiltak for å forhindre sykmelding, og arbeidsgiverne har, som alle vet, også et oppfølgingsansvar i IA-avtalen overfor sykmeldte arbeidstakere for å få dem raskere tilbake i arbeid. En helt naturlig konsekvens i skatte- og avgiftspolitikken burde da også være å stimulere nettopp til et slikt sterkere arbeidsgiveransvar, etter prinsippet om å skattlegge mindre det en vil ha mer av, og for så vidt vice versa. Når departementet ellers gjør det til et sentralt motargument at de fleste som nyter godt av en arbeidsgiverbetalt ordning, kan være i toppskattposisjon, synes jeg det vitner om at man har glemt å stille seg det overordnede spørsmålet, om det faktisk er positivt at også skattepolitikken kan bidra til å få folk raskere tilbake til arbeid. Det kunne vært et vektig motargument dersom det hadde vært bevis for at skattefradrag for arbeidsgiverbetalte sykeforsikringer og behandlingsutgifter faktisk medførte at andre med tilsvarende behandlingsbehov fikk økt ventetid. Det er vi ikke uenige om. Men vi kan vel også konstatere at regjeringspartiene ikke har dokumentasjon på at det er en slik sammenheng. Det synes ikke å være noen stor interessekonflikt mellom å skattefavorisere arbeidsgivernes arbeid mot sykefravær og ønsket om gode, universelle og ikke minst rettferdige helsetilbud til hele befolkningen, enten dette er finansiert over helseregionenes budsjett eller via ordningen med kjøp av helsetjenester. Det er også fullt mulig å sørge for at arbeidsgivere som velger å ha slike ordninger, faktisk skal tilby dette til hele arbeidsstokken. Uten skattefavorisering har heller ikke offentlige myndigheter reelle muligheter til å sørge for at slike arbeidsgiverbetalte ordninger faktisk blir et tilbud til alle på arbeidsplassen. Opposisjonen har i sitt forslag forsøkt å være konstruktive. Det dreier seg om å gi en forskriftshjemmel for å kunne gi skattefritak for arbeidsgivers dekning av sykeforsikring og behandlingsutgifter. Kristelig Folkeparti ville absolutt vært åpen for en dialog om en fornuftig utforming av en slik ordning. Det ville ikke nødvendigvis vært en blåkopi av tidligere gjeldende ordning, selv om vi heller ikke har noen vesentlige innvendinger mot den. Som kjent har samtlige hovedorganisasjoner i arbeidslivet, med unntak av LO, vært positive til en gjeninnføring av den tidligere ordningen. Og sentrale personer i LO har gitt signaler om at det ville vært positivt med avgrensede skattebegunstigede ordninger tilknyttet sykefraværet. Men vi må konstatere at i denne saken er regjeringspartiene kontant avvisende. Det er leit, først og fremst av hensyn til å bekjempe det langvarige sykefraværet.