trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2000-05-09:
Situasjonen er vel den at etter dagen i dag har representanten Lilletun og statsråden flere ting felles enn bare utseendet! Utgangspunktet er at vi nå også har et kompromiss om en landbrukspolitikk som jeg selvfølgelig har som ambisjon skal vare ved. Det vil sikkert bli krevende, både fordi mitt inntrykk av det arbeidet som skjedde i sentrumsregjeringen, er at man også der hadde mange diskusjoner mellom de tre partiene som utgjorde den regjeringen, og at den stortingsmeldingen som til slutt ble lagt fram av statsråd Gjønnes, innebar et kompromiss i regjeringen. Så er det igjen ført videre i et kompromiss i Stortinget mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Som jeg sa i mitt innlegg: Jeg tror det er en stor styrke for norsk landbrukspolitikk at vi har greid å få til det. Men så vil det selvfølgelig bli krevende å sørge for at vi gjennom den praktiske hverdag greier å videreføre det kompromisset når vi skal gå løs på enkeltsaker, ikke minst i forhold til jordbruksoppgjøret. Men som jeg også sa i mitt svar til representanten Hedstrøm, er utgangspunktet mitt at jeg mener at man gjennom innstillingen i Stortinget har et grunnlag for å ta fatt på og gi svar på de hovedutfordringene som norsk landbruk står overfor, og utgangspunktet mitt vil selvfølgelig være å følge opp det stortingsflertallet legger til grunn. Hvis alle sammen gjør det, skulle det være det beste utgangspunktet for å bygge videre på det samarbeidet.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2000-05-09:
Det trengs, det!
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2000-05-09:
For det første ville det ikke ha bekymret meg i noen særlig grad om representanten Gabrielsen hadde kommet med alle sitatene fra tidligere, for det Arbeiderpartiet har gitt uttrykk for i forhold til landbrukspolitikk i opposisjon, føler jeg at vi på ingen måte har noen problemer med å vedstå oss i posisjon. Det oppleves ikke som et skremmebilde for meg om representanten Gabrielsen kommer med sitater fra tidligere opp på denne talerstolen. Så konkret til spørsmålet: Slik jeg har lest innstillingen, sier ikke innstillingen noe som helst eksplisitt om fremtidig overføringsnivå. Det sies ikke at det skal reduseres, men det sies heller ikke det motsatte. I det ligger vel en erkjennelse av at det alltid vil være slik at man på forhånd vil ha veldig vanskelig for å uttale seg om et fremtidig overføringsnivå, fordi det vil være avhengig av så mange faktorer, ikke minst både internasjonale avtaler og den til enhver tid gjeldende budsjettsituasjonen innenlands. Men Arbeiderpartiets program er klart på dette punkt, nemlig at på sikt må det være en målsetting å redusere overføringsnivået i norsk landbruk, ikke minst ved å redusere kostnadsnivået. Derfor er det viktige biter i den innstillingen som vi nå behandler, i form av reduserte kostnader knyttet opp til f.eks. en ny markedsordning for korn- og kraftfôrpolitikken, som bidrar i rett retning i så måte. Så utgangspunktet for meg vil selvfølgelig være at det vil være en fordel for næringen om man kan få en slik utvikling av kostnadsnivået at behovet for statlige overføringer på sikt kan reduseres.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2000-05-09:
Det ligger vel i hele det systemet som vi har i Norge, med en politikk der vi har som ambisjon å bruke jordbrukspolitikken til noe mer enn det å få produsert mat, en erkjennelse av at vi ikke gjennom landbrukspolitikken har som målsetting bare å ta i bruk de aller beste jordbruksarealene i landet og bare fokusere på en mest mulig rasjonell matproduksjon. Vi ønsker at det skal være bosetting i hele landet, vi ønsker levende bygdesamfunn, og vi ønsker å bruke landbrukspolitikken som en del av distriktspolitikken. Derfor blir det også, med det utgangspunktet, veldig merkelig bare å sammenligne kostnadsnivået og det å drive fram én liter melk i Norge kontra et land som ikke har de målsettingene knyttet til landbrukspolitikken. Det blir en øvelse som etter min mening egentlig har ganske liten verdi, fordi det altså er å sammenligne to ulike verdener. Problemstillingen her er knyttet opp til at til tross for at vi ønsker å bruke landbrukspolitikken til å nå flere mål enn å produsere norsk mat, skal likevel de produktene som kommer fra landbruket, selges i et marked – dog et skjermet marked, men de skal selges i et marked. Og når prisutviklingen i det norske markedet over tid er veldig forskjellig fra mulighetene i et alternativt marked, må vi altså i framtiden greie å stokke koblingen mellom å ivareta distriktspolitikk og markedsutfordringene på en bedre måte. Det tror jeg er den store utfordringen.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2000-05-09:
Det var i og for seg tre omfattende problemstillinger som ble tatt opp av replikanten, og det vil være vanskelig for meg å gå utfyllende inn på alle sammen. La meg først si noen få ord om eksport. Jeg er av den oppfatning at tanken på eksport av norske landbruksprodukter ikke er så fjern som mange vil ha det til. Vi har mange muligheter knyttet til spesielle matproduksjoner i dette landet, men samtidig er det også klart at mange har prøvd før. Og det oppleves som vanskelig. Vi har greid det delvis på jordbær. Der har vi etter hvert fått en ganske stor suksess. Men det vil være krevende å greie å gå videre. Men det er altså mulig. Det at det er krevende, betyr ikke at man ikke skal fortsette å prøve. Så til dette med utvikling av økologisk mat. Det er i dag slik at 1,8 pst. av arealet i Norge er økologisk dyrket. Den ambisjonen vi vedtar når denne meldingen er ferdigbehandlet, er at vi i løpet av ti år skal være oppe i 10 pst. Min påstand er at det er ganske ambisiøst og ganske offensivt. Så kan vi selvfølgelig diskutere om det er ambisiøst nok, men likevel prøver man her etter min mening å strekke seg. Så til det siste, som jo er en veldig stor problemstilling. Jeg tror i hvert fall at det er slik – uten at jeg nå på noen måte skal gå inn og definere hvordan statsministeren skal ordne sine departement – at utfordringene knyttet til det å sikre at man organiserer seg slik at man har maksimal fokusering på forbrukerinnretting, trygghetsaspektet og matvaresikkerheten, er veldig viktig i debatten. Og i så måte syns jeg mye av det Karin Andersen peker på, er interessant, og jeg stiller gjerne opp i forhold til å diskutere det videre ved en senere anledning.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-05-09:
Vår nye landbruksminister har store utfordringer og oppgaver å ta fatt på. Han lovte i avslutningen av sitt innlegg at han skulle gjøre sitt for å nå målene i meldingen, som flertallet i Stortinget slutter seg til, og det er vel og bra. Men jeg skal gripe fatt i noe som Kari og Ola Nordmann er veldig opptatt av, og det er blodprisene på matvarer her i landet og alle de løftene som landbrukspolitisk talsmann Bjarne Håkon Hanssen har kommet med tidligere, og som også landbruksminister Bjarne Håkon Hanssen har kommet med i den sammenhengen. Jeg har funnet fram noen få oppslag i riksmediene om dette. 16. juni i fjor sa Bjarne Håkon Hanssen som landbrukspolitisk talsmann i Arbeiderpartiet ifølge VG: «Kutt prisene med 20 prosent!» Det var i samband med landbruksoppgjøret. Det som skjedde, var at prisene gikk opp 1 pst., og det var jo ikke så mye, men alle våre konkurrenter reduserte jo prisene, og vi hadde store prisforskjeller fra før. Så i samband med næringskomiteens budsjettbehandling i desember 1999 heter det ifølge Dagbladet at han «Lover billigere mat» og «20 prosent ned», og han får kjempeoppslag på det. Og så i gratisavisen avis1 29. mars: «Maten skal bli billigere. Norske matvarer skal bli billigere fra sommeren av. Det lover landbruksminister Bjarne Håkon Hanssen.» Og lørdag 6. mai tar også Per Roskifte i Handels- og Servicenæringens Hovedorganisasjon opp tråden og forteller hvilke løfter Bjarne Håkon Hanssen har kommet med, om at man må holde seg på EUs prisnivå og ikke øke prisforskjellene. Nå er det veldig mange her i Norge som lurer på når departementet og landbruksministeren skal innfri disse løftene som har kommet kontinuerlig. Jeg skal på vegne av Fremskrittspartiet følge opp og se hvordan prisutviklingen går. Dette er et sentralt spørsmål som jeg gjerne vil ha svar på.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-05-09:
Statsråd Bjarne Håkon Hanssen og eg har noko felles når vi diskuterer matpolitikk, og det er at vi begge ber preg av at mat er viktig for oss. Det kan òg vere eit godt utgangspunkt for å få ein konstruktiv dialog om mat- og landbrukspolitikken framover. Eg ser positivt på dei konklusjonane som statsråden drog i forhold til innstillinga, men eg har nokre kommentarar. Eg meiner det var svært viktig at statsråden hadde møte i går med dei store kjedene. Det er betenkjeleg at det no faktisk er tre-fire innkjøparar som bestemmer kva slags næringsmiddelindustri som skal leve, og kva slags industri som skal dø. Det er viktig i seg sjølv, men sjølvsagt er det òg viktig i forhold til prisane. Dei tiltaka som kjem der, er heilt nødvendige. Men det er òg ein annan type kommunikasjon eg er oppteken av. Det gjeld langsiktigheit i forhold til næringa sjølv. Eg er glad for at statsråden tok opp det arbeidet som gjekk føre seg før meldinga kom frå statsråd Gjønnes. Det er ein enormt omfattande prosess å byggje tillit i næringa sine miljø og å ha ein dialog med ungdom for å få ungdom til å satse på næringa. Eg vil utfordre statsråden, som eg trur har gode evner til kommunikasjon, til å halde fram med arbeidet etter ein slik leist. Men så kjem noko viktig: Det er langsiktigheit ungdomen spør etter når dei skal satse på landbruket. Det er viktig det som har skjedd i denne innstillinga, det samarbeidet som ligg føre mellom sentrum og Arbeidarpartiet. Så lenge ein held seg til teksten – og det er viktig, sjølv om det av og til er vanskeleg å definere – er ein då innstilt på å halde fram med samarbeidet med sentrum, og ikkje no gå tilbake til å drive på med det som representanten Gabrielsen tidlegare i dag har omtalt, som han trur Arbeidarpartiet kjem til å gjere? Han påstår at Arbeidarpartiet ikkje er til å stole på i denne saka. Men det går eg ut frå at statsråden vil avkrefte.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-05-09:
Jeg skjønner debatten utvikler seg til en missekonkurranse i volum. Der har selvfølgelig ikke jeg noe å gjøre! Men apropos, når vi først er inne på det kroppslige og kroppsspråk, må jeg si at kroppsspråket til Arbeiderpartiet i dag og i oppspillet til denne debatten kan tyde på at det ikke er alt man liker like godt. Og som Hanssen nå sa: Det vil bli krevende. Nå har Hanssen vært i departementet en stund og hørt om de kompromissene som foregikk med Senterpartiet, og jeg skjønner at han er varm. Det ble også henvist til den brede behandlingen som denne meldingen hadde hatt i forkant av fremmingen, og Lilletun viste til organisasjonene og innspillene. Og det er riktig, det var en veldig bred behandling. Men jeg vil også minne om reaksjonene fra Norges Bondelag, som generalsekretæren og formannen i Bondelaget nå har markedsført i de fleste fylkene, nemlig at inntektsmålsettingen i meldingen var det verste Bondelaget hadde sett siden krigen. Da snakket de ikke om en krig for kort tid siden, men jeg tror det var tilbake til like før 1950-tallet. Så det er nå litt forskjell. Jeg skal ikke dra opp alle disse avissitatene – den bunken har jeg latt ligge på kontoret. Men i forbindelse med jordbruksoppgjøret i fjor skrev daværende saksordfører Hanssen i innstillingen at det forhold at næringsoverføringene nå økte, var stikk i strid med innstillingen til St.prp. nr. 8 for 1992-93 og Øyangen-linjen. Den ble forlatt av den forrige regjering, og det ble påtalt – korrekt nok – av Arbeiderpartiet. Det jeg hadde tenkt å spørre Hanssen om, er om han har tenkt å videreføre Øyangen-linjen, som innebærer en reduksjon av næringsoverføringene, eller om det blir sentrumsprofilen, som går på å legge mest mulig i den potten. Det er også slik at i innstillingen i fjor sa Høyre, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet at man i det videre arbeid «må legge til grunn målsettingen om lavere næringsoverføringer». Har statsråden den ambisjonen fremdeles?
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-05-09:
Saksordføreren sa at han mente det var rett å la meldingen ligge. Sett fra hans synspunkt og ståsted er det sikkert riktig, og jeg registrerer da at han er uenig med den tidligere saksordføreren for meldingen, nåværende statsråd Hanssen, som mente den burde ha vært sendt tilbake. Jeg tror det for fremtiden hadde vært en fordel – og da snakker jeg ikke om innholdet i meldingen, og et forventet innhold i en melding fra Arbeiderpartiet – om en i større grad kunne ha brukt både meldingen og innstillingen som et styringsredskap for det neste tiåret. For til tross for de konklusjonene som saksordføreren trakk, er det min tro – jeg sier ikke det er mitt ønske – at denne innstillingen vil få vesentlig mindre å bety enn den meldingen, og innstillingen, som norsk landbrukspolitikk har hatt som utgangspunkt i det forrige tiåret. Denne debatten har vist at mine antakelser i hvert fall ikke er blitt svekket. Det er en kunstig enighet, og jeg kan ikke si annet enn at når jeg hører innlegget fra Arbeiderpartiets Gunnar Halvorsen og fra fraksjonslederen i næringskomiteen, Kjell Opseth, tror jeg sentrumspartiene gjør klokt i å legge seg på minne det som ble sagt, både om behovet for at overføringer må ned, når det gjelder synet på matmoms, RÅK-industrien, osv. Det er ikke mulig at alt dette kan gå sammen når en skal til med enkeltsakene. Jeg har imidlertid tillit til at den nåværende landbruksministeren vil forvalte den innstillingen, de flertallsmerknadene og den strikkbunten som han der har fått, på en fornuftig måte og i tråd med det han selv har uttalt tidligere om hva som bør være norsk landbrukspolitikk. Og når jeg i mitt innlegg refererte til den sitatbunken, var det ikke fordi jeg tror statsråden misforstod meg og trodde at jeg var veldig uenig. Jeg er veldig enig i store deler av det som står der, men det står delvis i motstrid til det som noen fra dette flertall i dag har markedsført. Jeg tror en landbruksstatsråd i dag, i år 2000, er omgitt av en virkelighet som gjør at en del av de utsagnene vi har hørt i denne debatten, vil fremstå som relativt svermeriske og drømmende. Vi lever i en virkelighet hvor det ikke bare er slik at vi kan innta Ole Brumm-posisjonen hele veien. Vi skal også være klar over at vi i dag i realiteten viderefører en politikk som koster det norske samfunn 13 milliarder kr over statsbudsjettet. I så måte har jeg ikke problemer med å ta et ekstra treminutters innlegg..
Morten Lund (Senterpartiet), 2000-05-09:
Så fikk vi høre også i dag i Stortinget om «blodprisene» på norsk mat. Nå kom det bare fra Fremskrittspartiet, og vi kunne egentlig bare blåse av det og snu ryggen til, men for dem som det var myntet på, norske bønder, er det klart at det svir å få høre slike ting. Når vi har vært rundt på møter og snakket med folk og spurt hvorfor de tenker å selge melkekvoten, er det bl.a. en del ressurssterke folk som sier at nå er vi lei av å bli mobbet og ikke å bli tatt i forsvar av dem som vet bedre. Norske jordbrukere burde ha grunn til å føle stolthet og stå fram med stolthet over den jobben de gjør med å skape mat i dette landet under de forholdene som vi lever i. De gjør en kjempejobb selv. De tar vare på de ressursene, som tidligere generasjoner har gjort. De tar ut lite penger for den jobben de gjør, fordi de har tenkt at dette skal gå videre til neste generasjon. Det er klart at det oppleves urettferdig å bli sammenlignet med land som f.eks. har et bedre klima. NILF har gjort en undersøkelse bl.a. for å beregne klimaulempene i Norge. 2,50 kr pr. liter melk har de kommet fram til. Når de da summerer opp med andre ulemper som vi kan ha, i form av at lønnsnivået er høyere i dette landet, at vi har høyere transportutgifter, at vi har større miljøkrav og en del dyrevernkrav ekstra, kommer de til at summen av merkostnadene er til dels betydelig over utbetalingsprisen for melk. Likevel har vi bestemt oss for at vi skal produsere melk i dette landet, og da må vi gi overføringer og pristilskudd, slik at produksjonen kan foregå. Jeg stilte et spørsmål til departementet om hvorvidt det var laget undersøkelser som kan gi svar på dette, og som også kunne være med og forsvare norske bønder i denne diskusjonen. Slike undersøkelser var ikke gjort, ble det sagt. Men jeg vil spørre statsråden om han ikke er enig i at vi for å passe på at dyktige folk ikke slutter i jordbruket, skal hjelpe til med å dokumentere at vi er nødt til å gi en slik støtte som vi har vært enige om i Stortinget til nå.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-09:
Det trengs både ambisjoner og mot og evne til å se muligheter for å bringe landbruket inn i det nye århundre. Og det kreves altså ikke bare brukbar kvalitet på varene, men det kreves topp kvalitet. Økologisk mat vil etter SVs syn åpne markedsmuligheter også på eksportsida. Det har det vært snakket veldig lite om. Jeg ser i den sammenheng også at utvikling av økologisk mat vil være viktig for framtida til næringsmiddelindustrien, fordi det her fins store markeder. Foreløpig er ambisjonene små, men mulighetene kan være store. Jeg ønsker å spørre landbruksministeren om han er enig i at det går an å tenke langs de linjer, at her fins det også markedsmuligheter på eksportsida som er langt større enn det vi har sett konturene av i dag. Så har jeg lyst til å kaste et blikk mot vårt naboland Danmark. Der har de gjort et nytt og svært spennende grep, nettopp fordi de har erkjent at det er i skjæringspunktet mellom forbruker og trygg mat-strategien at landbruket må finne sin plass i framtida. Derfor har de gått til det spennende skritt at de har opprettet et fødevareministerium. De har altså satt forbruker- og trygg mat-perspektivet i sentrum. Det kunne jo være mulig å tenke seg at man hadde en forbruker- og matminister også i Norge. Hvordan ser ministeren på å følge opp den forbrukervinklingen og den trygg mat-vinklingen som flertallet også nå sier at de har, og se på den framtidige strukturen og på arbeidet med disse sakene, slik at vi får fokuseringen der den skal være, nemlig på forbrukerretting, trygg mat og et miljøriktig landbruk?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-09:
Først til økologisk mat og hvor klokt det er å satse på det. Økt økologisk produksjon er først og fremst et miljøspørsmål som bevisste forbrukere ønsker å bidra til å få en bedre løsning på. Det dreier seg om forvaltningen av våre viktige naturressurser og hvordan man skal håndtere dem. I tillegg til det skal man ikke se bort fra at mange ønsker å minske risikoen for å få i seg f.eks. forskjellige sporstoffer, noe som kan forekomme ved konvensjonelt landbruk. Hvorvidt dette er skadelig eller ikke, skal jeg ikke si noen ting om, men grunnen til at SV ønsker å stresse dette, er miljøhensynene og at man som forbruker ønsker å ivareta det gjennom å få mulighet til å kjøpe varer som er produsert på en økologisk måte – slik at det ikke er misforståelser rundt det. Så til forslagene som jeg har blitt bedt om å oversende. Det er ikke helt lett å se at alt er dekt i innstillingen. Det er i hvert fall litt mindre klart sagt, så fra vår side ønsker vi at det stemmes over forslagene nr. 6 og 7, for vi oppfatter at det er en forsterkning av den økologiske linjen i forhold til det innstillingen sier, og også et klart ønske fra vår side om å satse på kombinasjonsbrukeren, som også representanten Gunnar Halvorsen fra Arbeiderpartiet var oppe og holdt et godt innlegg om. Når det gjelder forslagene nr. 8, 9 og 10, ser jeg at de også kan være innspill til Regjeringen i forhold til den handlingsplan for økologisk landbruk som skal lages. Det er selvsagt ikke noe stort ønske fra vår side å få stemt disse ned. Men det hadde kanskje vært litt artig om representanter som i dag har vært oppe og snakket lenge og engasjert om rovdyrproblemene, hadde unnet forslag nr. 10 et lite øyekast. Det dreier seg nemlig om å få lagd en plan for økt bruk av utmarksbeite til produksjon av økologisk kjøtt. Jeg tror nemlig at vi ikke er helt klar over og har fått dokumentert de store utmarksressursene som ligger ubrukt. I en diskusjon om framtidig forvaltning av rovdyrstammen og av hvordan man skal utnytte våre utmarksressurser, er det klart viktig at denne ressursen også blir dokumentert, og at vi får se i hvilke deler av landet det er stort potensial som vi kunne bruke mer. Så det hadde vært hyggelig om de hadde valgt å legge litt merke til dette forslaget.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 2000-05-09:
Eg trur det er grunn til å slå fast at norsk landbruk har grunn til å vere glad for at det var mogleg å skaffe ei plattform for oss saman med sentrum som gjorde at vi kunne tilrå landbruksministeren og Regjeringa ikkje å trekkje landbruksmeldinga som sentrumsregjeringa hadde lagt fram. Det ville oppstått ein særdeles usikker situasjon dersom ein skulle ha kome til det standpunkt at meldinga måtte trekkjast; i påvente av ei ny melding ville heile landbruksnæringa måtte operere i eit vakuum som ville ha vore særdeles uheldig. Det er ikkje nokon særleg tvil om at det har vore nødvendig å inngå kompromiss, både frå Arbeidarpartiet si side og frå sentrumspartia si side. Slik er det no ein gong når ein skal sy saman ei innstilling som det i utgangspunktet er litt ulikt syn på – men ikkje større enn at vi greidde å sy dette saman. Men eg legg ikkje skjul på at det har vore krevjande å kome til ei innstilling der vi står saman om alt, og det er grunn til å takke alle dei som har stått mest sentralt i dette, for at det i det heile teke gjekk å få det til. Men det blir endå meir krevjande i tida som kjem. Når representanten Lilletun etterlyser om det er truskap eller utruskap vi skal ha i framtida, så er det ikkje berre éin part i det samlivet, det er fleire, og det er heilt avhengig av at alle syner vilje til samarbeid. Eg må vedgå at det er ein del av det som er sagt i denne debatten i dag, som gjer at det kanskje blir vanskelegare enn eg hadde trudd, for det kan ikkje vere nokon særleg tvil om at vi er nøydde til å jobbe aktivt for å få ned prisane på norske landbruksprodukt. Då er det ikkje hjelp i å syne til at vi brukar mindre av inntekta til mat enn vi har gjort før, for det er ikkje det som er drivkrafta. Det er Agenda 2000, det er WTO, og det er grensehandelen. Det er difor grunn til allereie no å slå fast at skal det vere eit samarbeid i framtida, er ein nøydd til å ha den erkjenninga hjå alle saman at matprisane og spesielt råvareprisane må ned. Det er ikkje berre forbrukarane som krev det. Dersom vi ikkje syter for å få ned råvareprisane, vil heile RÅK-industrien få problem, og det er trass i alt ein av dei største industriane vi har i landet vårt. Det er også slik at vi kjem ikkje unna, anten vi likar det eller ikkje, at overføringane til norsk landbruk må ned. Det vil ikkje minst WTO krevje av oss. Også på det punktet vil vi ha ei krevjande oppgåve framfor oss. Så har eg registrert denne klokkartrua på at reduksjon i matmomsen skal hjelpe oss til å få reduserte matprisar. Ja, det vi har sagt i innstillinga, er at no skal vi gå gjennom alle desse argumenta som talar for ein redusert matmoms, som mange hevdar vil slå så positivt ut for forbrukarane. Så får vi sjå kva som skjer. Eg er sterkt i tvil om resultatet blir det som mange trur, at vi får ein kraftig reduksjon i matprisane til forbrukar ved å redusere matmomsen. Konkurransen mellom import og det å produsere sjølv blir akkurat like stor om vi reduserer matmomsen. Så eit samliv i framtida er krevjande for fleire.
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2000-05-09:
En melding skal trekke opp politikken og gi klare signaler om fremtiden og mulighetene. Hvis en ung landbruksfamilie står overfor valget om de skal investere f.eks. 2 mill. kr i landbruket eller ikke, gir ikke denne meldingen noe svar. Jeg tror at meldingen og innstillingen ikke har tatt realitetene innover seg. Derfor vil holdbarheten på innstillingen bli kortvarig, og landbrukspolitikken må om få år skrives om. Den viktigste loven i landbruket når det gjelder omsetning av landbrukseiendommer, odelsloven, er ikke utredet. Over 90 pst. av alle eiendommer omsettes gjennom denne loven. Det er heller ikke gitt klare svar til landbrukets folk på hva som holder på å skje utenfor landets grenser, og som vil påvirke oss. EU har vedtatt Agenda 2000, som vil redusere produksjonsprisene med 15-20 pst., og legge et ytterligere press på svenskehandelen og – for oss sørlendinger – danskehandelen. Men det mest dramatiske som kan skje norsk landbruk, er det som kan bli landbrukspolitikk i regi av Verdens Handelsorganisasjon, WTO, der grensetollen kan bli sterkt redusert. Dette vil føre til sterk konkurranse fra hele verden. Mange er ikke klar over artikkel 20 i protokollen i WTO. Der er det vedtatt «betydelige gradvise reduksjoner i støtte- og vernetiltak». Hvis vi fremdeles skal ha en næringsmiddelindustri i dette landet, må Norge ta realiteten innover seg. Mitt råd til den unge landbruksfamilien som eventuelt vurderer økonomiske investeringer i landbruket, er følgende: Jeg tror det i fremtiden blir tre typer bruk eller bønder som vil finne sin plass i det nye jordbruket i Norge: 1. De som vedlikeholder bruket og jorda, men tilfører gården penger som er tjent utenfor bruket.2. De som har et bruk som er av europeisk størrelse, og som vil kunne produsere i kilo og liter og greie seg bra. 3. De som produserer, foredler og kanskje også selger sine høykvalitetsprodukter på gården eller i et mindre fellesskap. Hvis bruket eller bonden faller inn under en av disse gruppene, er det bare å investere. Til slutt vil jeg si at komiteen har medvirket til at meldingen er blitt mye bedre, og flertallet har mange gode merknader. Jeg har tillit til at landbruksministeren følger opp merknadene og i tillegg justerer landbrukspolitikken etter internasjonale utviklingstrekk.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-05-09:
Det var til dels hyggelig å høre det siste innlegget, fra representanten Gunnar Halvorsen. Jeg nærmer meg spørsmålet om han ikke har fått med seg regjeringsskiftet og foredrar Arbeiderpartiets politikk fra Bondevik-regjeringens dager. Landbruksministeren sa i sitt innlegg at Arbeiderpartiets program er klart når det gjelder å redusere overføringene. Derfor ser vi med betydelig spenning frem til jordbruksoppgjøret når det kommer. Da blir det spørsmål om det er Ansgar Gabrielsen som har rett, eller om det er saksordføreren. Saksordføreren avviste at det er noen kunstig enighet som er dannet mellom Regjeringen og sentrumspartiene. Jeg merket meg også med stor glede at landbruksministeren sa at han skulle se på de matvareprodukter som først og fremst omhandler grensehandelen. Det er viktig. Det gjelder bl.a. et aldeles utmerket landbruksprodukt som heter Løiten akevitt. Det gjelder i tillegg kjøtt – hvis han ikke er klar over det. Det er ikke vanskeligere enn det. Slik som jeg oppfatter ham nå, er det et løfte om at vi skal få et landbruksoppgjør som reduserer kjøttprisene, slik at vi på den måten kan få gjort noe med den ødeleggende grensehandelen. Jeg har også lyst til å si et par ord om økologisk landbruk. Ingen kan være uenig i at det er en fin målsetting, som vi også har sluttet oss til. Det er bare ett spørsmål, for vi mennesker er jo slik at vi ønsker å betale for våre illusjoner, at det er noen som innbiller seg at økologisk produsert mat er sunnere, bedre og gir et lengre liv ennden maten som er produsert på en rasjonell og effektiv måte av dyktige norske bønder. I den utstrekning forbrukerne er villige til å betale det som økologisk produksjon koster, ser jeg mange fordeler forbundet med det. Men stakkars norske bønder som skal drive effektivt og forsyne oss med mat hvis regningen for disse illusjonene skal betales over jordbruksoppgjøret. For øvrig har jeg lyst til å si at det vi bør starte med meget omgående hvis vi er interessert i økologisk mat, er å sørge for at vi kan utnytte beiteressursene i våre skog- og fjellområder. Der har vi én hindring, og det er den rovdyrpolitikken som Arbeiderpartiet og sentrumspartiene tydeligvis står sammen om. Det gjør at vi ikke kan utnytte helt gratis de ressursene som ligger i utkantområdene, og samtidig redusere de utbetalingene over statsbudsjettet som går til å betale for denne uvettige politikken. Sauen er naturens egen slåttekar. Den utnytter ressurser som ikke kan utnyttes på noen annen måte og er det mest bærekraftige og det mest økologiske som finnes.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-05-09:
En god landbrukspolitikk er også en god distriktspolitikk. Et velfungerende landbruk er grunnmuren i mange bygder og distrikter og er med på å opprettholde både bosetting og produksjon. I flertallsinnstillingen fra næringskomiteen om norsk landbruk og matproduksjon er det mye god distriktspolitikk som mange tror vil føre til optimisme og økt verdiskaping i bygdene. Grunnpilarer som et fortsatt sterkt importvern, landbrukssamvirkets rolle og et fortsatt småskala landbruk over hele landet er særdeles viktig. Nordnorsk landbruk er marginallandbruk, sett ut fra klima og avstander. Dette må det tas hensyn til både når det gjelder produksjon og foredling i landsdelen, og ikke minst ut fra beredskapsmessige hensyn. Det er god lesing at meldingen slår fast at vi fortsatt skal ha et aktivt landbruk i alle deler av landet, og at det fortsatt skal være en geografisk arbeidsdeling mellom korn- og grasområdene. Dette tolker jeg dit hen at landbruket i Nord-Norge fortsatt skal være en stor og viktig næring i landsdelen og en viktig del av distriktspolitikken. I Nord-Norge må det stimuleres til en variert utnyttelse av ressursene med det multifunksjonelle landbruk i fokus. Satsing på utmarksnæringene, nisjeproduksjon og andre tilleggsnæringer sammen med økologisk landbruk vil i framtida bli nødvendige måter å drive landbruket i Nord-Norge på. Nord-Norge har muligheter for et økologisk levende landbruk, men da må markedet, som innstillingen sier, prioritere sterkere, der en merpris i markedet er forutsetningen. Det håper jeg at det i framtida vil bli satset på. En utvikling av et nordnorsk kompetansesenter vil gi landbruksnæringen store muligheter til å styrke verdiskapingen og bidra til at verdiskapingen beholdes lokalt. Men da må det gis rammer, slik at et slikt senter kan være levedyktig. Når det gjelder de store rovdyrene og problemene med sauehold og reindrift, er det riktig at Regjeringen i løpet av 2000 legger fram en vurdering av situasjonen når det gjelder rovviltskader på bufe og tamrein. Og ikke minst: Hva er det vi har oppnådd med de forebyggende tiltakene, som vi nå har holdt på med siden 1997?
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 2000-05-09:
Bare noen kommentarer til slutt, og et par konklusjoner. Jeg skal prøve å ordlegge meg slik at jeg ikke forlenger debatten unødvendig. Jeg mener å kunne trekke én konklusjon, og det er at debatten har vist at det var rett å la meldingen ligge. Det var rett ikke å trekke den tilbake. Høyre og Fremskrittspartiet har i sine innlegg vist at det ikke er flertall i denne salen for en annen landbrukspolitikk enn den som er trukket opp i St.meld. nr. 19 og i komiteens innstilling. Konsekvensene av disse to partienes politikk, slik det er kommet til uttrykk i innleggene, vil nemlig gjøre det helt umulig å nå de målene et stort flertall – ja på enkelte områder faktisk hele komiteen – har satt seg, spesielt når det gjelder bosetting og landbruk over hele landet. Vi må bare konstatere at den balansen som må til, kan ikke de partiene bidra til. Etter min mening er det en av de klare konklusjonene vi kan trekke av debatten. En annen konklusjon som kan trekkes, er at det er etablert et positivt og reelt flertall for en balansert politikk som tar konstruktive skritt videre. Debatten har etter min mening ikke gitt grunnlag for å svekke det inntrykket. Det synes jeg det er verdt å merke seg. Det bør gi utøverne en sterkere følelse av trygghet og gi forutsigbarhet, som er så viktig nettopp i jordbruket. Og det bør gi grunnlag for aktive og konstruktive bidrag fra næringsutøvernes egen side når det gjelder å møte de utfordringene næringen vitterlig vil stå overfor. Næringen må nemlig bidra, sammen med myndighetene, hvis vi skal lykkes. Jeg vil gjenta fra mitt innlegg at vi må ha aktørene som medspillere hvis vi ønsker omstilling. Vi får ikke til omstilling hvis det er et krav at de skal arbeide for å utradere seg selv. Det gode grunnlaget for samspill innstillingen representerer, er etter mitt syn ikke svekket gjennom debatten. Helt til slutt noen ord når det gjelder SVs forslag. Etter mitt syn er noen av forslagene ivaretatt i innstillingen. Når det gjelder andre forslag, er konsekvensene uklare. Jeg vil derfor be om at SV oversender forslagene uten realitetsbehandling. I motsatt fall vil Arbeiderpartiet stemme imot.
Terje Knudsen (Fremskrittspartiet), 2000-05-09:
Jeg vil ta opp mindretallsforslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre, som er inntatt i innstillingen.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-05-02:
Jeg foreslår Kenneth Svendsen og Per Ove Width.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-05-02:
Jeg takker sosialministeren for svaret. I det store og hele oppfatter jeg svaret slik at også sosialministeren finner den spesielle transporten som var utgangspunktet her, kritikkverdig, men jeg har også registrert at sosialministeren opptil flere ganger i sitt innlegg presiserer at dette ikke var det vanlige – dette var et spesielt tilfelle. Jeg er ikke så sikker på det ut fra de opplysningene jeg har fått. Sosialministeren sier også at folketrygden har et ansvar når det gjelder å transportere syke mennesker på en rimelig måte. Jeg hadde ønsket at sosialministeren i tillegg til rimelig hadde føyd til en forsvarlig måte. Det gjorde sosialministeren noe senere i sitt innlegg. Ellers kunne jeg tenke meg å stille et konkret spørsmål i forbindelse med at rutinene ved Oslo kjørekontor nå er gjennomgått og eventuelt gjort noe med. Har man foretatt seg noe når det gjelder gjennomgang av rutinene generelt utover i landet? Det var det ene spørsmålet. Et annet spørsmål jeg stilte i mitt innlegg, men som jeg ikke fikk svar på, var dette: Er det rimelig og riktig at pasientene skal belastes kostnadene ved hvilepauser under transporten når transporten tar over det toppnivået av tid som jeg nevnte, nemlig to–tre timer? Det bør være en hvile-, spise- og toalettpause innenfor disse tre timene. Jeg skulle også gjerne hatt svar på om ikke kostnadene ved dette også bør dekkes av de som er ansvarlige for transporten, ikke av pasienten selv. Helt til slutt: Det er greit nok at man beklager ting som har hendt. Det er vel og bra, men det er for meg ikke nok. Vi hører gang på gang at det beklages fra ansvarlig hold når det oppdages uverdige forhold både innenfor helse og omsorg. Men slike ting må få en reaksjon, det må gjøres noe i forhold til de menneskene som sitter med dette ansvaret og tar slike avgjørelser som den vi så i forbindelse med denne spesielle transporten. Har sosialministeren gitt eksempelvis Oslo trygdekontor og trygdedirektøren en skikkelig skrape for denne spesielle hendelsen, eller godtar man at dette var en engangsforeteelse – det har ikke hendt før, og det skal ikke hende i ettertid? Det er ikke nok. Det må bli slutt på at man kan komme unna alle feiltagelser som skjer innenfor helse og omsorg bare man beklager. Det må få konsekvenser for dem som iverksetter slike uverdige transporter som den vi her har vært vitne til.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-05-02:
Bortsett fra én taler har jeg inntrykk av at denne interpellasjonen i høyeste grad var på sin plass. Sosialministeren har stort sett sagt seg enig i at denne type transporter ikke bør forekomme, og har også tatt skritt til å bedre situasjonen. Det samme har representantene både fra Høyre og Kristelig Folkeparti gitt uttrykk for. Nå er det av og til slik her i huset at man føler at man må delta i en interpellasjonsdebatt som gjelder en sak man har i komiteen. Men jeg vil nok si til representanten Karin Lian at det hadde vært en fordel om det innlegget hun holdt, ikke hadde vært holdt, for det var aldeles på siden av det vi her diskuterer. Å begynne å snakke om at det skulle være for få stillinger i departementet til å rette på disse forholdene, er jo aldeles på siden av et hvilket som helst resonnement. Helt til slutt har jeg lyst til å stille et spørsmål til sosialministeren, som skal ha ordet etter meg: Er det slik som jeg er blitt fortalt fra et kjørekontor i et av våre fylker, at man har som målsetting i henhold til sine budsjettrammer at man i snitt skal transportere 1,4 pasienter pr. bil? Hvis det er utgangspunktet, og hvis dette følges opp av nitide byråkrater som vil ha stjerne i boka, er jeg skremt!
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-05-02:
Det er virkelig trist at det avdekkes slike forhold som det som er utgangspunktet for denne interpellasjonen, og jeg er glad for at representanten Sjøli har reist interpellasjonen. Jeg startet mitt yrkesaktive liv som sykepleier så tidlig som i 1956. Da var det rigorøse bestemmelser når det gjaldt kontakt mellom pårørende og pasient, og det var meget restriktive rutiner rundt besøkstid og visittid. Det var én lov som gjaldt ved norske sykehus på det tidspunktet: Det var overlegens ord og oversykepleierens ord, også i slike sammenhenger. Jeg trodde faktisk at situasjonen i dag var en helt annen enn det som avdekkes i dette eksemplet fra Rikshospitalet, og jeg tror fremdeles at dette ekstreme eksemplet må være et av de få unntakene i systemet. Men jeg kan jo opplyse at jeg i løpet av siste helg har hatt en lite hyggelig opplevelse med et sykehus i forhold til pasient/pårørende. Så det er dessverre – om ikke lik dette – mye å gå på før man får et menneskesyn blant våre fagfolk som er akseptabelt. Jeg tror ikke veien å gå er å legge opp til rigorøse bestemmelser i detalj. Vi må bygge på hentydninger og henstillinger til våre fagfolk i sykehusene om å oppføre seg, jeg hadde nær sagt, folkelig i forhold til pasientenes pårørende og pasientene selv. Man må ikke bli til de graderopptatt av kasus at man glemmer mennesket. Og der tror jeg vi har en rimelig uheldig utvikling på gang i våre offentlige sykehus. Så må jeg si at jeg har sans for det helseministeren uttalte, at når forhold som dette avdekkes, må det få konsekvenser. Jeg sa i en tidligere interpellasjon her i salen i dag at dette gjelder ulike forhold som avdekkes og som er uverdige, innen både helse og omsorg. Det må få konsekvenser for det enkeltmennesket som har tatt bestemmelsen.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-02:
På vegne av representantene Hallgeir H. Langeland, Karin Andersen og meg selv vil jeg fremsette forslag om en midlertidig utsettelse av enkelte større investeringer i forsvarsmateriell i påvente av langtidsmeldingen for Forsvaret.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-05-02:
På vegne av meg selv vil jeg framsette et forslag om å åpne for at havnevesenets verdier også kan nyttes utenfor det enkelte havnedistrikt, samt å nedsette et utvalg for å få en bred gjennomgang av havneloven med sikte på modernisering og forbedring for å utvikle en effektiv logistikk, god arealutnyttelse til byutviklingsformål og en hensiktsmessig bruk av havnenes verdier og inntekter.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-05-02:
Jeg understreker at folketrygden har ansvar for rimelig og forsvarlig transport for syke mennesker. Så spør representanten Alvheim om de generelle rutinene i hele landet er gjennomgått. Det er ikke gjort ut fra denne hendelsen; vi forventer at transporten skal foregå på en rimelig og forsvarlig måte, men det foregår hele tiden et arbeid ved kjørekontorene for å forbedre den servicen de yter. Det andre spørsmålet var om det er rimelig at pasienter skal belastes kostnadene ved pauser. Jeg synes det er helt urimelig at pausene skal koste noe utover det pasientene/personene eventuelt spesielt måtte gjøre i de pausene. At pauser ved lengre kjøreturer er en del av kjøreturen, høres for meg veldig logisk ut. Så til hva slags reaksjoner eller konsekvenser sosialministeren burde ha brukt overfor dem som er ansvarlige for slike beklagelige hendelser. Vanligvis oppleves det nok som en ganske sterk skrape fra statsrådens side når en etterlyser enkelte saker. Noe utover det er ikke gjort.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-05-02:
Det er i denne saken noe som jeg synes er typisk for alt som har med helse- og sosialvesenet å gjøre, nemlig at det er flere menneskers vurdering inne i bildet. Når det gjelder transport, er det altså legens vurdering, kjørekontorets vurdering og transportørens vurdering, og alle de tre vurderingene skal trekke i samme retning og til pasientens beste. Som representanten Alvheim og flere vet, har jeg selv foretatt slike vurderinger innimellom, og jeg tror at det av og til skjer uheldige vurderinger ut fra at man ikke har tilstrekkelig kunnskap om hverandre. Legen har kanskje for lite kunnskap om geografien, og kjørekontoret har for lite kunnskap om pasientens tilstand, transportøren likeså. Derfor tror jeg at det viktigste vi kan gjøre for å sikre at disse transportene blir bra, er å ha en løpende kvalitetsvurdering ved det enkelte kjørekontor, slik at alle avvik fra den ønskede kvalitet blir rapportert tilbake og får konsekvenser. Når det gjelder representanten Alvheims konkrete spørsmål om et snitt på 1,4 pr. transport, er jeg ikke kjent med det tallet. Jeg er derimot kjent med at kjørekontorene har som oppgave å se til at transporten er mest mulig effektiv, men samtidig forsvarlig for pasientene.
Karin Lian (Arbeiderpartiet), 2000-05-02:
Jeg mener det er svært viktig at brukerne gir tilbakemelding om transport som de opplever som ikke tilfredsstillende. Dette er helt nødvendig for å rette opp svakhetene. Jeg viser til at sosialministeren redegjorde for at denne konkrete saken fra VG som representanten Alvheim bygger sin interpellasjon på, har Rikstrygdeverket beklaget på vegne av Trygdekontoret i Oslo. Kjørekontoret burde ha organisert denne transporten i to turer. Flere andre uheldige detaljer i måten denne turen har vært organisert på, har da også kjørekontoret tatt lærdom av. Trygdekontoret i Oslo mener denne saken er et engangstilfelle. Men ved transportplanlegging foregår det et samspill mellom flere parter. For det første er det legen som skal rekvirere transportmiddel ut fra pasientens helsetilstand. For det andre er det kjørekontoret som formidler oppdragene og må samordne transportene. Og for det tredje må den ansvarlige for transporten sørge for å ha nødvendig informasjon slik at transporten kan gjennomføres i samsvar med pasientens behov. Etter min mening er legens informasjon om helsetilstanden til pasienten av avgjørende betydning for at transporten kan bli gjennomført tilfredsstillende. Imidlertid er det noe merkelig å bruke oppslag i VG som sannhetsvitne i enkeltsaker uten at det kan fremskaffes dokumentasjon for påstandene, slik sosialministeren redegjorde for. I dette tilfellet er det bare antydninger fra drosjesjåfører om at dette skjer ofte. Av 7 000 samordnede transporter har kjørekontoret i Oslo mottatt svært få skriftlige klager på sin virksomhet etter opprettelsen i september 1998. Det er også etter min mening helt unødvendig av representanten Alvheim fra Fremskrittspartiet, leder av sosialkomiteen i Stortinget, å bruke tid på en interpellasjon til sosialministeren når syketransportsystemet er omtalt i budsjettet for 2000 og ansvaret for syketransport fortsatt er til vurdering i departementet og i Rikstrygdeverket. Samtidig ser jeg i det alternative budsjettforslaget at Fremskrittspartiet ikke ønsker å øke kap. 600 post 1 med tre stillinger i departementet, men derimot mener at pengene bør brukes til direkte pasientbehandling og omsorg i stedet. Det kan jeg være enig i, men det er etter min mening viktig å sørge for at administrasjonen bruker tid på å bedre forholdene for brukerne framfor på merarbeid på grunn av interpellasjoner med bakgrunn i oppslag i VG.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-05-02:
Hjemtransport av pasienter etter behandling har en medisinsk side og en økonomisk side som henger nøye sammen. Et økende antall innlagte og polikliniske pasienter samt et stadig overbelegg, spesielt på de medisinske avdelinger, fører til et økende press på utskrivning av pasienter. Samtidige krav til innsparing og effektivisering har bl.a. ført til en samordning av pasienttransport for best å utnytte ressursene. I utgangspunktet er det klart positivt at en her utnytter innsparingsmuligheter ved fornuftig bruk av hjemtransport. Men tidspress og økonomisk press må ikke føre til et hjemtransporttilbud som går ut over pasientens helse. De forholdene som er beskrevet av interpellanten, er helt klart uakseptable. Kristelig Folkeparti kan ikke godta hjemtransport som går på helse og menneskeverd løs. Jeg har ikke noe grunnlag for å bedømme hvor utbredt slik uakseptabel tilbaketransport er, men interpellanten har pekt på at dette neppe er et enkelttilfelle, selv om det synes spesielt grovt. Uansett om så var – én gang er for mye, og slike forhold må ikke gjenta seg. Medisinske vurderinger kan være kompliserte og krevende. Vurdering med henblikk på hjemtransport av pasienter krever en viss kjennskap til pasientens helse og til den behandling pasienten har vært igjennom samt en relativt elementær kunnskap om norsk geografi. Dette er forhold vi må kunne forvente at de ansvarlige for hjemtransport av pasienter behersker, både leger, kjørekontor og sjåfører. Som nevnt vet vi ikke hvor vanlig slike uakseptable hjemtransporter er. Jeg synes likevel det er all grunn til å ta dette på alvor, undersøke forholdene nærmere og ta de nødvendige skritt for å sikre pasienter i hele landet en hjemtransport som er forsvarlig og anstendig. Jeg har merket meg at statsråden har gått gjennom praksis ved kjørekontoret i Oslo, og jeg går ut fra at samordningen av hjemtransport av pasienter etter sykehusopphold eller poliklinisk behandling vil bli generelt vurdert sammen med behovet for eventuelle nærmere retningslinjer på dette området.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-05-02:
Bruken av medikamenter som Ritalin er et medisinsk paradoks. Det er her snakk om medikamenter som i utgangspunktet er sentralstimulerende og vanedannende, men som har vist seg effektive i behandlingen av sykdomstilstander med helt motsatt symptommønster, som hyperaktivitet og narkolepsi, som interpellanten ikke har nevnt i denne sammenheng. Den faglige diskusjonen på dette området er viktig, spesielt fordi fagfolk har ulike oppfatninger, og det er også nødvendig å være oppmerksom på faren for overforbruk. Det strenge regelverket her i landet for forskrivning av disse medikamentene gir en høy grad av sikkerhet for dette, som også statsråden har pekt på. For øvrig foreligger det nå en rapport til Statens helsetilsyn fra de sakkyndige teamene i Oslo, Bergen og Trondheim, som ble opprettet for å vurdere diagnostisk utredning og behandling med Ritalin til voksne. Disse konkluderer med at Ritalin fortsatt bør tilbys voksne etter de forsiktighetsreglene som er nedfelt, og rapporten oppfordrer også Helsetilsynet til å overveie om personer over 18 år med alvorlig psykisk utviklingshemming kan få behandling med sentralstimulerende medikamenter hvis det foreligger hyperaktivitetssyndrom. Det er altså ikke slik at ekspertisen bare vektlegger det negative og det problematiske ved disse medikamentene. Imidlertid tror jeg at diskusjonen på dette stadium med fordel bør skje i de faglige fora, med nær kontakt mellom medisinsk og pedagogisk ekspertise.