Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-10-14:
Først vil jeg takke representanten Aasen for å ta opp en veldig viktig utfordring til samfunnet som sådant. Justisfeltet er, jeg skal ikke si den viktigste, men det er en viktig stolpe i vårt siviliserte samfunn. Det er derfor utrolig viktig at vi som politikere og som samfunn er opptatt av at det som skjer innen justisfeltet, er i tråd med det vi ellers mener er riktig, og med de kunnskapene vi ellers har. Jeg er veldig glad for at justisministeren signaliserer – det har han også gjort i Klassekampen tidligere – at han både ser de hullene som er på forskningsfeltet, og er villig til å gå inn og se på hvordan han kan finne løsninger på dette. På justisfeltet har ministeren i dette budsjettframlegget redegjort godt for de tingene som ligger inne, og Justisdepartementet har også redusert målene for justisfeltet. Det tenker jeg kan være bra, og det kan være vanskelig. I hvert fall er det helt vesentlig at de målene som blir satt, blir fulgt opp med kunnskap om hvordan de best kan gjennomføres, og hvilke resultater som faktisk driver hele tjenesten fram mot disse målene. Da må en ha gode utviklingssløyfer. En må ha miljøer som ser gevinsten av at det skjer forskning på vår praksis, og at det skjer en teoridannelse på det som er grunnlaget for vår praksis. Jeg synes både representanten Aasen og justisministeren redegjorde godt for de fragmenterte institusjonene som i dag forsker på alt det som dreier seg om justisfeltet. Det kan være et godt poeng at man samler mer av den forskningsaktiviteten, men jeg tenker også at noe av det som er viktig i det å bygge den kulturen i disse institusjonene, er å se på de holdningene som ligger til grunn for det å slippe forskning inn i sine egne systemer. Justisfeltet som sådant er et ganske lukket felt, fengslene er vel det siste totalitære systemet vi har igjen i samfunnet vårt. Derfor – og nettopp derfor – er det utrolig viktig at vi har kritisk forskning på det som skjer innenfor fengselsmurene og innenfor tjenesten, også for å skape en tillit i befolkningen med tanke på det som faktisk skjer, sånn at vi kan være trygge på at det er innenfor de rammene vi ellers vil ha på vårt justisfelt. Inger Louise Valle var en justisminister som virkelig tok tak i det som var av gamle holdninger – man kan kalle det fordommer eller synspunkter på en kriminalpolitikk – og tok noen grep ut fra den faktiske kunnskapen i samfunnet rundt og den nye forskningen som da forelå om at humanitet innenfor justisfeltet også skulle gjelde f.eks. i kriminalomsorgen. I Klassekampen kan vi også lese at justisministeren er enig i det som både Forskningsrådet og rektor ved Politihøgskolen sier, at det er stort behov for forskning på sektoren. Han signaliserer langsiktighet, og det synes jeg er bra. På den ene siden kan en tenke at langsiktighet innebærer at det tar lang tid før det kommer penger – det er ikke bra. Den andre måten å tenke på er at forskningsfeltet skal ha forutsigbarhet, at det skal være en trygghet for at det skal forskes over tid på viktige problemstillinger på justisfeltet. Når justisministeren nå signaliserer til Stortinget at han kommer med en strategi, en forskningsstrategi, tar jeg det til inntekt for at i denne strategien ligger begge de to forholdene – det ligger penger på bordet, og det ligger langsiktige strategier for hvordan forskningsfeltet skal bli bedre innenfor justisfeltet. Så vil jeg til slutt trekke noen paralleller til helse, som jeg kjenner best fra min yrkespraksis. Der er det på en del forskningsfelt et veldig tett samarbeid mellom brukere, brukerorganisasjoner, også på teoridannende forskning, og jeg vil gjerne høre om justisministeren kan gi noen signaler om hvorvidt dette perspektivet også blir med i den forskningsstrategien som kommer til Stortinget.