Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-03-02:
Først vil jeg takke saksordføreren, som har nedlagt et stort arbeid i denne saken. Jeg tror at hvordan vi tar oss av døende mennesker i vårt samfunn, gir et mål på hvordan vi har det. Våger vi å være nær mennesker som opplever krise og sorg? Døden har på mange måter blitt institusjonalisert. Dermed har det som en gang var en naturlig del av livet, blitt flyttet bort, og mange opplever døden som skremmende og fremmed. Samtidig har vi fått en kultur for at alt skal kureres. Vi ønsker å behandle oss ut av sykdom, smerte og lidelse. Vi har i de senere år sett at disse to tendensene til sammen har ført til et ønske fra noen om aktiv dødshjelp. Den beste måten å demme opp for dette kravet på er å satse på livshjelp. Sentralt i dette begrepet ligger muligheten for å oppleve livet som meningsfylt og verdifullt, til tross for begrenset levetid. Mange opplever å være til byrde når kroppen ikke klarer det den klarte før, og den mentale tilstanden er svekket. Håpløshet kan ta overhånd, og mange kan ønske hjelp til å avslutte livet. Livshjelp er å lytte til det ønsket, men samtidig være nær den døende og i stedet for å etterkomme ønsket satse på så god behandling, pleie og omsorg som mulig. Det er alltid noe vi kan gjøre, som representanten Sjøli sa tidligere i dag. Mange mennesker får ikke det tilbudet om livshjelp som de burde ha fått. I dag er det primært kreftpasienter som får dette tilbudet. Vi vet at mange eldre dør uten dette tilbudet. I årene fremover vil vi i tillegg få en stor økning i antall eldre. Det samme er tilfellet når det gjelder barn. Jeg vil i denne sammenheng særlig vise til organisasjonen JA til lindrende enhet og omsorg for barn, som har fokusert på behovet for palliativ behandling for barn. Jeg håper at også statsråden har merket seg det arbeidet som denne nye organisasjonen gjør. Vi må sikre flere mennesker tilbud om lindrende behandling og omsorg. Kristelig Folkeparti mener derfor at det er behov for en plan for satsing på livshjelp i årene fremover. En slik plan bør ha fire hovedpilarer: bedre kapasitet for lindrende behandling på sykehusene bedre kapasitet for lindrende behandling i kommunene omlegging av dagens tilbud om lindrende behandling til ambulant virksomhet, da særlig med tanke på at dette kan skje hjemme hos den døende kompetanseheving av helsepersonell For det første er det i dag for få senger på sykehus for lindrende behandling. Med enkle grep kan dette antallet trappes opp i årene som kommer, gjennom bruk av øremerkede midler og konkrete måltall. Ved i større grad å satse på øremerking kan dagens ordning med innsatsstyrt finansiering for lindrende behandling opphøre. Stykkprisfinansiering får uønskede vridningseffekter, og det er særlig uheldig og uverdig i behandling av døende. For det andre er det en ønsket utvikling at det er mulig å dø hjemme eller i nærheten av hjemmet. Det er behov for 600 plasser for lindrende behandling i kommunene. Igjen kan et slikt mål nås med konkrete måltall for årene fremover. For det tredje vil døden igjen kunne bli en større del av livet dersom flere dør hjemme. Gjennom satsing på ambulante team, enten i kommunal regi eller i samarbeid med sykehusene, kan det bli mulig. Mange ville ønske det. For det fjerde er det behov for å øke kunnskapen om lindrende behandling hos dem som jobber på lindrende enheter og avdelinger, men også i hele helsetjenesten. Døende mennesker møter helsepersonell mange steder i helsetjenestene, og disse bør ha mer kunnskap om behandling, omsorg og pleie av døende enn det de har i dag. Jeg har lyttet sterkt til de innleggene som har vært holdt, ikke minst av representanter for regjeringspartiene. Det er veldig godt å høre at vi langt på vei er enige om de aller fleste av de tiltakene som foreligger. Men det forundrer meg at man ikke kan gå inn for disse forslagene, når man altså sier at man er så enig i det som foreligger. Det skjønner jeg ikke. Jeg vil til sist fremme Kristelig Folkepartis forslag i innstillingen.