Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-02-19:
Dette er en svært viktig sak, og det er ikke første gang den settes på dagsordenen, som flere har sagt. Da jeg som statsråd fremmet St.meld. nr. 24 for 2004–2005 om erstatningsordninger for barn i barnehjem og spesialskoler for barn, hadde jeg aldri forestilt meg at jeg skulle stå her tre år senere og måtte forsvare det Bondevik II-regjeringen og et samlet storting var enig om, nemlig ikke å påberope seg foreldelse i erstatningssaker som gjelder tidligere barnehjemsbarn. Allerede i stortingsmeldingen ble dette tatt opp. Jeg tillater meg å sitere et par avsnitt fra meldingen: «Det er utarbeidd eigne retningsliner for behandlinga av slike krav, jf. kgl. res. av 20. desember 2002. Det er ein viss praksis for at staten ikkje gjer gjeldande forelding.» Videre vil jeg sitere fra samme melding, som igjen siterer fra justiskomiteens Innst. O. nr. 18 for 1995–96: «Komiteen viser til at staten har anledning til å frafalle en foreldelsesinnsigelse, og at dette også nesten uten unntak gjøres i praksis der skadelidte ellers ville lide uforskyldt tap. Komiteen vil understreke viktigheten av at denne praksis konsekvent følges opp, ikke minst i saker der det reises krav mot det offentlige for feil eller forsømmelser mot barn og unge. Komiteen mener det ville være klart urimelig om skadelidte ble møtt med en påstand om foreldelse i slike tilfeller, og ber departementet påse at reglene om frafallelse av foreldelse praktiseres i henhold til forutsetningene.» Dette er altså fra justiskomiteens innstilling for 1995–96. Da komiteen behandlet stortingsmeldingen, ville den forsikre seg enda sterkere, og sa at den forutsatte at foreldelse ikke ble gjort gjeldende i saker som omfatter denne gruppen. Det er en veldig klar og sterk formulering. De tidligere barnehjemsbarna – og jeg tror jeg tør påstå alle sentrale politikere – oppfattet det slik da komiteen behandlet stortingsmeldingen, at foreldelse ikke ville være et problem framover. Det hadde vi faktisk avklart. Til tross for dette: Ved den første erstatningssaken som ble reist mot staten, besluttet den daværende barne- og likestillingsministeren i Stoltenberg II-regjeringen – jeg mener det må ha vært Karita Bekkemellem – at foreldelse skulle gjøres gjeldende. Dermed har dagens regjering klart å gjøre Stortingets klare føringer og beslutninger om til et juridisk spørsmål. På gjentatte spørsmål fra ulike opposisjonspolitikere svarer Regjeringen med juridiske argumenter. Senere har regjeringspartiene i Stortinget akseptert en slik praksis. Verken jeg, opposisjonspartiene eller tidligere barnehjemsbarn forstår hvordan det er mulig å gjøre dette mot en allerede sårbar gruppe mennesker, mot enkeltpersoner som har lidd stor urett, og som det offentlige ikke klarte å beskytte. For meg dreier ikke denne saken seg om jus, men om en verdig behandling og avslutning av mange enkelttragedier. Regjeringen og regjeringspartienes stortingsrepresentanter har hatt alle muligheter i tre år til å foreslå og fremme lovendringer – hvis det er jusen som er problemet. Det har de ikke gjort. Saken er pinlig for en rød-grønn regjering som gir inntrykk av å tale de svakes sak. Det er aldri for sent å snu. Jeg vil derfor på det sterkeste be regjeringspartienes stortingsrepresentanter i denne sal i dag om å avslutte denne tragiske saken ved å støtte mindretallets forslag.