trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-12-01:
Spørsmål om barns rettigheter og rettssikkerhet er veldig viktige problemstillinger. Spesielt er de viktige for barn som er ekstra sårbare, og som av en eller annen grunn ikke har foreldre som har mulighet til primært å stå på for barnas rettigheter. Spesielt vanskelig blir det når det som er barnets beste, ikke nødvendigvis stemmer overens med det foreldrene oppfatter som kanskje både sitt beste og ungens beste. Det er problemstillinger som generelt er vanskelige når en jobber med rettigheter for barn og unge – definisjonen av hva som er barnets beste, er veldig vanskelig. Derfor tilligger det rettsapparatet generelt, men spesielt fylkesnemdene som skal behandle disse sakene, et veldig stort ansvar: å være med og se på hva man mener er barnets beste – kanskje spesielt fordi det er en tøff avgjørelse å skulle si at det å være sammen med egen familie ikke er til barnets beste, men også det å si til foreldrene at man er nødt til å finne en annen løsning. Det sier seg derfor selv at dette er saker som får store konsekvenser, uansett utfall. Fylkesnemndene skal i mange saker også gjøre vedtak som angår unger som selv ikke har mulighet til å uttrykke sin mening. Da er det ekstremt viktig at man både har en høy kompetanse, og at de som tar beslutningene, kjenner sakskomplekset godt. Saksbehandlingstid er et tema som mange har vært innom. Det er en veldig viktig faktor, og i dag kan det være litt for lang ventetid. Men det er lite som tilsier at en overføring av disse barnevernssakene til domstolene skal korte ned saksbehandlingstida fordi de fristene som er i barneloven, også er veldig korte. Man vet at man i domstolene har en ganske lang ventetid i noen saker, samtidig som man behandler et veldig mye større sakskompleks. Da blir det viktig å styrke saksbehandlingskapasiteten med mer ressurser, noe som denne regjeringen har bidratt med. Men det er òg viktig at fylkesnemndene selv hele tiden har fokus på kvalitet i behandlingen av saken, i tillegg til at man hele tiden sørger for å ha god kompetanse på barn og på barnevernsfeltet, at man er oppdatert på de signalene som kommer, og er veldig bevisst på hvordan man selv omtaler både unger og foreldre, og hva man da velger å vektlegge i sin saksbehandling. Både fylkesnemndene og rettsapparatet for øvrig er helt avhengige av tillit – blant folk generelt og spesielt blant dem som er involvert i disse sakene. Selv om man ikke er enig i forslaget fra Fremskrittspartiet, er det viktig at man tar disse signalene på alvor, og ikke minst følger utviklingen, for alle ønsker jo at man skal finne løsninger som i størst mulig grad kan ivareta det som er det beste for ungen. Så må man se om det blir en bedring, og eventuelt vurdere om det er noen andre grep som kan gjøres – som ikke bare handler om penger, men også om andre ting man kan gjøre for å bedre situasjonen.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2011-12-01:
Jeg registrerer at mange har brukt denne debatten – klokelig nok – til å snakke mye om sosial kapital. I forslag nr. 4 i innstillingen hører jeg bak linjene i teksten egentlig et rop etter mer sosialdemokratisk politikk. For hva er det som har sikret at Norge i dag er et av landene med største grad av tillit i befolkningen, med høy kapital og en frivillighet som blomstrer? Det er jo nettopp satsingen på fellesskapet, på frivilligheten og på de sosialdemokratiske løsningene vi har sett. Jeg har bedt om ordet for å si noe om de konkrete forslagene – komme med en forklaring på hvorfor vi ikke står inne på dem i dag. Forslag nr. 1, fra mindretallet i innstillingen, handler om entreprenørskap – det skal også omfatte sosialt entreprenørskap. Riktig adresse der er jo kirke-, utdannings- og forskningskomiteen. De har nå ungdomsskolemeldingen til behandling, der man har styrket Ungt Entreprenørskap, og der man også ønsker å se nærmere på sosialt entreprenørskap. Forslag nr. 2 handler om forenklings- og avbyråkratiseringsprogrammet. Der mener jeg at statsråd Anniken Huitfeldt har gitt klare og tydelige svar på det som har vært bestillingen fra mindretallet. Forslag nr. 4, om sosial kapital og frivillighet som samfunnspolitiske mål, er for det første noe diffust formulert. Jeg kunne gjerne ha tenkt meg at Kristelig Folkeparti hadde konkretisert hvordan et sånt omfattende mål kan operasjonaliseres, for sånn som det ligger her, er det forholdsvis uhåndterbart. Men jeg ser for meg at man på en rekke av disse punktene, i stedet for å stemme for det i dag, kan ha en lengre prosess for hvordan man i framtiden sikrer det som mange i denne salen har vært opptatt av, nemlig fortsatt høy grad av sosial kapital i Norge, fortsatt stor deltagelse i frivillig aktivitet og fortsatt høyt tillitsnivå i samfunnet. Da har vi mye å snakke sammen om, på tvers av partigrensene.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-12-01:
Jeg slutter meg til forrige replikants komplimenter, for å si det sånn, når det gjelder de prinsipielle resonnementene i kulturministerens innlegg. Nå bemerker riktignok statsråden at Kristelig Folkeparti ikke er så lett på tråden. Jeg vet ikke om det er det som er problemet, men nå har jo kulturministerens eget NRK beriket nasjonens åndsliv med programmet Trekant i løpet av høsten, og da har nok det heller kanskje ført til at vi alle sammen har lagt listen litt høyere for hva slags typer aktiviteter vi lar oss friste til å være med på. Kvalitetskravene har økt betraktelig, og kreativiteten likeså. I forlengelsen av statsrådens gode resonnement har jeg lyst til å følge opp det statsråden sa om avbyråkratisering, for der er det nå en prosess på gang. Men Kristelig Folkeparti er utålmodig og vil ha resultater. Vil det komme en rapportering til Stortinget, og vil det komme konkrete resultater av prosjektet?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-12-01:
Aldri har vel så mange snakket så varmt for så mye og stemt for så lite.(Munterhet i salen) Men vi får ta med oss den velviljen vi kan få, så får vi tro at det forhåpentligvis – også basert på det siste innlegget – kan komme arenaer senere, der noe av det kan bli realisert. (Munterhet i salen) Jeg vil først si til Stokkan-Grandes bemerkning om forslag nr. 1, og at riktig adresse er utdanningskomiteen: Jeg forstår at det er en prosess og en velvilje til å se på den problemstillingen der. Da er jeg, på bakgrunn av det, villig til å omgjøre forslag nr. 1 til et oversendelsesforslag. Jeg håper de to andre partiene som står bak forslaget, kan være med på det. Når det gjelder forslag nr. 2, vil jeg utfordre statsråd Huitfeldt litt, for hun ga et positivt svar til meg i replikken. Hun ønsket å komme tilbake til Stortinget når det gjelder forenkling og byråkratisering, i lys av den prosessen som nå foregår, bl.a. med LNU, og ønsker å komme tilbake med resultater der. Hvis vi kunne få bekreftet at statsråden vil komme tilbake til Stortinget i løpet av 2012, føler jeg at vi har fast nok fisk til å gjøre det om til et oversendelsesforslag. Så vil jeg på slutten av debatten også bemerke at begrepet «sosial kapital» har det ikke vært brukt altfor mye tid på i denne salen. Det fortjener nok større oppmerksomhet. Det brukes enormt mye tid og politiske prosesser, og vi har et utall reguleringer som skal bidra til samfunnets økonomiske verdiskaping og kapital. Det ville ikke være urimelig at vi investerte enda mer tid og ressurser i arbeidet med sosial kapital, som er avgjørende for menneskers helse og livskvalitet og mening i tilværelsen. På den bakgrunn synes jeg en del av kritikken som er kommet mot de konkrete forslagene vi har kommet med, ikke er spesielt rimelig. Jeg mener at vi skal stå godt inne for at vi tar konkrete initiativ på så viktige områder, at vi ikke kan la være å engasjere oss på områder som frivilligheten har et engasjement i. Der skal det være et samspill, og der synes jeg vårt forslag står seg godt. For øvrig takker jeg for en interessant debatt, en debatt med mye velvilje som vi får arbeide videre med og omsette i politiske resultater.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-12-01:
I tråd med det jeg sa tidligere, vil jeg gjøre om forslag nr. 2 til et oversendelsesforslag.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-12-01:
Jeg merker meg med interesse statsrådens formulering om at han håper at disse tiltakene bringer oss nærmere en situasjon vi kan være bekjent av. Jeg har to spørsmål. Det ene er om statsråden er sikker på at de tiltakene som han viser til for strukturen på fylkesnemndene, reelt sett øker behandlingskapasiteten, eller om det bare er en opprydning i struktur og ikke i kapasitet. Det andre spørsmålet er det som går på kvaliteten i behandlingen. Vi får, som nevnt her, stadige innspill og synspunkter som går på at om ikke det er i samme sak, så er det i hvert fall de samme menneskene som utreder for kommunen, og som kommunen møter igjen som sakkyndige i nemnda – at det er et lite miljø av sakkyndige som pendler mellom disse rollene, og at det svekker kvaliteten i systemet. Oppfatter statsråden at det er et problem?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-12-01:
Jeg skal ikke bruke replikkens ene minutt til å korrigere alle unøyaktighetene i statsrådens innlegg, men jeg har et par spørsmål. Så vidt jeg husker, er det 8 000 toåringer som mottar full kontantstøtte, som da mister den. Regjeringen legger opp til å bygge 1 160 nye barnehageplasser på grunn av den endringen, altså er det en veldig liten andel av to-åringene som skal få nye barnehageplasser. Hvilke familier blant dem som bruker kontantstøtten, tror statsråden det er som kommer til å søke barnehageplass, og der den forelderen som er hjemme, kommer til å søke arbeid? Er det de godt integrerte familiene, som snakker godt norsk og har utdanning og muligheter for å komme raskt ut i jobb, eller er det de dårlig integrerte familiene, som kanskje til og med har en mor eller en far som snakker dårlig norsk og ikke har gode muligheter til å komme inn på arbeidsmarkedet?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-12-01:
Jeg må bemerke til statsrådens kommentar om kjernetid at fortsatt er det, meg bekjent, ingen tilbud om gratis kjernetid i kontantstøttealder. Tvert imot, det gjelder barn i fire–femårsalder og enkelte steder barn i alderen tre til fem år. Det er også feil at jeg i mitt innlegg ga uttrykk for at ingen kontantstøttemottakere er dårlig integrert. Tvert imot sa jeg at det sikkert er en liten andel av dem som er dårlig integrert. Hvor mange det er, vet jeg ikke, men det er andre tiltak som må til. Nettopp derfor stilte jeg mitt spørsmål til statsråden, som statsråden ga et veldig utilfredsstillende svar på. Når regjeringen legger opp til 1 160 nye barnehageplasser for 8 000 unger som mister kontantstøtten, hvem av de 8 000 familiene er det som da søker barnehageplass, og der man går ut i jobb? Er det de familiene som er dårlig integrert, som ergo har en lang vei inn i arbeidsmarkedet, og som kanskje snakker dårlig norsk, osv., som da vil søke de barnehageplassene, eller er det de godt integrerte familiene som tar imot kontantstøtte, som kanskje har permisjon fra en jobb, og som snakker godt norsk? Jeg bare spør. Jeg venter fortsatt på et svar. Så venter jeg fortsatt på dokumentasjon for påstanden om at kontantstøtten er et integreringsproblem. Når man leser de NOU-ene som man hele tiden viser til, er det faktisk incentivet i kontantstøtten de er uenig i. De dokumenterer heller ikke at kontantstøtten i seg selv er problemet, eller at fjerning av kontantstøtten løser problemet. Men de ønsker å fjerne det incentivet, og det er begrunnelsen. I hvert fall ett av de utvalgene peker på at her er det klart at kulturelle forhold er vel så viktige som de økonomiske. Dokumentasjon for påstander er alltid velkommen. Når det gjelder spørsmålet om hvordan man bruker statistikk, og hva som virker stigmatiserende, viser jeg igjen til de innleggene som nylig er holdt, og der det konstateres at fordi det er en god del innvandrergrupperinger som bruker kontantstøtten, så har vi et integreringsproblem. Det er argumentasjonen som fremmes. Så kan man jo selv vurdere hvorvidt det er stigmatiserende eller ikke. Den enkle konklusjonen får bli at fjerning av kontantstøtten for toåringer dreier seg om én ting, om ideologi. Det dreier seg om at man ikke liker at foreldrene får velge selv, og da er det mye ærligere å innrømme det enn å prøve å lage seg et system av argumentasjon som ikke holder mål.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-12-01:
Jeg har sagt det meste jeg har å si i debatten, og jeg skal ikke utfylle så mye mer, annet enn å si at når statsråden bruker ordet «fattigdomsfelle», vil jeg bemerke nettopp det poenget at siden det ikke bygges barnehageplasser til alle disse ungene, er konsekvensen for mange av de familiene det dreier seg om, 3 303 norske kroner mindre utbetalt hver måned. Så kan man reflektere over begrepet «fattigdomsfelle» i den sammenheng.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2011-12-01:
Er det noe frivillig sektor er vant med, er det fine ord. Det mangler ikke på velvilje og festtaler. Men nå er det tid for handling – nå må tiltakene på plass. Det er det Kristelig Folkeparti nå har invitert til. Vi fremmer forslag om 17 konkrete tiltak. Dersom forslagene hadde blitt gjennomført, ville det bidratt til en vitalisering av det frivillige Norge, og det ville ha styrket det sivile samfunn. Vi må få på plass en ny bevissthet om sivil sektor, en ny tenkning om frivillighet – en ny forståelse av det sivile samfunn. Vi snakker om noe helt annet enn marked, og vi snakker om noe helt annet enn stat. Vi må etablere sannheten om sivilsamfunnet. Den er selvstendig. Den står på egne ben. Når Arbeiderpartiet snakker om fellesskapet, er det som regel staten de snakker om. Men fellesskapet er mer. Fellesskapet går langt utover staten. Når høyresiden snakker om individuell frihet, er det som regel markedet det snakkes om. Men individuell frihet går langt utover markedet. Kristelig Folkeparti vil peke på en tredje vei. Det sivile samfunn og frivillig sektor er noe annet, noe selvstendig, som verken er stat eller marked alene. Det er ikke nødvendigvis noen motsetning mellom en aktiv stat og en stor frivillig sektor. Det er en misforståelse. Nordlige amerikanske delstater, som Minnesota, som har en relativt stor offentlig sektor, har høyere sosial kapital og en mer aktiv frivillig sektor enn sørstater med en liten offentlig sektor. De skandinaviske landene kombinerer verdens høyeste sosiale kapital med store offentlige sektorer. Derfor er ikke forskernes råd for å stimulere frivillighet og sosial kapital nødvendigvis å trekke staten mest mulig tilbake. Men staten må være oppmerksom på frivillighetens karakter og betydning. Vi må støtte opp om den og gi sektoren gode rammevilkår. Uten et aktivt sivilsamfunn blir vi en fattig nasjon. Staten skal ikke detaljstyre frivilligheten eller sivil sektor, langt ifra. Derfor handler våre forslag om hvordan staten kan stimulere sektoren positivt og legge til rette for vekst, helt i tråd med det som ligger til grunn for forslaget fra KS og Frivillighet Norge om en samarbeidsplattform mellom frivillig sektor og kommunene. Til slutt: Jeg er helt enig med statsråden når hun snakker om integrering og det å satse på frivillig sektor. For jeg tror heller ikke at man blir integrert gjennom et saksbehandlingsvedtak i Nav. Det skjer best i det sivile samfunn.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2011-12-01:
I den norske velferdsdebatten som ofte handler om at vi enten skal ha lavere skatt eller mer stat, mener Kristelig Folkeparti at det er et viktig perspektiv som mangler, nemlig den frivillige sektoren. Den er ofte med og skaper en kile mellom stat og marked, og lager en tredje vei, hvor veldig mange mennesker bruker sin tid og sitt engasjement for å få til ting de ønsker å løse. Det sivile samfunnet la grunnlaget for Norges velstand og velferd, som også statsråden sa i sitt innlegg. Det var gjennom Kirkens konfirmasjonsundervisning folket vårt lærte å lese. Det var kanskje den viktigste enkeltfaktoren for økonomisk og sosial utvikling, ifølge flere økonomiske historikere. Landets første sykehus ble opprettet av Kirken i Trondheim og Oslo for rundt 700 år siden. Predikanten Hans Nielsen Hauge skapte fra slutten av 1700-tallet en massebevegelse av haugianere med vekt på individets frihet og ansvar, som var avgjørende for industrialiseringen og Norges moderne utvikling. Arbeiderbevegelsen bidro til dannelsen av velferdsstaten og mange av våre gode arbeidstakerrettigheter. Frivillighet handler ikke bare om samfunnsbygging og den plassen det har i samfunnet. Det er flere som nå tar til orde for at det er helsefremmende å få lov til å engasjere seg i frivillig arbeid. Hvis man er ensom og slutter å røyke, er det usikkert hva som er best for helsa: at man slutter å røyke, eller at man blir med i en klubb eller i en forening, ifølge statsviter Robert D. Putnam ved Harvard. Men hvordan skal vi da klare å få dette til å blomstre utover hele landet? Hvordan skal vi få stimulert den egendriven som finnes i mennesker som ser sosiale utfordringer rundt seg, og som kanskje har vent seg til at enten kommer staten inn og løser det for oss, eller så er det noen private som finner ut at her kan de ta ansvar? Hvordan skal vi få løst det? Jo, den nye frivilligheten er avhengig av at det er noen instrumenter til stede som setter ressurser og menneskelig kompetanse på plass, sånn at de kan være med og ta tak i det man virkelig ønsker. Ett av de meget interessante forslagene, mener jeg, er vårt forslag om å etablere et oppstartsfond for sosial innovasjon etter inspirasjon fra Center for Economic Opportunity-fondet, som ble opprettet i New York av borgermester Michael Bloomberg. Dette er et fond hvor man faktisk kan søke støtte til å løse de utfordringene man som enkeltmenneske ser i samfunnet sitt. Vi er bare i gang med å begynne å tenke på det sivile samfunn som den tredje vei-samfunnet. Vi i Kristelig Folkeparti kommer til å bygge dette videre ut, og vi kommer ikke til å gi oss før det er blitt en sannhet(presidenten klubber): at vi neste gang snakker om økt velferd, mer stat og mer marked, men også om mer frivillighet. (presidenten klubber):
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2011-12-01:
Eg vil starte med å gje saksordføraren honnør for på ein glimrande måte å gjere greie for komiteen sitt syn. Her er det eigentleg ikkje så mykje å leggje til, men eg òg vil understreke det som representanten Håbrekke seier, at det er viktig å ha diskusjonane rundt systemet og rundt fylkesnemnda, og at me kontinuerleg, med eit kritisk blikk, òg må debattere korleis me både kan ta vare på rettstryggleiken til barn og auke presset når det gjeld behandlingstida. Saksbehandlingstida i fylkesnemndene er i dag for lang. Statsråden svarar òg på det i sitt svarbrev, ho er for lang. I mitt fylke, Telemark, kunne me her om dagen sjå at leiaren for fylkesnemnda der gav uttrykk for at det er behov for auka kapasitet. Det er noko som regjeringa både med budsjettforslaget i fjor, der me styrkte fylkesnemnda med 10 mill. kr, og i år òg tydeleg signaliserer er viktig. Komiteen understrekar òg kor viktig det er at me held fram med den styrkinga. Eg har lyst til å stille eit spørsmål til Framstegspartiet. Eg går ut frå at dei kjem til å gjere greie for sitt syn i saka, men eitt av argumenta som dei har i saka, er at me skal leggje ned fylkesnemndene fordi ventetida er for lang. Ingen av dei andre partia i komiteen meiner at det er eit velgrunna argument. Eg kunne godt ynskje meg at Framstegspartiet kom med nokre eksempel eller erfaringar som skulle tilseie at ei slik overføring ville gjere det betre når det gjeld ventetid. Samtidig kan ein òg stille spørsmål om det faglege. Me veit at fylkesnemndene i dag sit inne med ein heilt spesiell kunnskap, spisskunnskap, på området. Korleis meiner Framstegspartiet at domstolane vil kunne ta vare på det på ein betre måte? Utover det er eg glad for at resten av komiteen meiner at det er viktig å behalde fylkesnemndene, samtidig som det er viktig at me styrkjer dei i åra framover.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-12-01:
For å ivareta rettssikkerheten, som statsråden nå er veldig opptatt av, er det viktig at alle sakkyndige parter er objektive og partsnøytrale i sine vurderinger. Dagens praksis viser at det i mange tilfeller ikke skjer, og menneskerettskonvensjonens artikkel 6 sier at enhver har krav på en rettferdig rettergang. Det har også vært flere undersøkelser som viser stor mangel på kontroll av feilkilder med hensyn til bruk av observasjoner, tester og vurderinger. Fremskrittspartiet mener en rettferdig rettergang krever vanntette skott mellom de psykologene som tar oppdraget fra barnevernet, og de som påtar seg å være sakkyndige meddommere for domstolene og fylkesnemndene. Mitt spørsmål blir da: Mener statsråden at rettssikkerheten blir ivaretatt godt nok i fylkesnemndene, slik de fungerer i dag?
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-12-01:
I to år har jeg vært medlem av familiekomiteen, og av og til lurer jeg på om det er bare undertegnede som får alle disse telefonene fra fortvilte tanter, onkler, besteforeldre og foreldre. Så vet jeg at jeg hele veien når jeg får de telefonene og hører at voksne folk sitter og griner i telefonen i frustrasjon over avgjørelser i fylkesnemndene, alltid må tenke på at det er to sider av en sak. Det prøver jeg alltid å ha med meg. Likevel hadde jeg håpet at denne debatten ikke skulle være en debatt om at det er for lang saksbehandlingstid, og at det er for mange saker i fylkesnemndene. Det er vi alle helt enige om at vi må gjøre noe med. Men vi kunne hatt en debatt om rettssikkerheten, sånn at vi kunne være helt sikre på at i de avgjørelsene som blir tatt i fylkesnemndene, er rettssikkerheten til barna og familien ivaretatt. Det er for mange eksempler, og jeg må si at når det også er framstående menneskerettsjurister som stiller spørsmål om hva det er som skjer, er det vår plikt som politikere å kunne løfte blikket, stille et kritisk spørsmål og se om vi er sikre på at rettssikkerheten blir ivaretatt. Statsråden sier at vi alltid kan bli bedre. Ja, det er flott at han kan si at vi alltid kan bli bedre, men hva slags tiltak skal vi gjøre for å sikre oss at ting blir bedre? Jeg mener at et viktig spørsmål i denne debatten er om vi er sikre på at rettssikkerheten i barnevernet fungerer på rett måte. Så har jeg lyst til å takke for signaler som kommer både fra Senterpartiet og fra Høyre, og på slutten fra Kristelig Folkeparti, om at det er viktig å ha en debatt om fylkesnemndene fungerer. Nå fremmer Fremskrittspartiet et forslag om å legge ned fylkesnemndene. Ja, det kan godt være at det er for tidlig å fremme det forslaget, men vi vet at Fremskrittspartiet mange ganger ligger foran sin tid. Det som er viktig, er i hvert fall at vi får på plass et organ som ivaretar rettssikkerheten. Så får vi bare beklage at vi ikke får flertall for det forslaget i dag, men jeg håper at statsråden likevel vil ta med seg de alvorlige bekymringene som vi har tatt opp i saken om at det er en liten pott med sakkyndige og psykologer, som er et lite miljø, at han tar med seg de problemstillingene som blir reist, og at han i det videre arbeidet med barnevernet kan forsikre oss om at rettssikkerheten til barna skal bli ivaretatt.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-12-01:
Bare la meg slå fast at valgfrihet for familiene er utrolig viktig for Fremskrittspartiet, og er en av de sakene vi kjemper for. Men akkurat i denne spesielle saken står integrering foran valgfrihet på grunn av at det er så viktig å få disse familiene integrert i det norske samfunnet. Representanten Gunn Karin Gjul fra Arbeiderpartiet var enig med Fremskrittspartiet i at kontantstøtten i slike tilfeller i grunnen bør bort, for å sikre integrering. Mitt spørsmål til statsråden blir: Er statsråden enig med representanten Gunn Karin Gjul fra Arbeiderpartiet i at kontantstøtte kan hindre integrering av enkelte familier?
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-12-01:
Jeg takker for svaret fra statsråden og ser fram til den proposisjonen som skal komme. Det er nå engang slik at det er opposisjonens privilegium å få lov til å stresse en slik sak, for det har altså vært fire statsråder – og denne regjeringen har nå sittet i seks år – uten at en har klart å få en konkret sak som gjelder barnevernet. Men det var ikke det jeg tenkte jeg skulle si akkurat nå, for det som er viktig, er at vi kan ha en debatt der vi kan lytte til hverandre og ta imot gode innspill. For intensjonen til alle partiene i denne sal er å gjøre det beste for barna. Derfor har jeg lyst til å komme med noen innspill til statsråden knyttet til både framleggelsen av proposisjonen og øvrige tiltak for å sikre framtidens rammevilkår for barna våre. Jeg håper også at noen av de elementene kan bli berørt under den debatten vi får videre. Selv om saken om fylkesnemndene, som vi behandlet før i dag, kommer til å bli nedstemt, tror jeg likevel det er viktig – og det viste også debatten – å få til en drøftelse av formen på fylkesnemndene for å bedre rettssikkerheten for barn og familier. Så har jeg lyst til å ta opp noe som heter familieråd. Jeg snakket med en person som skulle benytte seg av familieråd, han hadde hørt om familieråd – det er noe som har vært i over 20 år på New Zealand – men det er veldig vanskelig å finne informasjon om familieråd. Derfor håper jeg at man kanskje på et tidspunkt kan diskutere om det er nødvendig å lovfeste retten til familieråd, iallfall gjøre det mye mer tilgjengelig, og opplyse om adgangen til familieråd for dem som har behov for det. Så tror jeg det er viktig å etablere et utvalg så vi kan se på rettssikkerheten i barnevernet. Kravet om at nær familie og slekt først skal prøves, må tydeliggjøres og understrekes. Barn må bli hørt i langt større grad enn hva som er tilfellet i dag, og foreldre må gis rett til en støtteperson. Så vil jeg også si at det blir gjort utrolig mye godt arbeid fra barnevernet der ute rundt omkring i landet. Men jeg tror det er viktig at vi også får igangsatt et kompetanseløft for de barnevernsansatte. Tiltak må også i større grad tilpasses barnas behov, og ikke systemet. Det må i større grad stimuleres til tidlig innsats i mange etater, men spesielt i barnevernet, og ettervernet må rustes opp. Det biologiske prinsippet må vektlegges sterkt. Blir en mor fratatt sitt barn, blir det ofte ikke sjekket om det er en far med i bildet som er oppegående, eller om det finnes en familie. Det er sterkt å lese en kommentar i VG fra Ingunn Saltbones om «Barnevern(et) mot slekta». Vi må også tenke interkommunalt samarbeid, større enheter og på en måte som gjør at kompetanse er på plass. (et) Jeg håper vi kan få en god debatt, slik at vi sammen kan bidra til å legge forholdene til rette for et bedre barnevern.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-12-01:
Jeg vil takke for debatten, og avslutte med hensyn til det som representanten Håbrekke var inne på, og som Olemic Thommessen sa, om at jeg hadde lagt vekt på temaet om barnevernet. Det er like viktig også å ha fokus på barns oppvekstvilkår, på barnefattigdom og på å gi barna trygge, gode oppvekstvilkår. Ikke minst i min tid i justiskomiteen så jeg hvor viktig det var at det var fokusering på forebygging og gode oppvekstvilkår for kanskje å unngå at disse barna havnet i kriminalitet. Likevel ser vi at det er en stor økning i behovet innen barnevernet, og vi ser også en stor økning i behovet innen barnepsykiatrien. Det er liksom det spørsmålet som vi alle stiller oss: Hva er det som skjer? Og hva kan vi gjøre for å endre dette? Det er noe som alle partiene er nødt til å ta inn over seg, og se om vi kan klare å finne en løsning på den utfordringen som vi har der. Fremskrittspartiet har hatt familien som en av kjernesakene sine i politikken, men også satsing på barnetrygd, kontantstøtte og styrking av helsestasjonene og skolehelsetjenesten, som er viktige bidrag for familiene. Statsråden var inne på at det vil komme en proposisjon. Den kommer før denne stortingsperioden er ferdig. Det er lenge til, og jeg kan dessverre ikke love statsråden at denne debatten om barnevern ikke vil komme opp igjen i denne sal. Så lenge klarer ikke opposisjonen å holde seg, for vi ser utfordringer. Jeg mener at det må kunne være mulig å gi noen signaler samtidig som vi venter på proposisjonen og forslagene – som f.eks. det forslaget som statsråden fremmet for et par dager siden, om at barnevernet skulle få litt mer makt og kunne ha mer kontroll over barn, eller at barnevernsinstitusjoner kunne ha mer bruk av makt. Det dreier seg om sånne signaler, og signaler om tilknytning til slekt og nær familie er også signaler som må kunne gis mens vi venter på en proposisjon. Så er det biologiske prinsippet viktig for Fremskrittspartiet. Det har det alltid vært, og det kommer det til å bli. Likevel er det biologiske prinsippet mer enn adopsjon og ankemuligheten til foreldrene. For det biologiske prinsippet er jo at man bruker besteforeldre, tanter og onkler, som er velfungerende og har barn fra før av, og klarer å ivareta et nytt barn, sånn at det barnet kan få lov til å være i nærmiljøet og være sammen med sin egen familie. Det er viktige signaler som jeg mener at denne salen må kunne gi til barnevernet der ute. Men jeg vil igjen få lov til å takke for debatten og ser fram til videre debatt om temaet.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-01:
Ja, jeg mener vi har et system som fungerer godt. Hovedproblemet med systemet er at vi ikke klarer å behandle sakene raskt nok. Jeg redegjorde i mitt innlegg for de tiltak vi har satt inn for å gjøre noe med det. Når det gjelder forslagsstillernes betenkning, at psykologer kan være både utreder for kommuner og sakkyndig medlem av fylkesnemndene, har jeg ikke grunn til å tro at det innebærer noe vesentlig problem i og med at habiliteten alltid skal vurderes i den enkelte sak. Vanntette skott er vanskelig fordi vi aldri må redusere på det vi måtte gjort hvis vi skulle fulgt Fremskrittspartiets forslag, nemlig kravene til kompetansen hos dem som skal være inne i disse sakene. Det er begrenset hvor mange i denne faggruppen som tilfredsstiller de kravene. Derfor må vi stole på at det gjøres gode og grundige habilitetsvurderinger i den enkelte sak. Jeg har ikke grunn til å tro noe annet enn at det blir gjort.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-01:
Som jeg har vært inne på, mener jeg at det har vært to hovedsvakheter. Det ene er akkurat det som representanten Thommessen peker på, manglende kapasitet, men det andre er svakheter i måten dette har vært organisert på òg i den administrative styringen av nemndene. Vi har prøvd å gjøre noe med begge deler. Den omorganiseringen vi nå har gjennomført, tror jeg også har bidratt til at vi nå ser denne positive utviklingen, som jeg nevnte i mitt innlegg, og som – hvis den fortsetter – forhåpentligvis vil bringe oss dit vi skal. Men vi må også ha en kapasitet som står i stil med den store vekst som har vært i antall saker de siste årene. Vi vil nå først få se resultatene av den økte bevilgningen vi har hatt i inneværende år. I tillegg har vi på toppen lagt en del penger for neste år. Jeg vil følge veldig nøye med på dette, også i de kommende budsjettrundene, for eventuelt å bevilge større midler hvis det trengs for å utvide kapasiteten ytterligere.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-01:
Det første først: Jeg mener at vi av de tallene som vi nå har, kan se at de grepene vi har satt inn, begynner å virke. For enkelte nemnder er berammingstiden betydelig redusert i forhold til første tertial, i tillegg til at antall ubehandlede saker har gått ned fra september til november. Vi har i tillegg til endringene jeg nevnte, også gjort det mulig for nemndledere fra nemnder med større kapasitet å hjelpe til med saker i nemnder der ventetiden er lang. Det har også bidratt positivt. Saksbehandlingstiden ser vi varierer kraftig mellom nemndene. Det indikerer, mener jeg, at det fortsatt er et potensial for forbedring, og at det ikke bare er investeringer i kapasitet, men også smart organisering som må til. Så nevnte man dette med den sakkyndige kompetansen. Det korte svaret på det er at den kan helt sikkert alltid bli bedre. Jeg tror ikke svaret her er vanntette skott, men det er klart at mer kompetanse også vil gjøre det lettere å være sikker på at vi unngår rolleblanding.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-01:
Jeg kan ikke huske å ha brukt det begrepet. Hvis jeg har det, vil jeg si at jeg er enig i at denne debatten ikke handler om familier som er ressurssvake generelt sett, men ofte om familier som av ulike grunner har dårligere forutsetninger enn andre for f.eks. å lykkes i arbeidslivet i Norge. Det kan f.eks. handle om familier med flyktningbakgrunn som kommer til Norge fra land med ødelagte utdanningssystemer. Vi har et arbeidsmarked i Norge som krever en høy grad av kompetanse og spesialisering. Det er en utfordring i integreringspolitikken. Men det er en utfordring som kan løses, og som jeg er langt mer optimistisk i forhold til enn det Fremskrittspartiet pleier å være, bl.a. fordi vi i dag har et introduksjonsprogram som fungerer, vi har program av typen Ny sjanse, som jeg nevnte, som gir tilbud om kvalifisering, om språkopplæring og om de grunnleggende forutsetningene for å lykkes i Norge. Men så gjelder det også å unngå at vi har incentiver som trekker i motsatt retning, f.eks. å betale folk for å la være å bruke de mulighetene som vi prøver å gi for å komme inn i arbeidslivet. Jeg mistenker ikke Fremskrittspartiet for å være feminister i noen sammenheng. Det kan jeg forsikre spørreren om, men jeg synes likevel det er litt påfallende at partiet bruker likestillingsargumentene litt selektivt. De kommer med en tetthet i integreringsdebatten som vi ikke er vant til å se fra det partiet i alle andre debatter.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-01:
Meg bekjent var det ingen unøyaktigheter i mitt innlegg. Men derimot i sitt innlegg tidligere sa representanten Håbrekke at de familiene som tar kontantstøtte, er godt integrert. Når representanten nå spør meg hva vi vil gjøre for dem som er dårlig integrert, er vel det en erkjennelse av at de også finnes. Vi har ingen holdepunkter for å tro at familier med innvandrerbakgrunn, familier som f.eks. står utenfor arbeidslivet, ikke vil benytte barnehagetilbud. Tvert imot viser det seg i de områdene der vi har innført gratis kjernetid, at vi får bortimot full deltakelse i barnehagen fra alle. Det er fullt mulig å få til en deltakelse fra de barna som aller mest trenger barnehage, og som samtidig ofte kommer fra de familiene der det er aller viktigst å få mor inn i arbeidslivet, både for integreringen og for likestillingens skyld.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-01:
Jeg er som regel enig med representanten Gunn Karin Gjul. Det er jeg i denne debatten også. La meg få lov til å påpeke én ting: Fremskrittspartiet har en tendens til å gjøre alle integreringsdebatter til en debatt om asylsøkere, om folk med flyktningbakgrunn eller om folk som har innvandret fra Asia, Afrika og Latin-Amerika. De aller fleste innvandrere som kommer til Norge i dag, kommer fra EØS-området, også de fleste kontantstøttemottakerne. Det har Fremskrittspartiet nå tatt konsekvensen av – i motsetning til i debatter tidligere i år – og erkjent at en sånn regelendring også vil måtte gi kontantstøtte til EØS-borgere. Men det avslører Fremskrittspartiets retorikk i integreringsdebatten, fordi man opptrer som om integreringsutfordringene kun er knyttet til gruppen med flyktningbakgrunn, mens vi vet at kanskje det viktigste for integreringspolitikken de neste årene er å lykkes med integreringen av de østeuropeiske arbeidsinnvandrerne.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-01:
Jeg vil advare representanten Håbrekke mot å bruke stigmatiseringsstemplet på dem som mener noe annet enn ham om kontantstøtten. Da tror jeg ikke representanten vil kjenne igjen ordentlig stigmatisering når han ser det – han ville i hvert fall være tom for begreper til å dekke det. Det må være mulig å diskutere integreringspolitiske utfordringer uten å falle ned til et sånt retorisk nivå. Jeg nevnte gratis kjernetid. Selv om gratis kjernetid er et tilbud til noe eldre barn, viser det at det ikke er en fremmed tanke å bruke barnehage for familier med minoritetsbakgrunn, heller ikke for dem som i minst grad er integrert i arbeidsliv og samfunnsliv i Norge for øvrig. Det betyr at det er mulig også å få de yngre barna i denne gruppen inn i barnehagen. Det vil være en positiv utvikling. Så må vi diskutere tiltak som gjør at vi får til det. Jeg og andre representanter for regjeringspartiene har heller aldri sagt at det å bygge ned kontantstøtten løser integreringsproblemene – selvfølgelig ikke. Det er ett bidrag, fordi det fjerner et incentiv til å holde kvinner ute av arbeidslivet og barn ute av barnehagene. De fem utredningene som er nevnt, konkluderer jo alle med at kontantstøtten bør bort. Det er et ganske tungt råd, nettopp fordi man ønsker at vi i stedet skal ha incentiver som drar i en annen retning. Så vil jeg si at for akkurat disse familiene har kontantstøtten nettopp ikke vært et verktøy for å kunne velge selv, men en fattigdomsfelle som har holdt mange kvinner unna å bruke de tilbudene som finnes i det norske samfunnet, til å få praksis i språkopplæring og jobb. Så er det en viktig utfordring for oss å sørge for at de som ikke lenger kommer til å ha kontantstøtte, får andre muligheter. Vi har allerede et bredt virkemiddelapparat tilgjengelig, men vi skal selvfølgelig også se på muligheten til å styrke det når disse endringene skjer, fra neste høst.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-01:
Jeg tar med meg de innspillene – jeg synes representanten Horne har levert en konstruktiv interpellasjon og konstruktive innspill. Det er én ting som er ganske påfallende i debatten om barnevernet, og det er hvor mye den har forandret seg på en ti års tid. Før handlet debatten om barnevernet i stor grad om at barnevernet grep inn for mye. I dag er kritikken mot barnevernet veldig ofte at barnevernet griper inn for lite. Vi ser at tilliten i befolkningen til barnevernet har økt betydelig, og jeg tror også at aksepten for og viljen til å si at alt som foregår innenfor familien, ikke er et privat anliggende, er større enn før. Samfunnet har et ansvar for de barna som lider. Men samtidig er det fortsatt sånn at barnevernet kan gjøre feil, og derfor er det også viktig å lytte til de biologiske foreldrene som mener seg dårlig behandlet av barnevernet. Jeg synes at også endringene i Fremskrittspartiets retorikk på dette feltet er et tydelig tegn på at tidene skifter, og at det representanten Horne her sier, er langt mer nyansert enn den posisjonen partiet hadde for noen år siden. Jeg ønsker det velkommen og har lyst til å kvittere med at det er viktig at også vi andre ser den dimensjonen som handler om å ta vare på biologiske foreldres rettigheter. Jeg var opptatt av at de skulle være representert i forbindelse med Barnevernpanelet, og jeg er opptatt av at den biten skal være en tydelig del av den utredningen som nå kommer fra Magne Raundalens utvalg. Det er en tydelig del av det mandatet utvalget har fått. Sånn sett mener jeg vel at det utvalget også er et svar på det utvalget som representanten Horne etterlyste for å se på rettssikkerheten for biologiske familier, hvordan den ivaretas. De problemstillingene er også ment utredet og diskutert i forbindelse med det biologiske prinsipp. Interpellanten nevnte kompetanse, og det er også jeg svært opptatt av. Vi har nå en betydelig utfordring gjennom alle de nye, unge ansatte som kommer inn i det kommunale barnevernet. Det sier seg selv at når vi får bortimot 500 nye ansatte på kort tid, er det mange som kommer ut og skal ta viktige avgjørelser, som har lite erfaring. Derfor er ett av de tiltakene vi nå har satt inn, at vi vil etablere en egen videreutdanning for erfarne barnevernsarbeidere, der de kan lære å videreformidle kunnskap sånn at de kan ta et ansvar for at de nytilsatte får veiledet praksis når de begynner. En annen kompetanseutfordring er knyttet til flerkulturell kompetanse i barnevernet, fordi vi ser at flere familier enn før har minoritetsbakgrunn. Der har vi også et eget videreutdanningsopplegg på gang, i tillegg til tiltak for å rekruttere flere barnevernsarbeidere med minoritetsbakgrunn. Det representanten nevner om familieråd og informasjon om det, tar jeg med meg.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-01:
Jeg vil takke interpellanten og de andre deltakerne for en god debatt. Jeg tror ikke det er noen som helst slags sjanse for at debatten om barnevernet kommer til å stilne i påvente av proposisjonen, og det kommer regjeringen i aller høyeste grad til å bidra til. Det foregår nå forandringer i barnevernet hele tiden. Denne uken har vi presentert endringer i rettighetsforskriften. Den andre problemstillingen representanten Horne nå var inne på, er knyttet til slekt og nær familie. Jeg grep fatt i det tidligere i år gjennom et rundskriv knyttet til det å presisere at barnevernet alltid skal se på muligheten for plassering i barnets nære nettverk. Så er det jo riktig, som representanten Thommessen var inne på, at de store barnevernsspørsmålene har vært en gjenganger siden 2005, en gjenganger i alle de årene som er gått, ikke bare siden den rød-grønne regjeringen tok over, men først og fremst siden den reformen som ble vedtatt på slutten av den borgerlige regjeringens periode, trådte i kraft. Den ble fremmet av en borgerlig regjering, enstemmig vedtatt i Stortinget, med en rød-grønn opposisjon. Jeg håper at de neste store grepene som skal tas også på struktursiden, kan samle en bredest mulig støtte i Stortinget. Jeg tror det er mulig å finne gode løsninger som mange partier vil være enige i. Men det er klart at det ville være uansvarlig å foreslå nye, store endringer i barnevernet uten en god evaluering av de endringene vi foretok sist. Det har vært en del harselering i Stortinget over de mange evaluerings- og utredningsprosessene som jeg har satt i gang i min tid som barneminister, men jeg tror Stortinget vil komme til å være enig med meg i at det var fornuftig, den dagen vi skal vedta disse store endringene, at vi har et godt kunnskapsgrunnlag for å kunne gjøre det. Når det gjelder tidsplanen, har jeg bare lyst til å understreke at når jeg sier at proposisjonen skal komme om ca. et år, innebærer jo det at vi skal presentere forslagene til endring langt tidligere. Men nå er nå engang regelverket sånn at jeg ikke kan gå rett til Stortinget med lovforslag, de må på høring først. Men det åpner selvfølgelig også opp for bred politisk debatt rundt de forslagene, når de sendes på høring. Det vil skje mye før. Den tidsplanen som jeg skisserer nå, er en mer ambisiøs tidsplan enn den som opprinnelig ble skissert da vi diskuterte bare en melding om barnevernet. Nå er min klare ambisjon at vi skal fremme en proposisjon. Det betyr at Stortinget ikke bare skal diskutere framtidens struktur, men vedta framtidens struktur i denne perioden. Det er mange andre ting vi kunne ha diskutert. Proposisjonen vil ikke bare bli en strukturproposisjon. Den vil også bli en proposisjon om barnevernets innhold. Vi burde hatt en debatt om barnefattigdom. Det er både et spørsmål om overføringer til familiene og om forebyggende tiltak rettet inn mot arbeid og utdanning. Men det får vi komme tilbake til.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2011-12-01:
Arbeiderpartiet er helt enig med forslagsstillerne i at kontantstøtten hemmer integrering, men vi er grunnleggende uenig med forslagsstillerne i konklusjonen på forslaget, nemlig at vi skal diskriminere norske innbyggere basert på hudfarge. Det kan ikke være sånn at en mor med somalisk bakgrunn ikke skal ha mulighet til å ta imot kontantstøtte, mens en mor med etnisk norsk bakgrunn skal ha mulighet til å gjøre det. For det finnes også familier i Norge med etnisk norsk bakgrunn som definitivt har problemer når det gjelder språkutvikling, og som har barn som har bedre av å gå i barnehage enn å være hjemme hos familien. Her er det ingen grunn til at man skal forskjellsbehandle. Vi er enig i at den beste løsningen når det gjelder integrering, men også med tanke på å løse problemer som vi ser i en del ressurssvake familier – barn som har problemer med språkutvikling, sosial trening og sånne ting – er at vi avvikler kontantstøtten og gir disse barna et godt barnehagetilbud. Det er også masse forskning som nå dokumenterer dette. Vi har mor–barn-undersøkelser som viser at treåringer fra ressurssvake familier har en dårligere språkutvikling enn treåringer som har gått i barnehage. Vi har resultater fra forskning som ble foretatt første gang i 1976–1979, og som ble fulgt opp nå for et par år siden, som viser at barnehagen bidrar til en positiv utvikling, ikke minst for barn som kommer fra veldig ressurssvake familier. Det er også en side av saken som jeg håper Fremskrittspartiet vil se på. Men vi er enig med Fremskrittspartiet med hensyn til alle de offentlige utredningene som er kommet de siste årene, som gjelder integrering. Vi har fire offentlige utvalg: Østberg-utvalget, Kaldheim-utvalget, Brochmann-utvalget og også for den saks skyld Fordelingsutvalget. Alle fire utvalgene konkluderer med at man enten bør kutte ut kontantstøtten eller kutte i den, nettopp ut fra et integreringshensyn. Så er det spørsmålet om valgfrihet. Den viktigste valgfriheten for norske kvinner, enten de er fra Somalia, fra Norge eller fra andre land, og som bor i Norge, er muligheten til å få barn samtidig som man er yrkesaktiv. Hvis man ser dette i et perspektiv utenfor Norges grenser, er kvinner i både Tyskland og Italia misunnelige på oss fordi vi har muligheter til det. Dette er den største valgfriheten. Derfor mener vi at vi fortsatt skal ha en offensiv utbygging av barnehager. Vi ser også at når småbarnsforeldre får muligheten til å velge, velger de ikke kontantstøtte. Da velger de faktisk barnehage. Bare se på den utviklingen som har vært siden 2000 og fram til i dag, det er bare en tredjedel som tar imot kontantstøtte i dag i forhold til for bare ti år tilbake. Dette betyr at når man setter i gang en massiv utbygging av barnehager, foretrekker familiene barnehage framfor kontantstøtte. Derfor håper jeg at Fremskrittspartiet istedenfor å komme med forslag som er diskriminerende, og som faktisk bidrar til å forskjellsbehandle norske borgere, gjør som regjeringspartiene nå foreslår i sitt budsjett: å avvikle kontantstøtten for 2-åringene. Det er det beste integreringstiltaket som er gjort i Norge på lang tid.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2011-01-13:
Jeg har gleden av å fremme et representantforslag fra stortingsrepresentanten Olemic Thommessen og meg selv om endring av lovverket for foreldrepenger ved barns død.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2011-01-13:
På vegne av stortingsrepresentantene Øyvind Håbrekke, Rigmor Andersen Eide og meg selv ønsker jeg å fremme et representantforslag om en forpliktende plan for å sikre forsyningssikkerheten for strøm og hindre fremtidige kraftkriser.