Odd Einar Dørum (Venstre), 2008-10-23:
Jeg vil starte med å si at det som en tredjeperson kan tro ved å lese antall sider, er at det er dyp og fundamental uenighet. Men det er jo ikke det. Det er på de grunnleggende spørsmål enighet i komiteen. Det er enighet om betydningen av det norske skriftspråket og det norske lese- og talespråket – og så kommer det uenighet på viktige punkter. Jeg synes det er viktig å slå fast dette. Jeg har den enkle oppfatning at skal man bygge et sterkt, norsk språk – både talespråk og skriftspråk – i en tid hvor språk utsettes for press, er det veldig viktig å holde fast ved denne type enighet i politikken. Jeg, og Venstre, er også av den oppfatning at mangfold i et språk – og det inkluderer respekt for den nynorske skrift- og dialekttradisjon i Norge – ikke er med på å svekke et språk. Det er med på å styrke et språks evne til å klare seg i den type verden vi lever i. Jo bredere et språks fundament er – noe som noen av og til opplever som plagsomt – jo mer sikrer man faktisk et enda viktigere fundament for språket som helhet, altså det norske skrift- og talespråket. I denne sammenhengen er det slik at jeg ble ganske ettertenksom under høringen i komiteen da jeg hørte kyndige folk i det miljøet vi har på NTNU, fortelle oss hvilken stor jobb vi har med norsk skriftspråk. Jeg har i grunnen lært det selv, for på besøksrunder på norske skoler – når jeg treffer lærere, elever, foreldre og rektorer og de forteller hva som skjer i skolen i norsk talespråk – kan jeg jo skjønne alt hva de sier. Men når jeg skal prøve å forstå dette – selv med 19 års allmennutdannelse, som jeg har – har jeg av og til problemer med skriv forfattet av ulike deler av det offentlige. Da lurer jeg på: Er det et eller annet med meg? Det kan hende. Eller er det slik som disse folkene som jobber med skrift, sier, at man lager så mange skriftformer at når det kommer ut i offentlig saksprosa, blir det en blanding av mange skriftlige tradisjoner – dels en juridisk tradisjon, dels en bedriftsøkonomisk tradisjon, dels en eller annen antatt offentlig forvaltningspraksistradisjon? Når det blandes uten at man er seg bevisst hva det er, tror jeg resultatet kan bli krevende for alle. Jeg bruker dette med vilje som et eksempel, for et levende demokrati forutsetter at skriftspråket, også når det arter seg som uttrykt i offentlig forvaltningsprosa, skal være inkluderende – like godt og inkluderende som det er når vi taler og møter hverandre. Derfor foreslår Venstre sammen med Høyre et senter for skriveopplæring og skriveforskning i Trondheim, og i komiteen har jeg oppfattet at det er mye sympati rundt den tanken og den praktiske løsningen. Så: Det er uenighet i komiteen langs noen akser, og nå skal jeg komme til det. For det første er det en uenighet mellom regjeringspartiene, Venstre og Kristelig Folkeparti på den ene siden og Høyre og Fremskrittspartiet på den andre siden når det gjelder forholdet til nynorsk og skriftlig opplæring. Det er lange linjer. La meg si det slik at jeg er valgt urbant, jeg er valgt fra denne byen, men det er en del av min alminnelige kulturbakgrunn at jeg har det standpunktet jeg har. Men jeg forstår at mange kan reagere på skriftlig nynorsk i skolen, for vi kan vel alle innrømme at kanskje har man ikke lagt det største trykket på å få en god nok pedagogisk utvikling her. Kanskje kan vi gjøre veldig mye mer med det. Jeg føler at det er en tekning som det er bred vilje til å være åpen for. Så har vi en annen skillelinje som er der, og som jeg har lyst til å betone. Det gjør et visst inntrykk på meg når vi under høringen spør Utdanningsforbundet om de har sjekket erfaringene til sine medlemmer i Oslo-skolen – det er et skolesystem som har 37– 38 pst. språklige minoriteter – altså: Hva er det en skal ha? Skal en ha morsmålsopplæring for alle disse menneskene for at de skal lære norsk, eller skal en gå direkte inn på norsk? Min erfaring er at hvis en ikke går rett inn på norsk, blir en ikke bedre i norsk. Det betyr ikke at ikke morsmålet er viktig i mange sammenhenger, men jeg er etter hvert kommet fram til den holdningen at det blir ofte en omvei, mens det å gå godt inn på norsken, er det som får det til å fungere. Det er min praktiske erfaring fra denne brede skolen som vi har i Oslo. Jeg vil rett og slett oppfordre statsråden til å se på det – ikke ut fra teori, men ut fra hva livets harde skole forteller om de praktiske erfaringene. Så har vi en uenighet i komiteen som går på alternativ og supplerende kommunikasjon. Der er det fremmet et forslag som Venstre er med på. Verdimeldingen vår er i grunnen at vi skjønner at alle vil at disse ungene skal ha det bra, men det hjelper ikke å ha en formell rettighet hvis en ikke får den i praksis. Når mye blir så lovstyrt som det blir i vår skole, må vi sørge for at det lovmessige, enten en har CI-implantat eller andre utfordringer, gjør at en har rettighetene i praksis. Derfor det forslaget som er fremmet. Så står Venstre sammen med Høyre om to forslag som går på obligatorisk 2. fremmedspråk. Det å satse på dette, er å bygge kompetanse i forhold til dem som jobber med dette, det er å være på høyde med alt som foregår rundt oss, og ikke minst er det å gi verdighet, kreditt og styrke til de som har minoritetsspråk, og som på denne måten kan oppleve at deres minoritetsspråk blir det 2. fremmedspråket. Venstre står bak de forslagene vi er medforslagsstillere til.