Lasse Kinden Endresen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-30:
Det er bred enighet om at kampen mot den organiserte kriminaliteten skal prioriteres. Dette er SV glad for. Organisert kriminalitet dreier seg om folk som forsøker å gjøre kriminalitet til et levebrød, til et yrke, og det skulle bare mangle at ikke Stortinget var enige om dette. Det er i dag dagen for å trekke noen store linjer og kikke litt bakover, fordi det også er et samlet storting som i dag står på skuldrene av tidligere storting. Hva mener jeg med dette? Det er et par ting vi vet om organisert kriminalitet. Det ene er at når vi snakker om organisert kriminalitet, snakker vi ofte om den grenseoverskridende – at den strekker seg over landegrensene, og at den er internasjonal. Norge har vært en del av Schengen-samarbeidet i snart ti år. For ti år siden sa Stortinget ja til et Schengen-samarbeid som ga oss redusert grensekontroll og dermed senket terskelen for fri flyt av kjeltringstreker. Det kan man selvsagt like eller ikke like, men jeg liker det ikke. Faren for fri flyt av kjeltringstreker var også noe av grunnen til at nettopp SV argumenterte mot Schengen. Det er slående at det som ellers er fornuftige folk både i pressen og i de fleste andre partier, ser ut til å overse det helt opplagte, nemlig at den største virkningen av Schengen-avtalen var å fjerne den nasjonale grensekontrollen når det gjelder personer. Det finnes sikkert noen gode grunner for å støtte norsk tilslutning til Schengen-avtalen, men det er ikke spesielt høyverdig å forsøke å dempe de negative virkningene av egne standpunkter. Enda verre er det når folk til og med insisterer på at den ikke har noen negative virkninger. Vi ser i dag noen partier – jeg tenker spesielt på Fremskrittspartiet – som nærmest skamløst er høye og mørke og nærmest er for dødsstraff for organiserte kriminelle bander fra Øst-Europa på den ene siden, og på den andre siden omfavner de Schengen-avtalen, som lar nøyaktig de samme kriminelle reise inn fritt. Dette henger ikke sammen. Har ikke de partiene som ga oss Schengen, samtidig et ansvar for norsk medlemskap i Schengen og dermed for de konkrete konsekvensene av det samme medlemskapet? Kan vi stå her i Stortinget og si at det ikke er noen sammenheng mellom økningen i organisert kriminalitet på den ene siden og Schengen på den andre? Nei, det kan vi ikke. Dette henger rett og slett ikke sammen. Den medieakrobatikken fra noen partier på dette temaet foregår i grenselandet mellom krokodilletårer og politisk opportunisme. Så er det én ting vi vet om organisert kriminalitet, og det er at det er et område som ikke har vært politiets mest prioriterte de siste årene. Ja vel, hvorfor har det ikke det? Riksrevisjonen mener at dette rett og slett skyldes at området ikke har vært innenfor radaren til – og nå siterer jeg fra sammendraget i saken – «parametrene for å måle politiets arbeid». Hva betyr dette? Jo, det betyr at om et politidistrikt ønsket å være et vellykket politidistrikt, var det helt andre ting de skulle fokusere på, fordi det ikke var organisert kriminalitet de ble målt på – det var helt andre ting. Med denne erkjennelsen står vi overfor et stort strategisk spørsmål: Skal vi byråkratisere politiet enda mer gjennom også å gjøre organisert kriminalitet om til noe vi måler politidistriktene på, som de må rapportere om, som de kontrolleres etter, og som de belønnes for? De som deltok i høringen, var noe delt i dette spørsmålet. På generelt grunnlag må det vel være lov til å komme med følgende hjertesukk: Dagens storting står i dag på skuldrene av Politireform 2000, en kvantitativ målerevolusjon i offentlig sektor fra nær fortid som innebar en dreining mot at det målbare ble gjort viktig, og hvor det som ikke kan måles, ikke ble viktig. Dette er en utvikling som ikke bare gjelder politiet. Dette rapporteringsregimet, dette tallfestingstyranniet, dette målehysteriet, som kalles New Public Management, går som en plage over store deler av offentlig sektor. Vi ser det på universitetene, vi ser det på sykehusene, vi ser det på skolene, og vi ser det i politiet. Det kan oppsummeres slik: Det som ikke kan måles, er ikke viktig. Det som ikke kan måles, er uviktig. Hvordan måler man f.eks. effekten av forebyggende arbeid? Ikke i antall arrestasjoner eller inntauinger – snarere det motsatte. I dag er nettopp en effektiv kriminalitetsbekjempelse blitt antall arrestasjoner o.l., og ikke hvor mange lovbrudd vi kan forhindre gjennom tidlig innsats, barnehager, en god fellesskole og et operativt barnevern for de mest utsatte. Vi må spørre: Måler vi det rette? Og enda viktigere: Kan vi noen gang måle alt det rette? Vi ser det samme i helsevesenet, hvor sykehusene får betalt etter antall operasjoner. Det er altså antall operasjoner, hvor mange reparasjoner som må foretas, som er viktig, ikke hvor mange sykdommer vi klarte å forebygge. Vi må spørre: Er samfunnet på riktig vei når vi innretter oss slik? Nei. Det er et måletyranni ved at måten å styre på ikke bare mørkner hjertene og dekker øynene til dem som styres på denne måten, men fordi det også kan være en effektiv måte å drepe den lokale fornuften på, den lokale friheten til å bruke sin egen erfaring og vurderingsevne – det som vi i denne saken om organisert kriminalitet kan kalle politikompetanse, eller som i dagligtale kan kalles sunn fornuft. Jeg vil derfor avslutningsvis vise til sitatene fra politimester Truls Fyhn, som i høringene var inne på dette temaet. Han understreket nettopp at han, tross mangel på måltall, aldri hadde vært i tvil om at kampen mot organisert kriminalitet var prioritert, ikke fordi det var knyttet til måltall – men snarere tvert imot, det var ikke egne måltall til dette – men fordi han fikk beskjed om at det var viktig, fra Politidirektoratet og fra riksadvokaten. Stortinget vil få rikelig anledning til å diskutere disse spørsmålene videre i den varslede stortingsmeldingen om grenseoverskridende organisert alvorlig kriminalitet. I denne anledning bør også spørsmålet om hvordan politiet styrer, prioriterer og får sine styringssignaler, tas opp til en alvorlig diskusjon.