Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2001-06-15:
Årets behandling av revidert nasjonalbudsjett og endringene i statsbudsjettet har blitt oppfattet som lite dramatisk. Det er kanskje en fordel i en situasjon der økonomien ikke akkurat skriker på nye løfter og eventuelle sprekk i budsjettsammenheng. Budsjettet og revisjonen bygger på den budsjettavtalen som vi hadde sammen med sentrumspartiene for årets budsjett, der vi mener å ha fått til gjennomslag for ytterligere styrking av velferden, oppfølging av de vedtatte reformene som vi er i gang med innenfor helse, psykiatri, kreft, fastlegeordningen, innenfor eldrereformen med satsing på en bedre eldrereform, som vi er inne i det siste året av, og en historisk satsing på kommunesektoren, som jo står for mye av velferdsproduksjonen. Revidert nasjonalbudsjett har jo tidligere blitt omtalt som gjennomføringsmeldingen, og det er helt i tråd med det nylig avsluttede Budsjettreformutvalgets intensjon og innstilling at årets reviderte nasjonalbudsjett i stor grad er tekniske endringer på grunnlag av anslagsendringer gjennom året. I fjor startet vi revideringen med en del udekkede regninger som måtte finansieres, og av den grunn ble det en del store kutt. I år har vi altså hatt et noe annet og mer oversiktlig utgangspunkt. Vi har kommet fram til innstilling ved skiftende flertall, det som ofte omtales som slalåmkjøring. Fra regjeringspartiets side ville vi selvfølgelig gjerne hatt en helhetlig avtale som kunne gi noe større forutsigbarhet i forhold til hvilke områder som skal prioriteres, men det er altså noe varierende flertall bak de forslag som nå ligger i innstillingen. Det er likevel bred enighet om noen punkter. Det er satset ytterligere 100 mill. kr til omstilling og forskningsmidler ved universitetene. Det er satt av 17,5 mill. kr for å styrke muligheten for at nyutdannet politifolk kan få komme i jobb så fort som mulig. Ikke minst er vi glade for den styrkingen av opptreningsinstitusjonene som det er bred oppslutning til, på 25 mill. kr, og det er også godt at vi har klart å finne en økonomisk mulighet til å sørge for at de som eventuelt ville fått investeringsavgift i bare ni måneder, slipper den omstilling som de ville vært avhengige av for en kort periode. I tillegg til de rene driftsutgiftspostene er det satt av ytterligere 2,5 milliarder kr til forskningsfond og GIEKs garantiramme. Jeg må legge til at det er ikke lånerammen, som det står i innstillingen, det vil bli korrigert, men garantirammen som blir utvidet. Det har vi fått til innenfor et ansvarlig finanspolitisk opplegg som gir inntrykk av god økonomisk orden, og det er nødvendig. Vi har mye penger i Norge: 632 milliarder kr på oljefondet er det anslaget som det blir operert med i revidert nasjonalbudsjett. Det betyr at hver eneste nordmann har 130 000 kr–140 000 kr stående på konto, som en sikkerhet både i forhold til framtidige pensjoner og sikkerhet i forhold til å opprettholde velferdsnivået framover. Det gir oss et svært godt økonomisk utgangspunkt hvis vi klarer å forvalte disse pengene på en slik måte at vi ikke får pris- og kostnadsvekst, som jo ville spise opp mye av effekten av den handlefriheten som vi har. Derfor er det bra at vi i løpet av våren har blitt enige om økonomiske rammer og om retningslinjer for den økonomiske politikken, som gjør at vi på et bredt politisk grunnlag i Stortinget snakker om de samme økonomiske størrelsesordenene, ved at Norges Bank har fått et operativt mål på 2,5 pst. inflasjon som styringsmål for et fortsatt mål om stabil valutakurs. Vi har her i Stortinget fått bred oppslutning om en handlingsregel som sier at vi skal bruke realavkastningen av oljefondet, og ikke slik som enkelte til stadighet foreslår, at vi skal ta av kontoen til norske innbyggere for alle gode formål, men bruke noe av avkastningen til investeringer som kan gi fellesskapet ny utvikling. I tillegg skal vi selvfølgelig ta hensyn til konjunkturene og justere i forhold til det. Det gir forutsigbarhet i forhold til å bygge velferd. Det gir også forutsigbarhet i forhold til den konkurranseutsatte sektoren, som da vet hva de økonomiske rammevilkårene kommer til å bli framover, og som vet at det kommer til å bli investert i samferdsel, i forskning og i rammevilkår som har stor betydning for den konkurranseutsatte sektorens konkurransevilkår i framtiden. Vi vil altså bruke handlefriheten til å styrke helsesektoren – bruke penger på helse – men også få mer effekt ut av de pengene vi bruker på helse. Vi vil styrke barnehagesektoren, både ved at alle må få tilbud, men også ved at tilbudet må bli billigere. Vi vil fortsatt ha betydelig støtte til skolefritidsordningen. Vi må sørge for at kommunene er i stand til å ivareta skolene fysisk bedre enn det de gjør i dag, slik at vi ellers i landet ikke får like mange dårlige eksempler som i det Høyre-styrte Oslo på hvordan skolen framstår. Vi trenger å redusere egenandelene i skolen. Vi trenger å styrke eldreomsorgen. Vi trenger å styrke samferdselen innenfor et ansvarlig økonomisk opplegg. Vi trenger også å justere – og det skjer i år – noe på avgifter. En del avgifter går ned i år, selv om en kanskje ikke kan få inntrykk av det i den daglige debatten. Det er signalisert at trinn I i toppskatten bør oppjusteres slik at ikke så mange – som i dag – betaler toppskatt av relativt alminnelige inntekter. Og det er andre forhold, som f.eks. fradrag for fagforeningskontingent på skatten, som vi mener bør justeres opp. Men det er justeringer. Det som vi nok en gang opplever på slutten av en stortingsperiode, er en enorm flom av løfter. Vi har nå kveld etter kveld kommet med forslag om – ikke vi da, men «vi» i form av debatten her i Stortinget – enorme utgiftsøkninger, som det ikke er anvist inndekning for. Det er også enkelte som kjører det samme løpet i forhold til skatt. For det budsjettet som vi reviderer, var Høyres ambisjon at skattene skulle reduseres med 19,4 milliarder kr, i hovedsak for næringslivet, og – i den grad personskatteytere vil dra nytte av det – for dem med absolutt høyest inntekt. For å få til det var det forslag om å kutte i sykelønnen, slik at en person som f.eks. har 300 000 kr i inntekt og ville fått en skattelette på 700 kr, allerede ved én dags sykdom ville ha tapt på opplegget til Høyre, mens de som har over 1 mill. kr inntekt, selvfølgelig ville tjent på opplegget til Høyre. Det var forslag om å kutte i AFP-ordningen og andre ordninger som vi mener det er viktig å satse på. Men så har det tatt av. I løpet av mars, etter Høyres landsmøte, passerte skatteløftene til Høyre 40 milliarder kr. Og nå er Høyres skatteløfter oppe i 78 milliarder kr, hvis en da skal ta på alvor det som Høyres tillitsvalgte sier om det norske skattenivået framover. Dette minner litt om valgkampen i 1981 – for de av oss om husker den – der Kåre Willoch måtte gå ut og be sin partileder Benkow om å vise noe edruelighet. Det gjorde han allerede da Høyres løfter den gangen passerte 10 milliarder kr. Men det er ingen Willoch som griper inn i den løftegalloppen som nå foregår. For i tillegg til 78 milliarder kr i skattelette er det nå – i sene nattetimer her – et mye større tilbud til Forsvaret, et mye større tilbud til samferdsel og større tilbud til helse, skole og utdanning – i tillegg til de enorme løftene om skattelette. Dette er løfter som selvfølgelig aldri i verden kommer til å bli oppfylt. Det er antakeligvis heller ikke meningen at de skal bli oppfylt – det er for å lokke velgere. Men det er et tankekors – når vi har det presset i økonomien som vi har – at den type pengebruk eventuelt ville føre til en pris- og kostnadsvekst som ville ødelegge den unike muligheten vi nå har til å bruke vårt felles handlingsrom.