Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2003-11-25:
Det er bred politisk enighet om at klimaendringene og tap av biologisk mangfold er blant de aller viktigste miljøutfordringene. Langt på vei er det også enighet om at det må kraftige virkemidler til for å nå de viktigste miljømålene. Det er synd at dette ikke følges opp med tilstrekkelig aktiv handling. La meg ta ett eksempel. Et viktig virkemiddel for å stoppe tapet av biologisk mangfold er økt skogvern, noe også representanten Konglevoll og flere har vært inne på. Det er bred enighet om dette fra faglig hold og mellom de fleste politiske partier. Likevel er det ingen tvil om at det er politiske skillelinjer med hensyn til hvordan og når, og hvor mye skog som bør vernes. Arbeiderpartiet har, som kjent, gjennom arbeidet med denne innstillinga gått inn for å verne 4,6 pst. av barskogen. Dette målet er i tråd med de vitenskapelige målene. Vi mener derfor at det er nødvendig at vi fastsetter dette målet nå, og ikke bare omtaler det, slik Regjeringa og regjeringspartiene her i Stortinget gjør. Her kunne Regjeringa og miljøvernministeren, hvis de ville, innkassert en viktig miljøpolitisk seier dersom en hadde valgt å samarbeide med Arbeiderpartiet og SV. Men i stedet må vi konstatere at regjeringspartiene velger å gå sammen med Fremskrittspartiet. I tillegg til at det borgerlige flertallet ikke vil sette et mål på vernet, er det heller ingen tvil om at det er en vesentlig forskjell når det gjelder hvordan målet skal gjennomføres. I meldinga er de ulike virkemidlene drøftet, og alle er enige om at verneprosesser bør gjennomføres med minst mulig konflikt mellom myndigheter og grunneiere. Frivillig vern er et slikt virkemiddel. Jeg har stor tro på at skogeierne vil bidra konstruktivt i slike prosesser. Mens jeg oppfatter det slik at det er en balansert vektlegging av virkemidler i meldinga, og som Arbeiderpartiet langt på veg støtter, vektlegger regjeringspartiene, sammen med Fremskrittspartiet, omtrent utelukkende frivillig vern i denne innstillinga. De samme partiene tar også grunneiernes side i en annen viktig sak, nemlig i spørsmålet om strandsonen og allmennhetens rettigheter. Det har nå gått to år siden Stortinget behandlet friluftsmeldinga. Det var ikke da, og det er ikke nå, tilstrekkelig vilje i regjeringspartiene og i Fremskrittspartiet til å gå fra prat til praksis. Det er beklagelig, og vi kommer tilbake til denne saken i forbindelse med et eget dokument nr. 8-forslag. Så til et annet område som ofte blir glemt i miljødebatter, nemlig kulturminnevernet. Norge er et rikt land. Fra naturens side er vi rike – vi har naturressurser som har skaffet oss en velstand våre forfedre og -mødre bare kunne drømme om. Men vi er også et land som er rikt på tradisjoner og kulturminner. Dessverre har vi forsømt oss i forhold til å ta godt nok vare på disse opp gjennom årene. Noe skyldes det vi i ettertid kan mene har vært gale vedtak om riving m.m., men mye skyldes at vi ikke i tilstrekkelig grad har sett verdien av å ta vare på kulturminnene. Dette har gjort at mye har gått tapt, og mye har forfalt. Vi kan og må lære av de feilene vi har gjort og andre har gjort før oss. La oss slippe å si om 20–30 år: Hadde vi bare gjort mer ved begynnelsen av dette århundret! Hus og bygninger utgjør mye av vår kulturarv. Alt fra små husmannsstuer som dokumenterer småkårsfolkets levekår, til herregårder, kirkebygg og viktige industriminner som viser velferdsstatens vekst og utvikling, og ikke minst fartøyvernet. At skipsfartsnasjonen Norge har tatt vare på så få historiske fartøy, er et tankekors. Arbeiderpartiet ser fram til at vi får en gjennomgang av kulturminnevernet i stortingsmeldinga som Regjeringa har varslet. Men vi ønsker allerede nå å signalisere at vi fra vår side mener at meldinga må inneholde en realistisk opptrappingsplan av kulturminnevernet som gjør at vi får til mer i praksis. Til slutt vil jeg ta opp de forslagene som Arbeiderpartiet står sammen med andre partier om.