Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-10-21:
Jeg har lyst til å takke interpellanten for en kjempeviktig interpellasjon. Min tidligere kollega Laila Dåvøy, som satt her på Stortinget i mange år, stilte et spørsmål i 2012 til daværende arbeidsminister, ikke helseminister, om hvor stor prosentandel som var midlertidig ansatt i norske kommuner, i offentlig sektor og spesielt i Sykehus-Norge. Dette er ikke et nytt problem, men det er et utbredt problem. I tillegg til at mange har midlertidige stillinger som går langt utover tjenestemannslovens regler, er det sånn at det for dem som har dette, oppleves nesten som om de er sesongarbeidere i offentlig sektor. For en som er midlertidig ansatt, er det vanskelig å ta dette opp, fordi en er redd for at en ikke skal få fast stilling i etterkant. Daværende arbeidsminister svarte Laila Dåvøy i 2012 at det ikke var en samlet oversikt over mengden bruk av midlertidig ansatte i Sykehus-Norge. Det var kun gjort et anslag hvor en hadde en oversikt fra Oslo universitetssykehus, der de ikke var helt sikre på tallene, fordi Oslo universitetssykehus er spesielle fordi de har mange stipendiater og forskere i tillegg, så de antok kanskje at de lå litt i overkant. Tallene viste likevel at det var engasjementsstillinger på legesiden, det var vikarer på legesiden, det var utdanningsstillinger, og det var de som var fast ansatte, i tillegg til stipendiater og forskere. Det er en løsning på dette, tenker Kristelig Folkeparti – som Arbeiderpartiet. Det er klart at fast ansatte og ikke minst turnusplasser vil demme opp for noe. Samtidig tror vi at vi må ha en grundig gjennomgang av regelverk angående bruken av ulike ansettelsesformer. En stor del av dem som går i midlertidige stillinger, er kvinner, og mange av dem er i tillegg henvist til deltidsstillinger. Kvinner skal ikke leve under sånne forhold i norske sykehus som interpellanten tar opp. 15 pst. av dem som har vært gravide mens de jobber i norske sykehus, har negative opplevelser knyttet til graviditet og permisjon. Det er det ikke noe annet å si om det enn at det er en ukultur. Det må finnes regler for å ivareta arbeidstakerne oppi dette. Jeg har jobbet mange år på norske sykehus og vil påstå at dette også er en ledelsesutfordring. Hvis det er sånn at arbeidstakere, enten de er leger, sykepleiere eller hva det måtte være, ikke tør å varsle enten det gjelder ansettelser, prosedyrer eller pasientbehandling, så har vi en kjempeutfordring med tanke på hvordan vi skal bli bedre. Når folk er redde for at varsling skal gi konsekvenser for karriere eller videre jobb, undergraves hele kjelleren i Helse-Norge. Derfor har jeg lyst til å utfordre helseministeren på å ta tak i ledelsesutfordringen i norske sykehus, ikke bare på topplan, men også når det gjelder mellomledere og avdelingsledere. Dette er en føring som må legges: at det er ingen vei utenom, at det skal gis anledning til å varsle, og at det skal ikke være sanksjoner når det gjelder varsling. Jeg er ikke i tvil om at det finnes dekkoperasjoner også for dem som varsler, for man vil gjerne vise til fine resultater, god pasientbehandling og godt omdømme. Men til syvende og sist, hvis vi fortsetter på denne galeien, så er det ingen andre enn pasientene og vi som samfunn som taper på dette. Derfor er det en stor utfordring for oss å ta tak i det. Vi skal ikke lenger enn til den berømmelige Oslo-prosessen for å se på hvilke ulike holdninger og synsvinkler en hadde når arbeidsorganisasjonene varslet noe og ledelsen mente noe annet. Da har vi en utfordring med å finne ut hvem det er som snakker troverdig.