Trond Helleland (Høyre), 2011-11-18:
Jeg vil takke representanten Christoffersen for å ta opp et viktig tema. Som vel også statsråd Lysbakken var inne på i sitt innlegg, skriver Inkluderingsutvalget at dette er et saksfelt vi egentlig vet for lite om. Vi kan, både Christoffersen og jeg, referere til våre erfaringer fra Drammen, der i hvert fall min eldste sønn har deltatt i prosjekter som heter «Idretten gjør fargeblind» osv., som var viktige forsøk på integrering, og som fortsetter, men som har støtt på mange vanskeligheter fordi det har vært vanskelig å engasjere innvandrerforeldre til å delta på linje med norske foreldre. Men det vi vet veldig lite om, tror jeg, er hva som skjer i de lokalsamfunn der det kanskje bare er noen få innvandrere – i bygder, i mindre byer. Deltar de i det «blandakoret»? Går de i musikkorpset? Er de med i aktiviteter som 4H og andre ting som er vanlige aktiviteter på bygdene? Inkluderingsutvalget skriver at de vet for lite om det, og jeg tror det nå må være en utfordring til Lysbakken når han skal lage en integreringsmelding, at vi finner litt mer ut av dette. For frivilligheten er – det ligger i navnet – frivillig, og vi kan ikke stå her på Stortingets talerstol og diktere hvor folk skal delta, men vi kan «legge til rette for», og vi kan «stimulere til». Det å stimulere til at organisasjonene som driver med integreringsarbeid, og som ønsker å løfte dette opp, basert på dokumenterte resultater kan få ekstra støtte, tror jeg er viktig. Men hovedsaken må jo være gjennom introduksjonsordningen, som nå blir styrket, å gi dem som kommer til Norge, et grunnlag og kunnskap om det som er så viktig i veldig mange norske samfunn. Det ble jo sagt en gang – det er mulig det ikke er gyldig lenger – at det er fire millioner nordmenn og sju millioner medlemmer. Det sier litt om det viktige aspektet av folks dagligliv som frivilligheten er. Så er jeg blant dem som faktisk tror det er viktig at innvandrerne også har sine egne organisasjoner. Jeg studerte i USA i 1981, og det første jeg fikk oppdrag om da, var å være norsklærer på Sons of Norway i Fargo. Der var det mange – det var omtrent ikke en sjel som kunne norsk – som ville lære noen norske ord, og de ville lære litt om sitt opphav og sin «heritage». Sånn vil det jo være i Norge også, og sånn er det. At somaliere har sin egen forening, at irakere har sin egen forening og kurdere har sine foreninger, må vi akseptere. Spørsmålet er, og det blir en viktig avveining som statsråden og Stortinget må gjøre: I hvor stor grad skal vi gi disse økonomisk støtte – organisasjoner som først og fremst er en sosial arena der en møtes for å ha det hyggelig sammen og snakke om gamlelandet? Skal de ha noen stor økonomisk støtte? Eller skal vi rette innsatsen inn mot dem som nettopp bidrar til integrering, og som – som flere har vært inne på – bygger bruer, driver med hjelp til selvhjelp osv.? Dette er det ikke så veldig lett å dykke ned i, for ofte er det lukkede miljøer, og det er vanskelig å få oversikt over hva som skjer. Men det må i hvert fall være veldig tydelig at den offentlige støtten bør gå til arbeid som bidrar til integrering. Så er det også et annet felt som Høyre stadig kommer tilbake til, og som jeg tror vi vil komme mer og mer tilbake til i årene som kommer, nemlig: Hva med arbeidsinnvandrerne våre – hvor er de i dette bildet? Hva med den polske snekkeren som sang i koret i Gdansk, før han kom til Hallingdal for å snekre? Kan han være med i «blandakoret»? Er han med i «blandakoret»? Er det i det hele tatt noe fokus på den delen av befolkningen? Alle som jobber i fiskeriindustrien, deltar de i det frivillige arbeidet, og blir de således integrert i det norske samfunnet og får seg både venner og et bedre ordforråd, får et bedre norsk, bedre integrering? Der tror jeg det er viktig å følge med i årene som kommer, for vi vet at den absolutt største gruppen nå er og vil bli arbeidsinnvandrere som kanskje ikke har lang tilhørighet eller blir veldig lenge på samme sted – det er litt avhengig av arbeidssituasjonen. Men mange av dem slår rot, tar med seg familien og deltar i samfunnet. Blir de tatt vare på og integrert i det frivillige Norge? Jeg tror det er viktig at de organisasjonene som her går foran, om det er Røde Kors eller andre, idrettslagene også, naturligvis, og virkelig ønsker å fokusere på dette og trekke innvandrere med inn i det norske samfunn, blir honorert for det, basert på de resultatene de oppnår, slik at det ikke bare blir svulstige programerklæringer, men at reelle tiltak blir iverksatt. Så jeg ser fram til at Lysbakken kommer til Stortinget med integreringsmeldingen og håper på en fin debatt videre.