Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2014-05-22:
Jeg vil takke Rasmus Hansson for muligheten til å ta denne runden med klimadebatt. Jeg tenkte jeg skulle komme inn på det som bl.a. handler om vårt internasjonale klimaarbeid. Der hadde vi håpet på en egen sak til Stortinget, men i stedet har vi fått det som en del av revidert nasjonalbudsjett. Komiteen ser foreløpig ikke ut til å få dette til behandling, og vi får ikke en egen debatt, så vi får benytte den muligheten som ligger her i dag – hvis ikke komiteen endrer standpunkt og vi får en egen mulighet til det – vi får se. Til historieskrivingen synes jeg det er viktig å si fra om én ting, og det er at ministeren driver en dobbeltkommunikasjon, som jeg synes det hadde vært greit at hun oppklarer. På den ene siden sier ministeren at vi kom ikke akkurat til dekket bord etter den rød-grønne regjeringen når det gjelder spørsmålet om å nå klimamålene, på den andre siden skryter hun voldsomt av den innsatsen som har vært gjort nettopp gjennom de grepene som ble tatt bl.a. de siste åtte årene for å sørge for at vi ligger 17–21 millioner tonn under det vi ellers ville gjort. Jeg har hørt klimaministeren skryte av det vi gjorde f.eks. for å endre bilavgiftene, som er det største bidraget til reduksjon i klimautslipp de siste årene. Det er et grep som et av regjeringspartiene var dundrende imot på det tidspunktet vi gjennomførte det. Så er jeg den første til å si, som representant for venstresidens klimaparti, at det er ingen tvil om at et sterkere engasjement og et sterkere trykk er avgjørende for å løse de gigantiske klimaproblemene vi står overfor. Vi vet at dette er politikk som går rett gjennom den norske politiske debatten, både i spørsmålet om avgiftspolitikk, i spørsmålet om vi skal ha vei eller bane og kollektivløsninger inn til storbyene våre, og i spørsmålet som handler om oljeutvinning i Norge. Derfor vil jeg gjøre følgende: Jeg vil peke på at internasjonalt trenger vi etter min oppfatning – og her kommer en utfordring til klimaministeren – en avklaring av hvor stor andel av de 750 mrd. tonn med CO2 som det er plass til i atmosfæren som det er tenkt at Norge skal gjøre krav på. For dette handler om rettferdighet. Det handler om internasjonal solidaritet. Altfor sjelden diskuteres det hvorfor vi ikke kommer fram til en internasjonal klimaavtale. Bakgrunnen for det ligger i bl.a. at viljen fra de rike landene til å ta på seg forpliktelser som man står ved, ikke er stor nok til at utviklingslandene oppfatter det som en rettferdig avtale. Derfor er det nødvendig at Norge klarest mulig, snarest mulig, avklarer hvor stor andel av det klimabudsjettet vi skal gjøre krav på hvis vi skal ta vår rettmessige og rimelige del av den jobben. Jeg har tre utfordringer til klimaministeren. Det første er en utfordring som vi får mulighet til å stemme over i Stortinget denne våren. Det er bra at vi har en oversikt over hva som må gjøres, som bl.a. ministeren fikk fram gjennom den rapporten hun fikk Miljødirektoratet til å lage. Men det holder ikke hvis vi ikke samtidig staker ut kursen for hvordan vi skal komme i mål. Derfor mener jeg at vi må få et klimabudsjett, nemlig statsbudsjettet, som det viktigste styringsdokumentet vi har, som viser en klar kurs for hvordan vi kommer i mål med de klimaforlikene vi har satt oss, både i 2020, i 2030 og peke vei mot 2050. Det andre er at vi er nødt for å få en debatt om oljeutvinningen. Hvis utslippene fra oljeutvinningen bare i Norge hadde vært på samme nivå i dag som det det var i 1990, ville vi nesten vært i mål med våre egne klimaforpliktelser sånn som de ligger i klimaforliket. Det er økningen i oljeutvinningen som driver utslippene oppover. Og husk at når vi diskuterer oljeutvinning i Norge, når vi diskuterer klimatiltak og elektrifisering av Utsira, snakker vi ikke om kutt i utslipp i oljesektoren – vi snakker om å hindre økning i oljesektoren. Vi er med andre ord langt fra å ta diskusjonen vi burde tatt, nemlig: Hvordan skal vi få til en reduksjon i oljeutvinningen? Dette for å nå våre egne klimaforpliktelser, men også fordi det er det største klimamessige fotavtrykket vi setter i verden. Jeg minner om at utslippene fra eksportert norsk olje og gass er større enn utslippene fra hele det afrikanske folkets CO2-utslipp. Det tredje er en oppfordring til at vi bør ta initiativ internasjonalt for å holde løftene våre om at vi skal få på plass en internasjonal finansiering på 1 mrd. USD fra 2020. Norge bør lede an og vise hvordan vi skal få til den opptrappingen fram mot 2020.