Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-02-22:
La meg først si at jeg hadde håpet at dette skulle blitt en stor og lang debatt, som endte opp i en gledens dag for mange bidragsbetalere og mange barn. Men, som det også er sagt fra de to foregående talerne, på grunn av sendrektighet i mange regjeringer, Bondevik-regjeringen, dagens arbeiderpartiregjering og forrige arbeiderpartiregjering, har det altså gått ti år før vi i det hele tatt fikk problemet på dagsordenen. Uansett om en bruker som argument at det er fordi det har vært regjeringsskifter at denne saken ikke har kommet opp til behandling – en dårlig unnskyldning – vil jeg få minne om at de som har hatt ordet til nå, og de partiene de representerer, stemte ned forslag til nye bidragsregler i 1996. Jeg personlig hadde ønsket at vi hadde fått et system med den beste løsningen i forhold til bidragsspørsmålet, der vi hadde sluppet innblanding fra det offentlige, og at foreldrene tok det ansvaret det innebærer å sørge for enighet så vel i det omsorgsmessige som i det økonomiske når man har felles barn. Da hadde man i det miste sluppet en offentlig byråkratisk mølle, og man hadde sluppet at staten har inntekter som følge av samlivsbrudd og skilsmisse hvor barn blir en del av det økonomiske spillet. Men når en ser på sammenhengen mellom dagens barnelov og barnefordeling, er det ikke så vanskelig å se at barn blir en brikke i et økonomisk åtespill i fordelingssaker. Jeg hadde ønsket at dette dokumentet fikk den grundige behandlingen det hadde fortjent, sammen med Fremskrittspartiets Dokument nr. 8:44 for 1998-99 om endring i barneloven. Det er helt klare sammenhenger her: Uten endring i barneloven vil nye bidragsregler, uansett innhold, føre til fortsatt økonomisk kamp om barna og dermed videreføre samværssabotasje og eneforsørgerprinsippet. Men jeg skal ikke være så pessimistisk i dag. Til tross for at Fremskrittspartiets forslag ser ut til å lide nederlag i dag, virker det som om vår kamp for en rettferdig bidragsordning vil føre fram innen kort tid. Statsråden har i alle fall nå både muntlig og i brevs form signalisert at Regjeringen vil legge fram sitt forslag tidlig i mars. Så får Fremskrittspartiet føre kampen videre når det kommer til Stortinget. Jeg vil også si: Dette er en sak som absolutt ikke bør brukes som eksempel til etterfølgelse. Så mye trenering som det har vært her, gjennom flere regjeringer i snart over ti år, fins det ikke maken til. Jeg skal ikke komme inn på de mange skjebnene som ligger i kjølvannet av denne treneringen, men det samme politiske flertallet som sannsynligvis også i dag stemmer ned dette forslaget, har ansvaret for at mange barn har mistet mange års samvær med den ene forelderen, stort sett far. Å si det er ikke å ta for hardt i. At en i tillegg har flere bidragsytere som betaler bidrag for andres barn, bør også nevnes. Det har vært situasjonen i over ti år. En ting er at en skal ha ansvaret for å forsørge og bidra økonomisk til egne barn, men at en i tillegg gjennom dagens lovgivning skal pålegges å betale bidrag for andres barn, skulle Stortinget vært oppmerksom på, og det skulle bidratt til at en hadde fått en mye raskere behandling av saken. Jeg mener, uten å være for oppesen, at det forslaget som ligger til behandling, er et meget godt forslag, som danner grunnlaget for et rettferdig bidragssystem. Jeg frykter at Regjeringens forslag vil være delvis farget av embetsverket og Rikstrygdeverket, og dermed fortsatt være komplisert og byråkratisk. Jeg har de siste dagene prøvd å få en viss oversikt over hvordan andre land gjør det i bidragssammenheng. Det har vært litt vanskelig, ordningen er kanskje like byråkratisk der, men i Sverige har de innført nye bidragsregler fra januar i år som på en måte, i hvert fall i økonomisk sammenheng, viser at de summene vi opererer med i Norge i dag i forhold til bidragsunderhold, er langt over det som er nødvendig mellom to ansvarlige foreldre.