Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2005-12-14:
Utover på 1970-tallet innså man de negative konsekvensene av store sentralskoler. Vi fikk en overgang til mindre skoleanlegg, sammen med erkjennelsen av at skolen er en viktig miljø- og kulturfaktor i lokalsamfunnet. På samme måte kan vi vel også hevde at desentraliseringen av høyskolesystemet framstår som et vellykket distriktspolitisk grep. I dette ligger klare og målbare effekter i høyskoleregionene av økt utdannelsesnivå: økt økonomisk aktivitet og økt kompetanse i lokal offentlig og privat tjenesteytelse og i næringslivet. Tilsvarende har regioner uten høyskoletilbud sakket akterut. Den direkte økning i omsetning er kanskje det mest interessante for regionens næringsliv. Men like viktig er de virkninger et høyskoletilbud har på bosetting, økt tilgang på kvalifisert arbeidskraft, og ikke minst ringvirkninger for ulike typer innovasjon og kompetanseoverføring til det etablerte næringsliv. Vi ser stadig en sammenblanding av begrepene høyere utdannelse og høyskole. Med høyere utdannelse mener vi alle typer utdannelse som bygger på videregående skole. Det kan være fagutdannelse og ulike former for etterutdannelse eller det kan være studier ved høyskoler eller universiteter. Det som skiller høyskoler og universiteter fra andre former for høyere utdannelse, er tildeling av studiepoeng samt at undervisningen skal være forankret i et forskningsmiljø. Her er det imidlertid to forhold som det er verdt å merke seg. For det første er omfanget av den forskning som utføres, svært forskjellig ved de tunge universitetsmiljøene og de regionale høyskolene. For det andre er det ingen betingelse at forskning og undervisning skjer på samme sted. De fleste regionale høyskoler har en sentralisering av sine forskningsaktiviteter og en mer desentralisert modell for undervisning. Det er viktig at en stimulerer til økt forskning i høyskolene, ved at høyskolene får tilført mer forskningsmidler. I dag går 88 pst. av forskningsmidlene til universiteter og 12 pst. til høyskoler. Skal en sikre kvaliteten og lærekreftene ved høyskolene og utnytte det forskningspotensialet som ligger her, må høyskolene tilføres mer forskningsmidler. Det er sterkt beklagelig at Regjeringen ikke ser dette. For fem år siden slo Berg-uvalget fast, i NOU 2000:5 Mellom barken og veden – om fagskoleutdanninger, at det var stort behov for yrkesrettet utdanning i arbeidsmarkedet. Utvalget mente at kortere og yrkesrettet utdanning skulle dekke følgende samfunnsbehov: yrkesutdanning, spesialiseringer og sertifiseringer. Det skulle være et alternativ til høyere utdanning, og en skulle ha muligheten til raskt å fange opp endringsbehov i samfunns- og arbeidsliv. Når det gjaldt lovregulering, foreslo utvalget at yrkesrettet utdanning skulle legges inn under en ny fagskolelov som skulle omfatte de tekniske fagskolene. Denne loven er i dag en realitet, og det er NOKUT som har ansvaret for å godkjenne fagskoleutdanningen. De private fagskolene er i dag i full gang med å få sine tilbud godkjent. Kort oppsummert fyller fagskolene et viktig behov i samfunnet. De tilbyr utdanninger som ikke tilbys ved høyere utdanningsinstitusjoner, eller som det er stor knapphet på ved offentlige høyskoler. Studentene går raskt ut i jobb, konverteringen til arbeidsmarkedet er høy, og man bidrar til innovasjon og entrepenørskap, ved at mange av studentene starter nye og levedyktige bedrifter. De private fagskolene mottar ennå ikke støtte fra staten. At studentene selv fullfinansierer sin utdanning, stiller store krav til skolene, og forventingene til kvalitet er høye. En enstemmig komite bad ved budsjettbehandling i fjor om at departementet skulle legge fram en sak for Stortinget i løpet av 2005 med avklaring av finansieringsordningen for alle godkjente fagskoler, og med avklaring av forholdet mellom videregående skoler og fagskoler. Så har ikke skjedd. I dag finansieres noen fagskoler basert på antall innrapporterte studenter, andre fagskoler gjennom såkalte overslagsbevilgninger. Noen fagskoler går over Kunnskapsdepartementets budsjett, noen over Helse- og omsorgsdepartementets. Denne mangel på samordning får store konsekvenser for elevene. Det er derfor beklagelig at godkjent fagutdanning innen eldreomsorg og psykiatri fortsatt finansieres over Helse- og omsorgsdepartementets budsjett. Resultatet er at utdanningen innen de såkalte myke fag ikke får samme økonomiske fundament som f.eks. tekniske fagskoler. De som velger etterutdanning eller videreutdanning i helsefag, får 40 000 kr pr. studieplass, mens det på teknisk fagskole ytes et tilskudd på 80 000 kr pr. studieplass. Denne forskjellsbehandlingen har Fremskrittspartiet påpekt tidligere, og det er tragisk at Regjeringen ikke vil rette opp dette forholdet. Vi ser i dag også at det er mange ufaglærte assistenter som ønsker å få en formalisert hjelpepleierutdanning, men flere fylkeskommuner tar bare ansvar for rettselevene. Derfor står vi nå i den situasjon at mange voksne ønsker en formell utdanning, både rettselever og ikke-rettselever. Men de får ikke skoleplass, samtidig som fylkesleger uttrykker stor bekymring for rekrutteringen av spesielt hjelpepleiere og omsorgsarbeidere framover. Regelverket er også slik at selv om man har brukt opp retten sin, får man ikke lov til å betale en videregående utdanning selv, dersom man ønsker det. Men f.eks. på AOF kan man godt ta hjelpepleierutdanning og betale mange tusen av egen lomme for å gå. Faktum er at flere hundre helsearbeidere årlig legger ut titusener av kroner for å få seg en etterutdanning eller fagutdanning. Dette er ikke akseptabelt, og derfor har Fremskrittspartiet lagt inn midler for å rette opp disse skjevhetene. Det beklagelige er at regjeringspartiene ikke ser disse skjevhetene, og i sin klappjakt på private skoletilbud gjør de bare vondt verre.