Per-Kristian Foss (Høyre), 2009-12-01:
Norge omtales ofte som verdens beste land å bo i, og jeg vil gjerne si – med rette. Vi har hatt en velstandsutvikling som mange kan misunne oss. Vi har rause velferdsordninger som sikrer innbyggerne en rimelig minimumstrygghet. Vi har også et godt og lite konfliktfylt arbeidsliv. Vi har høy sysselsetting, og vi har faktisk også klart å forbedre oss litt når det gjelder eldre arbeidstakeres deltakelse i arbeidslivet. Det er i dette bildet av det som vi ofte kaller den nordiske modellen – i alle fall er dette en beskrivelse av en del av den – at det likevel er noen hull. Et av de største er faktisk det store antall som faller utenfor arbeidslivet, folk som er i arbeidsfør alder. Sykefraværet er en slik utfordring. Vi har dobbelt så høyt sykefravær i Norge i forhold til snittet av OECD-landene. Det er land vi kan sammenlikne oss med. Hovedproblemet er etter min oppfatning ikke det økonomiske, men at sykefraværet svært ofte er begynnelsen på det man kaller en «trygdekarriere». Jeg liker ikke ordet og skal derfor ikke bruke det en gang, men jeg ser at i fagmiljøene bruker man dette. Sagt på en annen måte: Langtidssykefravær er ofte begynnelsen på utkastelse av arbeidslivet. Det er det alvorlige av to grunner: Det ene er at vi trenger denne arbeidskraften. Ser vi på lengre sikt, trenger vi bedre aktivitet fra den norske del av arbeidsmassen. Jeg er også svært åpen for import av arbeidskraft. Jeg tror det kommer til å bli nødvendig i årene som kommer, men markedet der blir nok mindre etter hvert som velstandsutviklingen innenfor det utvidede EU bare akselererer. Den andre årsaken til at dette er dramatisk, er at det er en tragedie for dem som kastes ut av arbeidslivet og blir gående passive. Jeg tror faktisk at det store flertall ikke ønsker seg en slik situasjon, men er tvunget inn i det av systemårsaker eller av holdninger som etter hvert har opparbeidet seg. Dette er etter min oppfatning hovedproblemet ved sykefraværet. Jeg underslår ikke at det også er et korttidsfravær, men det er langtidsfraværet som er det som er sterkest økende, og som er hovedproblemet, fordi det går for lang tid fra sykmelding inntreffer, til man får et aktivitetstilbud. Hovedutfordringen for dem som sykmelder, bør være å gjøre sykmeldingsperioden så kort som mulig, men det skjer ikke i dagens system. Vi må altså gjøre mer for å redusere sykefraværet for å stoppe utviklingen hvor en stadig større del faller ut av arbeidslivet. Vi har hatt en IA-avtale nå i flere år. Målsettingen var at sykefraværet skulle reduseres med 20 pst. i forhold til andre kvartal 2001. Målt i forhold til resultatet må avtalen sies å ha vært en fiasko. Jeg er allikevel tilhenger av avtalen. Jeg tror mye kan gjøres for å forbedre avtalen både med virkemidler som eksisterer i avtalen, og nye virkemidler må legges på. Når Regjeringen og partene i arbeidslivet nå skal arbeide frem nye løsninger på disse utfordringene, er det viktig at man finner frem til nye virkemidler som fungerer. Det betyr ikke at alle de virkemidlene som er i avtalen, bør kastes, men man bør se på om de brukes på riktig måte, eller om man kan skjerpe tiltakene, og med å skjerpe mener jeg at de for arbeidstakerne bør inntreffe på et tidligere tidspunkt. Høyre har iallfall invitert Arbeiderpartiet, som har vist interesse for dette, til brede kompromisser om det. Jeg håper at statsråden vil bekrefte at dette ikke bare vil være en intern krangel i Regjeringen, altså mellom regjeringspartiene, slik det hittil har utartet, men også være et område hvor man inviterer Stortinget til å gi sine bidrag. Jeg skal nevne noen områder hvor vi har gitt våre bidrag og vil gi våre bidrag. Det er grunn til å stille spørsmål om hvorfor det er sånn at arbeidet med å redusere sykefraværet innenfor enkelte bransjer faktisk har lyktes ganske godt, mens andre bransjer og andre områder har lyktes meget dårlig. Den offentlige sektor er generelt sett en versting når det gjelder utvikling i sykefraværet. Det bør være en særlig utfordring for statsråden fordi hun representerer en regjering som er den største arbeidsgiver i landet, altså er arbeidsgiver for statssektoren og med stor innflytelse også på kommunesektoren. Jeg erkjenner at det finnes unntak også i offentlig sektor. Det finnes bedrifter som Posten, som har jobbet systematisk med å få ned sykefraværet og har lyktes. Men hvorfor brukes ikke de gode eksemplene til å pålegge andre å få til det samme? For eksempel har alle departementer tildelingsbrev – det går under forskjellige navn – brev hvor man årlig forteller hva denne virksomheten skal gjøre i året som kommer, og hvilke krav departementet stiller. I disse brevene er det, meg bekjent, aldri krav til redusert sykefravær i målbare størrelser. Slike krav burde man kunne stille til sine underliggende etater. Jeg tror også det er viktig at man får en synliggjøring av kostnadene, for det er én forskjell på privat og offentlig. I det private er det å få ned sykefraværet et bidrag til også å redusere kostnader. I offentlig sektor virker det ikke på samme måte, det ligger ikke incitamenter til at redusert sykefravær gir fordeler for virksomheten økonomisk sett. Spørsmål om kontroll og informasjon til legene har også vært oppe. Jeg er enig med statsministeren i at den svenske ordningen med normerte – jeg setter strek under normerte – sykmeldingsdager knyttet til ulike type sykdommer er interessant å overføre til Norge. Men da vil jeg gjerne understreke at det ligger en norm i dette, ikke et pålegg. Leger kan fravike, men da skal man også ha en systematisk oversikt over hvilke leger som systematisk fraviker, f.eks. bruker lengre sykmeldingstider. Skal man kontrollere legene, hvilket det er all grunn til, fordi de forvalter milliardverdier på det offentliges vegne, eller på skattebetalernes vegne, må man også ha et grunnlag for å sammenligne dem, og normerte sykmeldingstider for ulike diagnoser er et slikt redskap. Jeg registrerer også at her i Norge har man introdusert noen nye alternativer til full sykmelding, altså delvis sykmelding eller avventende sykmelding. I forbausende liten grad bruker norske leger disse virkemidlene, særlig gjelder det avventende sykmelding som jeg har sett tall på. Statsråden får korrigere meg om det finnes oppdaterte tall, men 0,6 pst. var det siste tallet jeg så over leger som bruker denne avventende sykmeldingen. Det er rett og slett en beskjed om at du kan gå på jobben og se om du føler det all right, men skulle du få problemer, har du en sykmelding i baklomma. Det er en måte å bli frisk på, for å si det sånn, for det å være hjemme er det erfaring med at man ikke blir frisk av i en del av de diagnosene man står overfor. Når det gjelder staten som arbeidsgiver, vil jeg si at i tillegg til det å bruke tildelingsbrevene til kommunale virksomheter må man også se på de økonomiske incitamentene. Er det faktisk slik at statlige etater og virksomheter som får redusert sitt sykefravær og gjør en iherdig og god innsats for det, premieres i form av at de får bedre økonomiske betingelser? Er det slik at de som går motsatt vei, som har et høyt sykefravær og ikke gjør tilstrekkelig for å bekjempe den utviklingen, også får svi på pungen? Det gjør jo private bedrifter, for det er en kostnad, både å bringe inn vikarer og utgiftene de første 16 dagene. Men disse incitamentene virker altså ikke i offentlig sektor. Jeg savner også en bedre bruk av demonstrasjonsbedrifter, forbilder, fordi det er eksempler på offentlige virksomheter, både i kommunal og statlig sektor, som klarer det godt. Det er f.eks. sykehjem i denne byen som har et lavt, meget lavt sykefravær, og det er sykehjem som har det helt motsatte. Det er kanskje en bedre måte enn bare å bruke pisk, i tillegg til det jeg har nevnt, å bruke andre etater, sammenlignbare etater, som eksempel, altså lære av hverandre. I tillegg mener jeg at staten burde være et forbilde i hele arbeidet med å få ned sykefraværet. Det å fremstå som en versting er ikke noe forbilde når man nå skal gå inn i forhandlinger med private parter i arbeidslivet. Oppsummert har jeg derfor fire utfordringer til statsråden: Vær konkret i virkemidlene når det gjelder staten som arbeidsgiver, fordi det er statens eget ansvar. Hvis ikke staten som part i disse forhandlingene kan si hva man gjør selv, stiller man svakt. Hvordan kan man sørge for at Nav bruker de virkemidlene som ligger i dagens IA-avtale, f.eks. dialogmøtene, mer aktivt? Det gjør de ikke i dag. Hvordan kan man styrke Nav på dette området? Hvordan forsterke de virkemidlene som allerede ligger i avtalen, f.eks. dialogmøtene tidligere, attføring tidligere? Hvilke nye virkemidler har statsråden å peke på? Hvilken politisk oppslutning regner hun med å få om det hun nå anviser av nye virkemidler?