Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2009-05-07:
Tidligere denne uken var det en interpellasjonsdebatt her i stortingssalen hvor finanskomiteens medlemmer deltok, og hvor vi diskuterte den økonomiske situasjonen. Det var i og for seg en dyster debatt, slik den forløp, men igjen kom, da vi diskuterte dette, dette med internasjonale organisasjoner opp – i hvilken grad EU og andre organisasjoner kan avhjelpe situasjonen, og i hvilken grad vi kunne forhindret at den krisen vi har kommet opp i, oppstod. Det var tilløp til en liten EU-debatt, og det skjer stadig oftere i finanskomiteen. Jeg oppfordret folk til å komme hit, så kunne vi fortsette her, men det er ikke så mange som deltar av den grunn. Det er ingen tvil om at finanskrisen viser hvor viktig det er med internasjonale organisasjoner. Det er jo fordi rammebetingelsene for internasjonal samhandling ligger i disse organisasjonene. Det kan være fordi det er mangel på regelverk, det kan være fordi det eksisterende regelverket som er der, er mangelfullt, eller at de arenaene vi har internasjonalt, i seg selv er mangelfulle fordi de ikke fungerer godt nok. Samme dag la EU-kommisjonen fram sine prognoser for økonomien, og de var dystre. Man regner med at unionens bruttonasjonalprodukt vil falle med 4 pst., og at det blir opptil 11 pst. ledighet neste år. Tyskland vil få en nedgang på 5,6 pst., anslår kommisjonen. Økonomiene i de nordiske EU-landene er også negative, og det er våre viktigste handelspartnere, så det er ingen tvil om at dette vil påvirke oss. Det som er ekstra dramatisk, er – én ting er nedgang i bruttonasjonalproduktet og tall som flagrer over nyhetsskjermene – at finansministrene i EU også varsler en sosial katastrofe. For dette handler om mennesker som bor i hele Europa, og som kommer til å miste jobbene sine – og det kan hende de kommer til å være uten arbeid i lang tid. I mange europeiske land er de ikke i nærheten av å ha det sikkerhetsnettet som vi har i vårt land, noe som gjør at dette kan bli alvorlig og dramatisk også politisk. Den europeiske økonomien er midt inne i sin dypeste og mest utbredte resesjon siden annen verdenskrig, sa EUs finanskommissær, Almunia. Det vi nå ser, er langt mer alvorlig enn det noen av oss har opplevd tidligere. Jeg tror også mange har problemer med å ta inn over seg hva konsekvensene egentlig vil bli, og i hvor lang tid dette kanskje kan vare. Finanskrisen har spredt seg med stor fart, fordi vi lever i en globalisert verden. Det er ikke noe som bare diskuteres i ulike debattfora, som vi startet med for ti år siden. Globaliseringen er her, og økonomiene er så integrerte at da finanskrisen oppstod i USA, smittet den mellom land, på samme måte som virus fra influensa. Tiltakspakker er igangsatt, og til dels er de koordinerte – og det er veldig bra. Det gjelder både pengepolitikk og finanspolitikk. Men vi vet ennå ikke om det er nok. Vi er usikre på hvordan dette vil fungere, om de er sterke nok og koordinerte nok. Forrige gang dette skjedde, var det mellomkrigstid. Vi vet alle hva det førte til når de ulike landene og mangelfulle internasjonale organisasjoner ikke klarte å løse de problemene som oppstod. Alvorlig økonomisk krise er farlig. Det fører til vold, det truer den politiske stabiliteten, og det kan i verste fall føre til krig. Etter annen verdenskrig var det politiske svaret styrking av og opprettelsen av internasjonale organisasjoner. Vi fikk FN, vi fikk Verdensbanken, IMF, OECD, og vi fikk EU. Europa hadde et spesielt behov for å ha en sterk og handlekraftig organisasjon. Dermed ble den en overnasjonal kraft som det ikke finnes noe liknende av i resten av verden. EU har vokst seg større, og det er særlig i etterkant av kriser. Det er ikke tilfeldig at Island nå søker. Forrige gang nordiske land gikk inn i EU, var det også i økonomisk krisetid. Det er egentlig ikke rart, for det å avgi suverenitet er krevende for en nasjon. Og det bør det være. Men det er nødvendig om nytten er større enn kostnaden. EU som arena er viktig. Men vi i Norge strever med å bruke den riktig, og det er beklagelig. Vi trenger det forpliktende samarbeidet over landegrensene. Vi trenger mer av det, ikke mindre av det. Finanskrisen er nok et bevis på akkurat det.