Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2015-12-09:
– Ikke misunn oss oljen vår, misunn oss kvinnene våre. Utsagnet er fra tidligere finansminister og gode hedmarking Sigbjørn Johnsen. Sigbjørn Johnsen visste hva han snakket om. Norske kvinners høye yrkesdeltakelse er mye mer verdt enn oljeformuen vår. Dessverre har vi nå en regjering som ikke er opptatt av det. Vi har en finansminister som ikke forstår kvinnenes helt avgjørende rolle i vår velferdsutvikling og landets inntektsgrunnlag. Vi har en statsminister som sier at grunnen til at hun har 70 pst. menn i sitt eget regjeringsapparat – ja faktisk 100 pst. i Justisdepartementet – er at hun har plukket de beste. Og vi har en likestillingsminister som på vegne av regjeringen har måttet legge fram en likestillingsmelding som ikke kommer til å føre til mer likestilling. En helt sentral pilar i den norske modellen, en av hovedårsakene til vår velstand, det at vi er et samfunn preget av små forskjeller og stor grad av likeverd, er at vi har ført en offensiv likestillingspolitikk. Den har gjort at Norge troner på toppen over verdens mest likestilte land. Dette kom ikke av seg selv. Vi ble likestillingslandet fordi vi skjønte at ikke bare er det det rette å gjøre for et sivilisert samfunn, men det lønner seg. Og vi gikk systematisk til verks. Arbeiderpartiets regjeringer bygde over tiår strukturer for å sikre kvinner og menn like muligheter. Gjennom velferdsordninger fikk vi kvinner ut i arbeidslivet, noe som igjen ga oss muligheter for økt velferd. Vi skjønte at dersom alle skal stille likt og oppleve de samme mulighetene i møte med utdanningssystemet, arbeidslivet eller familieomsorgen, må man av og til kompensere for å utligne grunnleggende ulemper. Kjønnskvotering og pappakvote er eksempler på det. Det har fungert. Arbeiderpartiets regjeringer skjønte at likestilling er et politisk ansvar, slik riksveiene, pensjonssystemene eller barnevernet er det, og ikke et personlig ansvar du sørger for selv ved harde forhandlinger rundt kjøkkenbordet eller ved sjefens skrivebord, og må takke deg selv om du kommer til kort – slik regjeringspartiene også privatiserer ansvaret for likestillingen. Derfor har vi ført en offensiv likestillingspolitikk der høyresiden konsekvent har strittet imot, men av og til kommet etter og akseptert noen tiltak, men da baklengs og svært motvillig. I to år ventet vi på at regjeringen skulle legge fram sin helhetlige likestillingspolitikk til diskusjon for Stortinget. Da meldingen kom, inneholdt den ingen likestillingspolitikk. Det var en melding med fine kopier av analyser fra de rød-grønnes likestillingsmelding, som regjeringen trakk, en melding full av beskrivelser av utfordringer, men da desto merkeligere at den er totalt blottet for tiltak som vil gjøre noe for å løse disse utfordringene og ta oss videre, og en melding som ikke vil føre til mer likestilling. Regjeringens reelle likestillingspolitikk er lett å få øye på utenfor meldingen. Den føres hver dag, vedtas i denne sal, og viser seg i dette budsjettet. Den helhetlige politikken setter likestillingen tilbake og gir mindre frihet for flere kvinner og menn. Kutt i pappapermisjonen betyr mindre frihet til far og til mor. Det samme gjør økt kontantstøtte, lengre barnehagekøer, høyere priser, kutt i tiltak mot deltidsarbeid og ny arbeidsmiljølov som rammer kvinneyrkene hardest. Og i dette budsjettet som vi skal vedta i dag, lagt fram samme uke som likestillingsmeldingen, der man peker på at mye er ugjort, tillater man seg altså å kutte i det likestillingsapparatet vi har, og som trenger en styrking. Likestillingsombudet, likestillingssentrene, LHBT-bevilgningen og likestillingspotten får reelt sett kutt. Deltidsmillionene hos Arbeidsdepartementet er vekk også i år. Likestilling kommer ikke av seg selv. Og når de som hver eneste dag, ute der folk bor, der folk lever livene sine, i kommunene, på skolene, i barnehagene og på arbeidsplassene, de som jobber for økt likestilling i praksis, som hver dag rådgir folk om deres rettigheter, om arbeidsgivers plikter, som kurser lærere og barnehageansatte, og som fungerer som vaktbikkjer overfor storting og regjering – når de får mindre handlingsrom, blir det mindre aktivitet, og mindre, ikke mer, likestilling i praksis. Vi i Arbeiderpartiet vil videre. Vi viser det i dette budsjettet, og vi kommer til å vise det når vi svarer på regjeringens likestillingsmelding. Vi bevilger mer til dem som gjør likestilling – til likestillingsombudet, til likestillingssentrene, LHBT-aktørene og til den generelle likestillingspotten. Vi foreslår igjen økt pappakvote. Vi viser at vi vil videre hver eneste dag i vår helhetlige politikk i denne sal. Likestilling er en rettesnor for Arbeiderpartiet, og det kommer ikke av seg selv. Statsbudsjettet vi behandler deler av i dag, er et budsjett som verken møter de utfordringene landet nå står overfor, eller møter det som reelt sett er folks behov. På område etter område bygger regjeringen ned fellesskapsløsninger som har vært med på å gjøre oss til et av verdens beste og mest likestilte land. En av de største nedturene til denne regjeringen må være samsvaret mellom barnehageløftene de lovte før valget, og det regjeringen faktisk leverer. Med barnehageforliket fra 2002 fulgte en historisk utbygging av barnehageplasser. Makspris ble innført, og lovfestet rett til barnehageplass for ettåringer ble innført. Arbeidet med økt kvalitet ble igangsatt. Dersom vi hadde sittet i regjering, ville vi i 2014 tatt neste steg og innført to barnehageopptak. Jeg vil våge den påstand at de velgerne som hørte på representanten Linda Hofstad Helleland eller dagens kunnskapsminister før valget i debatter om barnehager, eller faktisk leste Høyres program – på side 10, fjerde kulepunkt, der de sier at kommunene skal legge til rette for løpende opptak – ble ganske overrasket da regjeringen ganske umiddelbart stanset innføringen av to opptak og kuttet i antall barnehageplasser i første budsjett. Regjeringen sier at de satser på barnehager, men for første gang siden barnehageforliket ser vi en registrert nedgang i antall barn i barnehage, med 700 færre barn fra 2013 til 2014. At det er noen færre barn i de aktuelle årskullene, må være en fattig trøst for statsråden, men til liten hjelp for de nå 8 300 barna som av ulike grunner er registrert i Utdanningsdirektoratets kø. Regjeringen har altså løpt fra sine løfter om å ville vrake det såkalte datohysteriet og innføre løpende opptak. Det var beregnet for valgkamp og opposisjonstilværelse. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet har fått støtte for sitt forslag om gratis kjernetid for treåringer, etter press fra Venstre og Kristelig Folkeparti i forliket. Vi legger opp til 2 000 flere barnehageplasser enn regjeringen og styrker rettigheter til opptak for alle født før 31. desember, som nevnt. Sammen med en mer robust kommuneøkonomi er det et riktig steg for barnefamiliene og en helt annen linje enn det regjeringen kjører. Vi vil ha mer frihet for flere. Derfor styrker vi også barnevernet, både for enslige mindreårige og med øremerking av stillinger i det kommunale barnevernet. Vi styrker arbeidet mot barnefattigdom og for frivillighetens kår. Det er helt nødvendig i den tiden vi nå står foran, med styrking av fellesskapsløsninger for dem som trenger det aller mest, framfor skattekutt til dem som ikke trenger det. Det er derfor også en helt naturlig prioritering for Arbeiderpartiet. Så vil jeg til slutt ta opp Arbeiderpartiets forslag, med unntak av forslag nr. 11, da det er votert over under behandlingen av finansinnstillingen tidligere.