Rannveig Kvifte Andresen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-12:
Like sikkert som at SV fremmer forslag om innføring av republikansk statsform, blir det fremmet forslag fra høyresida om oppheving av forbudet mot profesjonell boksing i Norge. Det er bare ett år siden sist debatten ble tatt i denne salen – denne gangen riktignok med en litt annen innretning i forslagsteksten. Nå redegjorde representanten Simensen godt for flertallets syn, så jeg vil først og fremst komme med noen generelle bemerkninger rundt proffboksing og forbud mot det. Årsaken til at forbudet i sin tid ble innført, var fare for medisinske skadevirkninger. Dette argumentet har på ingen måte forsvunnet, selv om representanten Hanekamhaug prøver å si noe annet. Det er få som hevder at boksing ikke er forbundet med en stor skaderisiko. Vi får stadig ny dokumentasjon som viser hvor omfattende og alvorlige skadene kan være. Dette er seriøs medisinsk forskning. Det blir stadig framholdt at også andre idretter er forbundet med risiko, men det er en vesensforskjell mellom idretter hvor man som følge av utførelsen kan oppleve skade, og en idrett hvor formålet med idretten er å påføre andre skade, og i parentes bemerket, selvfølgelig selv unngå å få juling og dermed skader. I andre idretter satses det stort på skadeforebygging – det skal være et mål å unngå skader. For å sitere ingressen i en artikkel av Lehmann i Tidsskrift for Den norske legeforening i mars 2011: «Målet i proffboksing er å påføre motstanderen så sterke slag mot hodet at vedkommende faller bevisstløs over ende og ikke greier å reise seg på ti sekunder.» – altså det som er knockout. Videre står det: «I to nyere rapporter er det dokumentert høy risiko for hjerneskader ved proffboksing.» I undersøkelser dokumenteres det høy forekomst av alvorlige hjerneskader, og at risikoen øker med lengden av karrieren, antall slag mot hodet og antall tapte kamper. Det vises bl.a. til akutt økt hjernetrykk og hjerneblødninger, langvarige utfall på nevrofysiologiske og nevropsykologiske tester og permanente skader som parkinson, Alzheimers sykdom og annen demens. 10–20 pst. av profesjonelle boksere har nevropsykiatriske senfølger – det er en relativt høy andel. Også denne gangen blir det i merknadsteksten, og repetert av saksordføreren og representanten Hanekamhaug, vist til at Norge er det eneste landet i Europa som har forbud mot profesjonell boksing. Hvis ikke Island helt nylig har opphevet dette, har de fortsatt et forbud der. Jeg vil også minne om at Sverige hadde forbud fram til 1. januar 2007. Da åpnet de for en mildere form for proffboksing med strenge krav til utstyr, f.eks. til hansker, kampgjennomføring og lisensiering. Uansett synes ikke jeg at argumentet om at alle andre får lov, er spesielt godt. Jeg mener de medisinske rapportene er så entydige og så alvorlige i sin konklusjon, at vi fortsatt bør opprettholde forbudet mot profesjonell boksing. Det er også i tråd med World Medical Associations arbeid for et forbud mot proffboksing. Ved å ha forbud mot profesjonell boksing i Norge gir vi også et signal om at dette ikke primært er en idrett som vi ønsker nyrekruttering til, nettopp fordi skadeomfanget er så stort, og at hele hensikten er å utøve vold mot andre. Man kan på mange måter si at Norge er et foregangsland, i stedet for å si at vi er de eneste som har et forbud, og at det er negativt. Jeg vil likevel støtte det som er flertallsforslaget nå, om at det blir foretatt en vurdering av eventuelle endringer i lovverket, jf. Norges idrettsforbunds vedtak av 3. mai i år, om å foreslå oppheving av proffbokserloven og i stedet underlegge proffboksing knockoutloven. Da er det viktig at vi får konsekvensutredninger, og at eventuelle lovendringer da må vurderes opp mot hvilke helsemessige konsekvenser endringene eventuelt kan få for utøverne.