trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-02:
Helene Falch Fladmark mente at vi hadde misforstått forslaget fra regjeringspartiene og Høyre og Fremskrittspartiet når det gjelder dette med to pedagoger i første klasse. Det tror jeg ikke vi har gjort. Jeg tror vi forstår veldig godt hva som står der, for vi var jo med for to år siden og laget den lovteksten som man i dag ønsker å endre. Vi forstår at målet ikke er å fjerne ressurser. Det forstår vi for all del. Men målet er tydeligvis å endre et system som gjør at skolene i stedet for eventuelt å bruke en pedagog, kan bruke en annen voksen person til å drive undervisning i første klasse når det er over 18 elever. Og det ønsker vi ikke. Vi tror at dette er et så pass viktig pedagogisk arbeid, og at arbeidet i klassen når det er over 18 elever, er så pass vanskelig og tungt for dem som skal jobbe med disse 6-åringene – vi snakker om 6-åringer, vi snakker ikke om 7- eller 8-åringer – at det trengs folk som har fagutdanning. Så jeg tror vi forstår hva det dreier seg om. Vi mener at det er et veldig dårlig forslag – et skikkelig dårlig forslag – å endre den bestemmelsen som har fått lov til å leve i to år. Så til spørsmålet mitt. Det blir noe av det samme som Sigvald Oppebøen Hansen tok opp. Jeg er glad for at Venstre er med på å prøve å gi føringer, prøve å instruere når det gjelder avtaleverket. Vi kan ikke endre det. Stortinget kan ikke endre det. Men vi kan gi føringer overfor de som skal forhandle på vegne av staten. Og det mener jeg man kan gjøre i denne saken. Men når det gjelder lønn, kan man tydeligvis ikke gi den typen føringer. Hva er forskjellen på å prøve å gi føringer med hensyn til forhandlinger som gjelder arbeidslivsavtaler og det som har med lønn å gjøre? Begge deler er tariffestet, så det burde ikke ligge noe prinsipielt i dette. Hva er forskjellen for Venstre som gjør at de ikke kan være med på det forslaget som Høyre og SV står sammen om når det gjelder å gi føringer også på lønn?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-02:
La meg først få ta opp et forslag på vegne av Arbeiderpartiet og SV, som går på dette med antall pedagoger i 1. klasse. Debatten viser at det er behov for et slikt forslag, så det skulle være mulig for alle partier å stemme for det. Så til Høyres forslag vedrørende Finnmark: Vi har vurdert dette. Vi synes situasjonen i Finnmark er dramatisk verre enn andre steder. Vi har kommuner der over 50 pst. av lærerne mangler godkjent utdanning. Dette er dramatisk, så vi kommer til å stemme for Høyres forslag, ikke fordi vi liker den type selektive ordninger rettet inn mot bestemte deler av landet eller fordi dette løser noe problem, men vi kan kanskje bruke slike selektive ordninger for å fordele på en litt bedre måte. Vi får nok ikke flere lærere av dette verken på kort eller lang sikt, men vi kan kanskje fordele dem vi har, på en noe bedre måte, så derfor kommer vi til å stemme for det. Så til dette med konkurransedyktig lønn: Det har blitt problematisert og gjort til et stort tema. I dag er det ubalanse mellom tilbud og etterspørsel. Vi får ikke nok lærere – det er det faktiske forhold. Konkurransedyktig lønn betyr rett og slett noe så enkelt som at lønna er slik at vi får balanse mellom tilbud og etterspørsel. Det betyr at vi må få flere inn i yrket. Hvor mye høyere lønna må være for å få dette til, vet jeg ikke, men jeg vet at med dagens lønnsnivå får vi det ikke til. Vi får ikke fram det tilbudet vi skal ha, det samsvarer ikke med etterspørselen, og derfor må vi gjøre noe. Og det vi da sier, er at vi i de nærmeste årene må være innstilt på at lærergruppene må ha en høyere lønnsvekst enn det andre grupper har. Det prøver vi som sagt å signalisere til dem som forhandler lønn på vegne av staten. Jeg kan ikke se at det er noe galt at Stortinget som øverste arbeidsgiver – hvis vi skal tenke veldig formelt – signaliserer klart og tydelig til dem som skal utøve den offentlige, statlige arbeidsgiverpolitikken, at det ikke er konkurransedyktig lønn i dag, vi får ikke fram det antall lærere vi skal, og derfor må det gjøres noe. Det å styrke skolen og legge til rette for at vi skal få godt kvalifiserte folk inn i skolen, er det beste bolverk vi kan bygge mot privatisering. Det at vi klarer å hegne om den offentlige, likeverdige, mangfoldige skolen, er det beste bolverk mot privatisering. Jeg er ikke bekymret for den marginale etablering av private skoler vi har hatt så langt, men jeg blir bekymret hvis store grupper begynner å snakke om privatisering fordi den offentlige skolen er for dårlig og ikke får nok lærere. Da er det grunn til å være bekymret. Det bør vi ta på alvor.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-02:
Det begynner å bli litt fart i debatten nå. Vi fikk uenighet i SV i synet på hva som er riktig lønn. Det ble litt spennende plutselig, men jeg tror det baserer seg på en liten misforståelse. Jeg har iallfall brukt mesteparten av dagen – vi har nå holdt på i fire og en halv time – til å snakke om lønn som virkemiddel for å rekruttere flere lærere. Jeg tror det er ganske bred enighet i vårt parti om at det er lønn som både på kort og lang sikt er det mest effektive virkemidlet hvis vi skal greie å få fram flere lærere. De som er utdannet som lærere, og som står i en valgsituasjon hvor de kan velge andre yrker, må vi få inn i skolen, og vi må også prøve å motivere unge mennesker, 19-åringer, som står ved et veivalg med hensyn til hva slags utdannelse de skal ta, for å få dem til å ta lærerutdanning, og da tror vi lønn er det beste virkemidlet. Så har jeg lyst til å provosere Arbeiderpartiet og de andre litt mer på dette med en viljeserklæring. Det er fortsatt litt uklart for meg hva dette er. Det kan være noe positivt, går jeg ut fra, og det synes som om statsråden tar det positivt. En viljeserklæring må jo være noe mer enn å gi uttrykk for en vilje. Jeg går ut fra at det må resultere i en handling et eller annet sted, at Arbeiderpartiet ønsker at det skal føre til handling et eller annet sted – at statsråden, om ikke kirkeministeren så iallfall administrasjonsministeren, tar fatt i denne viljeserklæringen og omsetter den i handling på en eller annen måte. Hvis det betyr det, er vi faktisk langt på vei enig. Vi er enig hvis det betyr at statsråden i de kommende forhandlingene med lærerorganisasjonene både i år, neste år og videre er innstilt på å si ja til lærergruppene, at de tilbud som skal legges fram for lærergruppene, må være høyere enn det som legges fram for andre grupper, nettopp for å sikre rekruttering. Hvis det er det denne viljeserklæringen betyr, kan jeg godt si at vi vil stemme for det, men det er ikke mulig, for en viljeserklæring er jo ikke noe forslag, så vi får ikke engang lov til å stemme for det. Rune Kristiansen har jo i dag oppfordret oss til å stemme for noe som det ikke er mulig å stemme for, fordi det ligger som en merknad, men hvis han hadde formulert denne viljeserklæringen som et forslag og det betyr det som jeg sier, skulle det garantert fått SVs stemmer, og jeg er sikker på at også Høyre kommer til å stemme for det hvis det er det det betyr. Så litt om den utviklingspotten som Arbeiderpartiet har kommet med forslag om. Jeg skulle ønske at vi fikk et system med en minstetimeressurs som var så høy at det i denne potten, i denne minstetimeressursen, lå ressurser også til utviklingsarbeid. Og hvis vi hadde kommet tilbake til det vi hadde på ungdomstrinnet for ti år siden, med 47 ½ time, tror jeg nok det hadde vært et skikkelig løft for ungdomstrinnet. Da ville det også ligge ressurser til både utvikling og mye annet spennende på det trinnet, det er jeg ganske overbevist om.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-02:
Jeg bad om ordet fordi komiteens leder oppfattet meg som å trygle og be om å få lov til å stemme på et eller annet som Arbeiderpartiet hadde fremmet. Jeg har ennå ikke sett hva de har fremmet, men jeg var veldig opptatt av å prøve å få dem til å konkretisere det i et forslag. Og hvis det ble et forslag, slik jeg antok at denne viljeserklæringen måtte forstås som, var jeg innstilt på å stemme for det – en viljeserklæring som da skulle resultere i handling, og at vi tør å si det gjennom et vedtak. Men det har jeg ikke sett ennå, så foreløpig har jeg ikke tryglet og bedt om noe som helst, bare slik at det er sagt. Så til Høyre og lærerutdanningen. Jeg er noe overrasket over at Høyre ikke har gått inn for våre forslag når det gjelder lærerutdanning. Vi har helt klart pekt på noe av det som er problematisk ved dagens lærerutdanning, den er for stivbeint, det er for lite fleksibilitet, og dessuten har vi prøvd å sette lærerutdanningen mer i sammenheng med mastergradstenkning, dvs. et treårig studium først og så et toårig etterpå, noe som på mange måter kunne være spennende. De siste to årene kunne vi få inn en faglig fordypning, og vi kunne få inn en pedagogisk bredde. Det ville være veldig spennende. Jeg ville tro at Høyre var opptatt av slike tanker, men dette har de ikke støttet, og det overrasker meg noe. Så til dette med å få nye yrkesgrupper inn i skolen, som på mange måter er blitt et sesam sesam for mange. Komiteen har vært rimelig klar på at vi ikke ønsker å klientifisere våre elever, for når vi snakker om nye yrkesgrupper, snakker vi ofte om ulike sosialarbeidere, og vi snakker om barnevernspedagoger og den type fagpersonell. Vi må ha et videre perspektiv på dette når vi skal trekke inn nye yrkesgrupper i skolen, for ellers sitter vi igjen med en klientifisering av elevene, og det ville være en ulykke hvis vi kom i en slik situasjon. Så helt til slutt – dette regner jeg med skal bli mitt siste innlegg i denne debatten: Det vi nå gjør, og de virkemidlene vi nå setter inn, er det beste og viktigste bolverk, slik jeg sa i stad, for et forsvar for den offentlige skolen. Klarer vi ikke å rekruttere nok lærere og bygge opp den offentlige skolen og sikre en god standard på den i form av både ressurser og godt utdannede lærere, vil vi merke trykket for privatisering. Da snakker vi altså ikke om små grupper, 1 1/2 pst., av befolkningen, som ønsker privatskoler, men da kan vi se for oss større grupper. Så det vi gjør i dag, og det videre arbeidet med disse spørsmålene, er det viktigste bolverk mot privatisering. Det håper jeg statsråden tar med seg i det videre arbeidet, for taper vi på dette området, kan vi tape den offentlige skolen, og det vil være en tragedie for oss alle sammen.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 2000-03-02:
Saksordføreren gav uttrykk for at det var to områder som var svært viktige. Det ene var arbeidstidsordning og det andre var lønn, slik jeg oppfattet det. I begge tilfeller understreket han at det var avtalepartene som hadde ansvaret, og som også skulle håndtere dette. Nå vil vi nok i løpet av dagens debatt få flere innlegg som er knyttet til både prinsippene om den frie forhandlingsrett og føringer gitt fra Stortinget, men saksordføreren understreket at nå kommer SV og Høyre med konkret forslag knyttet til konkurransedyktig lønn. Men jeg må tillate meg å spørre hva som ligger i det konkrete forslaget, når man i merknaden noen linjer foran forslaget sier følgende: «Disse medlemmer tar på denne måten ikke stilling til årets eller senere års lønnsforhandlinger eller på hvilke måter en skal sikre lærerne konkurransedyktig lønn.» Det er en interessant merknad, og jeg vil gjerne høre representanten Reikvam utdype hva han legger i det konkrete forslaget som nå er lagt fram fra representanten.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 2000-03-02:
Hvis representanten Knudsen hadde hatt litt innsikt i avtaleverket til lærerne, ville mye av dette spørsmålet kunne vært besvart – hvis han hadde lest det. For det ligger klare muligheter i en utvikling som har funnet sted de senere årene, nettopp på lokal lønnsdannelse, som partene selv har hånd om. Det jeg har prøvd å si, og det kommer jeg til å fortsette med i hele dag de gangene jeg har ordet, er at prinsippene knyttet til lønnsdannelse vil ikke Arbeiderpartiet ha noen oppfatninger om, verken i summer eller i forhold til avtaleverket, men vi registrerer og har kunnskap nok til å vite at den fleksibiliteten som mange er ute etter, den er allerede til stede. Det fremstilles som at avtaleverket til lærerorganisasjonene omtrent har to setninger, hvor alt fastsettes sentralt. Slik er det ikke, og det er det også viktig å understreke i forhold til den debatten som enkelte prøver å reise, nemlig om å pulverisere avtaleverket ytterligere enn det representanten Knudsen kanskje gav uttrykk for i denne replikken.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 2000-03-02:
Flertallets syn som kommer fram i innstillingen knyttet til lønn, tror jeg neppe har blitt oppfattet som mumling av dem som har tatt tak i det utenfor denne salen. Hvilket syn Arbeiderpartiet og flertallet har på lønnsspørsmålet knyttet opp mot lærerrekrutteringsmeldingen, har hatt en bred mediedekning. Hvis Høyre har vanskeligheter med å fatte hva vi mener, tror jeg det får være et problem som blir liggende i Høyre. Vi har klart og tydelig sagt at vi har lagt fram en viljeserklæring, og understreket de punktene som går på konkurransedyktig lønn, som går på anseelse for yrket, og som også går på det å få et attraktivt yrke på sikt. Hvis ikke det er klart nok, vet ikke jeg. Men jeg er i hvert fall overbevist om at forhandlingspartene vil vite hva vi har ment når vi har understreket – både skriftlig og muntlig – hva flertallet står for. Og jeg blir kanskje overrasket hvis ikke mindretallet slutter seg til flertallet ved voteringen i løpet av dagen.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 2000-03-02:
Jeg registrerte under høringen og i høringsuttalelsen fra Norsk Lærerlag og Landsorganisasjonen at de bad komiteen vurdere gjeninnføring av øremerking. Fra Arbeiderpartiets side har vi sagt at det ikke er aktuelt å gjeninnføre øremerking, slik det var før 1986 hvis jeg ikke tar helt feil. Men derimot må vi etter mitt syn ta inn over oss det som nå skjer i Kommune-Norge i forhold til de ønsker Stortinget har. Det går ikke bare på å legge mer penger i kommuneøkonomien, men jeg tror faktisk også det krever et langt sterkere samspill mellom kommunene og staten, og det er det vi i Arbeiderpartiet har ment i vår innstilling når vi snakker om en partnerskapsordning mellom kommunene og staten. At det så også kan legges inn minstestandarder som vil føre til et minimum av styring fra Stortingets side, er ikke unaturlig i den sammenheng. Men her har vi behandling av en melding, og vi ber jo Regjeringen utarbeide og vurdere nye modeller for å sikre nettopp de mål vi ønsker. Det er ikke noe annet enn det Arbeiderpartiet har gjort i denne sammenheng, men det er etter vårt syn viktige prinsipper vi trekker opp. Vi mener at vi vil sikre skolen en sterkere forutsigbarhet og styrke skolen totalt sett hvis vi finner nye modeller som sikrer skolene slik vi ønsker. Det vi opplever nå, er at skolen på mange måter er taperen i kommunebudsjettsammenheng.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 2000-03-02:
Jeg vil begynne med å ta opp de forslag som jeg ikke tok opp i mitt hovedinnlegg. Det gjelder Arbeiderpartiets forslag i Innst. S. nr. 120 og det forslaget som er omdelt i salen. Høyre har tidligere overfor meg i et replikkordskifte sagt at de ikke har lagt fram noen oppfatninger som går i inngrep overfor avtaleverket for lærerne i norsk skole, i hvert fall var det det Inge Lønning gav uttrykk for. Og når jeg nå hører representanten Løvik forklare hvordan man fra Høyres side skal medvirke til å utforme hvordan lønns- og arbeidsavtalene for lærere bør være, får jeg neppe det til å stemme i forhold til det som kom fram i et replikkordskifte tidligere i dag. La meg være litt mer konkret. Det fremmes et forslag om å flytte forhandlingsansvaret for undervisningspersonalet fra staten til fylkeskommunen/kommunen fra Fremskrittspartiet og Høyre. Er det slik å oppfatte at Høyre mener at det ikke er en endring av vesentlig karakter for avtaleverket? Det er det ene spørsmålet. Og det andre er: Er Høyre nå innstilt på – hvis man hadde fått flertall – å oppheve opparbeidede faglige rettigheter gjennom politiske vedtak her i salen?
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 2000-03-02:
Vi nærmer oss sikkert avslutningen på debatten i dag, og jeg har funnet grunn til å be om ordet for det første fordi jeg er overrasket over at statsråden takker flertallet for å kunne gripe inn i avtaleverket knyttet til arbeidstidsordninger. Slik oppfattet i hvert fall jeg det. Og jeg blir også overrasket over, når det har vært et så viktig tema i debatten fra enkelte hold, at de ikke har hatt noen vilje til å bringe fram fra denne talerstol hva hindringene i dagens ordninger er, eller – jeg holdt på å si – hva slags revolusjon som vil skje i norsk skole hvis man nå endrer de såkalte detaljstyrte og sentralstyrte arbeidstidsordninger. Jeg savner fra dem som står bak flertallsinnstillingen, hva de egentlig mener er det store problemet. Det har ikke kommet til uttrykk, og jeg venter vel heller ikke at det kommer noe særlig rundt det senere i løpet av dagen heller. Det som var viktig for Arbeiderpartiet da vi begynte på arbeidet med innstillingen, var at vi ville gå inn for en større handlingsplan, som jeg har gitt uttrykk for tidligere. Og jeg har grunn til å gjenta den viljeserklæringen som Arbeiderpartiet og flertallet står for i forhold til lønn, som jeg har registrert at statsråden har oppfattet klart og tydelig. Han besvarte også det i et replikkordskifte. Men det er også viktig å ha med det Arbeiderpartiet gjorde da vi gikk inn for å legge fram en handlingsplan. Vi satte opp ni punkter. Det var økt lærertetthet, timeressurs, utviklingspott til hver skole, etterutdanningspott, utredning av sabbatsår for lærere, fadderordning for nyutdannede lærere, plan for opprustning av lærernes arbeidsplass, følge opp Arbeidstilsynets pålegg om utbedring av inneklimaet og nødvendig oppdatering av lærerutdanningen. Av disse punktene har vi fått gjennom de aller fleste. Vi har ikke fått flertall for det som vi føler er svært viktig – og jeg har vært innom det tidligere – nemlig utviklingspotten og det partnerskapet som vi søker i forholdet mellom stat og kommune. Det beklager vi, men jeg kan i hvert fall love at dette er noe vi vil komme tilbake til ved en senere anledning, og jeg er overbevist om at vi da vil kunne få et flertall når man ser viktigheten av det forslaget som vi altså nå ikke får flertall for. Det har vært sagt mye om forholdet mellom arbeidslivets parter og Stortinget. Arbeiderpartiet har fra det øyeblikk vi begynte med meldingen holdt fast ved rollefordelingen mellom Stortinget og arbeidslivets parter. Det er noen som har prøvd å gjøre et nummer av at vi derimot har lagt begrensninger i forhold til lønnsdelen. Det har vi ikke gjort, men vi har hele tiden sagt at det er arbeidslivets parter som skal føre lønnsforhandlinger, og det er avtaleverket som regulerer arbeidsvilkår for øvrig. Det prinsippet har vi stått fast ved, og jeg er i grunnen glad, når jeg har hørt debatten her i dag, for at vi har stått så solid på dette. Jeg tror faktisk Arbeiderpartiet utad vil ha stor respekt for det standpunktet at det er en rollefordeling mellom Stortinget og arbeidslivets parter.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2000-03-02:
Som presidenten vet, er det mange dyktige lærere i den norske skole, men det er også altfor mange dårlige. Det er et sterkt behov for nye regler som kan gjøre det mulig å bli kvitt de dårligste lærerne i skolen. Fremskrittspartiet vil derfor i dag fremme forslag om at oppsigelsesvernet for lærere skal liberaliseres kraftig – dette finnes å lese i innstillingen. Vi mener læreryrket er så viktig for samfunnet og den oppvoksende slekt at man må sette spesielt strenge krav til lærerne. I dag er det imidlertid det motsatte som er tilfellet i Norge. Lærerne er en av de få yrkesgrupper som nesten ikke evalueres i jobbsammenheng, og som det er omtrent umulig å sparke om de gjør en dårlig jobb. Selv om man mange steder får inn alvorlige klager på enkelte lærere, blir resultatet nesten aldri at lærerne må slutte. Som regel får de dårlige lærerne fortsette som før, eller de blir flyttet til andre skoler. Det er gjort noen bedringer når det gjelder de lærerne som er ansatt etter 1. august i fjor, men fortsatt avspeiles ikke læreryrkets viktighet i regelverket. Jeg er forundret over at saksordføreren ikke har valgt å sette denne problemstillingen på dagsordenen i forbindelse med behandlingen av denne meldingen. Fremskrittspartiet ønsker strengere krav til lærerne. Disse bør følges opp med innføring av obligatorisk lærerevaluering ved både foreldre, skoleledelse og elever – når de blir gamle nok til å delta i en evaluering. I tillegg bør det innføres en uavhengig skoleinspektørordning og mer generelle tiltak som kan si noe om det faglige nivået på den enkelte skole og i den enkelte klasse, f.eks. offentliggjøring av karakterer. Mitt spørsmål til saksordføreren er: Hvor lenge mener han det er rimelig at skolen skal ha spesialbehandling når det gjelder evaluering, og et ansettelsesvern som setter lærerne foran elevene?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2000-03-02:
Slik jeg ser det, er det kanskje ikke slik at alle lærere fortjener økt lønn, men de gode lærerne bør få økt sin lønn kraftig. I England betaler man dyktige lærere opp til en halv million kroner i året, hvilket er 200 000 kr over normal maksimallønn som man kan håpe å oppnå i Norge. Man har et fleksibelt lønnssystem for skoleverket, og det er ytterligere mer fleksibilitet i vente. Jeg føler meg sikker på at mangelen på individuell lønnsfastsettelse er noe av hovedgrunnen til rekrutteringsproblemene i skolen. En MMI-undersøkelse – presentert i Næringslivets Ukeavis den 26. november 1999, som jeg står med i hånden her – viser at over halvparten av arbeidstakerne i aldersgruppen 25–39 år er klare motstandere av lønnssystemet som man har i skolen. De ønsker selv å ha avgjørende innflytelse på sin lønnsutvikling. Når over halvparten av befolkningen i utgangspunktet utelukker et yrke på grunn av lønnssystemet, er det åpenbart at man får rekrutteringsproblemer. Jeg stiller derfor spørsmål om hvorfor ikke Arbeiderpartiet, som sine søsterpartier i andre land, bl.a. England, kan være med på å honorere lærerne etter innsats, initiativ, pedagogisk kreativitet og kvalitet på det arbeidet de gjør. Jeg håper at svaret ikke blir at det er umulig å skille mellom dyktige og mindre dyktige lærere, for det er åpenbart feil. Lærernes dyktighet kan fastslås hvis vi velger å oppgradere de systemer som finnes for evaluering – gjennom evaluering fra skolens ledelse, gjennom evaluering fra foreldre og elever og gjennom uavhengige inspektørordninger, og vi kan titte på resultatene som de enkelte klasser viser. Ser man på disse forholdene i sammenheng, vil det tegne seg et klart bilde av hva den enkelte lærers kvaliteter er.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2000-03-02:
Representanten hevder at med Fremskrittspartiets skolesystem vil personer som er rike, kunne kjøpe seg til en bedre utdanning. Det er faktisk det som er resultatet av den skolepolitikken som vi har hatt under Arbeiderpartiet. Nå har vi en finansieringsordning hvor private skoler får dekket 65-85 pst. av sine utgifter fra det offentlige, og de som har ekstra penger, kan gå på private skoler så lenge de har penger til å betale mellomlegget. Fremskrittspartiet la før jul fram et forslag i Stortinget, som Arbeiderpartiet stemte imot, om å få en likebehandling av de private og de offentlige skolene slik at det ikke ville være forskjell på de som har god økonomi, og de som har dårlig økonomi. At det skal bli lettere å si opp lærere, vil føre til at det blir færre lærere, ja, men de lærerne som er så dårlige at vi har behov for å si dem opp, tror jeg neppe vi trenger i skolen. I tillegg er det slik at når det er vanskelig å si opp lærere, sender vi ut et signal til folk om at dette er et yrke som hvem som helst kan få lov til å begynne i, og der hvem som helst kan bli så lenge man vil, for man får ikke sparken. Hvis det blir vanskelig å bli lærer, vil læreryrkets status øke. Det er helt åpenbart!
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2000-03-02:
Det kunne vært fristende å holde et lenger innlegg om konkurransens fortreffelighet. Det er ikke et direkte ukjent prinsipp, i hvert fall ikke i økonomisk teori, og som Lyngstad burde kjenne til, at konkurranse har en tendens til å få folk til å skjerpe seg, til å skjerpe kvaliteten. Mangel på konkurranse har gjerne den motsatte effekt. I forhold til Fremskrittspartiets skolesjekkmodell har jeg en rekke ganger tidligere fra denne talerstol, også når representanten Lyngstad har vært til stede, redegjort for at det i en slik modell er en selvfølge at man må ta hensyn til spesielle, svake grupper og de spesielle distriktsmessige tendenser som måtte vise seg å være ekstra kostnadskrevende. Når det gjelder grunnen til at vi tar til orde for et fleksibelt lønnssystem og at dette vil påvirke rekrutteringen, skulle det være helt åpenbart ut fra den MMI-undersøkelsen som jeg viste til er presentert i Næringslivets Ukeavis den 26. november 1999, og som viser at over halvparten av arbeidstakerne i aldersgruppen 25-39 år er klare motstandere av det lønnssystem som man har i den norske skole i dag. De ønsker selv å ha en avgjørende påvirkning på hva de får i lønn. Og det er jo ikke akkurat slik at det er helt uvanlig i Norge med individuell lønn. I ca. 80-90 pst. av næringslivet er det slik.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2000-03-02:
Det er flott at en rekke skoler gjør dette av fri vilje. Vi ønsker at flest mulig skoler skal gjøre det, og helst alle sammen, og derfor har vi vært med på det forslag til vedtak som ligger her. Vi tror at en fadderordning kan være en bra oppfølging for nyutdannede, og det var jo en av de tingene jeg fokuserte på i mitt innlegg. Når det gjelder vårt syn på Høyres Dokument nr. 8-forslag om denne spesialordningen for studiefinansiering for pedagogisk tilleggsutdanning, redegjorde jeg for det i mitt hovedinnlegg, og vil vise til det. Så til Fremskrittspartiets syn på lønn. Når vi ikke er med på Høyres forslag på dette området, er det fordi vi ikke ønsker å blande sammen rollene på den måten som Høyre ønsker. Vi har en forståelse for at lønnsproblematikk er noe man må forholde seg til, og vi har selvfølgelig personlige meninger om det generelle lønnsnivået og lønnsnivået i forhold til andre yrkesgrupper, men dette er forhold som partene i arbeidslivet bør ta seg av. Det som vi ønsker å fokusere på, er reformering av lønnssystemet, som vi mener det er betimelig at Stortinget skal ha en mening om. Og vi mener også at det bør legges til rette for et lønnssystem som motiverer dyktige personer til å søke til og til å bli i læreryrket.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2000-03-02:
Når det gjelder ansettelsesforhold og forhandlinger om lønn, er lærerne som yrkesgruppe i en særstilling i Norden. Etter hva jeg erfarer, finnes det ingen andre yrkesgrupper hvor forhandlingsrett og lønnsutbetalinger/den daglige virksomhet er delt. Riktignok er det på gang enkelte modifiseringer av lønnssystemet, men i hovedsak vil det fortsatt være slik at staten har ansvaret for å forhandle med lærerne. Én ting er at denne ordningen er blitt møtt med betydelig motstand i kommuner og fylker, bl.a. representert ved Kommunenes Sentralforbund, men det finnes også mange andre grunner til å samle ansvaret for lærernes arbeidsforhold: Vi må stille oss spørsmål om tariffavtalesystemet er egnet som virkemiddel for å søke nasjonal styring i skolen. Burde ikke vi som stortingspolitikere heller styre gjennom lover, forskrifter osv.? Logisk sett er det selvfølgelig også slik at forhandlingsansvaret burde være i samsvar med det daglige finansielle ansvar. Sett fra mitt ståsted handler det også om lokaldemokrati, muligheten for regionale og lokale tilpasninger og fleksibilitet. Senterpartiet er jo gjerne et parti som påstår å være opptatt av lokalt selvstyre, lokaldemokrati osv. Jeg finner det da forunderlig at man er tilhenger av den sentraliseringen og overstyringen av kommunene som ligger i dagens system. Jeg har tidligere prøvd å få en forklaring på dette fra Senterpartiet, uten å bli spesielt mye klokere. Hvordan er det med prinsipper? Er det ok å ha dem så lenge man ikke setter dem ut i praktisk politikk?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2000-03-02:
Fremskrittspartiet er i dagens debatt blitt beskyldt for manglende kunnskap om tariffsystem, avtaler og evaluering. Beskyldningene har kommet fra SV og Arbeiderpartiet. Representanten Rune E. Kristiansen hevdet at man pr. i dag har en betydelig fleksibilitet i lønnssystemet. Ja, vi har mulighet for noe fleksibilitet, det er riktig, men dette er lite brukt, og det er i praksis en vetorett fra fagorganisasjonene. Vi ønsker at de muligheter som er der, skal brukes, og vi etterlyser ytterligere systematisert fleksibilitet. Representanten Rolf Reikvam var av den mening at Fremskrittspartiet ikke hadde kunnskap om det evalueringsarbeidet som allerede foregår i skolen. Jeg kan love representanten at vi har registrert at det er et betydelig evalueringsarbeid i skolen og at det er gjort en del håndgrep, bl.a. som følge av stortingsmeldingen om nasjonalt vurderingssystem. Imidlertid ønsker vi vesentlig mer og strengere evaluering. Vi ønsker at denne evalueringen skal bli mer systematisert og basert på evaluering fra skoleledelse, foreldre, elever og uavhengige inspektører, som jeg har vist til tidligere i debatten i dag, og at evalueringen skal få konsekvenser, i form av lønnsøkninger dersom det er gode resultater, og dersom det er dårlige resultater, ved at man går inn og korrigerer kurs, går inn med etterutdanning, eller i spesielt graverende tilfeller har oppsigelse som et alternativ. I replikkvekslingen mellom Sigvald Oppebøen Hansen og statsråden var man inne på at man i skolen bruker mye tid på møter. Fremskrittspartiet er det eneste parti som i klartekst har sagt noe om dette i innstillingen, nemlig: «Innenfor dagens system vil disse medlemmer særlig peke på den delen av lærernes arbeidstid som ikke er elevrettet og stort sett går med til mer eller mindre ørkesløs møtevirksomhet. Dette representerer et stort antall uproduktive lærertimer, i tillegg til at det legger beslag på betydelige administrative ressurser.» Helt til slutt vil jeg vise til Trønder-Avisa lørdag den 26. februar. Representanten Lyngstad er jo neste taler på talerlisten, og han kan kanskje komme med en oppklaring: I Trønder-Avisa tar han til orde for et fleksibelt lønnssystem, differensiert lønn og forhandlinger på de enkelte skoler. Jeg etterlyser disse konkrete syn og denne politikken i innstillingen og i forslag fra Kristelig Folkeparti. Er det slik at man har én politikk i pressen og en annen her i Stortinget?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2000-03-02:
I debatten om lærerrekrutteringen har Sosialistisk Venstreparti bidratt til å gjøre lønn til det sentrale. Representanten Reikvam gav i sitt innlegg en litt bredere presentasjon av rekrutteringsutfordringen, og det er jeg glad for. Jeg er enig i alle de tre momentene Reikvam nevnte – både i forhold til ressurser, i forhold til arbeidsfordeling og arbeidsavtaler, og i forhold til at lønn har en betydning for rekruttering til yrket. Jeg er også glad for at saksordføreren står sammen med regjeringspartiene når han påpeker at den totale arbeidssituasjonen vil ha stor innvirkning på rekrutteringen. Forsøksvirksomhet med ulike modeller for fordeling av ressurser til skolen er ønskelig, men det er etter vår mening litt for tidlig å konkludere med hva disse forsøkene vil resultere i, og hvilke modeller som vil være best egnet for å sikre tilstrekkelige ressurser i grunnskolen. Jeg synes saksordføreren har gjort en bra jobb i komiteen og i forhold til å skape de flertall som er nødvendig for å få flere tiltak for å bedre rekrutteringssituasjonen. Men når SV i debatten så langt har gjort lønn til det sentrale og fremmer et forslag her, opplever jeg det faktisk slik at de griper direkte inn i lønnsforhandlingene, ved å instruere den ene part. Men merknaden, som representanten Kristiansen påpekte i sin replikk til Rolf Reikvam, er jo litt utydelig. Jeg synes ikke representanten Reikvam svarte på Kristiansens spørsmål: Hva betyr forslaget til SV?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2000-03-02:
Representanten Knudsen var i sitt innlegg inne på at Fremskrittspartiet ønsker en helt annen finansieringsmodell for norsk skole. Jeg oppfatter både merknad og innlegg tydelig slik at Fremskrittspartiet ønsker en markedsbasert skole. De ønsker fristilte skoler, fritt skolevalg og konkurranse mellom skolene og tror at det automatisk og i seg selv vil utløse kreativitet, nyskaping og pedagogisk utviklingsarbeid, og de påpeker også at stykkprisfinansieringen skal være med på å gi den nødvendige finansiering og de nødvendige ressurser til skolen. Kristelig Folkeparti deler ikke det synspunktet, fordi en slik stykkprisfinansiering nødvendigvis ikke gir en ressursfordeling som kommer de elevene som trenger det mest, til gode, for ressursbehovet er som kjent forskjellig elevene imellom. Da må man ha en finansieringsordning som tar høyde for det, og man må også ha en finansieringsordning som tar høyde for at det er ulike kostnader knyttet til skoledrift i vårt land. Det andre Fremskrittspartiet tar opp, er at de ønsker å belønne flinke lærere, og derfor går de også inn for individuell lønn. Den samme tenkningen er knyttet til den markedsbaserte skole. I merknaden sier Fremskrittspartiet at «dersom «litt» individuell avlønning vil ha en gunstig effekt – vil «mye» individuell avlønning ha en meget gunstig effekt». Jeg er for så vidt enig i at det innenfor visse rammer som er fremforhandlet mellom partene, bør være mulig å kunne skape litt mer dynamikk i lønnsforhandlingssystemet. Men hvordan kan Fremskrittspartiet hevde at «mye» individuell avlønning vil ha gunstig effekt for rekrutteringen? Jeg tror at rekrutteringsproblemet skyldes andre ting enn selve mangelen på individuell avlønning.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2000-03-02:
Da Stortinget vedtok å be om en melding om rekruttering til læreryrket, var det fordi man så problemene i forbindelse med rekruttering til en viktig yrkesgruppe. Gjennomgangen viser at det er flere faktorer som påvirker rekrutteringen, og situasjonen er også mer nyansert enn man kan lese ut av overskriftene i avisene. Vi kan samtidig konstatere at læreryrket har stor grad av stabilitet sammenlignet med andre yrkesgrupper. Kristelig Folkeparti erkjenner at lønn har betydning for rekrutteringen til læreryrket, derfor mener vi at det er viktig å gi konkurransedyktig lønn sammenlignet med andre yrkesgrupper. Etter min mening er det behov for å få mer dynamikk inn i lønnssystemet, slik representanten Knudsen helt korrekt siterte meg fra Trønder-Avisa, og jeg håper partene i lønnsforhandlingene utvikler videre det lokale handlingsrom som allerede finnes i hovedavtalen, og som det er muligheter for å videreutvikle. Kristelig Folkeparti ser også at den totale arbeidssituasjonen vil ha stor innvirkning på rekrutteringen. En større lokal tilpassing av arbeidstidsavtaler vil også kunne gjøre arbeidssituasjonen bedre for den enkelte lærer. En slik utvikling vil derfor være til fordel for alle i skolen. Her burde det være en gjensidig interesse mellom partene. Debatten i dag viser også oppslutning om en strategi for økt etter- og videreutdanning som virkemiddel både for en bedre arbeidssituasjon og for økt kvalitet. Regjeringen øker i år satsingen på etter- og videreutdanning kraftig og har bl.a. startet en hospiteringsordning i næringslivet for lærere med lønn og betalt vikar. En videre utvikling av en slik strategi fram mot et sabbatsår vil gjøre læreryrket mer interessant og bedre kvaliteten i undervisningen. Jeg har med interesse merket meg de muligheter lederen i Norsk Lærerlag peker på i dagens Vårt Land, og håper engasjementet for et slikt tiltak øker. Skal vi få det til, må også lærerne prioritere dette sammen med oss politikere. Ressurser til skolene trengs, men vi må ikke frata kommunene deres ansvar for arbeidsforhold og lokaler. Det er bekymringsfullt hvis det stemmer at skolens andel av ressursene går ned. Vi trenger økte ressurser for å skape en bedre skole, noe som må til hvis vi skal lykkes med å utvikle nye, gode modeller for ressurstildeling i skolen. Jeg konstaterer at Stortinget i dag slutter seg til og konkretiserer de strategier Regjeringen har skissert i sin melding. Men skal vi lykkes med rekrutteringen til læreryrket, trenger vi også en positiv omtale av skolen og mulighetene i læreryrket. Når læreryrket framstår som spennende og utviklende, vil man også få nye lærere.
Inge Lønning (Høyre), 2000-03-02:
Representanten Kristiansen omtalte Arbeiderpartiets forslag i innstillingen som en handlingsplan. Da må han ha relativt beskjedne krav til hva en handlingsplan er. Og man må vel si at ambisjonsnivået er blitt rimelig moderat når til og med forslaget om å sentralstyre fadderordninger ved den enkelte skole, fremstilles som en handlingsplan. Det er i hvert fall ikke en handlingsplan for å minske sentralstyringen av det norske skoleverket, når man skal løfte den type spørsmål opp på det nasjonale nivå. Jeg la merke til at representanten Kristiansen omtalte Høyres merknader om lønn som om man vil sette avtalesystemet ut av kraft. Representanten Kristiansen gjorde ikke noe forsøk på å begrunne den påstanden, og det var sikkert klokt av ham – den lar seg nemlig ikke begrunne. Det er forunderlig at man har fått formalitetene så høyt opp i bevisstheten fra flertallets side når det gjelder å argumentere for hvorfor man i omtalen av lønnspolitikk som virkemiddel, har bestemt seg for å snakke med munnen lukket istedenfor å åpne den. Det blir det jo sjelden spesielt klar tale av. Derfor må det være interessant å få representanten Kristiansen til å utdype hva han for sin del mener når han sier at det er en forutsetning for rekruttering til skolen at læreryrket får en konkurransedyktig lønn. Jeg går ut fra at det ikke kan bety at flertallet mener at læreryrket skal settes ned i lønn, relativt sett, i forhold til de grupper man sier at det er naturlig å sammenligne med. Det kan vel logisk sett bare bety én ting, nemlig det som SV og Høyre sier i klartekst i sitt forslag, at lærernes relative lønn må bedres. Men hvorfor kan man ikke da si det rett ut, istedenfor å mumle med lukket munn?
Inge Lønning (Høyre), 2000-03-02:
Vi setter fra Høyres side pris på en del av de prioriteringene som regjeringspartiene nå går inn for, bl.a. å styrke satsingen på etter- og videreutdanning og permisjonsordninger. Det er særlig gledelig på bakgrunn av det budsjettforliket som regjeringspartiene inngikk med Arbeiderpartiet for noen måneder siden, som prioriterte helt annerledes ved å bruke 100 mill. kr på skolefritidsordningen og 100 mill. kr på en læreboklåneordning i videregående skole. Det er godt at man er kommet på bedre tanker når det gjelder hva som er viktig å prioritere med tanke på skolens fremtid. Representanten Stråtveit sa at det er viktig at man taler pent om læreryrket og skolen. Ja, det er det sikkert. Men det er vel fremdeles slik at «ikke tusind Ord/sig prenter som en Gjernings Spor». En av de undersøkelsene vi har fått presentert i komiteen, er en undersøkelse utført av Opinion om ungdoms syn på læreryrket og deres vurdering av sin egen yrkesfremtid, og de tallenes tale er meget entydig. Det er svært få unge i den aktuelle alder som overveier å satse på læreryrket i det hele tatt. Men det er ett tall som er særlig dramatisk, og som skiller seg ut: Det gjelder unge fra familier hvor den ene eller begge av foreldrene er lærere – der er det praktisk talt ingen som i det hele tatt kan tenke seg muligheten av å gå inn i skolen. Hvorledes tolker representanten Stråtveit det? Er det ikke grunn til å tro at krisen er vesentlig større enn det Regjeringen har tatt høyde for i sin stortingsmelding? Og la meg avslutte med å stille det samme spørsmålet som jeg stilte til representanten Kristiansen: Hvordan tolker representanten Stråtveit uttrykket «konkurransedyktig lønn» i læreryrket?
Inge Lønning (Høyre), 2000-03-02:
Jeg registrerer med interesse at talspersonene både for regjeringspartiene og for Arbeiderpartiet akkurat i dag er overfølsomme når det gjelder forholdet mellom storting og regjering og Stortingets eventuelle instruksjon i forhold til Regjeringen. Det er meget interessant tatt i betraktning at Stortinget på tirsdag skal behandle IT Fornebu-saken for niende gang, og Arbeiderpartiet skal i fellesskap med sin flertallspartner, Fremskrittspartiet, instruere Regjeringen for niende gang i én og samme sak. Denne gang skal man til og med instruere om hvem som i fremtiden skal representere staten i samarbeid med Fred. Olsen. Det som målbæres i dagens debatt, må vel sies å være en relativt situasjonsbestemt form for følsomhet når det gjelder instruksjon av Regjeringen. Representanten Tingelstad var også bekymret på vegne av den regjering som har latt seg instruere foreløpig åtte ganger i den saken. Nå sier representanten Tingelstad sammen med Arbeiderpartiet og de øvrige representantene for regjeringspartiene i innstillingen fra komiteen: «Rekruttering av lærere forutsetter etter flertallets mening at skolen også lønnsmessig sett er konkurransedyktig i forhold til andre yrker, som det er rimelig å sammenlikne læreryrket med. Lønnsnivået innvirker på læreryrkets tiltrekningskraft og på lærernes generelle anseelse i samfunnet.» Det er meget godt sagt. Men igjen må jeg få lov å stille spørsmålet: Hva er meningen med det? Hvis det i det hele tatt skal ha noen fornuftig mening å snakke om konkurransedyktig lønn i forhold til grupper man sammenligner med, er det jo det relative lønnsnivået man snakker om. Hvorfor kan man ikke da innrømme at det er det man snakker om? Enten har disse setningene den betydningen som ligger i forslaget fra SV og Høyre, eller så har de ingen betydning i det hele tatt. Kan representanten Tingelstad forklare meg hva hun mener med konkurransedyktig lønn?
Inge Lønning (Høyre), 2000-03-02:
Jeg har lagt merke til at statsråden tidligere har uttalt at en av hovedgrunnene til at vi har underdekning av fullt utdannede lærere i dagens norske skole, er 6-åringsreformen, og det er antakelig en riktig diagnose. Nå har jeg registrert i Bergens Tidende i går at lederen for stortingskomiteen har antydet at skolealderen bør senkes til 3 år. Det kunne være fristende å spørre hvorledes statsråden ser på fremtiden, hvis han regner med å bli sittende som statsråd i noen år fremover, når det gjelder mulighetene for å dekke lærerbehovet i skolen under en slik synsvinkel. Da jeg lyttet til statsrådens innlegg, rant det meg i hu et sitat fra en bok som vi begge kjenner rimelig godt. Der står det: «Marta, Marta! Du gjør deg strev og uro med mange ting. Men ett er nødvendig». Det forbauser kanskje ikke statsråden at jeg ønsker å stille ham et spørsmål om det ene nødvendige. Statsråden siterte med tilslutning det som er sagt både fra flertallet og mindretallet i komiteen, nemlig at det er viktig at lønnsnivået i de pedagogiske yrker oppfattes som tilfredsstillende. – Ja, av hvem? Man må vel anta at det viktigste er at det oppfattes som tilfredsstillende av de unge som vurderer hvorvidt de skal satse på det som en yrkesfremtid, og dernest at det vurderes som tilfredsstillende av de som sliter og gjør en jobb i skolen i dag. Mitt spørsmål til statsråden er: Har han inntrykk av at det er slik at det oppfattes som tilfredsstillende? Og hvis han skulle ha en mistanke om det motsatte – det er i så tilfelle en velbegrunnet mistanke – hva akter han som statsråd å gjøre med det? For å stille det enda litt mer konkret: Ville statsråden bli lykkelig dersom forslaget fra SV og Høyre fikk flertall i Stortinget i dag?
Inge Lønning (Høyre), 2000-03-02:
Kristelig Folkepartis parlamentariske leder startet sitt innlegg med å gratulere med dagen og avsluttet med at han var meget bekymret. Jeg tror nok det siste er mer velbegrunnet enn det første. Steensnæs" bekymring rettet seg uttrykkelig mot rekrutteringen av realfagslektorer til videregående skole. Det spørsmålet jeg føler trang til å stille etter å ha hørt innlegget, er: Hvorfor i all videste verden gjør ikke hr. Steensnæs noe med sin bekymring – f.eks. som parlamentarisk leder å instruere sin komitefraksjon til å slutte seg til Høyres konkrete forslag, som nettopp tar sikte på å frita både Steensnæs og andre for akkurat denne bekymringen? Det er ganske mange innspill som er kommet i denne debatten som ikke direkte er egnet til å løse rekrutteringsproblemet i skolen. Komiteens leder tok i sitt innlegg – og jeg lyttet med stor interesse – opp sitt epokegjørende innspill i Bergens Tidende i går, om at man egentlig bør senke alderen for «opplæringsplikten» – for jeg oppfattet at det var det som var poenget i hennes begrunnelse – til tre år. Og om det foregår i regi av barnehage eller skole, vil jo ha omtrent den samme effekten når det gjelder å øke forbruket av personer med pedagogisk utdanning. Så til det gjennomgangstema som har preget denne debatten, og som selvfølgelig er det egentlige tema når man har skrellet av alle de mange interessante skoleformål som ikke har noe med lærerrekruttering å gjøre i det hele tatt – og som svært mange har ønsket å bruke denne debatten til å snakke om, nemlig lønnspolitikken. Representanten Kristiansen omtalte nå til sist det standpunkt som han og regjeringspartiene i fellesskap har uttrykt i innstillingen, som en «viljeserklæring», og det høres jo imponerende ut. Men hvorfor er det ikke mulig å få et svar på hva det er man vil? Viljeserklæringer er jo ikke særlig mye verdt når de er innholdstomme. Og man har jo nettopp bedyret at de skal være innholdstomme, det er en dyd, for ellers ville man tråkke i bedet til partene i arbeidslivet, som man sier, uten engang å registrere det forhold at den ene av de omtalte partene i dette tilfellet er den norske stat. Stortinget kan jo ikke ha et så platonisk forhold til den norske stat at det ikke kan mene noe om hva staten skal og bør foreta seg. Denne viljeserklæringen blir jo mer og mer eiendommelig etter hvert som denne debatten skrider frem; det arter seg omtrent som en regndans under fremmedkulturelle forhold. Man sier at de rette vedkommende nok skjønner hva vi mener selv om vi ikke sier det. Og statsråden sier at han skjønner godt hva de mener selv om de ikke sier det. Men gud hjelpe meg, hvorfor kan de ikke da si det når begge parter allikevel skjønner det?
Inge Lønning (Høyre), 2000-03-02:
Komiteens leder bekreftet mine mest bange anelser i sitt siste innlegg. For når begrunnelsen for å fusjonere barnehage og skole er at det er enkelte 3-åringer som ennå ikke har lært å bruke PC, må jo den eneste mulige logiske konsekvens av det være at det er opplæringsplikt som skal innføres for at man skal fange opp alle fra 3-årsalderen av. Viljeserklæringer kan være så mangt. Det finnes noen viljeserklæringer som har et innhold, og det finnes noen som ikke har det. Men det finnes også varierende styrkegrad på viljeserklæringer. «God jul» er også en viljeserklæring, men det er av de viljeserklæringer som sjelden forandrer virkeligheten i dramatisk grad. Jeg må nok på tampen av denne debatt konstatere at det fremdeles er umulig å få noe klart svar fra flertallet på hva man egentlig mener om lønnspolitikken i skolen.