Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1998-12-15:
Jeg må si at jeg har ikke sett disse prioriteringene av familiene lagt inn i primærbudsjettet, utover det vi står sammen om, men det får nå være Fremskrittspartiets problem. Vi har en stor og kostnadskrevende offentlig forvaltning, der det etter Høyres mening brukes for store ressurser på administrasjon og kontroll, og for små ressurser til tiltrengt tjenesteproduksjon. For å snu denne uheldige utviklingen har Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet samlet seg om at det skal nedsettes et moderniseringsutvalg som skal identifisere rasjonaliseringsområder innenfor offentlig forvaltning, særlig med henblikk på å unngå dobbeltadministrasjon. Dette moderniseringsutvalget er vedtatt, så det er ikke tema for diskusjon her i dag. Fra Regjeringens side pekes det på at det eksisterer utvalg som har tilnærmet samme oppgave, og at det derfor ikke er behov for et nytt. Til det er å si at vi har en forventning om at det vedtatte moderniseringsutvalget i løpet av rimelig tid skal komme opp med konkrete rasjonaliseringsforslag, for det har det så langt vært lite av fra de eksisterende utvalg. Vi ser det som selvsagt at Moderniseringsutvalget blir overlatt gjennomarbeidet materiale fra Statssekretærutvalget og Omstillingsutvalget, slik at en unngår unødvendig dobbeltarbeid. Vi har tillit til at statsråden vil håndtere dette på en god måte. Vi må bruke samfunnets ressurser mest mulig rasjonelt. Høyres krav om mindre byråkrati er ikke et angrep på byråkratene. Vårt krav dreier seg om en gjennomgang av offentlig sektor med henblikk på å luke vekk oppgaver som ikke er nødvendige, eller som kan utføres av andre. Alle ledd av den offentlige administrasjon må fra tid til annen underlegges grundig vurdering av hvor hensiktsmessig oppgavefordelingen er, og om oppgavemengden kan reduseres. Fylkesnivået peker seg ut som et område der administrasjonskostnadene synes å være eksepsjonelt høye. Et uoversiktlig byråkrati der mennesker har stadig større problemer med å skille fylkets oppgaver fra statens, fører til allmenn mistillit til dagens administrasjonsstruktur. For å sikre likeverdige tilbud til alle har Stortinget i beste hensikt pålagt fylkesmannen stadig nye oppgaver i forhold til det som i utgangspunktet skulle være lokale ansvarsområder. I tillegg oppleves fylkesgrensene for mange som sperrer for valgfrihet i forhold til offentlige tjenester. Dette undergraver fylkeskommunens legitimitet, og vi får på mange områder en kostnadskrevende dobbeltadministrasjon som ikke er hensiktsmessig for noen. Vi har en klar forventning til at Moderniseringsutvalget i nært samarbeid med Statskonsult skal komme opp med rasjonelle forslag til omorganisering som kan frigjøre ressurser fra administrasjon til tiltrengt tjenesteproduksjon. Komiteens leder har presentert komiteens innstilling til rehabiliteringen av Slottet og til Statsbygg. Dette slutter Høyre seg til. Jeg ser ingen grunn til å gjenta det som allerede har vært sagt. Høyre ønsker å rette litt oppmerksomhet mot ordningen med avtalefestet pensjon. Den er som ordet sier, avtalefestet, og ikke gjenstand for overprøving i Stortinget, men Høyre mener det er all grunn til å vurdere om ordningen i sin nåværende form er hensiktsmessig, samfunnsøkonomisk forsvarlig og rettferdig i forhold til at folketrygdens pensjonsalder er 67 år. Kostnadene til AFP har økt betydelig, og for mange er det gunstigere å ta ut hel eller delvis pensjon enn å bli stående i sitt yrke frem til folketrygdens pensjonsalder. Dette er dyrt, det trekker kompetent arbeidskraft ut av yrkeslivet for tidlig, og det er et problem med tanke på den demografiske utvikling. Vi vet at vi i nær fremtid vil få stadig flere pensjonister og stadig færre yrkesaktive, så spørsmålet om pensjonsrettigheter er også et spørsmål om byrdefordeling mellom generasjonene. De som har reelt behov for tidligpensjonering, må kunne få det, uten at ordningen gis en form som stimulerer store yrkesgrupper til å gå over i pensjonistenes rekker for tidlig. Derfor bør ordningen gjennomgås av partene i arbeidslivet og statens forhandlere på ny, for om mulig å gjøre avtalen mer treffsikker og hensiktsmessig. Vi har merket oss at Arbeiderpartiet ved behandlingen av denne budsjettrammen velger å ikke forholde seg til at kontantstøttereformen er vedtatt og innpasset i statsbudsjettet. Det er en merkelig holdning til lovlig fattede vedtak. Enda merkeligere er det at Arbeiderpartiet ikke synes å ha noen alternativ familiepolitikk. De velger å bruke familieområdets budsjettdebatt til å presentere en handlingsplan mot vold. Dette kan ikke karakteriseres som annet enn politisk teater. Voldsutviklingen i samfunnet bekymrer oss alle, men at Arbeiderpartiets familiefraksjon velger populistisk surfing på den mediefokuserte voldsbølgen, det må jeg si skuffer meg dypt. For i Arbeiderpartiets primære budsjettforslag var ikke midler til handlingsplan mot vold lagt inn. Der var disse pengene øremerket til ganske andre formål. Riktignok er vi gjennom presseoppslag gjort kjent med at det hersker en viss kommunikasjonssvikt innad i Arbeiderpartiet for tiden, men fra landets største parti forventer en likevel at prioriteringene fra eget primærbudsjett videreføres i rammeinnstillingene. Og det er mangelen på sammenheng som gjør dette til politisk teater. Her legges frem en handlingsplan som er sektorovergripende, med forslag til tiltak innenfor skole-, kommunal- og justissektorens budsjetter, men som ikke var lagt inn i disse sektorers innstilling. Det som for meg har vært mest iøynefallende med denne såkalte handlingsplan mot vold, er at den hverken tar familiene på alvor eller foreslår positive tiltak rettet mot familiene, men foreslår enda flere råd og utvalg og mer forskning. Innsatsen skal rettes mot byråkrati, forskning og økt møtevirksomhet. Her foreslås riktignok noen økte bevilgninger til ungdomstiltak, men økningen kommer fra midler som Stortinget allerede har disponert til andre formål. Det er ikke midler som står til disposisjon, og da blir dette politisk skuebrød. Handlingsplanen gjør heller ikke forsøk på å utnytte den kunnskap vi faktisk har, og som kan settes i verk til voldsdempende tiltak. Det meste av det foreslåtte ligger utenfor budsjettets rammer. I Høyre tror vi at en god familiepolitikk virker voldsforebyggende, og derfor er vi villig til å bruke store ressurser på å gi familien en sjanse til å utvikle sterke og ansvarlige relasjoner. For det er og blir familien som er små menneskers viktigste sosiale arena. Det er i familien de skal lære å ta hensyn til hverandre. Det er i familien de skal lære at positive og negative handlinger har ulike konsekvenser. Det er i relasjon til familien et barn skal utvikle trygghet, ansvarsfølelse, selvrespekt og respekt for andre. Barnehager kan og skal være et godt omsorgstilbud for dem som ønsker det, men hovedansvaret for barns utvikling skal være foreldrenes. Gjennom kontantstøtten gis foreldre bedre mulighet til selv å velge hva som er best for akkurat deres barn, i akkurat deres livssituasjon, i den fasen av barnas liv som er aller mest grunnleggende for den videre utvikling. Det undret meg da jeg i vår hørte Karita Bekkemellem Orheim si at menn trengte enten pisk eller gulrot for å påta seg omsorgsoppgaver innad i egen familie. Bakgrunnen for dette forstod jeg bedre da Grethe Fossum fulgte opp med å si at arbeiderpartikvinnene hadde brukt 20 år på å forklare sine menn at barnehager er bra for barn. Er det ingen i Arbeiderpartiet som prøver å forklare disse vanskelige mennene at foreldre er bra for barn, at foreldre faktisk er det beste for barn? At hjelpeapparatet skal være på plass og oppegående når familien svikter, er det så bred politisk enighet om at jeg ikke finner grunn til å gå nærmere inn i en debatt om det. Høyre ønsker å fjerne morsmålsopplæring fra barnehager og skoler. Når barn som skal leve sitt liv i Norge, gis opplæring i foreldrenes morsmål, bidrar det til å sementere innvandrerstatusen, samtidig som det reduserer foreldrenes behov for å lære norsk, for foreldre bruker barna som tolk. Men språk er makt, og når barnas språkferdighet langt overstiger foreldrenes, forrykker det maktbalansen innad i familien. Vi vet at dette er konfliktskapende, det reduserer foreldrenes naturlige autoritet, og det bidrar til at autoritet innad i mange familier håndheves med vold. Blant annet slik etableres vold som respektskapende forbilde i innvandrermiljøene. Å fjerne morsmålsundervisningen fra skoler og barnehager koster ingenting, tvert imot, det frigjør ressurser til andre formål, f.eks. til å bygge opp innvandrerforeldres kompetanse i norsk og om norske forhold, slik at de kan bli bedre medspillere for egne barn i tilpasningen til det norske samfunn. Er det noe vi trenger som voldsforebyggende tiltak, er det dette. Høyre er også meget opptatt av at volden i samfunnet må bekjempes, og vi har lagt fram en flerpunkts tiltaksplan som er presentert i Dokument nr. 8:18. Vi skal behandle den saken når den kommer til Stortinget. For øvrig ligger det ulike elementer til god familiepolitikk, god samfunnsbygging og voldsdempende tiltak i de ulike innstillingene som er presentert innenfor de respektive sektorers budsjettrammer.