trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Janne Sjelmo Nordås (Senterpartiet), 2011-11-17:
Denne meldingen gir oss muligheten til å diskutere viktige aspekter ved bistanden, som dessverre lenge har fått for lite oppmerksomhet. Jeg vil i denne saken spesielt peke på den delen av meldingen som omhandler klimatilpasning av landbruk i sør. Da verdens ledere før årtusenskiftet satte seg ned for å bestemme hva som var de viktigste utfordringene i det nye årtusenet, var sult det første punktet på agendaen. FNs tusenårsmål nr. 1 ble derfor å utrydde ekstrem fattigdom og sult innen 2015. Dersom verden skal klare å nå dette målet, må matproduksjonen tilpasses klimautfordringene vi står overfor. Norges mål er at 1 pst. av BNP skal gå til bistand. Vi i Senterpartiet mener at en stor andel av veksten i bistand skal være landbruksbistand, og at mer av landbruksbistanden skal gå til klimatilpasning av landbruk i sør. Dette er et ønske som utviklingslandene selv har fremmet i klimaforhandlinger, og som vi mener at vi har et ansvar for å bidra til. Nettopp derfor har en av Senterpartiets hovedprioriteringer i årets budsjettprosess på utviklingssiden vært en økning av landbruksbistanden. Det har vi fått gjennomslag for, og det er vi stolte av. Årets budsjett medfører en solid økning av landbruksbistanden på nesten 160 mill. kr. Tatt i betraktning at den samlede landbruksbistanden i fjor var på 300 mill. kr, er løftet betraktelig. Årets økning vil først og fremst gå til utviklingen av klimarobust landbruk. 100 mill. kr av økningen vil gå til Afrika, som har et stort behov for utvikling på dette feltet. 53 mill. kr er foreslått til å øke kvinners medvirkning til klimatilpasning, mens 6 mill. kr er foreslått til en satsing på faglig samarbeid. Til sammen mener vi at dette skal gi en robust og helhetlig satsing. Vi hører med jevne mellomrom at det settes spørsmålstegn ved effekten av bistand. Enkelte vil kanskje også spørre hvorfor Norge skal bruke økte midler på landbruk i bistanden. Landbruksbistand er en effektiv form for bistand. Ingen andre næringer kan som landbruket skape sysselsetting og økonomiske ringvirkninger for verdens fattigste. I tillegg er de fleste bønder i fattige land kvinner, noe som gjør at landbruksbistand også bidrar til å styrke kvinners stilling i land i sør. I tillegg er det sånn at de landene som har en egen, solid matproduksjon, er bedre sikret i tider med økonomiske svingninger i det internasjonale markedet og i perioder med krig og konflikt.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2011-11-17:
I mitt innlegg snakket jeg litt om korrupsjon. Jeg savnet det fra statsrådens side, selv om det er omtalt i meldingen. Korrupsjon er det største hinderet for utvikling. Gjennom flere debatter her i Stortinget har det blitt påpekt at Norge bør ha en tøffere linje overfor de korrupte regimene, spesielt i Afrika, men også andre steder i verden. Det vil være en fordel om Norge gjør seg litt mer upopulær blant de aller mest korrupte regimene. Spørsmålet mitt er: Når vil regjeringen legge om sin strategi overfor de mest korrupte regimene, slik at vi får en tøffere holdning overfor dem? Jeg vil også bare få avslutte med å si at statsråden var opptatt av privat sektor. Foreløpig er mindre enn 3 pst. av bistandsmidlene knyttet opp til prosjekter der privat sektor er involvert, men vi får håpe dette vil forbedre seg i løpet av årene som kommer.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2011-11-17:
Da kommer jeg tilbake til dette temaet som statsråden sendte i retur til meg i min første replikk: Hva kan man gjøre for å bekjempe korrupsjon på en mer effektiv måte enn i dag? Forutsetningen er jo at man finner tiltak som ikke rammer sivilbefolkningen i det landet vi har med å gjøre, i for stor grad. Man behøver ikke å kutte ut støtte til alle land som har et for høyt korrupsjonsnivå, men velge seg ut ett. Statsråden har selv fokusert på Tanzania. La oss nå si at vi tar fatt i Tanzania, fillerister regjeringen, trekker budsjettstøtten og sier at den kommer først tilbake når Tanzania viser resultater i sin korrupsjonsbekjempelse. Det vil kunne være et effektivt tiltak – og spørsmålet mitt er om regjeringen vil kunne sette i gang den type tiltak overfor land som Tanzania og eventuelt andre.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2011-11-17:
Det må vi komme tilbake til.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2011-11-17:
Da jeg tok opp spørsmålet om korrupsjon tidligere i denne debatten, var det fordi regjeringen har fokusert på korrupsjon i den meldingen som vi nå behandler, men statsråden var ikke inne på det temaet i sitt hovedinnlegg. Jeg merker meg også at ingen av de andre rød-grønne deltakerne i denne debatten har dvelt ved temaet korrupsjon, og det på tross av at korrupsjon – som jeg har sagt flere ganger tidligere – er det største hinderet for en økonomisk gunstig utvikling. Norge og andre land har store budsjetter for utviklingstiltak i den tredje verden. Dessverre må vi konstatere, som også er slått fast i Aftenposten i dag, at det er vanskelig å få effekt ut av de midlene som brukes når korrupsjonsnivået i de landene man skal i gang i, er for høyt. Så har statsråden stilt spørsmål om hva Fremskrittspartiet vil gjøre hvis Fremskrittspartiet ikke vil gi u-hjelp til land som har for høy korrupsjon. Men det er ikke det jeg har tatt til orde for. Når Solheim viser til at Fremskrittspartiet opererer med et bistandsbudsjett på 20 mrd. kr, betyr det at man må velge seg ut ett land som har den svarteste samvittigheten når det gjelder korrupsjon, holde det landet frem til skrekk og advarsel og frata dem budsjettstøtten. Man behøver ikke å stanse øvrige bistandstiltak, men ta fra dem budsjettstøtten – de pengene som den norske regjeringen pumper rett inn i statsbudsjettene til disse korrupte statene, og som vi vet lite om bruken av. Det vil gjøre det mulig for Norge å gi et effektivt bidrag til å få i gang arbeidet mot korrupsjon, få i gang arbeidet med å bekjempe korrupsjon i de landene det dreier seg om. For det å ta ut ett land som et eksempel, og gjennomføre straffetiltak overfor det landet, vil bli lagt merke til også i andre land som preges av høyt korrupsjonsnivå. Det er altså det som er det politiske innholdet som Fremskrittspartiet har brakt til torgs i denne saken og ved tidligere anledninger i Stortinget. Derfor vil jeg nok en gang utfordre regjeringen til større aktivitet i alminnelighet når det gjelder kampen mot korrupsjon i bistandsmottakende land, og ikke minst å foreslå dette tiltaket som jeg nå har beskrevet, som en effektiv måte å starte et korrupsjonsbekjempingsprogram på, for på den måten å kunne gjøre bistandskronene mer effektive og gjøre det mulig å få til bedre resultater for befolkningen i de landene vi har med å gjøre, ved at korrupsjonsnivået blir redusert.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2011-11-17:
Er det så vanskelig å forstå dette? Vi har fra Fremskrittspartiets side antydet ett tiltak som kan være særdeles effektivt for å skape bedre vilkår for kampen mot korrupsjon: at man plukker ut ett land og gjennomfører straffetiltak overfor dette. Så spør altså statsråden tilbake: Hvilke land vil Fremskrittspartiet da gi bistand til? Norge gir i dag bistand til 115 land. Det er altså noen igjen, selv om man plukker ut ett, tar affære overfor det landet og gjennomfører straffetiltak, f.eks. ved å inndra budsjettstøtten. Jeg vil bare si at dette er et forslag. Regjeringen får det helt gratis fra Fremskrittspartiet. De kan bruke det om de vil, men hvis de ikke får til resultater av antikorrupsjonstiltakene, må de i hvert fall slutte å kritisere Fremskrittspartiet.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-11-17:
Det er jo ikke bare bistandsministeren som driver med bistandspolitikk; mange andre departementer driver med politikk som påvirker bistandspolitikken. I det siste har vi sett flere eksempler på deler av handelspolitikk, av våpeneksport, ja, også andre ting som undergraver mange av statsråd Solheims gode intensjoner. Dette er ikke noe som Venstre bare finner på; dette er kritikk som i det siste også har kommet fra organisasjoner som Kirkens Nødhjelp. Så mitt spørsmål er om statsråden har en plan for at resten av regjeringa skal ha de samme intensjonene som statsråden har på dette feltet, slik at vi får en helhet i norsk bistandspolitikk som ikke bare handler om Bistandsdepartementets bistandspolitikk, men den norske regjerings bistandspolitikk.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-11-17:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Så vil jeg si at jeg tror nok at vi har en lik tilnærming til fjorder og identitet. Man kan tenke seg hvor mange nordmenn det er som definerer sin geografiske tilhørighet ut fra hvilken fjord man tilhører, så det er en ganske stor del av den norske identiteten. Og det er helt klart at veldig mye har blitt bedre mange steder. Spesielt som Oslo-borger ser man at den jobben som er gjort med Oslofjorden, er betydelig. Men jeg har noen utfordringer til statsråden som er konkrete. Jeg hadde ikke ventet at han skulle konkludere når det gjaldt gruvetillatelsene i dag, men noen prinsipper kan vi diskutere. Den ene utfordringen er å bruke føre-var-prinsippet når det gjelder kjemikaliebruken. Én ting er å plassere store masser nede i fjordene. Noe annet er å tilføre de samme fjordene store mengder kjemikalier – også kjemikalier vi har lite kunnskap om. Det er den første utfordringa. Den andre går på om ikke laksefjordene våre skal ha et spesielt vern, at de skal vernes ekstra når man skal vurdere dette opp mot gruvedrift. Den tredje er om statsråden deler næringsministerens syn om at fjordene våre er så dype. Dette ligner litt på – jeg tror jeg diskuterte det med statssekretæren til statsråden her om dagen – 1960-tallets syn om at man kunne slippe ut hvor mye man ville gjennom pipene, bare pipene var høye nok. Det er litt av den samme holdninga næringsministeren har til fjordene – så lenge de er dype nok. Til slutt: Jeg må si at når man jobber med disse prosjektene, blir man litt deprimert over tilnærminga og når det gjelder hva distriktsutvikling er, for det er nærmest det å sprenge fjell, legge dem i fjorder og ødelegge naturgrunnlaget mange steder som blir sett på som den store frelsen for arbeidsplasser og distriktsutvikling. Men vi vet i dag at dette er en litt gammeldags måte å se på distriktsutvikling på. Varig bygging og varige arbeidsplasser – det varige framover – dreier seg nettopp om å bygge på de naturressursene man har, og de naturlige fortrinnene man har. Hvis man ikke klarer å utnytte noe på et sted, f.eks. naturlige mineraler, på en måte som på lang sikt også kan ta vare på stedet på en bærekraftig måte, er det en ganske kortvarig måte å tenke arbeidsplasser på, en kortvarig måte å tenke vekst på. SV og Venstre har i hvert fall hatt tradisjon for å tenke at distriktsutvikling er noe langsiktig, noe man bygger over tid, og der man tenker på bærekraftig utvikling som et grunnlag for å tro at man skal klare å bygge en framtid sammen.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-11-17:
Først vil jeg takke for at så mange deltok med så grundige og ordentlige bemerkninger. Jeg må si at jeg beundrer dem som kan jobbe med dette temaet litt bredere enn oss som er en stortingsgruppe på to. Men snart får vi gjort noe med det! Jeg vil begynne med å si at Venstre ikke er mot å hogge i stein. Jeg er heller ikke mot å hogge i stein – jeg kommer fra en gammel gruvearbeiderslekt på Røros, så det er det intet grunnlag for. Det vi må være oppmerksomme på, er at fjordene våre er unike og ulike, og at noen av de prosjektene vi her snakker om, er viktige laksefjorder, der vi har et internasjonalt ansvar. Noen av de fjordene vi snakker om, er veldig grunne fjorder med store strømninger, der ting ikke blir liggende i ro med en gang vi slipper dem ut. Jeg mener at vi skal vurdere fjordene våre ut fra det. Det andre poenget er at det her brukes en rekke kjemikalier som vi ikke kjenner nok til virkningen av. De virkningene vi kjenner til, er ikke hyggelig lesing. Så vi må også være sikre på at det som slippes ut, er rent. Så sier statsråden i svar til Kristelig Folkeparti at nytte skal være større enn ulempe ved innføring av sånne prosjekter. Da lurer jeg på om man velger nytte og ulempe over kort eller lang tid. Hvor langt perspektiv man har på det, betyr jo også noe for hvilken konklusjon det blir. Til slutt har jeg lyst til å komme med en utfordring til statsråden: Vi har noe som heter London-protokollen, som sier at vi ikke skal dumpe avfall på åpent hav. Det har vært viktig, og det har vært viktig for Norge som sjønasjon. Nå diskuteres det om man også skal ha med dumping fra land i denne protokollen – altså ikke det man har ment med protokollen foreløpig, nemlig det at skip ikke skal slippe ut ting når de er til havs, men her er det også snakk om at man ikke skal få lov til å dumpe fra land. Hvis London-protokollen blir utstedt på den måten, vil det sette en stopper for det som Norge her har planer om. Så spørsmålet mitt er: Vil Norge stoppe en sånn utvidelse av London-protokollen? Og: Vil Norge, sammen med Papua Ny-Guinea og et par til, være blant dem som kjemper for at vi skal bruke fjordene som søppeldynger? Det er jo litt rart å være i en situasjon der vi opplever at land som USA og Kina er lenger framme når det gjelder miljøgrep, enn det Norge er.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
La meg først si til det siste: Ja, jeg håper vi kan bruke mer bistandsmidler for å utløse større midler fra privat sektor. Men da må det også utløses vesentlige midler fra privat sektor, og det er å få den koblingen riktig som er hovedutfordringen. Når det gjelder korrupsjon, valgte jeg ikke å snakke om det nå, fordi jeg har snakket om det i en serie andre debatter i Stortinget, og jeg føler at det ikke er fokuset i denne debatten. Men korrupsjon er et helt sentralt problem når det gjelder utvikling. Som Peter N. Myhre vet, har denne regjeringen tatt en serie grep for å bekjempe korrupsjon, som ikke eksisterte tidligere – f.eks. den sentrale korrupsjonsenheten. Enhver god idé fra Fremskrittspartiet om hvordan man kan bekjempe korrupsjon mer effektivt, vil iallfall jeg vurdere veldig nøye. Men jeg vil også spørre Fremskrittspartiet tilbake, ved leilighet, om hvilke land Fremskrittspartiet mener man kan drive i. Man får nå inntrykk av at Tanzania er et land man ikke skal drive i, og at det stadig er land man ikke skal drive i. Fremskrittspartiet vil jo bruke nesten 20 mrd. kr på utviklingshjelp. Hvilke land mener de tilfredsstiller kriteriene for faktisk å bruke penger, ikke bare for ikke å bruke?
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
Myhre kan sikkert komme tilbake senere og svare på spørsmålet.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
La meg først si at jeg lytter til ideer også fra Fremskrittspartiet. Det er ikke ofte, men det hender det kommer gode ideer derfra også. Så dem skal vi også lytte til. Når det gjelder UNDP: Nei, jeg er ikke fornøyd med hvordan det var tidligere. Nettopp derfor har vi tatt et grep – som vi la fram tydelig på denne høringen som kontroll- og konstitusjonskomiteen nylig hadde – for å styrke den delen av departementets arbeid som går på hvordan vår styrerepresentasjon skal utøves. Det skjer nå med en mye bredere prosess med mandatet, med klare krav om en aktiv norsk deltakelse i styret. Og UNDP har f.eks. fått igjennom viktige ting på korrupsjonsområdet – større åpenhet og mer kontroll med pengene. Men den norske innsatsen for å styre viktige, store FN-organisasjoner er temaer som vi arbeider kontinuerlig med og bør bli bedre på.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
Når det gjelder det første: Min klare oppfatning er at hvis vi frakobler midler til klimatiltak fra bistandsbudsjettet, så kommer det til å bli vesentlig mindre til det. Nå har ikke jeg finstudert Høyres budsjettforslag for i år, men i tidligere år har man riktignok frakoblet det fra bistandsbudsjettet, men man har jo kuttet enda mer, slik at summen blir negativ. Det er opp til ethvert parti å gjøre dette, men å ha det på bistandsbudsjettet gjør at det vil være lettere å få penger til dette. I tillegg er det ikke mulig å lage noe ordentlig skille mellom klimatilpasning og bistand, for nesten ethvert utviklingstiltak som skaper en sterkere stat, et bedre sivilt samfunn, en bedre infrastruktur – alle slike ting – vil også ha en gunstig virkning på klimatilpasning. Klimatilpasning, som vi snakker om her i dag, gjelder jo landbruksutvikling. Det er jo ikke noe nytt – det het vel landbruksutvikling nærmest bestandig i bistanden. Det er bare det at nå gir vi det også en klimadimensjon. Men det å øke produktiviteten i landbruket er både bra for klimaet og for tradisjonell utviklingspolitikk.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
La meg bare gjenta at når jeg ikke tar opp alle ting alltid, er det for å få fokus på det som er det sentrale i debatten er. Det sentrale i debatten her, som vi også burde bruke replikkene til, er: Hvordan kan vi styrke energiinitiativene, klimatilpasset landbruk, regnskogsbevaringen? Dette er kjernen i debatten. Så må vi selvfølgelig i alle disse programmene ha et veldig sterkt fokus på korrupsjonsbekjempelse, som vi har i alle programmer, og som jo er dramatisk styrket fra forrige regjering til Stoltenberg-regjeringen. Vi har tatt opp korrupsjonsbekjempelse som en helt sentral sak. Så når det gjelder kvinner og klima, er dette også veldig tett sammenvevd, noe som gjør at det er veldig vanskelig å skille disse tingene. Det er f.eks. slik at kvinner er de som lider mest under naturkatastrofer. Det skyldes dels at menn ofte er sterkere og kommer lettere fra det, men det skyldes også at det er kvinner som under naturkatastrofer tar seg av barn og eldre. Derfor ser vi at det er mange flere kvinner enn menn som dør i klimarelaterte naturkatastrofer. Så det er en veldig sterk sammenkobling mellom kvinnespørsmål og klimaspørsmål.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
Ja, nettopp derfor har jo regjeringen lagt fram en orientering om såkalt «samstemt politikk for utvikling», som prøver å ta de forskjellige områdene og se på helheten i dem. Samtidig må vi være ærlige nok til å innrømme at det i ethvert land, inkludert Norge, også er sprikende målsettinger. Det er sannsynligvis, vil jeg anta, ikke fullt ut mulig både å nå målsettingen som et mer eller mindre samlet storting har, om et robust distriktsbasert landbruk i Norge, og å nå målsettingen om full åpenhet for landbruksimport fra utviklingsland som har utviklet seg mye, av typen Brasil, India, osv. Her ligger det reelle interessemotsetninger i Norge, som ikke enkelt kan løses, men som Stortinget står fritt til å delta i debatten om. Jeg må også si at representanten stilte gode spørsmål om Tanzania innledningsvis, og jeg vil be vår ambassade i Dar-es-Salaam om å undersøke hva som har skjedd i Rufiji-deltaet, det som kom fram i denne av kronikken av bl.a. Hanne Svarstad. Dette er mennesker jeg har stor respekt for, og jeg skal selvfølgelig undersøke om det de sier, er riktig.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
Vi har en veldig tøff linje overfor korrupsjon i Tanzania og alle andre steder. Korrupsjon er tjuveri. Når noen tas for korrupsjon, skal det bekjempes samtidig, det skal anmeldes, det er en politisak. Samtidig er det ikke slik at vi kan overstyre Tanzania, og det framstilles her som om 20 mrd. kr er enorme beløp. Vel, det er f.eks. mindre enn hva Hydro alene planlegger i en enkelt investering i Angola. Det er like mye som halvparten av hva Statoil betaler i skatt i to år i Angola. Det er altså ikke slik at man kan overstyre et land på basis av slike bistandsmidler. Men mitt spørsmål til Myhre var et annet fordi Myhre løper rundt og forteller stadig hvilke land vi ikke skal gi bistand til, samtidig som Fremskrittspartiet foreslår å bruke 20 mrd. kr av skattebetalernes og fellesskapets midler. De 20 milliarder kronene må nødvendigvis brukes i noen land. Det jeg etterspør fra Fremskrittspartiet, er ikke en liste over hvilke land vi ikke kan bruke penger i, men hvilke land Fremskrittspartiet vil bruke penger i – hvilke utviklingsland har en såpass bra korrupsjonsstandard at man er beredt til å bruke penger i de landene.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
La meg understreke det siste poenget som Svein Roald Hansen hadde: Det er viktig ved kraftutbygginger at det også gis strøm til fattige mennesker som bor i nærheten av kraftverkene, men det er ingen land som kan utvikle seg uten energi i større skala. Norge er et av verdens fremste eksempler på at man trenger mye energi hvis man skal utvikle industri og annet og ikke bare elektrisk strøm til hyttene. Det er ingen motsetning mellom de to, man trenger begge deler. Myhre forsøker å gi inntrykk av at Fremskrittspartiet er mer imot korrupsjon enn oss andre. Men det faller helt pladask til jorda – simpelthen fordi det ikke er noe grunnlag for det. Tvert imot er det sånn at den regjeringen som Fremskrittspartiet er imot, har gjennomført en serie korrupsjonsbekjempende tiltak som ikke var der da man hadde regjeringer som Fremskrittspartiet støttet. Så man må slutte å gi inntrykk av at Fremskrittspartiet er mer imot korrupsjon enn alle andre. Det vi trenger diskusjon om, er hva vi praktisk gjør. Det å ta ut ett land, som Tanzania, og erklære at det er det mest korrupte, blir en upraktisk mulighet. Afghanistan ville ligget bedre til rette hvis man skulle tatt ett land. Les Wikileaks-rapportene hvor amerikanerne avslører korrupsjon i gigantskala i Afghanistan. Men det er pussig nok det landet hvor Fremskrittspartiet aldri kritiserer at vi bruker bistand. Jeg har hørt Myhre være imot bistand i Uganda, jeg har hørt ham være imot bistand i Etiopia, og jeg har nå hørt ham være imot bistand i Tanzania, men jeg hører aldri hvor de 17 000 mill. kr som Fremskrittspartiet vil bruke på bistand, skal brukes. Det er et utrolig mye mer interessant spørsmål, for det må være noen land som kvalifiserer for å motta dem, siden så mye penger skal brukes. Jeg har spurt nå tre ganger i denne debatten, og jeg spør igjen. La oss få den lista. Marianne Marthinsen tok opp Rio-konferansen. Der har Norge gjort et innspill, og vi forsøker nå å få en dialog med flest mulig andre land for å få tyngde i den konferansen. Det vi ønsker å få ut av den, er globale bærekraftsmål, i hvert fall starte en prosess mot det, parallelt til tusenårsmålene. Colombia har tatt en lederrolle der. Brasil er med. Vi forsøker å sette det på dagsordenen. Vi forsøker å bruke denne konferansen som en plattform for både energi og regnskog. Brasil er jo den mest suksessfylte regnskogsnasjonen, så det er veldig naturlig. Det vil bli et forum for grønn økonomi, men vi må unngå at det blir en motsetning mellom industriland og utviklingsland. Vi ønsker å være veldig, veldig aktive fram mot Rio-konferansen. Foreløpig har den mye preg av å være blanke ark der ingen riktig vet hva man skal tegne. Så er jeg enig med Holmelid i at koblingen mellom en økonomisk krise og miljøkrisen er en avgjørende forutsetning for å komme framover. La meg til slutt si at trass i noen uenigheter om mindre punkter er det slående med denne debatten hvilken bred enighet det er om det som legges fram i meldingen. Jeg er veldig, veldig glad for forankringen i et bredt, stort flertall i Stortinget for så sentrale utviklings- og miljøpolitiske mål.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
Vi forenes utvilsomt i vår kjærlighet til norske fjorder. Så kommer interpellanten med tre konkrete utfordringer. Den ene er føre-var-prinsippet. Føre-var-prinsippet er en etablert del av norsk naturforvaltning og vil selvfølgelig være en del av behandlingen av Engebøfjellet-saken, slik det er en del av behandlingen av alle andre saker. Så spør hun om laksefjord. Det at en fjord er en laksefjord, er et ekstra moment i enhver sak, men jeg tror utgangspunktet vårt er at alle norske fjorder skal tas godt vare på. De har alle sammen fiskebestander av forskjellige slag, så la oss ta godt vare på alle fjordene. Men selvfølgelig er det et ekstra moment hvis en fjord er laksefjord. Interpellanten siterer min gode kollega, Trond Giske, som har sagt at alle norske fjorder er dype. Til det må jeg si at som geografikunnskap står det vel til en sekser. Jeg tror det er korrekt geografikunnskap – Trond har fulgt godt med i geografitimene – fjordene er dype. Så er det det politiske spørsmål: Hvilken konklusjon trekker man av at fjordene er dype? Jeg vil bare legge til: Ja, fjordene er dype, men havbunnen er viktig, uansett om det er dypt eller grunt. Vi har mange viktige havområder i Norge også, på store dyp. Mariano-programmet har vist oss hvilken enorm rikdom og fantastisk skjønnhet – kunstverk nærmest – som finnes på havbunnen, så havbunnen skal vi ta vare på. Det mest omstridte temaet i Førdefjorden er jo hvorvidt de massene som eventuelt blir plassert der, vil ligge stabilt der eller kunne komme i bevegelse i vannet. Det spørsmålet avklares ikke ved dybden alene.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
Jeg må eventuelt få komme tilbake med svar på spørsmålet, for jeg er ikke kjent med den problemstillingen som Trine Skei Grande tar opp. Jeg gjentar det jeg sa i mitt tidligere innlegg, at det ikke er mange land som praktiserer dumping i fjorder, men la oss ikke bruke navnene på disse landene nærmest som skjellsord. Vi snakker om Indonesia og Filippinene, land i rask økonomisk, sosial og politisk utvikling – demokratiske land. La oss ikke bruke utviklingsland som skjellsord i den norske debatten. Så er det sagt. Jeg takker for en veldig god debatt – god interpellasjon, spennende debatt og også bred enighet. Vi hadde det egentlig riktig hyggelig inntil Astrup tok ordet og hevdet at regjeringen gir blaffen i det klassiske naturvern. Her har jeg mistanke om at han prøver å dra fram en gammel kjepphest fra valgkampen, at jeg trakk fram alle de områdene der Høyre har forsøkt å begrense naturvernet i Norge i de senere år. La meg nevne dem igjen. Det gjelder rovdyrspørsmål, det gjelder de såkalt inngrepsfrie naturområdene, det gjelder overføring av makt fra Miljøverndepartementet til andre departementer for å svekke vernet, og det gjelder strandsonen – altså en serie naturvernsaker der Høyre har forsøkt å ta et skritt tilbake. Det har jeg tillatt meg å påpeke, og det har åpenbart gjort sånn inntrykk på Astrup at han prøver å slå tilbake uansett hva debatten gjelder. La meg bare nevne at denne regjeringen har gjennomført naturmangfoldloven – den viktigste naturlov i Norge kanskje noen gang, i hvert fall på veldig, veldig lenge. Denne regjeringen har gjennomført markaloven, og denne regjeringen har stått for den største utvidelse av nasjonalparker noensinne i Norge. Det ble også gjort mye godt arbeid under Børge Brende, la meg få lov til å si det, men det er denne regjeringen som har gjennomført det meste på dette området. Denne regjeringen har nær doblet budsjettet til Miljøverndepartementet og drastisk økt budsjettene til nær sagt alle naturformål, og denne regjeringen har gjennomført mye godt skogvern, inkludert Trillemarka. Jeg tror at vi på det området står ganske stødig sammenlignet med Høyre. Så har Kristelig Folkeparti og Høyre forslag til områder der det burde brukes mer penger, enten det gjelder opprydding i havnene eller en bedre situasjon for vanndirektivet. Dette er områder som absolutt fortjener en innsats. Jeg møter så gjerne forslag fra disse partiene om mer penger til disse områdene, under forutsetning av at man ikke kutter på andre miljøområder. Da får vi i hvert fall en spennende og viktig politisk debatt. La meg til slutt si at jeg kom til å si noe feil i mitt forrige innlegg, som jeg gjerne vil korrigere overfor Stortinget. Jeg sa at kystlynghei var tatt fram som en utvalgt naturtype under naturmangfoldloven. Det er et arbeid som pågår. Beslutning er ikke tatt, slik at det ikke blir feil i referatet. Helt til slutt: Både Astrup og Trine Skei Grande tok opp vesentlige spørsmål om miljøgifter. Selvsagt må det være en veldig grundig vurdering av alle kjemikalier før man tillater at de blir sluppet ut i en fjord.
Torkil Åmland (Fremskrittspartiet), 2011-11-17:
Jeg synes det er positivt at statsråden nå går til Fremskrittspartiet for å finne løsningene. Statsråden var inne på at han var glad for at private har kommet på banen i bistandsarbeidet, og at dette var en slags sosialistisk idé. Jeg vil få minne statsråden om at misjonsorganisasjonene har drevet bistand siden 1820-årene. Det var vel lenge før sosialistene tenkte i de baner, så det er nok ikke den rød-grønne regjeringen som har funnet på det. Det er et oppslag i Aftenposten i dag: «15 milliarder i tåkeheimen». Det gjelder UNDP, altså FNs underorganisasjon for miljø og utvikling. Der sier Riksrevisjonen, ved Jørgen Kosmo: «Rapporten kritiserte UD for å være passiv i styrene i FN-systemet». Vi har folk i disse styrene, men det har altså sannsynligvis forsvunnet 15 mrd. kr i løpet av en tiårsperiode, uten at de som sitter i styrene, tydeligvis har fått det med seg og vært aktive i forhold til det. Da er mitt spørsmål til statsråden: Er statsråden fornøyd med den norske(presidenten klubber) innsatsen i disse styrene, og er det akseptabelt at man regner med(presidenten klubber igjen) (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-11-17:
Det er gledelig at vi behandler en stortingsmelding i dag der det er stor enighet om mange av de lange linjene, men samtidig er det noen kritiske punkter som opposisjonspartiene har kommet med, og som også har kommet fram på de høringene vi hadde om saken. Det ene punktet er en støtte til det som Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti sa i forbindelse med klimaforliket, nemlig at midlene til klimatiltak skal komme utenom den ordinære norske bistandsrammen. Det andre er et punkt som er tilbakevendende i mange høringer vi har hatt, nemlig at all norsk bistand nå «klimavaskes», hvis man kan bruke et sånt begrep. Det vil si at tiltak f.eks. til kvinner og likestilling nå øremerkes klimatiltak, og det er en utvikling som iallfall vi fra Høyres side synes er betenkelig, rett og slett fordi vi ser at det går på bekostning av andre viktige tiltak. Ser statsråden at dette er en problematisk utvikling, at selv på budsjettkapitler om kvinner og likestilling ønsker man å øremerke midler til klimatiltak?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-11-17:
Jeg la merke til at statsråden i sitt svar til representanten Myhre snakket om at korrupsjon ikke var fokuset i denne debatten. Jeg skulle ønske at korrupsjon fikk et større fokus, for er det noe Norge nå bruker enorme summer på – og det er bra, det er noe alle stiller seg bak – så er det nettopp klima- og skogsatsinger, med den risiko det medfører for at en del av midlene enten kan bli borte i korrupsjon eller ikke brukes som forutsatt. Så jeg skulle ønske at statsrådens fokus på korrupsjon var større også i denne saken. Men la meg vende tilbake til spørsmålet om kvinner og likestilling. Jeg vil gi statsråden en konkret utfordring: I statsbudsjettet for 2012, på kapittel 168, kvinner og likestilling, er det foreslått å øremerke 100 av 300 mill. kr til miljø- og klimatiltak. Er ikke statsråden enig i at det kunne være bedre å øremerke 100 mill. kr til kvinner og likestillingsspørsmål innenfor klima- og skogsatsing på kapittel 166, miljø og bærekraftig utvikling?
Alf Egil Holmelid (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
Det har i det siste vore mykje diskusjon og snakk om finanskrise – økonomisk krise i verda. Det har kanskje gjort at vi har fortrengt dei to viktigaste krisene – utan samanlikning – vi står overfor, og det er klimakrisa og fattigdomskrisa. Eg vil takke ministeren for at han har lagt fram ei melding som på ein veldig god måte viser at vi må kjempe mot dei to viktigaste verdskrisene samtidig, og med ein integrert politikk. Det grepet som denne regjeringa har gjort, med å kople miljøvernminister og utviklingsminister, har lagt grunnlag for at vi har fått ein politikk og kopling av desse to viktige områda som etter kvart har fått brei oppslutning i Stortinget. Det er vi veldig glade for. No er det slik at når vi skal satse på utvikling, vil kanskje dei kreftene som har makta i eit land, fortsetje i den gamle tralten med å satse på olje og kol og ikkje tenkje så mykje på klima. Det er ei form for utvikling som ikkje vil vere ei reell utvikling, og som verken vil vere bra for miljøet eller for dei fattige i dei landa som ein skal forsøkje å drive utvikling i. Difor er det veldig viktig – og det er det veldig viktig for SV å leggje vekt på – at i utviklingsarbeidet må vi jobbe for at utviklingsarbeidet har forankring blant folk flest i gjeldande land. Det er heilt opplagt at det folkelege grunnplanet i eit land, som er dei fattige som lever ute i felten, vil ha mykje større innsikt i at ein skadeleg miljøpolitikk ikkje er løysinga på deira vekstproblem. Difor har vi i SV vore veldig opptekne av det som ein kallar land-for-land-rapportering, slik at alle i eit land kan sjå korleis dei med makta i landet forvaltar naturressursane som landet har, og sjå om verdiane blir trekte ut av landet eller blir verande i landet. Difor er det for dei som er opptekne av at vi skal ta vare på det folkelege engasjementet, at vi skal unngå at dei får korrupsjon, veldig viktig å støtte eit offensivt arbeid for land-for-land-rapportering. Eg skal ikkje gå inn på heile breidda i meldinga, men eg har lyst til å ta opp eitt poeng, som viser at det ofte er ein brei og god samanheng mellom å satse grønt og å satse på det som skaper livskvalitet. UNDP har vist at svært mange menneske kokar maten sin på osande oljeomnar eller over kol, og dei les i lys som kan føre til at det blir brann i hytta. Vi har mange eksempel på store brannskadar på grunn av at folk må lese med oljelamper eller anna form for lys. Det å innføre fornybar energi, eit ganske enkelt solcelleapparat som gjer at ein får lys og kokemoglegheiter, gir fantastisk livskvalitet og er fantastisk bra for miljøet.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-11-17:
La meg, til representanten Myhre, bare slå fast at det er ingen uenighet om korrupsjonens nedbrytende kraft og at den må bekjempes – noe som gjøres – men jeg er redd oppskriften ikke er så enkel som Fremskrittspartiet foreskriver. Jeg ba om ordet for å peke på et av de få punktene hvor det ser ut til å være en smule uenighet i innstillingen, og det er den merknaden som representanten Kjell Arvid Svendsen også tok opp, hvor Kristelig Folkeparti og Høyre peker på at når det gjelder bistandsfinansiering av kraftproduksjon, så må det legges føringer for at denne virksomheten skal komme landets fattige til gode. Litt lenger oppe i innstillingen er det et flertall hvor også regjeringspartiene og de to samme partiene står sammen, hvor man peker på at i de retningslinjene som ligger for Norfunds og SN Powers arbeid, så er det slått fast at investeringene skal bidra til fattigdomsreduksjon og utvikling. Da blir det liksom en nyanseforskjell mellom de fattigste i landet og fattigdomsreduksjon og utvikling. Jeg vil advare mot å lage en motsetning mellom tenkningen på de områdene. Vi møter ofte i høringene i komiteen om budsjettet at man ikke er imot at vi skal bidra til energiutvikling eller skaffe energi i utviklingslandene, men det blir liksom litt feil hvis man satser på litt større kraftproduksjon, som også næringslivet og de større byene er avhengige av. Det skal helst være ute på landsbygda. Det er selvsagt også behov for energi i disse hyttene – en annen måte å lage mat på som ikke er brannfarlig, som det ble nevnt her – men vi må ikke undervurdere betydningen av å få til en energi- og kraftproduksjon i utviklingslandene som kan være et fundament for en sterkere økonomisk utvikling. Komiteen var i Tanzania i september og opplevde at strømmen gikk flere ganger om dagen. Det er klart at det å få til noe industrielt produksjonsapparat med en strømforsyning som går ned flere ganger om dagen, er krevende. Man trenger altså begge deler. Jeg mener Norge har stor kompetanse. Vi var og så på et kraftverk som Norge har bidratt til, hvor en norsk forsker også oppdaget en liten frosk. Om noen hadde sett den før, var litt usikkert, men man tok miljøhensyn nettopp for å ta vare på biotopen til den frosken. Det er et eksempel på at vi også ved litt større kraftutbygginger har kompetanse å bidra med som gjør at det blir bedre enn det ville vært uten norsk innsats. Vi må ikke gjøre det ideelle til det godes motsetning. Vi vet hva kraftutviklingen har betydd for hele industrialiseringen og utviklingen i Norge. Vi må få til det samme også i utviklingslandene. Også de fattigste er avhengige av at det kommer i gang økonomisk vekst i disse landene.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-11-17:
Det er noe fascinerende med Fremskrittspartiets alltid enkle løsninger uansett hvor komplekse problemer vi står overfor. Representanten Myhre har reist – det vet jeg – mye i utviklingsland etter at han kom på Stortinget, og muligens før. Jeg er helt sikker på at han der har hørt det samme som vi har hørt – vi som har reist mindre – at korrupsjon er et fenomen som ikke bare eksisterer på toppen, slik at man kan innføre straffetiltak ved å trekke budsjettstøtte. Det er jo gjennomsyrende nedover i samfunnet. Vi vet at det mange steder gjøres tiltak, også fra lederne i disse landene, for å bekjempe korrupsjonen nedover i systemet, og at de sliter med det. Det å ta vekk budsjettstøtten tror jeg ikke gjør særlig inntrykk på den byråkraten som skal ha penger under bordet for å si ja eller nei til en søknad. Det gjør ikke inntrykk på den politimannen på gaten som stopper deg og tar imot penger for å gjøre jobben sin. Da vi var i Tanzania, var vi ute og besøkte flere ting. Det vi bl.a. hørte der, var at hvis man skulle få tilgang på områder for å plante skog, måtte man bli enig med landsbyen i nærheten. Da besøker man høvdingen. Det er staten som sier ja eller nei, men man må være enig om visse tiltak, f.eks. å bygge skole, som vi så på. Det er tiltaket man kan gjøre for at landsbyen skal gi tillatelse. De skal ha noe igjen utover arbeidsplasser. Når man besøker høvdingen i landsbyen, skal man ha med seg en gave, og det er ofte en geit. Om man inviteres på den årlige festen i landsbyen, skal man også ha med seg en gave. Er det korrupsjon? Nei, ble det svart, det er kutyme. Dette er bare ett eksempel på tradisjoner, som også er en del av det som vi i våre begreper kaller korrupsjon. Det å bekjempe korrupsjon er viktig. Det er satt i verk en rekke tiltak. Det er en komplisert jobb å få det til, også å bygge opp kontrollmekanismer, som vi gjør i mange land, ved hjelp av Riksrevisjonen. Det finnes ikke noen smart løsning – noe «quick fix» – på det, for hadde det funnes, hadde det vært løst for lenge siden. Det gjelder på dette området som på flere områder, hvor Fremskrittspartiet later som om det finnes en kvikk løsning, der vi andre står i veien for at den skal bli satt ut i livet. Det er en komplisert virkelighet som står i veien for Fremskrittspartiets enkle løsninger. Heldigvis har de ikke fått mulighet til å bevise det ved å komme i regjering. Men den dagen de kommer dit, vil de møte virkeligheten for fullt.
Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2011-11-17:
Interpellanten har rett i at det i dag finst fleire kontroversielle saker som angår miljøstandarden i norske fjordar. Fleire av dei akutte forureiningsproblema som følgje av giftutslepp frå industri har vi begynt å rydde opp i, men nye utfordringar er også komne fram. Samtidig er det også slik at nye tiltaksmetodar er tekne i bruk, og det blir forska for å løyse problema knytte til dei tidlegare uheldige utsleppa. Som eksempel på dette kan nemnast at eit sterkt forureina område utafor Fiskerstrand Verft, på 11 000 m2, blei dekt med suspendert biokalk frå Hustadmarmor og i tillegg med aktivt kol. Biokol frå Hustadmarmor blir i dag brukt bl.a. til vassreinsing og kalking av vassdrag, der det er problem med forsuring. Prosjektet OPTICAP er eit spennande prosjekt som kan bidra til løysingar på mange utfordrande forureiningar av sjøbotnen. Når utgangpunktet er å gi utsleppsløyve til f.eks. gruvedrift, må ein kunne gå inn og eksplisitt sjå på kor eigna den enkelte fjorden er for å kunne deponere slam. Etter Framstegspartiets meining blir det feil på eit generelt grunnlag å drive passivt arealvern framfor aktivt artsvern, noko vi også åtvara mot då naturmangfaldlova blei vedteken. Der det er mogleg, bør vi seie ja takk til begge delar – næringsaktivitet basert på berekraft som tek vare på den spesifikke arten som kan vere utfordra, samtidig som ein seier ja til aktivitet som skapar nye arbeidsplassar og gir distrikta ny, sårt påkravd verdiskaping, som også må prioriterast. Vi veltar oss i dag i ein oljerikdom i ein slik grad at vi ikkje nyttar det som kunne gitt velferd og alternative arbeidsplassar i distrikta. Når det gjeld utslepp frå jordbruk og ikkje minst utslepp frå gruvedrift, f.eks. i Bøkfjorden og Førdefjorden, er det eksempel på at ein må gå inn og sjå om ein kan leggje til rette for denne typen aktivitet. Det er eit faktum at norske fjordar er spesielle, og vi har mange av dei profilert i reiselivssamanheng. Det er vi svært stolte av. Sjølv bur eg i ein del av inngangen til Storfjorden, som endar opp nettopp i Geiranger. Ingen har jo tankar om å øydeleggje ein slik fjord basert på ikkje-berekraftig aktivitet anten han er knytt til bergverk eller noko anna. Men vi har altså 1 190 fjordar frå Finnmark til Østfold. Då må vi kunne gå inn og konkret vurdere den enkelte søknaden. Av dei eksempla interpellanten nemnde i sitt innlegg, er fleire i distrikt der moglegheitene til alternativ verdiskaping er få – om nokon i det heile. Fjorddeponi er veleigna enkelte stader grunna svært djupe fjordar. Spesielt når det gjeld gruvedrift, veit vi at utsleppa raskt legg seg på botnen, og dei treng ikkje i seg sjølve å vere skadelege for livet i fjorden, anna enn akkurat i det området der dei blir deponerte. Endåtil kan ein gi utsleppsløyve for delar av året, unnateke den tida då yngel trekkjer ut i havet i desse viktige laksefjordane. Moglegheitene er mange, men etter Framstegspartiets meining blir det feil å gå inn for passivt arealvern som verkemiddel der ein kunne setje i verk tiltak som er areal- og artspesifikke for å oppnå same resultat.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2011-11-17:
Eg takkar for gode ord om det arbeidet som er gjort både med universell utforming og informasjon, og eg er veldig glad for at me stadig kjem lenger på universell utforming, det å gjere samfunnet tilgjengeleg. Det gjeld på mange område, men er ikkje minst viktig for at folk kan nytte seg av dei rettane dei har, og i dette tilfellet røysteretten. Når det gjeld informasjon, snakka eg mykje med 16- og 17-åringar før valet, og den merksemda som vart knytt til det forsøket, trur eg er medverkande til at valdeltakinga der var godt opp mot 60 pst., altså meir i samsvar med valdeltakinga elles blant folk, i forhold til dei andre fyrstegongsveljarane, 18-åringane. Valdeltakinga for dei veit ein ikkje heilt enno, men iallfall ved tidlegare eller førre val har det lege på rundt 33 pst., og det er sjølvsagt altfor lågt. Det som mange ungdommar har sagt til meg, er at dei ynskjer seg meir aktivitet, meir informasjon, at kommunane og skulane er meir aktive inn mot den gruppa. Då er iallfall dei tilbakemeldingane eg har fått, at ein tenkjer at valdeltakinga òg vil verte høgare. Så er det nokre positive ting med å ha lågare røystealder, for då bur ein i sin eigen kommune. Når ein er 18, er det mange som flyttar ut og bur på hybel, og det kan vere eit litt lengre steg å bruke røysteretten. Samstundes er det desto viktigare å leggje til rette for at det skal vere enkelt å gjere det, ved studiestader og andre plassar, og at ein òg der får merksemd knytt til valet. Sosiale medium og Internett kan aldri erstatte det personlege møtet – det er eg heilt einig i. Men me ser jo at ved kvart val vert dei debattane som går på dei sosiale media, stadig viktigare. Så er det òg viktig når me diskuterer val og valkamp, at ein evnar å få opp diskusjonane om dei politiske sakene, at me ikkje går endå lenger i å personifisere valet til nokre få personar, men at det faktisk er innhaldet i politikken som vert sett under debatt. Det er minst like viktig i lokalval som i stortingsval. Det er for min del ei hovudårsak til å vere skeptisk til å ha éin felles valdag. Eg meiner at det er viktig å synleggjere lokaldemokratiet. Lokaldemokratiet i Noreg har alltid gått føre det store demokratiet. Ulike reformer har alltid kome først i lokaldemokratiet, anten det var røysterett for kvinner eller andre viktige omveltingar. Det ser me òg no knytt til diskusjonen om røysterett for 16- og 17-åringar. Fellesval vil gjere det endå vanskelegare for veljarane å stille lokalpolitikarane til ansvar for valet, og det er òg ein viktig bit av det å ha val.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2011-11-17:
Takk til interpellanten og deltakarar i debatten for ein god debatt. Det er rett, som det vart sagt frå talarstolen, at det er denne typen debattar som kan førast som ein samtale, og som kan førast vidare for å gi nokre refleksjonar knytte til at me har eit felles ansvar for å hegne om lokaldemokratiet vårt og demokratiet vårt, i stort. Deltaking er ein grunnpilar i demokratiet, retten til deltaking. Sjølvsagt er det òg ein rett å ikkje bruke røysteretten – men viss det er for mange som brukar den retten, vil ein uthole demokratiet, folkestyret vårt på sikt. Eg trur det aller viktigaste me kan gjere, er å ha eit levande politisk ordskifte – å engasjere veljarar gjennom å setje politiske saker på dagsordenen som gjeld den enkelte, og som gjer at den enkelte føler at det gir meining å bruke røysteretten sin. Kanskje ein då kan bruke lyst-omgrepet her: Ein gjer det fordi ein føler det er meiningsfullt, og at det utgjer ein forskjell. Dømet som kom frå talarstolen i dag, viser at det òg i realiteten gjer ein forskjell, når ei stemme frå eller til kan velte eit fleirtal i den eine eller andre retninga. Det er heilt klart at påpeikinga til representanten Trond Helleland av det å gi handlingsrom i kommunane er eit bidrag inn i den debatten, for viss veljarane føler avmakt – viss ein ser at dei politisk valde i kommunen kjenner avmakt – vil det heller ikkje engasjere til å røyste. Det vil òg viske ut kven som har ansvaret for dei vedtaka som vert gjorde, og ein kan få eit inntrykk av at det ikkje betyr noko kven som styrer lokalt, og korleis dei styrer. Så det er eit viktig moment å ta med vidare – å involvere folk. Det har òg vist seg gjennom undersøkingar som tidlegare har vore gjorde, m.a. ei frå 2001, der ein skilde mellom ulike aksar – den politiske, den liberalistiske og ein samfunnsakse. Undersøkinga viste at dei som følte deltaking, som i kommunar med høg sosial kapital, hadde òg høgast valdeltaking – i motsetning til i dei kommunane der det var meir fokus på enkeltindividet. Å inkludere, å syte for at folk har moglegheit og tilgjenge, og ikkje minst at vi alle tek ansvar både lokalt og sentralt for eit levande ordskifte som viser forskjellane, og at alternativa er klare, trur eg er grunnleggjande, i tillegg til alt anna av gode forslag som har kome fram her i dag.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2011-11-17:
Det er en enstemmig komité som tilråder Stortinget å slutte seg til reformen av styresammensetning, kvoter og stemmerett i IMF. Jeg vil nøye meg med noen få korte betraktninger. For det første synes jeg det er viktig å si, som det også framkommer i innstillingen, at reform av internasjonale organisasjoner med mange medlemsland er svært krevende å få til. Til tross for det har IMF-styret kommet til enighet om denne reformen. Det er finanskomiteen positiv til. Som vi skriver, har Norge tatt til orde for reformer innenfor IMF og støtter reformviljen og forandringene som foreslås. For det andre vil det ofte være slik at for å få til en reform som kan ratifiseres, og få oppslutning i medlemslandene må ulike hensyn balanseres i retning av et kompromiss. I denne reformen har balansen mellom landenes BNP og den fastsatte kvotereformelen blitt diskutert. Det endelige resultatet er et kompromiss Norge bør støtte, selv om ikke alt er hundre prosent i tråd med primærstandpunktet til vår valgkrets, som er den nordisk-baltiske. Regjeringen har tidligere skrevet at den er positiv til at utviklingsland og framvoksende økonomier får en sterkere rolle i IMF og større kvote- og stemmevekt, at det er viktig at organisasjonen har et styresett som sikrer global relevans og legitimitet, og at kompromisset man nå er enig om, bidrar til dette. Det er en vurdering komiteen har sluttet seg til.