Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2012-05-07:
Rettssikkerheten er en kjerneverdi i det norske samfunnet. Alle skal kunne stole på at deres stemme blir hørt, og at man får en rettferdig behandling. Dette er ofte kompliserte systemer og rettigheter selv for voksne, ansvarlige mennesker å forholde seg til. Enda vanskeligere er det for barn. Nettopp derfor er det så viktig at vi som lovgivere, og ikke minst regjeringen, sørger for at vi har systemer som ivaretar og sikrer barns rettssikkerhet i alle sammenhenger. Mange av dem som tar kontakt, sier at barnevernloven vi har i dag, er god, men blir ikke fulgt opp. Da er det viktig at vi hele veien passer på at det skjer. Vi har gode rammeverktøy å forholde oss til når vi skal lage systemer som ivaretar barns rettssikkerhet. FNs barnekonvensjon ble ratifisert av Norge i 1991 og innlemmet i norsk lov i 2003. Spørsmålet er hvorvidt FNs barnekonvensjon er satt ut i praksis i Norge. Er det rom for forbedringer som sørger for at barn blir ivaretatt på en bedre måte? Mitt svar er ja. Jeg er glad for at statsråden gjennom mange år her på Stortinget har vist et stort og brennende engasjement for småbarn og barns vilkår og rettigheter. Fremskrittspartiet har derfor store forventninger til at dette engasjementet skal resultere i handling. Bakgrunnen for min interpellasjon er derfor å sette disse spørsmålene på dagsordenen, samt å komme med noen konkrete utfordringer til statsråden. Det har lenge vært stort fokus på problemer og utfordringer knyttet til barns rettssikkerhet bl.a. i barnevernet. Opposisjonen har fremmet flere konkrete forslag, og vi har hatt mange gode debatter i denne sal uten at det dessverre har kommet så mange konkrete forslag fram. Det har heller ikke hjulpet på situasjonen at vi har hatt fem ulike statsråder med ansvar for disse spørsmålene de siste syv årene. Jeg håper derfor at statsråd Thorkildsen får utrettet mye i løpet av det halvannet året hun har fram til valget i 2013. Min første utfordring går direkte på barnevernet og bruken av sakkyndige. Vi er alle kjent med at fylkesnemndene ble opprettet for å bedre rettssikkerheten. Men har det blitt bedre? Når Fremskrittspartiet fremmet forslag før jul om å legge oppgavene over til domstolen, tok flere opp i debatten hvor viktig det var å sikre rettssikkerheten for disse barna. Da må vi kunne tørre å ta en debatt om disse fylkesnemndene fungerer optimalt. En opplever ofte at oppnevnte sakkyndige er de samme eller kommer fra samme miljø som har vært involvert i barnas situasjon tidligere. Dette betyr at man får en praksis knyttet til fylkesnemndene som kan minne om bukken og havresekken. Dette er generelt et dårlig rettsprinsipp. Fremskrittspartiet mener derfor at fylkesnemndene må bli langt flinkere til å oppnevne egne sakkyndige som har en større avstand og dermed opptrer med friske øyne i hver enkelt sak. Da er min utfordring til statsråden om hun deler den bekymringen, og om hun vil se på løsninger her. Min andre utfordring er knyttet til muligheten for å etablere en egen familiedomstol istedenfor fylkesnemndene. Raundalen-utvalget har lagt fram flere konkrete forslag til endringer i barnevernet. Blant annet foreslår utvalget – og flere andre har nå hengt seg på det – å etablere en egen familiedomstol som erstatning for fylkesnemndene. Dette vil etter mitt syn bidra til å trekke opp tydeligere skillelinjer mellom barnevernet og rettsprinsippene. Et slikt tiltak vil også være med og styrke barns rettssikkerhet i vanskelige avgjørelser knyttet til omsorgsovertakelse. Vi ser dessuten at mange saker som blir avgjort i fylkesnemndene, blir anket inn til domstolene. Etablering av en egen familiedomstol kan derfor bidra til å øke rettssikkerheten og føre til større tillit til de avgjørelser som da blir tatt. Det hadde vært interessant å få statsrådens syn på etablering av egne familiedomstoler, og om hun eventuelt vil sørge for en slik etablering. La meg få presisere at det foregår mye godt arbeid i barnevernet. Men så er det så synd at vi ofte ser at det også skjer feil, ofte grove feil, som får så altfor store konsekvenser. Lærer vi av feilene? Hvorfor er det så mye misnøye, og hvorfor er det så sterk mistillit til barnevernet i enkelte miljøer? Er det mulig å framskaffe mer konkret kunnskap om årsaken til den mistilliten? Og hva kan vi gjøre for å bli bedre? Det er en utfordring knyttet til barnevernets ulike praksis ved det lovverket som i dag eksisterer. Vi har altfor mange eksempler på at barnevernet vurderer like saker ulikt fra sted til sted. Dette er et rettssikkerhetsproblem for de barna det gjelder. Et lovverk må praktiseres likt uavhengig av hvor man bor i landet. Jeg har lest en del rapporter, og stusser ofte på hva som er rett. Jeg har tenkt at det må være to sider av en sak, og at det må være mer som ligger bak enn at knivene ligger i feil skuff, at mor ikke har tatt på seg sminke, eller at brødmaten blir servert foran tv. Likevel ser vi at barnevernet har utrolig mye makt, makt til å definere hva som er god og dårlig omsorg. Det bør derfor utarbeides tydeligere retningslinjer for hvordan barnevernet definerer omsorgssvikt, god nok oppvekst, god nok omsorg og gode nok foreldre. En utfordring er om statsråden ser at det er nødvendig å sørge for en tydeliggjøring av retningslinjene for barnevernets håndheving, slik at vi kan få klare definisjoner og lik praksis over hele landet. Å overta omsorgen for et barn er et av de største inngrep en kan gjøre i en familie, både overfor det barnet det gjelder og overfor familien. I dag ligger tvangsparagrafen hos barnevernet. Dette bidrar også til at barnevernet får et ufortjent dårlig rykte. Mange familier og barn ser på barnevernet som en fiende. Man burde sett på barnevernet som en venn. Mange kvier seg for å melde fra om hjelpebehovet på grunn av redsel. En tanke jeg gjerne vil lufte i denne debatten, er å flytte de tvangsparagrafene som barnevernet har i dag, over i domstolene. Dette kan bidra til at barnevernet blir sett på som en hjelper for barnet og familien heller enn en fiende. Vi er alle enige om at barnevernets viktigste jobb er å komme med tidlige og gode hjelpetiltak til familien. Det å tvangsflytte barnet skal være siste utvei. Barnevernets renommé i seg selv er viktig i så henseende. Dette kan bidra til at tillitsforholdet bedres, og at terskelen for å be om hjelp blir lavere. Å flytte tvangsparagrafen bort fra barnevernet, slik at man får rendyrket den hjelpende rollen som barnevernet har, er en av utfordringene jeg har lyst til å få fram i debatten i dag. Et annet sentralt element er dette med familier fra andre kulturer som ikke er kjent med barnevernets rolle i det norske samfunnet. Mange av disse familiene tror at barnevernet er en myndighet som har rett til å ta fra dem barna deres uten grunnlag. Et eksempel er den såkalte India-saken, hvor til og med regjeringen i India har uttrykt misnøye med det norske barnevernet. Hvor mange barn har vi i Norge i dag som kunne fått hjelp av besteforeldre, tanter og onkler, men som i dag har vedtak på at de skal flyttes til andre fosterhjem, og miste kontakten med sin biologiske familie? Hvem står opp for de barna? Den flerkulturelle utfordringen tror jeg kommer til å øke. Derfor er det i tillegg til god informasjon om norske lover også viktig med god dialog med de organisasjonene det gjelder, med innvandrermiljøet, for å få mer innsikt i hva mistilliten fra slike organisasjoner skyldes. Det krever en tydeliggjøring av barnevernet som en hjelper og ikke som en fiende. Vi er alle opptatt av at barnevernets avgjørelser og tiltak skal basere seg på korrekt informasjon. Det er grunn til å være bekymret over at barnevernet gjør litt feil, eller ganske mange feil av og til, noe som kan ha mange årsakssammenhenger, bl.a. utydelige retningslinjer, slik jeg har nevnt tidligere. Et annet element som berører rettssikkerheten, er dagens praksis knyttet til bevisførsel. Det er i dag et uheldig skille mellom bevisframleggelse og manglende bevisførsel. Dette fører til at bevisbyrden ligger hos foreldrene og ikke hos barnevernet. Dette er et uheldig prinsipp, som i verste fall kan sørge for at barn mister sine foreldre som omsorgspersoner, uten belegg. Behovet for dokumentasjon er stort i slike saker. Det er grunn til å stille seg spørsmål om dagens praksis medfører at mange saker dokumenteres for dårlig. Dette kan igjen henge sammen med mange foreldres negative syn på barnevern, og jeg mener derfor at vi må vurdere systemendringer som sikrer nødvendig dokumentasjon i større grad enn i dag. Et godt rettsprinsipp er at en enkeltaktør skal ha rett på en advokat som fører deres sak. I Norge er det slik at barn i all hovedsak blir tilsluttet den samme advokaten som foreldrene. Dette kan være uheldig i mange sammenhenger. Fremskrittspartiet mener at vi må vurdere hvorvidt barnet skal få oppnevnt en egen advokat som er atskilt fra foreldrenes advokat. Dette vil være et grep som styrker barna som enkeltindivider med egne rettigheter og behov. En utfordring til statsråden vil da være om hun ser at det kan være en god idé også å få oppnevnt en slik egen, personlig advokat til barna. Statsråden har også vært opptatt av at barn skal bli hørt. I FNs barnekonvensjon er barns deltakelse et sentralt tema – retten til å bli hørt, si sine meninger og få innflytelse i saker som angår dem selv. En av de siste utfordringene jeg vil komme med, er om statsråden vil gjennomgå situasjonen knyttet til deltakelse i avgjørelser som angår flyttesaker for fosterbarn, i den hensikt å ivareta FNs barnekonvensjon. Jeg kommer tilbake med mer i andre innlegg, men jeg håper vi får en god debatt og at statsråden, om hun ikke klarer å svare på alle utfordringene, i hvert fall kan komme inn på noen av dem.