Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-02:
Likeså vel som å ta nok en replikk får jeg i forbindelse med dette innlegget anledning til å replisere til Elsa Skarbøvik når det gjelder det siste hun sa. For jeg må få si at det er i hvert fall noe erkjennelse, forstår jeg, fra Kristelig Folkepartis side, når hun sier at «vi er ikke glad for» at vi ikke har maktet opptrappingsplanen så langt. Jeg kan også forsikre representanten Skarbøvik om at Høyre har klare mål for bistandspolitikken. Vårt fremste mål er at bistand skal virke, ikke hvor mange penger vi skal sende ut av landet. For øvrig burde Høyres prinsipper for bistand være velkjente. Vi har øvet press mot Regjeringen for større vektlegging av mottakeransvar, effektivisering og vurdering av bistandens resultater. Vår prinsipielle holdning er imidlertid, som jeg også tok opp i en replikk til Marit Nybakk, at det å sette som mål en gitt del av brutto nasjonalinntekt, vil være å begynne i gal ende. Faste rammer kan virke mot sin hensikt når det gjelder å effektivisere og å tilrettelegge for en mer resultatorientert styring av bistandsmidler. Faste rammer kan gjerne gi tung administrasjon på begge sider av bistandssyklusen, så vel i mottakerland som i giverland. Generalsekretær i FN, Kofi Annan, skrev i Dagens Næringsliv i går bl.a.: «Praktisk erfaring har vist at handel og investeringer ikke bare fører til økonomisk utvikling, men også bedrede menneskerettigheter og vern av miljøet.» Kofi Annan understreker et sentralt punkt i WTO-forhandlingene, nemlig at alle fordelene ved frihandel i fullt monn må tilfalle utviklingslandene. Dette understreker et annet av Høyres hovedpunkter: Handel med de minst utviklede landene er et av de beste virkemidler det globale fellesskapet har for å fremme økonomisk utvikling i disse landene. U-land må kunne nyte godt av felles kjøreregler på det handelspolitiske området. Dette innebærer at de må slippe til i et marked uten å møte høye tollbarrierer. Derfor er det også nødvendig å innlemme strategier for næringsutvikling som et aktivt ledd i vår bistandspolitikk. Regjeringen har opprettet Forum for næringsutvikling i sør. Dette er vi positive til, men vi forventer samtidig at det arbeides aktivt med å få dette forumet skikkelig på beina. I den forbindelse kan jeg også minne om flertallets henstilling til statsråden om å legge en strategi for næringsutvikling i sør fram for Stortinget. Vi har merket oss at Regjeringen inntil videre ikke vil innføre ordningen med auksjonsprinsipp på storfekjøtt, slik det var foreslått i statsbudsjettet. Høyre er imot en auksjonsordning, da dette kan ha en fordyrende effekt på varene. MUL-kjøtt er ofte vanskeligere å distribuere og omsette enn annet kjøtt. En auksjonsordning kan derfor føre til at handelen med MUL-landene blir forstyrret. Man får ikke den nødvendige kontinuitet i handelen, særlig på den norske mottakersiden. Høyre har også påpekt at Regjeringen har et tvetydig forhold til det å tilrettelegge for u-landenes mulighet til å drive handel. I 1998 var tollinntektene i Norge på drøyt 1,2 milliarder kr. U-land stod for 47 pst. av den toll Norge krevde inn i 1998. En sammenlikning av effektive tollsatser viser et tilsvarende bilde. Effektiv tollsats for varer fra EU er 0,5 pst., USA 1,1 pst. og u-landene 3,7 pst. Jeg viser for øvrig til Høyres merknader i innstillingen. Målsettingene om økonomisk utvikling, bedrede menneskerettigheter og miljøvern er det ikke vanskelig å være enig i. Men det er alltid et spørsmål om virkemidler og fleksibilitet i bruk av virkemidler. På bistandsområdet er det mye som kan gjøres bedre. Én mulighet er å sette bruk av bistand opp mot næringslivsvirksomhet og klargjøre forholdet. De fleste land som vi gjerne sammenlikner oss med, har et mer fleksibelt forhold til dette enn de forutsetninger som ligger innbakt i prinsippet om ubundet bistand og andel av BNI. Et ferskt eksempel er EUs Balkan-strategi. EUs bruk av bistand i denne regionen er bundet opp til næringslivsvirksomhet. Det gir EU en betydelig handlingsfrihet, mens Norge får problemer med å kanalisere bistand til regionen på grunn av manglende strategi og manglende fleksibilitet. Tilsvarende burde være mulig i land der det er risikabelt med investeringer av andre årsaker enn de behov som følger av konflikter. Vårt store naboland, Russland, har stort behov for investeringer og også humanitær hjelp. De norske statlige garantiordninger for Russland er imidlertid kompliserte, noe som delvis skyldes uklare juridiske og politiske forhold på russisk side og en betydelig kommersiell risiko. Her burde det etter Høyres mening være mulig å utvikle kombinasjonsmuligheter for næringsutvikling, handelssamarbeid og bistand. Det synes klart at dagens handlingsprogram bare i begrenset grad møter de behov som finnes i næringslivet for en konkret og koordinert satsing på Russland. Det bør vurderes om bistand kan brukes i våre nærområder, og på en måte som bidrar til å fremme handelssamkvem og næringsutvikling. Høyre har i sitt forslag til statsbudsjett gått inn for å styrke satsingen på våre nærområder ved å øke bevilgningene til handlingsprogrammet for Øst- og Sentral-Europa. Vi ser imidlertid behovet for en særskilt gjennomgang av Russland-problematikken, tatt i betraktning de spesielle forhold vi står overfor her. En kritisk vurdering av mottakerland må inngå som et vesentlig ledd i vår bistandsstrategi. Bistand virker ikke spesielt fattigdomsbekjempende eller demokratibyggende i regioner der konflikter, politisk vanstyre og økonomisk stagnasjon eller tilbakegang preger bildet. Statsråd Frafjord Johnson var i finansdebatten inne på den politiske situasjonen i Zimbabwe og satte ved den anledning sin lit til en fagforening som visstnok skal stå sterkt i landet. Jeg går ut fra at statsråden her mente Den afrikanske nasjonal-patriotiske front. Vi må imidlertid ikke være naive i vår iver etter å hjelpe. I Zimbabwe har helsearbeidere nylig gått til streik på grunn av mangel på nødvendige medisiner og utstyr. Regimet bruker 3 mill. US-dollar i måneden på krig til støtte for president Laurent Kabilas vanstyre i Kongo, ifølge Washington Post den 21. november i år. Forsvarsbudsjettet i Zimbabwe var i 1998 på 471 mill. US-dollar. Vi vet at det har gått bistandsmidler til helseprogrammer i Uganda, Mosambik og Zimbabwe. Hvilke garantier har man for at disse midlene ikke er gått til noe annet enn det de var beregnet for? Kritikken av Mugabes styre er etter hvert omfattende. Forsøk på å innføre en egen aidsskatt er et nytt trekk, som har påkalt sterke protester internasjonalt. Det kan også settes store spørsmålstegn ved den generelle menneskerettighetssituasjonen i landet. Høyres prinsipielle holdning er at dersom bistand bidrar til å opprettholde diktatur, må bistanden stanses. Dette må også innebære at bistand i konfliktområder alltid må vurderes kritisk, samtidig som det må finnes reelle muligheter for sanksjoner. La meg avslutte med igjen å vise til Kofi Annans artikkel i Dagens Næringsliv om gevinsten ved frihandel. Det er enighet i Norge om at bistand inngår i en helhetlig norsk utenrikspolitikk. Vi må imidlertid også vurdere mer fleksible ordninger i skjæringspunktet mellom bistand og næringsutvikling. På den måten kan vi sørge for reell gevinst for u-landene.