André Oktay Dahl (Høyre), 2011-12-06:
Hjemme har min ektefelle og jeg fullt av porselen, bestikk, servietter, kaffekanner, fløtemugger – til og med dopapir – fra Palatz der Republik. Vi har «Auferstanden aus Ruinen» på cd og på YouTube, og vi har signerte bilder av Honecker. Vi har østtyske flagg, vi har «Good bye, Lenin!», og vi har «Am kürzeren Ende der Sonnenallee», «På den korte enden av Sonnen Allé», på film. På fest synes veldig mange at dette er veldig gøy, og at det er typisk for et såpass «homofilert» hjem som vårt. Men de som kommer, vet samtidig hva som ligger der av menneskelig lidelse bak alle de tingene. Man kan besøke Hohenschönhausen og se hva man finner der. Lukten av skrekk og angst som sitter i veggene, sitter der fortsatt. Når man går i Stasi-hovedkvarteret, som er blitt omgjort til et museum – man kan gå inn på kontoret til Erich Mielke og se hvordan alt var styrt derfra – får man et begrep om hva dette var. Man kan bare tenke seg hva DDR, med dagens teknologi, kunne ha fått til med det enorme tilfanget de hadde av mennesker som var uoffisielle medarbeidere, og som ble det frivillig fordi de ikke hadde noe bedre å gjøre. Og mennesker liker å titte, «være blomsterpotter» på naboen – det er det noen som gjør – og hvis de også får belønning for det, er det svært mange som lar seg rekruttere. Det er en ganske stor kontrast til den ostalgien man ser i deler av Tyskland, deler av Berlin. Man ser det også i deler av den vestlige verden. Vi glemmer den kalde krigen, vi glemmer hva som skjedde. Vi ser det i denne saken; vi ser det til og med i Treholt-saken, hvor en del ting ser ut til å være glemt. Vi er nødt til å ha mest mulig åpenhet og lære av historien, slik at vi kan se fremover. For det er jo slik at de som er under 30, har ikke et forhold til Murens fall i det hele tatt. Det er en hel generasjon som ikke har et forhold til det, annet enn bilder av folk i rare klær i pastellfarger – hvis de da hadde så mye klær i den fargen på feil side av Berlin-muren – som flyktet over da Muren falt. Desto viktigere er det med åpenhet og innsyn. Jeg registrerer at statsråden i noen tidligere debatter i dag ikke har tegnet seg i debattene. Jeg håpet at det skulle bety at man hadde spart opp engasjementet til denne saken. Der tok jeg litt feil. Jeg deler representanten Werps oppfatning av at det ikke var spesielt klart hvor aktiv man har tenkt å være. Jeg vil oppfordre statsråden til å bruke de siste tre minutter til å være litt mindre tåkeleggende og mer klar på hva man har tenkt å gjøre, og si hvilke tidsperspektiver man ser for seg, for at man skal få mest mulig innsyn og mest mulig åpenhet om det man finner. Jeg stiller meg spørsmålet: Hvem er det det eventuelt vil være en belastning for? Hvem er det det er en belastning for, det som eventuelt kan være å finne av informasjon? Det er et ganske grunnleggende spørsmål som vi bør stille oss. Jeg synes statsråden bør konkretisere hva hun la i: Hvem er det det vil være en belastning for at man får mer innsyn for forskere med flere? Jeg vil avslutte med å gjenta noen av spørsmålene som både Werp og representanten Kielland Asmyhr stilte: Har norske myndigheter tenkt å gjøre alt man kan, og det raskt? Det kan man svare ja eller nei på. Når det gjelder forskere med flere – da understreker jeg med flere – ser man for seg at flere skal kunne få innsyn? Dette er ikke bare et forskningsprosjekt i den grad det eventuelt finnes mennesker i Norge i dag som har hatt nær befatning med Stasi. Det ville jeg like å vite, på samme måte som jeg ville like å vite om noen har samarbeidet på en uheldig måte med andre typer ideologier. Så jeg ber om at statsrådens avslutningsinnlegg er vesentlig mindre innpakket, og at hun svarer klart og tydelig på hvor aktive norske myndigheter har tenkt å være i forhold til å gjøre noe med det som interpellanten, med all honnør, har tatt opp i dag.