Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-21:
Den siste tida har vært sterkt preget av debatten om hva vi skal gjøre for jenter med annen kulturell bakgrunn som sliter med problemer som tvangsekteskap, æresdrap og kjønnslemlesting. Takket være noen steintøffe jenter med navn som Kadra, Shabana, Jeanette og Nadia har denne debatten blitt tvunget fram, og de fortjener vår fulle respekt og støtte for at de tar tak i dette til tross for represalier, hets og trusler, som vi vet at de blir utsatt for. Nå har jentene spilt ballen over til oss, og det gir oss et kjempeansvar. Ansvaret går først og fremst ut på å finne fram til tiltak som forhindrer overgrep i minoritetsmiljøene. Men ansvaret går også ut på at vi skal ta fatt i dette på en skikkelig måte. Vi skal ikke slå politisk mynt på denne saken. Vi skal ikke prøve å gjøre dette til et kulturspesifikt problem, hvor volden og tvangen først og fremst er noe som gjelder «de andre», og at «de» må bli som «oss». Vold mot kvinner er et utbredt problem også i etnisk norske miljøer og familier, og dette må vi forsøke å bekjempe med like stort alvor som den volden som foregår i minoritetsmiljøer. Derfor syns jeg det var på sin plass å nevne her i Stortinget på tirsdag at det var påfallende at Fremskrittspartiet var det eneste partiet som ikke var til stede i salen da vold mot norske kvinner – av norske menn – ble debattert, mens de er først framme ved mikrofonen når det er muslimers og innvandreres vold som står på dagsordenen. Og jeg ønsker da Fremskrittspartiet velkommen til denne sal i dag. La oss slå fast en gang for alle at vold mot kvinner ikke er et kulturelt betinget problem, men at det først og fremst dreier seg om maktforhold mellom kjønnene. Derfor er det fryktelig viktig at vi hele tida jobber for å endre på maktstrukturer som holder kvinner og menn på plass innenfor snevre kjønnsroller. Etter mitt syn er det viktig å se arbeidet mot vold i sammenheng med arbeidet for økonomisk selvstendighet, representasjon og et likestilt og inkluderende arbeidsliv. På SVs vegne vil jeg aller først be om at kommunalministeren og hele Regjeringa setter alle kluter til for å få til en særlig satsing på skole og utdanning. Nøkkelen til en vellykket integreringspolitikk ligger først og fremst i å sørge for at alle får utdanning og kunnskap. I den forbindelse mener SV det er svært viktig å få på plass obligatoriske introduksjonsprogrammer, også for folk som kommer hit på gjenforening, og at norskopplæringa knyttes til disse programmene. Alle som bor i dette landet, skal lære seg norsk – helst mye norsk. Men alle kan ikke lære like fort eller like godt, og dette må vi også ta høyde for. Noen er ikke i stand til å lære, fordi de har nok med å bearbeide traumer etter krig og annen elendighet, mens andre trenger mer tid, fordi de var analfabeter da de kom. Samtidig kan vi ikke ha det sånn at vi på den ene ytterkanten har mennesker som går på norskkurs i årevis, med stadige avbrekk, uten at det stilles noen som helst krav til progresjon, mens vi på den andre ytterkanten har høyt utdannede mennesker som ikke får godkjent sin kompetanse fordi systemet er for rigid. Det er å kaste bort ressurser, og det skaper mistillit til systemet. Jeg vil også få be om at vi slutter å dobbeltkommunisere overfor minoritetene. Et eksempel: Min kurdiske venninne var svært glad for kontantstøtten, for det ville sette henne i stand til å ha sønnen sin i barnehagen sånn at han kunne lære seg norsk og få norske venner. Hun forstod lite da jeg forklarte at kontantstøtten kun var noe hun fikk hvis hun lot være å ha sønnen sin i barnehagen. Hun sa: Men vi får jo så mye kjeft for at vi ikke lærer ungene våre norsk. Hvordan kan de da betale oss for å være hjemme? Det samme gjør seg gjeldende i debatten om muslimske privatskoler. Det påpekes stadig fra politisk hold at slik segregering er uheldig og uønsket, men samtidig åpnes det opp for dette gjennom norsk lov. For noen statsråder, som f.eks. Valgerd Svarstad Haugland, dreier dette seg om å gi foreldre full frihet til å velge på vegne av sine barn. Mitt perspektiv er at barnas beste skal være utgangspunkt for politikken, ikke foreldrenes. Barnas beste er dessverre ikke alltid det foreldrene mener og tror. Det er ikke til barnas beste å miste flere år av skoletida si. Det er ikke til barnas beste å gå på privatskoler som prediker menns overlegenhet over kvinner, eller at det er greit å tukte sine barn, uansett hvilken religiøs lære de måtte mene å forankre et slikt syn i. Det er ikke til barnas beste å lære at dersom du ikke følger de voksnes råd og Guds lære, vil du brenne evig i helvete, eller bli utstøtt fra dem du er glad i, og at det i så fall er din egen skyld. Barnas beste er å møte andre barn med andre oppfatninger enn dem selv, å føle at voksne gir dem trygghet i stedet for engstelse og mareritt, å få vite at de har noen grunnleggende rettigheter som aldri skal krenkes. Og hvis de krenkes, skal de vite at det ikke er deres skyld. SV mener at en god integrerings- og oppvekstpolitikk er å fjerne kontantstøtten, gi alle fire-femåringer gratis kjernetid i barnehagen, stoppe de private, religiøse skolene og heller satse 100 pst. på en god, inkluderende og mangfoldig offentlig skole hvor unger med forskjellig bakgrunn går sammen og blir kjent med hverandre. SV vil påpeke viktigheten av at de vedtatte handlingsplanene mot tvangsekteskap og kjønnslemlesting skal gjennomføres i et langt raskere tempo enn i dag, og at de i hvert fall skal gjennomføres. Samtidig er det viktig at tiltakene vi blir enige om, også er av akutt karakter, ikke bare langsiktige, holdningsskapende og kompetansehevende tiltak. SV har i flere uker diskutert ulike tiltak som har som mål å forhindre tvangsekteskap og sette unge mennesker i stand til å stå på egne bein. Vi diskuterer bl.a. forbud mot fetter og kusine-ekteskap, gjeninnføring av forsørgerplikten, krav om at ekteskap skal inngås i Norge før gjenforening kan innvilges, egne ekteskapsregistre i moskeene og økonomiske sanksjoner mot foreldre som tar barna ut av skolen uten å søke om dette på forhånd. Særlig det sistnevnte punkt vil jeg fryktelig gjerne at kommunalministeren ser på, for det er en uholdbar situasjon nå hvor mange barn hvert år forsvinner, særlig fra Oslo-skolene, for å bli sendt til foreldrenes hjemland, og de mister da muligheten til å ha et nettverk, og de mister også verdifull norskkunnskap. Vi tror dessuten at det er viktig at vi ser på barnevernsloven og tar en diskusjon om hvorvidt aldersgrensa for vedtaksmyndigheten heves fra 18 til 20 år. Flere av jentene vi har vært i kontakt med, har også bedt om dette, og de har bedt om at vi i tillegg til å fokusere på hybelkollektiver som et tilbud til unge som har brutt med familiene sine, aktivt forsøker å rekruttere fosterfamilier og beredskapshjem, fordi de trenger kjærlighet og omsorg, og mange av dem ønsker ikke å bli minnet daglig om hvilken situasjon de er i, når de stadig treffer andre som er i akkurat samme situasjon som dem. Uansett må disse tiltakene vi blir enige om, ha barn og unges beste som utgangspunkt. Vi må ikke gå inn for forslag som vil gjøre det enda vanskeligere enn i dag å søke om hjelp når de trenger det. Forslag av typen «kast dem ut» er etter min mening av en sånn karakter at vi ikke oppnår målet om å hjelpe disse unge menneskene, fordi de da kan bli enda reddere for å ta kontakt. Et annet problem jeg vil peke på, er etnisk norske menn som bruker vold mot utenlandske kvinner de har hentet hit. Vi har mange eksempler på at disse kvinnene holder ut i et mishandlingsforhold de ellers ville ha brutt ut av, i frykt for å bli kastet ut av landet. Den såkalte treårsregelen har gjort situasjonen til mange av disse kvinnene helt uholdbar, og dette er særlig alvorlig når barn er en del av disse familiene. Vi vet at UDI praktiserer forskriftene meget strengt, og at det kan være vanskelig å bevise mishandlingsforhold, bl.a. fordi UDI synes å sette enda strengere krav til bevis enn det norske domstoler gjør. Det er vanskelig nok for norske kvinner å bli trodd, og vi kan bare tenke oss hvor vanskelig det må være når en i tillegg ikke behersker språket eller kjenner regelverket. Dette gjør disse kvinnene særlig sårbare, og jeg vil derfor be om at statsråden vurderer tiltak som kan forhindre denne typen maktmisbruk, som i dag også er et resultat av at lovverket gjør dette mulig. Slik situasjonen er i dag, mener jeg vi kan holdes i hvert fall indirekte medansvarlig for denne mishandlinga, fordi vi ikke gjør nok for å forhindre den. Dette må vi få en slutt på, og jeg håper statsråden vil ta et initiativ på dette feltet, eventuelt i samarbeid med justisministeren.