Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2009-03-30:
Jeg er særlig opptatt av den delen av den viktige interpellasjonen som er reist her i dag, som angår hvordan vi kan komme videre i å etablere lavterskeltilbud og tidlig intervensjon. Jeg husker at komiteen ved flere anledninger tidligere har vært opptatt av skolehelsetjenestens rolle i denne forbindelse, av hvordan vi kunne styrke skolehelsetjenestens mulighet til å opptre ved psykiske plager. I dag utsettes ungdom ofte for en veldig lang prosess – tiltak for utredning i PP-tjenesten og videre til BUP osv. tar lang tid, og det ender ofte opp med en samtale på et kontor en sjelden gang, langt unna skolehverdagen. I den senere tid har vi ved bl.a. et par, tre videregående skoler i Oslo hatt forsøk med at psykologer fra barne- og ungdomspsykiatrien har vært til stede på skolen noen dager i uken og hatt samtaler med elever med psykiske plager og problemer. De har derved kunnet være inne sammen med skolehelsetjenesten på et tidlig stadium. Det tror jeg er en erfaring som det er veldig viktig å gå videre på. Vi må utvikle den typen tilbud og få mer kapasitet inn i førstelinjen ved f.eks. nye samarbeidskonstellasjoner mellom barne- og ungdomspsykiatrien og skolehelsetjenesten, hvor også ambulerende team – som statsråden nå varsler at det skal satses mer på – kan settes inn i neste omgang hvis det er behov for større og mer konsentrert innsats. Komiteen har også i forbindelse med bl.a. stortingsmeldingen om sosiale helseforskjeller kommentert hvor dårlig samspillet er mellom de ulike aktørene på dette området, fra skolehelsetjeneste til PPT til BUP – barne- og ungdomspsykiatrien – til barnevernet, som kan være inne i en del sammenhenger, osv. Jeg er kjent med at Regjeringen for en stund siden startet en utredning av hvordan dette samspillet skal bedres. Det tror jeg er veldig viktig for å kunne få disse tjenestene til å tre mer direkte inn overfor ungdom og elever. I den sammenheng er det også viktig å se på hvordan man kan komme inn i barnehagene via helsestasjoner og annet og få et bedre redskap der. Når det gjelder lavterskeltilbud og tidlig intervensjon, vil jeg kommentere fastlegenes rolle. Det er viktig å se på fastlegenes kompetanse når det gjelder psykiske plager, og også se på hvordan takstsystemet osv. er utformet, fordi det i dag i liten grad – etter min mening – inviterer til konsentrasjon om denne delen av pasientenes helsesituasjon. Et ytterligere problem i den forbindelse er at når fastleger nå henviser til spesialister og videre utredning og behandling, utstyres pasientene ofte med en ringeliste, og det kan være et problem i det hele tatt å få kontakt med spesialistene, som har lange ventelister og fullt opp med pasienter. Det er også viktig å se på disse spesialistenes ressursbruk, fordi noen kan møte 15 til 20 pasienter om dagen, og noen kan møte tre, fire – helt avhengig av hva slags terapi de sverger til. Det er mulig i dag fordi basistilskuddet er så stort at det ikke er de samme stramme rammer for innsats som man kanskje kan forvente på andre hold i helsevesenet. Jeg har til nå konsentrert meg om disse lavterskeltilbudene og tidlig intervensjon, som jeg mener vi fortsatt må vie oppmerksomhet, og som det også var lagt opp til i interpellasjonen. Når det gjelder andre deler av tjenestene her, vil jeg særlig kommentere hva som skjer når pasienter kommer ut fra institusjoner ute i kommunene. Der har man gjennom reformen fra rundt 1990 lagt stor vekt på at de skal bosettes hver for seg. Det har vel ført til en del eksempler på at de blir ensomme, får for lite aktiv oppfølging og for lite faglig støtte. Jeg tror derfor at de kommunene som i dag tyr til mer bofellesskap, flere botun, sterkere enheter som kan gi mer aktivitet, mer faglighet og mer påpasselighet f.eks. når det gjelder oppfølging av medisinering og andre spørsmål, velger en riktig vei. Og jeg tror det er viktig at vi gir den typen signaler også fra storting og regjering ut til kommunene, som skal organisere det tilbudet som da kan bli mer forsvarlig. Jeg vil til slutt også få uttrykke at jeg er glad for det statsråden sa om disse som faller mellom to stoler, nemlig at det nå kommer nye svar på den situasjonen som ikke kan vedvare: at vi har personer som man ikke finner en klar behandlingsmåte for.