Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2016-05-26:
Jeg mener nå, etter at vi har hørt både utenriksministerens og forsvarsministerens innlegg i denne debatten, at det er grunn til å si at kontrollkomiteens arbeid har vært til nytte. Begge innleggene fra begge statsråder viser at de respektive departement, og dermed regjeringen, har tatt saken på høyeste alvor, og jeg tolker det slik – og jeg tror ikke det er noen overtolkning – at det vil si at det betyr også at de langt på vei er enig i den innstillingen og den kritikken som kontrollkomiteen har framført i denne saken. Det er veldig bra, for da er vi kommet dit hvor jeg for min del – og ganske sikkert på vegne av komiteen – kan si at det var av stor betydning at vi gikk inn i denne saken, at ett og et halvt års arbeid har vært nødvendig og riktig, og at vi håper at vi aldri får en slik sak igjen i Norge. Hvis vi oppnår det, og det tror jeg – slik jeg hører statsrådene nå – så har vi gjort et riktig og nødvendig parlamentarisk kontrollarbeid, og kontrollkomiteens tilnærming i saken har vært riktig. Det vil jeg si først. Så vil jeg si – det er sagt allerede, men jeg vil også si det – at jeg vil nøye takke hele komiteen, og særlig saksordfører Helge Thorheim, for alt sitt arbeid. Det har vært voldsomt med arbeid, og saksordfører Thorheim har ledet dette arbeidet i komiteen på en veldig god måte. Det vil jeg også uttrykke her fra talerstolen i egenskap av komiteens leder. Så vil jeg si følgende – og noe er allerede sagt i denne debatten, selvfølgelig, såpass langt uti den, men allikevel: Hvordan kunne dette skje? Det mener jeg er det gode spørsmålet. For selv om vi nå er der vi er, slik jeg begynte dette innlegget med, vil jeg si at vi vet jo nå hvordan det skjedde, vi vet at militært materiell er eksportert i strid med regelverket, vi vet at det befinner seg på steder og i hender det ikke skulle vært – men vi vet ikke svaret på det neste spørsmålet: Hvorfor skjedde det – i Norge? Det er det som blir hengende i luften, og som ingen klarer å svare på. Kontrollkomiteen har ikke funnet svaret på det spørsmålet: Hvorfor? Jeg hører heller ikke at statsrådene makter å si det. Jeg ber dem ikke om å gjøre det nå, men jeg bare konstaterer at heller ikke de klarer å svare på det spørsmålet. Det er, vil jeg si, kjære storting og kjære regjering – og særlig kjære losje – en veldig betenkelighet for oss, for oss alle, at vi ikke klarer å svare på spørsmålet: Hvorfor skjer det – i Norge? Vi er alle sammen enige om at det ikke skal skje, men det har skjedd. Derfor stiller jeg dette retoriske spørsmålet. Jeg klarer ikke å svare på det selv, og derfor ber jeg heller ingen andre om å gjøre det, men jeg vil si det på denne måten. Det er noen aspekter i dette som er omtalt allerede, men som jeg også må innom før denne debatten er ferdig; spørsmål som er stilt, men som er så forunderlige. For i alle de bestemmelsene som Stortinget har lagt gjennom årene – og som regjeringene har sluttet seg til på tvers av alle partigrenser, for dette har ikke noe med partigrensene å gjøre – er det satt opp helt spesifikke regler for hvordan dette skal være, som vi alle sammen har snakket om her. Spørsmålene går fra punkt A til G i regelverket – A til G, helt konkrete ting. Det begynner med spørsmålet – dette er A: «Er kunden en militær kunde eller har forbindelse med militærindustrien?» Ja, så åpenbart i dette tilfellet. Men det ble forsøkt skjult, og det er det stygge. Det er ikke bare det at det var åpenbart at det var det, men det ble forsøkt skjult. Det er et uttrykk for systemsvikt, ja vel, men det er også uttrykk for en ganske alvorlig systemsvikt som vi må finne ut av hvorfor skjer. Det gjelder oss alle, i salen og i losjen. Dette henger der, men det må sies så tydelig for at vi skal kunne gå videre. Jeg slutter meg helt til alt hva forsvarsministeren har sagt om hva hun skal gjøre. Gratulerer med det, det er flott – ikke et vondt ord. Men det handler ikke om det nå. Det handler om at vi har disse reglene, men de blir brutt. Det er det som er problemet. Så til B: «Er kunden ukjent eller er det usikkert hvem kunden egentlig er?» Det kan diskuteres, tatt i betraktning de kunnskapene man egentlig fikk etter hvert om hvem som var kunden. Det kan jo diskuteres, men det måtte jo oppfattes som høyst uklart. Og er det uklart hvem sluttbrukeren er? CAS Global var en dekkoperasjon. Det går ikke an å si noe annet om det enn at det var en dekkoperasjon. Og så sier man – og det er det som er litt for lettvint, og nå snakker jeg veldig direkte her; det tillater jeg meg, så mye som vi har jobbet med dette: Ja, vi sjekket bare CAS Global litt for dårlig. Oppriktig talt, president – oppriktig talt! Man tillater seg å si det også etter at de norske tollmyndighetene, etter at britiske myndigheter har henvendt seg til dem og advart mot salg til CAS Global, sier at de bare sjekket litt for dårlig. Nei – nei, nei! Jeg bare sier: Jeg har vært med noen år nå, og jeg lar meg ikke snakke til på den måten, for å si det rett ut. Jeg orker nesten ikke å høre på det. Det er klart at det er en systemsvikt – for all del. Og det kan hende – og jeg sier det med forbehold, det kan hende – at det er utro tjenere her som lurer folk. Det kan hende. Men en systemsvikt i sin alminnelighet? Det er klart det er det, for det er ikke mulig å eksportere militære fartøyer til andre land som postpakke. Det må jo være et system som vet om det, som forstår det, og som står bak denne eksporten. Det skal være papirer ut og papirer inn for at skipene skal få lov til å forlate kai. Og så er det ingen som reagerer, og ingen som oppdager det, enda det foregår over lang tid og mange år, som forsvarsministeren helt riktig sa. Det er åpenbart at det er sånn. Jeg skal komme tilbake til det, for øvrig. Da sier jeg igjen: Hvordan kan det skje i Norge, når regler og retningslinjer er så tydelige som de er? Jo, det skjer fordi man bruker CAS Global som dekkoperasjon og sier at dette er britisk juridisk ansvar og britisk mannskap. Ingenting av det stemmer. Det er skremmende, av stor betydning og et stort problem. Jeg vil også si – og det har et par av mine kolleger allerede sagt, jeg vet det, men jeg skal også si det; det var særlig representanten Abid Q. Raja som sa det – at i dette systemet er vi altså i følgende situasjon – det står her i punkt E: Er fakturaene uvanlige? Nei, ikke direkte, men her er det altså snakk om forskjellige typer utstedte salgsdokumenter. Tenk på det, da. Det er dokumentfalsk, det – en kriminell handling i seg selv, som altså foregår i våre systemer. Og når representanten Helge Thorheim og andre spør om dette i høringen, sier de som er angjeldende personer, at de ikke husker: Jeg husker ikke dette. Det er helt uakseptabelt, selvfølgelig – helt uakseptabelt. Da går vi over til det som må sies med stor tydelighet – iallfall blir jeg veldig engasjert i det – på vegne av våre statsråder, begge to som sitter her: At de begge to må gå til politiet – til politiet – for å finne ut hva som har skjedd i egen forvaltning, det er konstitusjonell historie med negativt fortegn. Tenk på det! Og som vi har hørt en rekke ganger her nå at statsråd Eriksen Søreide sier om igjen, og bekrefter i dag – det som komiteen har lagt til grunn i sin vurdering av hennes posisjon i denne saken, nemlig det at hun ikke får fram de opplysningene som hun trenger for å fortelle Stortinget på fyllestgjørende måte hva som har skjedd: Tenk på det – i Norge! Og når kontrollkomiteen går inn i dette, er det fordi jeg skal kunne si følgende: Dette skal vi ha slutt på. Det skal ikke være sånn at statsråder i en norsk regjering må henvende seg til Riksadvokaten eller Økokrim for å få vite hva som har skjedd i egen forvaltning. Og de gode statsrådene her i salen kan stole på at de har Stortinget 100 pst. i ryggen. Det er derfor vi slår i bordet – for vi skal ikke ha det sånn. Disse aspektene ved saken var det viktig for meg å få fram, fordi de illustrerer sakens alvor og sakens kjerne, og jeg gjentar: Ingen i denne salen klarer å svare på hvorfor dette egentlig skjedde. Så til noen andre sider ved denne saken: Det er debatt rundt forholdet til forsvarssjefen og forsvarssjefens forhold til statsråden. Representanten Tetzschner har her kritisert flertallets holdning på en tydelig måte, og han har også fått svar på det. Men jeg vil selvfølgelig også svare på det. Jeg sier bare formelt at hele forarbeidet til kontrollkomiteens utøvelse av sin funksjon, slik som den er i dag, har sitt utspring i Stortingets behandling av det såkalte Frøiland-utvalget. Dette er lenge siden, men det ligger der. Det er det som kalles «forarbeider». I disse forarbeidene sies det tydelig, og Stortinget har sluttet seg til det, det har vi funnet fram etter at dette er blitt så formelt kritisert, at det selvsagt er slik – og det mener også Arbeiderpartiet, og jeg tror det gjelder også for det som kalles «flertallet» her – at det er statsråden som er ansvarlig overfor Stortinget, og Stortinget kjenner bare statsråden. La det ikke være noen tvil om det. Men det framgår også helt tydelig at det selvsagt er slik at vi har anledning til å gå inn og snakke med og forhøre oss om forvaltningens representanter når det er nødvendig «for å belyse saken», for å sitere Frøiland-utvalget helt konkret. Det er også nødvendig og riktig for oss å ha meninger om forvaltningens arbeid når det også er nødvendig. Hva sier flertallet her? Man sier at forsvarssjefen – den nåværende, Bruun-Hanssen – forandret mening fra første høring til andre høring. Det overrasket komiteen, og vi oppfattet det som alvorlig. Vi har også fortsatt selvfølgelig den situasjon at mye av det som skjedde i denne saken, skjedde i Forsvarets forvaltning, og det er erkjent. Og jeg viser til alt jeg har sagt om at vi allikevel ikke har fått svar på hva som faktisk har skjedd. Statsråden måtte gå til politiet. Da mener vi at det er nødvendig å peke på dette, slik som vi gjør i innstillingen. Det er ikke – som representanten Tetzschner sier – å drive personalpolitikk. Det er å uttrykke en mening om den aktuelle situasjonen, som ikke er noe annet enn akkurat det. Men det er på sin plass. Det er det vi sier, med den begrunnelsen som ligger i innstillingen, og som jeg har kommentert her nå. Dette er mitt syn på dette. Så skal jeg til slutt snakke om to aspekter ved representanten Tetzschners innlegg tidligere i debatten her. Det ene er det som var antydningen, med henvisning til representanten Eldegards innlegg, hvor han mente at det var bare å sette i gang og fremme mistillit mot tidligere statsråder. Det er et synspunkt uten verken politisk eller faktisk dokumentasjon – et retorisk synspunkt, intet mer enn det. Det som representanten Tetzschner og komiteen kjenner veldig godt til, er akkurat dette som handler om at vi har gjennomgått denne saken på best mulig måte, og vi – når jeg nå sier «vi», mener jeg Arbeiderpartiet – har vært aktive i å få våre tidligere statsråder til høring for å høre hva de har ment. Vi for vår del har ikke lagt partipolitiske preferanser på dette – overhodet. Vi har ikke siktet på de sittende statsrådene ved én eneste anledning. Da er det urimelig og uriktig av representanten Tetzschner å komme med slike retoriske innslag som å si: Ja, det er bare å sette i gang mot de tidligere statsrådene. Så vil jeg si og igjen gjøre oppmerksom på – ettersom representanten Tetzschner mener at vi gjør så mye galt – at både den siste høringen og den forrige høringen, altså begge i denne saken, er vedtatt igangsatt enstemmig i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Og jeg mener – og jeg håper at representanten Tetzschner hører dette og noterer seg det – at han gang på gang i denne salen og i det offentlige rom, etter at han har godkjent gjennomføringen av høringen i komiteen, kritiserer at den faktisk finner sted. Det synes jeg representanten Tetzschner rett og slett skal slutte med, for det sømmer seg ikke politisk, vil jeg si. Så til hans karakteristikker av komiteen og komiteens medlemmer: Jeg vil si at det er svært beklagelig – og her bruker jeg tyngden i ordet «beklagelig» i parlamentarisk forstand – at Michael Tetzschner gir komiteens arbeid og dets medlemmer en slik karakteristikk som han gjør. Han gjør det ikke bare i denne debatten. Han gjør det om igjen og om igjen, og han gjør det også i det offentlige rom. Toppen av det hele var at han karakteriserte høringene knyttet til Telenor og VimpelCom, som vi skal ha i morgen, som at vi var deltagere i en dårlig amerikansk B-film. Hadde det vært framført fra Stortingets talerstol, hadde det vel vært på sin plass å bruke klubben. Hva kan være hensikten med en slik nedlatende oppførsel? Det kan jo ikke være noen annen hensikt enn tanken om å svekke kontrollkomiteens autoritet og plass, for det er et flertall – og stort sett et stort flertall – som står bak den linjen som har vært ført i bl.a. denne saken. Og representanten Tetzschner har ikke på noe tidligere tidspunkt ment at alt dette var så unyttig. Det er bare opportunt å si det nå. Og jeg markerer meg veldig tydelig på dette punktet, for det må ikke fortsette. Vi kan ikke ha en karakteristikk av komiteens medlemmer som er rett og slett så politisk nedlatende, når det er en politisk vurdering som ligger til grunn for ærlig politisk parlamentarisk arbeid fra alle oss andre. Vi har hørt statsrådenes syn på dette. De har ment at alt var nyttig. Statsråd Eriksen Søreide sa at hun ønsket innstillingen velkommen. Det var et flott uttrykk, og det setter hele innlegget som Michael Tetzschner hadde, i det helt korrekte lys. Jeg slutter dette innlegget med igjen å takke for et stort og verdifullt arbeid. Jeg håper virkelig at det blir slik at vi ikke opplever slike ting mer, at kontrollkomiteen slipper å arbeide i ett og et halvt år en gang til med saker av denne karakter, at vi har fått sagt tydelig at vi står bak regjeringen og statsrådene i denne saken, og at det blir helt nødvendig at vi passer på de oppfølgingene som statsråden nå har annonsert, som jeg synes statsråd Eriksen Søreide gjorde på en god måte. Dette skal vi vedta senere i dag, som en operativ konklusjon på dette meget viktige arbeidet.