Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-10-21:
Jeg vil gi ros til representanten Kjersti Toppe for å fremme denne interpellasjonen. Det er viktig å diskutere dette. Vi har også diskutert varsling i tidligere debatter her i Stortinget det siste året. Diskriminering er vi også nødt til å diskutere videre. Hele debatten her viser jo hvilke utfordringer vi står overfor. Men jeg ønsker å ha en litt annen inngang til dette i dagens debatt, for jeg er helt enig i det som er belyst her så langt. På systemnivå tror jeg vi er nødt til å diskutere både de regionale helseforetakenes rolle og hele situasjonen rundt dem som arbeidsgivere, og også utdanningen av leger. Jeg tror at etter at fylkene ble fratatt eieransvaret for sykehusene, er det med rekruttering blitt litt stemoderlig behandlet i helseforetakene og har i for stor grad blitt plassert i HR-avdelingene, Human Resources, og i vikarbyråseksjonen og i for liten grad i ledelsen i sykehusene. Vi skal skape pasientenes helsevesen framover, og der er kompetansen til de ansatte utrolig viktig. Her har vi forsømt oss de siste ti årene, særlig med å rekruttere spesialister, ser vi, og vi sliter nå på mange områder for å oppfylle de behovene vi har. Det får vi anledning til å diskutere framover når vi skal se på alternativer til helseforetakene som styringsorgan og eier. Da komiteen var på komitéreise i Australia, fikk vi høre om en legeutdanning som har gjennomgått en transformasjon de siste årene. Det gjelder både inntakskriterier, der de nå åpner for at 25 pst. blir tatt inn på flere kriterier enn bare karakterer – det tror jeg også er en diskusjon vi skal ta i Norge – og der de som blir tatt inn på bakgrunn av flere kriterier, gjør det like bra i utdanningen. I tillegg har de kortet ned på basisutdanningen i legeutdanningen, og bachelorgrad er inntakskriteriet, uavhengig av om det er realfag eller ikke. Men alle de som har gått igjennom legeutdanningen, fortsetter i et femårig spesialiseringsløp, og alle har fast ansettelse. Det gir en annen ro, og det gir også andre muligheter. Og det gir arbeidsgiver helt andre forpliktelser. Der er organiseringen av spesialistutdanningen knyttet til at de 17 spesialiseringsretningene har hvert sitt college. Legene er i jobb, men får utdanningen sin ved spesielle skoler. Det fører meg videre til at vi er nødt til å diskutere spesialistretningene også i Norge. Det er ikke bærekraftig å møte framtida med en stor, aldrende befolkning og ikke ha sykehjemsmedisinere – eller geriatere, som vi snart ikke har i Norge. Det er også andre utdanningsretninger vi bør se på. I Australia har de bl.a. en spesialiseringsretning innenfor distriktsmedisin, som jeg tror er noe vi skal diskutere også i Norge. Vi ser nå hvordan Tromsø lykkes med å rekruttere leger etter at de fikk legeutdanning i Nord-Norge, så her står vi overfor litt større systemiske debatter, som vi er nødt til å ta med oss inn. Og som representanten Bollestad var innom knyttet til ukultur og ledelsesutfordringer, tror jeg at det er litt av den samme debatten. For å bringe inn også den nye generasjonen av ledere inn i helsevesenet trenger vi ikke bare de absolutt teoriflinke; vi er også nødt til å se på nærmest en spesialistutdanning for helseledere. Hvor den skal være, og hva som skal være innholdet, er også viktig å diskutere. Igjen: Takk til representanten for å fremme denne debatten. Den har mange dimensjoner i seg, og det er særlig alvorlig at unge kvinner blir utsatt for en slik behandling, og som vi vet, er det i kvinnedominerte yrker i helsesektoren vi har et spesielt ansvar for å bringe denne ukulturen til livs.