Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2008-01-17:
Da jeg lyttet til foregående taler fra Arbeiderpartiet, reflekterte jeg over at innledningen var veldig bra og konklusjonen var svært dårlig. Dette er ingen intervensjon. Denne saken har et generelt fundament, men den er festet også i en spesiell sak hvor et modig menneske som ville ha unnskyldning og erstatning for frarøvet barndom, har ryddet vei for mange andre. Forut for Befring-utvalgets utredning forelå det også lokale utredninger, bl.a. i Bergen kommune, hvor dette begynte. Dette har jeg fulgt fra - dessverre - starten på denne begredelige saken, og i likhet med interpellanten må jeg si at jeg er bedrøvet over å stå her i dag. Jeg er bedrøvet over at det fortsatt skal være nødvendig fra Stortingets talerstol å føre en kamp for at barnehjemsbarna skal få anledning til å få prøvd sin sak i norsk rett på en grundig og god måte, uten å bli møtt med en holdning fra staten om at saken er foreldet. I går ble jeg - av ulike grunner - orientert om ombudsmannsordningen for Forsvaret, som har eksistert siden 1954. En viktig ting jeg merket meg ved denne ordningen, er at det ikke er foreldelsesfrist. Ordningen kom på plass i 1954, og det er ingen foreldelsesfrist. Innenfor denne ombudsmannsordningen kan man altså komme med saker - om man skulle ønske det - som går tilbake til 1954, og få dem behandlet. Da Stortinget tidligere behandlet en sak om barnehjemsbarn, som interpellanten har vist til, var det to forhold som - for et sjeldent tilfelles skyld - krystallklart ble presisert: ikke foreldelse og redusert krav til bevis. Dette ble presisert for at man, som et samlet storting uttalte, skulle ha mulighet til individuelt å få prøvd sin sak for retten - mot staten. Dette er - jeg gjentar det - ingen intervenering i en pågående rettssak. Dette er å rydde vei for at mange - om de orker - kan gå til det skritt å få prøvd sin sak individuelt. At det er en person i spissen for dette, er helt klart, og hun er en modig kvinne. Jeg fikk en melding fra henne i går, og jeg har hennes tillatelse til å referere fra den. Jeg skal være kort, bare sitere litt: «Det gjør godt å erfare at ikke alle aksepterer at det offentlige Norge har begått grove overgrep mot små barn. Nå gjenstår det bare å se om flertallet på Stortinget har forandret mening om dette, eller om de er villig til å stå fast ved det som ble lest opp fra Stortingets talerstol 10. juni 2005.» Begunstigelse vil det være, sier statsråden, hvis man frafaller foreldelsen. Denne gruppen trenger faktisk en aldri så liten begunstigelse. De har gjennom tyveriet av sin barndom ikke opplevd mye begunstigelse. Her skal - og må - det være unntak, slik Fremskrittspartiet ser det. Det er et opprørende signal statsråden sender på vegne av Regjeringen - for det må jo være på vegne av den. Det er en grusom melding til barnehjemsbarn som i noen tilfeller nok har fått kommunal billighetserstatning, og som kanskje har fått statlig billighetserstatning etter å ha søkt om det, men som likevel ønsker å prøve sin sak for norsk rett, individuelt og på egen hånd. Ofte er det viktigere enn utmåling av kronemessig erstatning å få prøvd sin sak og gjennom en kjennelse i saksøkers favør få en oppreisning og en erkjennelse av at man faktisk har lidd urett. Gjennom en positiv kjennelse får saksøker også en slags unnskyldning fra staten og fra storsamfunnet. Det er en grusom melding statsråden velger å gi. Jeg mener at det er en klar feiltolkning av Stortingets vedtak. Jeg mener også at det er en klar forsømmelse med hensyn til at statsråden har plikt til også å følge opp Stortingets uttalelser gitt i merknads form.