Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2015-03-03:
Takk for en god interpellasjon fra Arbeiderpartiets Per Rune Henriksen. Spørsmålet han stiller, er veldig viktig: Hvordan vil statsråden legge til rette for at karbonfangst og -lagring blir tatt i bruk på større punktutslipp i Norge? La oss starte med å gjøre en ting helt klart: Det som var en stor og banebrytende og veldig engasjerende visjon om at Norge skulle bli landet som serverte verden banebrytende klimateknologi gjennom CCS, var en visjon som ble skutt ned av den rød-grønne regjeringen med fynd og klem sommeren 2013, da de avlyste fullskalaprosjektet på Mongstad. Hele poenget med denne visjonen, hele poenget med en månelandingsvisjon, er at den blir gjennomført selv om det er vanskelig, og selv om det er dyrt. Og når man velger å avlyse det, har det konsekvenser utover bare det at man ikke gjennomfører prosjektet selv – det betyr at man har skiftet syn, at man har skiftet linje, at man ikke er villig til å gjøre de investeringene som skal til for at Norge skal være teknologileverandøren. Miljøpartiet De Grønne var helt fra starten av kritisk til karbonfangstsatsingen på Mongstad, fordi vi mente at hovedfunksjonen med det prosjektet, i tillegg til å sørge for at vi fikk et gasskraftverk, ville være å sørge for en utsettelse av å stille harde nok klimakrav til norsk olje- og gassvirksomhet. Det må jeg si at vi har fått fullstendig rett i. Men selv om karbonfangst og -lagring ikke lenger kan sies å være et teknologiflaggskip og en visjon for Norge i forhold til resten av verden, er også Miljøpartiet De Grønne av den oppfatning at teknologien må tas i bruk der den kan tas i bruk. Der vil jeg gi statsråden fullstendig rett i en ting han nettopp sa, nemlig: Det er først når vi gjennomfører konkrete fullskala prosjekter på karbonfangst og -lagring, at vi får prisen ned. Det er det samme med karbonfangst og -lagring som med all annen ny teknologi: Vi må være villige til å investere for å få teknologien operativ og for å få prisene ned. Den første vindmøllen, den første elbilen, det første solcellepanelet var kjempedyrt og fryktelig ineffektivt, og noen måtte betale for det. Det store eksemplet som vi alle kjenner, er Energiewende og tyske skattebetaleres vilje til å betale det hvite ut av øynene for å få bygd opp fornybarindustrien i Tyskland, og det har da også virket. Men det koster penger. Vi har én mulighet her i landet. Det er å ta teknologien i bruk og ta den i bruk der vi trenger den. Og vi trenger den veldig, for vi klarer ikke å gjennomføre de utslippskuttene vi har satt oss som mål og vedtatt i denne salen selv her i Norge. Vi har store punktutslipp. Vi har det berømte Mongstad-raffineriet, inklusiv kraftverket, som i 2013 slapp ut 2,4 millioner tonn CO2 til sammen. Gassco har sitt anlegg på Kårstø, som i 2013 slapp ut 1,1 millioner tonn. Yara har sin fabrikk i Porsgrunn, som i 2013 slapp ut 900 000 tonn. Snøhvit utenfor Hammerfest slapp ut 900 000 tonn i 2013. Og Norcem Brevik slapp i 2013 ut 800 000 tonn. Gassnovas mulighetsstudie trekker særlig fram Norcem og Yara som aktuelle punkter for CO2-fangst og -lagring, mens de ikke er like offensive på Snøhvit, men her er begrunnelsen hovedsakelig finansiell, ikke teknologisk. Karbonfangststrategien som ble presentert i statsbudsjettet for 2015, er ikke særlig offensiv. Der er jeg enig med Arbeiderpartiet, selv om jeg er fullstendig uenig med Arbeiderpartiet i en framstilling som gir den nye regjeringen ansvaret for at lufta har gått ut av karbonfangstsatsingen i Norge. Det ansvaret må den rød-grønne regjeringen ta veldig mye av. Vi har altså en situasjon hvor utslippskildene finnes, teknologien finnes, og virkemidlene finnes. Forurensningsloven har hjemmel for å pålegge selskaper, også i kvotepliktig sektor, å ta i bruk den best tilgjengelige teknologien. Dagens praksis, hvor store utslipp av klimagasser i realiteten er unntatt lovendring, og hvor man ikke bruker forurensningsloven, er sterkt medvirkende til at klimaforliket, som alle de andre partiene i denne salen er så opptatt av at de har vedtatt, faktisk ikke blir oppfylt. Miljøpartiet De Grønne mener derfor at staten for det første må gjøre det fullstendig klart at de store punktutslippskildene i Norge skal renses, og man skal bruke det lovverket man har, forurensningsloven, eller etablere en ny og enda bedre lovgivning, en klimalov, for å gjennomføre dette. Man bør utlyse en bred konkurranse om å gjennomføre disse renseprosjektene – alle sammen, ikke bare noen av dem – og man må være forberedt på at staten må betale i betydelig grad. Det er en illusjon å tro at man kan etablere en verdikjede og en lønnsom gjennomføring av denne teknologien uten at det betales betydelig i utgangspunktet for oppstarten.