Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2012-03-29:
Fordeling av inntekt bestemmes gjennom et komplisert samspill mellom en rekke strukturelle og økonomiske forhold. Fordelingsutvalget beskrev hvordan lønnsdannelsen, øvrige rammevilkår i arbeidslivet, bolig- og kredittmarkedet, skattesystemet og overføringene, demografisk utvikling, økonomisk utvikling og internasjonale forhold påvirker fordelingen. I Senterpartiets tradisjon og politikk ligger et fundament som innebærer en aktiv demokratisk styring av kapitalismen innenfor nasjonalstaten. Kapitalismen må korrigeres og styres for å sikre brede, langsiktige samfunnsmessige mål, som f.eks. jambyrdige forhold mellom folk og reell konkurranse i næringslivet. I denne debatten om fordelingsmeldinga velger jeg å bruke min knappe tid på arbeidsmarkedet – lønns- og inntektsdannelsen i samfunnet. Arbeidsmarkedet er det første og viktigste forhold for fordeling av økonomiske verdier mellom folk. Dersom ikke dette er organisert slik at det blir jambyrdige forhold mellom folk, vil det ikke være mulig å sikre dette gjennom økte skatter eller bedre velferdsordninger. Kjernen i det som kalles den norske modellen, beskrives av senterpartifolk som jambyrdige økonomiske, sosiale og kulturelle forhold mellom folk i ulike deler av landet. Den norske modellen tilhører den røde og grønne pol i norsk politikk. Denne jambyrdigheten som mange hyller, men som i dag er utsatt for kraftig svekkelse i det praktiske liv, er et resultat av en lang historisk-politisk debatt med ulikt partipolitisk syn på fordeling av privat eiendomsrett, innholdet i privat eiendomsrett, fordeling av verdiskaping mellom lønnsmottakere og arbeidsgivere, rammevilkår og maktforhold mellom råvareprodusenter – f.eks. fiskere, jordbrukere, skogbrukere – kontra industri og handelsledd. Jambyrdighet og å ta hele landet i bruk – desentralisering – er viktig for den grønne pol i den rød-grønne regjeringa. For Senterpartiet er det f.eks. viktig å sikre og videreutvikle landsomfattende tariffavtaler i fagbevegelsen. Det er viktig å styre maktforholdene i samfunnet slik at framgang i teknologi og arbeidsproduktivitet også kommer lønnsmottakere og sjølstendig næringsdrivende til gode som økt realinntekt. Små lønnsforskjeller og tilgang til kompetent arbeidskraft oppmuntrer bedrifter til innovasjon og investering i teknologi. Lokal og nasjonal knapphet på arbeidskraft er avgjørende for den norske modellen. Som følge av EØS-avtalen har vi fri bevegelse av arbeidskraft. Det utvikler seg en stadig sterkere holdning som underminerer den norske modellen, ved at stadig flere jobber eller arbeidslivsbransjer ikke anses gode nok for nordmenn. Mange nødvendige arbeidsoppgaver svekkes derfor i sosial anseelse og respekt som følge av arbeidsinnvandring, noe som i neste omgang vil begrunne enda mer arbeidskraftinnvandring. Som rød-grønne politiske ledere står vi derfor overfor et valg – enten å oppgradere disse jobbene økonomisk, sosialt og kulturelt, eller gå til fattigere land og etterspørre enda mer billig arbeidskraft til bruk i Norge. EØS-avtalen kobler vårt arbeidsmarked til det europeiske arbeidsmarkedet, med helt andre maktforhold mellom kjøper og selger. Det betyr i utgangspunktet at en norsk arbeidsgiver kan velge mellom norske og utenlandske ansatte og ansette den som er best og billigst. Fagbevegelsen er sjølsagt stadig mer på vakt ettersom den erfarer de økte negative konsekvensene. Motstanden mot EUs vikarbyrådirektiv er et glitrende eksempel. Den får nå støtte blant folk som tidligere uttalte seg svært positivt om EØS-avtalen. Fagbevegelsen arbeider – innenfor EØS-avtalen – iherdig for å beskytte sine medlemmer mot å bli rammet av det lavere lønnsnivået i andre EU-land, så ikke det skal smitte over på det norske. Vår regjering bygger ut lovverk og kontrollbyråkrati for å redusere utviklinga med sosial dumping. Likevel er det ikke til å komme forbi at fri flyt av arbeidskraft vil innebære økende makt til dem som ønsker – eller aksepterer – økte inntektsforskjeller blant folk. Dette er partiet Høyres tradisjon og varemerke. Tenk på en demning mellom to vannmasser med ulikt overflatenivå. Finnes det et aldri så lite smutthull, vil forskjellene forsvinne. Ett lands kostnadsnivå utjevnes saktere, og dermed får svake grupper i arbeidslivet dårligere realinntekt. Denne utvikling skjer over hele landet, men kanskje tydeligst i byene. I Oslo er det lett å se virkninga av at en ikke behøver å tilby arbeidsfolk en norsk levestandard for å få noen til å utføre nødvendige oppgaver. Det er tydeligvis nok å tilby folk noe bedre vilkår enn det en kan få der en kommer fra, for fattigdom er et voksende problem. Oslo er tydeligvis ikke i stand til å skaffe seg tjenesteytere innenlands. Det blir også stadig mer selskapseid jordbruksdrift, i stedet for den norske modellen – familieeie. I dette jordbruket er den samme utviklinga kommet svært langt og undergraver sjølsagt yrkesutdannelse og rekruttering fra interesserte og dyktige norske ungdommer. Fri flyt av arbeidskraft mellom land med svært ulik økonomisk situasjon og maktforhold på arbeidsmarkedet er den største trusselen mot den norske tradisjonen med jambyrdige forhold. Derfor bør dette temaet være blant de viktigste som regjeringa drøfter nøye i de dokument som oversendes Stortinget på bakgrunn av NOU, utenfor og innenfor Norges avtaler med EU.