Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-01-08:
Interpellanten tar for så vidt opp flere problemstillinger i sin interpellasjon. Vi har den prinsipielle debatten, knyttet til hvorvidt man skal speilvende dagens system – om man skal gi samtykke til at man skal kunne ta ut organ, eller om man skal ha det motsatte systemet. Jeg vil først gripe fatt i den problemstillingen. Jeg synes det er betryggende at statsråden bekrefter at han har samme syn som representanten Lønning, et syn som også jeg vil presisere at jeg har. Jeg mener det vil være helt galt å gjøre som Bård Vegar Solhjell har tatt til orde for gjennom media, å speilvende dagens system. Det er viktige prinsipielle årsaker til det, men det er også, som representanten Lønning var inne på, viktig i forhold til debatten. Jeg tror også at man vil få den motsatte effekten av det man ønsker å oppnå. Så jeg er svært glad for statsrådens syn og også for den debatten som representanten Lønning har tatt fatt i på dette feltet. Så er selvfølgelig den andre biten av denne store debatten hvordan vi kan bli enda bedre. Hvordan skal vi klare å få på plass at enda flere av dem som i dag står i kø for å motta et organ, skal få denne muligheten til å forlenge livet eller få et bedre liv? I den debatten må jeg få lov til å gratulere både Stiftelsen Organdonasjon og transplantasjonsteamet på Rikshospitalet, og også statsråd og departement med det arbeidet som er gjort. Nå synes jeg også at den debatten som har vært i Stortinget gjennom de siste årene, har gjort at vi har fått økt fokus på dette feltet. Det er viktig. Vi satte i 2008 ny rekord i antall transplantasjoner i Norge. Det viser at den debatten som vi har hatt, og det arbeidet som man har gjort, faktisk har båret frukter. Det skal vi være glad for. Men allikevel er det relativt langt opp til de måltallene som vi selv har satt oss. Derfor er det viktig at vi nå ikke hviler på våre laurbær. Det er viktig at vi i tiden framover har ikke bare fortsatt fokus på, men økt fokus på hvordan vi skal kunne bli enda bedre. Er vi sikre på at de donoransvarlige legene har den tiden som skal til ute i de 25 donorsykehusene våre for å kunne gjøre den jobben som det er behov for? Er opplæringen av personell skikkelig på plass, slik at man kan ta samtalen med pårørende etter at døden har inntruffet? For det er helt åpenbart at den samtalen er vanskelig. Man trenger både oppbakking og tid, og man trenger kompetanse for å kunne foreta denne samtalen. Da er dette viktig. Så er det også vist til at Stiftelsen Organdonasjon får 1 million kr til å kunne fortsette det arbeidet som de gjør, og det er viktig. For jeg tror at selve spydspissen på dette feltet nettopp er Stiftelsen Organdonasjon og den jobben man der gjør. Det går på å få ut disse kortene der man kan skrive under på at man ønsker å være donor. Og det går ikke minst på at man har en pågående debatt om temaet. For jeg tror nok at samtalen rundt kjøkkenbordet eller i det stille hjemme hos den enkelte kanskje er den aller viktigste arenaen for å ha fokus på dette og for å få opp antallet donorer i Norge. Når det gjelder et sentralt register, er jeg veldig skeptisk. Også Stiftelsen Organdonasjon har uttalt at man er veldig skeptisk til det, og representanten Lønning var inne på det som skjer i EU-systemet, der man har gjort et arbeid knyttet til dette. Hvor flinke er vi til å få inspirasjon fra andre land og kunnskap om hva andre land har gjort? Det landet i Europa som kanskje er fremst på dette feltet, er Spania. Jeg tror vi har mye å lære. Heldigvis ser det ut som om vi er på rett vei. Vi får økt tilgang, dvs. at flere personer blir reddet. I tillegg har også Norge en veldig positiv plassering knyttet til bruk av organer fra givere. Her er vi veldig høyt oppe. Jeg håper at arbeidet kan intensiveres videre, og ser fram til at vi skal sette stadig nye rekorder.