Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2012-01-19:
Jeg er svært glad for interpellasjonen. Det er en mye breiere interesse nå for samling om skogindustrien. Min overskrift er: Ny foredling av norsk trevirke. Resultatet må bli økt lønnsomhet i alle deler av verdikjeden og en næring som er attraktiv for ungdom. Flere har vært inne på vegskillet. Rammebetingelsene for næringa har strammet seg til både markedsmessig og politisk de siste åra, så på sett og vis er vi ti over tolv istedenfor ti på tolv, for å si det billedlig. Krisen er såpass stor at Södra på Tofte, som bruker 6 000 m3 tømmer om dagen, består, og Follum, som bruker ca. 1 000–2 000 m3 om dagen, er nedlagt. Det er utrolig alvorlig, og det må en kunne si uten at en blir kalt for pessimist. Det er altså avsetningsproblemer. Avsetningsproblemer presser prisene, presser verdiene i alle deler av kjeden, og det er utrolig få ungdommer som utdanner seg i faget bruk av skog, på alle nivåer. Der må det endring til. Noen ønsker at skogbrukets rolle framover skal være barskogvern, flisfyring og salg av rundtømmer til utlandet. For en som kommer fra Drammensvassdraget, er det som å gå tilbake til tida før 1500-tallet. En må derfor bli enige om at Norge uten skogbruk, Norge uten treforedling, ikke er Norge, og vi må altså være helt pragmatiske i forhold til de virkemidler som vi bruker ut fra nåværende situasjon og ut fra framtidas situasjon, for å skape optimisme. Mulighetene er enorme. I trevirke har vi karbon. Det er ikke så konsentrert som i olje. Forskjellen mellom olje og trevirke er også at trevirke først må plantes, så må det skjøttes, og så må det høstes. Det er altså dyrere enn å bruke det konsentrerte karbonet i olje og gass. Derfor må en endre de foretaksøkonomiske sammenhengene mellom lønnsomhet i å bruke fornybart karbon i trevirke kontra lagerkarbon i olje og gass. Det er også spørsmål om rammebetingelser og politikk, og det vil influere på hvordan næringa vil se ut framover. Som flere har vært inne på, er miljøene i Norge svake, men dog er det store lyspunkter, og Borregaard er, som flere har vært inne på, den juvelen som vi har i norsk treindustri, og det er også en juvel i nordisk sammenheng. Vi har muligheter. Den 10. januar i år sa den svenske avisen Dagens Industri i forbindelse med en stor analyse av skogindustrien at det nå er en gunstig utvikling av næringa i Sverige. Det er sjølsagt et resultat av den svenske situasjonen. Forholdene i Norge er annerledes. Vi må derfor bruke virkemidler som er hensiktsmessige i forhold til en norsk situasjon. Flere har vært inne på satsing på forskning og utvikling. Det svenske og det finske miljøet er i dag best. Norge må komme på høyden. Vi har vært undervurdert over flere år som følge av at en har tenkt at treforedlingsindustrien går sin gang, en trenger ikke en kraftsamling om den, men det er nettopp det denne diskusjonen handler om. Den kritiske faktor framover er næringa sjøl. Hva vil næringa sjøl? Hvilken forståelse har næringa sjøl av hva som trengs framover? Jeg henter inspirasjon i mitt arbeid om dette fra rederibransjen, fra skipsfarten, der det var noen som sa: Norge uten skipsfart er ikke Norge. En var pragmatisk og lagde de virkemidlene som var nødvendig for at næringa skulle blomstre. Tilsvarende må gjøres innenfor den industrien vi snakker om. Altså: Næringa må etablere en felles virkelighetsforståelse og finne ut hva den vil. Næringa må stå sammen, og den må utvikle et riktig, konsistent og ærlig budskap – og jeg understreker ærlig budskap. Det skal være konsistent og ærlig, slik at det kan settes ut i livet fordi det er gjennomtenkt på forhånd. Som flere har vært inne på, har Norge en stolt historie. Den som til de grader er forbildet mitt, er Ivar Aavatsmark, direktør i Norges Skogeierforbund. Han ble ansatt under krigen, ble administrerende direktør i 1949 og satt i rollen fram til 1982. Der ble det lagt en strategi som var basert på helhet, langsiktighet og langsiktig eierskap. Derfor er det noe av det mest vesentlige nå i dag å bygge bru fra dagens industri og inn i framtidas industri, og da må vi også se på kapital og eierskap. Det er tre typer kapital som staten på en pragmatisk måte kan gå inn med. Det er investeringsstøtte, det er risikokapital, og det er eierkapital, slik at en får dette til å fungere, for det trengs langsiktighet, det trengs store økonomiske midler for å komme fra der vi er nå, og inn i framtida.