Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2017-11-14:
Asylpolitikk er vanskelig fordi det handler om enkeltmennesker, enkeltskjebner og det faktum at alle som kommer til Norge og søker asyl – enten det er barn eller voksne – gjør det fordi de vil ha et bedre liv. Det er et faktum at endel får avslag. Det gjelder også enslige mindreårige asylsøkere. Stortinget har heldigvis gått vekk fra en politikk med overstyring av saksbehandlingen på asylfeltet etter årevis med ustabilitet og urettferdighet. Det er ikke pressgrupper eller aksjoner som skal avgjøre asylsøknader – det er vurderinger gjort av Utlendingsdirektoratet. Jeg vil minne om historien. Stortinget vedtok i 2006 et representantforslag som innebar en oppmyking av politikken overfor enslige mindreårige asylsøkere. Det ble innført i 2007. De neste to årene skjøt asylstrømmen fart, og ankomstene av enslige mindreårige ble seksdoblet. I 2007 kom det 400. I 2009 kom det 2 500. Da asylstrømmen skjøt fart, grep den rød-grønne regjeringen inn i 2008, og daværende statsminister Jens Stoltenberg foreslo en innstramningspakke med 13 punkter og innførte bl.a. midlertidig opphold for enslige mindreårige. Norge returnerer ingen barn. De som returneres, er over 18 år, og saken deres er blitt vurdert individuelt. Er det nye opplysninger i en sak, er det full anledning til å søke omgjøringsbegjæring, dvs. få saken vurdert på nytt dersom man har fått avslag. I 2015 kom det 5 500 enslige mindreårige til Norge. Afghanere utgjorde 65 pst. Etter ny innstramning utgjør nå afghanerne 21 pst., og Norge er et av de få landene som har lyktes med å returnere afghanere som har fått avslag på sin asylsøknad. Vi vet at de personene som drar på flukt, har ressurser rundt seg. Vi vet at det ikke er de fattigste, men dem med penger eller mulighet til å ta opp lån for å komme seg til Europa. Vi vet at det koster mellom 25 000 kr og faktisk 170 000 kr å sende et barn. Vi vet at barn utsettes for overgrep på reisen. Vi vet at de risikerer å bli dratt inn i kriminelle miljøer på reisen, f.eks. når de søker tilflukt i andre land etter avslag på opphold i et land i Europa. Vi vet også at noen tjener seg rike på å legge til rette for disse fluktrutene. Forslagene i dag mener jeg motiverer nettopp til det. De er også med på å gi forhåpninger til dem som har fått avslag, og det må da være enda mer psykisk belastende å sitte og vente på ny behandling og så muligens få enda et nytt avslag. Jeg har lyst til å utfordre SV på dette: Mener man at enslige mindreårige asylsøkere skal få opphold uansett? Jeg ser med undring at Arbeiderpartiet har foretatt en snuoperasjon i tolvte time. Man kan jo stille seg spørsmålet: Hvorfor? Det er oppsiktsvekkende det Arbeiderpartiet gjør i dag. De går altså inn for – uten at man har komitébehandlet, hatt høring eller fått departementets vurderinger – å instruere en fagetat. Instruksen Arbeiderpartiet vil oppheve, er at manglende nettverk eller ressurser til å klare seg i internfluktområdet og sosiale humanitære forhold ved retursituasjonen ikke alene kan begrunne at det gis ordinær oppholdstillatelse. Instruksen sier også at det skal foretas konkrete, individuelle vurderinger i hver eneste sak uavhengig av søkerens alder på vedtakstidspunktet. Hva Arbeiderpartiet egentlig mener, er uklart. Det kan stilles mange spørsmål i denne saken. Det er derfor jeg er meget urolig når Stortinget skal ta stilling til så mange saker på så kort tid uten at det er behandlet. I dag har vi faktisk sårbarhetskriterier. De ligger også i utlendingsloven. Jeg utfordrer Arbeiderpartiet til å konkretisere hva det egentlig er. Jeg fraråder på det sterkeste at Stortinget går inn for hastevedtak i disse sakene. De hører hjemme i komitébehandling, i høringer og i vurderinger fra departementet. Jeg mener saksbehandlingen er uansvarlig, og at hele grunnlaget for maktfordelingsprinsippet faktisk blir utfordret. Det er ikke Stortinget som skal behandle asylsøknader. Det er fagmyndighetene.