Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Statsråden sa at vi ikke må sette by og distrikter opp mot hverandre, og jeg tror hun får stor tilslutning til det. For den debatten vi har hatt nå, viser veldig klart et felles ønske og et felles mål for oss alle om å ha en livskraftig bosetting i hele dette lange landet. Det er mulig det er mer enn et ønske; det kan hende at dette er en nødvendighet om vi totalt sett skal ha et godt fungerende samfunn, hvor våre ressurser totalt sett kan bli forvaltet og utnyttet på en klok og langsiktig måte. Dette betinger et næringsliv med rammebetingelser og forutsigbarhet som er tilpasset etablering og drift i våre utkantstrøk, og det krever en vel utviklet infrastruktur, naturligvis, så det kan være stabile og gode forhold og fremtidsutsikter for de unge. Ulike virkemidler er brukt for å oppnå dette, det er også blant de utfordringer vi står overfor fremover. Det krever at befolkningen inne i våre dalfører og langs våre kyster får mulighet til å forvalte ressursene ut fra sin erfaring og sin kunnskap. Dette er også ting som ligger inne i denne debatten og i de modeller som legges for distriktene. Likevel blir problemet at folk flytter fra distriktene. I forlengelsen av dette ligger det at de flytter et sted, og de flytter da i særlig grad til de sentrale østlandsområdene. Man kan lete etter forklaringer på dette, og det er bra, man finner kanskje til og med svar som gjør at man kan sette inn de rette tiltakene, men de faktiske forhold er en enorme tilflytting til østlandsområdet i dag. En normal befolkningsøkning klarer bygdene, den klarer kommunene og fylkene; det planlegger de for. Men når det kommer en slik befolkningsøkning som vi nå har hatt de senere år, og som det ser ut som vi kommer til å ha fremover, står vi overfor helt andre typer problemer. Vi ser hva som skjer med boligprisene. Vi ser hva som skjer når folk kommer flyttende på denne måten, så mange på så kort tid – da får vi enorme investeringsbehov. Det mangler skoler, det mangler sykehjem, det mangler sykehus. Alle disse tingene må på plass der hvor folk har valgt å flytte til. Det gjør at investeringene er enorme for disse områdene nå. Disse investeringene har en kapitalkostnad som i sin tur rammer et allerede relativt sett svakt budsjett. I denne diskusjonen må man ta med også disse faktiske realforhold som vi står overfor i deler av Norge. Oslo og de sentrale østlandsområdene er altså i en slik situasjon nå. Man kan ønske at folk blir boende i distriktene, eller at de flytter dit – og kanskje får vi det til. Men den situasjonen som fins i dag, må altså løses. Det må være slik at i områder hvor folk har valgt å slå seg ned, valgt å bo for kortere eller lengre tid, må tilbudene være tilnærmet like brukbare og ha den samme kvalitet som i resten av landet. Dette er en del av denne debatten som vi er nødt til å ta innover oss. Vi står overfor to problemstillinger, så langt jeg kan forstå. Det ene er å stoppe flyttestrømmen og avfolkningen i deler av Norge. Det andre er å se de behov som oppstår der hvor folk flytter til. De sentrale strøkene kan ikke leve på et håp eller en tro på at distriktene skal blomstre opp igjen – det gjør de helt sikkert; med den gode politikken som den nåværende regjeringen legger opp til, tror jeg sikkert at det vil skje, men det er et stykke dit etter all sannsynlighet. Og i denne perioden er vi nødt til å se også denne biten av konsekvensene for distriktspolitikken og konsekvensene av folks ønske om å slå seg ned i sentrale strøk: Det kan se ut som at når man leter etter svar, at man også skal se på den muligheten at dagens ungdom faktisk har en annen noe mer urban legning, urban holdning, enn hva den hadde tidligere.