Trine Skei Grande (Venstre), 2015-05-12:
Mange av oss i salen her har sikkert et hjerte for universitetsmuseene. Det har over lang tid vært en stor debatt om universitetsmuseenes rolle og posisjon, og det var noen som ville flytte dem bort fra universitetene og gjøre dem til bare museer. Jeg mener det er viktig at universitetsmuseene våre utgjør en del av museumsstrukturen, men også av universitetene våre. Det er viktig at de er koblet mot dem. Det gjør universitetene bedre, det gjør museene bedre, og det gjør også de andre museene bedre. Men de har blitt dårlig behandlet. De har blitt dårlig behandlet av universitetene, der dette er aktivitet som ikke er ledelsens hovedfokusering, verken gjennom måten vi finansierer og styrker universitetene våre på, eller hvordan det har blitt prioritert internt på de enkelte universitetene. Samlingene har heller ikke blitt verdsatt. Jeg merker meg at det å ha samlinger ikke har den statusen som det burde ha – om det så er språkbanker, ordbøker eller det er faktiske, fysiske samlinger ved universitetene – og at staten har hatt en museumspolitikk der universitetsmuseene ikke har hatt en viktig rolle. Jeg mener at universitetsmuseene spiller en helt vesentlig rolle på en rekke områder, f.eks. i realfagsatsinga man har hatt gjennom så mange år. Det har vært viktig å vise hvordan realfagene kan formidles på helt andre måter til barn og unge, og der har universitetsmuseene vært helt i front. De er helt i front med å utvikle faglige aktiviteter for unger og har klart å utvikle mange nye aktiviteter på disse feltene. Jeg kan nevne rollen som f.eks. Botanisk hage i Oslo har, både som fristed og som viktig arena for kunnskapsformidling, og som et sted som vi som bor i Gamlebyen i Oslo, er veldig stolt over å ha i nærheten av oss, eller sommerskolen på Vitenskapsmuseet i Trondheim, der unger får leke vitenskapsmenn og forskere og får være med på å utvikle kunnskap sammen med topp forskere, eller Bergen, som er en by som har engasjert seg veldig i å få pusset opp samlingene og få vist fram det som er både Bergens historie og forskningshistorie på området. Det er spesielt å gå rundt og se på polarsamlingene fra Nansen og Amundsen nede i kjellerne på Tøyen. Disse samlingene, som er innsamlinger gjort for lang tid siden, kan virke ubetydelige, men nå ser vi at mye av det som ligger i de fysiske samlingene i dag, kan gi oss ny kunnskap. De samlet materiale fra Novaja Semlja før russerne begynte med sine prøvesprengninger. Nå kan man sammenligne funn i de samme områdene med de innsamlingene som ble gjort for over 100 år siden, og man kan se hvordan prøvesprengningene har påvirket naturen og andre strukturer i området. Så fysiske samlinger kan bety mye for oss på områder vi ikke ante at vi trengte kunnskap om. Dette har vært viktig for veldig mange forskningsmiljøer, som de forskningsmiljøene vi er stolt over, som leter etter øgler på Svalbard om sommeren, men som er viktige dinosaurformidlere for veldig mange barn, som fascineres av disse dyrene. Jeg mener at forskere skal være barns helter. Oftest skapes disse heltene gjennom universitetsmuseene våre. De store profilene på mange forskningsområder som vi har i den offentlige debatten, er formidlere ved universitetsmuseene. Jeg tror det er viktig at vi utvikler disse museene sammen med byen deres. For oss som er opptatt av indre Oslo øst og Gamlebyen og Tøyen, er det helt klart at det er viktig at universitetsmuseene er en del av det Tøyen-løftet som mange av oss har vært opptatt av å få på plass. Den andre store utfordringa er at mange av dem holder til i fredede bygninger. Riksrevisjonen har sagt at disse museene er i utrolig dårlig forfatning. Dette har blitt behandlet en rekke ganger i Stortinget. Jeg har sjøl vært med på det mange ganger, uten at jeg helt føler at det har virket. I innstillinga til St. meld. nr. 15 for 2007–2008, som het Tingenes tale, skrev en samlet komité: «Komiteen vil ytterligere understreke at de bygningsmessige og magasinmessige forholdene ved museene er det mest kritiske i forbindelse med universitetsmuseenes nåværende situasjon. Både Riksrevisjonens gjennomgang i Dokument nr. 3:9(2002–2003) og Rogan-utvalgets utredning i NOU 2006:8 vektlegger behovet for en oppgradering av bygningsmassen. Komiteen tar departementets gjennomgang av den bygningsmessige situasjonen ved universitetsmuseene til etterretning, og vil fastslå at egnede bygg er en vesentlig forutsetning for forskning, undervisning og formidling ved museene.» (2002–2003) Og da er vi tilbake til den store utfordringa: Vi må ha incitament i måten vi finansierer universitetene våre på, som sørger for at det også er incentiver til å drive museum på en god måte og til det å formidle, som jeg mener er en viktig del av et hvilket som helst universitet og en hvilken som helst samlingsforvalter. Men i mye av universitetssektoren føler jeg at den delen av universitetenes drift ikke har blitt tilstrekkelig verdsatt i de strukturene vi har hatt. Vi i Venstre er kjempeglade for at vi nå har fått en gaveforsterkningsordning for museer. Det var opprinnelig vår idé. Men disse museene, som universitetsmuseer, har ikke mulighet til å bruke disse gaveforsterkningsordningene. Det betyr at de heller ikke får tilgang på de mulighetene som disse økningene gir. Også momsordninga og andre avgiftsordninger gjør at de faller mellom alle de tre stolene de kunne ha sittet trygt på – om det er intensivbaserte ordninger, om det er gaveforsterkning, eller om det er moms. I 2008 behandlet vi stortingsmeldinga Tingenes tale. Det har skjedd veldig lite etterpå. Mitt spørsmål til statsråden handler om at det ikke er noen vits i at vi lager stortingsmeldinger hvis vi ikke skal følge dem opp – sjøl om det var langt fra denne statsråden som ikke fulgte opp. Men jeg lurer på hvilke tanker statsråden har om universitetsmuseenes posisjon framover – hvordan vi skal sikre dem finansiering, hvordan vi skal gi samlingene ved norske universiteter statusen tilbake, hvilken rolle statsråden ser for seg at våre universitetsmuseer skal ha framover, og hvordan de kan utvikles i sammenheng med både byene de ligger i, og lokalsamfunnet der, og den rollen vi syns at forskere og formidlere skal ha overfor spesielt barn og unge framover.