Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-11-27:
Herøya fabrikkanlegg i Porsgrunn synes jeg er et fint bilde på Norge. For noen tiår siden jobbet det 6 000–7 000 mennesker der. Det var den gang det var forskjellige arbeidstidsordninger for funksjonærer og de som jobbet i kjeledress. Det var et fabrikkanlegg som fungerte omtrent slik at enhver i Porsgrunn som ble 15–16 år, og som gikk ned og knakket på fabrikkporten, kunne få seg en sommerjobb der. Og så kunne man etter hvert få seg en fast og trygg arbeidsplass. For å si det litt forenklet og litt idealisert var det på Herøya plass til alle. Utfordringen for Norge – som har vært kåret til verdens beste land å bo i siden 2002, den gangen Høyre satt i regjering, men det er egentlig ikke poenget her – er jo ikke å skape rikdommen og velferden, for den har vi. Utfordringen for oss er å videreutvikle rikdommen og velferden, altså bruke de mulighetene man har som ett av verdens rikeste land, til å sikre og skape muligheter for alle. Vi er ikke som Herøya på 1920-tallet. Den gang var det anlegg som skulle bygges, man trengte kapital. Man skulle reise anlegget. Vi er mer som Herøya på 2000-tallet. Da begynte endringens vinder å blåse innover selv en middels stor industriby i Telemark. Globaliseringens voldsomme krefter slo innover – også de trygge arbeidsplassene på Herøya. Da, som nå, sto befolkningen i Telemark og i Porsgrunn overfor et valg. De kunne tviholde på alt slik det var. De kunne forsøke å velge å stå stille eller de kunne endre seg. Det man etter hvert forsto i Telemark og i Porsgrunn, var at det var ikke noe alternativ å stå stille. Det hjelper ikke å gå ett steg fram hvis alle andre løper framover. Det hjelper ikke å skryte av det som var, hvis det ikke er rustet til å møte det som skal komme. Jeg tror det er regjeringens store synd – ikke at alt går dårlig, for i verdens rikeste land går ikke alt dårlig, men at regjeringen tror at alt går bra, og at det derfor kommer til å gå bra også i fremtiden. Det er faktisk av og til vanskelig å høre kritikken av det i Norge som ikke er bra nok, over lyden av en regjering som stadig klapper for seg selv. Det virker på meg som at regjeringen er sliten nå. Dens medlemmer mangler ideer og løsninger. Jeg tror det er noe av årsaken til at veldig mange av de rød-grønne politikerne på denne talerstolen snakker om Høyres politikk. Det er også en annen veldig pussig ting som har begynt å skje med de rød-grønne de siste to årene, og det er at de har begynt å bli ukomfortable og flakket med blikket og blitt nervøse når de får helt enkle, basale spørsmål, som f.eks.: Hva skal dere gjøre, da? Hva er deres løsninger på Norges utfordringer i dag? – Ikke hva dere gjorde de foregående syv årene, men hva dere skal få til de neste fire årene, altså hva dere skal oppnå på tolv år, som dere ikke klarte å gjøre noe med på åtte år? Det er noe spesielt med en regjering som har representanter som blir ukomfortable og nervøse når de blir spurt om å gjøre det alle politikere burde elske å gjøre, nemlig å snakke om sin egen politikk og sine egne løsninger. Det er som om man er fristet til å si: Hvil deg nu, borger. Det er fortjent. Det er altså slik at endring og gradvis reform alltid har vært en forutsetning for den norske modellen. Noe av grunnen til at Norge er et rikt land i dag, er nettopp at Norge har endret seg i pakt med tiden. Vi har sett at når det har kommet nye utfordringer, trenger man nye reformer, ikke radikale grep som kaster unna alt vi har hatt, men gradvise reformer, nye ideer, bedre løsninger. La meg gå tilbake til Herøya. Jeg nevnte at for noen tiår siden – litt forenklet selvfølgelig – kunne veldig mange komme til fabrikkporten på Herøya, knakke på døren og så kunne de få seg en trygg arbeidsplass for resten av livet. De behøvde ikke så mye formell utdannelse – om de kunne de fire store, eller var god i engelsk eller norsk, var ikke nødvendigvis så viktig. Hva skjer med 17-åringen som i dag har droppet ut av skolen, og som kommer til det som i dag er en industripark på Herøya og knakker på døren? Sannheten er at der inne er det høy forskerkompetanse. Der er det høyt skolerte fagarbeidere med fagbrev og lang, lang erfaring. Det er ikke plass til en som har droppet ut av skolen som 17-åring, som bare har helsen sin og er villig til å stå på, men som ikke har noen formell kompetanse. Sjansene er veldig store for at han knakker på en annen dør – på Nav-kontoret. Sjansen er veldig stor for at han blir en av de én av fire sosialklienter i Norge som er under 30 år. Høyre har kalt det for den onde sirkelen. Det er ikke en presis beskrivelse av nøyaktig hvordan alt er i Norge, men det er et forsøk på å skissere opp hva som er utfordringen ved Norge, hva som er skyggesiden i verdens beste land. Jo, det begynner med en skole hvor de sosiale forskjellene har blitt forsterket de siste syv årene. Skolen svikter sin helt grunnleggende oppgave, det løftet vi ga til hver eneste seksåring som skulle begynne på skolen: Vi skal sikre at det er dine ferdigheter, evner og anlegg som får noe å si, ikke hva foreldrene dine har holdt på med. Det løftet svikter den norske skolen i dag. Det fortsetter med høyt frafall i videregående skole, særlig på yrkesfag og særlig for elever som har gått lei av teorien. Mange unge oppsøker da yrkeslivet, næringslivet eller markedet, som det av og til kalles, altså det som gir folk arbeidsplasser, men oppdager at det ikke er plass til dem der heller. Ungdomsledigheten er høy, og vi har ikke, på tross av alt skryt, skapt nok arbeidsplasser til unge til å holde tritt med befolkningsøkningen. I Nav-systemet møtes mange med tiltak som ikke virker, hvis de er så heldige å få et tiltak. Regjeringen sitter nærmest passiv, og den vet ikke engang hvor lenge unge må vente på tiltak, eller hvor lenge de må vente for å gå fra ett tiltak til et annet. I Nav-systemet er det noe som heter tiltaksnomader som alle ansatte i Nav vet om, og som mange som bruker Nav, får bittert erfare – det har vi ikke engang tall på. Når Høyre sier at vi skal ha rett og plikt til aktivitet for den unge 17-åringen som møter opp, sier regjeringen nei. De sier at de er for en slik aktivitetsplikt, men de vet ikke en gang hvor mange kommuner som bruker muligheten de har i dag. Det var noe de begynte å regne på i vår en gang etter å ha sittet i regjering i syv år. Den onde sirkelen blir en sirkel fordi den slutter der den begynner igjen, nemlig med at det mest arvelige i Norge ikke er en yacht eller en svær bil eller en hytte på fjellet eller en formue – det er utenforskap, fattigdom, sosialtrygd og uføretrygd. Så er det selvfølgelig slik at det fins ingen enkle løsninger for å bryte den onde sirkelen. Det er noen forutsetninger, f.eks. et næringsliv som går bra, at det lønner seg å skape arbeidsplasser, at det å skape jobber og holde dem i Norge er noe positivt. Men jeg har lyst til å peke på seks konkrete forslag som Høyre har fremmet, og som kunne vært med på å bryte den onde sirkelen. Det første dreier seg om lærersatsingen. Det er ikke alt vi politikere kan gjøre noe med, men vi kan gjøre noe med det aller viktigste i skolen bortsett fra foreldrenes bakgrunn, og det er læreren. Da må vi bruke de største pengene vi har, og de viktigste oppgavene, nemlig sikre etter- og videreutdanning for lærere. Det andre er en aktivitetsplikt for alle som skal motta sosialhjelp – ikke fordi det er et mål i seg selv at folk skal ut og plukke søppel eller bære ved, men fordi aktivitet er et mål i seg selv. Hvis en ser på veien fra skolebenken til utenforskapet, dreier det seg altfor ofte om passivisering. Det tredje er en massiv satsing på å få funksjonshemmede inn i arbeidslivet. Det er det tiltaket vi i Høyre prioriterer høyest i våre alternative budsjetter. Vi prioriterer det på penger, vi prioriterer det på arbeids- og utdanningsreiser og ekstra oppfølging av unge uføre, nettopp fordi du ikke skal bli gitt opp bare fordi du har fått en uføretrygd – for å øke det som er en nedadgående trend under de rød-grønne, med færre funksjonshemmede i arbeidslivet. Så handler det også om en lavere terskel inn i arbeidslivet, altså rett og slett det at selv om vi skal ha noen gode, grunnleggende regler som beskytter alle arbeidstakere, må det være slik at det er enkelt og greit for en arbeidsgiver å ansette en som kommer for å be om jobb. Hvis vi kan gjøre arbeidslivet litt mer smidig, kunne også flere fått jobb. Punkt fem handler om at det må lønne seg å jobbe, helt konsekvent. Det er en politikk som Arbeiderpartiet tidligere har vært enig i, men som de ikke har fulgt opp i regjeringen. Alt dette er politikk for å løfte folk ut av utenforskapet, men samtidig må vi som politikere være ydmyke og si at vi kommer ikke til å klare å løfte alle ut med en gang. Vi klarer ikke å fjerne fattigdommen med et pennestrøk. Da er det ekstra viktig at de som blir i utenforskapet, særlig barn av dem som er fattige, ikke blir rammet. Derfor dobler Høyre i sitt alternative statsbudsjett innsatsen konkret rettet mot fattige barn. Nettopp fordi det å være i utenforskapet ikke skal være en straff for barn av dem som er der. Jeg har lyst til å avslutte med et sitat fra statsminister Jens Stoltenberg. Han sa i 2000: «Noen av sosialdemokratiets minst imponerende øyeblikk handler nettopp om når vi ikke greide å gripe samfunnsendringene i tide.» Jeg tror vi er inne i en slik situasjon, også nå.