Inge Lønning (Høyre), 2000-01-27:
«Tankespinn» er vel kanskje en rimelig treffende karakteristikk av det siste innlegget. Jeg må si at om det er noe jeg ikke har problemer med å forstå, så er det den uro som gjør seg gjeldende i alle demokratiske land i Europa ved utsiktene til at et parti i en av Europas eldste kulturnasjoner – det har forekommet mangt i de gamle kulturnasjoner i Europa i det tyvende århundre, som kjent – som har en så vidt åpenbar brunfarge i sitt fargespekter som det partiet Jörg Haider leder, skulle komme til regjeringsmakt, og kanskje til og med dermed bli sittende med en ledende posisjon i samarbeidsorganisasjonen OSSE. Jeg må si at jeg forstår meget vel at staten Israel ikke ser på det med noen begeistring, og jeg må si det forbauser meg at det finnes stortingsrepresentanter i Norge som ikke er i stand til å begripe det. Jeg bad egentlig om ordet for å videreføre en liten replikkveksling jeg hadde med utenriksministeren tidligere i debatten, hvor han sa at han ikke var seg bevisst at han hadde henvist til det argument at en utvidelse av EU også er en utvidelse av EØS. Det er mulig at utenriksministeren har rett i det, men i hans redegjørelse står faktisk setningen: «En utvidelse av EU betyr utvidelse av EØS.» Isolert betraktet er den setningen selvfølgelig helt korrekt. Når jeg tolket den på den måten jeg gjorde, var det fordi statsministeren har gjort det flere ganger her i Stortinget og helt uttrykkelig brukt det som et argument for at det er i Norges interesse at EUs utvidelse blir så omfattende som mulig, fordi det fører til at også EØS-området utvides. Jeg har alltid regnet med at utenriksministeren og statsministeren tegner det samme firma, og at det den ene tenker, det tenker også den andre. Det var derfor jeg forsøkte å få utenriksministeren til å nyansere det bildet en smule – nettopp fordi denne utvidelse av EØS-området, sett fra Norges synspunkt, er ganske grunnleggende tvetydig. Det er en fordel at frihandelsområdet utvides – ja. Men den politiske ubalansen som hele tiden har vært der innenfor det rammeverket som EØS-avtalen utgjør, øker i takt med at den ene siden i avtaleforholdet blir tyngre og tyngre, samtidig som den andre siden ligger musestille og ikke forandres i størrelse i det hele tatt. Den utenrikspolitiske realitet i dette – og det er vel tross alt det som er utenriksministerens særlige ansvarsområde, ikke handelspolitikken – er at Norges posisjon i det alleuropeiske bildet marginaliseres i takt med at det blir stadig flere land som blir medlemmer av EU, mens Norge blir stående på stedet hvil. Det er det som er det virkelig bekymringsfulle politisk sett i dette bildet. Nå får jo utenriksministeren anledning til å komme tilbake til det i større omfang i den Europa-meldingen som Regjeringen skal legge frem, og der håper jeg også at han virkelig vil gå seriøst inn i den drøftelsen. Det var et viktig argument på nei-siden i den kampanje som ble ført i 1994 – jeg tenker på den venstreorienterte del av nei-siden – at dersom EU skulle vise seg å bli noe i retning av et alleuropeisk fenomen, så måtte også Norge ta opp sin stilling i lys av det og vurdere den på ny. Jeg har oppfattet Regjeringens uforbeholdne støtte til utvidelsesprosessen dit hen at Regjeringen også faktisk ønsker at EU skal bli et alleuropeisk fenomen, men foreløpig med det lille unntak at All-Europa ikke omfatter Norge. Og det er der jeg synes det er en grunnleggende tvetydighet, for ikke å si en selvmotsigelse, til stede i Regjeringens oppfatning av den europeiske virkelighet.