Erling Brandsnes (Arbeiderpartiet), 2000-12-06:
Det siste året har det blitt en økende oppmerksomhet rundt spørsmålet om trygg mat. Utbrudd av alvorlige dyresjukdommer i andre land i Europa har først og fremst reist disse debattene. Dette gjelder både svinepest i England i sommer og kugalskap i flere land, nå sist i Tyskland. I de generelle merknadene i innstillingen fra Arbeiderpartiet og sentrumspartiene finner vi kommentarer nettopp til matvaresikkerhet. Mange spør: Når kommer det første alvorlige tilfellet av slike dyresjukdommer også i Norge? Dette kan ikke besvares med skråsikkerhet av noen. Forhåpentligvis er det riktig at Norge har og har hatt bedre og sikrere systemer for å forhindre at alvorlige, smittsomme dyresjukdommer skulle dukke opp her hos oss. Statsråden har av enkelte blitt kalt for forbrukerminister i stedet for landbruksminister. De siste hendelsene understreker at statsrådens oppmerksomhet rundt både produsent og forbruker har vært riktig, og statsråden fortjener ros nettopp for å kunne se produsenten og forbrukeren i et helhetlig perspektiv. Trygge norske matvarer er de fleste forbrukere opptatt av, fordi vi ønsker å være sikre på at produktene som tilbys, er ufarlige og produsert på en betryggende måte. Uten forbrukere som stoler på at maten som produseres, ikke er helsefarlig, vil en få en svært vanskelig situasjon for norsk matproduksjon. Flere av de sakene næringskomiteen i det siste har behandlet og kommer til å behandle, har elementer i seg som har med matvaresikkerhet å gjøre. Dette gjelder stortingsmeldingen om landbruket «Om norsk landbruk og matproduksjon», lov om plantehelse, om dyrehelseforvaltningen, lov om tiltak mot dyresjukdommer og om forskningsavgift på visse landbruksprodukter. I alle disse sakene er tiltak mot dyresjukdommer og tiltak for å produsere trygge matvarer behandlet relativt grundig. Det viser med all tydelighet at jordbruket selv med alle sine produsenter, landbrukets organisasjoner og myndighetene er svært opptatt av matvaresikkerhet. Veterinærene og kontrollsystemene har på mange måter en nøkkelrolle for å sikre god kvalitet på produksjon av trygge matvarer fra husdyr. Under behandlingen av St.prp. nr. 54 for 1999-2000, Om faglige, juridiske og økonomiske rammer for dyrehelseforvaltningen og virksomheten til veterinærer og annet dyrehelsepersonell, ble dette sterkt understreket. Så vet vi nå at Den Norske Veterinærforening i går brøt forhandlingene med Statens Dyrehelsetilsyn om de praktiske løsninger på de veterinære vaktordninger. Dette er å beklage, da intensjonen bak det nye systemet var å få en bedre ordning, ikke minst for matvaresikkerhetens skyld. Dessuten var det lagt opp til at de nye vaktordningene skulle evalueres etter relativt kort tid for å se om intensjonene i Stortingets vedtak ble oppfylt. Så til en litt annen sak, en kommentar til sentrumspartienes hovedprioriteringer og primærstandpunkter, der det heter: «Et framtidsrettet landbruk er avhengig av at ungdom finner det attraktivt å gå inn i næringen. Inntektsmulighetene er i denne sammenheng helt avgjørende.» Dette er selvsagt et utsagn mange kan slutte seg til. Så sies det videre: «Disse medlemmene viser til at det både i 1998 og 1999 ble enighet mellom Regjeringen og landbrukets organisasjoner i landbruksforhandlingene, mens det dessverre ikke ble enighet om en avtale i 2000.» En ting er å bli enige om avtaler, noe annet er hva avtalene fører med seg i den praktiske hverdagen, og det er vel det siste som må være interessant for dem som skal ha inntektene sine av jordbruket. Det er avtalene i 1998 og 1999 som danner rammene for inntektene i jordbruket for inntektsåret 1999. Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning har funnet ut at inntektene pr. årsverk sank med fra 18 900 kr til 133 900 kr i 1999. Ut fra dette burde vel sentrumspartiene heller forsøke å analysere tallene og finne ut hva som gikk galt til tross for anbefalte avtaler og lovnader fra sentrumspartiene om en inntektsutvikling på linje med andre yrkesgrupper. Det er i hvert fall liten grunn til å hovere over at Arbeiderpartiet ikke ble enig med organisasjonene i 2000. Hadde Arbeiderpartiet forhandlet fram avtalene i 1998 og 1999 med det økonomiske resultat vi nå ser, er det ikke vanskelig å spå hvilke kommentarer dette ville ha avfødt fra sentrumspartiene.