trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Henrik Rød (Fremskrittspartiet), 2002-03-21:
Dette med yrkesrettet attføring er en meget viktig sak, og kanskje særlig i disse tider, hvor det fokuseres så sterkt på mangel på arbeidskraft. Derfor synes jeg det er meget alvorlig at de resultatene som Riksrevisjonen har avdekket i sin undersøkelse, er såpass nedslående som de er. Det som kanskje er hovedproblemet ifølge denne rapporten, er at brukerne av disse tilbudene ofte faller mellom to stoler. Man har Trygdeetaten, som vurderer den enkelte som for frisk til å få uførepensjon, og så har man Aetat, som kanskje vurderer den samme personen som for syk til å være i arbeidsmarkedet. Det innebærer at det er mange som faller mellom disse to stolene og blir sittende fast i et system som de ikke kommer ut av. Resultatet for 1999 fremgår av rapporten, nemlig at det kun er 15,4 pst. som har forsøkt attføring før uførepensjon blir gitt. Og det er jo meget lavt og meget dårlig i forhold til det som er hovedregelen, at attføring skal være forsøkt før uførepensjon gis. Vi i Fremskrittspartiet er av den oppfatning at det er meget positivt å få flest mulig mennesker over fra det som man kan kalle passiv stønad, til aktivt arbeid. Det tror vi er veldig viktig for den enkelte, slik at man kan få utnyttet sin arbeidsevne. Den kan være 50, 20 eller 100 pst. – det viktige er at man i hvert fall får utnyttet den arbeidsevnen man har. Det er på den annen side også veldig positivt for samfunnet, som vi vet har mangel på arbeidskraft. Derfor er vi veldig opptatt av at man får til et system som gir den enkelte mulighet til å forsøke arbeid før man får uførepensjon. Vi har gjennomført en høring i denne saken, og der hadde man bl.a. invitert Norges Handikapforbund. Det som kom fram i den høringen, var at kanskje spesielt Aetat fokuserer for mye på den enkeltes begrensninger framfor den enkeltes muligheter. Og jeg synes det var meget nedslående å høre at en offentlig etat som Aetat legger hindringer i veien for at den enkelte skal få anledning til å utnytte sin arbeidsevne og sin arbeidskapasitet. Det er meget beklagelig, og jeg er veldig opptatt av at det bringes til ende. Vi i Fremskrittspartiet er i de merknadene som vi er med på i denne saken, opptatt av tiltak som stimulerer både offentlige og private arbeidsgivere til å ansette yrkeshemmede. Det er også i de merknadene lagt vekt på å få til systemer som har fleksible kombinasjonsløsninger mellom arbeid og trygd, altså at den enkelte kan få utnyttet sine 20, 30 eller 40 pst. Det er vi veldig opptatt av. Vi er også opptatt av at yrkeshemmede skal gis et incitament til å forsøke arbeid, og at de også skal bli motivert til å forsøke arbeid gjennom sin kontakt med Trygdeetaten og Aetat.
Henrik Rød (Fremskrittspartiet), 2002-03-21:
Formålet med de regionale utviklingsprogrammene har bl.a. vært en effektiv distriktspolitikk. Man skal stimulere til næringsutvikling i regioner og distrikter, og man skal forenkle planprosesser og gi føringer for tilskuddsordninger. Dette høres veldig kjekt og veldig positivt ut, men det som er betenkelig og beklagelig, er at Riksrevisjonen slår fast at de intensjonene man hadde med disse programmene, overhodet ikke har blitt oppfylt. Det er altså veldig få av de målsettingene man hadde innledningsvis, som har blitt en realitet. Det som kanskje er ekstra spesielt, er at departementene selv – fremgår det av rapporten – faktisk ikke ser på disse ordningene som spesielt sentrale virkemidler for å nå målsettingene. En annen ting som også er meget spesiell, er at de færreste av de regionale aktørene prioriterer disse utviklingsprogrammene. Det syns jeg forteller at man overhodet ikke har klart å oppnå målsettingene man har hatt med dette. Min og Fremskrittspartiets konklusjon blir derfor at dette er totalt feilslått politikk. Vi har derfor i våre merknader kommet med et forslag om at man avvikler alle statlige tilskudd til slike regionale utviklingsprogrammer. Men man må ikke misforstå, man skal ikke tro at Fremskrittspartiet ikke er enig i at det offentlige skal tilrettelegge for næringsutvikling, for det er vi absolutt, vi er meget opptatt av den saken. Men vi tror at det man må prioritere, er de virkemidlene som gir resultater. Og da skal jeg få lov til å nevne noen. Det er bl.a. veldig viktig at kommunene selv har et incitament til å tilrettelegge for næringsutvikling i sine egne kommuner. Og Fremskrittspartiet har jo vært en pådriver for at man skal overføre selskapsskatten til kommunene. På den måten vil jo kommunene selv tjene på å ha et incitament for å drive aktiv næringsutvikling i sin kommune. Andre forhold er skatte- og avgiftspolitikken generelt sett, som må tilrettelegges slik at man kan stimulere til å starte nye virksomheter, og at det kan være mulig å drive næringsutvikling og næringsvirksomhet også i distriktene. Og så har man dette med det offentlige byråkratiet og skjemaveldet som man kanskje spesielt ser innenfor plan- og bygningsloven, som er nevnt spesielt. Vi i Fremskrittspartiet er altså opptatt av at man ikke har offentlige prosjekter som er pengesluk og medfører byråkrati, men at man har reelle tiltak for å bedre næringslivets rammebetingelser. Det tror vi er veien å gå når det gjelder dette.
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-21:
Jeg er glad for at representanten sier at det er større enighet i komiteen om disse sakene enn det som kan framgå av innstillingen. Men da blir jeg nødt til å stille noen flere spørsmål. Jeg vil ta utgangspunkt i at i går sa Høyres miljøvernminister, Børge Brende, etter samtaler med den britiske miljøvernministeren om Sellafield at britenes argumentasjon i den saken ikke henger på greip. Vi er veldig glade for det engasjementet Høyre har for å stanse forurensningen fra reprosesseringsanlegget i Sellafield, men vi er forbauset over at Høyre har en annen holdning til det langt verre reprosesseringsanlegget i Majak. I innstillingen kan ikke Høyre stille seg bak en merknad om at Norge i framtiden ikke må støtte noen tiltak som bidrar til videre drift av reprosesseringsanlegget i Majak. Høyre er altså meget kritisk til reprosesseringsanlegget i Sellafield, men vil ikke være med på kritiske merknader om reprosesseringsanlegget i Majak. Og da må jeg spørre: Henger dette på greip?
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-21:
Jeg er glad for at utenriksministeren sier at vi skal trekke lærdom av det arbeidet som er gjort. Leser man innstillingen fra komiteen, innebærer vel en slik lærdom at kursen skal legges om – i hvert fall i noen grad. Det er to punkter jeg vil ta opp spesielt, og som jeg vil be utenriksministeren kommentere. Det første er det som går på at det fra norsk side ikke har vært stilt krav om at det russiske sivile atomtilsynet, GAN, skal kunne utføre kontroll på alle atomanlegg i Russland som mottar norsk støtte. Jeg mener at det er helt essensielt for at vi skal kunne bidra videre. Det er også et veldig nyttig bidrag til demokratiutviklingen i Russland som sådan. Jeg vil gjerne spørre utenriksministeren om han kan bekrefte at han vil fortsette med dette i framtiden. Så til atomkraftverket på Kola. Ja, det var dilemmaer. Vi hadde valget mellom to onder, å bidra til å sikre atomkraftverket, og på den måten forlenge levetiden, eller å forlange atomkraftverket stengt, og ikke bidra med sikringstiltak. Kanskje tenker vi i dag takk og pris for at vi bidrog til å sikre det, for vi har ikke opplevd noen stor katastrofe. Men vi bidrog også til å forlenge levetiden, og så får vi kanskje den katastrofen om to år som vi kanskje hadde unngått hvis verket i dag hadde vært stengt. Det er ingen som mener at vi skal slutte å hjelpe til med atomsikkerhet i Russland, men jeg håper at vi i framtiden stiller krav til russerne om at verket skal stenges ned, og at det vi bidrar med, er hjelp til å få det stengt ned og hjelp til å utvikle alternativer som gjør at man kan få en mer bærekraftig utvikling i Nordvest-Russland. Fram til nå har man ikke vært villig til å stille slike krav. Det er en forutsetning for at vi skal kunne gå videre og sikre en mer bærekraftig utvikling i nord.
Jan Petersen (Høyre), 2002-03-21:
Det kan bekreftes. Jeg føler meg på ingen måte som et slakt, selv om Dagblad-oppslaget nok burde ha gitt grunnlag for det. Det er to grunner til det. Det ene er at dette er et arbeid som har pågått gjennom flere regjeringer, og det er et arbeid som – når jeg ser på innstillingen – har kommet vesentlig bedre ut av det i møte med Stortinget enn det pressedekningen gav uttrykk for. Det var også ett av poengene hos siste taler. Siden jeg er relativt ny i å ha ansvar for dette, har jeg lyst til å si at de tidligere regjeringer på mange måter har gjort et slags pionerarbeid, fordi man begynte i Russland ganske tidlig. Russland var jo gjennom 1990-årene et meget vanskelig land å arbeide i. Jeg tror at den innfallsvinkelen som nå ble brukt, nemlig at oppgaven var å påpeke svakhetene, altså å lære av det hele, som Martin Engeset nevnte, og så gå videre senere, også er det som nå bør være innfallsvinkelen til dette. Det er viktig å trekke erfaring og lære av det som har skjedd, for å kunne gjøre de neste faser bedre. Det er jeg definitivt innstilt på å gjøre. Det at jeg relativt nylig har fått ansvaret for dette området, betyr også at jeg har sittet på den andre siden av bordet inntil nylig. Det gjør at jeg kjenner meg igjen i den debatten som komiteen trekker opp om dilemmaene knyttet til atomkraftverket. For det er helt på det rene at de dilemmaene ikke er noe jeg nå bare kjenner som ansvarlig for området, de er noe jeg ikke minst kjente som stortingsrepresentant da vi sa ja til selve denne planen. Vi visste jo godt at det var dilemmaer, til dels av uløselig art, men det var også den veldig sterke følelsen av usikkerhet knyttet til disse atomkraftanleggene som gjorde at man den gangen mente at det var nødvendig å gå inn i det for å løse den usikkerheten. Og jeg må nok si at det skal mye til for at man setter seg til doms over de vurderingene, fordi den usikkerheten kunne jo ha gitt oss en miljøkatastrofe av helt uanede dimensjoner, og det har vi sluppet. Når det så gjelder NGO-enes engasjement, vil jeg bare nevne at jeg ikke har noe problem med det. Men jeg ville tro – det vil si jeg vet – at den andre avtaleparten ikke synes dette er noen god idé, og det er jo der det har skåret seg. Når det gjelder Majak, vil jeg bare opplyse at vi ikke har noen byggeprosjekter der. Vi har bidratt med midler til kartlegging av radioaktiv forurensning, men har ikke noen prosjekter som bidrar til fortsatt drift ved dette anlegget. Jeg er klar over det man tidligere har drøftet, og det man tidligere har gjort med transport osv., men når man ser på fremtiden, tror jeg ikke at dette blir noe stort område. Derfor ser jeg frem til at vi kan arbeide videre med dette området, men om det blir noen stor kursomlegging av det, er noe annet. Jeg tror vi skal trekke lærdom av det som er gjort, og se at her er det gjort mye viktig arbeid. Det kan gjøres enda bedre.
Jan Petersen (Høyre), 2002-03-21:
La meg først svare på spørsmålet om GAN. Jeg skal gjerne se litt nøyere på det, men vil bare si at jeg håper at vi kan kjøre spørsmålet på en slik måte at det vil være et gi og ta. Jeg tror det er viktig at vi er i posisjon til å gjøre noe med miljøspørsmålene der oppe. Jeg skal gjerne se mer på dette spørsmålet, men jeg tror vel ikke vi kan sette dette som et krav for i det hele tatt å være engasjert. Jeg oppfatter det heller ikke slik, men som et ønske om å få det til. Jeg skal se litt mer på det. Når det gjelder spørsmålet om forlenget levetid på atomkraftverket, var ikke mitt poeng annet enn å referere til hva Stortinget selv visste var en forutsetning på midten av 1990-årene, for det var jeg med på. Og det at komiteen peker på at dette er et dilemma, betyr ikke nødvendigvis at man på det tidspunktet gav et galt svar. Det var det som var mitt poeng. Jeg tror ikke det er ført i marken noe argument for at regjering eller storting på det tidspunktet egentlig gav et galt svar i den sammenheng. At det vil være riktig å stille strenge krav, er jeg for så vidt helt enig i. Jeg har lagt merke til at SVs formulering i så måte er en hyllest til EUs forhandlingsopplegg og forhandlingsstyrke. Det setter jeg stor pris på. Men jeg tror man må se i øynene at EU i forhold til de nye søkerlandene jo er i en helt annen forhandlingssituasjon enn det vi er i i forhold til russerne, simpelthen fordi det i forhold til disse søkerlandene er spørsmål om de skal få lov til å være med i EU eller ikke. Vi har nok ikke den samme type forhandlingsposisjon overfor russerne, selv om det ville vært forferdelig hyggelig å ha hatt det.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-03-21:
Senterpartiet støtter også forslaget.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2002-05-14:
Jeg foreslår Anne Berit Andersen.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-05-14:
Eg skal på vegner av representanten Ola D. Gløtvold og meg sjølv fremja forslag om ei betre bustøtteordning.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
Det store flertallet av komiteens medlemmer har ikke tenkt å legge opp til noen stor debatt om dette Dokument nr. 8-forslaget. Det er et spørsmål som forholdsvis nylig er behandlet i Stortinget. Det ble behandlet i forbindelse med Ot.prp. nr. 58 for 1998-99, jf. Innst. O. nr. 82 for 1998-99. Derfor ser flertallet – og det reflekteres i innstillingen – ikke grunn til å ta opp igjen de samme problemstillingene nå. For Arbeiderpartiets vedkommende har vi det samme standpunkt som den gangen. Vi ønsker ikke å åpne for politisk TV-reklame i Norge. Det har etter vårt syn ganske vidtrekkende konsekvenser for det politiske systemet, for demokratiet, og vil føre til at det i veldig stor grad vil være pengene som avgjør valgkamper. Vi har de samme standpunktene som vi hadde den gangen, og ønsker ikke å ta en ny runde om de spørsmålene her nå.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
Det er slett ikke bare i Norge at man har slike regler som forskjellsbehandler ulike medier i forhold til politisk reklame. Andre land som vi kan sammenlikne oss med, har helt tilsvarende regler når det gjelder politisk TV-reklame. Det skyldes mange ting. Det skyldes selvsagt delvis at TV er et helt annet medium enn aviser, og det skyldes at reklame i TV har et annet prisnivå enn reklame i aviser. Dessuten er innlegget fra Knudsen preget av en veldig manglende logikk i seg selv. Hvorfor i all verden skulle man skille mellom lokal-TV og riks-TV? Det er jo det gode spørsmålet med hensyn til det Dokument nr. 8-forslaget som Ulf Erik Knudsen her forsvarer. Hvorfor politisk TV-reklame er greit i lokal-TV, men ikke greit i riks-TV, virker for meg langt mer underlig enn at man har generelle regler som ikke tillater politisk TV-reklame.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
Jeg kan i hovedsak slutte meg til det saksordfører har sagt. Det føles jo litt uvanlig å kunne gjøre det i en sånn sak. Fremskrittspartiet har tidligere først og fremst markert seg på dette området som en forkjemper for etablering av kasino i Norge, men nå har de kanskje sett at dette området også har bivirkninger og skadelige virkninger. Det syns jeg er veldig positivt, og det preger også denne innstillingen. Det er bred enighet og bred samling om bekymringen for at det som gir positive inntekter til mange frivillige organisasjoner, lag og foreninger over hele landet, også har en skyggeside som fører til at folk rett og slett spiller seg fra hus og hjem. Vi må arbeide med å finne balansen mellom at folk kan ha glede av de ulike pengespillene som fins av spilleautomater og andre ting, på en måte som gjør at folk ikke havner inn i et uføre. Det som kanskje er den største mangelen når vi diskuterer dette, er faktisk kunnskap, både om omfanget av problemet og også kanskje først og fremst, om sammenhengene mellom de ulike spillene og spilleavhengighet – altså om hva som er årsaken til at enkelte utvikler en spilleavhengighet. Derfor er jeg veldig glad for at en enstemmig komite peker på det problemet at vi mangler forskning på dette området, at vi mangler faktakunnskaper om hva som er de faktiske forhold, og hva som er de utløsende årsakene til spilleavhengighet. Derfor er det viktig at departementet følger opp det som står i merknaden om at man benytter seg av forskningskompetente miljøer for å skaffe seg kunnskap om dette, ikke bare om omfanget, men også om hva slags type automater og hva slags type spill som skaper avhengighet. Bare gjennom en god kunnskapsbase på dette området kan vi klare å skape den balansen mellom de nødvendige inntektene som vi får på dette feltet til veldig mye viktig og god aktivitet lokalt, og en begrensning i forhold til spilleavhengighet. Jeg forutsetter at departementet følger opp dette, og forsker både på årsak/virkning og på hvilke typer spill og automater som har de største skadevirkningene, samtidig som en forsker på omfanget.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
Det er helt riktig som statsråden sier, at Bondevik I-regjeringen foreslo endringer på dette området. Det er ikke helt korrekt at man ikke fikk flertall, fordi man faktisk fikk et enstemmig storting mot seg med hensyn til de forslagene. Også regjeringspartiene den gang – Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre – gikk imot de forslagene som ble framsatt. Grunnen til det var først og fremst at den daværende regjeringen ikke hadde et godt nok svar på hvordan man skulle kompensere det inntektsbortfallet som en del frivillige organisasjoner og veldedige organisasjoner ville kunne oppleve. Så mitt spørsmål nr. 1 er: Når Regjeringen kommer med proposisjonen, vil den da sørge for at de ulike organisasjonene blir fullkompensert for det inntektsbortfallet eventuelle innstramminger vil føre til? Mitt spørsmål nr. 2 går helt konkret på forskningen. Vil statsråden sørge for at man får et godt forskningsgrunnlag, altså økt forskningsinnsats, ikke bare på omfanget av spillegalskapen? Det er helt riktig som Magnar Lund Bergo og andre har sagt her, at vi egentlig vet nok om det til å si at det er et problem. Det vi mangler god kunnskap om, er hvilke automater, hvilke typer spill og hvilke typer premisser det er som ligger til grunn når folk utvikler spilleavhengighet. Det er gjennom de svarene vi kan finne løsninger og gode begrensninger som kombinerer muligheten for forlystelse og spill og begrensninger i forhold til spilleavhengighet. Jeg hadde et spørsmål til – jeg skal se om jeg kommer på det. Nei, det får bli med disse to spørsmålene.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
Jeg glemte et spørsmål, men statsråden glemte også et svar, så da står det 1-1. Jeg spurte også om dette med forskningen på årsak og virkning i tillegg til omfang. Mitt tredje spørsmål, som jeg ikke fikk med i stad, går på det vi har hørt her fra bl.a. representanten Marthinsen fra statsrådens eget parti, om at man også der ønsker større innsats i behandlingen. SV og Arbeiderpartiet fikk dessverre ikke flertallet med seg på sine merknader i innstillingen om økt behandling. Mitt spørsmål til statsråden er derfor: Kan hun eventuelt konferere via blikk med sosialministeren om Regjeringen likevel vil ta noen initiativ innenfor de midlene som er til rådighet, for å sørge for en økt innsats i forhold til spilleavhengighet og behandling?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Jeg synes det er et par huller i saksordførerens fremstilling. Det har vidtrekkende konsekvenser, hevder saksordføreren, å åpne for politisk TV-reklame, fordi pengene da vil styre valgkampen. Pr. i dag er det tillatt med politisk reklame i aviser. Det er tillatt med politisk reklame på kino og i lokalradio. Det saksordføreren ikke besvarer klart og tydelig, er hvorfor man skal forskjellsbehandle lokal-TV i en slik sammenheng.
Olemic Thommessen (Høyre), 2002-05-14:
Høyre er langt på vei enig i det som har vært Fremskrittspartiets utgangspunkt, og vi har programfestet at det bør åpnes for politisk reklame i lokal-TV. Når vi har gått inn for det, er det fordi vi tror det vil være positivt for utviklingen av TV-mediet, og vi ser det som viktig i forhold til helheten i de medier vi trenger for å ha en levende og god debatt i Norge. Nå er det ikke så lenge siden vi hadde en tilsvarende debatt, og vi kan bare konstatere at det ikke er noen endring med hensyn til mulighetene for å få flertall for å åpne for dette. Fra Høyres side har vi derfor ikke sett grunn til å gå videre med denne saken, og vi har sånn sett sluttet oss til saksordførerens fremstilling. Vi ser imidlertid at det er viktig å arbeide med rammebetingelsene for lokal-TV også fremover, og vi mener at det er viktig å styrke lokal-TV-mediet med hensyn til å få en bredest mulig plattform for offentlig debatt. Men det kan vi sikkert også gjøre på andre måter.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Norge har en svært lav valgdeltakelse, noe som burde bekymre alle som jobber med politikk, dette fordi det er en trussel mot demokratiet. Det er derfor svært viktig at alle politiske partier får lov å formidle sitt budskap til befolkningen. Det blir feil å legge begrensninger på hvilken informasjon velgerne skal få, og sannsynligvis er det i strid med Grunnloven § 100 om trykke- og ytringsfrihet. Jeg tror neppe noe parti i Norge i dag ville oppfordret til ulydighet for loven, ringeakt for religion, sedelighet eller de konstitusjonelle makter. Det er faktisk de eneste begrensinger som ligger i § 100. Jeg tror at det viktigste for ethvert parti som hadde fått lov til å kjøpe seg reklame på TV, var å formidle sitt politiske budskap. Fremskrittspartiet kan bare se positive sider ved forsøk med politisk reklame i lokalfjernsyn. For det første får lokalbefolkningen presentert de ulike partiers representanter i egen kommune, og dessuten får de også innsikt i de ulike partiers program. Og hva er så galt med det? Hva er galt med at folk enten tar avstand fra eller trykker et parti til sitt hjerte, fordi de omsider får skikkelig informasjon om partiene? Det sendes så mye «søl» som reklame at litt informativ og god politisk reklame neppe kan skade noen. Dette minner om sensur, og vi kan ikke forstå de andre partiers vegring mot en slik prøveordning. Dette kunne til og med hatt andre gode sider, slik som rekruttering og en vitalisering av det politiske engasjementet og arbeidet, som er grunnleggende i et demokratisk samfunn. Det er altså lov i radio, men ikke på TV. – Forstå det den som kan. En prøveordning betyr altså et forsøk med noe nytt for å få befolkningen engasjert. Men det er vel her som i andre saker som Fremskrittspartiet fremmer, at alt som er nytenkende, må de andre partiene bearbeide i syv, åtte år før de kommer til at det i grunn er en god idé. Og dette er en god idé. En annen ting med prøveordninger er jo at skulle det vise seg at dette var forferdelig skadelig eller på annen måte kunne få negative konsekvenser, så hadde dette kommet fram i evalueringen, og man kunne konkludert med at dette kanskje ikke egnet seg for fjernsynsmedia. Nå tror ikke jeg at dette ville være resultatet av en slik evaluering. Men det blir bare spekulasjoner, og det skal jeg ikke drive med fra denne talerstol. Opplysning og informasjon har aldri skadet noen. Å la velgerne våre få kjennskap til partiprogrammer tror jeg heller ikke skader. På bakgrunn av det jeg nå har sagt, vil jeg ta opp forslaget fra Fremskrittspartiet.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Jeg synes det blir litt vanskelig å høre representanten Bergo si at det er feil at det ikke finnes faktakunnskap nok. Representanten Bergo forteller at den eneste boken i Norge i sitt slag om spilleavhengighet er Fekjærs bok. Da har vi én. Han henviser til Fekjær uansett hva han snakker om, og det er akkurat det som er poenget. Vi ønsker en bredere informasjon, flere fakta og fra flere kilder. Alt er nemlig ikke svart eller hvitt. Da vi hadde høring, stilte jeg som saksordfører Fekjær et spørsmål om hvor mange han trodde det var som var spilleavhengige i Norge. Det kunne han ikke gi noe tall på. Hvis ikke det er mangel på faktakunnskap, så vet ikke jeg hva det er. Mitt spørsmål til Bergo blir: Er han redd for å få vite mer? Hvorfor synes han at én kilde gir nok faktakunnskap?
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-14:
Statsråden sier at det skremmer ham å gi en enkelt gruppe spesielle rettigheter – det bryter med likhetsprinsippet. Det som skremmer, er at det ikke finnes tilbud, for disse barn og unge får jo ikke behandling. Det er flere fylker som har opp til halvannet års ventetid på psykiatribehandling, og som ikke har behandlingsplasser til barn og unge under 18 år. Barnevernet gjør vedtak om behandling ut fra sitt lovverk, men det finnes ikke plasser til å behandle disse unge. Mener statsråden at barn har rett til behandling? Og mener han at det er kommunens eller fylkeskommunens økonomi som skal styre barns rett til behandling?
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-14:
Komiteens flertall, Arbeiderpartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti, finner det ikke naturlig at det innføres en behandlingsgaranti på det nåværende tidspunkt, dette på tross av at komiteen finner dagens behandlingstilbud innen rusomsorg og psykiatri, spesielt for barn og unge, for dårlig. Komiteen påpeker videre at konsultasjoner i det psykiske helsevern har økt med 22 pst. fra 1998 til 2000. Det henvises også til at det er en gjennomsnittlig ventetid på i overkant av tre måneder. Ventetiden er ulik fra fylke til fylke, og noen fylker har større problemer og dårligere økonomi enn andre. Østfold fylke, f.eks., som jeg kommer fra, har en ventetid på opptil halvannet år for konsultasjoner når det gjelder psykisk helsevern, og har ingen institusjonsplasser for rusmisbrukere under 18 år. Dette er uakseptabelt. Det hjelper lite at komiteen henviser til pasientrettighetsloven, for vi vet at tilbudet ikke er godt nok. Barn og unge får ikke adekvat behandling tidlig nok. I forrige uke var det i FN en spesialsesjon for barn – en historisk sesjon, hvor barn for første gang hadde talerett i FN. Jeg var der, og det var en meget sterk opplevelse å være til stede og høre barn fra hele verden be om forståelse for sine rettigheter. Norge står fram som landet med god bistandspolitikk og landet som tar Barnekonvensjonen på alvor. Men gjør vi det? Barn har rettigheter, slått fast i denne konvensjonen. Barn har rett til behandling, og det er nødvendig for å demme opp om den negative volds- og rusutviklingen vi har i Norge. Vi har flere overdosedødsfall enn sammenlignbare land. Tidlig behandling vil kunne forebygge den negative utviklingen. La oss slutte med festtaler i FN og andre steder – la oss handle! Det var det barn fra hele verden bad oss om. Komiteen fraskriver seg ansvar ved en utsettelse, og konsekvensen går ut over både barna selv og andre. Resultatet er den volds- og drapsutviklingen vi har i landet vårt. Jeg kommer fra en by i Østfold som heter Moss, som har hatt tre drap på fire uker. Til slutt til statsråden: Man kan ikke vente på en utbygging av tilbudet, man må gi barn en rettighet som pålegger kommuner og fylker, på tross av økonomi, å gi et tilbud. Vi må øke innsatsen. Mange har vært inne på dette med helsestasjoner. Helsestasjoner oppdager hele tiden denne problematikken, men man har ingen steder å sende disse barna til behandling.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
Jeg kan stort sett slutte meg til saksordførerens korte redegjørelse om denne saken. Kristelig Folkeparti er imot å sende politisk reklame i et så sterkt medium som TV, i dette tilfellet lokal-TV. Vi mener at når det gjelder den politiske debatt og den politiske informasjon, bør det være redaksjonens ansvar å sikre at den blir så god og balansert som mulig. Derimot ser vi på lokalmediene, både lokalfjernsyn og lokalradio, som svært viktige og strategiske medier for å styrke ikke minst lokaldemokratiet. Det er en verdi som vi bør sette høyt. Det som har blitt brukt som et argument for å slippe til politisk reklame, har vært behovet for å styrke lokalmediene, og i dette tilfellet lokalfjernsynet, økonomisk. Jeg kan forstå behovet for å styrke lokalmedienes økonomi. Nå er imidlertid situasjonen den at økonomien for lokalfjernsyn i Norge har blitt gradvis bedre, og er i dag ikke spesielt dårlig. Vi vet at avtalen med TvNorge, som de aller fleste av lokal-TV-stasjonene hører under i dag, skal fornyes eller tas opp til vurdering ved årsskiftet. Jeg forutsetter at både Regjeringen og Stortinget følger situasjonen nøye, og at vi er opptatt av lokalmedienes økonomi, det være seg både i fjernsyn og i radio, slik at de kan ha gode rammevilkår og ha den betydning som disse mediene bør ha, ikke minst med tanke på å styrke lokaldemokratiet.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
Jeg har lyst til å gi litt ros til SV, jeg, for å ha reist denne problemstillingen. Jeg tror ikke det er riktig som representanten Bergo sier, at vi ikke har foretatt en realitetsbehandling av dette. Det har vi gjort. Vi gjør det nå. Men vi er ikke ferdige med problemstillingen med hensyn til dette forslaget. Det blir vedlagt protokollen og helt sikkert lagt til grunn også for det arbeid som nå gjøres i departementet, med tanke på den lovproposisjonen som skal fremlegges om en tid. Jeg tror også at representanten Bergo har rett når han sier at vi vet nok til å handle. Fekjærs bok er nevnt. Vi har hatt utallige medieoppslag om mange skjebner – og så sent som i dag i Vårt Land om én skjebne. Som også representanten Bergo har understreket, er det store mørketall. Det er alvorlige konsekvenser med tydelig økende spilleavhengighet, et symptom som har flere likhetstrekk med rusmiddelavhengighet, og det er all grunn til å ta dette på alvor. Når vi sier at vi har nok fakta, går det på selve problemet. Det vi kanskje ikke har nok kunnskap om, er hvordan vi skal møte dette, hvordan vi skal innrette lovene og lovreguleringene for å kunne få bukt med det. Det er vel der vi trenger litt mer tid, og det er derfor vi har bedt om at vi nå kan vente på den varslede proposisjonen. Når man skal lage lover, vil det alltid være konsekvenser som vi ikke ser. Det er også påvist i dette tilfellet, ikke minst i forhold til dem som på den annen side også har gjort seg avhengige av spilleautomatene for å tjene penger på dem. Dette er et veldig komplisert område, og jeg tror vi skal ta oss den tiden det tar å få dette skikkelig gjennomlyst, slik at vi får en best mulig lovgivning. I likhet med representanten Bergo er jeg svært glad for at det nå også er et flertall i komiteen for å fryse situasjonen på spillemarkedet. Jeg tror det er det tiltaket vi kan sette i verk her og nå for å møte denne situasjonen. Så får vi eventuelt komme tilbake med de tiltak som man finner nødvendige for å kunne begrense og få til en bedre situasjon på spillemarkedet. Det er i hvert fall Kristelig Folkepartis utgangspunkt.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2002-05-14:
Jeg slutter meg også i hovedsak til saksordførers redegjørelse for komiteens innstilling, og deler også bekymringen for at de reglene som gjelder for gevinstautomater, skaper større problemer med spilleavhengighet enn andre spill som er tillatt. Gjennom høringer om denne saken har vi fått innblikk i enkeltmenneskers og familiers tragiske skjebner som følge av spilleavhengighet. Mange har pådratt seg stor gjeldsbyrde, og familier har også gått i oppløsning. Også svært unge mennesker har blitt avhengige av spill, og noen har også droppet ut av skolen. Det er store utfordringer vi har foran oss her, utfordringer som også gjelder behandling av denne gruppen. Men det kan iallfall se ut som at en del av den behandlingen som er blitt benyttet, nytter. Blå Kors og psykiater Hans Olav Fekjær har gått foran i å utvikle behandlingstilbud for spilleavhengige, og for mange har dette tilbudet vært redningen tilbake til et tilnærmet normalt liv. Jeg er kjent med at Blå Kors, som delvis er finansiert av Oslo kommune, har fått mulighet til å omprioritere innenfor egne rammer slik at de har kunnet bruke mer ressurser på behandling av spilleavhengige. Jeg syns også det er svært positivt at de største humanitære organisasjonene nå har gått sammen for å utarbeide forslag som skal bidra til å bedre kontrollen av aldersgrensen for bruk av automatene, og gi mindre avhengighetsskapende automater. Det er helt nødvendig. Ut fra det vi vet i dag om skadevirkninger av de mest aggressive spillene, er det, som statsråden også påpekte i sitt brev til komiteen, grunnlag for endringer i gjeldende regler før resultatet av undersøkelsen om spilleavhengighet er ferdig. Jeg er glad for at Regjeringen nå har varslet at de allerede til høsten vil komme med en proposisjon, etter en bred gjennomgang av lov om pengespill, hvor det vil bli foretatt en kritisk gjennomgang av hele spillemarkedet, og hvor problemene med spilleavhengighet vil bli belyst i sin fulle bredde. Som flere har vært inne på, er det viktig når man skal foreta endringer, at man har alle faktakunnskapene på bordet. Slik jeg ser det, er mange av tiltakene i dette Dokument nr. 8-forslaget ikke basert på kunnskap om hvilken behandling som faktisk hjelper. I tillegg er det lite forskning på dette området. Vi vet også at det er en del uenighet blant fagfolk. Så det er helt klart et behov for mer forskning, både på årsakene og på hvilken behandling som faktisk virker. Jeg har lyst til å vise til at vi for halvannet år siden hadde et Dokument nr. 8-forslag til behandling i sosialkomiteen, der et flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, bad regjeringen «på egnet måte fremme forslag til tiltak som kan begrense spilleavhengighet og sikre et godt behandlingstilbud for spilleavhengige». Jeg regner med at dette er et forslag som vil bli fulgt opp når Regjeringen skal legge fram denne lovproposisjonen til høsten.
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-14:
Det er mulig representanten Woldseth ikke var til stede under første delen av mitt innlegg der jeg nettopp snakket om kilder og fakta. Jeg sa at det foreligger mye faktakunnskap. Riktignok refererte jeg til Fekjær som den største fagmannen på området i Norge, men jeg refererte også til diverse internasjonale undersøkelser, til Norsk Tipping, som har gjort undersøkelser, til vurderinger fra de humanitære organisasjonene og til flere behandlinger av denne saken her i Stortinget tidligere. Det er klart at vi kan mye om denne saken, og det foreligger mye faktakunnskap. Men det er jo kjent politisk taktikk å si at fordi vi ikke vet nok, eller ikke kan nok, skyver vi det foran oss, og så mener vi noe om det senere, særlig hvis det er ubehagelig å mene noe i øyeblikket. Og det kan jeg forstå at noen har behov for i denne saken. Det blir som å si: Vi kan ikke gjøre noe med alkoholikere i Norge fordi vi ikke vet akkurat hvor mange det er. Vi vil aldri få vite hvor mange spilleavhengige det fins i Norge. Noe av problemet med spilleavhengighet er at det er et ekstremt skjult problem. Hvis en drikker alkohol, blir en i hvert fall full, og vanligvis synlig beruset. Når en spiller et spill, blir en ikke svart, ikke møkkete, en blir blakk, og det gjøres i det skjulte. Dette er kanskje en av de mest fornedrende former for avhengighet som noen lider av – og så med de konsekvensene som en ser. Det er ikke slik at det ikke fins kunnskap, men jeg sa også: Vi tar gjerne mot mer kunnskap. Vi vil også bidra til at vi skal kunne mer. Derfor har komiteen i sine merknader bedt om mer forskning. I dette legger jeg kvalifisert forskning. Men at vi ikke har kunnskap, det er ikke sant.
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-14:
Jeg vil berømme Marthinsen for initiativet i forrige periode og det fortsatte engasjementet. Vi har nå fremmet et forslag om akkurat det han snakket om, nemlig om behandling og om penger til behandling. Når det gjelder de andre forslagene vi har, om tiltak for å redusere spilleavhengighet, synes jeg at den argumentasjonen som kommer fra de andre, om å utsette det til høsten, har noe for seg. Vi er nå med på det. Flere undersøkelser vil kanskje si noe om hva som er det reelle behovet. Men det vi vet i dag, og det sier Marthinsen også, er at behovet for behandling er større enn tilbudet. Og her snakker vi virkelig om vekslepenger. Vi vet at hvis de som trenger denne behandlingen, ikke får den nå, vil det samfunnsmessig koste oss mye mer enn det vil gjøre å styrke behandlingstilbudet. Spørsmålet til Marthinsen er derfor: Hva er grunnen til at Kristelig Folkeparti ikke kan støtte vårt forslag om å styrke behandlingstilbudet allerede i revidert?
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2002-05-14:
Senterpartiet er, sameleis som resten av komiteen, bekymra over det aukande omfanget av automatar i Noreg, og også over at det synest som om stadig fleire vert speleavhengige. Og det er ein tankekross at Noreg er eit av Europas mest liberale land når det gjeld pengespel. Det er også ein tankekross at praksisen med norske speleautomatar er heilt annleis enn i dei andre nordiske landa. I Noreg er det over 20 000 speleautomatar, noko som tilsvarar langt meir enn det som er i Sverige og i Danmark til saman. Den norske praksisen med at aggressive automatar er det første som møter ein når ein går inn i ei daglegvareforretning, finn ein ikkje i mange andre land. Og når speleavhengigheita tar overhand og pengar som skulle gått til mjølk og brød, i staden vert nytta på automatar, fører det naturleg nok til mange tragiske situasjonar ikkje berre for dei speleavhengige, men også for resten av familien. Våre frivillige og ideelle organisasjonar som er avhengige av inntektene frå automatar, gjer ein fantastisk jobb. Men vi må søkje å finne eit system som gjer at dei ideelle organisasjonane kan halde fram med sin arbeidsinnsats, samstundes som vi må søkje å finne tiltak som også tek hand om dei speleavhengige sin vanskelege situasjon. Dette er ei krevjande utfordring. Det er også verdt å merke seg at dei frivillige organisasjonane er positive til eit konstruktivt samarbeid med departementet i det varsla arbeidet med endringar i lovverket for automatspel. Senterpartiet har tiltru til at departementet gir dette arbeidet høg prioritet og kjem attende til Stortinget med forslag til tiltak som sikrar både dei ideelle organisasjonane og dei mange tusen som er avhengige av speleautomatar.
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2002-05-14:
Då Senterpartiet ikkje er representert i denne komiteen, skal eg berre knyte nokre få merknader til innstillinga. Det er alvorleg når Riksrevisjonen seier at undersøkinga av Statsbyggs kjøp av administrative konsulenttenester har avdekt betydelege svakheiter og manglar ved rutinar og internkontroll. Problemstillinga rundt ansvarsforholdet dersom regelverket ikkje har vorte følgt, og kva som har vore gjort for å sikre at regelverket vert følgt i framtida, er sjølvsagt viktig å få avklara. Når media påstår at offentlege etatar og offentlege tenestemenn ikkje har halde seg til det regelverket som eksisterer for innkjøp av tenester til offentleg sektor, kan det medføre sviktande tillit til offentlege organ og svekkje samfunnets tillit til dei vedtaka som vert gjorde i offentleg sektor, og til dei som arbeider i offentlege stillingar. Det gir grunn til uro når det vert hevda at det er lite kommunikasjon mellom departementet og Statsbygg, og at det har medført ei kjensle av at ingen tek ansvar for eigarskapen til Statsbygg. Senterpartiet vil støtte komitefleirtalets merknad der det vert hevda at Statsbygg treng ein eigar som viser interesse for utviklinga av verksemda, og ikkje minst kan opptre som støtte og nær samtalepartnar. Etter Senterpartiet sitt syn er dette heilt nødvendig. Senterpartiet kan sjå at det kan verke uheldig at ein organisasjon stadig må bruke krefter på omorganisering, og at det kan skape usikkerheit blant dei som arbeider der. Det kan gå på kostnad av dei oppgåvene organisasjonen skal utføre. Senterpartiet vil likevel støtte II i innstillinga, då vi ser det som viktig å få ein full gjennomgang av organiseringa av Statsbygg. Resultatet av det som blir framlagt for Stortinget, vil vi ta stilling til når så skjer.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
Hadde det vært opp til meg, skulle jeg gjerne støttet det forslaget her og nå, fordi jeg vet at de ansatte i den behandlingsinstitusjonen som jeg refererte til, har valgt å jobbe gratis hvis ikke de får pengene, for å få denne behandlingen opp å stå på nytt. Men problemstillingen er satt inn i en sammenheng, og denne linjen aksepterer jeg at man har lagt seg på – å se det hele i den konteksten som vil komme. Derfor har jeg nå gitt sterkt uttrykk for at jeg håper sosialministeren vil finne midler, slik at vi kjapt kan få dekket det som det koster å komme i gang med disse behandlingene. Det er i den store sammenhengen ganske riktig, som Bergo sier, «vekslepenger».
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
Det har vore svært interessant å høyra på debatten, og eg er glad for dei innlegga som er blitt haldne. Dei er heilt i tråd med det vi jobbar med i Regjeringa når det gjeld denne problemstillinga. Eg vil opplysa til Stortinget at når det gjeld Regjeringa sitt arbeid, var det opphavleg lagt opp til at vi skulle fremja ei stortingsmelding om denne saka i haust. Men på mitt initiativ – og det er sjølvsagt eg som bestemmer – ynskjer vi å fremja ein proposisjon, for då tek det kortare tid før vi kan få gjennomført tiltaka. Vi veit faktisk nok til å gjennomføra tiltak allereie i dag. Vi vil sjølvsagt óg innhenta meir informasjon, som kan vera god å ha med seg i det vidare arbeidet. Det gledelege her er at vi kjenner at vi har eit heilt storting bak oss når vi no skal fremja forslag til tiltak. Alt som er nemnt i innstillinga, tek vi sjølvsagt med oss i arbeidet med den proposisjonen som skal leggjast fram i haust. Eg trur for så vidt at om vi hadde vedteke noko i dag, så hadde ikkje tiltaka blitt gjennomførte noko før enn det dei blir no, med det arbeidstempoet vi har lagt opp i forhold til proposisjonen. Representanten Lund Bergo har heilt rett i at vi er ekstremt liberale på dette feltet i Noreg. Vi har for så vidt visst om det, og eg vil nemna at i Bondevik I-regjeringa foreslo vi ein del endringar for å stramma inn på marknaden. Då fekk vi ikkje fleirtal for det, men i dag trur eg at vi vil kunna få fleirtal for tiltak som set dei som har det vondt i denne samanhengen, i fokus, for å prøva å hjelpa dei. Det eg håpar vi skal klare å få til, er å fremja ein proposisjon som òg tek vare på dei frivillige organisasjonane sitt behov for inntekter, samtidig som vi frå vår side altså set dei lidande partane i høgsetet. Med dei tiltaka vi foreslår, vil vi i alle fall dempa presset. Eg ser fram til å drøfta saka med komiteen på nytt når vi legg fram proposisjonen, og eg er glad for dei signala vi har fått, som vi vil ta med oss i det vidare arbeidet.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
Det er heilt rett som representanten Giske seier. Alle partia gjekk imot oss. Eg er fullstendig klar over det, men eg var ikkje glad for det! Det einaste som vart vedteke, var 18-årsgrensa, men på ein slik måte at vedtaket ikkje har blitt følgt opp. Det er eit vedtak som ikkje er blitt sett i verk på ein slik måte at ein har kunna avgrensa bruken av desse speleautomatane for dei som er under 18 år – dessverre! Det må vi gjera noko med. Det er nok rett å seia at ein av grunnane til at vi ikkje fekk fleirtal, var dei frivillige organisasjonane si bekymring. Dei gjorde ein «god» jobb på Stortinget, noko som førte til at vi ikkje fekk vedteke noka innskrenking i det heile, bortsett frå 18-årsgrensa. Vi vil sørgja for at organisasjonane får ein kompensasjon, men det er òg heilt klart at dersom vi skal ha ein spelemarknad der ein vil få inn færre pengar – for no er jo dette ein marknad som er i fri flyt, og desse organisasjonane får stadig høgare inntekter – må vi nok tenkja oss at ein slik auke i inntektene som den som har vore, kan ein ikkje sjå for seg i framtida. Men vi er opptekne av dei frivillige organisasjonane sine arbeidskår, og vi vil koma med forslag til tiltak som eg trur vil kunna kompensera for inntektsbortfallet – i alle fall langt på veg. Det er viktig, for desse organisasjonane gjer eit svært viktig arbeid. Men det er no ein gong slik at dersom vi tek dei tapande partane på alvor, må vi òg sjå i auga at det vil gi oss færre inntekter. Eit av grepa vi kan ta, er å sjå på fordelinga av dei inntektene som kjem inn. Den fordelinga vi har i dag, er vel kanskje ikkje den beste, ut frå at det er operatørar som tek veldig store delar av inntektene, i staden for at organisasjonane sjølve sit med dei. Dette skal vi sjå i ein samanheng, og då håpar eg at vi vil lykkast med å vedta tiltak som fører til at færre får problem med spelegalskapen.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
Fyrst til det som går på forsking. Det er klart at vi må sjå på både årsak og omfang. Vi veit godt at jo hurtigare automaten er, jo større gevinstar ein får, og jo fortare ein kan få gevinstane, jo større er suget, og særleg dersom ein til og med kan få gevinstane med ein gong. Vi veit litt om det, men vi veit ikkje nok. Dette må vi arbeida vidare med. Forskinga må gå både på årsak og på omfang. Så er det behandlingsstrategi. No føler eg faktisk at mi oppgåve som kulturminister er å syta for at så få som mogleg treng behandling. Det må vera det overordna målet for oss alle at så få som mogleg skal måtta trenga behandling med dei automatane vi skal tillata, der vi skal tillata dei. Så tar Regjeringa – eg vil svara på den måten – med seg dei signala som er gitt både frå regjeringspartia og frå eit mindretal i komiteen når det gjeld ein merknad om behov for meir behandlingskapasitet. Og så får vi eventuelt vurdera kva vi skal gjera frå vår side. Det er mange oppgåver innanfor behandlingstilbodet på helsesida, og det er òg mange område med køar av folk som treng hjelp. Men vi tar sjølvsagt òg med oss desse pasientane i det vidare arbeidet frå Regjeringa si side.
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
Spørsmålet denne saka reiser er retten til uførepensjon før tre års opphald i Noreg etter fem år eller meir i utlandet, og med tidlegare opptente rettar i Noreg. Komiteen ser at framleggsstillarane reelt peikar på at det i dag er fleire nordmenn enn tidlegare som arbeider i utlandet, eller som iallfall oppheld seg der i kortare eller lengre tid, og at vi må ha eit lovverk som tek i vare trygderettane for desse. Sjølv om det er eit fleirtal og eit mindretal i denne saka, er den saklege usemja svært lita. Fleirtalet er samd med sosialministeren, som i brev av 22. februar i år seier at arbeidslandet i utgangspunktet må ta ansvar for uførepensjonering dersom uførleik har kome til under eit utanlandsopphald. Det same fleirtalet har vidare merka seg av brevet frå sosialministeren at det er oppretta trygdeavtalar som sikrar at personer frå land ein kan samanlikne seg med, kan få ytingar frå to land for å sikre tilstrekkelege ytingar. Ein har vidare merka seg at det vert arbeidt med ei løysing på spørsmålet om supplerande ytingar til personar som har kort butid i Noreg, slik Stortinget har bedt om. Det same fleirtalet meiner dei avgrensingane som EØS-avtalen inneber når det gjeld å gi ytingar berre til personar busette i Noreg, gjer det mest føremålstenleg at spørsmålet vert vurdert og løyst som ein del av den generelle trongen for supplering av folketrygda når folketrygda sitt oppteningskrav ikkje er oppfylt. Eg reknar med at Regjeringa med sitt alt oppstarta arbeid med saka om ikkje altfor lenge kjem til Stortinget med sine framlegg til løysingar, og at saka kan få ei ny runde med handsaming. Med desse få orda anbefaler eg fleirtalet si tilråding.