Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-06-08:
Lovforslaget som Odelstinget behandler i dag, om å innføre en bestemmelse i forvaltningsloven som gir adgang til å gi forskrifter med tidsfrister for forvaltningens saksbehandling på bestemte saksområder, er en del av Regjeringens viktige arbeid med bedre service i forvaltningen. Forslaget er også en oppfølging av Næringslovutvalgets forslag i utredningen fra 1991 og Stortingets vedtak 31. oktober 1994 om å be Regjeringen fremme et slikt forslag. Jeg er derfor meget fornøyd med å kunne framlegge forslaget for Stortinget, og konstaterer med glede at et flertall i justiskomiteen støtter forslaget. Jeg er også glad for at flertallet i justiskomiteen støtter Regjeringens syn om at slike frister primært bør gis i særlovgivningen, og ikke ved forskrifter med hjemmel i forvaltningsloven, og at man også er enig med Regjeringen i at det bare skal innføres frister i saker der hvor det er et reelt og begrunnet behov for det. Forslaget må ses i sammenheng med Regjeringens arbeid med innføring av serviceerklæringer. Jeg er meget glad for at komiteens flertall sier seg fornøyd med dette arbeidet. Jeg er enig i komiteens kommentarer om at slike serviceerklæringer vil virke oppdragende overfor forvaltningen, men jeg vil også nevne at det som kanskje er viktigst i forbindelse med dette arbeidet, er det kvalitetssikringsarbeidet i etatene som forutsettes å ligge til grunn for serviceerklæringene, og som sikrer at de løfter man gir i erklæringene, kan overholdes. Det samme er tilfellet når det gjelder frister som gis for saksbehandlingen ved forskrift. En innføring av en frist vil ikke alene kunne endre på de strukturelle og ressursmessige forhold som ligger til grunn for at saksbehandlingstiden er for lang på et bestemt saksområde. For at en slik frist skal føre til kortere saksbehandlingstid, vil det derfor normalt være nødvendig å kombinere innføringen av en frist med effektiviseringstiltak og/eller økte ressurser på det forvaltningsområdet det gjelder. Et mindretall i komiteen, Fremskrittspartiets representanter, foreslår at man skal innføre en generell tremåneders saksbehandlingsfrist i forvaltningsloven. Jeg er enig med justiskomiteens flertall i at en slik generell frist ikke er hensiktsmessig, fordi den vil være for lang i noen typer saker, mens den vil være altfor kort i andre typer saker. Som flertallet påpeker, ville en slik generell frist også være i strid med Næringslovutvalgets anbefalinger. Når det gjelder spørsmålet om det også bør gis adgang til å gi forskrifter om særlige rettsvirkninger av at fristene ikke overholdes, konstaterer jeg at komiteens flertall er enig med Regjeringen i at dette i utgangspunktet fortsatt skal reguleres av de alminnelige forvaltnings- og erstatningsrettslige reglene. Når et mindretall i komiteen, Fremskrittspartiets medlemmer, på dette punkt går imot Regjeringens forslag, vil jeg bemerke at Regjeringen mener at det er i særlovgivningen man i tilfelle bør ta inn regler om særlige rettsvirkninger av frister. Slike regler må nemlig ses i nøye sammenheng med det livsområdet og de hensyn som særloven regulerer, og det er i særloven folk kan vente å få beskjed, f.eks. om betydningen av frister i sosialsaker og byggesaker. Jeg har også merket meg at flertallet ikke vil utelukke at man vil komme tilbake til spørsmålet om særlige rettsvirkninger, men jeg forstår dette dit hen at man ikke i denne omgang ber Regjeringen om å utrede dette nærmere, men at man eventuelt vil komme tilbake til dette senere. Jeg vil understreke, som flere representanter har vært inne på, at dette er et saksfelt jeg er engasjert i og vil følge opp. Jeg har også merket meg at justiskomiteen vil be Regjeringen komme tilbake til Stortinget med en gjennomgang av saksbehandlingstiden i forvaltningen, herunder hvordan forskriftshjemmelen blir brukt og effekten av innføringen av serviceerklæringer og fristregler i særlovgivningen, i en dertil egnet form, og at komiteen også peker på at Regjeringens arbeid med å utarbeide forskrifter med passende frister må settes i gang så raskt som mulig. Dette er et spørsmål som Regjeringen vil komme tilbake til. Siden det bare skal gis regler med frister der hvor det er et reelt og begrunnet behov for dette, vil det være nødvendig å vurdere effekten av innføring av serviceerklæringene før man kan foreta en vurdering av behovet for å gi forskrifter om tidsfrister. Dette arbeidet må gis noe tid, og den nevnte gjennomgangen bør skje etter at arbeidet med innføring av serviceerklæringer har pågått en stund. Men allerede nå vil Justisdepartementet i det kommende veiledningsheftet om arbeidet med lovforberedelse og lovteknikk legge opp til at behovet for å gi regler om saksbehandlingsfrister i særlovgivningen skal vurderes når det gis nye lover.