Kristin Krohn Devold (Høyre), 1998-12-03:
Utgangspunktet for kriminalpolitikken må være offerets situasjon. Vi må spørre oss hvordan ofrene for kriminalitet opplever vårt rettssamfunn, og dernest må vi gi svar på om det er slik vi vil ha det, eller ei. Og hvis vi ikke vil ha det slik, må vi være villige til å forandre noe, både virkemidler, pengebruk og lovverk. De som sier at kriminalitetsbildet er overdrevet og som bare har motforestillinger mot alle løsningsforslag som fremmes, sier samtidig at det ofrene opplever i dag, er noe de må regne med, og noe vi må finne oss i. Jeg vil ikke ha det slik, og Høyre er villig til å prøve både store og små tiltak for å vise at ofrene har rett til et langt bedre vern enn i dag. Dette handler om noe langt mer enn voldsoffererstatning. Det kommer jo bare som et bitte lite plaster på såret, i etterkant. Spør foreldrene til barna som ble ranet, om hva dette dreier seg om. En 13-åring ble ranet med kniv på Karl Johan: Ingen voksne som gikk forbi, hjalp ham Politiet hadde ikke tid til å ta imot anmeldelsen da de møtte opp på Oslo politikammer Det tok over to år fra ranet skjedde til ungdomsranerne ble stilt for Oslo Byrett I mellomtiden utførte ungdomsgjengen en rekke groteske, skremmende ran – og er siktet for voldtekt. Gutten hadde ingen å søke beskyttelse hos ved trusler om represalier fra gjengen, og da det nærmet seg vitneforklaring, ble gutten fysisk syk, ute av stand til å gå på skolen. De siste to årene har gutten knapt sovet en god natt, og barnets lege nektet ham å stille i retten hvis han måtte møte «det tihodede trollet» ansikt til ansikt. Det «tihodede trollet» er fem hardkokte, voldelige unge kriminelle og fem av landets beste forsvarsadvokater i sorte kapper – sittende på rekke og rad – mot ettbarn, som må ta ordet alene. Redselen for represalier, redselen for å bli gjenkjent på gaten, redselen for å bli «utstilt» foran hånflirende overgripere med støttespillere på tribuneplass er følelser ingen barn burde oppleve. I dette helt spesielle tilfellet lukket dommeren retten og sendte de tiltalte ut, men opplyste samtidig at det var usikkert om loven gav tilstrekkelig grunnlag for det. De andre barna som bad om samme behandlingsmåte, fikk nei – en ny seier til overgriperne. Ofrene trakk seg, og aktor måtte frafalle på grunn av bevisets stilling. Foreldre har fortalt om representanter for rettsvesenet og andre fagfolk som kjenner gjengene, som har anbefalt barna ikke å stå ved anmeldelsene, for det blir for farlig. Flere saker ble trukket før de kom opp for domstolene, og vitnenes frykt har blitt ranernes viktigste våpen. I den voksne verden har vi en parallell utvikling. Mafiamiljøer med mafiametoder truer så vel politifolk som ofre, og som en representant i etterretningsseksjonen sa det: Hvis dette får fortsette, er vi i en situasjon der «vi vet alt, men får dømt ingen». Justiskomiteen har det siste året fått et inngående kjennskap til de forhold som gir slike utslag som jeg har beskrevet. Kripos-rapporten om kriminalitetsbildet i 1998 og Oslo politikammers halvårsrapport for 1998 er to ferske rapporter som dokumenterer den samme virkeligheten. Derfor må vi handle. Vi kan ikke late som om dette er overdrivelser, finne oss i at straffereaksjoner Stortinget ber om, ikke følges opp, eller tro at situasjonen går over hvis vi lukker øynene og sitter musestille. Det er gledelig at Høyre og Fremskrittspartiet har klart å dra sentrumspartiene i riktig retning når det gjelder bevilgning og vedtaksforslag knyttet til budsjettet. Komiteflertallet gir 100 mill. friske kr til drift til Oslo-politiet og pressede regioner for å få flere føtter ut på gatene for at noen skal kunne ta imot ransanmeldelsene, og for at sakene skal kunne sendes til domstolene i langt større tempo enn i dag. Vi bevilger dessuten 20 friske millioner til domstolene, konsentrert om flaskehalser som gjør at ranere og andre går fri og kan true sine ofre, og som etterlater et inntrykk hos folk flest om at overgrep ikke blir møtt med reaksjon. Det er særlig viktig at unge lovbrytere raskt møter domstolen, og en hurtigere måte å få disse frem i rettsapparatet på, ved hjelp av tilleggsbevilgningene, må gis høy prioritet. I tillegg til de 20 friske millionene er det Regjeringens ansvar at en tilstrekkelig del av statsbudsjettets lønnsmidler – da tenker jeg på ymseposten som skal gå til lønnsforhandlinger – brukes til den varslede oppjusteringen av dommerlønningene som skal til for å beholde og nyrekruttere dommere til våre embeter. Dette er en forutsetning fra flertallet, Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet, i innstillingen. Hvis Regjeringen ikke har satt av nok på denne posten til lønnsforhandlinger, må den komme tilbake i revidert nasjonalbudsjett, slik Høyre og Fremskrittspartiet ber om, for å skaffe nødvendig inndekning. Det er viktig at adgangen til å bruke varetekt utnyttes der det er åpenbart urimelig å la være. Når eldre mennesker skamslås og gjerningsmannen er kjent, er det i strid med den alminnelige rettsoppfatning at overgriperen spaserer rett ut i det fri etter avhør, og ved grove voldshandlinger med kjent gjerningsmann er det en så stor belastning for offeret å møte overfallsmannen umiddelbart etter overfallet, at både hensynet til mulige gjentakelser og hensynet til den alminnelige rettsoppfatning må tillegges større vekt ved domstolene. Den beste måten å sikre at dette skjer på, er ved å tydeliggjøre de lovparagrafer som berører dette, noe Høyre har fremmet privat lovforslag om, som kommer til behandling på nyåret. Mitt håp er at ikke noen partier i utgangspunktet avviser dette, men at vi kan samles om flertallsløsninger som bringer praksis mer i samsvar med alminnelig rettsoppfatning og mer ut fra hensynet til offeret enn det som er tilfellet i dag. Komiteen fremmer i dag et enstemmig forslag om økt bruk av varetekt overfor gjengangere samt en mer effektiv prosess i straffesaksgangen i tilfeller med kjent gjerningsmann. Her må ulike, hurtigere domstolsløsninger utprøves. Oslo Byrett og Borgarting lagmannsrett er sentrale domstolsembeter for dette. Vi er videre kjent med at mange politifolk og familiene deres opplever trusler. Derfor står komiteen enstem-mig bak et forslag om å styrke politiets sikkerhet, både ved å åpne for økt grad av anonyme vitnemål og ved å styrke det strafferettslige vern av polititjenestemenn. Dessuten får vi Metodeutvalgets innstilling til behandling, antakelig før påske, og da kan vi få lovfestet virkemidler som er tilpasset den virkeligheten vi lever i. Forebygging er også viktig. Å forebygge er bl.a. å sørge for at gjengangerne holdes borte fra gaten, og en rask reaksjon mellom pågripelse og dom. Men det er også forebygging å ta New York-modellen på alvor, slik at småtyveri, hærverk og gatebråk slås ned tidlig. Jeg håper at justisministeren er enig i at det ikke er akseptabel praksis at butikktyveri flere steder ikke fører til straffereaksjon. Nå må departementet sammen med landets politimestre skjerpe reaksjonene her, slik at vi kan stoppe bl.a. ungdommer i starten av en forbryterkarriere. Det er mer alvorlig å stjele i en butikk enn å feilparkere, men dagens straffereaksjoner tilsier ofte det motsatte. Derfor må vi forandre det. Forebygging er også hjelp til frivillige organisasjoner, og jeg er utrolig glad for at vi har samlet flertall for støtte til Ungdom Mot Vold og Kirkens Bymisjon. Ungdom Mot Vold gjør en kjempeviktig jobb blant ungdomsgjengene der andre offentlige instanser ofte er nokså hjelpeløse, og planene deres om en egen ungdomsstasjon i sentrum kan antakeligvis nå realiseres. Kirkens Bymisjon gjør også mye viktig, særlig i arbeidet med ettervern av langtidsdømte sikringsfanger, som følges opp med botilbud og andre tilbud etter endt soning. Den millionen de får, kan antakeligvis sikre slike prosjekter for neste år. For å følge opp komiteens innstilling må det utøves betydelig handlekraft fra justisministerens side. Det haster med iverksettelse av tiltak, og det haster med å gjenreise tilliten hos folk flest til at vi faktisk er kjent med det som skjer, og er villig til å foreta forandringer. Vi kan ikke lenger si at vi er sjokkert når nye saker dukker opp i mediene. For vi er godt informert, og vi har vært det i hvert fall det året som er gått siden forrige budsjettbehandling. Nå er det tid for handling og til å vise ofrene – barna som ranes på gaten, eldre som bankes opp i eget hjem, og voldtatte kvinner som opplever rettssystemet som et nytt overgrep – at vi ønsker forandring, at vi evner forandring, og at vi faktisk får det til. Det er ikke noe lite ansvar som nå hviler på justisministeren. Komiteflertallet har gitt midler, vi har gitt vedtak med på veien som kan gi et grunnlag. Men utøvelsen, den gjenstår, og jeg kan bare si lykke til!