trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-11-28:
Jeg skal innrømme at læringskurven har vært ganske bratt den siste tiden, og det å gå inn i detaljer på den måten som representanten Ballo her er i stand til å gjøre, det er ikke jeg i stand til. Det er en viss veg fra jurbetennelse til legespesialistsituasjonen på norske sykehus. Men den problemstillingen som representanten Ballo tar opp, føler også vi i Arbeiderpartiet at det er veldig viktig å jobbe med. Jeg har jo en fortid som fylkespolitiker i Nord-Trøndelag og er gjennom den tiden vel kjent med problemstillinger om manglende fornuftig geografisk fordeling av legespesialister i Norge. Arbeiderpartiet har også derfor allerede siden 1997 fremmet ganske konkrete forslag for å jobbe med den problemstillingen som Ballo tar opp, og det ser vi gjerne fram til et videre samarbeid om.
Bent Høie (Høyre), 2001-11-28:
Representanten Hanssen har fått i oppdrag å gi Arbeiderpartiet troverdighet i forhold til at de er opptatt av de fattige i samfunnet. Dette er det åpenbart behov for etter Stoltenberg-regjeringens manglende resultater på området. Eller som tidligere statsråd Hanssen selv sier i Aftenposten 31. oktober i år: «Vi rotet oss bort i tall og statistikker da vi arbeidet med fattigdoms-problemene.» Det er jeg helt enig i. Mens partiet i posisjon brukte tid på forskning og utredning i forhold til fattigdom, brukte det de fattiges situasjon som begrunnelse for historiske skatte- og avgiftsøkninger. Arbeiderpartiet har vært mer opptatt av Forskjells-Norge enn av fattigdom. Dermed var det viktigere å innføre utbytteskatten enn å ta et krafttak for de fattige. Det var viktigere å forsvare skatte- og avgiftsøkninger med at det fortsatt er noen som faller utenfor i dagens velferdssystem, enn virkelig å gjøre noe med hverdagsproblemene til disse menneskene. Den nye regjeringen har vist en evne til å ha to tanker i hodet samtidig. En har endelig tatt et tak for å gjøre noe konkret med situasjonen for dem som virkelig trenger det. Dagsavisen har vel aldri vært så nær sannheten som da den på lederplass den 7. november skrev: «Arbeiderpartiet kommer halsende etter Bondevik II-regjeringen» når det gjelder fattigdomsproblemene. Det var først etter at Samarbeidsregjeringen satte kampen mot fattigdom på dagsordenen, og etter at det viste seg at det var litt mer rom på budsjettet enn det Stoltenberg hadde lagt opp til, at Arbeiderpartiet fant rom for en egen fattigdomspakke. Arbeiderpartiet har ikke prioritert dette i sitt program eller i eget budsjett. Det var først etter at arbeiderpartiregjeringen gikk av og statsråd Hanssen ble stortingsrepresentant, at Arbeiderpartiet satte ned et utvalg nettopp for å kunne matche Samarbeidsregjeringen. Det er flott at Arbeiderpartiet kommer på banen, men gir ikke dette representanten Hanssen en flau smak i munnen?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-11-28:
Det var med glede jeg lyttet til representanten Bjarne Håkon Hanssen, som annonserte at Arbeiderpartiet nå vil foreta en snuoperasjon når det gjelder sin helse- og sosialpolitikk – spesielt sosialpolitikken. Det vitner bra, og representanten Bjarne Håkon Hanssen skal være klar over at det er partier i denne sal som er i stand til å lage flertall rundt en endring av den politikken vi her diskuterer. Gledelig var det også å registrere at Arbeiderpartiet nå også vil legge om egenandelspolitikken for å redusere egenandelene. Det er det også flertall for i Stortinget i dag, så jeg ser frem til forslag på dette felt. Samtlige partier har i denne valgkampen og særlig etter valgkampen løpt om kapp i kampen om de fattige. Det er utrolig hvor mange som har vært opptatt av de fattige de siste par månedene. Men de fattige har vi alltid hatt hos oss. Hvorfor har vi ikke gjort noe før? Det har særlig vært fokusert på barn og ungdom, enslige mødre og barn som fattige. Det er veldig bra at alle partier nå er interessert i dette, men det må bli mer enn verbal forpostfektning. Det må bli realiteter, det må faktisk bli penger. Den største gruppen av fattige i vårt land er minstepensjonistene, i et antall av 100 000 mennesker. Der er den største grupperingen, og jeg er glad for at regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, som fant penger i sengehalmen helt på slutten, også legger inn mer penger til de fattige. Men jeg har et spørsmål til representanten Bjarne Håkon Hanssen: Vil nå Arbeiderpartiet også snu på det politiske felt som gjelder regulering av grunnbeløpet, slik at pensjonistene, de uføretrygdede og alle som lever av folketrygden, som er regulert i forhold til grunnbeløpet, får en lønnsutvikling i likhet med yrkesaktive? Vil Arbeiderpartiet snu på dette feltet også?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-28:
Noen ganger kan det være lærerikt å se på andres budsjetter, ikke bare på dem vi steller med i sosialkomiteen. Da jeg så på det miljøbudsjettet som vi skal behandle i Stortinget, så jeg at det var på ca. 2,5 milliarder kr. Og det kan være mye penger. Men så begynner man å reflektere over størrelsen på tallene, og da ser man at 2,5 milliarder kr omtrent ikke er mer enn det man har hatt av vekst i kostnader på ett år innenfor spesialisthelsetjenesten og sykehusene. Og ser man på hele samferdselsbudsjettet, er nettosummen ca. 17 milliarder kr. Dette er, på tross av at det bygges kostbare veger i dette landet, og på tross av at man skal dekke utgifter til kollektivtrafikk osv., omtrent bare halvparten av det vi nå bruker bare til spesialisthelsetjenestene i dette landet. Vi har hatt en kostnadseksplosjon når det gjelder spesialisthelsetjenester som gjør at mens vi i 1990 brukte ca. 18 milliarder kr, begynner vi nå å nærme oss 35 milliarder kr. Den problemstillingen jeg har lyst til å reise overfor Bjarne Håkon Hanssen, er at når vi ser på den kostnadsutviklingen, ser vi samtidig tilbudsforskjeller i ulike deler av landet som er ekstremt store. Og det er spesielt knyttet til etablering av privatpraktiserende spesialister. Sammenligner man Nord-Norge med østlandsområdet, er det mye som tyder på at enkeltkommuner i Nord-Norge kan ha en tiendedel av den frekvensen av konsultasjoner hos spesialist som man har i det sentrale østlandsområdet. Tall så langt tilbake som fra 1988 viser at i Hanssens eget hjemfylke, Nord-Trøndelag, var forskjellene ca. 18 ganger så store når det gjaldt uttak av trygdemidler til privatpraktiserende spesialist i det sentrale østlandsområdet som i Nord-Trøndelag. Av en eller annen forunderlig grunn, og parallelt med den kostnadsutviklingen vi her snakker om, klarer man ikke å få fenomenet i fokus, nemlig overetablering av spesialister i det sentrale østlandsområdet og manglende tilbud mange andre steder i landet. Vil Hanssen og Arbeiderpartiet være med på en sterkere fokusering på dette og et løft for å jevne ut forskjellene, og at man ber Regjeringen om å komme tilbake med en oversikt på dette området, så man kan gjøre noe i retning av å utjevne disse forskjellene?
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2001-06-01:
Jeg synes det er viktig at vi nå får en ny lov på dette området. Det er mange ting som har skjedd og forandret seg i det norske samfunn siden den gamle loven ble lagd. Det er kommet nye internasjonale avtaler og nye husdyr i produksjon og også nye sykdommer. Da vi i Stortinget behandlet Innst. S. nr. 235 for 1999-2000, forutsatte vi at det skulle foreligge en avtale mellom Den Norske Veterinærforening og staten før den nye vaktordninga skulle tre i kraft. Det som er litt beklagelig – og som var beklagelig da vi behandlet dette – er at denne avtalen ikke foreligger. Det bekymrer oss, og det er også begrunnelsen for det forslaget som sentrumspartiene står bak. Jeg mener det er viktig at staten ikke bruker budsjettrammer som et forhandlingsargument, for i forhandlingene er det jo viktig å komme fram til løsninger som ivaretar det formålet som loven har, og da kan man ikke bruke budsjettrammer som et argument. I forhandlingene må man søke å oppnå det målet som loven har. Når vi foreslår at det skal opprettes en nemnd for å handtere denne situasjon, er det fordi vi ikke helt ser hvordan dette ellers skal løses hvis det ikke oppnås enighet om vilkår og godtgjørelse ved deltakelse i vakt og ved beordring til offentlig tjeneste. Ellers vil jeg bare vise til det saksordfører la fram om saken, og jeg har ikke noe mer å tilføye.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2001-06-01:
Ja.
Morten Lund (Senterpartiet), 2001-06-01:
Jeg føler behov for å høre litt mer om hva som skjer hvis det ikke blir enighet i de forestående forhandlingene, om den ene part etterpå da kan si at det er likevel jeg som bestemmer, selv om vi har forhandlet. Det er ikke det jeg legger i ordet «forhandlinger» i hvert fall. Det må finnes noen som ikke har vært med i de forhandlingene, som skal kunne avgjøre en konflikt. Vil det være slik at den ene part, altså veterinærene, vil ha streikerett og rett og slett kunne si at inntil det er blitt enighet bruker vi den? På hvilken måte skal en slik konflikt eventuelt avblåses, hvis det er slik at det rett og slett trengs en tilleggsbevilgning fra Stortinget for at departementet/statsråden skal kunne si at vi imøtekommer deres krav? Jeg har forstått det slik at det som nå har vært av drøftinger rundt vaktordningen og organiseringen av den, og etterfølgende fastsettelse av beløp som kompensasjon for vakt, har skjedd på den måten at det rett og slett ikke har blitt enighet, men det har heller ikke blitt en konflikt som har gått ut over dyreeierne. Jeg håper at dette blir gjennomført slik at vi er sikre på at ikke beredskapen, vaktordningene som skal ta vare på dyrehelsa, rett og slett forsvinner i enkelte perioder i enkelte deler av landet.
Morten Lund (Senterpartiet), 2001-06-01:
Det var merkelig å høre at Stortinget delegerer bort sin myndighet til å bevilge penger hvis en sier at det skal opprettes en voldgiftsnemnd som skal bestemme godtgjørelsen her. Det er jo det som skjer i lønnsoppgjør for statsansatte f.eks. Blir det en voldgift og lønnen til lærerne øker, så må det etterbevilges penger. Det er slik på en rekke områder, og det er ikke noe nytt. Det motsatte er at en sier at her er det bevilget en sum ut fra det som måtte finnes av kunnskap, og det skal strekke til uansett. Jeg synes det er en merkelig situasjon. Det Stortinget har sagt, er at godtgjørelsen for den ulempen det er å ha vakt, skal være på samme linje for denne yrkesgruppen som for andre. Det regnestykket må da settes opp, og godtgjørelsen må bli slik: Er det svært mange døgn uten utrykning for personalet, blir det en større sum enn om det er færre døgn uten utrykning. For de gangene det er nok å gjøre, blir godtgjørelsen for å ha vakt betalt gjennom jobbforholdet. Jeg synes det er merkelig hvis det er slik at statsråden nå fastholder noe annet enn det som er lagt til grunn av flertallet. Jeg tror det var en enstemmig komite som sa at størrelsen på godtgjørelsen skal være på linje med det som andre får. Og da var det underforstått at da må det bevilges de kronene som trengs for å dekke dette.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-01:
SV støtter proposisjonen og forslagene, men vi føler at debatten rundt forhandlingsinstituttet og hvordan man skal håndtere situasjoner der man ikke oppnår enighet, er litt uklar. Jeg føler at den uklarheten er til stede både overfor det forslaget som sentrum fremmer, og også litt overfor det forslaget som flertallet har. Forskjellen på en sak som dette og f.eks. jordbruksoppgjøret, som det er sammenlignet med, er at det er vanskelig å se at de yrkesgruppene som kommer inn under jordbruksoppgjøret, er pålagt den samme plikten til å utføre en tjeneste som veterinærene blir etter denne loven. Etter en forhandling skal man gå til Stortinget som en slags voldgift, eller man bringer oppgjøret inn i budsjettene, og forskjellen er at man her har en plikt til å gjøre en jobb. Når man er bonde, har man ikke den samme plikten – storting eller regjering kan jo ikke pålegge en bonde å være bonde. Så sånn sett synes jeg at vi har en annen situasjon. Men samtidig er det riktig at det heller ikke er noen god ordning å opprette et voldgiftsinstitutt, som vi egentlig ikke vet hvordan skulle fungere. Et slikt institutt må i så fall være departementet, som har en pengesum som de kan forvalte i forhold til en slik ny forhandlingsrunde eller et resultat av en voldgiftssituasjon. Jeg kunne tenke meg at statsråden litt tydeligere klargjør en slik situasjon. Man kan selvfølgelig gå til Stortinget med et ønske om en større bevilgning hvis staten kommer fram til en forhandling der budsjettet økes, men i situasjoner der det ikke oppnås enighet, er det litt utydelig for SV – det kan også komme av at vi ikke er med i næringskomiteen og ikke har fått deltatt så nøye i debatten, og det pågår litt andre ting for tiden, så det er vanskelig å sette seg så grundig inn i alle saker til enhver tid. Men fra mitt ståsted er det en utydelighet som jeg ikke helt finner ut av, spesielt knyttet til den plikten som veterinærene får, som jeg mener er vesentlig annerledes enn det avtaleforholdet som eksisterer mellom myndighetene og landbruket gjennom jordbruksforhandlingene.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-06-01:
Som jeg sa i mitt innlegg, skal det nå utarbeides en forskrift om dette, hvor man må ta detaljene i hvordan systemet skal bygges opp. Men det som komiteen er opptatt av, er jo ekte forhandlinger mellom yrkesorganisasjonene og staten. Og det vil være mitt utgangspunkt at vi nå umiddelbart skal starte en prosess som handler om ekte forhandlinger mellom staten og yrkesorganisasjonene med sikte på godtgjøring i forbindelse med det å gjennomføre klinisk vakt. Da skal det altså forhandles om både rammer og om hvordan rammene skal disponeres. Og da vil utgangspunktet være at det bør være i begges interesse å prøve å komme fram til enighet. Men så er det selvfølgelig også slik at dette handler bl.a. om penger, om hvor mye penger man skal kunne bruke på å gi tilskudd eller godtgjørelse til selvstendig næringsdrivende som gjennomfører klinisk vakt. Hvis man ikke greier å bli enig selv med det utgangspunktet som ligger i ønsket om å bli enig, så er det jo slik at penger i dette samfunnet bevilges av Stortinget, og da må man jo legge fram for Stortinget den situasjonen som eventuelt har oppstått, og så får Stortinget, som i alle andre sammenhenger, fatte endelig vedtak. Alternativet til en slik løsning måtte jo være at Stortinget delegerer bort sin myndighet på dette området og sier at fastsettelse av godtgjørelse til denne type vaktordning skal fattes av en nemnd som ikke er underlagt verken regjering eller dette hus.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-06-01:
Det er i og for seg riktig at hovedavtalen for staten har bestemmelser om at ansatte i staten skal ha et framforhandlet system som går på voldgift. Vi snakker ikke her om ansatte i staten, vi snakker om private næringsdrivende, som skal ha et tilskudd, en godtgjørelse, for å utføre oppgaver knyttet til klinisk vakt. Så det jeg sa i mitt svar på den første replikken fra Morten Lund, står jeg fast ved, at i så fall måtte Stortinget ha valgt å si at når det gjelder denne økonomiske bevilgningen, delegerer man myndighet – gjennom lov – til en nemnd. Det har flertallet ikke sluttet seg til. Jeg har selvfølgelig merket meg at Stortinget er opptatt av at det skal være en korrekt godtgjørelse for denne vakten. Stortinget vil hvert eneste år få anledning til å ta stilling til hvorvidt man mener statsråden etterlever dette eller ikke, enten ved at man gjennom budsjettet gir beskjed om at man er kommet fram til en avtale om denne godtgjørelsen, eller at man – forhåpentligvis unntaksvis – ikke har greid å komme fram til en avtale. Hvert eneste år kan Stortinget etterprøve hvorvidt statsråden har fått med seg det næringskomiteen har ment om hva størrelsen på dette vakttilskuddet skal være.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2001-06-01:
Jeg vil takke presidenten for hans årvåkenhet. Jeg fremmer herved Høyres forslag, som er inntatt på side 3 i innstillingen.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-11-09:
På vegne av Regjeringen har jeg den ære å overbringe 1 kgl. proposisjon, Om endring av St.prp. nr. 1 om statsbudsjettet medregnet folketrygden for 2002.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2001-11-09:
På vegne av representanten Åslaug Haga og meg sjøl vil jeg få lov til å fremsette et forslag om å få en bred gjennomgang av de virkninger WTOs avtaleverk og forhandlinger vil få på sentrale områder av det norske samfunnet.
Morten Lund (Senterpartiet), 2001-11-09:
På vegne av representanten Åslaug Haga og meg selv vil jeg foreslå at det opprettes en ordning med skattefritak for gaver som gis via lokale dugnadsfond til lokal organisasjon som driver virksomhet av ikke-kommersiell karakter.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-09:
Jeg vil på vegne av meg sjøl fremme forslag om å få utredet mulighetene for å gi nærbutikker i utkantene kompensasjon fordi de utfører offentlige tjenester.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2001-06-14:
Jeg skal ikke kommentere Lodve Solholms og Erna Solbergs harselering over fylkeskommunen og egentlig over hele offentlig sektors oppgaveløsning. Men det som gjorde meg litt forundret, var representanten Magnhild Meltveit Kleppas forsøk på å si, riktignok på en from måte, at Arbeiderpartiet ikke vil drøfte de prinsipielle sider ved oppgaveløsningen. Hele meldingen er en invitasjon til å drøfte de ulike nivåenes rolle. Da synes jeg det fra Senterpartiets side fort blir en øvelse i å si noe negativt om Arbeiderpartiet for sikkerhets skyld, så det liksom er sagt – selv om vi er enige om at det er viktig å få den nye fylkeskommunen på plass. Fylkeskommunen får – jeg gjentar – økt ansvar for planlegging, samferdsel, næringsutvikling og kultur. Og det skal jo faktisk skje et arbeid etterpå også, etter vedtaket i dag. Ytterligere konkretisering vil komme både for kommunene og for fylkeskommunene. Så forundres jeg også over Karin Andersen når hun sier at ny politikk må lages på regionalt nivå. Jeg tror faktisk ikke at det er flertallets syn at de nye fylkeskommunene hver for seg skal få lage sin egen landbrukspolitikk, hver for seg skal få lage sin egen miljøpolitikk, eller hver for seg skal få lage sin egen arbeidsmarkedspolitikk. Nasjonale mål og retningslinjer skal gjelde – og innenfor de rammene kan selvfølgelig fylkeskommunen lage sin egen politikk. Jeg synes også det er utrykk for lite tillit til det lokale nivået når detaljstyringen fra særlig SVs side er så stor som den er. Vårt mål er jo at detaljstyringen avtar, og i det ligger det tillit til kommunene og fylkeskommunene. Jeg synes ikke i det hele tatt at det er en trist dag i dag, for meg er det ikke trist å styrke lokaldemokratiet. Så jeg synes faktisk at vi kan koste på oss å ønske den nye fylkeskommunen lykke til!
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2001-06-14:
Arbeiderpartiet skal stemme for dette forslaget.
Erna Solberg (Høyre), 2001-06-14:
Jeg må be om at vi får lov til å gå tilbake til voteringen i sak nr. 6. Det har seg slik at min kjære medrepresentant Lars Sponheim nå hevder at det var jeg som stemte feil. Og siden jeg både var forslagsstiller og holdt innlegg for det forslaget som da med knapp margin falt, og da jeg er usikker på om det var jeg som faktisk stemte feil, vil jeg be om at vi tar voteringen i sak nr. 6 på nytt. Det er sent på kveld, men det ville være greit om det som Stortinget faktisk vil, er det som kommer frem gjennom voteringen.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-06-14:
Fyrst ein kort merknad i forhold til saksordføraren si forståing av det eg sa i mitt innlegg. Vårt syn er at Oppgåvefordelingsutvalet gav eit utgangspunkt for ei prinsipiell avklaring i forhold til fordeling av oppgåver. Vi hadde faktisk forventingar om at vi fekk ei grundigare vurdering som grunnlag for prinsipielle avklaringar før ein her begynte å trekkja ut delelement, slik som det no vart gjort frå Arbeidarpartiet. No er det i dag igjen sagt frå statsråd Brustad at det er viktig at ein tar avgjerdene så nær dei det gjeld, som mogleg. Så trekte altså Arbeidarpartiet spesialisthelsetenesta forut for debatten om Oppgåvefordelingsutvalet. Det var ikkje noko meir eller mindre enn det. Vi er vel kjende med at i etterkant av Oppgåvefordelingsutvalet har det vore indre usemje i Arbeidarpartiet om kor langt eller kort ein skulle gå. Her var det frå mi side ingen insinuasjonar i noka retning. Men vi i Senterpartiet må få lov til å gi uttrykk for at vi gjerne hadde sett at ein føretok dei prinsipielle avklaringane fyrst, og at ein òg gjekk lenger i forslaget frå Regjeringa. Tidlegare i dag har vi hatt ein god runde når det gjeld økonomi. Det er heller ikkje Senterpartiet som har funne på at fylkeskommunane dessverre skal bli noko dårlegare utstyrte med midlar i forhold til dei oppgåvene som dei no har. Kommunalkomiteen har fått atskillege brev frå instansar som er tverrpolitiske med omsyn til dette. Så til slutt til Hilde Frafjord Johnson og hennar utfall. SV kan forsvara seg sjølv, men eg vil gjerne seia frå Senterpartiet si side – vi er òg med i det fleirtalet – at vi legg ikkje til grunn at det her skal vera 19 ulike miljøpolitikkar og 19 ulike landbrukspolitikkar. Tvert imot. Vi legg til grunn at det her skal vera nasjonale retningsliner, og så skal det vera rom for fylkeskommunalt politisk skjønn. Her er det òg moglegheit både for kommunane og andre overordna instansar til å gripa inn i forhold til planane. Kommunane kan sjølve få planane sine inn for departementet, om det skulle vera aktuelt. Lat meg leggja til heilt til slutt: Det var ei god oppleving å høyra to statsrådar som har slik entusiasme i forhold til vidareføring av det som vi i dag skal vedta.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-06-14:
St. meld nr. 41 passerte statsråd 27. april. Kommunalkomiteen stod overfor eit vanskeleg val: rask handsaming utan høyringar og befaringar eller å la meldinga liggja til over sommaren. Vi var kjende med at Regjeringa hadde eit ynske om rask oppfølging, og vi var kjende med behovet for både lovendringar og oppfølging. Det kan vel kanskje for nokon av oss vera aktuelt å koma nærare tilbake i neste fase, iallfall for dei av oss som i ein hektisk fase i komiteen har hatt meir enn nok med meldingar og proposisjonar som allereie låg i komiteen. Senterpartiet sitt syn går fram av innstillinga. Dette er ei innstilling som ordføraren for saka har handtert på beste måte. Kristeleg Folkeparti, SV og Senterpartiet står saman om nokre mindretalsmerknader og om forslaget om å halda oppe TKT-distrikt som i dag. Eg vil, av omsyn til dagsordenen elles, nøya meg med dette i denne saka.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-06-14:
President! Forslag nr. 36 skal trekkjast. Forslag nr. 45 erstattar forslag nr. 36.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-14:
SV ønsker ikke at fylkeskommunene skal utvikle hver sin landbrukspolitikk eller hver sin miljøpolitikk – overhodet ikke. Det SV prøver å si, er at de kan utvikle politiske løsninger som kan være innspill til rikspolitikken, slik at vi finner bedre løsninger. Det er jo der hvor politikken møter virkeligheten, at løsningene oppstår. Jeg tror at de har god greie på de innspillene de kommer tilbake til oss med, der de sier unnskyld, men den politikken dere fant på nå, funker ikke, dere må gjøre noe annet. Det er det jeg refererte til i debatten tidligere i dag. Det er arbeiderpartipolitikere som sier: Unnskyld, men dette sykehusoppgjøret dere har gitt oss nå, fungerer ikke. Vi kommer til å måtte legge ned videregående skoler. Dette er ikke noe jeg sier. Det er Arbeiderpartiets politikere lokalt som sier dette. Det er ikke SV som ikke har tillit til dem, og som ikke hører på dem. Det er Arbeiderpartiet som ikke hører på dem, og ikke har respekt for hva de kommer fram med, og for hva det er de sliter med. Grunnen til at SV er kritisk i dag, er at vi ser at de får mange oppgaver, men ikke en mulighet til å løse dem. Det som da skjer, er at forakten for dette øker, og at folk sliter seg ut i en jobb som det er umulig å få til. Vi synes det er ganske trist at det skal være slik. Så til spørsmålet om miljøavdelingen, der Hilde Frafjord Johnson nå gjorde det tydelig at det er SV og de lokale folkevalgte som skal være hovedmotstandere i miljøpolitikken. Det synes jeg ikke er noen særlig klok løsning. Dette er et spørsmål som det er ulike meninger om i alle partier. Vi har resonnert slik: Det er viktig å ha klart for seg at denne reformen ikke fratar staten verken ansvar eller myndighet på noe område. Den nasjonale politikken om nasjonale miljøhensyn skal ivaretas nasjonalt, ikke lokalt og ikke regionalt. Men det er SV uenig i. Reformen handler om hvem som skal forvalte det lokale skjønnet, det rommet som vi her er enige om at noen skal forvalte lokalt, der man kan få lov til å gjøre ting ulikt. Hvis man mener at det de har lov til å gjøre, er feil, må man ta det inn hit, og så må man si at loven skal forandres. Det mener SV. Hovedspørsmålet er altså ikke hva slags nasjonal politikk vi skal ha på disse områdene, men hvem som skal ta beslutningen lokalt. Her ønsker SV at fylkeskommunen nå skal få det ansvaret. Men jeg vil minne om at det er en direkte mulighet for departementene – både på vegne av seg selv, på vegne av andre departementer, på vegne av kommunene, og også etter innspill fra fylkesmannen – til å kalle planene inn og gripe inn hvis de er i strid med nasjonal politikk.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-06-14:
Det blir en avbyråkratisering. Men det er litt avhengig av hvordan storting, regjering og direktorater oppfører seg. Hvis det fortsatt skal være slik at hver gang det oppstår et eller annet problem, skal vi gripe inn med lovregulering, forskriftsregulering eller tallstyring fra storting og regjering, der vi gir frihet til kommuner og fylker til å fatte beslutninger, da blir det ingen avbyråkratisering. Men skyld da ikke på de offentlige institusjoner! Da må vi som sentrale politiske myndigheter ta skylda selv. Innrøm nå at gjennom interpellasjoner, Dokument nr. 8-forslag og en rekke av de aktiviteter som skjer i det politiske liv, er det et intenst ønske om gjennom enkeltvedtak å styre virksomhetene ute i Norge! Der må vi ta det litt mer med ro hvis vi skal oppnå avbyråkratisering. Lykkes vi i fellesskap med det, blir dette en skikkelig avbyråkratisering. Lykkes vi ikke med det, så skyld i hvert fall ikke på de offentlig ansatte. Da må vi ta skylden selv. Og jeg sier vi, for her er det ingen partier som er noe bedre enn andre. Dette har vært en del av den måten vi har styrt det norske samfunnet på. Så er det slik at med ny teknologi blir det mindre og mindre avgjørende hvor ulike virksomheter som skal stå for administrative tjenester, blir plassert. Og det er helt åpenbart at hvis befolkningen i Agder-fylkene finner ut at de skal slå seg sammen, så skal i hvert fall ikke vi fra statens side medvirke til at det betyr en sentralisering av makt og kontorer innad i de to fylkene. Men jeg skal være villig til å høre hva befolkningen og lokalpolitikerne i de to fylkene sier. Hva er det så som gjør at miljø og miljøpolitikk er blitt noe for aksjonistgrupper og statlige miljøbyråkrater? Jo, det er manglende mulighet til lokalt engasjement om miljøspørsmål og gjennomføring av de lokale ønskene. Når vi nå flytter en større grad av miljøpolitikken til det lokale nivå, vil man gjennom et lokalt politisk og folkelig engasjement igjen vinne miljøpolitikken for befolkningen, istedenfor at man overlater dette til byråkratiet. Det er aktivisering av det lokalpolitiske miljø som er avgjørende for om vi i framtiden faktisk skal være i stand til å ta ansvaret for en bærekraftig utvikling.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-06-14:
Jeg må jo innrømme at dette høres litt spennende ut, men jeg har vanskeligheter med å se klart for meg hvordan vi skal få det til. Det er klart at ingen har noe ønske om, særlig ved utviklingen av dagligvarekjedene og den sterke markedsmakt disse fire – kanskje i fremtiden fem – kjedene har, at dette skal bety at det ikke skal være mulig for lokale eller små leverandører å komme inn for å selge sine produkter. Men vi kan ikke lage et lovreguleringssystem i dette landet som pålegger forretningsdrivende å kjøpe fra bestemte leverandører. Vi kan jo ikke lage et vinmonopolsystem for dagligvarekjedene. Det er ikke mulig. Derfor skulle jeg ønske at man kunne overlate den politiske problemstillingen som komiteen og forslagsstillerne reiser, som er interessant, til utvalget, slik at utvalget kunne vurdere hvordan vi skal håndtere dette. Jeg må si at jeg da hadde følt meg tryggere på at vi hadde vært i stand til å levere et produkt tilbake til lovgiverne som vi var sikre på virket, og som faktisk var til beste for forbrukerne – og ikke prisdrivende, som det kan bli hvis vi går for langt i å pålegge den enkelte forhandler å ta inn flere produkter enn det man egentlig ønsker. Men jeg har merket meg hva som er Stortingets flertalls ønske, og jeg må jo prøve å finne en måte å håndtere dette på. Jeg innrømmer at det blir utfordrende – kanskje muligheten er å gi utvalget i oppdrag å se på dette spesielt, over en kortere periode, og så levere vurderingen tilbake. Vi kan i hvert fall ikke sette ned et nytt utvalg for å se på dette. Jeg tar komiteens ønske til etterretning, men varsler at jeg synes dette blir en krevende operasjon. Men vi skal selvsagt gjøre hva vi kan for å oppfylle Stortingets ønske.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2001-06-14:
Jeg vil vise til saksordførerens utmerkede håndtering av denne saken og vil bare knytte noen korte kommentarer til innstillinga. Når jeg tillater meg å skryte av saksordføreren, er det ikke bare med bakgrunn i stor enighet i innstillinga, men en grundig og åpen framdrift i behandlinga av meldinga, og det til tross for at det var travelt i komiteen. For Regjeringa og Arbeiderpartiet er det viktig at hovedretningslinjene for statlige og kommunale myndigheters samlede innsats nå fastlegges. I forhold til de målsettingene vi satte oss på 1990-tallet, har vi kommet langt når det gjelder å utvikle et funksjonelt og moderne regelverk, og vi har benyttet informasjon som virkemiddel i brannvernarbeidet. Det området der det fremdeles gjenstår arbeid, og som har et forbedringspotensial, er å få til bedre samordning og mer effektiv utnyttelse av så vel de lokale som de regionale og sentrale ressursene på brannvern-, rednings- og beredskapsområdet. Meldingen skisserer strategier og en rekke tiltak for å nå disse målsettingene. Her kan bl.a. nevnes fortsatt særskilt innsats mot boligbranner, sikringsarbeider mot objekter og innretninger, omstilling og økt kompetanse i de kommunale brannvesen, og systematisk og målrettet informasjonsarbeid overfor befolkningen. Det er også viktig at vi får et funksjonelt og tidsmessig regelverk, men samtidig er det viktig å minne om at det ikke er regelverket som hindrer branner. Som saksordføreren sa, er det størst uenighet i innstillinga om spørsmålet om TKT-distrikt. Flertallet støtter departementets syn i saken, mens Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti fremmer forslag om å opprettholde TKT-distrikt som i dag. Som sagt, Arbeiderpartiet er fornøyd med innstillinga og også med saksordføreren.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-06-14:
Jeg vil bare fortsette der statsråd Kosmo slapp. Jeg er selvfølgelig helt enig i det han sa. Jeg vil bare vise til – siden representanten Frafjord Johnson viste til Akershus-forsøket, som om det skulle ha vært mislykket – at mitt klare inntrykk er at det faktisk er det motsatte som har skjedd. Det må også være helt klart at de miljøvernpolitiske målsettingene selvfølgelig også vil være retningsgivende for fylkeskommunenes miljøansvar, derom må det ikke herske noen som helst slags tvil. Det har altså vært to–tre større evalueringer av det treårige forsøket med en fylkeskommunal miljøvernforvaltning i Akershus, og det viser ingen endring i forhold til miljøvernpraksis og ivaretakelse av nasjonale mål. Forsøket eliminerte også tilløp til dobbeltarbeid, og samtidig styrket forsøket den miljø- og regionalpolitiske bevisstheten og bedret integreringa av miljøvern i andre sektorer. Det er det evalueringene av det forsøket viste. Så til SV: Representantene Andersen og Saxi fortsetter her stormløpet mot det sjukehusoppgjøret som senere i dag vil bli vedtatt her, og prøver å framstille det som om vi nå er innstilt på å strippe fylkeskommunen, og at det liksom skal være styrt avvikling av fylkeskommunen. Dette blir ikke mer riktig sjøl om SV-representanter gjentar det flere ganger i flere debatter i dag. Og når representanten Kirsti Saxi sier at vi nå bare skal gi fylkeskommunene utredningsroller, så er det faktisk feil. Det er faktisk også feil når det av representanten Saxi blir hevdet at vi ikke desentraliserer makt. Det er jo det som er noe av grunnlaget for hele denne reformen, at vi desentraliserer makt og myndighet til kommuner og til fylker: konkrete oppgaver innenfor miljø og landbruk til kommunene. Det kommer til å komme mer også innenfor andre områder – konkrete ting til fylkeskommunene – innenfor næringsutvikling, innenfor kultur, vi flytter miljøvern- og landbruksavdeling fra fylkesmann til fylkeskommune osv. I tillegg sørger vi gjennom denne reformen for å gi kommuner og fylker mer handlingsrom. Og er det noe jeg har hørt gjennom de årene jeg har vært aktiv i politikken, er det at ordførere og fylkesordførere og andre lokalpolitikere har sagt til meg: Gi oss mer handlingsrom! Det er noe av det vi gjør gjennom denne reformen, ved at vi sier mindre øremerkede tilskudd, færre planer, færre krav til rapporteringer, færre krav til kompetanse og bemanningsnormer. Og hvis ikke det er å delegere makt og myndighet til lokalpolitikere i kommuner og fylker, så vet ikke jeg hva det er å delegere makt og myndighet. Det som representanten Saxi her sier, mener jeg faktisk er galt. Så bare også en liten visitt – helt på tampen – til Senterpartiet, som også fortsetter kritikken. Jeg må si at når Senterpartiet noen måneder før et valg legger på 4 milliarder kr ekstra til kommunene og 12 milliarder kr til gjeldssanering, noe de ikke var i nærheten av å få til mens de sjøl satt i regjering, da tror jeg faktisk at folk også tenker sjøl, for det kommuneopplegget som vil bli vedtatt her i dag, er noe av det beste som er vedtatt på mange år, og mye mer enn Senterpartiet sjøl fikk til i regjering.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2001-06-14:
I dag sikrer SV flertall for det jeg vil kalle en mer miljøfiendtlig politikk. Det hører med til sjeldenhetene, og derfor skuffer det meg desto mer. SV hadde sjansen til både å sikre mer folkevalgt styring og ansvar for miljøpolitikken regionalt og å sikre at miljøet ikke blir en taper i en slik reform. Det å beholde innsigelsesretten på fylkesmannen ville bidra til det. Den er en slags forsikringsordning for miljøet, en ekstra kontroll som sørger for at vi ikke får 19 forskjellige miljøpolitikker her i landet, og at andre interesser ikke systematisk får overkjøre miljøinteressene. Det er en reell fare nettopp for at dette kan skje. Den som lever får se, men det skjedde iallfall da den ordningen som i dag får flertall, ble prøvd ut i Akershus. I frikommuneforsøket ble nasjonale miljøhensyn nesten systematisk nedprioritert ved konflikter med en kommune. I 80–90 pst. av sakene ble avgjørelsene fattet i kommunenes favør. I dag er situasjonen om lag 40–50 pst. i snitt. Jeg tror vi alle som kjenner situasjonen rundt omkring i landet, kjenner eksempler på miljøfiendtlige prosjekter som har blitt stanset takket være fylkesmannen og bruk av innsigelsesretten slik at departementet kunne skjære igjennom. Ingen andre har ofte hatt «guts» til å si nei. I de fleste tilfeller er de samme lite miljøvennlige prosjektene og planene blitt støttet av kommuner og fylkesutvalg. Nå er det altså disse som ifølge Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV skal være miljøets og jordvernets store og sterke vaktbikkjer. At Arbeiderpartiet foreslår noe slikt, er bare nok en bekreftelse på hvor lav status miljøhensyn har fått i regjeringspartiet. Senterpartiet har sine lokalpolitiske interesser. Men at SV derimot sikrer flertall for dette, er ikke bare beklagelig, det er meget oppsiktsvekkende. De sørger endog slik for at de frivillige organisasjonene og miljøorganisasjonene nå får mindre innflytelse over miljøpolitikken regionalt og lokalt enn nå. Den beslutning Stortinget i dag fatter, vil etter min vurdering bety et alvorlig tilbakeslag for norsk miljøpolitikk. Igjen, den som lever får se, men det er min spådom. Selv om høyrepartiene ikke har noe å skryte av på dette området, er det likevel Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV som nå må bære hovedansvaret for en slik utvikling. Men det er SV som sørger for flertallet, og det skal vi vite å minne partiet om ved nye korsveier. Så er det synd å måtte bruke sitt siste innlegg fra denne talerstol, som valgt representant til Stortinget, på å frembære et slikt budskap. Men etter min vurdering skal dette bli en siste advarsel om hvor veien i miljøpolitikken går i dette landet. Jeg håper at jeg ikke får rett, jeg håper at jeg tar så inderlig feil, men jeg spår at jeg får rett. Når historiens dom skal skrives, vil jeg at dette skal stå svart på hvitt i Stortingets referat.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-06-14:
I sine anstrengelser for å fornye, effektivisere, modernisere og omstille offentlig sektor har Regjeringen, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og SV av alle ting gått inn for å ville opprettholde fylkeskommunen. Fylkeskommunen skal nå bli en regional utviklingsaktør ved å tilføres nye oppgaver og være under politisk styring og kontroll. Men fylkeskommunen har til gagns bevist at den aldri klarte å bli det man håpet at den skulle bli, og ha en viss grad av legitimitet. Når staten nå snart skal overta fylkessykehusene, forsvinner dermed også over halvparten av fylkeskommunens eksistensgrunnlag oppgavemessig sett. Ryggraden i fylkeskommunen blir borte. Selv ikke noe så viktig som drift og ansvar for våre sykehus klarte å legitimere og gi fylkeskommunen en sentral plass i vårt forvaltningssystem. Av alle ting tror alle partier, utenom Fremskrittspartiet og Høyre, at å tilføre litt kulturbyråkrati, en dose miljøbyråkrati, en dose landbruksbyråkrati og litt areal- og samferdselsansvar, skal revitalisere og løfte fylkeskommunen opp og klare det selv ikke sykehusdriften klarte, nemlig å gi fylkeskommunen en plass i folks bevissthet og skape interesse for den hos velgerne. Fremskrittspartiet har derfor allerede to ganger i denne stortingsperioden foreslått å nedlegge fylkeskommunen administrativt og politisk. De signalene som kom fra flere hold i Arbeiderpartiet i fjor, tydet på at man også i Arbeiderpartiet begynte å se det unødvendige i fylkeskommunens eksistens. Men så skjedde det altså en opprivende indre maktkamp i Arbeiderpartiet, og de reformvennlige kreftene ble overkjørt av dem som ville ha alt slik det var. Da statsråd Brustad la fram St.meld. nr. 31 i april, ble det klart at Regjeringen ville beholde og pusse opp fylkeskommunen og tilføre fylkeskommunene en rekke andre oppgaver etter at ryggraden, altså sykehusene, skulle overtas av staten. Man kan spørre seg med rette hvordan Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti kan tro at det vil styrke fylkeskommunen at enkelte statlige miljø-, kultur-, og landbruksbyråkrater skifter arbeidsgiver – fra fylkesmann til fylkeskommunen. Skal man mene noe med effektivisering av den offentlige forvaltning, vil en nedlegging av fylkeskommunen være det første og viktigste skrittet i riktig retning, men den gang ei. Det å bevare en fylkeskommune som er ribbet for sine viktigste oppgaver, men som skal stables på beina igjen ved å tilføres nye oppgaver som er langt mindre viktige enn det sykehusdriften var, vil vise seg å bli tidenes forvaltningsmessige fiasko i dette landet.
Magnar Lussand (Senterpartiet), 2001-06-14:
Som mangeårig fylkespolitikar så synest eg heller ikkje at det er nokon trist dag – tvert imot. Eg er optimist. For meg er det eit spørsmål om kva forventningar vi har til den nye fylkeskommunen: Betre tenester, tenestene er til for folket, ikkje for forvaltningsnivået, meir demokrati, eit meir vitalt og lokalt regionalt styre, eit regionalt styre som folk får eigarskap til, eigarskap på lik linje som dei i dag har til heimkommunen. Kva skal til for å få dette på plass? Ein større reell fridom, det må mindre øyremerking til, større del frie inntekter, færre minstekrav, færre lovregulerte rettar. Kanskje må ein også vurdera lokal/regional skattlegging. Det inneber større lokal ansvarleggjering. Ein kan på ein heilt annan måte stillast til ansvar for dei prioriteringar ein gjer. Og det dreiar seg, som statsråd Kosmo var inne på, i botnen om tillit til lokale og regionale evner til å løysa lokale og regionale utfordringar. Spørsmålet har eg stilt meg mange gonger, og svaret har eg funne for meg sjølv: Kvar er kunnskapen størst om lokale tilhøve? Er den lokalt, eller er den i hovudstaden? Det er på ein måte der nøkkelen ligg. Det er snakk om tillit til dei som er folkevalde til å styra lokalt, og å gje dei handlingsrom slik at dette blir ein reell politisk arena. Det er viktig at vi får eit klårare skilje mellom det som ligg til det lokale og regionale folkestyret, og det som ligg til den kontrollerande regionale staten. Her ligg utfordringar. Men eg trur det er gjort nokre grep no, og utfordringane må vi dela lokalt, regionalt og på statleg nivå for å få dette til. Er ikkje viljen til stades, skjer ingen ting.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2001-06-14:
Eg registrerte at representanten Karin Andersen sa at framlegget eigentleg gav oss ein impotent fylkeskommune som hang i lause lufta. Det kunne gje grunn til mange assosiasjonar, men det skal eg la ligge. Eg deler synspunktet til statsråd Kosmo at det er påfallande kor mykje negativt ein kan klare å seie i forhold til dei som slit og jobbar og gjer sitt beste, både på politisk og på administrativt nivå. Sjølvsagt kan ein gå inn for endringar, og det kan hende vi skulle ha gjeve eit mandat som hadde endå meir spenst i seg. Det kan hende vi òg skulle tort å ta endå dristigare steg. Samstundes er det så langt vi er komne, og då må vi gå inn i det og prøve å få dette best mogleg. Eg har eit konkret spørsmål til statsråd Kosmo. I forhold til fylkessamanslåinga står det at det skal skje på frivillig basis, det trur eg er heilt rett. Og eg trur at eit rådgjevande organ og det som er sagt om økonomi her, er fornuftig. Men samstundes veit eg, og eg veit det konkret frå Agder: Kvar skal dei forskjellige tenestene plasserast, og korleis skal ein samordne statlege etatar og fylkeskommunale etatar? Redsla for at alt skal hamne på ein plass, og då gjerne på den mest folkerike, og for at nokre skal sitje att som taparar der, vil ofte kunne styre ei utvikling som er nødvendig – og det er gode prosessar på gang no. Når det gjeld dei statlege etatane, må eg seie at vi har sett at kvar etat har rasjonalisert kvar for seg, utan tanke på samanheng, og det har så langt vore eit problem. Ein byrjar no å ta grep, men det er vel seint. Det eg er ute etter, er om staten, ved statsråd Kosmo, vil vere ein aktiv deltakar i ein prosess der ein kan finne fram til tenlege løysingar og korleis ein skal lokalisere og plassere dette i forhold til kvarandre, for kanskje å finne fram til ein balanse som gjer at ein region trygt kan gå for ei nødvendig utviding. Eg trur alle vil tene på at vi får eitt Agder, men det bør skje frivillig, det må vere ein god prosess, og alle må føle at ein vil kome rimeleg skikkeleg ut av det. Vil statsråd Kosmo vere med i ein slik prosess?
Kirsti Saxi (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-14:
Forslaget som nå er fremmet, om en ny oppgavefordeling mellom de ulike forvaltningsnivåene, innebærer etter mitt syn en struping av fylkeskommunen. Jeg har mitt daglige virke i fylkeskommunen i Finnmark. Vi har de siste årene ikke gjort annet enn å skjære ned og skjære ned for å finansiere sykehusene. Vi er kommet så langt nå at strikken ikke kan strekkes lenger. Folk har reist seg og sagt at nok er nok. Når vi nå ser sykehusreformen i sammenheng med den nye oppgavefordelingen, må jeg si at det nærmest er en hån. Et plaster på såret for fylkeskommunen er at vi skal bli utredere. Hver gang vi nå åpner avisen, står det om arbeiderpartiordførerne som skriker om hjelp fordi de fortsatt må skjære ned. Det er med på å styrke forakten for politikerne. Dét opplever jeg faktisk som en reell trussel mot folkestyret. Mitt spørsmål er: Hvis man virkelig ønsker tre folkevalgte nivåer her i landet, har jeg et håp om at man er interessert i å desentralisere en del av den makten som ligger her, til det regionale nivået. Men så skjer ikke. Jeg vil da si: For meg fortoner det seg som om man ikke er villig til å flytte makt ned til folk på det regionale nivået. Man må spørre seg: Hva er da vitsen med å opprettholde det? Bør man ikke være så ærlig og si at det arbeiderpartiregjeringen egentlig ønsker, er to folkevalgte nivåer her i landet?
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2001-06-14:
Det var en nytelse å høre statsråd Kosmo når det gjaldt de visjonene han har med hensyn til å effektivisere og til at beslutninger skal tas på lokalt nivå. Men jeg synes det svikter. Vi har den erfaring at når det f.eks. gjelder kommunesammenslåing og oppgavefordeling, er det lite konkret som er kommet ut. Men på bakgrunn av statsrådens innlegg vil jeg gjerne utfordre ham når det gjelder Aust-Agder og Vest-Agder, som han også tok opp i sitt innlegg. Han sa at det var viktig å få en forankring lokalt, og at han skulle lytte til og høre på både politikere og folk der. Da er mitt spørsmål til statsråd Kosmo, som har sittet i regjering før, og som overhodet ikke har brydd seg om å lytte til og høre på folk: Er det partipampene som sitter i fylkeskommunen, en skal lytte til, er det de som er tilknyttet fylket gjennom kommunene, en skal lytte til, eller skal en lytte til folk gjennom en folkeavstemning? Hvis det er folk gjennom en folkeavstemning en skal lytte til, vil jeg gjerne spørre statsråden om han nå – i motsetning til før – er villig til å bøye seg for en folkeavstemning, der folkets røst er klar, og der det er gitt uttrykk for at de enten vil eller ikke vil ha en fylkessammenslåing av eksempelvis Aust-Agder og Vest-Agder, og om Regjeringen vil rette seg etter det. Ellers er jo denne debatten slik den er til vanlig: Senterpartiet syter og klager. I motsetning til Senterpartiet mener jeg faktisk at fylkeskommunen er en trussel mot folk i de enkelte kommunene, når en ser hvordan partipampene og fylkespolitikerne opptrer overfor dem som en virkelig skal ta vare på, og når en ser på de oppgavene som fylkeskommunen har i dag, som Regjeringen heldigvis har sagt at de vil gjøre noe med, ved å flytte ansvaret når det gjelder sykehusene, fra fylkeskommunene over til staten. En ser også at fylkeskommunenes dårlige økonomi er brukt som et argument når de skal begrunne den manglende omstillingsprosess i fylkene. Men det er klart at når fylkeskommunene ikke lenger skal ha ansvaret for sykehusene, blir det veldig lite igjen til fylkeskommunene. Da synes jeg det er rart å høre at det er flere talere her som vil gi fylkeskommunene enda flere oppgaver enn det de har hatt før, liksom fylle på for å gi legitimitet til at vi skal ha fylkespolitikere, som etter mitt syn – satt litt på spissen – veldig ofte opptrer som brødpolitikere som kanskje ikke er så opptatt av det de egentlig burde gjøre for folk. Stortinget og Regjeringen er flinke til å diktere. Vi politikere, som statsråden var inne på, er i enkeltsaker også veldig opptatt av å øremerke midler. Men hvorfor er vi opptatt av å øremerke midler når det gjelder fylkeskommunene? Jo, det er fordi fylkespolitikerne til dags dato aldri har klart å løse fylkeskommunenes primæroppgaver. Hvorfor skulle vi ellers ha 300 000 i en eller annen helsekø? Jeg bare spør.