Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2010-10-12:
Jeg ønsker enhver debatt om norsk ruspolitikk velkommen. Dessverre for debatten vil mange av dem som lever i den virkeligheten som vi her snakker om, ikke delta. Skammen pålagt av andre hviler tungt rundt det som vi altfor sjelden prater om. Men det er ikke så mye positivt som kommer ut av skam. Det fostrer stillhet og avstand der vi burde hatt åpne samtaler og nye muligheter. Derfor er det viktig at de som har styrt premissene i norsk ruspolitikk de siste 40 årene, ikke får styre premissene for de neste tiårene. Jeg opplever interpellasjonen som et forsøk på nettopp det. Laila Dåvøy etterspør rusfrihet som det sentrale målet for rusomsorgen. Interpellanten setter skadereduserende tiltak opp mot dette. Dette er ikke bare en foreldet måte å tenke på, men gjør vi om på dette prinsippet til praktisk politikk, er det direkte helsefarlig. Ingen andre pasientgrupper vil bli utsatt for en lignende eksperimentering. De siste tiårene har 3 000 mennesker betalt den høyeste prisen av alle, nemlig sitt eget liv i overdosedødsfall. Noen sier at vi må gjøre det vi vet virker, og jeg henviser til de flotte institusjonene hvor fullstendig rusfrihet er målet. Vi trenger disse institusjonene, enten det er det offentlige eller ideelle organisasjoner som driver dem. Men vi skal ha med oss at godt over halvparten har vært svingdørspasienter i disse institusjonene. Når vinteren melder seg, er det inn på institusjon, når våren kommer, er det like fullt ut igjen, og man har ikke hatt effekt av denne behandlingen. Det betyr at det er et flott tilbud til dem som kan nyttiggjøre seg av det, men for alle dem som ikke kan gjøre det, må vi ha et alternativt tilbud ut fra at vi mennesker og rusmiddelavhengige er like forskjellige som alle andre. Jeg vil heller si at skadereduserende tiltak er et viktig skritt på veien mot rusfrihet eller rusmestring for dem det gjelder. Det handler om ikke å gjøre veien tilbake til samfunnet altfor lang. Hvis du mister tennene dine, hvis du får ulike infeksjoner, sår som ikke leger seg, hiv eller hepatitt, er det så veldig mye vanskeligere å se håpet der framme som gjør at man er i stand til å gå igjennom den type behandling. Men vi har satt listen så altfor høyt når målet har vært fullstendig rusfrihet. Når vi har satt målet så veldig høyt for veldig mange som har mange nederlag i bagasjen fra før, har det bare ført til nye nederlag og mange som har gitt opp seg selv. Jeg synes det er viktig det som interpellanten peker på, at de aller fleste hadde sosiale problemer før man ble avhengig av rusmidler, som vises i den undersøkelsen fra 1997. Men vi trenger ikke undersøkelser eller forskning for å finne ut av det. Det holder å gjøre som Trine Skei Grande riktig sa, gå ut og snakke med de menneskene det gjelder. Da finner man ut nettopp det. Det er dette som er kjernen i hvordan vi skal hjelpe flere mennesker til å mestre det livet man har fått utdelt. Det handler om å bekjempe disse problemene med sosiale virkemidler og et romsligere samfunn. Jeg synes at istedenfor å peke på skadereduserende tiltak, som f.eks. sprøyterom – det kan være utdeling av rene sprøyter, askorbinsyre, andre ting – burde man gått til der hunden virkelig er begravet, for det er likhetstrekk mellom å sette rusfrihet som det fullstendige mål og nulltoleransen fra samfunnets side. Vi har mange hundre politifolk – også på Oslo S – som hver eneste dag er den siste fronten i samfunnets krig mot narkotika. Jeg hadde egentlig håpet at Laila Dåvøy hadde vært her oppe og kjempet for helsepersonellets plikt til å gi nødvendig helsehjelp og irettesatt det byrådet man støtter i Oslo, sammen med Oslo-politiet, som nå ikke lenger bare definerer de narkomane som et problem som skal bli jaget bort. Nå har man tatt skrittet videre, og velger også å jage bort de menneskene som er der frivillig og hjelper til – deler ut rene sprøyter, askorbinsyre, steller sår. Fransiskushjelpen er et eksempel, og også Sykepleie på Hjul og Foreningen for human narkotikapolitikk. Det er dette som er med på å gjøre veien tilbake til samfunnet lettere – gjennom menneskelig kontakt – og reduserer skadene mest mulig. Det er det som er et romsligere samfunn.