Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2004-06-09:
Interessen for norskprodusert film har tatt seg kraftig opp de siste årene. Dette har også skapt blest om filmpolitikken. For bare tre år siden ble den lagt vesentlig om for å skape økt publikumsoppslutning. Stortingsmeldingen viser imidlertid at det er behov for enkelte justeringer av de økonomiske rammevilkårene for å kunne få enda mer film for pengene. Kristelig Folkeparti vil understreke at film framfor alt er en arena for kunstnerisk utfoldelse og således en av våre viktigste kulturelle uttrykksformer. Filmproduksjon er imidlertid svært kostbart og krever et stort produksjonsapparat. Takket være den store publikumsinteressen har det vist seg at filmen påkaller interesse fra økonomiske investorer og fra næringsliv. Dette gjelder ikke andre kunstformer i like stor grad. For det offentlige er det viktig å legge til rette for at denne interessen holdes oppe, og at også hele landet kan tas i bruk i denne sammenheng. Det er derfor også svært lovende, det vi nå ser, at det springer fram aktive filmmiljøer i en rekke norske regioner. Det er også en viktig offentlig oppgave å sørge for at denne økte interessen blir kanalisert inn i skapende virksomhet. Erfaringer fra andre land, bl.a. våre naboland Sverige og Danmark, viser at slik satsing kan utløse et stort potensial. Vi ser også at lokale og regionale myndigheter flere steder i vårt land viser stor interesse for satsing på film. Det er derfor gledelig at en samlet komite så klart har uttrykt at man ønsker å satse videre på regionale selskaper, gjerne fondsbaserte selskaper, som kan bidra til å utvikle en regional filmproduksjon også i vårt land. Bakgrunnen for framleggelsen av denne meldingen var ifølge stortingsflertallet å få fram en vurdering av de økonomiske rammebetingelser for norsk filmpolitikk. Det beklagelige var at Regjeringen fikk en altfor kort frist på dette arbeidet. Når man så i ettertid leser flertallets merknader, sitter man igjen med en klar opplevelse av at det ikke var en gjennomgående drøfting av filmens rammevilkår med sikte på et ansvarlig vedtak flertallet var ute etter, men en anledning til å iverksette en politikk man hadde bestemt seg for på forhånd. Dette trer enda klarere fram i lyset når vi kan lese hva en framtredende representant for filmbransjen, leder for filmregissørene i Norge, Nina Grünfeld, uttalte til Nationen 5. juni, etter avgivelsen i komiteen: «Dette er mer enn vi har håpet på,» uttalte hun. En annen representant for bransjen, «Elling»-produsenten, Dag Alveberg, «er lettet og glad» over avgjørelsen, som det stod det i Dagens Næringsliv. Han sier videre: «Det er godt at de som tar denne avgjørelsen er ved sine fulle fem». Det viser vel noe om overraskelsen. Når vi så vet at avgjørelsen det her siktes til, anslagsvis vil bety en nettogevinst på opptil 40 mill. kr for den samme filmbransjen, skjønner vi poenget. Ikke rart at «filmbransjen jubler», som Aftenposten skrev i sin reportasje. Avgjørelsen det her siktes til, er for det første at Regjeringen ikke gis anledning til å foreta seg noe som er dens ansvar, nemlig å justere forskriftene slik at også billettstøtten kan trekkes inn under tilbakebetalingsordningen. Derved ville tilbakebetalingen av tilskudd kunne gjelde uavhengig av opprinnelig tilskuddsform, slik at filmer med stor publikumstilstrømning ikke i for stor grad skal bidra til å tappe Filmfondet for penger på bekostning av framtidige produksjoner. Det andre gjelder forslaget om å iverksette en ordning med lav moms, 6 pst. for film- og kinobransjen, uten forutgående konsekvensvurdering, fra 1. januar 2005. Arbeiderpartiet vil sågar innføre den nye momsordningen i selve budsjettåret, allerede fra 1. november, uten noen som helst forutgående vurdering av konsekvensene. Dette betyr moms på kinobilletter, samtidig som produsentene kan trekke fra inngående moms i sine regnskaper. Fra Kristelig Folkepartis side har vi sagt at dette kan være en riktig vei å gå, men vi ønsket å få konsekvensene nærmere belyst. I en situasjon der Finansdepartementet også er i gang med å vurdere innlemming av øvrige deler av kulturlivet i momssystemet, mente vi at det minste vi kunne gjøre, var å vente på en vurdering av momssaken, før beslutning fattes. Slik tenkte ikke opposisjonen. Den var såre fornøyd med de sparsomme utredninger den hadde fått fra bransjen selv, så hvorfor da sette hele regjeringsapparatet i sving med noe som allerede var foretatt? Incentiver for å trekke utenlandske produsenter til Norge er viktig. Dette ville vi fått en god gjennomgang av i forbindelse med meldingen om kulturbasert næringsvirksomhet. Men heller ikke her ville flertallet vente. Når dette er sagt, kan vi likevel enes om noe, nemlig at vi ønsker alt godt for norsk film også i framtiden. Selv om det kan gå litt fort i svingene her i Stortinget, får vi håpe at det er sant som det ofte sies, at det vil nå helst gå godt, og at dette også er tilfellet denne gangen. Så er vi samtidig tilfreds med at budsjettforliket mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet medførte at kuttet i filmbevilgningene er rettet opp igjen. Så derfor burde det ligge an til at norsk filmproduksjon kan gjøre nye framskritt i tiden som kommer, forhåpentlig også til glede for det norske kinopublikum – som riktignok får dyrere billetter.