Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-05:
Jeg tar opp de forslagene som SV har i innstillinga, med en gang, så jeg ikke glemmer det når det blir dårlig tid på slutten. SVs kriminalpolitiske utgangspunkt er følgende: Hvordan kan vi sørge for at samfunnet vårt blir så trygt som overhodet mulig? Hvordan kan vi forhindre at mennesker ødelegger andres liv og livskvalitet? Hvordan kan vi sørge for at de som begår kriminelle handlinger, ikke begår nye? Disse spørsmålene er helt grunnleggende for oss, men vi har ingen fasitsvar på dem. Det tror jeg ingen i denne salen har. Samtidig vet vi ganske mye om dette, og jeg skulle ønske vi brukte denne kunnskapen mye, mye mer enn vi gjør når vi bestemmer hva som skal være norsk justispolitikk. Hva er det vi vet? Vi vet ganske mye om dem som sitter innesperret i norske fengsler. Vi vet f.eks. at svært mange av dem har rusproblemer. Vi vet at mange av dem har opplevd omsorgssvikt, vold i hjemmet eller fraværende voksne. Vi vet at mange av dem, faktisk så mange som 30 pst., har ADHD, og at innsatte, særlig de med psykiske lidelser og ADHD, opplever isolasjon på cella som en særlig sterk belastning. Vi vet at mange innsatte har dårlig tilknytning til boligmarkedet, lav utdanning, at de står uten fast jobb og ikke akkurat har et stabilt og godt sosialt nettverk. Vi vet – bl.a. fordi John Alvheim fra Fremskrittspartiet har undersøkt det – at mange flere enn vi liker å vedkjenne oss, sliter med psykiske problemer, og at noen har svært alvorlige lidelser, til og med psykiske utviklingshemninger. Noen av dem sitter på Ila. Vi vet også at mange som jobber i barnehager, SFO og skoler, mener de kan peke ut hvem det vil gå galt med seinere i livet, og at de fleste av disse er gutter. Faktisk er nesten alle innsatte i norske fengsler gutter eller menn, så mange at det på den ene siden antakelig er så iøynefallende at det blinder oss, mens vi på den andre siden har en tendens til å glemme at en del innsatte ikke er menn, men kvinner, og at de ofte har andre behov og en annen bakgrunn enn de mannlige innsatte. Jeg skulle ønske at vi tok utgangspunkt i den kunnskapen vi har om hva som er hovedårsakene til at folk sklir utpå, at vi i motsetning til f.eks. USA ikke tar utgangspunkt i at disse menneskene først og fremst er fylt med en bunnløs ondskap som gjør dem uforanderlige, men at de handlingene de begår, har en forhistorie, og at de fleste faktisk kan forandre seg. De fleste av dem har en historie vi kan prise oss lykkelige over at vi ikke har. Ikke dermed sagt – til representanten Ellingsen, som er et eller annet sted, ikke her – at dette er en unnskyldning, men det er i hvert fall viktig kunnskap. Vi hadde en interessant diskusjon her på tirsdag, da vi diskuterte hvorvidt folk som begår kriminelle handlinger med våpen, skal ha fast, ubetinget fengselsstraff, uten å vurdere hvert enkelt tilfelle individuelt, et forslag sjølsagt fra Fremskrittspartiet. Jeg må si at jeg mange ganger møter meg sjøl i døra når jeg diskuterer kriminalpolitikk. Jeg merker – heldigvis, egentlig – at jeg ofte tviler, at jeg gjerne vil kunne si: Ja, straff dem hardt, de fortjener ingen nåde. Jeg har nær kontakt med mange ofre for vold, og jeg har sett altfor mange ganger på nært hold hva dette gjør med mennesker, ikke bare kvinner. Samtidig har jeg også hatt kontakt med en del innsatte og ansatte i norske fengsler og hørt hva de har å si om norsk kriminalpolitikk. Ofte er alle enige om én ting, både ofre og overgripere: Samfunnet vårt er ikke trygt. Ofrene ønsker hjelp til å takle problemene de har etter det de har vært igjennom. De ønsker at overgriperen skal straffes, og de ønsker ofte streng straff, naturlig nok. De innsatte jeg har møtt, har ofte fortalt om en oppvekst hvor alle så hva som var i ferd med å skje, men ingen grep inn, eller de forteller om rusproblemer, trøbbel på skolen, at de sjøl ble utsatt for kriminelle handlinger. De fleste ønsker faktisk å starte på nytt. Jeg har møtt få kynikere og få som har gitt opp ønsket om endring – sjøl om jeg har møtt dem også. Disse folkene ønsker ofte å utdanne seg, de ønsker ofte å kunne sone den siste tida i såkalt åpen anstalt og på hybelhus, sånn at de kan venne seg til et normalt liv igjen, og mange ønsker også å få hjelp til å takle problemene sine. Sist, men ikke minst, ønsker de at noen tar imot dem når de slipper fri, at de får seg et sted å bo og en jobb. Noen ender i stedet på hospits. Jeg tror ikke jeg har møtt en eneste en som før de begikk den kriminelle handlinga, satt og regnet på hvilken straff de ville kunne regne med å få, men jeg har sett hva det kan gjøre med mennesker når ingenting skjer, når reaksjonene uteblir. Med jevne mellomrom karakteriseres soningsforholdene i norske fengsler som «hotelliknende». Jeg har til gode å se et hotelliknende fengsel. Men jeg har møtt en innsatt som måtte overtales til å la seg flytte over i åpen anstalt, etter å ha sittet fem år på lukket, fordi han heller ønsket å sone under det han opplevde som «trygge forhold», bak høye murer på sin egen celle. Jeg vet at jeg heller vil møte denne mannen etter et lengre opphold i åpen anstalt hvor det stilles krav til aktiv deltakelse i behandling og utdanning eller arbeid, enn å møte ham direkte etter et sammenhengende opphold i lukket anstalt, uten behandling for de problemene han hadde. Å ta justispolitiske valg handler bl.a. om å sette seg inn i hva det vil si å bli utsatt for kriminelle handlinger. Men det dreier seg også om å ta de grepene som gjør at folk kan rehabiliteres, bl.a. av hensyn til potensielle framtidige ofre. Og det handler sjølsagt om rettssikkerhet. Personlig syns jeg vi for ofte har sett at ofrenes rettssikkerhet ikke blir godt nok ivaretatt, og at kriminelle handlinger bortforklares og unnskyldes. Dette gjelder særlig i voldtektssaker og i hjemmevoldssaker. Jeg syns vi i mange sammenhenger har gjort for lite for å sørge for at f.eks. voldelige menn får en rask og passende reaksjon. Men jeg syns ærlig talt det er et enda større problem at vi ikke gjør nok verken for å forebygge kriminalitet eller rehabilitere kriminelle. Politiet kommer aldri til å få nok penger til å kunne bekjempe kriminalitet i et samfunn som ikke forebygger og rehabiliterer. Jeg har sjøl etterlyst politiet i debatten om resten av statsbudsjettet: den delen som dreier seg om kommuneøkonomi, psykisk helse, barnevern, skole og rus, for å nevne noe. Og jeg er overbevist om at en storstilt satsing på behandling av rusmisbrukere og voldsdømte i norske fengsler vil lønne seg enormt. SV og Arbeiderpartiet har satset på dette i sitt budsjettopplegg. SV har i tillegg tatt penger fra Forsvaret, oljeinvesteringer og aksjeeiere for å kunne legge inn 8,5 milliarder kr ekstra til kommunene, fordi vi mener at satsing på gode og trygge oppvekstvilkår for barn og unge er en investering som vil lønne seg, og som bl.a. vil gi seg utslag på kriminalitetsstatistikken. Det er ingen motsetning mellom dette og å stå for raske og rettferdige reaksjoner. Tvert imot utfyller disse to elementene hverandre og er det klokeste en politiker kan gjøre. Tenk om vi kunne tenke 50 år fram i tid og ikke bare fram til neste valg! Tenk om vi kunne prioritere litt skikkelig og ikke spytte i litt her og litt der og håpe at det går bra. En ting er sikkert: Med det budsjettet som er lagt fram for neste år, vil mange oppleve at det ikke går bra. Jeg skal ikke svartmale, for det har jeg liten sans for. Men jeg mener det er helt på sin plass å påpeke at en justisminister som ikke er privatpraktiserende statsråd i en regjering, men som tvert imot står bak den totale profilen i et forslag som øker forskjellene mellom folk, som svekker kommuneøkonomien, SFO og skolene, som liberaliserer ruspolitikken, som ikke følger opp opptrappingsplanen for psykiatrien, og som samtidig legger opp til en massiv konkurranseutsetting, privatisering og fleksibilisering i arbeidslivet, vil få seg en skikkelig bakrus. En dyr sådan. Nå har jo justisministeren bakgrunn fra Kirkens Bymisjon og har sett på nært hold hvor vondt det kan gjøre dagen derpå. Jeg skulle ønske jeg kunne si at jeg unner ham den, hadde det ikke vært for at innbyggerne i norske kommuner, særlig barn og unge, må dele den bakrusen. Regjeringa har denne høsten lagt fram en stortingsmelding som tar for seg utviklingstrekk ved barn og unges levekår. Meldinga viser bl.a. at mellom 14 000 og 19 000 norske barn vokser opp i hjem med vedvarende lav inntekt. Mange av disse tilhører husholdninger der de voksne har en svak tilknytning til arbeidsmarkedet. I tillegg er barn med innvandrerbakgrunn overrepresentert. Nesten annet hvert barn fra hjem med vedvarende lav inntekt var første- eller andregenerasjons innvandrer. Dette kan ha store negative konsekvenser både for det enkelte barnet, for dets familie og for samfunnet for øvrig. Regjeringa påpeker sjøl at barn og unge er ekstra vare for ulikheter i fordelinga av velferdsgoder. SV mener det bør satses knallhardt på å motarbeide de forskjellene som ble påvist i regjeringa Bondevik Is forskjellsmelding. SV mener også at det må satses på SLT, at tilbudet til barn og unge med psykiske problemer må rustes opp, og at psykiatrien må inngå i de tverrfaglige oppfølgingstimene. SV mener vi bør få en debatt om hva vi skal gjøre med det økende rusmiddelforbruket, hvor svært mange voksne er svært dårlige forbilder. ADHD/ADD-problematikk representerer spesielt store utfordringer, både med hensyn til kunnskap, ressurser og samarbeid mellom ulike offentlige etater. Undersøkelser viser at forekomsten av ADHD er ekstremt mye større inne i fengslene enn utafor, faktisk har så mange som 30 pst. av innsatte i fengslene denne lidelsen. Hvorfor er det sånn at de færreste av dem får den hjelpen de trenger? Hvorfor er det fremdeles sånn at så mange unge og barn med ADHD ikke fanges opp? Justisministeren pleier å si noe klokt: Det gjelder å ha et varmt hjerte og et kaldt hode. Vel talt! Hadde han fulgt opp i praksis ved å satse på forebygging og rehabilitering, bekjempet total isolasjon av innsatte og dublering på cellene, gjeninnført aktivitetspermisjonene og gitt Alternativ til Vold og andre behandlingstilbud de midlene de trenger for å kunne behandle folk, så skulle jeg sagt at han er mann for sine ord. Det syns jeg ikke han er – ikke fullt ut. Det er glimrende at justisministeren bruker så mye tid som han gjør på å snakke om samarbeid, frivillighet og det å bry seg om. Men vi må også være villige til å satse de pengene som trengs så sårt. Dette er ikke gratis. Selv om det påstås fra justisministerhold at justisbudsjettet nærmest er en historisk satsing på kriminalomsorgen, velger jeg å se annerledes på det – fordi jeg ser hvor mange fengsler som sliter, fordi jeg ser hvor mange ansatte i kriminalomsorgen som slutter eller sliter seg ut, fordi jeg ser hvor mange svingdørskriminelle dette samfunnet skaper. Vi har nå en regjering som er opptatt av frivillighet, og som er opptatt av det private initiativ. Så hvorfor i all verden er det så vanskelig å hoste opp de skarve millionene som må til for å gi f.eks. ATV, FFOs rettighetssenter og studentrettshjelpstiltakene en sikrere framtid? Dette dreier seg om en billig investering. Samfunnet ville hatt mye igjen for de få millionene dette ville kreve. Jeg skjønner ikke at vi har råd til å kaste millioner etter landets rikeste, mens bittesmå investeringer tilsynelatende kan velte en skjør budsjettbalanse. Eller er det uvillighet dette står på? Når det gjelder ATV, har Regjeringa sjøl bestilt en bok som en av ATVs psykologer, Marius Raakil, var redaktør for, og som viser at mellom 60 og 70 pst. av voldsutøverne slutter å slå hvis de får behandling. Å peke på at det er satt av 1,5 mill. kr til voldsforebyggende tiltak, vil jeg karakterisere som smålig, all den tid disse pengene skal gå til flere forskjellige voldsforebyggende tiltak. Og justisministeren vet like godt som jeg at det trengs minst 3 mill. kr bare til ATV for å sikre at dette tilbudet kan videreutvikles. Jeg fatter bare ikke at alle signalene fra psykologer, terapeuter, ansatte i kriminalomsorgen og fra krisesenterbevegelsen kan ha gått Regjeringa hus forbi. Eller er problemet at man ikke ønsker å prioritere dette, og derfor velger å la dem gå for lut og kaldt vann og leve med en usikkerhet som kan komme til å koste oss landets – kanskje Europas – beste tilbud innen voldsbehandling? Det er ikke sånn at jeg mener at disse skal ha monopol på dette, men ifølge den boka som er gitt ut nå, og som Regjeringa altså sjøl har bestilt, går det fram at 1 700 av de 2 000 mennene som har gått til behandling, har gått hos ATV. Skal vi ikke satse på det som faktisk er best? Så kan man også satse på andre ting, men da må vi ha mer penger. Vi har sett en del tilfeller i det siste hvor taxisjåfører har begått voldtekter og voldshandlinger mot passasjerene sine. Noen mente at særlig unge jenter nå må passe seg for å ta taxi alene. Jeg er fryktelig lei av å skulle passe meg for alt og alle hele tida. Noen ganger tenker jeg at vi like gjerne kan ta på oss en burka og sitte hjemme i sofaen, så slipper vi både å bli utsatt for noe og så å få skylda for det seinere. Vi kan til og med tolke en viss lensmann dit hen at han mener dette ville være et passende alternativ for norske frigjorte kvinner. Vi må vokte oss vel for å lage et bilde av Norge, og Oslo spesielt, som et fristed for kriminelle. Vi har et ansvar for å gi et nyansert bilde, for å vise at volden i de færreste tilfeller er totalt blind, og at det meste av volden faktisk begås hjemme hos folk og/eller i påvirket tilstand, at Norge stort sett er et trygt land, og at de fleste taxisjåfører er ålreite folk. Jeg tok taxi hjem fra Stortinget mandag kveld og spurte hvordan stemningen er i Oslo Taxi om dagen etter alt det som har skjedd. Taxisjåføren, et av de få hvite, norske eksemplarer av arten, mente rasehatet er i ferd med å vokse. Han brukte ordet rasehat, det er lenge siden jeg har hørt det ordet. Jeg spurte om det ikke er sånn at de aller fleste innvandrersjåførene er lovlydige, ordentlige mennesker. Det er tross alt over 1 000 sjåfører med innvandrerbakgrunn i Oslo Taxi. Han svarte at jo, det er riktig det, men de andre innvandrerne gjør ikke nok for å rydde opp i egne rekker. Jeg spurte om det var vanlig at norske taxisjåfører ordner opp i egne, hvite rekker når en hvit sjåfør har gjort noe kriminelt. Han sa ikke så mye mer, annet enn at han hadde kjørt hjem Simonsen før meg, og Simonsen mente i hvert fall at de burde kastes ut av landet, noe han sjøl var hjertens enig i. Jeg mener det er vårt ansvar å stå for det som er rettferdig og klokt, helst på sikt, og at vi skal nyansere. Vi skal ikke sette folk i bås. Vi skal vise at det er forskjeller mellom folk, og det er kanskje noe av det aller viktigste vi kan gjøre.