Erna Solberg (Høyre), 2008-11-13:
De neste ti årene vil i norsk økonomi være de ti årene vi forbereder oss på å kunne drive et samfunn effektivt, samtidig som vi skal forberede oss på en betydelig økt utgiftsstruktur, hva gjelder både antall personer og utgifter knyttet til den eldre befolkningen i Norge. De neste tolv årene frem til 2020 er tidsrommet vi har for å sørge for et effektivt, godt drevet Norge som løser flere oppgaver med mer kvalitet, samtidig som det er rom for å løfte mer velferd. For meg er det vesentlig at politikken i dag bygger et samfunn som driver offentlige tjenester med best mulig kvalitet til lavest mulig kostnad, og ikke minst frigjør mer arbeidskraft til tjenester. For vi kommer til å trenge mer arbeidskraft – flere hender, både til sykehus og eldreomsorg – i årene som kommer. Noe av det viktige for å få det til er alltid å ha en kritisk holdning til hvordan vi forvalter og bruker penger innenfor offentlig sektor. Hvis vi ikke gjør det, vil behovet for arbeidskraft og behovet for penger hentes ut fra privat sektor på en måte som undergraver den langsiktige velferden. Da er det det konkurranseutsatte næringslivet som må avgi arbeidskraft og skatte mer for å finansiere og løse de oppgavene vi alle ønsker skal løses fremover. Derfor er spørsmålet om hvordan vi forvalter de pengene vi tar inn, et vesentlig politisk spørsmål. Jeg tror også at det var derfor Stoltenberg I-regjeringens statsminister, Jens Stoltenberg, var opptatt av at vi skulle modernisere Norge. Vi i Høyre synes at mye i det regjeringsgrunnlaget som Stoltenberg I-regjeringen hadde når det gjaldt modernisering, var viktig og nødvendig fremover. Men den største endringen vi har sett i løpet av de siste syv årene i norsk politikk, er statsminister Stoltenbergs manglende engasjement for det han syntes var det viktigste da han tiltrådte i 2000, nemlig å få endringer, modernisering og forbedret forvaltning av norske ressurser. Det er altså slik at Norge ligger på verdenstoppen i ressursinnsats på mange områder. Det kan ikke bare forklares ved at vi har en desentralisert struktur. Vi gjør det innenfor skole – og det er bare USA som bruker mer penger på helsevesen, uten at vi skal ta det som eksempel. Selv om jeg ser at Bjarne Håkon Hanssen er på tur over for å lære av amerikansk helsevesen, er det likevel slik at vi er i toppen når det gjelder bruk av penger i helsevesenet, vi er i toppen når det gjelder bruk av penger på skole. Ja, vi er i toppen på mange områder – ikke unaturlig, fordi vi også er et rikt land – men vi kan ikke si at vi er i toppen med tanke på resultater fra de samme tjenestene når vi måler oss mot andre. På internasjonale rankinglister når vi nemlig ikke toppen når det gjelder resultater. Det gjelder verken helsevesen eller skole – og de fleste som har stått og ventet lenge på tog, vil si at vi heller ikke innenfor samferdselssektoren har nådd toppen med tanke på hva vi får ut av de midlene vi bruker der. Denne regjeringen har etter min mening som minste felles multiplum, og kanskje som sin eneste hovedbegrunnelse, et ønske om å bruke mer penger i offentlig sektor. Derfor har den skrinlagt mange andre prosjekter knyttet til omstilling og omorganisering i Norge. Det er ikke fremtidsrettet. Derfor har Høyre sagt at på moderniseringsområdet, på satsing på forskning og utvikling, investering for fremtiden, har det med denne regjeringen vært tapte år i norsk politisk utvikling. Ja, vi har hatt tre tapte år og står i fare for å få fire tapte år i forhold til målet om at vi i 2020 kan møte utfordringene når det gjelder kvalitet i eldreomsorg og helsevesen. Jeg har utfordret statsministeren nå for å få svar på hva man har som plan for nettopp å nå disse langsiktige målene. Hvilke tiltak skal Regjeringen nå sette i gang for å sørge for at vi forvalter ressursene bedre i offentlig sektor? La meg peke på fire hovedområder hvor det er nødvendig. For det første er det nødvendig å lage en offentlig sektor hvor incentivene i den enkelte sektor, f.eks. i de foretaksøkonomiske helseforetakene, eller i skolene, er at det skal være lønnsomt og oppfattes som riktig, slik at det også er samfunnsøkonomisk lønnsomme investeringer. Noe av det første denne regjeringen gjorde da den tiltrådte, var å reversere forslaget til den forrige regjeringen om å lage et nøytralt momssystem i statlig sektor, slik som vi har gjort det for kommunene. Hvorfor gjorde vi det? Vi gjorde det fordi det gjør at det som er samfunnsøkonomisk og bedriftsøkonomisk lønnsomt, blir det samme. Nå har altså nylig NHO Service offentliggjort en rapport, for de mener at det er 720 mill. kr Helse Sør-Øst-området kan spare på å konkurranseutsette. Men hvorfor stopper konkurranseutsettingen? Jo, helt enkelt fordi så lenge det er 25 pst. moms på disse tjenestene, er det bedriftsøkonomisk eller foretaksøkonomisk ulønnsomt for sykehus å sette enkelte av de ikke kjernerettede oppgavene ut på anbud, få andre til å løse det. Da blir det altså slik at man går motsatt vei. Vi har nå fått brev fra et firma i Nordland som klager over at Ullevål sykehus for øyeblikket diskuterer å ta vaskeritjenestene innomhus igjen – ikke fordi det er samfunnsøkonomisk lønnsomt, men fordi det er bedriftsøkonomisk lønnsomt på grunn av momssystemet. Det betyr at distriktsarbeidsplasser i Nordland skal nedlegges til fordel for at vi skal bygge opp plasser på Ring 3 i Oslo. Nei, det er ikke riktig moderniseringsprosess. Man kan si at det er byråkratisk eller teknisk å snakke om dette, men hvis vi ikke får de samme retningene, får de samfunnsøkonomiske motivene lik de bedriftsøkonomiske i offentlig sektor, ja, da går det galt – da bruker vi for mye ressurser, og vi bruker ikke skattebetalernes penger på en fornuftig måte. Det andre punktet som er viktig, er at for å løfte kvalitet må vi gjøre det gjennom både å løfte kunnskapen i offentlig sektor om hvordan man driver godt og å løfte kvaliteten gjennom åpenhet om resultater. Jeg synes Regjeringen skulle ha igangsatt en gjennomgående åpenhetsreform og resultatorientert reform i offentlig sektor – igjen, ikke fordi det er det byråkratiserende, som kan være et viktig element, men fordi man skal lære noe av hverandre. Spekter har nylig offentliggjort undersøkelser som viser at sammenlignbare sykehus har nesten hundre prosent forskjell i kostnadsstrukturen. Fra min tid som kommunalminister vet jeg at innenfor samme kommune er det sykehjem som har 70–80 pst. forskjellig kostnadsstruktur, men de vet ikke hva de andre gjør – åpenheten er ikke god nok. Regjeringen har altså reversert åpenhet når det gjelder resultater innenfor skole, og den har ikke realisert det vi jobbet med, at vi skulle ha større åpenhet om resultater innenfor sykehus. Det tredje punktet er å akseptere at vi trenger private islett og mangfold på mange sektorer hvor det offentlige driver, fordi det bidrar til mer innovasjon, det bidrar til mer nyutvikling i offentlig sektor. Det er slik at veldig mange nye og gode tilbud etableres først av ildsjeler som starter utenfor, og så adopterer offentlig sektor det etterpå. En av de mest sjokkerende uttalelser jeg tror Høyre-folk vet om, var Rita Otterviks uttalelse i valgkampen i 2003, da hun ble konfrontert med at folk som bodde på de to konkurranseutsatte sykehjemmene i Trondheim, opplevde det som bedre enn innenfor de offentlige tjenestene. De hadde altså den beste scoren i Trondheim av alle. Da svarte Rita Ottervik: Men det er ikke det som er poenget. – Jeg var og besøkte disse institusjonene både før og etter at de ble rekommunalisert. Da sa lederen av det rekommunaliserte, som kom fra kommunen: Vi har lært mye av driften til de private, for de driver på en annen måte, og nå adopterer vi de prinsippene inn i hele omsorgssektoren i Trondheim kommune. Det er altså slik at innovasjon og nytenkning skjer mer utenfor offentlig sektor enn innenfor offentlig sektor, kanskje fordi de er flinkere til å desentralisere myndighet til dem som jobber der. Men det systematiske angrepet som har skjedd gjennom måten denne regjeringen driver på i forhold til privat sektor, har bidratt til at mange tilbud som har vært bra for innbyggere, og gitt et bedre tilbud, faktisk har mistet drivkraften, og det betyr mindre innovasjon og nyskaping i forhold til offentlig sektor fremover. Det fjerde er at denne regjeringen torpederte alt arbeidet som var startet knyttet til forvaltningsnivåer og strukturendringer i kommunesektoren. Det er ikke mulig i fremtiden å få et bedre barnevern, å få et bedre helsevesen, uten at vi også diskuterer kommunestruktur. Samhandlingsproblemer, barnevernsutfordringer, henger også sammen med måten kommunene er sammensatt på, og antallet kommuner vi har i Norge. Arbeiderpartiet har tidligere vært medspiller med Høyre når vi har diskutert kommunestruktur. De var medspillere da Høyre ønsket å gi gulrøtter til kommuner, for når man hadde frivillighet som et prinsipp, ja så skulle man iallfall ha noe som gjorde at man fikk lyst til å få til noe på kommunestruktur. Der har Arbeiderpartiet sviktet – de har latt Senterpartiet ta hele kommunesektoren som gissel i denne perioden.