trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Børge Brende (Høyre), 1999-11-25:
Representanten Jensen stilte innledningsvis noen spørsmål om svartmaling. Tatt i betrakting at hun i dag har tatt bind for øynene, er vel ikke svartmalingen mer enn hva man kunne forvente. Hvis man lyttet til representanten Jensens innlegg, kunne man få inntrykk av at Fremskrittspartiet vil bruke mer penger til alle gode formål, finansiert gjennom oljepengene. Men det Siv Jensen ikke nevnte med ett ord, og som står med liten skrift i Fremskrittspartiets alternative budsjett, er at Fremskrittspartiet kutter ca. 30 milliarder kr i det budsjettet som nå skal vedtas. Da er det ikke bare opera og u-hjelp det går ut over, ikke minst rammer man skole, utdanning og forskning betraktelig. I innstillingen står det at Fremskrittspartiet kutter budsjettet for forskning og utdanning med 892 918 000 kr. Alle vet at dersom Norge skal lykkes med å etablere nye arbeidsplasser i årene fremover og lykkes med næringsutviklingen, trenger vi en sterkere kunnskapsbase. Og hva gjør Fremskrittspartiet? De kutter kvalitetutviklingstiltak i videregående skole. De kutter 50 mill. kr til videregående opplæring. Man barberer bort universitetene. Universitetet i Oslo mister 50 mill. kr, for ikke å nevne universitetene i Bergen og Trondheim. Så går man løs på forskningsinstitusjonene og også skole generelt. Er det slik at representanten Siv Jensen mener at det er dette som skal til for at Norge skal få et kunnskapsløft i årene fremover? Carl I. Hagen, partilederen, gikk jo i valgkampen ut i Nettavisen og hevdet at det er altfor mange lærere i den norske grunnskolen. Er det for å følge opp Hagens utspill om at det er for mange lærere at Fremskrittspartiet og Siv Jensen nå kutter 900 mill. kr i skole- og utdanningsbudsjettet?
Børge Brende (Høyre), 1999-11-25:
Etter å ha hørt representanten Terje Johansens innlegg her i dag, forstår jeg at Venstres ambisjonsnivå er endret. De gikk inn i regjeringskontorene for å få et bedre skattesystem for næringsdrivende og bl.a. bedre delingsmodellen. Og i manus – som vi har vært så heldige å få omdelt av Terje Johansen – står det på side 7: «Delingsmodellen må iallfall ikke forverres vesentlig.» Det er hva ambisjonene er redusert til. Og han er nå også veldig glad sier han, for at man har greid å motstå de verste arbeiderpartiforslagene om å forverre forholdene for næringsdrivende. Man kan da bare konstatere at verdiskapningsperspektivet har måttet vike for kortsiktige og til dels symbolpregede omfordelingshensyn i det inngåtte skatteforliket mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Man skjerper bedriftsbeskatningen, man forverrer delingsmodellen gjennom å redusere kapitalavkastningsraten, man reduserer avskrivningssatsene for bl.a. næringsbygg tilsvarende en halv prosents økning i skatten på kapital, og man øker marginalskatten på arbeidsinntekter og bryter med forutsetningene fra skattereformen, slik at vi nå har en marginalskatt i Norge som går langt utover 50 pst. Jeg er faktisk redd Terje Johansen fikk rett da han i juli i fjor uttalte: Jeg er livredd for at Regjeringen vil prøve å støtte seg til Arbeiderpartiet i budsjettet, for vi vil da forsvinne ned i et stort, stort hull.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
Norge er et rikt land, et styrtrikt land, det er SV og Fremskrittspartiet enige om. Men hva skal vi bruke rikdommen til? Hva er det som er viktigst på terskelen til det 21. århundre? Kompetanseutvikling, utdanning og skole er det viktigste for at vi skal ha arbeidsplasser og noe å leve av, en pensjon og penger til helsetjenester i det 21. århundre. Men Fremskrittspartiet var ikke i nærheten av disse spørsmål. Det eneste som er viktig, er skattelette, sa Siv Jensen i sitt innlegg. Jeg tror det er aldeles ubegripelig for folk når de ser at Norge er et styrtrikt land, samtidig som klasserommene forfaller og lærerne flykter fra de aller viktigste jobbene. Hvis man skal få gjennomført de reformene som Fremskrittspartiet har vært enige i når det gjelder eldre, skole og helse, trenger offentlig sektor eller de som utføre disse tjenestene, 85 000 årsverk de neste ti årene. Hvor i all verden skal vi finne folk til det når Fremskrittspartiet skal kutte alle budsjettene som også skal gå til lønn til disse menneskene? Konkurransedyktige lønns- og arbeidsforhold både på lærerværelset, sjukeheimen og operasjonsstua må man ha, uansett om det skal være privat eller offentlig. Da har jeg lyst til å spørre: Hvordan mener Fremskrittspartiet at lønnsforholdene for lærere og offentlig ansatte eller sjukepleiere og hjelpepleiere egentlig skal være? Hvor mye mener Fremskrittspartiet at en lærer bør tjene? Jeg går ut fra at Fremskrittspartiet har sett at det er sterk konkurranse om denne arbeidskraften i dag og mener at vi skal ha de beste lærerne, og at vi derfor må øke lønningene ganske kraftig.
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Siv Jensens løssluppenhet i forhold til andres og egen virkelighet er krevende å forholde seg til. Hun harselerer med økt elavgift, men fjerner fagforeningsfradraget som i skatteskjerpelse representerer det dobbelte av det en økning i elavgift representerer. Men det går kanskje litt på hvem man først ønsker å fri til. Siv Jensen slår om seg med store avgiftsletter, men unngår å nevne at Fremskrittspartiet står for de avgiftene vi har i dag. Det er spesielt å registrere Fremskrittspartiets skiftende strategi knyttet til hjertesaken avgifter. I fjor – og da skal jeg ikke nevne de avgiftene som lå i kompromisset, men derimot noe som folk på fortauet antakelig er litt dus med og litt opptatt av – foreslo Fremskrittspartiet at avgiften eksempelvis på pils skulle være ca. 14 kr. Nå, i løssluppenhetens tegn, foreslår de 4,50. I fjor foreslo de at avgiften på 100 sigaretter skulle være 137 kr, nå smeller de til med 85. Det er vanskelig å forstå at et parti som i hvert fall i gitte sammenhenger prøver å framstå som ansvarlig, til de grader skifter strategi og skifter innhold i den politikken de står for her i salen. Jeg må spørre: Hva er Siv Jensen og Fremskrittspartiets begrunnelse for å representere én avgiftspolitikk når man blir ansvarliggjort i et flertallssamarbeid og en helt annen når man slår seg løs uten styringsevne og styringsvilje?
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
President! Kan jeg få ordet til en åpenbar misforståelse?
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Siv Jensen misforstod tydeligvis mitt spørsmål helt fundamentalt. Det jeg spurte om, var hvordan Siv Jensen og Fremskrittspartiet kan forholde seg til en helt annen politikk i år enn den de stod for konkret i salen i fjor – ikke hva man drømmer om i et annet samfunn, men hva som er virkeligheten her. Da var det altså sånn at de stod for avgifter som jeg refererte til, ikke de drømmebildene som Siv Jensen nå forsøkte å presentere.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Representanten Foss har tidligere i en replikk her i dag raljert litt over sentrumspartienes kurs, at de inngår forlik med forskjellige retninger fra det ene året til det andre. Jeg skal være enig med representanten Foss i at det er forskjell på de kompromissene som sentrum har inngått med Høyre og Fremskrittspartiet, og det som de nå har inngått med Arbeiderpartiet, bl.a. om skattelette, som er en viktig sak for Høyre. Med Arbeiderpartiet er det de lavtlønte som får skattelette, med Høyre er det de høytlønte. Budsjettbalanse er et annet viktig punkt for Høyre. Med Arbeiderpartiet holdes Regjeringens budsjettbalanse. Når man inngår kompromiss med Høyre, sklir man flere milliarder på budsjettbalansen. Med barnehagene er det full stopp med Høyre, med Arbeiderpartiet er det utbygging. Skolefritidsordningen blir dyrere med Høyre, med Arbeiderpartiet blir den billigere. Kommuneøkonomien blir bedre med Arbeiderpartiet, med Høyre blir det nedskjæringer. Det som kanskje er mest overraskende, er at når Høyre inngår kompromiss med sentrum, tvinger man sentrum til å skjære i utdanning og skjære i kommuneøkonomien, som også er viktig for utdanningstiden og barne- og grunnskolen. Med Arbeiderpartiet blir det mer til utdanning, også høyere utdanning, og mer til kommuneøkonomien og dermed en styrket grunnskole. Mitt spørsmål til representanten Foss er: Velgerne som i valget var opptatt av utdanning, må jo være fornøyd med at det er Arbeiderpartiet og ikke Høyre som har inngått kompromiss med sentrum?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Jeg kan være enig i mye at det Djupedal sier, og Arbeiderpartiet skulle også ønske at vi kunne fått mer penger til kommunene, mer penger til høyere utdanning, mer penger til miljø og mange av de sakene som Djupedal tok opp. Det jeg reagerer på, er det som Øystein Djupedal skriver i sine merknader i finansinnstillingen. Han skriver: «Arbeiderpartiet har ikke klart å få til en endring i politikken som velgerne vil merke». Det synes jeg kanskje er litt respektløst overfor de velgerne som faktisk hjelpes av dette budsjettforliket. Vi får 2 000 flere barnehageplasser ved forliket. Det tror jeg faktisk det er 2 000 barnefamilier som vil merke. Vi får 1 000 nye studentboliger ved forliket. Det tror jeg det er studenter som vil merke. Vi får 3 500 flere arbeidsmarkedstiltak. Det betyr at det er 3 500 mennesker som går arbeidsløse, som blir hjulpet, og som ikke ville blitt det uten dette budsjettforliket. Vi får 100 mill. kr til gratis skolebøker. Det betyr en forbedring for mange familier som har elever i videregående skole. Lavtlønte som ble fratatt sykelønnen av Høyre, Fremskrittspartiet og sentrum i fjor, får den tilbake fra 1. januar. Det vil de merke. Vi bevilger 500 mill. kr mer til kommunene. Det betyr at ordførere og kommunestyrer rundt omkring kan bruke litt mer på eldreomsorg, litt mer på barnehagene og litt mer på skolene. Vi skulle ønsket at vi kunne fått til mer, men det var dette vi fikk til. For oss er det resultatene som teller, og derfor er det feil det Øystein Djupedal skriver om at forliket ikke kommer velgerne til gode. Det vil være folk rundt omkring i landet som merker forskjell ved at Arbeiderpartiet nå har innflytelse på budsjettpolitikken, og at sentrum ikke er i kompaniskap med Høyre og Fremskrittspartiet.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Høyre prøver i statsbudsjettet å gi inntrykk av at de er bilistenes venn. Det kan man bl.a. lese ut av Høyres merknad, der det står: «Disse avgiftene er bygd opp med en meget sterk progresjon som blant annet straffer familiebiler og biler med mye innebygd sikkerhetsutstyr.» Fremskrittspartiet er enig i dette, og foreslår derfor å senke bilavgiften. Jeg forstår ikke hvorfor Høyre først hevder det de gjør i merknaden, for deretter å foreslå økte bilavgifter. Det samme gjelder årsavgiften. Her foreslår Fremskrittspartiet en reduksjon for personbiler på 205 kr, for motorsykler en reduksjon på 830 kr. Høyre, derimot, støtter Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre i å foreslå en økning i årsavgiften. Det samme gjelder omregistreringsavgift. Fremskrittspartiet foreslår en reduksjon, Høyre foreslår en økning. Når det gjelder dieselavgiften, foreslår Fremskrittspartiet en reduksjon på 1,40 kr pr. liter, ned til svensk nivå. Høyre, derimot, synes tydeligvis dagens pris på diesel, som er langt over prisnivået i våre naboland, er passelig høy, for de foreslår å beholde dagens avgiftsnivå på diesel. Fremskrittspartiet foreslår å redusere bensinavgiften med 2 kr pr. liter, dvs. en reduksjon i pumpeprisen på 2,50 kr. Det er noe som monner! Her har tydeligvis Høyre hatt et godt øyeblikk, for her glimter de til med en reduksjon på hele 20 øre pr. liter. Er det ikke slik i virkelighetens verden at Høyre er like bilistfiendtlig som de øvrige partiene?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Regjeringen, der Senterpartiet som kjent er med, har foreslått en kraftig økning i elavgiften, i dieselavgiften og i bilavgiftene, en fortsatt økning i bensinavgiften, i avgifter på flygning av passasjerer, likningstakster for fast eiendom økes med 10 pst., det blir en kraftig økning av svovelavgiften på autodiesel osv. De fleste av disse avgiftsøkningene vil ramme bedrifter og personer som har sitt virke utenfor det sentrale østlandsområdet, spesielt hardt, fordi avstandskostnadene skjerpes. Dette er ikke noen ny politikk fra Senterpartiet. De har over lang tid stått for denne politikken. Samtidig, og for å motvirke resultatet av denne mislykte skatte- og avgiftspolitikken, må Senterpartiet øke bevilgningene til SND. Resultatet av den politikken har som de fleste har registrert, ført til at flyttingen fra Distrikts-Norge til det sentrale østlandsområdet til stadighet har nådd nye høyder. Jeg går ut fra at representanten Holte også har registrert denne utviklingen. Det forundrer meg at når Senterpartiet ser at deres skatte- og avgiftspolitikk fører til at man må tilføre SND stadig mer midler, slik at de kan sende penger tilbake til de bedriftene som de har tatt pengene fra, fortsetter med det. Når man ser at denne bruken av virkemidler ikke virker, hadde det vært greitt å få forklart hvorfor en med økt styrke fortsetter å bruke gale virkemidler, og heller ikke prøver noe som kan sikre bedrifts- og befolkningsvekst i hele landet, nemlig å senke det særnorske avgiftsnivået. Skal ikke Senterpartiet gi seg før hele Distrikts-Norge er avfolket?
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Jeg takker for Høyres invitt til å samarbeide om skolepolitikk, men jeg vil be dem om kanskje å rette fokuseringen mot Fremskrittspartiet og få dem med på det, for de ligger jo milevidt unna oss på det området, hvis vi skal ha noe samarbeid med høyrepartiene. En viktig oppgave som sentrumspartiene forpliktet seg på i Voksenåserklæringen, var å sette en helhetlig distriktspolitikk høyere på dagsordenen enn det som de andre blokkene hadde vist politisk vilje til. En viktig del av dette var å skape ny optimisme og få nyskaping i jordbruksbygdene i landet vårt. Jordbruksnæringen utgjør en viktig underskog av småbedrifter i svært mange kommuner i Norge. De siste tiårene har det skjedd mye spennende nyskaping nettopp med utgangspunkt i jordbruksnæringen, og båten og gården har vist seg å være en viktig livmor for mange nye bedrifter i Norge. Kristelig Folkeparti ser landbruksnæringen som en viktig del av vår næringspolitikk og vår forvaltningsstrategi for naturressurser og for kreative hoder. Høyre vil støtte mange viktige og riktige satsinger, men finansieringen setter jeg et spørsmålstegn ved. Høyre kutter i sitt budsjett 1,2 milliarder på landbrukssektoren, og det vil utløse reforhandlinger med partene i jordbruksavtalen. Det er nå så. Men jeg vil si at det er et urealistisk og også et uriktig forslag. Hvis det var gjennomførbart, ville det ramme en ganske stor gruppe av småbedrifter i Bygde-Norge. Og hvordan kan det henge sammen med Høyres nærings- og distriktspolitikk? Er det noen vits med vei til disse bygdene hvis det eksisterende næringsliv både langs kysten og på bygdene mister de viktige småbedriftene? Jeg er enig i at veibygging er en viktig del av distriktspolitikken, men det fremstilles for ofte av Høyre som et enten-eller, og det er jeg ikke enig i. Kanskje består fremtidens moderne gård av 15 dekar med urter og en liten IT-bedrift i fjøset? Mener Høyre at jordbruksnæringen i Norge og disse småbedriftene ikke er viktige, siden de kutter 1,2 milliarder, og gjør det på de små gårdene?
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Høyres kutt i utgiftene på statsbudsjettet på vel 7 milliarder kr rammer sosialt urettferdig – ikke overraskende når det gjelder Høyre. Ser vi nærmere på kuttene, er det igjen et angrep på sykelønnsordningen, der Høyre tenker seg halv lønn de tre første dagene når en er syk. For mange vil det i tillegg til det å være syk også bli vanskelig økonomisk. Høyre rammer dem uten arbeid med kutt i arbeidsmarkedstiltakene, og gjør det dermed vanskeligere for mennesker uten arbeid å få nødvendig kvalifisering til en ny jobb. Jeg forventer at Høyre og representanten Foss lever seg inn i hva unge mennesker med barn, studiegjeld og husgjeld har behov for. De er bl.a. avhengige av barnehageplasser, mye rimeligere enn det som tilbys i dag, og de er avhengige av en rimeligere skole- og fritidsordning. Høyres kutt i skole- og fritidsordningen, sammen med de andre kuttene, rammer dem som trenger de offentlige fellesskapsløsningene og velferdstilbudene mest. Ser en dette i sammenheng med Høyres skatteopplegg, ser en fort at Høyre vil øke det private forbruket på bekostning av offentlig fellesforbruk og velferd. Slik er det bare, og det er bare å ta til etterretning. Det er derfor bra at Arbeiderpartiet har fått sentrum vekk fra Høyres påvirkning. Folk flest vil også nyte godt av det. Mitt spørsmål til representanten Foss er: Hva er så fornemt med å kutte i velferdsordningene for dem med de laveste inntektene? Hva er så fornemt ved å ta fra dem som er uten arbeid? Og hva er så fornemt med å ta fra dem som har små barn?
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Representanten Holte gav i en tidligere replikk uttrykk for hvor viktig det var å holde ord. Jeg merket meg nå at Holte var helt klar på at han var fornøyd med at Arbeiderpartiet hadde vist klare prioriteringer i det budsjettforliket vi nå er enige om. Det er et stort avsnitt i budsjettet hvor Regjeringen har drøftet problemstillingen omkring pensjonsordninger, og dette kommer også til uttrykk i innstillingen fra finanskomiteen, bl.a. på side 44. Jeg vil ta et par sitater fra den innstillingen: «Formålet med forslaget er å begrense …» Og: «… gjeldende regler om private tjenestepensjoner endres …» Med andre ord: Regjeringen har problematisert og sådd en del tvil om ulike ordninger. Derfor vil jeg spørre Jørgen Holte: Hva mener Senterpartiet om AFP-ordningen – den avtalefestede pensjonsordningen – som er en avtale mellom arbeidstakerne og arbeidsgiverne? Det er en vellykket ordning, det er en god ordning, og det er en ordning som det er festet tillit og ikke minst trygghet til. Arbeiderpartiet, SV og Tverrpolitisk Folkevalgte kvitterte denne pensjonsordningen ut på følgende måte: «… AFP-ordningen må videreføres i tråd med avtaleverket og at det videre arbeidet med pensjonsspørsmål må støtte opp om folketrygden som en felles fullverdig pensjonsordning for alle.» Er det nå slik at Senterpartiet ikke slutter seg til AFP-ordningen og slår ring om folketrygden, slik som vi har markert i en komiteinnstilling?
Erna Solberg (Høyre), 1999-11-25:
La meg få følge opp den foregående replikkrunden med å si at jeg synes det er på tide at man ser litt nøyere på Senterpartiets faktiske distriktspolitikk, ikke bare den distriktspolitikken de ønsker å fremvise. En ting er at avgiftsbelastningen slår verre ut i Distrikts-Norge, spesielt avgiftsbelastningen som er knyttet til transport og kommunikasjon. En annen ting er at selv om Regjeringen fremmer en masse ekstra penger knyttet til utvikling og stimulering også for næringsutvikling, drar de altså grunnen vekk under det etablerte næringslivet gjennom sin forverring av rammebetingelsene. Ett element i forliket er f.eks. at avskrivningssatsene for næringseiendom i distriktene reduseres fra fire til to prosentpoeng, mer i reduksjon enn i sentrale strøk. Man endrer innholdet i delingsmodellen slik at det er forverringer for familieeide bedrifter. Og representanten Jørgen Holte vet, ikke minst fra sitt eget distrikt, at familieeide bedrifter er grunnstrukturen i Bedrifts-Norge i distriktene, ikke minst på Vestlandet. Problemet med distriktssatsingen til Regjeringen, er at den betales av det allerede eksisterende næringslivet i distriktene. Det man gjør, er at man sørger for at bedrifter som kunne gått med overskudd, går med underskudd og trenger hjelp, fordi man forverrer rammebetingelsene. Ser ikke Jørgen Holte at det man faktisk gjør, er å motvirke en økt selvstendig utvikling av distriktene med et næringsliv som kunne fungere på egne premisser, når man øker avstandsulempene, ikke følger opp veiløftene sine, og når man foretar endringer i rammebetingelsene som innstramninger i delingsmodellen og avskrivningssatsene, som faktisk undergraver det næringslivet som i dag skaper arbeidsplasser og bosetting i distriktene. Det blir ikke mer bosetting av positivitetskonsulenter i kommunene.
Erna Solberg (Høyre), 1999-11-25:
Det er kanskje betenkelig, men jeg har lyst til å si at veldig mye av det som representanten Djupedal sa, tilsvarer det Høyre-representanter har sagt i hver eneste finansdebatt gjennom hele 1990-tallet. Behovet for å satse på Kunnskaps-Norge for å sikre at vi vil ha noe å leve av og ha en velferd i årene etter oljealderen og sikre oss mot at vi blir for oljeavhengig har vært gjennomgangstonen i Høyres politikk på hele 1990-tallet i alle disse debattene. Det er positivt å høre at SV nå har samme oppfatning, men det jeg savner, er en forståelse for at det å komme dit krever mer enn å bevilge mer penger til skole eller mer penger til alle andre ting på de offentlige budsjetter. Det krever en forståelse for at skal man skape en alternativ inntektskilde, et alternativt næringsliv i Norge, i forhold til den sterke oljedominansen, må man også tenke på hvordan man skal skape disse arbeidsplassene og på hva betingelsene er i vår økonomi for å få det til. Hvor er betingelsene i SVs politikk for å skape risikovillighet blant folk til å gå fra sine trygge jobber i det offentlige, til å bruke den kunnskapen de har fått, til å skape arbeidsplasser som gir inntekter både gjennom eksport og andre aktiviteter i Norge? Hvor ligger de mekanismene? De fins jo ingen steder. Derimot virker SVs avgiftspolitikk og ikke minst lønns- og skattepolitikken så utjevnende at mulighetene for å ta en risiko begrenses drastisk av hele opplegget deres. Jeg skjønner ikke at SV i det hele tatt tør å si at de har en politikk for å skape et alternativt næringsliv i Norge, når hele politikken deres egentlig dreier seg om økte offentlige overføringer og ingen mekanismeendringer når det gjelder risikovillighet i vårt samfunn.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
Eg vil gjerne få stilla representanten Holte eit spørsmål som går på kven som har hovudansvaret i dette forliket når det gjeld den manglande satsinga som ein har på skulen, og sånn sett dermed òg ansvaret for dei reaksjonane som ein nå har i Kommune-Noreg og blant lærarar og foreldre. Sentrum seier sjølve at nei, dei lovde ikkje noko i valkampen – det er ikkje deira ansvar. Men me må jo gå ut frå at veljarane hugsar lenger enn til den siste valkampen, at dei hugsar t.d. det Senterpartiet sa i den nest siste valkampen om skulen. «Senterpartiet mener at satsing på utdanning og forskning er av de mest framtidsretta investeringene vi kan gjøre», står det i programmet til Senterpartiet. Og i Voksenåserklæringa blir dette følgt opp av alle sentrumskameratane: «Satsing på utdanning og kompetanse er avgjørende», står det der. Ja, då er det interessant for Stortinget og for folk ute som aksjonerer mot den politikken som nå fleirtalet står for, å få veta kven som har ansvaret. Eg går ut frå at sentrumspartia – ut frå det dei har formulert i sine program –verkeleg har stått på i forliksforhandlingane for å forsøka å få til ei auka satsing på skulen, og at det dermed altså er Arbeidarpartiet sitt ansvar at me nå har eit dårleg budsjett for skulen. Det vil vera interessant å høyra kva representanten Holte meiner om dette. Kva kan representanten Holte seia til dei foreldra og dei lærarane som nå aksjonerer for å få gjort noko for skulen? Kva kan han roa dei med i tida som kjem?
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Jeg registrerer at representanten Holte er svært fornøyd med å få til en bedre sosial profil på neste års budsjett. Og er det et parti som virkelig har grunn til å være fornøyd, må det være Senterpartiet. Senterpartiet, som ofte har yndet å fremstille seg som distriktenes og Kommune-Norges talerør, opplever jo at Arbeiderpartiet er det partiet som kjemper fram de sakene Senterpartiet sier de er opptatt av, men som ikke er godt nok ivaretatt i det budsjettet som finansministeren fra eget parti har lagt fram. Fra Senterpartiet i opposisjon hørte vi at kommunene ikke fikk nok penger; i dette budsjettforliket er det Arbeiderpartiet som har kjempet fram mer penger til kommunesektoren. Fra Senterpartiet i opposisjon hørte vi at veibevilgningene var altfor små, og at næringslivet i distriktene hadde det vanskelig. Men det er altså Arbeiderpartiet som har presset på for at vi skal oppnå økte bevilgninger både til riksveier og til fylkesveier, noe som også kommer næringslivet i distriktene til gode. Fra Senterpartiet i opposisjon hørte vi at vi brukte for lite til utdanning. Men sammen med Arbeiderpartiet har man altså fått til en sterkere satsing på utdanning. Jeg skjønner derfor at Holte setter pris på å få litt drahjelp i Stortinget for saker som hans eget parti enten ikke har fått gjennomslag for i Regjeringen, eller ikke har prioritert i Regjeringens budsjettdrøftinger. Jeg håper at Holte og Senterpartiet legger seg disse erfaringene på minne om de skulle havne i opposisjon igjen i framtida. Er ikke representanten Holte og Senterpartiet fornøyd med at Arbeiderpartiet har presset Senterpartiet til å innfri partiets egne valgløfter?
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Fremskrittspartiet ønsker en reell gjennomføring av Rattsø-reformen når det gjelder kommuneoverføringene for å sikre en mer rettferdig fordeling kommunene imellom. Forskjellene i dag er langt større enn utgiftsbehovet skulle tilsi. Dette fører til store forskjeller i tilbudet også innen skole, helse og omsorg. Nå ser vi eksempler på resultatene i noen av lavinntektskommunene, med store nedskjæringer innen kjerneområdene. Det mest dramatiske eksemplet er kanskje Arendal kommune, hvor det er forslag om nedleggelse av fem skoler, et sykehjem og barnehager, lavere sosialhjelpsatser og inndragning av 150 årsverk. Men det er også andre kommuner som er i økonomisk krise. Når vi vet at forskjellen mellom den fattigste og den rikeste kommunen er i størrelsesorden 16 000 til 133 000 kr i inntekt pr. innbygger pr. år, er da SV enig i at det blir forholdsvis meningsløst å snakke om kommunesektoren under ett, og at det er viktig å gjennomføre forslagene i Rattsø-utvalgets innstilling for å utjevne disse store stortingsskapte forskjellene. I håp om å slippe å få et svar som bare omtaler Fremskrittspartiets kutt i kommunesektoren, vil jeg presisere at SSB har beregnet at vårt samlede opplegg ville bedret kommunenes økonomi med ca. 2,4 milliarder kr.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Jeg synes det er hyggelig å høre Øystein Djupedal beskrive det handlingsrommet som Norge har. Jeg håper også Djupedal kan være enig i at Regjeringen har vært med på å legge et godt grunnlag for å styre en økonomisk utvikling som nå har gitt oss det handlingsrommet som vi faktisk har. Djupedal gav uttrykk for at SV ikke ønsker å bruke vesentlig mer av oljepengene, og at vi må komme bort fra nasjonens oljeavhengighet. Likevel framgår det at SV vil bruke mye til det meste, enda mer til utvalgte områder og aller mest til skolen. Når det ikke skal hentes så mye fra oljepengene – hvor i budsjettet mener da SV disse pengene kan hentes? Det vil si: Hva nedprioriteres av Djupedal og hans parti? Jeg har også lyst til å stille et spørsmål i forhold til den forventning som ble skapt i valgkampen gjennom løfter om konkret lønnsøkning. Tar SV, sammen med Høyre, ansvar for den forventningen som ble skapt, og som nå konverteres til skuffelse og forakt for politikeres løftebrudd? Regjeringen samarbeidet om de to foregående budsjettene med Fremskrittspartiet og Høyre. SV sutret og beskrev dette som uheldig for Norge. Når det nå samarbeides med Arbeiderpartiet, sutres det noe mindre – men dog, det småsutres. Jeg tillater meg å spørre: Hva slags samarbeid bør sentrum inngå i for å skape et flertall for et budsjett som SV ikke vil sutre over?
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-11-25:
I sitt alternative budsjett sier SV at en har mange felles målsettinger med sentrumspartiene i synet på miljøvern, bistand og distriktspolitikk og med Arbeiderpartiet når det gjelder fordeling. Utjevningsmeldingen som ble lagt fram i sommer, bekrefter til fulle Senterpartiets påstand om at forskjellene har økt under Arbeiderpartiets regjeringstid på 1990-tallet. Meldingen dokumenterer at fram til regjeringsskiftet i 1997 hadde forskjellene i levekår økt. De rikeste hadde blitt rikere, og de fattigste hadde sakket akterut. Økte kapitalinntekter er hovedårsaken til den skjeve inntektsutviklingen. Er det SVs syn at de ulikhetene som dokumenteres, og de fordelingsgrepene som skisseres i utjevningsmeldingen, representerer et arbeid for bedre fordeling? Og vil SV i så fall være med og sikre et bredt flertall for de fordelingsgrep som her varsles?
Terje Johansen (Venstre), 1999-11-25:
Det er godt at representanten Opseth hører at jeg taler fra hjertet, og det må også være godt for Arbeiderpartiet å være med på en slik ferd sammen med Venstre gjennom dette budsjettet. Jeg har viet betydelig omtale til problemstillingen omkring eierskap i norsk næringsliv. Jeg har faktisk 30 års erfaring fra dette næringslivet, og jeg sa at det er nødvendig at industrien fortsetter rasjonaliseringen for å kunne bevare noen arbeidsplasser. Dette er ikke en utvikling som Venstre ser på med glede, men vi ser den som en nødvendighet dersom vi skal ha noen industriarbeidsplasser igjen i Norge. Nå tar representanten Opseth den høyere sysselsetting som vi hadde for en stakket stund på 1990-tallet, til inntekt for Arbeiderpartiets politikk. Vi vet alle sammen at det var den voldsomme oppblomstringen i oljeaktiviteten som førte til dette, og allerede i regjeringen Jaglands nasjonalbudsjett for 1997 fremskrev den daværende regjering utviklingen, og viste at man ville få en halvering av denne aktiviteten i det året som vi nå er inne i. Det er ikke blitt slik – det er ikke fullt en halvering, men det er fortsatt bekymringsfullt. Det som kan sies som, jeg holdt på å si, det endelige bevis på at denne regjeringen tross alt ikke driver en så gal næringspolitikk som representanten Opseth vil ha det til, er at arbeidsledigheten i Norge faktisk er lavere enn den har vært noensinne, og det håper vi at den skal fortsette med. Det legger denne Regjeringen grunnlaget for gjennom sitt nyskapingsprogram.
Terje Johansen (Venstre), 1999-11-25:
Jeg lurer på om ikke en mer korrekt versjon hadde vært musa som brølte, og jeg skal gjerne ta meg av det. Det er riktig at vi i Venstre er stolte av de forlik vi har vært med på. Vi har faktisk vært med på å styre Norge nå i over to år, og det synes vi faktisk er bra – med det grunnlaget vi har i dette parlamentet. Og det at vi har samarbeidet med Fremskrittspartiet i de to foregående periodene, burde da også Fremskrittspartiet glede seg over. De får også lov til være med og styre Norge innimellom. Det er riktig at vi i fjor forliktes om en del skatte- og avgiftsreduksjoner. I år har vi sammen med Arbeiderpartiet foretatt noen skjerpelser. Det er tross alt småtterier vi holder på med i forhold til dette store, tunge budsjettet. Men jeg må jo innrømme at det ikke er alt jeg er like glad for i disse forlikene som vi har vært med på. I år ser jeg trekk ved budsjettet som jeg godt kunne ha vært foruten, men det er dette som kalles å inngå kompromisser og å lage forlik. Og det må nok også Fremskrittspartiet venne seg til dersom de noensinne skal være med og styre Norge. Disse 44 organisasjonene som har vært til høring i finanskomiteen, har det særpreg – som jeg også er ganske sikker på at Fremskrittspartiet er opptatt av – at det er de profesjonelle lobbyorganisasjonene, talsmennene for særinteressene, som melder seg. Og det som er gjennomgående ved disse, er at de aldri er fornøyde. Dette vil fortsette uansett regjering også i fremtiden dersom vi skal klare å holde et balansert budsjett.
Terje Johansen (Venstre), 1999-11-25:
Ja, uttalelsen om å forsvinne ned i et sort hull – og det er noe annet enn et stort hull – stemmer, og det var jo også derfor vi inngikk et forlik med Høyre og Fremskrittspartiet i fjor. I år er situasjonen endret. I fjor flyttet vi på ca. 5 milliarder kr i samarbeid med Høyre og Fremskrittspartiet. I år har vi flyttet på noe i nærheten av halvparten. Og det som skjedde foran dette budsjettet, var jo at representanten Foss fra Høyre gikk ut og sa at i år skal ikke Regjeringen slippe så billig. Jeg synes vi har sluppet billig. Jeg synes at de – hva var det representanten Brende kalte det – «symbolpregede» endringene vi har gjort, viser akkurat dette, at vi faktisk ikke har vært med på noen dramatisk forverring for næringslivet. Jeg må innrømme at noen av de endringene vi var med på, går, som jeg sa, ikke i Venstres retning. Delingsmodellen vil jo Venstre fjerne helt. Det henger også sammen med at vi ønsker å senke skattene på arbeidsinntekter dramatisk, men vi vil ta det igjen ved grønne skatter. Det er veldig mange ting Høyre og Venstre kan være enige om i skattepolitikken i fremtiden. Vi skal gjerne inngå forlik med Arbeiderpartiet, dersom det er mulig å få flertall for det i denne salen, om en drastisk senking av skattene på folks lønnsinntekter. Men dersom vi skal gjennomføre noe i nærheten av det både Høyre og sentrum synes å være enige om når det gjelder undervisning, helse osv., er vi nødt til å holde et skattenivå som er noenlunde likt det vi har i dag. Derfor må vi ta igjen dette ved grønne skatter. Og derfor er det faktum at Arbeiderpartiet nå har vært med på å bruke elavgiften som en grønn skatt, et fremskritt, som vi jo også håper at Høyre kan ta alvorlig.
Terje Johansen (Venstre), 1999-11-25:
Det er veldig mange gode grunner til at jeg tør å trekke historiske paralleller til Venstre for 100 år siden, ved inngangen til dette århundret, og nå på veien til det neste, for vi har en sammenhengende linje i den politikken gjennom disse hundre årene. Det var vi som stod for overgangen fra bondesamfunn til industrisamfunn, og vi skal nå over i en ny epoke. Det er ganske betegnende for Venstres stolthet over sin fortid at vi snakker åpent om dette, mens SV fullstendig har sluttet å snakke om sosialisme. Hvor mange ganger nevnte representanten Djupedal fra Sosialistisk Venstreparti sosialismen i sitt innlegg i dag? Det er klart at jeg snakker om skatter og avgifter. Dette er en finansdebatt. Men hvorfor har jeg snakket om det? Jo, fordi vi ønsker å bruke skatter og avgifter for å skape nye bedrifter, ny verdiskaping, altså det som er grunnlaget for velferdssamfunnet, for alt det gode som SV ønsker seg. SV snakker jo nesten ikke om bedrifter. De tror at penger trykkes på bakrommet i offentlige kontorer. Det vet vi i Venstre bedre om. Når jeg snakker om omorganisering av offentlig sektor, er det fordi vi ønsker at lærere skal slutte å føre protokoller og skal undervise mer, og at leger skal ut av kontorene og inn i operasjonssalene. Det er det Venstre ønsker.
Terje Johansen (Venstre), 1999-11-25:
Jeg må jo gå til en innrømmelse her. Det er åpenbart at representanten Ausdal Starrfelt har rett i at Venstre ikke lenger er stort, så jeg gratulerer med observasjonen. Derimot er vi relativt betydningsfulle i kraft av at vi med seks representanter sitter i en regjering og har fire regjeringsmedlemmer. Vi er med på å styre Norge. Når da representanten Ausdal Starrfelt tillater seg å snakke om «vingling» fra Venstres side, etter at Arbeiderpartiet har gitt sin støtte og fått flyttet 0,4 pst. av statsbudsjettet i forhold til Regjeringens forslag, må jeg si at amplituden, utslaget på vingling, nok er blitt noe mindre enn det vi – jeg holdt på å si – har vært vant til fra andre. Det jeg forsøker å formidle på vegne av Venstre når det gjelder bruk av statlig eierskap og statlig kapital, er en blanding – i troen på at det er nyskapere, enkeltindivider, som skal skape framtidas arbeidsplasser. Vi ser at industrien rasjonaliserer bort stadig flere arbeidsplasser, hvilket de må gjøre for å henge med, og da er det nødvendig å sørge for at disse nyskaperne får det samme armslag, den samme mulighet som Arbeiderpartiet – og delvis med støtte av Høyre – gjennom tidene har gitt storkapitalen. Det er det vi forsøker å gjøre. Når Ausdal Starrfelt snakker om nyskaping, snakker hun om virkemiddelapparatet, altså det offentliges innsats.(Presidenten klubbar.) Vi bruker også det, og næringsministerens innsats med SND er vel kjent, men vi mener at også individene må få fordeler. (Presidenten klubbar.)
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Sjølvskryt skal ein lytte til, for det kjem frå hjartet, og det framførte Terje Johansen i sitt innlegg opptil fleire gonger. Så Venstre må føle seg vel i Regjeringa, slik Terje Johansen sitt innlegg vart framført. Han hadde mange visittar til norsk næringsliv, men dei aller fleste dreide seg om skatt. Terje Johansen kom i innlegget sitt i det heile ikkje inn på den utviklinga vi har sett innafor ei av dei viktige næringane våre no, nemleg norsk industri. Etter fleire år med nedgang i industrisysselsetjinga makta Arbeidarpartiet å snu denne utviklinga på 1990-talet, og fekk vekst. No ser vi på nytt ein nedgang i industrisysselsetjinga. Sist år – frå tredje kvartal 1998 til tredje kvartal 1999 – har det vore ein nedgang på 25 000 industrisysselsette. Det kan ikkje vere særleg oppmuntrande for Venstre, som til overmål har næringsministeren i Regjeringa, å registrere at det blir ført ein politikk som gjer at industrisysselsetjinga går nedover. Eg synest det burde oppta representanten Terje Johansen meir enn å avvise verkemiddel som eit eventuelt statleg investeringsfond, som faktisk kunne vere med og medverke til ein ny vekst i industrisysselsetjinga, som er eit særdeles viktig element i verdiskapinga. Så det er grunn til å spørje Terje Johansen: Kvifor gjekk han så glatt forbi denne viktige utfordringa som vi har, igjen å få vekst i industrisysselsetjinga?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Representanten Opseth betraktet innlegget fra Venstre som skryt. Jeg vil mer betrakte det som historien om musa som stod og skrøt av at den hadde voldtatt katta til fru Halvorsen. Dette var jo ikke måte på skryt. Terje Johansen og Venstre var storlig fornøyd. Jeg synes å minnes at de også i fjor – da Venstre var med på et forlik med Høyre og Fremskrittspartiet – var storlig fornøyd. Og det var de også året før. Forskjellen på disse forlikene er jo at det i år blir skatte- og avgiftsøkninger, mens det de to foregående årene har vært skatte- og avgiftslettelser. Johansen er inne på dette at det har vært 40 organisasjoner inne til høring i komiteen, og det betrakter han som meget bra. Poenget med at de 40 organisasjonene har vært inne til høring, var vel sannsynligvis at de ikke var fornøyd med forliket. Jeg ser ikke noen grunn til at de skal inn til høring ellers. Det jeg gjerne vil utfordre Johansen på – og som Venstre har vært veldig opptatt av, også i dette innlegget – er dette med forenkling av samfunnet. Jeg viser til merknader fra Venstre i innstillingen, og jeg siterer: ««Et enklere Norge» – som blant annet innebærer redusering av skjemaveldet og samordnet elektronisk innrapportering av likningsinformasjon fra næringslivet til det offentlige.» Jeg regner med at formålet skal være en reduksjon av skjemaveldet osv. siden Venstre og Johansen vel nå har registrert at skjemaveldet faktisk har økt i de to årene som Venstre har sittet i regjering. Så spørsmålet mitt blir: Hva skal de bidra med nå for å snu den utviklingen?
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Eg kan forstå at Terje Johansen har lyst til å snakka om Venstres historie, for då var dei i alle fall store. Eg måtte minna meg sjølv om at Venstre ikkje har 60 representantar i denne salen, men faktisk seks, då eg høyrde intensiteten i innlegget. Når det så gjeld det å vera uavhengig av blokker, som Terje Johansen strekte kraftig under, vert jo det av folk flest oppfatta som vingling. Eg er redd for den vinglinga. Me i Arbeidarpartiet ynskjer å halda fram med å samarbeida. Men dersom Venstre har det synet at dei ikkje bryr seg om omfordelingspolitikken neste år, ikkje bryr seg om dei som har lite, men då bryr seg meir om dei som har mykje, og går til Høgre og Framstegspartiet for å samarbeida, då kan det ikkje oppfattast som anna enn vingling. Så til dette som gjeld næringspolitikk. Noreg har store velferdsutfordringar framover. Det er stor endringstakt i arbeidslivet. For eksempel er det 25 000 færre sysselsette i industrien i tredje kvartal i år enn det var i fjor. Det har vore hevda at me treng 200 000 bedrifter dei neste 20 åra. Eg har oppfatta at Venstre trur på skatte- og avgiftspolitikken og på å redusera skjemaveldet. Trur Terje Johansen og Venstre at dette åleine vil føra til nye bedrifter og arbeidsplassar? – Neppe. Når me i tillegg veit at løyvingar til verkemiddelapparatet for næringslivet, til SND, innan bedriftsrådgjeving, innan reiseliv og innan internasjonalisering er kraftig reduserte i denne regjeringsperioden og dei åra Venstre har vore i regjeringskontoret med næringsministeren, står tiltrua på spel. Kva er Johansen sin kommentar til det? Så seier representanten Johansen at det skal vera statleg kapital der det trengst. Ja, kor er den statlege kapitalen i statsbudsjettet?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Om sentrumspartiene synes det er grusomt, eller hyggelig og varmt, i armene til Høyre og Fremskrittspartiet, skal jeg ikke ha noen skråsikker oppfatning om. Mitt inntrykk er at det varierer litt mellom de ulike partiene og de ulike representantene for sentrumspartiene. Mitt poeng var at det samarbeidet hadde ført Norge i gal retning: Kutt på viktige velferdsytelser, kutt på områder der i hvert fall noen av sentrumspartiene er enig med Arbeiderpartiet i at vi trenger mer innsats, som f.eks. i kommuneøkonomien. La meg ta pengepolitikken først, fordi jeg nå har anledning til å si noe jeg veldig lenge har hatt lyst til å si om Fremskrittspartiet, og det er at det er det partiet som har det mest forvirrede synet på norsk pengepolitikk. Det er det eneste partiet som har programfestet at vi skal ha stabil kronekurs. Det står i programmet deres, vedtatt på landsmøtet for gjeldende stortingsperiode. Etter at programmet var vedtatt, startet de med en gang å snakke om behovet for flytende kurs og inflasjonsmål. Jeg mener at når man er så forvirret at man vedtar én ting og gjør noe helt annet, da bør man være svært ydmyk og svært forsiktig i enhver offentlig debatt om pengepolitikk. Jeg mener at den måten pengepolitikken nå praktiseres på, er i tråd med forskriften. Det er en praktisering som har tatt innover seg noen av de erfaringene vi høstet vinteren 1997, og som ikke er i strid med de retningslinjer Stortinget har trukket opp. Så vidt jeg skjønner, har også Stortingets finanskomite kommet til den konklusjonen etter at de hadde finansministeren og sentralbanksjefen i møte hos seg. Når det gjelder petroleumsvirksomheten, og der Regjeringen i fjor først ville øke CO2-avgiften, har vi nå, etter de rundene vi hadde, fått flertall for reduksjon, for nedtrapping av produksjonsavgiften, for viktige saker innenfor arbeidsmarkedsetaten, som er målrettede virkemidler mot dem som kan bli ledige, og vi har fått økt fornyelse av fergeflåten. Her kommer tiltak, takket være Arbeiderpartiet.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Først til spørsmålet om dette budsjettforliket er et gjennombrudd og av stor betydning, eller om det bare er små endringer. Vel, vårt poeng er at nå går ting i riktig retning. Istedenfor å kutte på skolefritidsordninger, plusser vi på, istedenfor å ha rekordlav barnehageutbygging, får vi økt barnehageutbygging, og istedenfor å kjøre stramme budsjetter i forhold til kommunene, får vi påplussinger til kommunene. Her mener vi at det er et skifte av retning, men vi snakker om små skritt i riktig retning. Vi vil gjerne gå flere skritt, og vi vil gjerne gå sammen med sentrum. Det er det vi har prøvd å uttrykke her i dag. Representanten Rise viste til at man flyttet på mye mer da sentrumspartiene var i opposisjon. Ja, det er mulig – hvis man regner prosenter. Nå er mye av budsjettet alt i lås, så det er litt vanskelig med prosentregningen, men jeg ville være litt forsiktig med å skryte av det. Min oppfatning av sentrumspartiene da var at det var grunnleggende uansvarlig. Man la fram budsjetter fra Kristelig Folkeparti, fra Senterpartiet og fra Venstre der man ikke var i nærheten av å tenke på budsjettbalansen. Det året det virkelig var behov for å bremse og stoppe, la alle sentrumspartiene fram budsjetter som hadde en svekkelse i det som kalles rente- og aktivitetskorrigert indikator, på 8 – 9 milliarder kr. Da vi spurte dem om inndekning, så de bare tomt på oss og sa at det er jo 70 – 80 milliarder kr i oljefondet. Det store som har skjedd de siste årene, er at vi har fått en ansvarlig opposisjon, som går inn i forhandlinger med nøyaktig samme budsjettbalanse, ingen svekkelse. Det er det som gjør at vi får ansvarlige budsjetter, i motsetning til det uansvarlige man drev med før, hvor man bare bad om 10 milliarder kr blankt og ikke brydde seg om renter og prisstigning. Det er en av de få gevinstene ved å få en sentrumsregjering; de har skjønt betydningen av ansvarlighet. Og det er jeg i og for seg glad for.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Representanten Foss har helt rett i at jeg ikke nevnte SV, og det burde jeg kanskje ha gjort, for vi vil gjerne samarbeide med dem også. Vi synes det er mange hyggelige og fornuftige mennesker også der. Det er én ulempe med SV, og det er at de ikke er store nok. Vi kan sitte og samarbeide med dem lenge og vel og hygge oss, men vi vil ikke få flertall. Arbeiderpartiet er opptatt av å ha flertall, derfor ser vi oss om etter noen å samarbeide med som kan gi oss det, og det kan ikke SV – ikke i inneværende storting, kanskje etter neste valg, men det er litt dristig av oss å basere oss på at det skal være den eneste kilde til flertall for Arbeiderpartiet. Sannheten er at historisk har Arbeiderpartiet nå gjennom ganske mange år egentlig samarbeidet med sentrum, i den forstand at det faktiske grunnlaget for de arbeiderpartiregjeringene vi har hatt de siste ti årene, har på ulikt vis vært et samarbeid med sentrumspartiene. Derfor er det ikke noe nytt at man ønsker å finne tilbake igjen til en dialog og et samarbeid med sentrum, som kan gi grunnlag for bedre løsninger enn man finner i skjæringspunktet mellom Høyre og sentrum. Når det så gjelder kontantstøtten, har vi sagt at vi fortsatt er motstandere av denne ordningen, men vi mener at den ikke kan stå i veien for et budsjettforlik og enighet om et budsjett der vi oppnår viktige ting på andre områder. Det er uttrykt klart fra oss alle ved flere anledninger, og jeg mener at det må være mulig å ha den holdningen, ha den meningen at kontantstøtten ikke skal stå i veien for ethvert forlik og samarbeid på andre områder, også om budsjetter, men at man likevel fortsatt kan være uenig i eller motstander av en ordning som vi fortsatt mener er gal. Når det gjelder de andre skatteforslagene, er det vel sjelden slik at et forlik innebærer at man gir garantier og løfter for all framtid. Jeg synes fortsatt ikke det er spesielt logisk eller spesielt rettferdig at man skal få skattefradrag for å spare i aksjer eller ha aksjerabatt, mens Høyre altså vil fjerne fradraget for å være medlem av en fagforening.