Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-04-01:
Jeg vil begynne med å takke sakens ordfører, Olemic Thommessen, for et solid stykke arbeid. Om vi er uenige i politikken, er vi enige om viktigheten av kultur. Og jeg må si at jeg oppfatter Olemic Thommessen som en genuint interessert kulturpolitiker. Velferdsstaten slik vi kjenner den, er under press, og våre velferdsordninger er truet. Det er ingen grunn til å tro at kulturen har en egen dør, eller en egne nisje, hvor den kan gjemme seg og ikke bli offer for de samme mekanismene. Det har i dag vært snakk om to eller tre blokker. Tidligere har vi snakket om konsensus. Det har vært Fremskrittspartiet mot røkla. Bildet er selvfølgelig mer nyansert. Men noen ganger bruker vi bilder for å illustrere hva som skjer. Jeg mener at vi begynner å se nye konturer i norsk politikk, og jeg mener også at vi værer et vannskille. Men det er ikke gitt på hvilken side av dette vannskillet alle partier i Norge havner. Det som er gitt, og som jeg er rimelig trygg på, er på hvilken side av dette vannskillet Fremskrittspartiet vil havne. Jeg skal ikke bruke mye tid på det, men vi kan se hva som har skjedd i Danmark, der nyliberalismens ideer nå rår i kulturpolitikken, og der det er plassert. Der er ideene at markedskreftene og markedet er egnet til å ordne det meste. Så har vi den andre muligheten, og det er der vi ligger oppå, der vannet ikke helt har bestemt seg – det er vel midt oppe på Hardangervidda et eller annet sted – og der befinner både Høyre og Kristelig Folkeparti seg. Når det gjelder Høyre, så vi tidligere i dag at Olemic Thommessen var lett på foten, og hadde han hatt litt andre klær, ville jeg kanskje trodd at han var representant for det gode gamle Bunads-Høyre. Men så fikk jeg se at han hadde lakksko på seg, og da skjønte jeg at det var skoene til Per-Kristian Foss! Da blir han selvfølgelig ikke så lett på foten. Men jeg ser at Høyre på en måte er inne på begge sider av vannskillet. Her kan en se til Danmark, og jeg skal komme tilbake til hva Høyre-politikere er med på der. Det skal jeg ta for meg litt senere. Så har vi Kristelig Folkeparti, som jeg mener helt klart hører hjemme på den andre siden, men som de pragmatikerne de er, sitter de ofte i båten og ror, og det hender at de ror i ring og vet ikke helt hvilken retning båten skal ta. La oss se på mediepolitikken. Der har vi et veldig godt eksempel. Selv om mediepolitikken ikke er tema i denne meldingen, er selvfølgelig mediepolitikken en veldig viktig del av kulturpolitikken i Norge. Eksempelet er pressestøtte, der vi nettopp snakker om det som Olemic Thommessen snakket om før i dag, at markedet var demokratisk, osv. Men markedet er jo ikke demokratisk. Markedet er ikke demokratisk når det gjelder å forvalte ytringsfrihet. Høyre har sagt at de, som Fremskrittspartiet, vil ta vekk pressestøtten. Hva vil bli konsekvensen av det? Konsekvensen av det vil være at de meningsbærende avisene i Norge med stor sannsynlighet vil bli borte. Det er det genuine ved norsk demokrati og slik vi kjenner det – slik det er bygd opp etter krigen, og som det har vært stor konsensus om i Norge inntil Fremskrittspartiets inntreden – at staten faktisk stiller som garantist, da på en armlengdes avstand, og sørger for livets rett til aviser, media, kultur og kunstnere, som har som sin hovedoppgave å være surdeig i det samme systemet. Det kaller jeg reelt demokrati, og det er verdier vi ikke har mulighet til å tukle med. Jeg må si at jeg stadig forundres når jeg hører at Høyre ikke ønsker det slik. Da takker jeg Kristelig Folkeparti for at de har vært så steile og så sterke i denne sammenhengen, og jeg håper, i det øyeblikket det er noen fare for at slike prinsipper står i fare, at Ola D. Lånke da tar til årene og sørger for å fossro den rette veien. Så har vi den siste blokka, som nå har gått ut med det store kulturløftet. Det som er deres målsetting, er nettopp å videreføre den politikken som Norge, og Norden i og for seg, etablerte som kulturpolitikk etter krigen, med nettopp armlengdes avstand-prinsippet og staten som den store garantist for at dette skal leve godt. Det har vært snakk om kulturmeldingen, og det har blitt oppstyr etter at tre partier gikk ut og sa at de ville forplikte seg til løfter, at de ville forplikte seg til et reelt løft. Representanten Thommessen sa da at 1 pst. var fantasiløst. Det var som å tenke på et tall. Da vil jeg si at uten tall blir i hvert fall det som står i denne kulturmeldingen, bare fantasi. Jeg skal ikke lese fra hele kulturmeldingen, men sitere det som står helt på slutten av innledningen her, og det er der forskjellen mellom de tre partiene som har lansert kulturløftet, og regjeringspartiene framgår: «Departementet må difor ta klåre atterhald om den økonomiske utviklinga, staten sitt økonomiske handlingsrom og dermed om kva for økonomiske rammevilkår kultursektoren kan gjevast.» Det er god nynorsk. Det kan få oss til å tro at det er Valgerd Svarstad Haugland, men vi hører jo av innholdet at det er Per-Kristian Foss som har formulert dette. Norge er preget av en god kulturpolitikk. Og det mener jeg. Kanskje er Norge uansett når vi ser oss rundt – det tror jeg vi kan være enige om – verdens beste kulturland. Nettopp derfor er vi opptatt av at vi med det presset som er nå, ikke skal bøye av for det, at vi ikke skal la oss kue av de markedsliberalistiske idéene, men at vi tvert imot skal opprettholde idéene om kulturpolitikk som en del av Velferds-Norge og som en del av Opplysnings-Norge og byggingen av velferdsstaten. Det prinsippet har vi støttet hele tiden, og det vil vi være med på å opprettholde og videreutvikle. Men jeg må jo si at jeg er – og jeg tar meg i det når jeg er ute og møter folk i utlandet, som jeg er så heldig å få gjøre som stortingsrepresentant – veldig stolt av norsk kulturpolitikk. Og når jeg reiser rundt i Norge, er jeg litt sutrete. Det kan en selvfølgelig gjøre seg noen tanker om. Men vi har da sagt hva vi vil, og det er at vi vil bli enda bedre, og vi vil videre. Hva er så disse truslene som jeg snakker om? Jo, stikkord er Danmark. Hva er det vi ser? Vi ser mer kommersialisering, mer overlatt til det private. Der har de nye politikerne i Danmark fjernet det som Karin S. Woldseth kalte kultursnobben, og de sier da: Hvorfor skal mine skattepenger gå til å subsidiere finkultur for noen få, som ofte er de som har nok fra før? Og det er en ganske besnærende tanke – helt til vi får tenkt oss om og sett konsekvensene. Se til Danmark, så skjønner vi hvorfor vi ikke skal kjøpe slike argumenter. Vi har hatt et eksempel i Norge siste uken med Berlusconi-filmen som viser hvorfor dette er viktig. Da snakker vi om at det offentlige har ansvar, og at vi ikke skal gjøre oss avhengige av sponsormidler og av annen støtte. Jeg er ikke imot at vi skal få støtte fra næringslivet, og at vi skal hente penger andre steder, men det går veldig klare skiller der vi lar oss påvirke, enten direkte eller indirekte, som vi sannsynligvis så et tilfelle av denne uken, da Den europeiske dokumentarfilmfestivalen i Oslo bøyde av for press fra Den italienske ambassaden, som var medarrangør, til ikke å vise Berlusconi-filmen. Det tragiske er jo at essensen i Berlusconi-filmen nettopp er å vise hvor ille det er i Italia når politisk makt og markedskrefter blir smurt sammen i en smørje til å kontrollere opposisjonen. Da ser vi at det som er skremmende – eller ubehagelig, vil jeg si – er når vi merker at Berlusconis lange arm når til Norge og styrer innholdet på en liten filmfestival i Norge. Takk og pris at de endret standpunkt, og at de rettet opp ryggen. Jeg håper at det er et eksempel for andre. Men da tenker jeg samtidig: Tenk på alle de festivalene som ikke har satt opp det programmet, der Berlusconi-filmen ikke ble satt opp på programmet, der selvsensur har sørget for at vi er snille i utgangspunktet og ikke gjør det vi burde gjøre! Dessverre viser forskning at markedstankegang leder bort fra grunnleggende verdier. Derfor blir det, slik som SV ser det, viktig å jobbe mot markedsliberalistisk tenkning i kulturpolitikken. Det betyr ikke at vi er imot fornying av kulturfelter og å la nye tanker og idéer slippe til, men vi vil ikke la kjøp og salg, tilbud og etterspørsel, investering og avkastning være de elementene som styrer og setter agendaen for hva kulturpolitikk skal være for å få full måloppnåelse. Jeg tar opp de forslag vi har i innstillingen.