Marit Arnstad (Senterpartiet), 2016-04-14:
Jeg vil også få lov til å takke for redegjørelsen. Det er lett å være enig i analysen av at Paris-avtalen har hatt en betydning og har bidratt til å revitalisere den internasjonale klimadebatten, og slik sett har vært veldig bra med tanke på de problemstillingene vi står overfor. Det er riktig at det internasjonalt er mange lyspunkt. At både USA og Kina formelt vil tiltre Paris-avtalen i løpet av inneværende år, er ett av lyspunktene. At store konsern og foretak verden over ser det som viktig å kutte i sine klimagassutslipp, og at Paris-avtalen på den måten inspirerer privat sektor, er også viktig. Det kommer til å bidra til en dynamikk som kommer til å være viktig i åra framover. Det er liten tvil om at økonomisk, teknologisk og politisk utvikling vil virke sammen når det gjelder oppfølging av avtalen, og det er bra. Men det som savnes i den norske debatten – og som jeg føler på også i dagens debatt – er hva dette vil bety for Norge. Det er på en måte det store spørsmålet vi alle stiller oss. Vi har koblet oss på EUs mål om 40 pst. utslippskutt innen 2030, men om vi skal avvente all overordnet diskusjon om egne mål fram til EU er ferdig med å utforme sin politikk, kan vi risikere at pauseknappen vil bli satt på, og at vi får en form for klimapause fram til 2019 eller 2020. Jeg hører at statsråden sier at slik er det ikke, men det føles slik så lenge næringslivet og de mest berørte bransjene ikke har noen klare ambisjoner eller målsettinger å forholde seg til, og så lenge en også i det politiske miljøet føler at en mangler anledningen til å få den helhetlige debatten omkring nasjonale målsettinger. Det er nok liten tvil om at de største endringene både internasjonalt og nasjonalt kommer til å skje i skjæringspunktet mellom transport og energi, som også statsråden var inne på i sin redegjørelse. Eller for å si det på en annen måte: Mye av klimaløsningen også i åra framover kommer til å handle om elektrisitet som infrastruktur. I morgen kommer regjeringens energimelding, og det er å håpe at den kan gi noen svar, gi oss noen muligheter til å diskutere hva energi og elektrisitet kommer til å ha å si for å kutte klimagassutslipp. Hvordan skal vi utvikle fornybar energi i åra framover? Hvordan skal vi anvende fornybar energi klokt i Norge og internasjonalt? Vil vi se en strategi for fornybar energi etter at de grønne sertifikatene går ut i 2020? Vil det bli utformet en offensiv strategi for utvikling av havvind? Vil oljefondet få lov til å gå inn i fornybar energi gjennom f.eks. unoterte aksjer? Hvordan skal de statlige lokomotivene settes i stand til kapitalmessig å drive fram utbygging av ny fornybar energi? En annen sektor som vil ha stor betydning, er transportsektoren. Vi må arbeide fram mot en utslippsfri transportsektor, og det betyr mange tiltak innenfor mange områder. Hvorledes vil regjeringen legge til rette for det? Vi ser at i år går jernbaneinvesteringene ned. De var på topp i 2014, det var etter det siste budsjettet som den rød-grønne regjeringen la fram høsten 2013, der investeringene økte kraftig. Vi ser at elektrifisering av jernbanen skyves ut i tid. Jordbruk er en tredje sektor der utslippene må kuttes. Her er det slik at mens en venter på den egentlige debatten, får miljømoralistene råde grunnen. De som ønsker å få kjøttforbruket ned ved å redusere norsk kjøttproduksjon og øke importen av kjøtt – det er så opp ned som det går an å få blitt! Det vil føre til redusert beitebruk og økt soyaimport til Norge. Det er også mange andre områder der vi nå trenger å komme lenger og komme videre i debatten, og risikoen for at pauseknappen står på til 2019 – og det blir spredte forsøk, som en også ser litt av i debatten i dag – er stor. Jeg har lyst til å rose statsråden for en konkret ting, og det er oppfølgingen av klimalovforslaget. Jeg synes det er viktig at det klimalovforslaget som Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Miljøpartiet De Grønne fremmet, og som vi fikk flertall for i Stortinget, blir fulgt opp. Jeg mener nok også, i likhet med Kristelig Folkeparti, at det bør være mulighet for å kunne legge det fram tidligere enn i 2017, for 2017, slik som det ble sagt i redegjørelsen, betyr nok antakelig våren 2017, midt i den travle tida som vi er på vei inn i nå. Det burde være mulig å legge det fram på et slikt tidspunkt i 2017 at vi kan diskutere det i god tid før vi avslutter den stortingssesjonen.