Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-11-14:
Jeg må først si at når en i denne debatten hører med hvilken arroganse representanten Lønning stiller seg til dem som har en annen holdning til EØS og EU-medlemskap enn det han sjøl har, så forstår en litt mer av hvorfor det gikk som det gikk i 1994. Når det gjelder EØS-avtalen, er den gjenstand for en sterkere debatt nå enn den har vært tidligere. Det finner jeg rimelig, og jeg tror det er mange årsaker til det. Jeg tror det er usikkerhet knyttet til den utvidelsen som kan komme innen EU, som også vil føre til forhandlinger mellom Norge og EU om situasjonen. Jeg finner det rimelig at det skapes debatt om det spørsmålet. Jeg tror også at en av grunnene til at EØS-avtalen er mer omdiskutert nå enn tidligere, er at det gjennom de siste åtte årene har skjedd en stadig utvidelse i forhold til det som ble lagt som premiss da EØS-avtalen ble vedtatt. Det tilhengerne av EØS i 1994 sa ikke skulle skje, det har skjedd! Og mange har merket seg det. Jeg tror også mange ser at det er svært mye byråkrati og svært mye papir knyttet til en del av arbeidet innenfor EØS, og det gjør mange skeptiske. Jeg tror nok også at mange har registrert den manglende viljen som fins hos norske myndigheter til faktisk å ta redskapene i avtalen i bruk, når det gjelder å ivareta viktige norske interesser på en offensiv måte. Jeg tror nok at mange hadde forventet at norske myndigheter kanskje hadde inntatt en annen holdning når det gjaldt gassdirektivet og når det gjaldt andre områder som er av svært viktig økonomisk verdi for Norge. Spissformulert kan jeg faktisk si det på den måten at det jeg er mest redd for foran utvidelsen, ikke er de krav som måtte komme fra EU, men den unnfallenhet man kan risikere fra EØS-tilhengerne i Stortinget og i Regjeringen når det gjelder å ivareta norske interesser i forhandlingene. For vi skal vel ikke igjen si nærmest på forhånd at vi er villige til å betale regningen? Vi skal vel ikke igjen si nærmest på forhånd at vi er villige til å bytte fisk mot landbruk, og dermed spille forhandlingskortene fra oss? Jeg er også medlem av næringskomiteen og er opptatt av en rekke av de samme feltene som representanten Olav Akselsen var opptatt av. Jeg opplever næringslivets interesser som blandet. Men jeg tror det er grunn til, etter å ha hørt debatten her i dag, å minne om at Norge faktisk gjennom 30 år har hatt markedsadgang for industri og industrivarer til det europeiske markedet, slik at ikke noen tror at det kom med EØS-avtalen. Jeg skjønner diskusjonen rundt fiskerispørsmålene. Vi har ikke noen enkel situasjon når det gjelder markedsadgangen til fisk i EU. Men da skal vi også vite at EUs linje hele tiden overfor Norge har vært at enhver markedsadgang til fisk skal betales med norske fiskeressurser. Slik var det i 1972, slik var det under behandlingen av EØS-avtalen, der vi faktisk gav fra oss enkelte fiskeressurser, og slik var det også i 1994. Det var en av de viktige grunnene til at mange sa nei i 1994. Vi skal også være klar over at de aktører som i dag sier at de er på gli innenfor fiskerinæringen, og som EU-tilhengerne muligens setter sin lit til når det gjelder å få snudd opinionen, setter som vilkår at vi ikke skal gi fra oss ressurser – det må gå an å få til en markedsadgang uten å gi fra seg ressurser. Og mitt svar er at det tror jeg ikke er mulig. Det tror jeg EU har bevist hver gang EU har vært i en forhandlingssituasjon med Norge. Når det gjelder næringslivet ellers, har jeg også, særlig fra mange små bedrifter, fått det samme inntrykket som representanten Valle, nemlig at næringslivet også preges av et ufattelig byråkrati knyttet til EU- og EØS-regler. En har også fått helt klare klagemål, faktisk, f.eks. i forhold til det med strengere norske regler for offentlige anbud, og en rigid praktisering av regelverket. Vi blir så redde for at vi skal komme litt på kant, at vi ikke våger å være fleksible i forhold til regelverket i det hele tatt. Vi skal hele tiden være den som er snillest i klassen. Så vil jeg til slutt litt tilbake til det jeg var inne på i replikkordskiftet til utenriksministeren, og det er at jeg ikke vet hvilken strategi Norge har når det gjelder forholdet mellom landbruk og fisk. Jeg registrer at det er noen som sier at dette må kobles. Hvis de ønsker å koble dette, skjønner jeg ikke hvordan de har tenkt å gjøre det. Nå gir man fra seg med ene hånden uten at den andre hånden vet det, og uten å kreve en gjenytelse. Det kan da ikke være noen god forhandlingsstrategi. I den sammenhengen synes jeg ikke utenriksministeren eller andre partier skulle være overrasket over at Senterpartiet ber om å få vite hva de norske forhandlingsposisjonene er. Det tror jeg også er viktig for den offentlige debatt framover. Vi savner å vite hva Norge faktisk vil, og hvordan Norge har tenkt å forsvare norske interesser i en forhandling om utvidelse. Det burde være et krav at både Stortinget og det norske folk ble opplyst om det.