Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2011-10-20:
Verden er fri for alle, sang vi da vi lekte som barn og skulle egle oss inn på noen som ville være i fred for oss. Sjøen er fri for alle. Det er bra og helt i tråd med Arbeiderpartiets politikk. Sjølivet har vært viktig for nordmenn i uminnelige tider, og ferdsel til sjøs har vært med på å skape vår nasjonale identitet. Vi er en sjøfartsnasjon. Slekten min på den ene siden er en sjøfartsslekt. Farfar, oldefar og fire brødre til min bestemor var alle sjøfolk. De døde unge på sjøen, alle så nær som en. Godt sjømannskap var ikke alltid nok. Krig og uvær tok livet av folk. Folk har i uminnelige tider livnært seg av sjømat og dratt på fiske. Hele kysten rundt står det bautaer over falne sjøfolk og de som ble igjen. Så vi har en lang og dyptgripende tilknytning til sjø og sjøliv. Jeg har lett etter hvor mange lover og forskrifter som regulerer sjøfarten i dag. Jeg kan bare si at det er ufattelig mange. Sjøfartsdirektoratet har f.eks. lenke til over 100 forskrifter, så jeg har sluttet å telle. Men det er ikke så vesentlig. Det vesentlige er om vi trenger flere lover, eller om vi trenger en tilpasning av de eksisterende. Å vise godt sjømannskap har alltid dreid seg om å være høflig og vise hensyn – hjelpe og gi plass. Frivilligheten har alltid hatt gode kår i sjølivet. Vi fikk båt på 1960-tallet. Første året hadde vi en en-og-en-halv-hester, året etter fikk vi en trehesters motor. Min far lærte oss at vi skulle ta hensyn til hverandre og til andre sjøfarende. Så vi sakket på farten så snart vi nærmet oss en annen båt, og vi vinket og hilste. Møtte vi noen med fullastet båt, stoppet vi nesten opp for ikke å lage bølger – en trehester på en rosjekte, ikke mye bølger, for å si det sånn! Vi kunne faktisk kjøre lange strekk på full fart, for det var ikke særlig mange båter på sjøen, heller ikke om sommeren. Det var god plass til alle. I dag er det annerledes. Det er kø i Blindleia, store og små båter om hverandre, nyttetrafikk, ja gamle «Øya» går ennå, og det er unger i store baderinger og i småbåter der de fisker i bukter og på åpne sjøstrekk. Og det er kajakkpadlere, flere og flere i all slags vær. For å si det sånn: Det er mange som ikke viser særlig hensyn. Det virker som om mange ikke vet hvordan det er å ha en liten båt. Er det noen langs land som skal om bord i en båt, kjører større båter rett forbi i full fart, så alle må vente med ombordstigning til bølgene har lagt seg. De verste er nesten de som mener det godt, de med de store båtene, som sakker på farten akkurat nok til at bølgene blir store, runde og tunge. Så selv om de fleste oppfører seg bra, er det flere og flere, etter min erfaring, som ikke har nok kjennskap til godt sjømannskap, som er frekke, hensynsløse og kjører uten omtanke. Hvert år skjer det alvorlige ulykker på sjøen. Båter går på skjær og forliser. Mange utenlandske fritidsfiskere forliser i utleiebåter. De siste ti årene har det i gjennomsnitt omkommet 32 personer hvert år i forbindelse med bruk av fritidsbåt. Det meldes om rundt 10 000 skader på fritidsbåter hvert år, og i 2010 ble det utbetalt 413 mill. kr i erstatning. Transportøkonomisk institutt har i reiselivsundersøkelsen fra 2009 beregnet at 33 pst. av befolkningen har tilgang til fritidsbåt, en økning på to prosentpoeng fra 2005. Så det blir flere og flere fritidsbåter. Før sa vi at fritidsbåtene var som hus, nå har de nådd hotellstørrelse. Sammenligner vi ferdsel til sjøs med kjøring på vei, ser vi klare forskjeller: Veiene er avgrenset, en må ha tillatelse for å kjøre, det er synlige merker og skilter hele veien, og reglene er differensierte. Fritidssysler eller lek på veien er forbudt. Dersom førere av en bil ser barn langs veien, sakker de farten og svinger utenom. Sjøen er for alle. Den skal romme lek, rekreasjon, trening og nyttetransport, og det skal være sikkert for alle å ferdes på sjøen uavhengig av hva man gjør. På sjøen er ferdsel i større grad basert på tradisjon og tillit til at man viser hensyn til hverandre, en forståelse av at bølger og bevegelser i småbåter oppleves annerledes enn i «hus- og hotellbåter». Dernest er krav til førere, alder, kunnskap og sertifikater forhold som avgjør hvor store båter du kan føre, og i hvilke farvann du kan føre en båt. Promille er en faktor som er utslagsgivende for sikkerheten til båtførere, passasjerer og møtende trafikk, akkurat som på veien. Vi vet at en stor del av ulykkene er knyttet til beruselse. Merking av leia og trafikkfarlige steder er et annet viktig moment for sikkerheten. Mange ulykker skjer i mørke, og kombinasjonen lite synlige skjær og fjellknatter, mørke, høy fart, ikke bruk av redningsvest og promille er avgjørende for utfallet. Overholdelse av alle lovene og forskriftene er en større utfordring til sjøs enn på vei. Tilstrekkelig med kontroller er nødvendig. Jeg er veldig tilfreds med at også ministeren ser behovet for en grundig gjennomgang av hva som kan gi større sikkerhet for alle som ferdes til sjøs. For Arbeiderpartiet er det viktig å ha fokus på trygg og sikker ferdsel og sikre at «sjøen er fri for alle». Jeg er også tilfreds med at det er nedsatt en arbeidsgruppe under ledelse av sjøfartsdirektøren der de forskjellige sjøorganisasjoner og foreninger skal komme med råd. Det er interessant i denne sammenheng at sjøfartsdirektør Olav Akselsen 8. mars 1996 hadde interpellasjon om samme tema. Det skulle borge for god oppfølging av saken. Hver sommer kommer det mange forslag: mer politi, lavere eller høyere promillegrense, påbud om redningsvest, båtregistre og båtførerbevis. Jeg tror det er viktig å se på alt dette, både på lovverket og på forskriftene. Med bakgrunn i antall lover og forskrifter som eksisterer på feltet i dag, bør det være rom for forenkling. Vår kyststripe er lang og har forskjellige utfordringer. Det bør også vurderes om man kan tenke seg differensierte soner, med forskjellige regler, slik det er på veien. Avhengig av befolkningstetthet og trafikkbilde – mengde og kvalitet på ferdselsåren – er det differensierte regler og forskjellig skilting på veien. Jeg mener man også bør vurdere hvorvidt det kan være enkelte forhold som kan påbys til ulike tider, f.eks. at man ved ferdsel i mørke stiller flere krav til sikkerhet enn ved ferdsel om dagen, som redningsvest eller båtførerbevis. Så mener jeg at promillegrensen må ned. Med den størrelsen som mange båter har, og den ulikevekten det er når de store og små båtene møtes, vil det etter mitt syn være riktig med en promillegrense tilsvarende den vi har på vei. Da bilen kom, var det allerede i 1912, i den første motorvognloven, krav til at føreren «er under kjøring pligtig til at være ædru». Jeg mener at med dagens trafikkbilde i de mest pressede områder har promille og samtidig føring av båt ingen fornuftig eller logisk sammenheng. Til sist vil jeg si noe om holdningsskapende arbeid. Jeg mener at man bør ha en bred satsing på dette, der frivillige organisasjoner, båtforeninger og fagorganisasjoner for sjømenn kan bidra til å sette godt sjømannskap på dagsordenen, også i fritidsbåtflåten. Selv vil jeg invitere til møter om dette i Agder, og jeg regner med at slike innspill vil bli tatt med i den videre behandling av saken. Jeg ser fram til debatten. Selv om det ikke var mange som hadde tegnet seg da jeg gikk opp på talerstolen, hr. president, håper jeg det kommer noen etter hvert. Jeg håper at de innspillene som kommer her i denne salen, også blir tatt med i det videre arbeidet. Jeg ønsker lykke til med debatten, og jeg regner med at ministeren vil lytte.