Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-11-17:
Utenriksministeren refererte i sin redegjørelse til Stortinget tirsdag til en ganske omfattende liste av spørsmål og problemstillinger som Norge vil bli møtt med som kommende medlem i Sikkerhetsrådet. En del av den oppsummering og vektlegging som utenriksministeren gav uttrykk for, er vi i Kristelig Folkeparti godt fornøyd med. Redegjørelsen inneholdt vel ingen nye, overraskende problemstillinger. Det var snarere en mer deskriptiv, refererende gjennomgang av aktuelle spørsmål, som vi som medlem i Sikkerhetsrådet må forholde oss til. Ved siden av selve gjennomgangen hadde jeg for min del håpet at utenriksministeren også ville ta med noe om den strategiske tenkningen for hvordan Regjeringen ønsker å bruke sikkerhetsrådsmedlemskapet til også å sette nye eller mindre fokuserte, men likevel viktige saker på den politiske dagsorden. Den muligheten tror jeg nemlig vi for vår del også skal nytte i en slik situasjon. Kristelig Folkeparti støtter de norske prioriteringene og forslag til håndtering, slik dette ble presentert i redegjørelsen. Utenriksministeren fokuserte på tre hovedområder: For det første fokus på forebygging og de underliggende årsaker til krig og konflikt, for det andre fokus på fredsoperasjoner og for det tredje ikke minst fokus på Afrika. Jeg er særlig glad for og enig i den sistnevnte prioriteringen, fokus på Afrika. Det er nødvendig og høyst berettiget ut fra de behov og utfordringer som dette kontinentet står overfor. Jeg er derfor glad for den oppmerksomhet som utenriksministeren gav disse spørsmålene i sin redegjørelse. Norge er alminnelig kjent og anerkjent for sitt engasjement i freds- og forsoningsarbeid, og jeg våger å tro at det vil være forventninger blant mange land til at vi aktivt bidrar med vårt medlemskap til nytenkning, våger å trakke utenfor kjente spor og dermed også bidra til en vitalisering og fornyelse i Sikkerhetsrådets arbeid. Det kan virke litt ambisiøst og freidig, men jeg tror faktisk at slike forventninger fins blant mange land når Norge nå gjør sin entré i Sikkerhetsrådet. Det var mindre anslag til en slik tenkning i utenriksministerens redegjørelse, men det betyr jo ikke at det ikke er arbeidet med slike problemstillinger, så jeg vil gjerne benytte anledningen til å utfordre utenriksministeren til å utvikle synspunkter på dette området. La meg for egen del nevne noen elementer som jeg synes det ville være naturlig å ta med i en slik strategi. For det første: En av de viktigste utfordringene er knyttet til Sikkerhetsrådets egen betydning og rolle, nemlig å hindre at Sikkerhetsrådet blir handlingslammet og passivisert i aktuelle konfliktsituasjoner. I skyggen av den etablerte vetoretten for de fem faste medlemmene ser vi konturene av en utvikling som kan sette FN på sidelinjen i aktuelle konfliktsituasjoner. Hvis Sikkerhetsrådets rolle som hovedansvarlig for internasjonal fred og stabilitet skal opprettholdes og bygges ut, må rådet kunne spille på ulike typer virkemidler, der bruk av makt gjennom humanitær intervensjon og tilsvarende virkemidler bare kan være ett av flere alternativ. Norge bør arbeide systematisk for å gjennomgå Sikkerhetsrådets virkemiddelapparat og fornye og styrke Sikkerhetsrådets rolle. For det andre: Det er spørsmål knyttet til det nye, mangefasetterte konfliktbildet som representerer nye utfordringer for Sikkerhetsrådet. I dette nye konfliktbildet ser vi færre konflikter mellom suverene stater. Nesten alle konflikter er interne, der lette våpen blir spredd til langt flere aktører, og der konfliktene først og fremst rammer sivilbefolkningen. Disse konfliktene har vist seg betydelig vanskeligere å få kontroll over. Halvparten av alle fredsslutninger i slike konflikter ender i ny krig. Det har vi relativt ferske eksempler på, dessverre. Her må derfor Sikkerhetsrådets rolle gjennomtenkes og fornyes. For det tredje: Mange konflikter er forbundet med kontroll og utnyttelse av naturressurser. I Afrika – f.eks. i Angola, Kongo, Sierra Leone – er diamanter, mineraler og olje og gass involvert, og dermed berører dette internasjonalt handels- og næringslivssamarbeid. Det er vel kjent at tilgang til vannressurser også kan utløse alvorlige konflikter. Norge har allerede vært engasjert i slike spørsmål, f.eks. knyttet til vannressursene i Midtøsten. Sikkerhetsrådet har for sin del begynt å ta fatt i slike spørsmål, bl.a. når det gjelder handel med diamanter. Det ville derfor være naturlig at Norge bidrog til at dette viktige tema ble løftet høyere opp på Sikkerhetsrådets dagsorden. For det fjerde nevnte utenriksministeren så vidt innretningen av sanksjoner. Norge bør ta initiativ til, ved siden av arbeidet med å introdusere såkalte «smart sanctions», å utrede nye virkemidler på en skala fra absolutt forbud og til mildere og mer treffsikre virkemidler. Formålet er selvsagt å ramme de aktuelle udemokratiske regimene og ikke den uskyldige sivilbefolkningen, slik vi dessverre ser triste eksempler på i dag. Sikkerhetsrådet trenger et bredt virkemiddelapparat, reiseforbud, forbud mot valutatransaksjoner, utelukking fra internasjonale fora og internasjonale finansieringsinstitusjoner, men disse virkemidlene må suppleres med nye, som mer skarpt blir rettet mot den politiske og økonomiske maktelite. Sanksjonene mot Sør-Afrika på sportssiden var omdiskutert, og de var spesielle, men de hadde utvilsomt sin effekt. Utenriksministeren berørte i denne sammenheng Irak. Fra Kristelig Folkepartis side har vi tidligere bedt om en revurdering av FNs sanksjonspolitikk overfor Irak. Vi mener at en nå nærmer seg et skjæringspunkt når det gjelder de alvorlige følgene den nåværende situasjonen skaper for sivilbefolkningen i Irak. Det er selvsagt slik utenriksministeren sa, at dette skyldes det jerngrepet Saddam Hussein har på den irakiske befolkningen. Men uansett årsakssammenheng – vi kan ikke lenger se på at befolkningen lider på denne måten. Jeg er derfor glad for at utenriksministeren understreket dette hensynet i sin redegjørelse. Det er imidlertid mer uklart for meg hvilke initiativ Regjeringen nå vil ta. Jeg merket meg at statssekretær Raymond Johansen uttalte i mediene – det var vel 6. november – at uansett hvilket komitelederverv en får i Sikkerhetsrådet, vil Norge gå inn for å endre sanksjonsregimet i retning av å ta større hensyn til sivilbefolkningen. Og det er bra. Jeg håper at utenriksministeren kan bidra til en presisering og en konkretisering av aktuelle tiltak. For det femte: En viktig problemstilling som ble lite berørt i redegjørelsen, knytter seg til organiseringen av FNs arbeid for bedre å bidra til forebygging og tidlig varsling av konflikter. Her er det dessverre vanntette skott mellom viktige strategiske deler av FN-apparatet som skaper store problemer for en effektiv håndtering og oppfølging. Også på landnivå bør en gjøre tverrsektorielle grep for å gjøre FN-systemet mer effektivt. Norge trenger å bygge nye allianser for å få gjennomslag for våre prioriteringer og for nye grep og virkemidler. Våre allierte vil alltid være viktige for Norge i en slik sammenheng, også i vårt arbeid i Sikkerhetsrådet. Men samtidig er det nødvendig å bygge nye allianser med andre land for å få gjennomslag. Ikke minst tror jeg det forventes at vi etablerer god kontakt og søker samarbeid med mange av de ikke-faste medlemmene i Sikkerhetsrådet. Det kan også innbefatte forsterket kontakt med land vi vanligvis ikke har et så nært forhold til. Avslutningsvis: I sin redegjørelse sa utenriksministeren at sikkerhetsrådsmedlemskapet vil kreve «en streng prioritering av vår egen innsats». Det er forståelig. Likevel håper jeg at dette ikke signaliserer en nedprioritering av fredsprosesser og forsoningsarbeid der Norge har spilt og fremdeles spiller en aktiv rolle, uten at disse konfliktsakene har stått høyt oppe på Sikkerhetsrådets egen dagsorden. Selv om rådsmedlemskapet er et tungt løft, er det grunn til å minne om at Norge og norske aktører gjennom langsiktig innsats i mange konfliktområder har opparbeidet en troverdighet som er avgjørende for å kunne spille en rolle for fred og forsoning. Derfor håper jeg at utenriksministeren kan bekrefte at disse engasjementene vil fortsette med samme styrke og innsats som før. Både før og etter sikkerhetsperioden er det konflikter hvor norsk innsats har vært verdsatt høyt. Den langsiktige innsatsen bør derfor fortsette også de to neste årene.