Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-11-04:
Ukontrollert spredning av atomvåpen og nukleært materiale utgjør kanskje den største trusselen mot menneskeheten, mot sivilisasjonen og mot miljøet på kloden vår. I dag stammer ikke trusselen om kjernefysisk krig fra stormaktsrivalisering i en todelt verden. Den er der i form av spredningsfare til land med totalitære og uberegnelige regimer. Den er der fordi bitre regionale konflikter blusser opp, der partene kappes om å vise hvem som har de teknologisk beste atomrakettene. Den er der ved at atomvåpenkompetanse og spaltbart materiale etter Sovjetunionens fall er ute av kontroll, og kan bli et pressmiddel i hendene på terroristgrupper. Den er der på grunn av miljøfaren ved atomavfall og reaktorer i dårlig forfatning i Russland og andre postsovjetiske stater. Den er der fordi en del land i den tredje verden skaffer seg ekspertise, teknologi og nok spaltbart materiale til å utvikle kjernevåpen. Den er der også på grunn av økt tilgjengelighet av høyteknologi, som kan brukes både til sivile og til militære formål. Men atomtrusselen blir ikke mindre ved at Russland ikke ratifiserer START II-avtalen eller at Senatet i verdens mektigste nasjon, USA, ikke ratifiserer prøvestansavtalen og fortsetter å utvikle nye våpen gjennom laboratorietesting. Senatets avgjørelse, og for ikke å snakke om Indias og Pakistans atomopprustning, med Kashmir som en udetonert bombe i bokstavelig forstand, skaper også uro om hva som kan skje med ikkespredningsavtalen under tilsynskonferansen i april 2000. Jeg vil også vise til det Erik Solheim sa i sin interpellasjon om Asia, der han understreket at den største atomtrusselen i dag ligger nettopp i Asia, både i skjæringspunktet India-Pakistan, men også i forhold til Kina og Korea. Det er uro knyttet til det som skjer i forhold til atomopprustning i den del av verden. 2. september i år hadde Kjell Dragnes en kommentarartikkel i Aftenposten der han fortalte at dommedagsklokken på førstesiden av «Bulletinen for atomforskere» står på ni minutter på tolv. Etter Pakistans og Indias prøvesprengninger i fjor flyttet Leonard Reiser – i nevnte bulletin den 11. juni i fjor – viserne fem minutter fram, til ni minutter på tolv. Forskerne ville imidlertid samtidig vise at de gamle atommaktene ikke har lyktes med sine nedrustningsforhandlinger, at det ser ut til at forsøkene på å hindre spredning har slått feil, og at de enorme mengdene av atomvåpen fra den kalde krigens dager ikke er blitt redusert, slik man hadde trodd og håpet i begynnelsen av dette tiåret. «Dommedagsklokken» var syv minutter på tolv da den dukket opp i juninummeret av Bulletinen i 1947. Siden er den blitt justert flere ganger, i tråd med skiftende internasjonale politiske konjunkturer. Dragnes skriver: «Etter de siste resultatløse drøftelsene mellom USA og Russland, og etter at India har proklamert et omfattende atomprogram, er det ingen grunn til å tro at klokken vil bli flyttet tilbake med det første.» Vi må bekjempe alle typer ødeleggelsesvåpen: kjemiske våpen, bakteriologiske våpen og atomvåpen. Men atomvåpen og radioaktivitet står fortsatt på mange måter i en særstilling når det gjelder død og ødeleggelse. Eva Nordland holdt 6. august 1997 – det var på Hiroshimadagen – hovedtalen ved fredsbautaen på Youngstorget. Hun fortalte bl.a. om Hiroshima-bombens ødeleggelser på en skole. Av 300 elever, sa hun, overlevde 17 de første minuttene. Luften var sot, aske, støv, alt stummende mørke. Fra atomskyen kommer ufattelige drønn. Grusom lukt og smak sprer seg, glassbiter flyr med en kraft som tar liv, der noen ennå er i live. Bygninger hadde fordampet til småbiter. I grunnen under var jord og røtter brent. Mennesker som ikke var døde, slepte seg mot vannkilder eller togstasjoner. Hun sa mye mer, men dette viser også hvilket ødeleggelsesvåpen atombomben er, og dagens atomvåpen er nok betydelig sterkere enn den atombomben som falt over Hiroshima. Verden ble i grunnen aldri den samme etter Hiroshima-bomben. Energien og styrken i atomvåpen, i dag mange, mange ganger større, er av en karakter vi knapt kan fatte. Mangel på troverdig vilje til å eliminere atomvåpen utgjør en stor trussel mot menneskeheten. Vi har i etterkrigsperioden hatt den glede å oppleve at det er innført forbud mot både kjemiske og biologiske våpen, men forbudet mot og elimineringen av atomvåpen lar vente på seg. Det er ikke tvil om hvor opinionen i Norge befinner seg når det gjelder atomvåpen. En meningsmåling fra juli i fjor viser at 92 pst. mener at Regjeringen skal arbeide aktivt for et forbud mot atomvåpen. Det er selvfølgelig ikke gjort over natta, og det vil kreve et politisk og diplomatisk arbeid, også langs de små skritts vei, noe jeg tror vi skal erkjenne. Vi har hatt flere innspill for å komme atomvåpen til livs, bl.a. kom Canberra-kommisjonen fra 1996 med en rekke forslag. Samme år ble traktaten om et totalforbud mot kjernefysiske prøvesprengninger vedtatt og åpnet for undertegning på FNs generalforsamling. Og ikkespredningsavtalen ble i 1995 forlenget på ubestemt tid. Fra norsk side var det den gangen nettopp viktig å få avtalen ikke-tidsbegrenset. I 1997 la Malaysia og 47 andre land fram den såkalte Malaysia-resolusjonen, som ble vedtatt av nedrustningskomiteen i FN den 10. november mot 26 stemmer, og med 24 avholdende. Norge var blant dem som avholdt seg fra å stemme. I fjor lanserte Brasil, Egypt, Irland, Mexico, New Zealand, Slovenia, Sverige og Sør-Afrika et nytt initiativ: New Agenda Coalition. Norge avholdt seg i fjor fortjenstfullt fra å stemme – stemte ikke mot, slik det lå an til en stund, og jeg vil gi utenriksministeren ros for den håndteringen. I år har New Agenda Coalition lagt fram et revidert forslag for FNs generalforsamling – og denne gangen er de sju og ikke åtte, hvis jeg har registrert riktig. Jeg synes det er viktig at Norge fram til avstemmingen i FN har løpende kontakt med de øvrige nordiske land, med allierte og andre for å diskutere hvordan resolusjonen skal håndteres. Vi bør drive fram en aktiv opinion. Årets tekst er betydelig mykere enn fjorårets. Det vil være av stor betydning at Norge og flere NATO-land stemmer for denne NAC-resolusjonen. Det vil samtidig være et signal om at Regjeringen og Norge nå ønsker å sette eliminering av atomvåpen på dagsordenen. Voteringer i denne type spørsmål er Regjeringens ansvar. Og som jeg sa: Dette ansvaret ble i fjor håndtert med stor kløkt. Det er selvfølgelig ikke slik at FN-resolusjoner løser de utfordringene som atomtrusselen stiller oss overfor, i alle fall ikke alene. Men de har likevel en enorm politisk, moralsk og symbolsk effekt. Med den nye teksten i NAC-resolusjonen bør Norge i år stemme for. Om nødvendig bør Norge gå inn og bidra til å få justert teksten slik at både Norge og andre likesinnede land vurderer denne resolusjonen slik at man kan stemme for den. Det er særlig enkelte allierte land, som f.eks. Italia, Nederland og Tyskland, og naturligvis Sverige, Brasil og Sør-Afrika, som bl.a. står bak denne resolusjonen, som man må ta kontakt med for å diskutere ikke bare justeringer, men også mulighetene for å stemme for.