Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2011-06-17:
I kveldinga i går var jeg på avslutning for 10. klasse på Brumunddal ungdomsskole. Der var det 150 unge mennesker som var klare til å ta nye sprang ut i livet. Det var en forsamling med talent, med muligheter, som samtidig også sto framfor store utfordringer i livet. Allikevel var det en forsamling unge mennesker som skulle ta sine valg med feste i et av verdens aller beste og tryggeste land å bo i. I 2005, i et annet rom, i et annet land, og på en annen plass, på landsbygda i Zimbabwe, var jeg på en liten landsens skole noen mil utenfor hovedstaden i landet. Der var det elever i grunnskolealder som hadde stått opp kl. 4 og gått 15 km barbent i stupmørket for å komme på skolen. Men jeg møtte også en glede i det rommet, gleden over i det hele tatt å kunne få utdanning og komme seg ut av den materielle fattigdommen. Likhetspunkter, ja: kunnskap som verdi for egen framtid – men samtidig store forskjeller i mulighetene som lå framfor dem. For de 150 i Brumunddal venter tre år gratis videregående skole, med alle de muligheter som de får senere i livet. Vi bor i et godt land, og det er viktig at vi minner oss selv om det. Det er viktig at vi ser oss omkring i Europa og verden ellers. Og som det har vært sagt tidligere i debatten: Vi er på mange måter et privilegert folk. Jo da, det er mye å ta tak i. Det er mange utfordringer. Det er mye som ikke er i orden. Men det er så mange ting vi slipper å tenke på i Norge. Det er jo derfor vi også driver med politikk. Og det er derfor vi ønsker å drive dette samfunnet videre framover. Men politikk kan også være vanskelig, nesten som å skrive dikt. Som Hans Børli ved en anledning har sagt i et dikt om å skrive dikt: «Prøv bare, prøv å sette vinger på en stein, prøv å følge sporet etter en fugl i lufta.» Noen ganger kan politikken kanskje også synes slik, men det går framover, og vi får resultater. Det er viktig at vi letter blikket, og at vi ser oss selv i en større sammenheng. Som i går kveld kommer en nærmere politikken, en forstår mer av meningen bak politikken, og en forstår hvorfor det er så viktig å passe på at det er bærekraft i økonomien over tid, at det er bærekraft som gjør at vi kan ta vare på naturgrunnlaget på den kloden der vi lever. Samtidig blir også livslinjen mellom generasjonene tydelig. Generasjonskontrakten blir på en måte levende, der vi ser hvor viktig det er å sørge for at vi legger til rette for at neste generasjon kan bære egen og felles velferd videre. Derfor må vi ikke forringe mulighetene for generasjoner som kommer etter oss, i Norge eller ellers i verden. Vi må ha det blikket på politikken. Politikkens endelige mål eller prosjekt er jo å skape trygge rammer rundt folks liv. Og vi vet av erfaring at hvis vi klarer å bygge de sterke fellesskap, så er det fellesskapet så sterkt at ingen mennesker egentlig trenger å være svake. Jeg har lyst til å si noen ord om situasjonen i Europa. Den varierer. Det er mange land i Europa som gjør det bra. Det skal vi være glade for, for det tjener også Norges interesser og norsk økonomi. Men det er mange land der økonomien er i ugreie, der de står framfor enorme utfordringer, med høy ledighet og sosial uro, og der grader av frykt nå er i ferd med å spre seg. Da er det viktig at vi legger oss på hjertet noen ord som Roosevelt brukte da han ble innsatt som president i 1932. Han avsluttet sin innsettingstale med å si følgende: Det eneste vi har å frykte, er frykten selv. Det er viktig nå at vi ikke lar frykten over det som kan skje, slå rot. For det er også slik at det som mennesker har stelt i stand, kan mennesker også som regel reparere. I det ligger det både håp og muligheter for framtiden. Norge er avhengig av det som skjer ute i verden. Derfor er det gledelig at veksten i internasjonal økonomi har tatt seg betydelig opp etter finanskrisen. Det gjelder særlig i de framvoksende økonomier, som Kina, men både Sverige og Tyskland gjør det bra. Og, som sagt: Det er vi glade for; vi kan godt heise flagget for det. Andre av våre handelspartnere sliter mer. Men veksten har heller ikke vært sterk nok til å få arbeidsledigheten ned i OECD-området. Det er betydelig usikkerhet knyttet til utviklingen framover, med høy gjeld i mange land i Europa, store underskudd og høy ledighet. Det er gitt store internasjonale støttepakker til Hellas, Irland og Portugal, og omfattende tiltak har vært truffet av nasjonale myndigheter og av EU. Tilliten til Hellas er særlig svak. Og landet trenger ytterligere kriselån for å kunne håndtere sine forpliktelser framover. Det jobbes intenst i EU og Det internasjonale pengefondet for å håndtere situasjonen på en best mulig måte. Arbeidet med finansieringspakker stiller eurolandene og IMF overfor krevende beslutninger om vilkår og løsninger. Hellas som støttemottaker må på sin side gjennomføre smertefulle, men nødvendige tiltak for å rette opp egen økonomi. Dersom de ulike parter ikke skulle lykkes med å finne fram til bærekraftige løsninger, kan det ha svært alvorlige virkninger for økonomisk utvikling og finansiell stabilitet i mange andre land. Dersom Europa ikke lykkes, vil det også ha virkninger for oss. Norge er tett knyttet til internasjonal økonomi gjennom handel og finansielle bånd. Vi har tidligere erfart hvor raskt uro i finansmarkedet kan spre seg mellom land. Det beste vi derfor kan gjøre i Norge, er å holde orden i eget hus og føre en forsvarlig og bærekraftig politikk hos oss selv. Da vil vi stå bedre rustet til å møte de utfordringer som måtte komme. Norske myndigheter følger situasjonen nøye, og ut fra den virkning utviklingen ute kan få både for norsk økonomi og for de finansielle markeder. Så noen ord til slutt: Målene for den økonomiske politikken er arbeid til alle, bærekraftig utvikling, økt verdiskaping og en mer rettferdig fordeling og styrking av velferdsordningen. Det er også grunnlaget for det reviderte budsjettet som regjeringen har lagt fram, og som Stortinget diskuterer i dag. I dette er det én ting som er helt tydelig for de fleste av oss, og det er: Ja, olje er viktig for norsk økonomi. Men det aller viktigste for norsk økonomi og vår felles velferd framover er arbeidslivets virkemåte og hvordan arbeidslivet virker i framtiden. Det er derfor det er så viktig å holde lav arbeidsledighet og ha høy deltakelse i arbeidslivet. Det er slik at i løpet av de siste fem årene er det blitt 250 000 flere sysselsatte, og andelen som er i arbeid, dette gjelder særlig eldre, går opp. Det er gledelig. Brorparten av disse jobbene blir skapt i det private næringsliv, og tiden viser oss at det er en grunnleggende sterk produksjonsevne i norsk næringsliv. Men det er noen utfordringer, som andre har pekt på: Konkurranseevnen er en stor utfordring. Derfor er det nødvendig å føre en stram økonomisk politikk, derfor er det nødvendig å komme under 4 pst.-grensen på handlingsregelen når det går bra i økonomien, derfor er det så viktig at vi har ansvarlige fagforeninger og fagbevegelse som kan gi oss ansvarlige inntektsoppgjør for å passe på at vi har god konkurranseevne. La meg derfor bare avrunde mitt innlegg i den siste økonomiske debatten i denne sesongen – så begynner vi på nytt igjen til høsten – med å si at vi står framfor mange utfordringer. Men hvis vi klarer dette – hvis vi klarer å holde kursen videre, klarer å holde orden i eget hus – har vi ikke forringet mulighetene for framtiden for de 150 som i går gikk ut av 10. klasse på Brumunddal ungdomsskole, og de tusener av andre tiendeklassinger og alle de andre som er, som kommer, og som skal bære framtiden og velferden vår videre.