Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-04-17:
I februar besøkte jeg et av verdens fattigste land, Malawi, i det sørlige Afrika. Formålet var å gjennomgå landets helsetjeneste, med særlig vekt på vaksinedekningen og barnedødeligheten. Det var inntrykkene derfra som utløste denne interpellasjonen. Noe av det som slo meg sterkest, var den katastrofale mangelen på leger og sykepleiere. Noe av det som provoserte meg sterkest, var at rike land har bidratt til problemet ved organisert rekruttering av helsearbeidere fra fattige land sør for Sahara. Slik legges det hindringer i veien for at deres kamp for å komme ut av fattigdommen og få et godt liv kan lykkes. Verdenssamfunnet, med FN i spissen, samlet seg ved årtusenskiftet om et stort solidaritetsløft. Da ble tusenårsmålene vedtatt. Målene var mange og ambisiøse. Vi må halvere den absolutte fattigdommen innen 2015, og vi må redusere barnedødeligheten kraftig, for å nevne noe. Norge har hatt et særlig fokus på kampen mot barnedødeligheten. Det er bra. Vi bidrar sterkt til høyere vaksinedekning. Men innsatsen undergraves av at rike, kjøpekraftige land målbevisst rekrutterer leger og sykepleiere fra verdens fattigste land. På en billig måte kjøper verdens rikeste seg ut av egne problemer, og prisen betales av de fattigste, som får dårligere helsetjenester, eller ikke noen helsetjenester i det hele tatt. Dette er ikke solidaritet, snarere det motsatte. Og resultatene er skremmende. I dag arbeider det flere beninske leger i Frankrike enn i Benin. Det er flere helsearbeidere fra Malawi i Manchester-området i England enn i Malawi, ifølge landets president for noen år siden. På et knapt tiår, fra 1993 til 2002, mistet Ghana 600 av sine 800 leger. I storbyen London er nær halvparten av sykepleierne fra oversjøiske land. Hvert år emigrerer 20 000 helsearbeidere – leger, sykepleiere, jordmødre osv. – fra det afrikanske kontinentet til Europa eller Nord-Afrika. Eldrebølgen i de rike land vil forsterke dette presset. Den frister rekrutteringsbyråer, helseinstitusjoner og arbeidskraftmyndigheter til å støvsuge fattige land for helsepersonell for å løse sine egne bemanningsproblemer på en billig måte. NORADs seniorrådgiver på dette området, Bjarne Garden, sier det slik: «Vi når aldri tusenårsmålene om bedre helse i verdens fattigste land hvis utviklingslands helsepersonell rekrutteres til å betjene vår helsevelferd.» Det er sitat fra Bistandsaktuelt nr. 1 for i år. At enkelte rike land gjør seg avhengig av innvandring av helsepersonell fra fattige land, er beslektet med kriminalitet, mener redaktøren i det internasjonalt anerkjente medisinske tidsskriftet The Lancet. Lederen i den britiske legeforeningen kaller det plyndring. Redaktøren i det norske tidsskriftet for leger, Tidsskrift for Den norske lægeforening tilføyer: «Det finnes ingen grunner til å være uenig.» Jeg tror de har rett. Det vil selvsagt foregå en viss flytting av helsepersonell mellom land. Det er ikke mulig å regulere dette på individnivå. Men etter min oppfatning må vi motvirke at rike land driver organisert rekruttering fra utviklingsland som selv lider fatalt av mangel på helsepersonell. Fra min tid som helseminister, og fra min tid som arbeidsminister, husker jeg at vi prøvde å følge en etisk begrunnet linje: Vi skal fra norsk side ikke aktivt rekruttere helsepersonell fra sårbare land som selv mangler helsepersonell. Jeg vil gjerne ha Regjeringens forsikring om at dette fortsatt gjelder. Men det er ikke nok. Vi må gjøre mer. Etter Kristelig Folkepartis syn bør Norge nå lage et helhetlig handlingsprogram for å overvinne denne alvorlige hindringen for vårt felles arbeid for å nå tusenårsmålene. Og vi må jobbe sammen internasjonalt for å få det til. Tidligere utviklingsminister Hilde Frafjord Johnson tok initiativ til en slik innsats. Det er viktig at dagens regjering følger det opp. Derfor utfordrer jeg Regjeringen ved statsråd Solheim til å lansere en offensiv pakke av tiltak for å bidra til å løse de fattigste utviklingslandenes mangel på livsnødvendig helsepersonell. Det finnes ingen lettvint oppskrift på å løse dette problemet. Men i den internasjonale debatten har det kommet mange ideer som i sum kan forbedre situasjonen. La meg nevne noen. Internasjonalt kan vi støtte de u-land som ønsker å inngå bilaterale avtaler som setter en stopper for slikt oppkjøp av helsepersonell, noe f.eks. Sør-Afrika har inngått med flere land. Men jeg har en idé jeg gjerne vil utfordre statsråden konkret på i dag: Norge bør bli en pådriver for et internasjonalt regelverk som forhindrer kommersielt oppkjøp av helsearbeidere fra sårbare land som selv lider av mangel på helsepersonell. En modell kan være en internasjonal rammekonvensjon i regi av Verdens helseorganisasjon i samspill med andre FN-organer, slik Gro Harlem Brundtland fikk det til med den banebrytende rammekonvensjonen for tobakkskontroll – den første i sitt slag. Jeg mener at dette feltet her egner seg for en tilsvarende tilnærming internasjonalt. Vil statsråden være med på det? Da kan vi også sterkere bidra til nyttige tiltak i u-land, f.eks. bidra til bedring av lønns- og arbeidsforhold generelt, ikke minst på landsbygda. Man kan innføre bonusprogrammer for helsepersonell som vender hjem. Eller man kan forhandle fram enighet om et lønnsintervall – en slags «code of conduct» på tvers av sektorer som bruker helsearbeidere innad i utviklingslandene, slik at tappingen fra offentlig sektor ikke blir for stor. Fra vår egen erfaring kan vi hente vellykkede løsninger med stipendordninger med plikttjeneste, slik vi kjenner fra våre bestrebelser i Nord-Norge, som i stor grad har bidratt til å løse våre egne problemer i utkantstrøk. Ikke minst må utdanningsvolumet av leger og helsearbeidere styrkes lokalt. Det er mye billigere enn utdanning i Norge eller i andre vestlige land. Og skal nettovirkningen bli virkelig god, må også annet av det nevnte knippet av tiltak settes i verk. Mye av dette gjør vi, og jeg har sett det ved selvsyn. Men vi må gjøre mer, og vi må samordne og målrette det enda mer, ikke minst i det samarbeidet Norge har med land som deler vårt engasjement på disse viktige områdene. Gjennom mange tiår har internasjonalt utviklingssamarbeid blitt svekket fordi de rike land har latt kortsiktige egeninteresser påvirke utformingen av bistanden. Mediefokusert nødhjelp, vridning av bistanden for å fremme giverlandenes egne økonomiske interesser og en egensentrert flaggpolitikk har dels fortrengt systematisk og langsiktig samarbeid innen de grunnleggende sektorer, som utdanning og helse. Norge har gjennom mange år jobbet systematisk med å forbedre kvaliteten i utviklingssamarbeidet. Det må vi fortsette med. Det er mange eksempler på at det trengs. Vi må holde fast på kvalitet og langsiktighet. Helsegapet mellom rike og fattige land er ufattelig. Mens Frankrike har 335 leger pr. 100 000 innbyggere, har Ghana bare ni. Uten en god folkehelse hemmes verdiskapingen og likestillingen, og livskvaliteten trues. Det uroer meg sterkt at helse ikke er tatt med på listen over prioriterte bistandsområder til dagens regjering. Spesielt er jeg bekymret for barna i de fattigste landene. Det tilbud barna får om utdanning og helse, kan bli avgjørende for resten av deres liv. Vi må derfor ikke svekke bistanden til helsesektoren i verdens fattigste land. Den må fortsatt prioriteres. Og en usvekket prioritering av helsebistanden må bety at dens andel av norsk bistand ikke skal reduseres. Vi må følge opp tusenårsmålene. Forpliktelsen om å redusere barnedødeligheten må oppfylles. Vi må ikke løpe fra prioriteringen av helsebistanden. Jeg vil også peke på at dette er en svært viktig kvinnesak i fattige land. Utdanning og helse er nøkler til å løfte kvinnene. Og kvinnene er nøkler til å løfte landene. Det har vi sett mange, mange eksempler på. Det er derfor jeg har fremmet denne interpellasjonen. Virkemidlene finnes. Løsningene er ikke enkle. Det kreves et samordnet opplegg. Det kreves et internasjonalt rammeverk, noen spilleregler, som landene blir enige om å følge. Og der tror jeg Norge kan spille en rolle. Vi har et mønster i den internasjonale rammekonvensjonen på helseområdet som Gro Harlem Brundtland forhandlet fram. Jeg tror vi kan arbeide oss videre langs den veien, og oppnå større resultater enn det vi har oppnådd til nå. Det står ikke på tilgang til virkemidler. Det står faktisk på vilje. Vi forventer at Regjeringen gir konkrete, forpliktende og positive svar på denne utfordringen.