Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2020-12-11:
Dette er en sak jeg har vært involvert i siden rundt 1990. Politiet hadde den gangen sin politistasjon på Økern, og de hadde fra slutten av 1980-tallet et arbeid i gang, som ble kalt Stovner-modellen, og kontakt med oss politikere i Oslo for å få en stasjon på Stovner. Da var poenget som politiet argumenterte med, at de ville ha nærvær i et område hvor det skjedde en god del ting, og de ville også vise sitt nærvær ved å ha bygget sitt der, rykke ut derfra osv., og at det skulle være betryggende for befolkningen. Jeg husker møtene med politifolk som argumenterte for en stasjon på Stovner. Vi ble engasjerte politisk, og det skjedde – stasjonen kom dit. Nå etter politireformen er Manglerud politistasjon og Stovner politistasjon reelt sett slått sammen i Enhet øst. Det er et faktum vi må forholde oss til når vi behandler denne saken. De forskjellige mannskapene innenfor Enhet øst, enten de sitter på Manglerud eller på Stovner, er vant til å samhandle. De bygger opp patruljetjenester sammen, de etterforsker sammen, de har et nært samspill, men de sitter forskjellige steder. Jeg vil gjerne rose politiet for kontakten som politiet har med oss som bor i områdene – den er god. Stasjonssjefen på Stovner legger stor vekt på å stille opp i bydelsutvalg, stille opp på fotballkamper, være til stede når ting skjer rundt omkring og er veldig tilgjengelig. Jeg vil at vi skal ha med oss det, at vi har et politi som har vilje til å bygge mye kontakt. Da vi fikk høre om denne prosessen, var det i starten forsøk på kontakt. Jeg husker stasjonssjefen snakke bl.a. om at hvis de skulle ha et felles bygg, ville han bygge opp politiposter i alle bydelene, sånn at politiet kunne få et nærvær av dem som skal være der ute, forebyggerne. Det er nå ti–tolv forebyggere i hver bydel som Enhet øst dekker. De har mannskaper som kan møte opp på lokale politiposter – ikke bare komme innom, men møte opp fast et sted og bli bedre kjent med ungdommen. Det var noe han luftet i starten av prosessen. Det som skjedde, var en veldig dårlig prosess videre av både politiledelsen i Oslo sentralt og Politidirektoratet. Da vi etterspurte hvordan det går, hva man kom til om hvor man skal ha stasjonene i framtiden, hvordan det blir og om dette med politiposter er en reell tanke, ble vi bare møtt med nei, nå er det anbudsprosess, nå kan vi ikke si noe, nå vet vi ikke noe. Til nå har svaret vært: Det er anbud, vi vet ikke, vi kan ikke si noe. Da vil jeg si til representanten Frølich at jeg ber om at man ser dette. Selv om man har en formell plassering av hvem som har makt til å beslutte dette, er man også avhengig av å lytte og ha en forankring og være i samspill med befolkningen. Hvis ikke faller grunnlaget for å ta de beslutningene sentralt i Politidirektoratet eller i politiledelsen i Oslo bort, eller de får i hvert fall liten legitimitet og støtte. Behovet for tilstedeværelse er, som representanten Amundsen var inne på, større og større. Jeg merker fronten mellom ungdomsgrupper noen steder og politiet – den må bygges ned fra begge sider. Den ene siden, politiet, må bygge den ned ved at de er der hele tiden, også i fredstid når det ikke skjer ting – bli kjent, møte opp der hver dag og være på fornavn. Som jeg har erfart: Ved f.eks. politiposten på Holmlia, som nå er nedlagt, jobbet det en som hadde vært der i 20–30 år, som jeg ofte var rundt sammen med, og som var på fornavn med gutta fram til 2011–2012. Det betyr mye. Jeg er nå spent på, når man har stoppet anbudsprosessen og skal starte på nytt våren 2021, hvordan man legger opp prosessen videre. Jeg tror det blir viktig å få til et samspill mellom de interessene jeg forstår at politiet har når det gjelder bygg, moderne bygg osv., og det behovet vi har for synlighet, tilstedeværelse overfor oss som bor i disse områdene. Jeg håper at man kan lære av den prosessen nå og starte den på nytt med blanke ark.