Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2007-05-29:
Temaet som interpellanten tar opp, er viktig. Pasientsikkerhet må alltid stå sentralt og i fokus for å bedre kvaliteten i det norske helsevesenet, både for å unngå påkjenninger for den enkelte og ikke minst ut fra samfunnsøkonomiske hensyn. Det er et mål for oss å hjelpe og å behandle sykdom, men vi kan aldri være aktsomme nok når det gjelder pasientsikkerheten, for det kan bestandig skje uhell, skade, sågar dødsfall, på grunn av at noe uforutsett skjer som ikke skulle skjedd. En rapport fra 1999, «To Err Is human: Building A Safer Health System», anslo at 98 000 døde på grunn av svikt i helsetjenesten i USA. Rapporten viser derfor at menneskelig svikt aldri kan unngås, og at noen tiltak må gjøres for å bedre pasientsikkerheten. Det er også der vist til at en hele tiden må fokusere på å ha en bedre organisering, som også interpellanten var inne på, og et kvalitetssystem for å unngå pasientskader. Da Kunnskapssenteret utredet dette i «Pasientsikkerhet i sykehus – kunnskap eller kampanje?» fra 2007, fant de ut at ikke alt i den rapporten kunne overføres til norske forhold, men at det var viktig å ta med det som kunne være overførbart. Pasientsikkerhet er først og fremst forbundet med riktig behandling, det å unngå medisinske feil eller nestenfeil, men det går også på å vite hva slags behandling som hjelper, hva som er best dokumentert, og når den skal brukes, altså en sikkerhet for en bedre behandling. Det finnes allerede mange systemer, som statsråden også har vært inne på, som skal fange opp de feilene som skjer, og som skal meldes, og som ligger til grunn for de forbedringene som etterlyses. Dette må brukes aktivt, og det må skapes kulturer på den enkelte arbeidsplass som gjør at det er legitimt å melde, og legitimt å gjøre noe med det. Europarådet, WHO og EU anbefaler jo: «No name, no shame, no blame». Foreløpig har vi med navn, men resten bør gjelde også for Norge. Det er en oppgave å følge opp og forbedre de forholdene som avdekkes; om ikke, vil alle de meldesystemene vi har, bli systemer som ikke brukes, eller som ingen hefter seg ved. Informasjon og kunnskap må spres til hver enkelt som har med pasienter å gjøre, og vi må ha gode verktøy for å identifisere mulige farer for sikkerheten. Det er også nødvendig å se tilbake på hva som er gjort i utlandet, og å forbedre det så vi kan overføre det til norske forhold. I 2006 anbefalte Europarådet sine medlemmer å fokusere på pasientsikkerheten og å forebygge uønskede hendelser i helsevesenet. Det er dét den nye enheten kan bidra med. Den kan støtte opp om helsetjenestens arbeid med å registrere, analysere, lære av og forebygge feil og utilsiktede hendelser. Siden senteret skal drive pedagogisk virksomhet og ikke føre kontroll, tilsyn eller sette i verk tiltak som allerede ligger til ansvarlige myndigheter, er det etter mitt synspunkt på det nåværende tidspunkt unødvendig at dette senteret skal være et nytt meldeorgan. Enheten skal ha tilgang til relevant informasjon, som statsråden har referert til, fra de nasjonale miljøene, fra sykehusene, fra Statens helsetilsyn og fra Norsk Pasientskadeerstatning. Det kan føre til at mye god informasjon gis uten at nye systemer lages. Vi vet altså veldig mye om hva som skjer, og hvor viktig det er å ta det med seg aktivt i hverdagen og implementere det i alle deler av helsevesenet. Den kunnskapen vi allerede har, må vi ta med – til beste for pasientene. Statsråden avsluttet med at hun var åpen med hensyn til hva som vil skje i framtiden, og hvordan dette videre skal organiseres. Jeg har stor tiltro til at det blir fulgt opp videre, slik at vi til enhver tid får det beste pasientsikkerhetssystemet som vi kan klare å ha her i Norge. Det har jeg stor tillit til skjer.