Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2000-10-10:
Trontalen ble innledet med å fastslå noe meget viktig og riktig, nemlig hva som er selve grunnverdiene i vårt samfunn. Disse verdiene har bidratt til å gjøre landet vårt til et velferdssamfunn – ikke bare et fellesskap ut fra nasjonalitet, men et samfunn hvor velferd dominerer og binder sammen. Kristelig Folkeparti istemmer fullt og helt betydningen av og nødvendigheten av «viljen til felles ansvar, solidaritet og rettferdig fordeling». Samtidig er det viktig å avklare hva disse begrepene har av konkret innhold, og hvilken praktisk politikk dette innholdet legger opp til. Jeg ser ingen grunn til å underslå det faktum at det står mye bra i trontalen, og det signaliseres holdninger vi i Kristelig Folkeparti deler med nåværende regjeringsparti. Men når det er sagt, vil jeg også uttrykke forbauselse og skuffelse over at ikke verdiforankringen på en annerledes og tydelig måte blir synlig i resten av trontalen. Slik det nå står, blir på sett og vis grunnverdiene tatt for gitt en gang for alle. Men verdiene står under press. Dersom de ikke ofte holdes fram og understrekes, blir de sakte, men sikkert tømt for innhold. Vi må heller ikke bare vite teoretisk hva verdigrunnlaget er, men vi må la det influere på hverdagslivet vårt. Hvis grunnverdiene skal ha noen betydning utover det å representere arven fra fortiden, må de stadig blankpusses og aktualiseres inn i det som angår oss hver dag. I den sammenheng merket jeg meg med interesse at representanten Tom Thoresen i en replikk til vår parlamentariske leder, Kjell Magne Bondevik, tidligere i dag sa seg enig i en verdimessig mobilisering, som skal ligge til grunn for den politikk som skal føres i Norge. Noe av det mest nærliggende for de fleste av oss er egoismen. Men egoismen er farlig som veiviser. Den undergraver viljen til felles ansvar, den saboterer enhver form for solidaritet, og den har absolutt ingen forståelse for rettferdig fordeling. Synsfeltet til egoisten er som ordtaket sier det: først meg selv og så meg selv, og dernest muligens min neste om det tjener meg til beste. Dersom vi politikere ikke gjør forsøk på eller mislykkes i å sette verdispørsmålene inn i hverdagspolitikken, våger jeg påstanden at vi svikter som folkevalgte. Vi må sette rett dagsorden, vise vei og selv leve som verdibevisste mennesker. I en tid med fare for økt forbrukermentalitet og materialisme burde Regjeringen ha slått til lyd for en verdimessig mobilisering bygd på vår kristne og humanistiske kulturarv. Jeg håper imidlertid at nevnte replikk fra Thoresen var mer enn en kosmetisk pynting på en iøynefallende utelatelse i trontalen. Oppfølgingen fra Regjeringen vil vise om det er tilfelle. Det jeg ser som det viktigste for felles ansvar og solidaritet, er omsorgen for ethvert menneske fra unnfangelse til naturlig død. Her og nå vil jeg understreke betydningen av dette omsorgsperspektivet i rettsvernet for barna. Det er uakseptabelt at hele 60 pst. av anmeldte overgrepssaker mot barn blir henlagt. En viktig årsak til henleggelsene er mangel på bevis innhentet av sakkyndig fagpersonale både i og utenfor politiet. Det er bare de færreste stedene rundt omkring i landet vi har fagfolk som raskt kan foreta oppklarende og avslørende samtaler og undersøkelser som samtidig skaper trygghet og bearbeiding av de nedverdigende opplevelsene barna har vært utsatt for. Det vil heller ikke være naturlig at vi bygger opp slik ekspertise i hvert politidistrikt. Men vi kan bygge opp en sentral ekspertise, f.eks. etter mønster av KRIPOS, som raskt kan rykke ut til det aktuelle sted når det foreligger anmeldelse av seksuelle overgrep mot barn. I dagens situasjon går det ofte lang tid før det lokale politi har sikret seg fagekspertise som kan foreta noe tilsvarende et avhør av barnet. Før slikt avhør har funnet sted, kan ikke barnet snakke om sine opplevelser med andre i nær familie. Grunnen til det er at i en påfølgende rettssak kan barnets utsagn bli tolket som resultat av andre voksnes påvirkning av barnet. Det å ikke kunne snakke om det vonde barnet har gått igjennom, føles som et svik fra de voksne. Barnet opplever at det ikke blir trodd, og det må bære sin egen smerte uten å kunne dele den med noen. Det fortjener ikke disse barna. Derfor må det være et felles ansvar at vi legger til rette for en sentral kunnskapsbase med fagpersonell som kan rykke ut til ethvert sted hvor det innleveres anmeldelse eller uttrykkes mistanke om seksuelle overgrep mot barn. I tråd med det jeg her har sagt, har jeg innlevert et forslag som ber Regjeringen utrede muligheten for å etablere en slik kunnskapsbase.