trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-06-19:
Representanten Olsen oppsummerte det greit. Det er en melding med små endringer, ja det kan faktisk forsterkes ved å si at det er en melding med lite nytt og få, om noen, kvalitetsmessige bedringer i lærerutdanningen. Det er av bl.a. av statsråden gjort et nummer av at berørte parter stort sett har sluttet opp om meldingen. Til det er det å si at berørte parter faktisk leverer svært dårlig vare, slik at de må finne seg i at utsagnene vurderes deretter. Men det som er interessant, er at en part som i høyeste grad er berørt, nemlig Utdanningsforbundet, som organiserer de fleste lærerne, i 12. time er kommet på litt andre tanker og gir signaler om at det faktisk er viktige elementer som er for dårlig ivaretatt i lærerutdanningen, og som bør komme på plass, bl.a. ledelsesfaget. Disse skarve 10 poengene som er kommet inn, skusles nå bort i innspurten. Til slutt dette med lengden på utdannelsen. Vi oppfatter at gradsstrukturen og 5-årig utdanningsløp for å gi god velkvalifisert utdanning, har man valgt med omhu. Det er faktisk en tanke bak. Man har sett på utdanningen internasjonalt, og man har hatt det syn at for å få god kvalitet på mange utdanninger, velger man fem år som hovedløp. Da er det beklagelig at man fraviker det i denne for landet så viktige utdanningen som det lærerutdanningen er. Jeg er enig med statsråden i at det faktisk er læreren som er den viktigste faktor for at elevene skal få et godt læringsresultat. Selv om vi har mye ugjort på skolebyggsektoren, er det slik at det er læreren som er viktig. Vi skal fortsatt bruke mye penger på undervisningen vår, men når vi fremviser et læringsresultat på linje med de middelmådige nasjonene, er det en del ting vi må gjøre. Blant annet er det viktig å se på lærerutdanningen, og da burde vi legge langt større vekt på kvalitetssikring. Vi burde forsikre oss om at de viktige fagene blir vektlagt tyngre og tydeligere for å få god kvalitet, og det gjør vi etter Fremskrittspartiets syn best ved å gjøre flere fag obligatoriske. Vi gjør det også ved å sikre et 5-årig studium, der de tre første årene skal konsentrere seg om å gi barn i 1.–4. klassetrinn best mulig undervisning.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-19:
Statsråden har både i meldingen som er lagt fram for Stortinget, og i andre sammenhenger presisert at lærernes kompetanse er avgjørende for kvaliteten i skolen. Men uten oppdatering og engasjerte og dyktige lærere er det umulig å skape en god skole. Lærerne har en type arbeid der det er helt nødvendig med jevnlig oppdatering både faglig og pedagogisk. Det er derfor skuffende at Regjeringen i sin melding om lærerutdanningen ikke kommer med mer konkrete og forpliktende forslag om å trappe opp etterutdanningen av lærere, slik at man kan sikre en kontinuerlig oppdatering av lærerstaben. Det er også skuffende at regjeringspartiene ikke går inn for det forslaget Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV legger fram, forslaget om en forpliktende opptrappingsplan for etterutdanning av lærere. Jeg vil derfor utfordre statsråden på hvordan hun vil legge til rette for å gi flere lærere muligheten til å holde seg faglig og pedagogisk oppdatert for å sikre et høyere kvalifisert lærerkorps i den norske skolen.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-06-19:
At det er et bredt flertall bak hovedtrekkene i meldingen, er veldig bra. Hovedmodellen er på plass, og det er også bred enighet om innholdet. Representanten Bjørnstad sa at skillet i skolepolitikken nå går på ressurser. Da er det i hvert fall bra at en er enig om innholdet. Debatten har også avklart at det er et flertall i Stortinget som ønsker en faglig fordypning for lærerne i ungdomsskolen. Etter Sorteviks innlegg på vegne av Fremskrittspartiet er målet om at lærerne har en fordypning på 60 studiepoeng i sine undervisningsfag i ungdomstrinnet, tydelig og klart uttrykt. SV og representanten Reikvam kritiserer at flertallet vil gjøre KRL obligatorisk i lærerutdanningen. Jeg synes representantene Skjælaaen og Skarbøvik har gitt en god begrunnelse for hvorfor faget naturlig hører hjemme i forståelsen av læreroppgaven. Det overraskende er at SV ikke ser det samme behov. Det må bety at SV tillegger læreroppgaven et annet innhold enn kunnskap og dannelse. Jeg har imidlertid ikke hørt SVs alternative beskrivelse av læreroppgaven. Enkelte har i dag framstilt innstillingen som et nederlag for Kristelig Folkeparti. Det er ikke riktig. I komiteinnstillingen er Kristelig Folkeparti med i alle flertall. Vi synes endringene komiteen har gjort, er gode, fornuftige og framtidsrettede. Det er en styrke for lærerutdanningen at det er et bredt flertall bak innholdet. Rosen som er gitt i dag, både til saksordføreren og andre, er derfor vel fortjent.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-06-19:
Lærerressursene er veldig viktige. Det er det vi holder på med og snakker om nå som Stortinget behandler en ny lærerutdanning. I meldingen står det mye om veiledning for nyutdannede lærere og om videreutdanning. Karita Bekkemellem Orheim var i sitt innlegg inne på situasjonen rundt omkring i skolene. Det vi ser, er faktisk at ressursene på kommunebudsjettene til videreutdanning for lærerne går ned. Da blir jeg litt bekymret for både veiledning for nyutdannede lærere, og videreutdanning for lærere som har vært i yrket lenge. Jeg er glad for signalene statsråden gir når hun sier at hun vil tilrettelegge for videreutdanning i forskjellige fag, men jeg er faktisk litt bekymret fordi situasjonen rundt omkring i skolene er dramatisk. Når foreldre begynner å snakke om frivillig foreldrebetaling, er jeg redd for at det er noen som taper. Så spørsmålet mitt er om statsråden vil gjenta at hun synes det er tilstrekkelig med ressurser i norsk skole, slik hun tidligere har uttalt i svar i spørretimen, eller om hun mener at det faktisk må tilføres mer ressurser bl.a. for at lærerne skal bli bedre – det som denne lærerutdanningen faktisk er en viktig start på.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2002-06-19:
Fra Arbeiderpartiets side er vi opptatt av å løfte blikket og se framover mot framtidas behov, for på den måten å kunne ta de rette grepene for lærerutdanningen. De som starter på skolen i dag, skal først om nærmere 20 år gå ut i en jobb og ta ansvar i et samfunn med krav og forventninger som vi ikke vet så mye om i dag. Det vi med sikkerhet kan si, er at barn vil ha behov for en del basiskunnskaper, og barn vil ha behov for en del ny kunnskap – kunnskap som vi sannsynligvis ikke kjenner pr. i dag. Fra Arbeiderpartiets side er det derfor svært viktig å sikre lærerne jevnlig etterutdanning og oppdatering, dette i erkjennelsen av at lærerjobben blir stadig mer krevende i et samfunn i rask forandring. Jeg vil understreke at dette ikke bare er arbeidsgivers ansvar – nei, det må også være et nasjonalt ansvar å legge til rette for gode muligheter for å videreutvikle kompetanse. Arbeiderpartiet mener det er behov for en forpliktende opptrappingsplan for etterutdanning av lærere. Denne viktige yrkesgruppen som på mange områder forvalter vår grunnkapital – barna – trenger et løft. Lærerne fortjener å bli tatt på alvor. Å tilrettelegge for gode ordninger slik at yrkesgruppen kan heve sin kompetanse gjennom etterutdanningsordninger og/eller hospitering, er en måte å vise at vi tar dem på alvor på. Det er viktig at lærerne får mulighet til å styrke sin kompetanse på det faglige området. Men lærerne møter også andre utfordringer som de trenger kompetanse til å mestre. I skolene er det problemer med rus, spiseforstyrrelser og mobbing. Disse utfordringene er dessverre økende. På disse svært vanskelige områdene bør det finnes ordninger der lærere og skoler kan lære av hverandre. Desto bedre kvalifisert lærerne er til å håndtere disse vanskelige problemene, desto større trygghet har de i arbeidet med å hjelpe barn og unge med denne type utfordringer. I det store og hele ser vi at skolen egentlig får flere og flere oppgaver på det psykososiale plan. Her gjør dagens lærere en formidabel jobb. Vårt forslag om å lage en forpliktende opptrappingsplan for etterutdanning av lærere går ut på å gi også allmennlærerne faglig påfyll og nødvendig trygghet til nettopp å hjelpe barn og unge med rusproblemer, de som sliter med spiseforstyrrelser eller lever et liv i angst som mobbeoffer. Dette betyr ikke at lærerne skal ta på seg oppgaver som hjelpeapparatet eller behandlingsinstitusjoner har ekspertise på. Men lærerne skal få trygghet til å mestre situasjoner som vi vet de uansett vil komme opp i, og få kunnskap til å hjelpe elevene videre slik at de får den oppfølgingen og behandlingen de trenger. Med noen unntak er Arbeiderpartiet relativt fornøyd med de grep som blir gjort her i Stortinget i dag i lærerutdanningssaken. Den nye utdanningen vil være et håndslag til en yrkesgruppe som avkrever respekt og honnør for sin innsats i skolehverdagen landet over. Jeg tror dette, sammen med lønnsløftet for lærerne som vi fikk til under Stoltenberg-regjeringa, er nok et bidrag til å styrke rekrutteringen av gode lærere til den norske skolen.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-06-19:
Hvis det ikke nytter å komme med noe som jeg mener er ganske viktig, blir det veldig vanskelig å svare. Så jeg tror jeg må få lov til å komme inn på det likevel. Det er selvfølgelig en meget viktig sammenheng mellom ressurser og resultater i skolen. Jeg kommer nylig fra et møte i Bratislava med alle utdanningsministrene i Europa, og det er helt på det rene at mange land i Europa totalt sett bevilger for lite til skolen og bør få opp det samlede ressursnivået for også å kunne få kvalitet og bedre resultater i skolen. Men for mange land er det nok også slik at det er vanskelig å påvise at det er en fortsatt økning av ressursene som er det avgjørende for om man skal høyne kvaliteten. I Norge ligger vi – enten representanten Bekkemellem Orheim liker å høre det eller ikke – i verdenstoppen totalt sett når det gjelder ressursbruk i skolen. Når det gjelder ressursbruken per capita i norsk skole, har den utviklet seg stabilt eller kanskje med en liten økning. Og hvis vi ser på den ressursutnyttelsen, burde vi ha bedre resultater i norsk skole enn det vi har – ifølge denne PISA-undersøkelsen er de relativt gjennomsnittlige. Det er gjort en del forskning på hva som kan forklare forskjellen i elevprestasjoner i norsk skole og i skoler i mange andre land. Hvis vi ser på skolen i Norge, er det slik at ca. 5 pst. av forskjellene i elevprestasjoner kan forklares med forskjeller i ressurssituasjonen. Vi vet at selv om vi bevilger og bruker veldig mye totalt sett, så bruker kommunene forskjellig på skole. Det kan skyldes en nedprioritering, hvis man bevilger lite, men det kan også skyldes at man er flinkere til å styre og lede skolen. Det vet vi ikke i hvert enkelt tilfelle. Jeg mener det er ganske klart – jeg tror på det intuitivt – og jeg mener også at forskning viser at det aller viktigste for elevprestasjonen og kvaliteten i skolen er lærerne. Lærerne er avhengig av en god skoleledelse. Skoleledelsen er avhengig av gode eiere. I tillegg kommer elevenes egen motivasjon og – dessverre også får jeg si – familiebakgrunnen, og da tenker jeg ikke på familienes økonomi, men på den skolemotivasjonen, den kulturelle ballasten elevene har med seg hjemmefra.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-06-19:
Først til det første, behovet for profesjonskunnskap og det som jeg har inntrykk av at Fremskrittspartiet er veldig opptatt av, nemlig at det ikke bare er en leder på skolen, eller noen ledere på skolen, men at det faktisk også er ledere inne i klassen, og at lærere er klasseledere. Det tror jeg er veldig riktig observert, og jeg tror det er en type kunnskap om lederskap og ledelse som det er stort behov for i våre dager, ikke minst på bakgrunn av det som ble nevnt tidligere når det gjelder de øvrige problemene man har i skolen, og som man skulle ønske at lærerne ikke måtte bruke så mye tid på. Når Regjeringen har fremmet forslag om å ta inn denne enheten profesjonskunnskap, er det dels fordi vi mener det er et behov, dels fordi vi mener det sendte ut et viktig signal, og dels fordi det også har vært etterspurt av sektoren. Men nå opplever jeg ikke flertallet slik at de ønsker å saldere vekk dette viktige emnet. Flertallet her på Stortinget har hatt det trangt i den obligatoriske delen, slik vi har hatt det. Når man først ønsker denne nye modellen, ønsker man å organisere dette på en noe annen måte. For å få plass til denne KRL-enheten har man sagt at profesjonskunnskapen må ivaretas på en annen måte. Jeg synes det er et viktig signal når komiteen sier det. Departementet vil ta det med seg videre, og det håper jeg også er et signal som institusjonene oppfatter. Det tror jeg de gjør, også fordi de selv mener at dette er viktig. Når det gjelder utdanningens lengde, må vi huske på at Kvalitetsreformen ikke bare har som formål å få denne felles gradstrukturen. Formålet var jo ikke å få lengst mulig utdanninger. Det er en ganske samstemt mening i sektoren og via de høringene vi har gjort, om at fire år er tilstrekkelig. Men jeg vil legge til: Her blir det rike muligheter for å fordype seg og gå videre og ta mastergrader. Personlig tror jeg at det kan komme til å bli ganske vanlig, og at det vil gi mange muligheten til å ta en lengre utdannelse. Valgfrihet er jeg ikke redd for, fordi jeg mener det sikrer at man både får fordypet seg, og at man gjør det i fag man er motivert for og engasjert i.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-06-19:
Jeg er helt enig med representanten Lena Jensen i at etter- og videreutdanning og kontinuerlig kompetanseutvikling er svært viktig for lærere. Det kommer til å bli viktig for absolutt alle. Uansett hvor høy grunnutdanning man tar, blir dette en viktig realitet gjennom det yrkesaktive livet man har, og gjennom livet i og for seg. For alle mennesker tror jeg dette også vil være stort personlig ansvar. Det er selvfølgelig noe som kommer til skje gjennom arbeidsplassen, men det blir en personlig utfordring for oss at vi greier å lære mer i løpet av livet. Derfor blir det også en viktigere oppgave for skolen å lære barna å lære og det at barna blir nysgjerrige, slik at de kan oppsøke kunnskap senere i livet. Når det gjelder lærerne spesielt, er dette med etter- og videreutdanning for en stor del skoleeiers ansvar. Men jeg mener at vi har vist at vi også på statens hånd er veldig opptatt av dette, vil prioritere det og følge med på det. Jeg minner om at vi har tatt initiativ for å få en ganske storstilt etter- og videreutdanning av lærere når det gjelder IKT, bl.a. gjennom det såkalte LærerIKT som er utviklet av Høgskolen i Agder. Vi satser på at det skal gis fleksible etter- og videreutdanningstilbud innenfor norsk, matematikk, fremmedspråk, skoleledelse osv., som skal være administrert av SOFF. Vi har gått inn med statlige midler, mer enn noensinne meg bekjent, for å få til kompetanseutvikling på prioriterte områder. Etter at vi nå har fått ny læreplan i KRL-faget og siden det er et nytt fag, synes jeg at det bør bli et område som en bør satse på etter- og videreutdanning på. Jeg mener også at det tiltaket Regjeringen har tatt initiativet til foreløpig som en prøveordning, nemlig de såkalte demonstrasjonsskolene, også er et viktig tiltak, for det vil kunne løfte frem skoler som får til noe positivt på viktige områder. De kan fungere som etter- og videreutdanningssentraler – skulle jeg til å si – steder hvor lærere og andre skoleledere kan hospitere, besøke og få opplæring. Dette er et område jeg vil følge meget nøye fordi jeg mener at det er meget viktig.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-06-19:
La meg først si: Jeg undervurderer ikke de økonomiske problemene som enkelte skoler mener at de er i. Jeg har senest i dag hatt møte med foreldrerepresentanter for to skoler som har vært mye omtalt i mediene i det siste, og det er ikke slik at jeg stiller spørsmål ved deres virkelighetsbeskrivelse i den måten de opplever dette på. Det som jeg likevel synes vi har en plikt til å engasjere oss i, er at vi samlet sett bevilger veldig mye penger, bruker mye ressurser, men har gjennomsnittlige resultater, og da må vi spørre oss selv: Går det an å få mer ut av ressursene? Jeg mener at vi skal ligge i verdenstoppen, jeg, når det gjelder ressursbruk på skolen. Det bør Norge gjøre. Jeg mener at vi godt kan bevilge mer til skolene også, men jeg synes ikke at vi kan sitte stille og ikke få til et bedre forholdstall mellom ressurser og resultater. Vi må interessere oss for hvordan vi kan få mer ut av kronene, enten bevilgningsnivået er slik det har vært per capita, nemlig ganske stabilt gjennom mange år, eller om det skulle øke. Jeg tror vi gjør enkelte feil. Jeg kaller dem systemfeil. Jeg vet at mange synes det er et ord som det er litt vanskelig å engasjere seg i – kanskje ikke noen kioskvelter – men allikevel er det nødvendig å engasjere seg i det. La meg gi noen stikkord. Det vi snakker om i dag, kompetanse for lærere er svært viktig. Og jeg mener dette er viktig også for skoleledere og -eiere, langt utover lærerne. For det andre mener jeg det er veldig viktig at vi får kunnskap om kvaliteten i norsk skole, både over tid og sammenlignet med andre, for det er vanskelig å få til skoleutvikling hvis vi ikke kjenner til kvaliteten. Da er det vanskelig å ha noen bedømmelse av hva vi skal gjøre med det. For det tredje mener jeg det er viktig å ha gode finansieringssystemer, ikke bare et omfang på finansieringen, men finansieringssystemer som gir incentiver til kvalitetsforbedring. Jeg spør meg selv: Har vi alltid det i dag? Jeg kunne snakket ganske lenge om det, men jeg tror ikke alltid finansieringssystemene er rettferdige eller formålseffektive. Og for det fjerde mener jeg at lover, regler og avtaler også er mulige å forenkle, slik at skolene, lærerne og lederne får større handlingsrom.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-06-19:
Vi er nå kanskje litt på siden av lærerutdanningsmeldingen, men likevel, jeg synes det var en merkelig uttalelse fra Arbeiderpartiets side. Vi ligger i verdenstoppen når det gjelder ressursbruk. Vi har hatt en økning i ressursbruken per capita, og kommuneøkonomien akkurat nå er vel sannsynligvis litt bedre enn den Arbeiderpartiet la opp til i statsbudsjettet, for den kommuneøkonomien som vi har foreslått for neste år, har jo ikke begynt å virke ennå. Hvis det er riktig at det er tett sammenheng mellom ressursbruk og resultater, synes jeg det er veldig merkelig at ikke resultatene er mye bedre. Hvorfor er ikke resultatene i verdenstoppen? Eller: Hvis det er riktig som Arbeiderpartiet sier, at dette bare står om mer penger, hvorfor har ikke Arbeiderpartiet gjort noe med det før? Det er altså ikke noe nytt som har skjedd akkurat nå. Vi har hatt en kjempehøy ressursbruk over mange år, og per capita er det en stabil utvikling. Så hvis dette er en ny erkjennelse Arbeiderpartiet har fått nå, er det i og for seg greit, men hvis det ikke er en ny erkjennelse, er det merkelig at man ikke har gjort noe med dette før. Én ting til: Om jeg er bekymret for situasjonen? Selvfølgelig er jeg bekymret. Noe jeg er veldig bekymret for, er hvordan vi som er politikere på riksplan, skal forholde oss til det lokale selvstyret og til kommunene. Jeg tror det går an å oppsummere med å si at når det gjelder skolen, har staten og rikspolitikerne langt på vei mistet innflytelse over den økonomiske prioriteringen av skolene i kommunene, fordi det kan man. Den er jo finansiert gjennom rammefinansiering. Så forsøker man å kompensere for det med jevne mellomrom gjennom handlingsplaner og/eller øremerkinger på skolens område eller på andre områder, men dessverre er det da en tendens til at problemene tyter ut et annet sted. Dette tror jeg er en litt ond sirkel som er det jeg kaller et systemproblem, og som vi er nødt til å ta stilling til og prøve å komme oss ut av. Ellers blir det en ond sirkel, og det tror jeg gjelder uansett hvilket nivå man legger seg på når det gjelder kommuneøkonomien.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2002-06-19:
Vi trenger mange virkemidler for å oppfylle målene om en god skole. I dag diskuterer vi lærerutdanningen, der vi ønsker faglig kompetente lærere. Enigheten i denne saken er også betegnende for at når vi diskuterer endringer i innhold for å få bedre kvalitet, er det stor grad av enighet. Så kommer vi til det som ble berørt i forrige replikk, at i den skolen vi ønsker oss, trenger vi mer penger. Den akutte virkeligheten rundt omkring i Kommune-Norge er at lærerstillinger kuttes, klasser slås sammen, nødvendig vedlikehold og oppussing utsettes, og det er dårlig med lærebøker og undervisningsmateriell. Engasjerte foreldre slår seg sammen og vil faktisk betale tusenvis av kroner for å gi sine egne barn og unge et godt opplæringstilbud. De skjønner faktisk at det er mer penger som trengs. Og statsråd Clemet avviser dem jo ikke og sier at nei, vi har mer enn nok penger i norske skoler. Mitt spørsmål er følgende: Er statsråden, som øverste ansvarlige for utdanningssektoren, i det hele tatt opptatt av dagens akutte situasjon for skolene rundt omkring i Kommune-Norge, der det er regjeringspartiene og Fremskrittspartiet som er ansvarlige for de økonomiske rammene? Det er ikke tilstrekkelig å si at det er systemfeil, og vente egentlig på krisa.
Raymond Robertsen (Høyre), 2002-06-19:
For Samarbeidsregjeringen er utdanningen et av de viktigste satsingsområdene. Statsråd Kristin Clemet varslet tidlig at man ville bedre kvaliteten i den norske skolen, og at læreren er viktig for å få det til. Regjeringens forslag til ny lærerutdanning viser at statsråden følger opp Høyres, Kristelig Folkepartis og Venstres ambisjoner om å bedre kvaliteten i norsk skole. Læreren er den mest betydningsfulle enkeltfaktor når det gjelder hvor god utdanningen faktisk blir. Dette tar Høyre og Regjeringen alvorlig og mener at man må forbedre lærerutdanningen. Derfor foreslår Regjeringen bl.a. et eget fag i lærerutdanningen som skal bedre fremtidige læreres kompetanse på begynneropplæring i lesing og skriving. Regjeringen og Høyre er også opptatt av faglig kvalitet hos lærerne. Det er derfor bra at komiteen har gitt sin tilslutning til forslaget om at lærere som underviser i ungdomsskolen, minimum skal ha en årsenhet i faget de underviser i. Systemet legger ikke opp til kvalitet når man i dagens skole kan risikere å ha matematikklærere som kun har ett år mer matematikk enn eleven de underviser. Dette vil selvfølgelig i fremtiden bli historie ved at komiteen har gitt sin fulle støtte til Regjeringens opplegg. Så er det noe jeg føler er litt underlig, og som jeg mener er direkte uriktig. Det står bl.a. i komitemerknadene til Fremskrittspartiet at man er skeptisk til rekrutteringskampanjer for å få bedre tilfang av lærere. Statsråd Clemet har drevet en målrettet kampanje det siste året for å få flere til å søke en lærerutdanning. Resultatet av denne kampanjen er at 8,3 pst. flere har søkt allmennlærerutdanningen, 5,7 pst. flere har søkt til faglærerutdanningen, og det har vært en økning på 19,9 pst. for dem som har søkt til årsenheten innenfor lærerutdanningen. Statsråd Clemets innsats for å fokusere på læreren og den viktige rollen som han eller hun har, har bidratt til at flere nå ønsker å bli lærere. Dersom man tar en oppsummering av endringene i lærerutdanningen, kan man si at Stortinget stort sett støtter Regjeringens linje når det gjelder å bedre kvaliteten i skolen. Det er stor enighet om hovedlinjene som er staket opp av Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Dette vil norsk skole høste fruktene av i fremtiden.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2002-06-19:
At det er et sterkt behov for en reform innen lærerutdanningen, burde være hevet over tvil. Både som politiker og som skolemann har jeg følt det som et tankekors at lærerutdanningen på ingen måte har vært i takt med utviklingen i norsk skole eller i samfunnet for øvrig. Nye lærere er blitt utdannet til gårsdagens skole, ikke til dagens og så visst ikke til morgendagens. Faglig dybde og fleksibilitet, med større frihet for institusjoner og for studenter, gjennomsyrer meldingen som vi behandler i dag. Lærerutdanningen har i mange år slitt med rekrutteringen, selv om vi har sett bedring i de senere år. Læreryrket og lærerutdanningen har ikke vært attraktive nok. Det kan skyldes mange ting. Lærerutdanning har av noen blitt sett på som en nødløsning hvis en ikke har lyktes med andre utdanninger. Jeg tror ikke lønn har vært eneste grunn til den lave rekrutteringen. Den skyldes også at utdanningen ikke har vært sett på som å være i takt med tiden. Lærerutdanningen har ikke vært vurdert til å holde samme faglige nivå som andre fagstudier. Den nye lærerutdanningen vil rette opp på dette. Vi får en utdanning med dybde og fleksibilitet, en utdanning i pakt med de krav som skal settes til lærere i morgendagens skole. Fra å få en lunken halvfaglighet får vi nå faglig dybde, fra å skulle føre alle gjennom samme løp får vi nå en utdanning som gir individualitet. Individualiteten er blitt forsøkt utryddet i den norske lærerstand, og det er et farlig spill som vil kunne ende med store tap. Individualitet gir et personlig forhold til lærerarbeidet. Den gir engasjement, den gir sikkerhet i lærerrollen, den gir evne til å bringe et budskap, den gir evne til å være veileder og pedagog. Den gir kort sagt gode resultater. En lærerutdanning som ikke fremmer individualisme kombinert med kunnskap, engasjement og omsorg i arbeidet med elevene, er en dårlig lærerutdanning. Jeg har tro på den modellen som komiteen i innstillingen i all hovedsak har sluttet seg til. Noen endringer har skjedd i forhold til Regjeringens modell, men hovedtanken og helheten er i fullt monn til stede fremdeles. Totalt sett er de foreslåtte endringene relativt små, men likevel av ganske stor betydning. Personlig er jeg svært tilfreds med at KRL-faget igjen er inne som obligatorisk fag. Det tror jeg er viktig og ganske grunnleggende når det gjelder å gi trygghet for å bringe videre grunnleggende verdier og kulturkunnskap. Høyre er også med i flertallet som fortsatt vil gi førskolelærere kompetanse for undervisning i 1. klasse, men jeg vil understreke flertallsmerknaden der departementet blir bedt om å «se på muligheten for at det også i førskolelærerutdanningen blir vektlagt grunnleggende lese-, skrive- og matematikkopplæring.» Behovet for en ny lærerutdanning har vært påkrevd. Jeg har tro på at den nye lærerutdanningen vil gi ny rekruttering til dette enormt viktige yrket, bedre kvalitet på undervisning og bedre læring i skolen. Dette er svært nødvendig. For norsk skole er dette en god dag.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2002-06-19:
Representanten Olsen er en klok mann. Men historisk sett har lærerutdanningen vært datostemplet som ferskvare med «best før» inngangen til neste stortingsperiode. Dette har så partiene flittig benyttet seg av for å foreta mer eller mindre vellykkede endringer, for vise at de har handlekraft i forhold til dette viktige arbeidsfeltet. Et lite knippe avisutklipp fra i år er på sin plass. Aftenposten 30. januar: «Nye lærere kan for lite skole» – basert på en undersøkelse av Norgesnettrådet. Finansavisen 31. januar: «Clemet med nytt utspill. Høy strykprosent og lav arbeidsinnsats blant lærerstudentene tilsier at det må gjøres noe grunnleggende med lærerutdanningen, mener hun.» Dagbladet 31. januar: «Lærerutdanningen er for dårlig». Og til slutt Dagbladet 1. februar: «Flinke barn mangler respekt, sliter ut lærerne: De spør for mye.» Løsningen eller svaret på alt dette synes å være at utdanningen i stor grad skal være valgfri, slik at fremtidens lærere skal undervise i de fag og på de trinn man ønsker å undervise på, som statsråden sa. Hva om det ikke blir noen lærere til å undervise der vi mener det er viktig? Vi husker vel fortsatt at mange av de problemene vi sliter med i dag, kommer av valgfrihet, at man kunne velge bort viktige fag som norsk og matematikk. Voie priste både KRL-faget, som flertallet har klart å redusere med 10 studiepoeng, altså en tredjedel, og det faktum at den viktige ledelsesfunksjonen, kompetansen, blir integrert bl.a. i dette faget. Det er viktig med ledelseskompetanse, og det er også vist til at det er en total mangel på det innenfor lærerutdanningen i dag. Flere forskere har gjennom mange år, helt fra midten av 1980-tallet, påpekt nettopp dette, men når man endelig er i ferd med å få ledelseskompetanse inn i profesjonsfaget, slik som Fremskrittspartiet har poengert, roter man det altså bort og legger det inn i et redusert KRL-fag. Dette er nesten litt skammelig. Til slutt vil jeg påpeke at det ikke, som representanten Reikvam sa, står en samlet komite bak 4-årig lærerutdanning, da vi ville ha standardmodellen også for lærerutdanningen.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2002-06-19:
I en merknad står det at et flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, «går inn for at det obligatoriske KRL-faget skal ha et omfang på 20 studiepoeng. Dette flertallet viser til at elementene i de to 10 studiepoengsfagene «Profesjonskunnskap» og «Verdi- og kulturformidling» som Regjeringen foreslår, kan ivaretas både i KRL-faget og i pedagogikk». Pedagogikken har i alle år hatt som oppgave å ivareta nettopp dette, men har ikke klart det. Det var ikke uten grunn at Ogden i en undersøkelse publisert i januar 1997 gjentok noe han kom med på midten av 1980-årene, at skolens problem er manglende kunnskap om klasseledelse. På tross av alt dette virker det ikke som om det nevnte flertall er i stand til å få inn en fagenhet som ivaretar klasseledelse som et selvstendig element, som ivaretar klasseledelse i forhold til konflikthåndtering, i forhold til et likeverdig foreldre-/skolesamarbeid m.m. Alle disse momentene er faktisk hovedkomponentene i skolens problem i dag. Det er bevist i rapport etter rapport, både i inn- og utland, og her sitter vi i en forsamling til gjensidig beundring og klapper hverandre på skulderen og sier at alt dette er bra. Det er korrekt – jeg er enig med Voie i én ting – at statsråden har en stor oppgave foran seg. Spørsmålet er: Er den for stor?
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2002-06-19:
Hvorvidt statsråden har informert Stortinget korrekt underveis, kan sikkert diskuteres. Da statsråden var her i huset og svarte i den muntlige spørretimen, sa han – og det var korrekt nok – at han ikke kjente saken. Selv landbruksministeren bør være klar over at Stortinget ikke var spesielt opptatt av om personen Sponheim kjente saken, men om den politiske ledelse kjente saken. Det var naturligvis det som var spørsmålet, og det vil nok en erfaren parlamentariker som landbruksministeren være klar over. Nå sier landbruksministeren at dette er en spesiell sak. Han viser til at eiendommen har vært fritidsbolig i så og så mange år, hvilket også flere talere har vært inne på tidligere, at den ligger på en øy uten fast forbindelse osv., og at dette spiller inn. Jeg har ikke vært klar over at dette har hatt noen som helst betydning for statsrådens avgjørelse i denne saken. Jeg har fått forståelsen av at det her har vært snakk om prisen, at vedkommende ikke fikk den prisen som Landbruksdepartementet fant rimelig, og at det var det som lå til grunn. Hvis det er noe annet, at den har vært brukt som fritidsbolig over lengre tid osv., kan man jo sette et spørsmålstegn ved det tidligere vedtaket i Landbruksdepartementet. Da må jeg spørre landbruksministeren om det er slik at det tidligere vedtaket i Landbruksdepartementet ikke var gyldig, ettersom landbruksministeren selv, og også hans partifelle Skei Grande sier at dette ikke dreier seg om politisk skjønn. Dette er juss i meget snever forstand, har jeg forstått. Jeg må også spørre statsråden om det er slik at dette er reell, faktisk juss. Han snakker om etablert praksis, og da må jeg spørre landbruksministeren om etablert praksis betyr at vi vil finne igjen tilsvarende saker med tilsvarende begrunnelse for avgjørelsen.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2002-06-19:
La meg først si noen ord om dette med kameraderi. Det er noe som i alle fall jeg og min fraksjon overhodet ikke har vært inne på. Den slags primitive argumentasjoner har vi overhodet ikke vært i nærheten av her. Vi har stor forståelse og aksept for at statsråden gikk ut og sa: Jeg kjente ikke denne saken. Jeg forstår at det var behov for å si det. Det jeg sier i neste omgang, er at det som var litt merkelig for oss, var dette at det så ut som om det var embetsverket som håndterte en sak av en slik prinsipiell betydning og en omgjøringssak. Det er derfor jeg sier at det ville ha vært gunstig om statsråden her hadde sagt at hans statssekretær hadde behandlet saken, når han visste det da han svarte på spørsmålet her i salen. Men det er nå det! Jeg spurte i stad, og statsråden svarte ikke på det, om dette med etablert juridisk praksis, lovmessigheten – ikke politisk skjønn som jeg forstår ligger til grunn for dette. Jeg er også veldig usikker på det statsråden nå sa om at i denne saken var det pris, og pris alene, som avgjorde saken. Likevel skal man kunne individualisere denne saken i forhold til andre saker hvor også pris ligger til grunn, fordi denne saken dreier seg om en bolig som har vært fritidseiendom over så og så lang tid. Når det ikke ligger i beslutningsgrunnlaget, hvordan kan det da ligge til grunn for at man eksempelvis avslår en tilsvarende sak som ikke har vært fritidsbolig i 45 år, men hvor prisforholdene er de samme? Til slutt dette med takst: Jeg lurer på hva statsråden egentlig har av oppfatning om takst. For meg er takst rett og slett en mer eller mindre kvalifisert gjetning om hva markedet er villig til å betale.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2002-06-19:
Jeg følte meg en liten stund hensatt til studentersamfunnet, og det kan jo være festlig det i sene nattetimer, naturligvis. Nei, jeg ser ikke noen betenkeligheter med det forslaget vi har til statsråden, fordi det som har skjedd, er bl.a., som statsråden selv har sagt, at det er kommet antydninger om at selger kan ha fått høyere bud enn hva departementet er gjort kjent med og har lagt til grunn. Hvis det er tilfellet, så kan man anta at vedtaket er fattet på feilaktig eller sviktende grunnlag. Det i seg selv skulle naturligvis være nok for statsråden til å gjøre en vurdering av denne saken. Det samme gjelder selgers bestrebelse på å selge. Det er litt uklart om det er gjort et tilstrekkelig arbeid fra departementets side for å verifisere de anstrengelser som selger her har gjort. Og det kan altså være slik at noe av grunnlaget for dette vedtaket er litt sviktende. Hvis det skulle være tilfellet, vil det altså være mulig for statsråden å gjøre en slik vurdering av det vedtaket som er fattet. Hvis det ikke er grunnlag for det, ville statsråden ikke gjøre om vedtaket.
Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-19:
Nå på slutten av året er de av oss som fortsatt er relativt unge, vant til at det er på denne tiden man får sine karakterer. Jeg skal ikke forsøke å dele ut noen karakterer til landbruksministeren, men jeg vil utfordre landbruksministeren til å karakterisere Lillesand kommunes saksbehandling i saken. Slik jeg har forstått landbruksministeren, har landbruksministeren ment at det har vært enkelte svakheter ved kommunens saksbehandling. Her er vi nettopp inne på noe av det som er kjernen i spørsmålet om det i praksis kan skapes presedens fra denne saken, nemlig det at selv om det juridisk – hvis man har muligheten til å konsultere alle de jurister som har spesialkompetanse – vil være klart hvordan saken skal tolkes, er det ikke slik at det for enhver kommune, med de små saksbehandlerressurser kommunen kan ha, vil være like enkelt. I og med at Sponheim, slik jeg har forstått statsråden, tidligere har uttrykt seg relativt kritisk til Lillesand kommune i deler av behandlingen av denne saken, ser ikke da statsråden også et behov for å gi juridisk bistand til kommuner med konsesjonsgrense 0, på samme måte som Miljøverndepartementet gjør forsøk med i forhold til bygging i strandsonen? Hvis det er slik at statsråden nå ønsker å sikre at denne saken ikke skaper presedens, slik statsråden mener den ikke vil, vil jo det være den enkleste måten å oppnå dette målet på.
Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-19:
Det burde egentlig være grenser for hva man skulle la seg provosere av til å gå på talerstolen. Men jeg må likevel få si til representanten Dahl, som i den ene setningen beskylder andre for å tolke som en viss person leser en viss bok, og som i neste setning tydeligvis har ustyrtelig mye større kunnskaper om Arbeiderpartiets og SVs intensjoner bak de forslagene vi legger inn enn det Arbeiderpartiet og SV har redegjort for: Det blir rett og slett litt merkelig. Når det gjelder boplikten og eventuelle krokodilletårer fra SV fordi vi faktisk ønsker at kommunene skal få støtte til å ivareta denne ordningen på en god måte og få juridisk støtte som gjør det mulig for kommunene å bruke boplikten som instrument, så registrerer jeg at representanten Dahl går hardt ut mot denne reguleringsordningen. Men representanten Dahl er vel klar over at han også går hardt ut mot den regjeringen vi har, som faktisk ønsker å bevare boplikten som et virkemiddel? Representanten Dahl må gjerne kalle det krokodilletårer. Men vi i SV ønsker i hvert fall at når vi først har reguleringer på dette området, må vi sørge for at kommunene får mulighet til å sørge for likhet for loven og får mulighet til faktisk å bruke dette instrumentet som Stortinget har ønsket å gi dem, og at det ikke bare blir en papirbestemmelse der de med muligheter til å kjøpe seg hjelp fra ressurssterke advokater, får det som de vil.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-06-19:
Statsråden sier i dette replikkordskiftet at det er en oppfatning blant fagfolk at «Solvang» er mer verdt enn «Gården». Jeg vil gjerne ha statsråden til å fortelle hvilke faglige vurderinger som departementet har innhentet som viser at «Solvang» er en eiendom som er mer verdt enn den som statsråden sammenligner med. Det eneste jeg kan se er gjort av sammenligning, står i et brev som selger, Henrik P. Thommessen, har skrevet den 13. september 2001, som beskriver eiendommen «Gården» med en beliggenhet som er langt dårligere, med et gjørmete strandområde utenfor som gjør at det ikke er mulig å etablere kai, osv. Er det den type informasjon, fra en selger som er interessert i å få en høyest mulig pris for sin eiendom, statsråden bygger sin oppfatning på om at denne eiendommen er så mye mer verdt? Eller er det gjort sammenlignbare takster? Det er det ene. Det andre jeg har lyst til å spørre statsråden om, er: Når statsråden gjentatte ganger hevder at dette ikke vil skape presedens og viser til professor Boe, finner jeg grunn til å peke på at professoren i høringen flere ganger gjentok at det faktum at denne gården over så lang tid har vært brukt som fritidseiendom, gjør at denne saken er lett å skille fra andre saker. Det er det argumentet professoren bruker som begrunnelse for at den er lett å atskille. Det er et argument som departementet overhodet ikke har brukt i sin begrunnelse. Derimot har man brukt pris. Ser ikke statsråden at dette er to vesentlige begrunnelser, og at pris, som departementet har brukt som begrunnelse, vil komme til å være avgjørende i framtiden, og at man for ettertiden ikke kan begrunne det med at dette var en særskilt sak fordi eiendommen har vært brukt som fritidsbolig i 43 år når den begrunnelsen ikke ble brukt da ble saken var oppe til behandling?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-06-19:
La også meg innledningsvis slå fast at selgerens og landsbruksministerens partitilknytning overhodet ikke har hatt betydning for min vurdering av denne saken. Da jeg tok dette opp i spontanspørretimen første gang med statsministeren til stede, og denne saken ble kjent i media, visste heller ikke jeg at Thommessen er eller har vært medlem av Venstre. Men tilbake til statsrådens svar til meg i forrige replikkrunde: Det er riktig at takstfolk har vurdert denne eiendommen til en verdi av 6,75 mill. kr, men mitt poeng var at når statsråden nå hevder at det er fagfolk som har vurdert disse to eiendommene vidt forskjellig, er mitt spørsmål til statsråden: Hvilke opplysninger sitter statsråden inne med som tilsier at de er vurdert forskjellig? Jeg kan ikke se at det har vært brukt samme takstmann på begge disse eiendommene, og at man har lagt til grunn sammenliknbare verdier. Det man har gjort, er at man har tatt utgangspunkt i salgsverdien på «Gården», og så har man lagt den til grunn for taksten på «Solvang». Det er altså gjort etter at Henrik P. Thommessen har gitt opplysninger som ligger ved i det siste brevet fra Landbruksdepartementet. Denne eiendommen – «Gården» – ligger «inne på øya, uten utsikt til sjøen, uten aftensol, ikke egen brygge, og med en sjølinje som var så full av kratt og dyp sølebunn at de som i sin tid nyttet stedet til fast bosetning ikke fant det bryet verdt å forsøke å bygge egen brygge på den ca 200 m strandlinjen». Altså en negativ beskrivelse av en annen eiendom som jo bare har ett formål, å få opp taksten på egen eiendom. Så til det at det er kommunen som har etablert dette prisnivået. I et brev til kontroll- og konstitusjonskomiteen den 22. april i år skriver rådmannen i Lillesand kommune at det ikke er uttalt noe om hva som har vært gjengs pris på boligeiendommer i kommunen, og at det «ikke har vært meglet boligeiendommer for over 4 mill kr i Lillesand». Det avsluttes med å si: «Gjengs pris for boligeiendommer i Lillesand vil være 1,5–2 mill. kr.» Hvordan harmonerer dette med det statsråden nå hevder er gjengs pris i området?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-06-19:
Graden av provokasjon har ingenting med tidspunktet på døgnet å gjøre, men jeg skal være kort. Statsråden sier at selgers beskrivelse av naboeiendommen ikke har blitt lagt til grunn for departementets vurdering. Da må jeg si at jeg finner det bemerkelsesverdig at det er nettopp et lite avsnitt fra en beskrivelse som selger har gitt av naboeiendommen, departementet finner grunn til å ta inn i sitt brev til advokatfirmaet Haavind Vislie DA datert 1. mars 2002 – nettopp den beskrivelsen av naboeiendommen – som et grunnlag for å fastsette verdi på eiendommen «Solvang». Og i brevet skrives det også: «… kan departementet ikke se at man har forsøkt å imøtegå den innbyrdes relasjonen mellom taksten på Solvang og prisen for Gården, og heller ikke Thommessens beskrivelse av denne. En kan på denne bakgrunn ikke se bort fra at Agder Takst Teams vurdering av Solvang som en mer attraktiv boligeiendom enn Gården er riktige.» Jeg må si at dette er en meget slett saksbehandling og en etterprøving i en sak som tross alt er svært viktig i forhold til bopliktinstituttet, og som jeg er helt overbevist om vil komme til å skape presedens også i framtidige saker.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-06-19:
Under behandlingen i Odelstinget stilte statsråd Solberg seg særdeles positiv til dette forslaget og sa at hun ville ta sikte på å komme tilbake i budsjettproposisjonen til høsten med en presentasjon av hvordan dette kunne la seg gjøre. På bakgrunn av den positive respons hun gav, vil jeg be om at forslaget blir omgjort til et oversendelsesforslag.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-06-19:
Jeg kan bare si meg enig med saksordføreren i det synspunkt at det selvsagt er landbruksministeren, som konstitusjonelt ansvarlig for Landbruksdepartementet, som er det viktige for Stortinget. Stortinget kjenner jo bare statsråden. Men historien i denne saken er jo også kjent. Det er slik at det var noen store overskrifter om at det hadde vært noe partikameraderi mellom Venstres partileder, som er landbruksminister, og en som – og det har jeg fått bekreftet etter at saken er blitt kjent – skal være medlem av det partiet jeg er partileder i. Derfor var det et poeng for meg å engasjere meg i det spørsmålet som er knyttet til min personlige befatning med saken, og ikke noe annet. Det har hele tiden vært et viktig poeng for meg å understreke at det er mitt ansvar, også de beslutninger, de avveininger og det som gjøres av hele Landbruksdepartementet, selv om landbruksministeren ikke personlig er involvert. Spørsmålene som jeg gav uttrykk for i mitt innlegg om hva som er spesielt med denne saken, er nettopp egnet til å kunne understreke det som bl.a. professor Boe gav uttrykk for i høringen, nemlig at det er meget lett å individualisere denne saken. For det har vært det andre viktige poenget som mange har prøvd å få fram, nemlig at dette endrer synet på boplikt, og at dette har stor presedensvirkning. Det er min og Landbruksdepartementets oppfatning at det ikke har det. Det ble også bekreftet av professor Boe i høringen at det er meget lett å «individualisere denne saken», for det er mange ting som er spesielt ved den. Det er så å si opp til myndighetenes senere bruk av saken som i så fall måtte føre til at det får noen omfattende konsekvens. I den avgjørelse som er gjort, er det nettopp prisen som har vært det avgjørende, for når man innskrenker råderett gjennom boplikt, har også den som får innskrenket råderetten eller eiendomsretten sin, rett til å få en reell boligverdi når boligen selges. Det er en plikt, men det er også en rett. Det er det som departementet har lagt til grunn, som er slått fast som et prinsipp, og som overhodet ikke er noe nytt i denne saken.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-06-19:
Jeg vil få understreke at jeg overhodet ikke har noe behov for å karakterisere saksbehandlingen til Lillesand kommune, verken med pluss eller minus foran. Det kom tvert imot fram av saken at jeg har lagt avgjørende vekt på nettopp den saksbehandling som Lillesand kommune har gjort. For eksempel: Når en skal finne ut hvordan prisnivået er i området, og en legger vekt på hvordan lokale myndigheter vurderer det, så er det nettopp kommunen som har gitt uttrykk for at en av de andre få eiendommene på øya som er solgt til boligformål, avspeiler prisnivået i området. Vi har lagt vekt på at det her foreligger en takst på 6,75 mill. kr, som også vi syntes var høy, men som var fastsatt nettopp fordi kommunen hadde akseptert et prisnivå på en annen eiendom på 5 mill. kr. Det synes å være en alminnelig oppfatning blant fagfolk at eiendommen «Solvang» er mer verdt enn eiendommen «Gården», og at nivået på et vis er fastsatt gjennom kommunens egen saksbehandling. Det er også rett å gi uttrykk for at det var kommunens saksbehandling og brev til departementet som gjorde at vi la til grunn at det var gitt inn et bud på 2 mill. kr på eiendommen «Solvang», det høyeste bud som var inngitt. Det hører også med at etter at saken var avgjort, og et lovlig fattet forvaltningsvedtak ble gjort den 1. mars, og saken hadde fått oppmerksomhet, har kommunen, som komiteen er kjent med, senere skrevet til departementet og ment at det var framsatt et høyere bud. Det har departementet senere hatt en vurdering av, som jeg forstår at det nå er noen som ønsker at departementet skal gjøre om igjen. Det har vært en løpende vurdering om det er grunnlag for å ta saken opp igjen. Det synes det så langt ikke å være. Her har vi lagt avgjørende vekt på den saksbehandling som kommunen har gjort. Derfor har konklusjonen blitt som den har blitt, nemlig at det ikke har vært mulig for selger å få en verdi på boligen som avspeiler boligverdien i området, slik kommunen har gitt uttrykk for.