Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2021-05-27:
Vi har en bemanningskrise i stort i helsetjenesten, og vi har brukt ordet krise om mange ulike faggrupper i helsetjenesten. Fastlegekrisen er vel antakelig den vi har snakket mest om. På fastlegesiden er kanskje ikke «krise» en begrepsbruk som befolkningen nødvendigvis kjenner seg igjen i, fordi de som har båret denne krisen på sine skuldre, er fastlegene selv, som har jobbet mer og mer og mer, men nå er denne demningen i ferd med å briste. Vi har allerede en omfattende sykepleiermangel i landet, og det er anslått at vi i 2035 vil mangle opp mot 45 000 sykepleiere og helsefagarbeidere. Vi står overfor en ganske svær demografisk endring i samfunnet vårt, det blir dobbelt så mange eldre de neste 20 årene, og hva betyr egentlig dette i praksis? Jo, det betyr at vi i dag er fire yrkesaktive per pensjonist i landet vårt, men om 20 år er det nede i 2,9. For det blir ikke bare flere eldre, det blir også en lavere andel i yrkesaktiv alder. Enkelte steder vil det faktisk bli et én-til-én-forhold mellom yrkesaktive og pensjonister, og det er enkelte områder i landet vårt som er mye mer rammet av det. Enkelte steder har man en tilflytting som nærmest utgjør en yngrebølge, mens det andre steder i landet er mange, mange flere eldre. Det gjelder områder i Innlandet, helt ytterst i Finnmark og enkelte steder på Vestlandet. Denne situasjonen ser veldig annerledes ut avhengig av hvor man er i landet. Den demografiske utfordringen betyr at vi har en betydelig jobb med å utdanne, rekruttere og beholde helsepersonell. Utdanningssiden hadde vi som tema i spørretimen i går, og det vi vet, er at flaskehalsen på sykepleiersiden er praksisplasser i kommunehelsetjenesten. Med samhandlingsreformen har vi flyttet store oppgaver fra sykehusene til kommunene. Likevel blir ikke sykepleierstudenter eksponert for den jobben som gjøres i kommunene, i like stor grad gjennom sin praksis som i sykehusene, så den flaskehalsen må vi få løst opp i. Mange kvalifiserte sykepleierstudenter får ikke plass på studiet, så vi kunne faktisk ha utdannet mange flere, og vi trenger dem alle sammen. I tillegg til å utdanne dette dyktige helsepersonellet må vi også rekruttere dem inn i tjenesten og sørge for at de velger å bruke den utdanningen de har tatt, i klinisk praksis eller ute i helse- og omsorgstjenesten, og at vi beholder dem når de først har begynt. For det er et annet problem i helsetjenesten: De som jobber der, orker ikke å bli der, kanskje fordi arbeidspresset er for stort, eller fordi de ikke får en fast, full stilling å leve av. Satsing på heltid er kjempeviktig, og det gjelder alle disse faggruppene som jobber i helsetjenesten i kommunene. Jeg gjorde et søk på finn.no i mitt eget fylke og så på hva vi krever av folk, kontra hva vi tilbyr dem. Jo, vi krever at folk skal ha en master i ernæringsfysiologi, men vi tilbyr dem en 50 pst. stilling. Vi krever at de skal være sykepleiere, men vi tilbyr dem en 50 pst. stilling. Vi krever at de skal være helsefagarbeidere, men tilbyr dem en 19,78 pst. stilling. Det er ikke sammenheng mellom det vi krever, og det vi tilbyr. Det er et politisk ansvar, både lokalt og nasjonalt, og det er også et tverrpolitisk ansvar. For disse stillingsutlysningene, som ingen av oss egentlig vil vedkjenne oss, framkommer i kommuner som er styrt av hele partifloraen, så dette er et ansvar som vi er nødt til å ta tverrpolitisk. Det er fremmet mange gode forslag i disse representantforslagene, som handler om både helsepersonell i kommunehelsetjenesten og om psykologer, om fagarbeidere, om Menn i helse. Det er mange gode forslag, og jeg tar dem opp samlet, alle sammen.