Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2014-02-11:
Det å forstå de reelle og underliggende årsakene til konflikt i andre land, i andre kulturer og på andre kontinenter er svært vanskelig. Derfor må man gå inn med ydmykhet, uansett konflikt, og prøve å forstå hva som oppleves som de ulike parters virkelighet. Vi vet at virkeligheten er subjektiv. Men noen ting står helt fast, uansett grunn, og det er de grunnleggende menneskerettighetene. Der må man være helt tydelig, helt klar, uansett hvilken virkelighet folk oppfatter at de står i, og der var utenriksministeren helt tydelig i sin redegjørelse. Retten til mat, retten til liv, grunnleggende respekt for menneskeverdet – der har vi ingen kompromisser å gå på. Både i Syria og i Sør-Sudan brytes rettighetene hver dag, så vår rettesnor må være å bidra til mest mulig menneskelighet på kort og på lang sikt. Jeg vil først gå til Sør-Sudan. Jeg møtte en sentral forsker i Washington i forrige uke som sa noe som jeg bet meg veldig merke i: Sør-Sudan er en hær med et land, ikke et land med en hær. Det sier noe om det landet. Det er et ungt land med få strukturer. Det er etniske konflikter, konflikter i ledelsen, som også har en etnisk dimensjon, så det er svært, svært krevende. Så tror jeg det er viktig for oss som er opptatt av bistand og å bygge opp strukturer, at til sjuende og sist – strukturer eller ikke strukturer – handler det om ansvar for dem som sitter med ledelsen. Vi må være, som jeg oppfatter at Børge Brende er, veldig tydelige overfor dem som sitter med ledelsen, at den har ansvaret, uavhengig av hvor ung staten er. Punkt 1, som for Senterpartiet er viktig, er at vi som land bruker vårt diplomati aktivt, med den sentrale rollen som vi har. På grunn av historien har vi et spesielt ansvar, men også en mulighet til å spille en rolle gjennom aktivt diplomati. Punkt 2 er å stå ved den langsiktige bistanden. Vi skal videreutvikle den og eventuelt styrke den, hvis det er nødvendig. Vi har vært et foregangsland når det gjelder Sør-Sudan, og det er viktig at vi står ved det, og at vi står ved det over tid. Så til Syria. Syria er en enorm katastrofe i all sin gru. I starten valgte vi å kalle det «den arabiske våren» – jeg vet ikke hva vi skal kalle det lenger, men i hvert fall: Fra starten av har vi sett hvordan det har spredd seg fra land til land, og den frykten vi hadde for at det skulle bli en mer og mer militær konflikt, har dessverre blitt mer og mer sann. Og i Syria har vi sett det, i all sin gru. Det som det er fare for nå, er at det kan spre seg ytterligere, til nabolandene. Som Børge Brende helt korrekt sa, fikk jeg i forrige uke opplyst at det var halvannen million flyktninger med syrisk bakgrunn i Libanon, et land som er på størrelse med vårt. Husk at i vår debatt ble det en debatt der vi sa at vi skulle ta imot 1 000 flere kvoteflyktninger; vi hadde kapasitet til det. Så har et land som Libanon fått halvannen million flyktninger fra sitt naboland. Det er helt enormt. Derfor er det så viktig at vi i Norge, med vår rolle, bidrar tungt gjennom FN over tid, at det finnes internasjonale strukturer som kan gå inn når den type katastrofer skjer, og at vi som nasjonalforsamling er villig til å styrke de institusjonene som FN bærer. Selvfølgelig er det også viktig at vi styrker Røde Kors, Kirkens Nødhjelp, Norsk Folkehjelp og de andre organisasjonene, men det er viktig at vi har et internasjonalt hjelpemiddelapparat, med all sin utilstrekkelighet, for alternativer finnes ikke, så vi må styrke det, og vi må stå ved det. Når det gjelder Syria, må vi være villig til å bruke store ressurser både direkte til Syria og i nabolandene for å bidra til mer menneskelighet og mer stabilitet. I Syria har vi ikke noen stormaktsinteresser, men vi kan i hvert fall være tydelige med hensyn til det grunnleggende, nemlig menneskerettighetene. Og det trengs tydelige røster for det.