Trine Skei Grande (Venstre), 2003-10-06:
Norge har levd – og levd godt – med mindretallsregjeringer siden 1971, med bare ett unntak. I stigende grad bygges det opp misnøye med dette, og det snakkes om systemkrise og behov for flertallsregjeringer. Venstre ville gjerne hatt flertall bak Regjeringa og dens politikk, men noen politiske realiteter har gjort det umulig å danne flertallsregjering. Det er ikke på noen måte gitt at dette vil endre seg etter neste stortingsvalg. Dette handler ikke om en systemkrise som kan avskaffes ved formalgrep, men om politikk. Mindretallsregjeringers styringsproblemer og ropene om kaos og krise øker med opposisjonens behov for posisjonering for egen makt, framfor ønsket om omforente løsninger fra sak til sak. Til sjuende og sist faller ting på plass, med eller uten regjeringsskifte. Det er grunnleggende galt å framstille norsk politikk som et kaos. Man kan bare se norsk politikk i et internasjonalt perspektiv, så ser man det meningsløse i en slik påstand. Men kanskje har noen interesse av å skape det falske bildet. Landet styres godt. Samarbeidsregjeringa har i to år fått gjennomslag for sin politikk – i all hovedsak. Venstre står rakrygget og stolt i en regjering som fører en god politikk for hele landet. Vi har en visjon om et sosialliberalt Norge, med mer frihet og mer ansvar for enkeltmennesker, for kommuner, for bedrifter og institusjoner. Det moderne Framtids-Norge er ikke en retur til den sosialdemokratiske formynderstaten som fratar folk ansvar og skaper kravmentalitet og sytekultur. Det kan heller ikke baseres på ytterliggående politikk til høyre, med intoleranse og gruppetenkning, anti-miljøpolitikk og uhemmet kommersialisme. Regjeringa leverer i riktig retning. Trontalen viser tydelig satsing på hjertesaker for Venstre, som frihetsreform for lokaldemokratiet, en offensiv miljøpolitikk, sosialt ansvar, utdanning og forskning, nyskapende næringsliv og orden i økonomien. Statsbudsjettet og finansdebatten vil gi anledning til å gå nærmere inn på den praktiske politikken. Fremskrittspartiet bidrog til etablering av Samarbeidsregjeringa. Partiet står sjølsagt fritt til å bidra til dens fall, enten årsaken vil være egne taktiske interesser eller ønsket om at en annen regjering skal føre en politikk man liker bedre. Men det er nå en gang slik at partier i fløyposisjon ofte må finne seg i å velge subsidiært, gjerne mellom to onder. Også Venstre har en fløyposisjon i noen saker og må inngå kompromisser. I de fleste saker befinner vi oss i det politiske sentrum og kan være med og legge premissene for samlende løsninger. Derfor er det naturlig at partier i sentrum, også når de er små, er med i regjering, mens fløypartier, også når de er store, må finne seg i å være i opposisjon. Det er når rollen som protestparti på en ytterfløy skal forenes med ansvar og makt, at problemer skapes. De kan ikke ryddes av veien med symbolske systemendringer. Partiers ambisjoner og strategiske grep kan ingen utenforstående avskaffe. Fremskrittspartiets formann, Carl I. Hagen, sa i valgkampen at han ønsket sentrum ut av norsk politikk. Det er – fra hans ståsted – et greit politisk synspunkt så lenge han vil overlate valget til velgerne. På samme måte kan Venstre gi uttrykk for at det hadde gjort styringen av landet mye enklere om populistiske fløypartier hadde hatt noe mindre oppslutning og hadde nøyd seg med rollen som opposisjon og salt i samfunnsdebatten. Men velgernes valg må og skal vi leve med, og derfor må også opposisjonen ta ansvar når det ikke er politisk grunnlag for flertallskoalisjoner. Sentrumspartiene har lange tradisjoner for slikt ansvar, systemproblemene har en påfallende tendens til å bli akutte når Arbeiderpartiet er i opposisjon. Venstre konstaterer at Samarbeidsregjeringa er den beste og mest styringsdyktige regjeringa landet kan ha i dag. Den leverer i samsvar med Sem-erklæringa, og det er en god balanse mellom partiene i Regjeringa. Sentrumspartienes innflytelse er betydelig og tydelig. Ønsket om å fjerne det brysomme sentrum og gjeninnføre en enkel todeling i rødt og blått kommer ikke til å lykkes. Virkeligheten har gått forbi slike forenklede bilder. Selv i topartisystemet i Storbritannia klarer liberaldemokratene å bryte mønsteret og vinne stadig flere mandater. I hele Europa er det flerpartisystemet som vokser. Mange jevnstore partier er den europeiske tendensen, og toparti- eller toblokksystemer mobiliserer heller ikke flere velgere. Det er bedre å innrette seg på dette og skape samarbeid på det grunnlaget enn å drømme om fortidens enkle løsninger og enkle fronter. Mangfoldet og friheten lar seg aldri undertrykke.