Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2016-05-19:
I Norge har det vært lange tradisjoner for statlig eierskap i selskaper som driver forretningsmessig virksomhet. Hvilke krav og forventninger staten som eier skal ha til disse, er det – som det allerede er sagt – gjort grundig rede for gjennom de dokumenter omkring eierskap Stortinget har drøftet og sluttet seg til opp gjennom årene. En kan vel si det sånn at det har vært bred enighet om de prinsippene som skal gjelde for statlig eierstyring. Senest ble dette klarlagt under debatten om eierskapsmeldingen, Meld. St. 27 for 2013–2014, som ble lagt fram i juni 2014. Gjennom de siste årene har flere av selskapene eid av den norske stat vært mistenkt, anklaget og i noen tilfeller også dømt for korrupsjon. Det er ingen i denne sal som ikke er av den oppfatning at korrupsjon er straffbart. Og det er ingen som ikke oppfatter dette som en trussel mot en velfungerende økonomi, og også som en trussel mot rettsstaten, mot demokratiet, mot menneskerettigheter. Det er derfor ikke uten grunn regjering og storting har sett på arbeidet for å hindre korrupsjon som en sentral oppgave som det ikke på noen måte skal ses gjennom fingrene med. Derfor har staten som eier stilt tydelige krav til selskapene med statlig eierandel om at det skal finnes vel utviklede systemer som kan håndtere denne type problemstillinger. Blant annet står det i Meld. St. 27 at selskapene «har retningslinjer, systemer, og tiltak for å hindre korrupsjon, og for å håndtere mulige lovbrudd eller tvilstilfeller som måtte avdekkes på dette feltet.» Videre heter det: «Selskapene gjennomfører aktsomme og grundige vurderinger når det gjelder problemstillinger knyttet til korrupsjon for sin virksomhet.» Og: «Selskapene utviser størst mulig grad av åpenhet knyttet til pengestrømmer, herunder også skatt.» Hva blir så statens oppgave som eier og som den som skal føre tilsyn med at forventningene blir fulgt opp i tråd med Stortingets vedtak? Staten som eier skal følge opp at en gjennomfører de krav til arbeidet mot korrupsjon som Stortinget har vært tydelig på. Dette er gjort grundig rede for i eierskapsmeldingen. Det går på gode prinsipper for statlig eierskap. Veldig ofte vil en ved eierskap i selskaper tenke på økonomi, penger, utbytte, og det er selvsagt viktig, men i denne sammenhengen er det enda viktigere å snakke om samfunnsansvar – det utvidede samfunnsansvaret. Det bør derfor stilles klare forventninger til styret i et statlig selskap på dette området. Det betyr at når en vurderer å gå inn i vanskelige områder, så kreves det en ekstra aktsomhet. Det kan medføre at styret i noen tilfeller rett og slett må si nei til å gå inn i nye markeder fordi det blir for vanskelig målt opp mot de krav til nullkorrupsjon som vi har. Så når man går inn i krevende markedsområder, må det stilles krav til styret om å foreta de vurderingene som går på om det er mulig å etterleve de forventningene staten har til selskapet, og som bør være de samme enten man opererer i Norge eller i veldig vanskelige markeder ute. I lys av de senere års saker og spørsmål om korrupsjon som er dukket opp i forbindelse med selskaper helt eller delvis eid av den norske stat, er det grunn til å reise problemstillingen om det norske styringsverktøyet fungerer godt nok. Er eierdialogen tett nok mellom staten som eier og styret som har ansvar for selskapets virksomhet, og spesielt når man som selskap velger å starte opp i land der korrupsjonsfaktoren er spesielt høy? Er det sånn at jakten på overskudd og fortjeneste overgår den aktsomheten en må ha i all forretningsvirksomhet, ikke minst når man opererer i land der korrupsjon er alminnelig? For de norske selskapenes del synes det ikke som om problemet handler om mangel på korrupsjonsprogrammer. Det skorter på etterlevelse. I noen av disse tilfellene kan det synes som om man rett og slett ikke har vært godt nok forberedt på å etablere virksomhet i land med stor grad av korrupsjonskultur. Manglende kjennskap til markedet, for dårlig kjennskap til landet man skal etablere seg i, og til de forretningspartnerne man skal forholde seg til, synes ifølge Transparency International å være noen av de viktigste forholdene som skaper grunnlaget for å bli dratt inn i en korrupsjonskultur. Derfor er det viktig å spørre: Staten skal ikke drive etterforskningsvirksomhet, men har vi tilstrekkelige og riktige verktøy for å sikre oss at selskapenes styrer tar ansvaret for utvikling av denne typen strategier?