Kirsti Saxi (Sosialistisk Venstreparti), 2008-12-09:
For SV og Regjeringa er det avgjørende å sikre en sterk og velutbygd offentlig sektor, en velferdsstat og et helsevesen som tar ansvar for alle innbyggere, uavhengig av lommebokas størrelse – et helsesystem hvor vi betaler etter evne. Å vite at man ikke står alene eller blir overlatt til familien hvis det skulle gå galt, gir en trygghet. Velferdsstaten har også gitt norske kvinner økonomisk selvstendighet og helt andre valgmuligheter enn kvinner hadde for bare noen tiår siden, hvor omsorgsarbeidet, særlig for de eldre i samfunnet, var basert på familieløsninger, hvor kvinner tok ansvaret ulønnet. Å få til gode og inkluderende arbeidsplasser innenfor helsevesenet er helt nødvendig for å få arbeidstakere til å stå lengst mulig i arbeid. Vi står foran en endring av alderssammensetningen i den norske befolkningen i årene som kommer. Det betyr at antall eldre over 67 år vil øke betraktelig. I 2010 vil 21 pst. av befolkningen være 67 år og eldre, i 2060 vil 40 pst. av befolkningen være 67 år og eldre, ifølge Statistisk sentralbyrås middelsframskrivningstall. Vi jobber derfor for å få flere ansatte og for å få flere til å ta utdanning innen helse- og omsorgsfagene. Vi har ikke et gratis helsevesen i Norge. Det koster oss mange titalls milliarder i året. Det skal det gjøre. Vi har altså ikke funnet opp «gratis sykehus», som man ofte sier. Folk som jobber der, skal jo ha betalt! Når du drar fra sykehuset, slipper du å dra Visa-kortet eller krangle med forsikringsselskapet ditt. Regningen er allerede betalt for deg når du sjekker ut, gjennom skatten. Medisinene og senga og folk som jobber på sykehusene, betales gjennom at folk betaler skatt. I Norge betales denne skatten etter evne – ikke etter hvor syk du er. Ideen om et helsevesen hvor vi betaler etter evne, er en bra oppfinnelse, fordi det å betale etter evne gjennom skatteseddelen er både mye mer rettferdig og mye billigere enn en løsning basert på private forsikringer. Noen mener at denne ordningen er dårlig. De sier det ikke direkte, men det må være lov å minne om at nesten alle partier her i salen på ett eller annet tidspunkt har støttet ideen om stykkprisfinansiering i helsevesenet. Stykkprisfinansiering dreier seg om at sykehusene får betalt pr. operasjon eller pr. diagnose, framfor en grunnbevilgning. Siden stykkpris baserer seg på hva det gjennomsnittlig koster å behandle en gruppe pasienter, vil de minst kompliserte pasientene alltid ha en tendens til å bli prioritert, rett og slett fordi de er billigst å behandle. Det er derfor blitt en vridning mot de lønnsomme pasientene på bekostning av de ulønnsomme. Ideen med stykkprisfinansiering var at det skulle bli mer effektivt. Det har det ikke blitt. I en fersk SV-rapport står det følgende: «Med innføring av stykkprisfinansiering og budsjettstyring etter regnskapsloven skulle produktiviteten og pasientbehandlingen øke. På ti år er sykehusbudsjettene doblet, og antall pasienter som behandles har derfor økt. Men på spørsmål om sykehusene har blitt mer effektive finnes det lite dokumentasjon. Forskere skriver at det er tendens til at både arbeidsproduktiviteten og kostnadseffektiviteten har falt. Det finnes derimot indikasjoner på at grådigheten og opportunismen har økt, og at sykehusforetakene har blitt mer opptatte av å operere de mest lønnsomme pasientene enn å tenke langsiktig og helhetlig. Sykehuskøene vokser, samtidig som ikke alvorlig syke pasienter behandles stadig mer. Enkelte private nisjeklinikker har tjent store penger ved å ta unna store volumer pasienter med lette diagnoser til høye satser. Alt dette peker i motsatt retning av økt lønnsomhet for samfunnet.» Jeg er derfor glad for at helseministeren nå har varslet en gjennomgang av organiseringen av sykehusene og kommunehelsetjenestene for å bedre samhandlingen og på den måten sikre et helhetlig pasientforløp. Det blir helt nødvendig å se på finansieringssystemet som en del av dette. Det er SV opptatt av, og derfor er jeg glad for at helseministeren nå har tatt tak i dette spørsmålet. I arbeidet med samhandlingsreformen er det viktig å finne juridiske, økonomiske og organisatoriske grep for å vri ressurser over på forebygging. Det er ekstremt mye helse i mestring, i opplevelser, i kunst og kultur og i felleskap. Folk med alvorlige sykdommer kan bli raskere friske hvis de har det bra på andre måter. Rehabilitering går fortere når man har en grunn til å bli frisk. Det er en styrking av rehabilitering i dette budsjettet – et område det lenge har vært tverrpolitisk enighet i komiteen om å løfte. For SV er forebygging viktig, ved å satse på barn og unge, slik at de blir voksne med tro på egne evner og muligheter, med mot, evne og vilje til å bry seg og til å delta i samfunnet, og ved tidlig innsats, gjennom å bygge opp tverrfaglige team rundt helsestasjonene, slik at man tidlig fanger opp barn og familier med spesielle behov. SV mener også det er viktig å satse på rusfrie arenaer og godt veilednings- og opplysningsarbeid for ungdom bl.a. gjennom skolehelsetjenesten og tilbud til psykologer. Jeg vil bruke resten av min tilmålte tid til å snakke om rusfeltet og psykiske helsetilbud. Over 2 500 har dødd av overdose i Norge de ti siste årene. Jeg er derfor glad for at det er tverrpolitisk enighet om at det bør opprettes akuttmottak for rusmiddelavhengige, der personer som står i overdosefare, kan bringes inn for avrusing og komme inn i et sammenhengende behandlingsløp. Overdosestatistikken er ett blant flere tegn som viser at rusfeltet har vært underprioritert over flere år. Jeg er derfor glad for at den rød-grønne regjeringa har løftet rusfeltet både gjennom bevilgninger og også gjennom å sette rusfeltet på dagsordenen i den offentlige debatten. Det er stor enighet i helse- og omsorgskomiteen om at tiltakene i opptrappingsplanen skal bidra til bedre sammenheng i tjenestetilbudet og til et godt etterverns- og rehabiliteringstilbud. For å få til dette er det avgjørende at kommunene sammen med frivillige organisasjoner utvikler tjenester som gir boliger, oppfølging, rehabilitering, utdanning og arbeidsrettede tiltak. Samtidig er dette et område det må fokuseres videre på gjennom samhandlingsreformen og nye målrettede satsinger i årene som kommer. En Fafo-rapport fra 2004 viser at om lag 60 pst. av de innsatte i norske fengsler har betydelige rusproblemer, som ofte er kombinert med rusrelatert kriminalitet, og mange er gjengangere. SV og hele komiteen er samlet om at det er viktig for kampen både mot kriminalitet og rusmiddelavhengighet at disse kan få avrusing, behandling og rehabilitering under soningen. SV er glad for at det nå legges opp til tre–fire nye rusmestringsenheter i fengsler i 2009, slik at tilbudet blir etablert i alle regioner. SV mener at de som er avhengig av rusmidler, først og fremst trenger behandling og rehabilitering. Det må derfor gis skikkelig behandlingstilbud, bl.a. gjennom økt bruk av LAR og ved at tverrfaglig spesialisert rusbehandling styrkes. Det er positivt at kapasiteten på LAR nå styrkes med 350 nye pasienter. Men det er også viktig å gi et verdig liv for dem som ikke klarer å bli rusfrie, bl.a. gjennom lavterskeltilbud. SV er glad for at sprøyterommet i Oslo, som stod i fare for å bli nedlagt, likevel ble videreført etter budsjettforhandlinger i Oslo. En rekke mål er nådd, og det er gjennomført betydelige løft i hjelpetilbudet til mennesker med psykiske lidelser i løpet av de siste ti årene, men det er fortsatt betydelige utfordringer som gjenstår. Bevilgningene i opptrappingsplanen fra årene 1999 til og med 2008 samt midlene fra handlingsplanen videreføres i 2009. De øremerkede midlene til kommunene og helseforetakene overføres nå som rammetilskudd. For å sikre opptrappingen er det av stor betydning at midlene fra og med 2009 følges opp gjennom rapportering fra kommuner og regionale helseforetak. SV ser at det fremdeles gjenstår utfordringer både i kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten før selve målene i opptrappingsplanen er nådd. Flere undersøkelser viser at personer med alvorlige psykiske lidelser fremdeles er blant dem som har svakest tilbud i kommunene. Riksrevisjonen påpeker at tjenestene tolker prioriteringsforskriftene svært ulikt. Det gjør at mange som burde få et tilbud, ikke får det, mens mange som burde få avslag, får tilbud om hjelp. Dette fører til at ressursene i for stor grad ikke går til dem som trenger det mest. Dette er alvorlig. Derfor ser vi i SV positivt på at Helsedirektoratet nå har lagt fram en nasjonal veileder for prioritering av pasienter i psykisk helsevern for voksne.