Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2015-06-12:
Atomvåpen er helt ubrukelig som militære våpen. Slike våpen har uakseptable humanitære konsekvenser og strider mot folkerettslige instrumenter, NPT, humanitærretten og internasjonal miljørett. De skiller ikke mellom sivile og militære. Hiroshima og Nagasaki er grusomme vitnesbyrd. Til dette kommer at bruken av atomvåpen er et tveegget sverd. Gjengjeldelsen kommer. Derfor brukes atomvåpen først og fremst til å avskrekke, vedlikeholde en terrorbalanse. Dette skiller atomvåpen fra andre masseødeleggelsesvåpen, som kjemiske og biologiske. Denne dimensjonen gjør arbeidet for et internasjonalt juridisk rammeverk som forbyr atomvåpen, slik vi har mot kjemiske og biologiske våpen, mer krevende. Det er stor enighet om visjonen og målet, en verden uten atomvåpen. Det er nedfelt i NATOs strategi. President Obama blåste nytt liv i denne visjonen da han tiltrådte, og han la en ny atomvåpenstrategi som skulle redusere og avgrense kjernevåpnenes avskrekkende rolle i sikkerhetspolitikken – et første skritt, som også fikk konsekvens for NATOs strategiske konsept. Og når selv tidligere sentrale ledere som utenriksministrene Henry Kissinger og George Shultz og senatorene Sam Nunn og Perry krever en verden fri for atomvåpen, burde det være håp om å kunne gjøre visjonen til virkelighet. Etter tre tiår med framgang og håp om at rustningsspiralen fra den kalde krigen skulle kunne snus, ble det første tiåret i det nye århundret det tapte tiår for nedrustningsbestrebelser. Den nye START II-avtalen mellom USA og Russland, som reduserer antall utplasserte atomvåpen med en tredjedel, var et nytt skritt i riktig retning. Men det trengs mer, mye mer. Oslo-konferansen om de humanitære konsekvensene av kjernevåpen som Stoltenberg-regjeringen tok initiativet til i 2013, ga en ny innfallsvinkel og ny energi til arbeidet med atomvåpennedrustning. Som innstillingen viser, er det tverrpolitisk oppslutning om målsettingen, en verden uten atomvåpen. Det er også enighet om at «arbeidet for å virkeliggjøre visjonen om en verden fri for atomvåpen gjennom balanserte og gjensidige nedrustningsavtaler, er forankret i NATOs strategiske konsept». Enigheten om den realitet at NATO bygger sin avskrekkingsstrategi på kjernevåpen, er ikke til hinder for at Norge kan arbeide aktivt for en prosess for å lage et juridisk rammeverk som innebærer et forbud mot atomvåpen. Som innstillingen viser, er det ulike synspunkter på hvordan visjonen om en verden uten atomvåpen kan virkeliggjøres. Jeg regner med at mindretallet vil redegjøre for sine synspunkter. Men skillelinjene er reelt sett ikke store. Ingen av partiene mener veien til et forbud kan gå gjennom ensidige tiltak. Vi får ikke en verden fri for atomvåpen ved at alle land som gjennom NPT allerede har fraskrevet seg retten til kjernevåpen, går sammen om å lage et forbud. Mindretallet viser i innstillingen til at det som nå kalles det humanitære initiativet, har fått oppslutning fra mange land. Det er bra. Men fortsatt mangler de aller viktigste, land som har kjernevåpen. Atommaktene må være med i dette arbeidet skal det føre fram. Prosessen må omfatte en balansert og verifiserbar nedrustning av atomarsenalene. I dag er det ikkespredningsavtalen som er det overordnede rammeverk for atomnedrustning og ikke-spredning. I denne forplikter atommaktene seg til kjernevåpennedrustning. Det er manglende oppfølging av disse forpliktelsene som skapte behovet for nye initiativ, slik innfallsvinkelen om de humanitære konsekvensene var. Vår regjering tok dette initiativet. Og som et klart flertall sier i innstillingen: «Norge må innta en pådriverrolle i det videre arbeidet med å skape en prosess bygget på balansert nedrustning(…) og med det langsiktige mål å lage et juridisk rammeverk som innebærer et forbud mot atomvåpen.» (…) Det må være en prosess hvor også atommaktene er med. Høyre og Fremskrittspartiet må selv redegjøre for hvorfor de ikke kan stille seg bak dette kravet om en aktiv pådriverrolle fra norsk side. Jeg legger til grunn at utenriksministeren forholder seg til flertallet i dette når han i sitt brev til komiteen skriver: «I spørsmål om kjernefysisk nedrustning og ikke-spredning følger Regjeringen samme hovedlinje som forrige regjering.» Det omfatter en aktiv pådriverrolle. Til slutt: Arbeiderpartiet vil ikke bryte med den lange etablerte tradisjon om ikke å instruere regjeringen i denne type utenrikspolitiske spørsmål gjennom vedtak i Stortinget. Men vi forutsetter at utenriksministeren kan lese hvor flertallet i denne sak ligger og forholder seg til det. Jeg vil i denne sammenheng vise til Johs. Andenæs, som i sin bok «Statsforfatningen i Norge» skriver at selv om Stortinget «ikke kan gi regjeringen bindende pålegg, men må nøye seg med en henstilling, vil Stortingets standpunkt virke politisk forpliktende for regjeringen».