Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
De siste dagene har vi i flere aviser sett oppslag der en representant for et av landets partier uttaler seg om både egnes og andres standpunkt på en måte som absolutt ikke har grunnlag i virkelighetens verden. Det er derfor med glede at jeg nå skal si litt om hva som er Kristelig Folkepartis og Regjeringens syn på telepolitikk. La meg derfor innledningsvis sitere fra et forslag som fremmes av Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Venstre: «Alle husstander og virksomheter skal sikres mulighet for tilknytning til en teleinfrastruktur med en overføringskapasitet som er tilstrekkelig til å kunne gjøre bruk av stadig nye muligheter til elektronisk kommunikasjon til akseptable priser.» La meg også sitere litt fra vår merknad: « For at hele landet skal kunne ta del i utviklingen er det viktig at tilbud om tilknytning til høyhastighetsnett blir gitt til priser som i størst mulig grad er likeverdige i hele landet.» Det er derfor ikke riktig slik som enkelte har forsøkt å fremstille det, at regjeringspartiene er imot et godt utbygd teletilbud i alle deler av landet til priser som er mest mulig likeverdige. Det er faktisk direkte galt, en direkte feil informasjon. De sakene vi behandler i dag, er store og omfattende, og de er viktige for vår telepolitiske framtid. Utviklingen innen telekommunikasjonssektoren vil påvirke vår hverdag i framtida, kanskje i større grad enn vi aner – og – jeg må få kommentere representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersens vyer i starten av hans innlegg. Det er greit å ha vyer, men det kan kanskje også ha en negativ effekt, slik som noe av det som ble listet opp, nok kan ha. Det er mange positive virkninger, men det er også en del negative, og jeg er opptatt av at vi skal kunne si at vi har en positiv, kritisk vurdering av dette. Det er noe vi etter min oppfatning ikke må glemme, og det er at det fortsatt kommer til å være viktig med nærhet og direkte kommunikasjon mellom mennesker. Det er jeg sikker på at også representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen er enig i. At vi i hele Norge har et tilbud om tilknytning til et telekommunikasjonsnett med tilstrekkelig overføringskapasitet til akseptable priser, vil være avgjørende for næringslivets konkurranseevne og mange virksomheters lokaliseringsvalg. Et godt tilbud i hele landet er god distriktspolitikk. Et godt tilbud er viktig for norsk konkurranseevne. Det er god distriktspolitikk å ha et godt tilbud i hele landet, og det er avgjørende for konkurranseevnen vår og for vår evne til å utvikle andre næringer enn petroleumssektoren at vi har god teleinfrastruktur. Hvis presidenten nå synes at jeg gjentok meg selv, bare med litt andre ord, så er det riktig. Men jeg gjør det i håp om at hvis jeg sier det mange nok ganger, så vil kanskje alle skjønne at jeg faktisk mener det. Det er full enighet om at det er viktig at alle husstander og virksomheter i hele landet får tilgang til god teleinfrastruktur. Videre er det temmelig bred enighet om at for å forhindre at det utvikles uheldige prisforskjeller, må nødvendige virkemidler tas i bruk. Men så inntrer den lille uenigheten: Fra Kristelig Folkepartis og regjeringspartienes side peker vi – sammen med Høyre – på både leveringsplikt for aktører med sterk markedsposisjon og maksimalpriser som mulige virkemidler. Vi ber Regjeringen vurdere leveringsplikt, og vi sier også at dersom uheldige prisforskjeller skulle oppstå, må vi vurdere maksimalpris. Så legger vi til at en maksimalprisordning må ses i sammenheng med en eventuell leveringsplikt. Det eneste uenigheten består i, er om det er nødvendig å vedta i dag å ta i bruk virkemidler som vi kanskje en gang i framtida får bruk for. Regjeringen har vist til at selskapenes egne planer synes å dekke det forventede behov. Vi tar det med oss, men presiserer en del viktige målsettinger. Så sier vi klart fra om hva vi vil, og hvilke virkemidler vi vil bruke, om det blir nødvendig. Skillet går altså ved om vi skal innføre ordninger nå som ikke trengs nå. Kristelig Folkeparti er, sammen med resten av sentrumspartiene og Høyre, opptatt av å sikre et lov- og regelverk som er oppdatert i forhold til den teknologiske utvikling, og mener – som Arbeiderpartiet, tror jeg – at norske myndigheter i EU- og EØS-sammenheng bør arbeide for at også høyhastighetsnett kan omfattes av maksimalprisordning og inngå i ordninger for felles finansiering. Vi er fra Kristelig Folkepartis side opptatt av at Norge også i framtida skal ligge i front i den teknologiske utvikling innen telekommunikasjon, slik vi i dag gjør. Derfor har vi skrevet dette inn i forslaget fra regjeringspartiene og Høyre: «Det må være et mål at norske brukere kan ta i bruk nye tjenester tidlig sammenlignet med brukerne i andre land.» Vi ser selvfølgelig at vi helst klarer å vinne dette. Men det er ikke mulig for Stortinget å vedta at vi skal ta i bruk nye tjenester tidligere enn brukerne i andre land, slik man kan lese i Arbeiderpartiets Karl Eirik Schjøtt-Pedersens pressemelding, hvor det står at det forutsettes at utbyggingen gjør det slik at norske brukere kan ta aktuelle tjenester i bruk tidligere enn brukere i andre land. Det har med andre lands myndigheter og selskapene som opererer i dette markedet, å gjøre. Jeg har notert meg at Arbeiderpartiet i forslaget har gått inn for at dette skal være et mål, slik også vi andre har gått inn for. Tilbudet om fast telefoni, leide samband og tilknytning til digitale nett er i dag en del av Telenors leveringsforpliktelser. Innenfor EØS-regelverket kan merutgifter påført selskaper gjennom pålegg om å tilby disse basistjenestene, fordeles mellom alle aktørene, f.eks. ved en avgift til omfordeling gjennom et fond. Pr. i dag viser beregninger at Telenor de nærmeste årene vil betale det meste selv. Derfor innføres ikke et slikt fond nå, men vi fastholder at muligheten er til stede, og at utviklingen vil bli vurdert kontinuerlig. Jeg vil understreke nå – som i forrige debatt da vi diskuterte dette – at vi ikke er imot bruk av USO-fond. Vi er faktisk for at det tas i bruk, om det er nødvendig og hensiktsmessig. Så langt om teleinfrastruktur, høyhastighetsnett og St.meld. nr. 24 for 1998-99. Så til St.prp. nr. 58 for 1998-99, Om sammenslåing av Telenor AS og Telia AB. Vi skal slå sammen to selskaper som i nordisk sammenheng hver for seg er meget store, til ett enda større. Og vi snakker om verdier tilsvarende mer enn et halvt statsbudsjett. Realitetene er at telepolitikken i flere år har vært drevet gjennom regulering av markedet og ikke gjennom eierskapet, slik det vel også ble nevnt i innlegget fra Arbeiderpartiets representant. At det nye selskapet nå blir et aksjeselskap, og at den norske stat blir sittende med et mindretall av aksjene, behøver derfor i seg selv ikke i særlig grad påvirke den telepolitikken vi skal føre. La meg derfor understreke at de telepolitiske målsettingene ligger fast, og at det nye selskapet har de samme forpliktelser og må forholde seg til de samme konsesjonsvilkår som nå. Et av hovedmålene med sammenslutningen er at selskapet skal kunne tilby bedre og mer teknologisk framtidsrettede tjenester til lavere priser enn det som ellers ville vært mulig. Kristelig Folkeparti mener at en felles nordisk aktør vil ha større mulighet til å utnytte potensialet internasjonalt. De to statene beholder aksjemajoritet i selskapet. Begge statene skal selge seg ned til 33,4 pst. eierandel innen utgangen av 2000, og dernest er statene enige om at ingen skal selge seg ned under 25, 5 pst. Dersom en likevel skulle gjøre det, skal den andre staten ha rett til å foreta gjenkjøp for å sikre en statlig majoritet. Vi vil også framheve det som flertallet – sentrumspartiene og Arbeiderpartiet – sier i en merknad, at det må sikres balanse mellom selskapene når det gjelder innflytelse, ledelse og lokalisering. Det er gledelig å registrere at vi nå – i motsetning til forrige gang – har klart å komme fram til et resultat både svenske og norske myndigheter, Telia og Telenor kan leve med. Det er også svært gledelig at når vi nå skal gjennomføre en så stor operasjon som denne sammenslåingen i realiteten er, at det skjer med støtte fra et svært bredt flertall. Jeg vil fremme forslag nr. 2 fra Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet og Venstre, i Innst. S. nr. 198.