Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2012-05-15:
Utenriksministeren var i sin redegjørelse inne på svært mange interessante temaer. For egen del er jeg tilfreds med at utenriksministeren brukte tid på å snakke om de deler av Europa som har havnet litt i skyggen av nyhetene fra det kriserammede Sør-Europa, bl.a. de baltiske land. Som de fleste har vært inne på: Krisen i Europa angår oss alle. Her hjemme vil og må vi føre en ansvarlig økonomisk politikk. Dagens framleggelse av revidert budsjett bekrefter det. Men vi bør også fortsatt ha et solidarisk ansvar overfor land innenfor EØS-området gjennom vår bruk av EØS-midler. Gjennom våre EØS-midler er vi med på å bidra til å skape en merverdi for både enkeltmennesker og næringsliv i de land som mottar slik støtte. For meg er det en god nok grunn. Men dessverre møter vi mennesker som ikke ser det, og som i klare ordelag er svært misfornøyde med at Norge «gir bort» penger til Polen og de baltiske land uten å få noe igjen. Jeg må få lov til å gi uttrykk for at slike holdninger nok ikke baserer seg på fakta, men kanskje er et uttrykk for å være seg selv nærmest – mens man sitter og gynger på den berømte grønne grenen. Det er i en slik sammenheng at jeg er svært fornøyd med at utenriksministeren brukte tid på å synliggjøre at våre EØS-midler ikke er penger vi kaster ut av vinduet. Jeg er derfor svært fornøyd når han sier at «EØS-midlene er både et tydelig og solidarisk bidrag til økonomisk og sosial utjevning i Europa». Så langt har erfaringene vist at vi får mer igjen enn vi bidrar med, hvor det viktigste er at vi får det i form av å trygge arbeidsplasser både her hjemme og i det enkelte land. Men vi har en felles utfordring i å synliggjøre dette litt bedre. Utenriksministeren var også innom EUs naboskapspolitikk og at den etter hvert har fått et tydeligere fokus mot nord. Det er bra. Hverdagen i nord kan være en god læringsarena, hvor vi gjennom våre daglige utfordringer, men også gjennom muligheter kan gi EU økt kunnskap om nordområdene. Det finnes mange treffpunkt. Utenriksministeren nevnte i sin redegjørelse de regionale rådene og at EU kan få en observatørrolle i Arktisk råd. I tillegg finnes det godt etablerte former for samarbeid gjennom ulike Interreg.-prosjekter. I nord har fiskeriene gjennom generasjoner vært svært viktige for den utviklingen landsdelen har hatt fram til nå, og det er ingen tvil om at den kunnskapen om fiskeriforvaltning vi har ervervet gjennom generasjoner, må kunne deles med andre. At EU og Norge har mange felles interesser på dette området, er det ikke noen tvil om. Vi forvalter felles bestander, men vi har også noe å bidra med når det gjelder vår fiskeripolitikk. I vår nordområdepolitikk er det viktig å sikre at det er lys i husene langs hele vår kyst. Hvordan vi har forvaltet våre fiskeriressurser, har bidratt til stabil bosetting og gitt arbeidsplasser både på sjøen og på land. Selv om det har svingt litt, har det over tid gitt godt utkomme til dem som har hatt sine arbeidsplasser på havet, og dem som har vært på land. Det har skapt en merverdi for den enkelte og de lokalsamfunn de er en del av. Det å skape ringvirkninger i form av arbeidsplasser når vi skal utnytte våre ressurser, er viktig, enten vi snakker om fornybare eller ikke-fornybare ressurser. I dag er det enda viktigere at vi diskuterer dette, når vi i nord står på terskelen til å utvinne olje og gass og de store mineralforekomstene som vi vet finnes i det nordligste fylket, i tillegg til at vi skal leve av fisken i havet i generasjoner framover. Det som skjer innenfor fiskeriene i mitt hjemfylke, er derfor verdt å sette fokus på. Gjennom kombinasjon av tildelte kvoter og leveringsforpliktelser til landanlegg har trålere bidratt til å opprettholde aktivitet langs hele vår kyst. Men i disse dager erfarer vi at kystsamfunn er i ferd med å miste landarbeidsplasser. Den fisken som skulle vært ilandført, er bokstavelig talt i ferd med å glippe ut av hendene våre, fordi de som har fått kontroll på de store trålerkvotene, velger å se bort fra de forpliktelsene som lå i bunnen for kvotene da de ble tildelt. Det vi dessverre registrerer, er at bunnlinjen i selskapene blir viktigere enn forpliktelsene overfor de lokalsamfunnene der kvotene var tildelt. Samtidig ser vi at de samme aktørene sitter med kontroll på både landanleggene og fiskerikvotene. De sitter på begge sider av bordet og skalter og valter med fellesskapets ressurser som om de tilhører dem – noe de altså ikke gjør, men som aktørene later til å tro. At de er bundet opp av leveringsforpliktelser, velger de elegant å se bort fra. Det som nå skjer, kan ikke befolkningen i mitt hjemfylke finne seg i. Siden jeg står her jeg står, må man være forsiktig med hvilke ord man bruker når man skal beskrive stemningen ute i lokalsamfunnene som er berørt. Men jeg kan si så mye som at ordet «irritert» er et for svakt uttrykk. Samspillet politikk, kapital og ressurser er viktig. Politikken legger rammebetingelsene, og kapitalen følger disse. Men når kapitalen utfordrer politikken og rammebetingelsene, blir det mildt sagt vanskelig. I Finnmark er vi der nå når det gjelder tilgang til og kontroll på fiskeriressursene. Å bringe disse erfaringene inn i vår erfaringsutveksling med EU er derfor svært viktig. Spørsmålet blir: Hvem skal ha kontroll over et lands naturressurser? Svaret er gitt: De skal tilhøre oss alle og komme oss alle til gode. Min klare anbefaling til regjeringen er at den følger dette opp overfor de aktørene som i dag er involvert.