Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Det er egentlig en utrolig situasjon vi er i når vi nå diskuterer statsbudsjettet. Utgangspunktet for dette stortinget er den valgkampen som ble ført i 1997. Da var hovedbudskapet til nesten alle andre partier enn Arbeiderpartiet at det var viktig å få byttet ut Arbeiderpartiet, fordi partiet hadde blitt høyrevridd. Fra sentrumspartiene, og kanskje sterkest fra Senterpartiet, ble det sagt at vi hadde for mye høyrepolitikk i Norge, og at det var viktig å få stoppet glidningen mot høyre. Og så opplever vi altså nå for tredje gang et budsjettsamarbeid ikke bare med Høyre, men også med Fremskrittspartiet. Ja, blokkuavhengigheten, den er jammen over! Og det er tydelig at Senterpartiet endelig er i lomma på Fremskrittspartiet. Begrunnelsen for at sentrumspartiene ikke kunne diskutere budsjettet med Arbeiderpartiet, var kontantstøtten, at disse partiene ikke kunne bryte avtaler og løfter som var gitt til småbarnsforeldre. Men løftene er jo brutt! Det de ble lovet, var 36 000 kr i året. Men de budsjettkameratene som i dag kommer til å vedta et budsjett, har da faktisk blitt enige om en kontantstøtte på 28 000 kr etter å ha bestemt seg for at de ikke kunne diskutere et kompromiss sammen med oss. Istedenfor å inngå et kompromiss med oss, valgte altså sentrumspartiene å slåss igjennom det som egentlig var Fremskrittspartiets gamle valgsak – hvis ikke jeg husker feil, ble forslaget om kontantstøtte første gang lagt fram i 1984 av Fremskrittspartiet. Statsminister Bondevik sa i fjor i finansdebatten: «Den økonomiske politikk er et finstemt samspill mellom finanspolitikk, inntektspolitikk og penge- og valutapolitikk. Svikter den ene pilaren, rives grunnen bort også under de andre.» Ja, det er helt riktig! Det er helt riktig som det ble sagt, og derfor er det så innmari galt det som ble gjort. For i fjor sviktet finanspolitikken – vi som politikere, eller stortingsflertallet, sviktet og medvirket til at statsbudsjettet sprakk. Og det er helt riktig som Bondevik da spådde: De andre punktene sviktet etter tur. Norge var et annerledesland, med minkende ledighet, med solid økonomi, med stabil velferdsutvikling fram til i fjor. Men høyredreiningen har forandret på det. Nå er vi et annerledesland med høyere rente enn andre land i Europa. Vi har risiko for økt ledighet – det blir i hvert fall sagt av Arbeidsdirektoratet, selv om finansminister Restad her i dag har sagt noe annet. Vi har høy prisstigning, vi har redusert byggeaktivitet, vi har for svak verftsstøtte, vi har kostnadsvekst, vi har høye renter – som alt sammen drar i retning av en mer usikker situasjon med hensyn til det viktigste med statsbudsjettet, nemlig trygghet når det gjelder sysselsetting. Ja, det er noen som betaler for konsekvensene av Regjeringens politikk. Hver dag betaler det norske folk altfor høye renter. Det er kostnaden ved å ha denne regjeringen sittende. De skal til neste år betale økte egenandeler, altså økt skatt på sykdom. De har fått utsatt eldrereformen, selv om det er nok planer i kommunene. De får beskåret skolefritidsordningen, og barnehageutbyggingen stopper brått opp og plassene blir dyrere. Denne regjeringen presenterer seg selv som verdiregjering. Det er altså en verdiregjering som nå kutter i sykelønnsordningen for dem som tjener under 57 000 kr. Mange kvinner i deltidsstillinger kommer til å få merke den verdien. Det er en verdiregjering som i en situasjon med økt ledighet kutter på tiltaksplasser som kan være tilbud til dem som blir arbeidsledige. Og endelig: I august i år sammenliknet Bondevik reaksjonene på eventuelle skatteøkninger i Norge med situasjonen til sultende barn i Sudan. I dag vedtar vi sannsynligvis et statsbudsjett der rederne blir skånet for skatteskjerpelse, mens bistandsbudsjettet blir betydelig redusert. Det er den verdiregjeringen vi har.