trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-02-25:
Det er ca. ett år igjen til år 2000, og det er åpenbart at vi har et problem. Det må statsråden med ansvar for å sikre full barnehagedekning ta innover seg. Vi har lovt småbarnsforeldrene at alle som ønsker det, skal få plass i barnehage fra år 2000, og nå skriver vi 1999. Arbeiderpartiet har hatt et klart opplegg for dette siden vi begynte den enorme utbyggingen av barnehageplasser, men småbarnsforeldrene opplever nå et kraftig tilbakeslag med sentrumsregjeringens forslag til videre utbygging. Det må nærmest skje mirakler det neste året for at vi skal kunne komme i mål. I den sammenheng er det også viktig å fokusere på bemanningen i barnehagene. Vi har normer for hvordan det bør skje, og vi er ennå ikke i mål i de barnehagene vi allerede har. Samtidig får vi nå rapporter om at de tradisjonelle mannsarbeidsplassene vil oppleve en nedgang framover, bl.a. som følge av Regjeringens politikk. Det er et problem i seg selv, men samtidig en utfordring for barneministeren til å gripe muligheten til å gjøre noe med et av de større problemene som barnehagene sliter med i dag. Det er nærmest umulig å få menn inn i barnehagene. For få år siden lanserte Arbeiderpartiet et forslag om å åpne barnehagene for nye yrkesgrupper, først og fremst for å sikre barna et bedre tilbud. Da ble forslaget møtt med latterliggjøring, men jeg tror de fleste i dag innser behovet for nye grep for å få menn inn i barnehagene. Det har barna behov for, og det tror jeg også vil berike arbeidsmiljøet i barnehagene. Det fokuseres ofte på lønn i denne diskusjonen, men jeg tror problemet er mer sammensatt enn som så. Det hjelper lite å tilby bedre lønn dersom ikke menn får bringe med seg sin erfaringsbakgrunn inn i miljøet. Det gjelder både i forhold til arbeidsmiljøet og det tilbudet som barna gis. Derfor er ikke dette et problem som kan løses bare gjennom politiske vedtak, men noe en hel bransje må kunne fokusere på dersom vi skal komme i mål. Jeg synes barna fortjener så pass at vi gjør den jobben. Dessuten må jeg påpeke at det er bare kvinner som vil finne på å nedvurdere menn til pengegriske strebere som bare er opptatt av profitt, og ikke noe annet, i et arbeidsforhold. Det er nok et eksempel på hvor viktig det er å få flere menn inn i barnehagene. Jeg har registrert at det er økt fokusering på dette, ikke minst i barnehagemiljøene, men jeg savner fortsatt et sterkere engasjement fra regjeringskontorene her. Jeg tror også det er viktig å huske at barnehagene aldri var ment å være rene oppbevaringsplasser for barna. Derfor er det viktig i tiden framover å vektlegge diskusjoner om både fleksibilitet og driftsformer. Dette skal være et tilbud som tar barns behov på alvor, også de behovene som ikke dekkes bra nok gjennom måten vi har organisert samfunnet vårt på. Men det mest sentrale i denne debatten er at Arbeiderpartiet har et opplegg som ville ha sikret oss full barnehagedekning neste år. Statsråden kan bare støtte seg til sin tro på mirakler for å oppnå dette. Planen mangler fortsatt.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-04-27:
La meg først si at det er min forståelse at representanten Danielsen og jeg ikke er så uenige om behovet for fortsatt å arbeide for en bedring av menneskerettighetene i Kina, men vi er muligens noe uenige om akkurat formen på dette engasjementet. Når det gjelder hans siste spørsmål om hva som skal til for at man skal fremme en resolusjon i FNs menneskerettighetskommisjon, så viste jeg i mitt innlegg til at denne amerikanske resolusjonen faktisk allerede har kommet opp til såkalt «no motion», eller ikke-behandlingsbehandling – hvis man kan si det – og at Menneskerettighetskommisjonen i Genève da vedtok med 22 stemmer at man ikke skulle behandle dette resolusjonsforslaget fra amerikanerne. Det skjedde den 23. april. 17 land, blant dem Norge, stemte imot forslaget om ikke-behandling og 14 land avstod. Og dermed er denne saken ute av verden for denne sesjonen. Dette har vi sett gjentagne ganger. Jeg tror det også var noe av grunnen til at USA i fjor valgte ikke å fremme en slik resolusjon, fordi både USA, Norge og EU snarere har sett det som negativt enn positivt at man legger frem forslag som så viser seg ikke engang å få flertall for behandling i Menneskerettighetskommisjonen. Det kan gi et inntrykk av at vi ikke bryr oss om menneskerettighetene og slik sett faktisk også har en negativ effekt overfor opposisjonen og de som kjemper for menneskerettigheter i Kina. Derfor fant Norge også i år at vi ikke ville være medforslagsstiller. Men vi har selvsagt stemt for, som jeg sa, at resolusjonen skulle komme opp til realitetsbehandling, fordi vi mener det er galt at man da overhodet ikke får en slik resolusjon på bordet. I den situasjonen vi står overfor i dag i Menneskerettighetskommisjonen, tror jeg det er lite realistisk at denne type resolusjoner vinner frem. Da blir dette en form for demonstrasjonspolitikk, som verken menneskerettighetene generelt eller opposisjon og menneskerettighetsforkjempere i Kina er tjent med. Og da blir det viktigere at vi bruker innleggene våre i Menneskerettighetskommisjonen – det har vi gjort, vi har hatt en klar tale i det såkalte landinnlegget i Menneskerettighetskommisjonen – og i tillegg til det fortsetter vår aktive dialog med Kina.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-04-27:
Jeg vil også takke for debatten. Det er viktig at menneskerettigheter settes i fokus. Det er også viktig at vi fra tid til annen tar opp de enkelte landene som Regjeringen har en dialog med – eller for ikke å si Norge har en dialog med – fordi vi har tatt sikte på og lagt vekt på når det gjelder Kina, å ha en bredt sammensatt delegasjon til disse rundebordssamtalene, nettopp for at ulike sektorer av samfunnslivet skal bli involvert. Representanten Sjaastad pekte på at retningen er viktig, og jeg tror det er et sentralt synspunkt i denne debatten. Jeg tror det også er av betydning når vi ser på de enkelte land. Det kan være grunnen til at vi reagerer ulikt overfor ulike land. Hvis vi – selv om vi ikke er fornøyd – tross alt ser at det er en positiv bevegelse, kan vi ha en noe annen holdning og tone i disse samtalene våre, enn hvis vi plutselig ser at et land snur og gjør revers, som vi f.eks. har sett med et land som Burma. Derfor er det viktig at vi følger nøye med i den utviklingen som foregår, og det tror jeg vi kan gjøre ikke minst gjennom den bilaterale dialogen, fordi vi, som jeg sa, kommer i nær kontakt med ulike samfunnsinstitusjoner, og vi har også en noe tettere kontakt fordi det knyttes bånd. Det har vært veldig interessant å se oppfølgingen fra mine første rundebordssamtaler i Kina og fram til i dag, hvor en rekke norske framtredende representanter, med høyesterettsjustitiarius i spissen, har besøkt Kina og knyttet kontakter, og hvordan de også etter de rapportene vi har fått tilbake, har fått en spennende og interessant dialog med sine spesielle motparter, som gjør at de føler at dette er konstruktivt og har betydning på et bredt spekter i det kinesiske samfunn. Det gjør, som sagt, ikke at vi er fornøyde, men det gir oss håp om at den veien vi har valgt – både den bilaterale dialogen, men samtidig også en klar tale i multilaterale fora – er en riktig vei å gå, som vi vil fortsette.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-04-27:
Heller ikke jeg er noen folkerettsekspert, så der stiller i hvert fall representanten Danielsen og jeg på like fot. Men vi har heldigvis en del av dem i Utenriksdepartementet, som kan gi oss råd, og det jeg har sagt i denne sal i dag, bygger på de råd jeg har fått fra Utenriksdepartementets folkerettsjurister. Jeg tror heller ikke det er noen uenighet mellom representanten Danielsen og meg i synet på Milosevic og de overgrep han begår. Uenigheten består kanskje i hvilken mulighet vi har for å gripe inn etter de institutter og regler som foreligger i dag, og hvordan vi skal bruke dem. Fra mitt og Regjeringens ståsted er det viktig at vi fortsatt ivaretar FNs rolle. Jeg må nok si meg uenig med representanten Danielsen når han sier at begrepet «trussel mot internasjonal fred og sikkerhet» etter hans syn er enda mer relativt enn andre begreper som har vært brukt her i debatten så langt, og derfor kan misbrukes maktpolitisk. Det som er viktig med begrepet «trussel mot internasjonal fred og sikkerhet», er at det er et begrep som er knyttet opp til FN-pakten og FNs sikkerhetsråd og bruk av makt. Det betyr at det ikke er noe som en enkelt stat kan bestemme ut fra maktpolitiske interesser. Nå er det et problem at vi fortsatt har land i Sikkerhetsrådet som ønsker å nedlegge veto ut fra maktpolitiske interesser som de selv definerer spesielt. Men istedenfor å lage et nytt institutt tror jeg vår oppgave blir å prøve å levendegjøre Sikkerhetsrådet enda mer og prøve å få gjennomslag for at Sikkerhetsrådet skal brukes konstruktivt. Og som jeg pekte på, finnes det allerede muligheter innenfor FN-pakten til å gripe inn hvis Sikkerhetsrådet ikke skulle påta seg det ansvaret vi mener det skal påta seg. Som kjent er det Regjeringens syn at det engasjementet vi har i Kosovo i dag, har et – om ikke helt ideelt, så iallfall tilstrekkelig – folkerettslig grunnlag gjennom de resolusjoner som FNs sikkerhetsråd allerede har vedtatt.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-04-27:
Representanten Danielsen har hatt to viktige interpellasjoner i kveld, og begge omhandler spørsmål som vi ikke blir ferdige med her, men som vi må følge opp. Det skal vi også gjøre når det gjelder hans interpellasjon. Jeg tror imidlertid ikke at det er riktig å gjøre det i form av et vedtak som pålegger Regjeringen å arbeide for et nødrettsinstitutt. Men vi vil arbeide med disse spørsmålene i forbindelse med at vi nå forbereder norsk sikkerhetsrådskandidatur. Jeg tror det er viktig at vi nettopp gjennom det arbeidet vi gjør i FN og i Sikkerhetsrådet, får et større engasjement også fra de store toneangivende statene når det gjelder de spørsmålene som er reist her i kveld. Det som jo er tilfellet, som flere av debattantene har påpekt, er at for det første er det vel høyst usikkert om et slikt nødrettsinstitutt ville bli opprettet. Og selv om det skulle bli opprettet, vil vi stå overfor de samme problemer som vi har i Sikkerhetsrådet i dag, fordi dette vel i like stor grad, for ikke å si i større grad, dreier seg mer om politikk enn om jus og juridiske spørsmål. Når da maktpolitiske betraktninger kommer inn, ser vi jo ofte at stormaktene blokkerer dette, og det er noe av det vi må prøve å forhindre gjennom en dialog med dem når det gjelder å bruke Sikkerhetsrådet. Jeg vil da mene at vi i grunnen har også den nødvendige hjemmel i FN-paktens kapittel VII når det gjelder folkemord, fordi, som jeg sa i mitt innlegg, «folkemord, forbrytelser mot menneskeheten og de alvorligste krigsforbrytelsene er situasjoner som lett vil utgjøre en trussel mot eller brudd på internasjonal fred og sikkerhet». Sånn sett burde mange av de anliggender som representanten Danielsen ønsker å ivareta, også være ivaretatt i FN-paktens kapittel VII allerede. Jeg tror at noe av dette også besvarer det spørsmålet som representanten Gundersen reiste, nemlig: Hva gjør vi hvis man også nå får veto mot de resolusjoner som vi legger til grunn for vår aksjon i Kosovo? Ja, det er et problem som ikke er så lett å løse, men hvor vi jo da har f.eks. artikkel 24 i FN-pakten, som viser til at vi har overlatt hovedansvaret for å opprettholde internasjonal fred og sikkerhet til Sikkerhetsrådet. Men dette fritar oss selvsagt ikke fra å foreta politiske vurderinger og også gå inn i alvorlige drøftelser om hvordan vi skal opprettholde fred og sikkerhet og ivareta menneskerettighetene.
Jan Petersen (Høyre), 1999-04-27:
Jeg synes Dag Danielsen her tar opp en uhyre interessant problemstilling, selv om jeg må innrømme at jeg ikke føler at dette er en treminutters problemstilling, som er den muligheten vi har for å adressere den. Jeg deler også fullt ut hans hensikt med å ta det opp, fordi vi ser hvordan brudd på menneskerettigheter har kunnet foregå i lys av statssuvereniteten. Det er klart at det er en ganske betydelig politisk utfordring som krever en gjennomtenkning. Men jeg må samtidig innrømme at jeg ikke er sikker på om jeg synes at akkurat Kosovo-krisen og NATOs håndtering er den rette sammenstillingen, simpelthen fordi det reiser tvil om hvorvidt NATO har hatt et tilstrekkelig folkerettslig grunnlag for det organisasjonen har gjort. Jeg må si at jeg er ikke et øyeblikk i tvil om at NATO har hatt et tilstrekkelig rettslig grunnlag for det som er gjort, og jeg er heller ikke i tvil om at det NATO har sagt om fremtidige operasjoner av denne karakter, også har den nødvendige rettslige basis. Jeg er derfor veldig ulykkelig over at Danielsen nettopp nå reiser problemstillingen på akkurat denne måten, for jeg synes ikke det er noe grunnlag for å reise tvil om disse konkrete aksjoner som NATO har satt i gang. Jeg tror ikke det vil være riktig å utvikle noe eget, nytt institutt, men jeg tror så absolutt at det er behov for å drøfte nærmere de kravene som stilles rundt begrepet anslag mot fred og sikkerhet. Det er klart at massive brudd på menneskerettighetene synes jeg ikke det ville være unaturlig å drøfte også i den sammenheng. Da snakker vi mer om å drøfte en rettslig utvikling som allerede er på gang, heller enn å skape et fundamentalt nytt institutt. Som sagt synes jeg ikke at NATOs engasjement reiser behov for et fundamentalt nytt institutt. Jeg synes NATOs engasjement viser at dagens rettstilstand lar seg anvende i den konflikten slik den er.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-04-27:
Bare noen få ord på tampen av det jeg vil kalle en positiv debatt. Det positive ligger i det at de aller fleste partier på Stortinget i dagens debatt har uttrykt bekymring for flyttemønstret og den sterke økningen i flyttetallene en har sett på 1990-tallet. Så synes jeg det er hyggelig å registrere at det tydeligvis er store forventninger til Senterpartiet og til sentrumsregjeringen. Det må være det ettersom en forventer drastiske endringer i bosettingsmønstret allerede etter halvannet års virksomhet. Nå tror jeg at en skal være forsiktig med å legge for mye i endringene i flyttetallene fra år til år. Men hvis en først skal gjøre det, vil jeg også ha sagt at det som er blitt hevdet fra enkelte i den distriktspolitiske debatten i det siste, nemlig at flyttestrømmen nærmest har forsterket seg under sentrumsregjeringen, er positivt feil. Det viser seg nemlig at 1997, altså Arbeiderpartiets siste regjeringsår, er garantert å bli det verste flytteåret på 1990-tallet. Nesten alle perifere områder i ulike landsdeler har hatt en lavere nettoutflytting i 1998 enn i 1997. Men som sagt: Jeg vil ikke påstå at dette skyldes sentrumsregjeringen. Men når en først begynner å pukke på tallene, må jeg få lov til å opplyse om dette. Så noen ord om den såkalt smale og brede distriktspolitikken: For å ta den smale først, så er det dokumentert, og det har også statsråden sagt i sitt innlegg her i dag, at det som skjer i inneværende år når det gjelder de direkte virkemidlene i distriktspolitikken, er at det i år er tatt det største krafttak på 1990-tallet gjennom denne delen av distriktspolitikken. La nå det være klart! Det kan dokumenteres ut fra alle budsjettall. Og så litt om den brede distriktspolitikken, som er viet betydelig oppmerksomhet, bl.a. i Voksenåsen-dokumentet. For å ta dette med landbrukspolitikken, som selvsagt er særdeles viktig: Denne regjeringen fikk faktisk til en avtale, og så opplevde vi at Arbeiderpartiet – av alle – var det partiet som prøvde å torpedere en positiv jordbruksavtale. Det var Arbeiderpartiets bidrag. Da vi så forsøkte å flytte ut statlige arbeidsplasser, hvem torpederte det? Jo, Arbeiderpartiet gjorde det! Når det gjelder energipolitikken, har Regjeringen lagt fram signaler om såkalt punkttariff, som vil gi betydelige lettelser i distriktenes utgifter. Og når vi dessuten tar med at en gjennom den økonomiske politikken har maktet å få ned renten raskere enn noen hadde trodd, er vel dette også en dokumentasjon på at nettopp når det gjelder den brede distriktspolitikken, har Regjeringen lyktes godt.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-04-27:
Jeg synes representanten Brustad hadde gode forsetter da hun gav uttrykk for at det nå var lurt å legge bort retorikken. Det sa hun etter at hun hadde dokumentert for all verden at er det noe representanten Brustad kan, er det den retoriske delen av debatten. Hun påstod at Senterpartiet i forrige periode sa – jeg siterer etter hukommelsen – at en bare ved «å knipse» skulle snu flyttestrømmen. Jeg beklager, men jeg regner med at det som ville ha vært et treffende uttrykk for den uttalelsen, antakelig vil bli klubbet ned, men det er jo mildest talt tøys å påstå at noen i fullt alvor mener at det er så enkelt å endre og snu flyttestrømmen. Men jeg ble litt overrasket da representanten Brustad tok ordet, at hun ikke kommenterte at jeg tok opp område for område den såkalte brede eller store distriktspolitikken og dokumenterte at Regjeringen har tatt nye grep i landbrukspolitikken, hvor Arbeiderpartiet prøvde å hindre en akseptabel jordbruksavtale, og hvor Arbeiderpartiet prøvde å hindre de første konkrete forsøk på utflytting av statlige arbeidsplasser. Men la meg gå over i et litt mer forsonlig leie, for når det gjelder f.eks. fiskeripolitikken og den perspektivmeldingen som statsråd Angelsen la fram, opplevde vi faktisk i Stortinget at det heldigvis var støtte for disse linjene. Og det skal tas med at denne støtten faktisk kom fra Arbeiderpartiet – bare så det også er sagt. Og så har jeg lyst til å si følgende når det gjelder energipolitikken: I den energimeldingen som nå ligger i Stortinget, har Regjeringen tatt et meget viktig grep og gitt et klart signal med hensyn til dette som jeg nevnte om punkttariffer, fordi det vil bety en vesentlig lette i energikostnadene for distriktene. Det er jo litt pinlig å måtte terpe på dette, men når flere fra Arbeiderpartiet påstår at denne regjering har sviktet når det gjelder den brede distriktspolitikken, er det faktisk positivt feil. Og vi kan dokumentere fra budsjettet at når det gjelder de direkte distriktspolitiske virkemidlene, er innsatsen for 1999 den høyeste vi har hatt på denne sektoren siden 1991. Det er bare min trønderske beskjedenhet som forbyr meg å fortelle hvem som var kommunalminister da 1991-budsjettet ble lagt fram.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-04-27:
Det skal bli kveldens korteste merknad. Jeg vil bare korrigere eller utfylle litt bildet av debatten i går, som sistnevnte taler nevnte. Men det som ble sagt om meg i debatten i går, gjorde nok et langt sterkere inntrykk på meg. At det ble bemerket at jeg hadde en offensiv holdning, får så være, men personlig satte jeg veldig stor pris på at lederen i utenrikskomiteen nærmest fremmet forslag om at Jakobsen burde få tapperhetsmedaljen. Det er det jeg faktisk husker best fra debatten i går.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-04-27:
Interpellanten har i noen grad stilt opp en motsetning mellom folkerett og menneskerettigheter. Som utenriksministeren gav uttrykk for, er det en innfallsvinkel som ikke er særlig fruktbar. Menneskerettighetene vil i alle fall bli beskyttet av folkeretten og er i veldig stor grad også nedfelt og kommer til uttrykk i folkeretten, slik at en motsetning mellom de to forhold er det ikke grunn til å gå inn i. Noe av bakgrunnen for ønsket om et nødrettsinstitutt er, så vidt jeg forstår, problemstillingen knyttet til at stater har myndighet for sitt territorium, og at det er vanskelig for det internasjonale samfunn å gripe inn med hensyn til staters utøvelse av myndighet på eget område. Men hvis det er det som er problemet, er det kanskje egentlig det spørsmålet man i så fall burde ta opp, og det er vel på det området det skjer en viss utvikling i folkeretten, i retning av at man oppfatter at det vil være situasjoner hvor det vil kunne være grunnlag for å gå inn i stater. Da er vi over på et poeng som kan være viktig når man skal vurdere folkerettslige spørsmål. Det er det at vi snakker om et rettsområde hvor det ikke bare er tale om skrevne kilder. Det vil også kunne være tale om folkerett basert på praksis, det man kanskje kunne kalle sedvanerett, og i alle fall vil den praksis man etablerer, være med på å påvirke innholdet i folkeretten. Et eventuelt nødrettsinstitutt vil nødvendigvis måtte bli svært uklart. Hvis man skulle prøve seg på noen momenter, ville det måtte være et spørsmål om hvilke interesser som står på spill. Hvor alvorlig er det man i så fall ville forhindre? Hvilke tiltak vil måtte være nødvendig for å ivareta målet? Hvilken tilslutning ville en aksjon eventuelt måtte ha fra det internasjonale samfunn? Og endelig: Man vil faktisk mangle en institusjon, et organ til å ta stilling til om man har gått lenger enn det nødrettsinstituttet ville tillate eller ikke. Dette er på en måte en veldig klar motsetning til nasjonale systemer hvor man har nødrettsregler og betraktninger omkring nødrett, fordi man der vil ha domstolene til å kunne vurdere om man har gått utover rammen eller ikke. Helt til slutt: Når vi i en del sammenhenger sier at man tidligere har hatt de og de situasjoner uten å gripe inn, er det viktig å huske at det FN kan gjøre, er å legitimere maktbruk som andre eventuelt utøver på FNs vegne. FN har ikke mulighet til selv å utøve maktbruk.
Arvid Falch (Tverrpolitisk Folkevalgte (Kystpartiet)), 1999-04-27:
Jeg vil gjøre en liten visitt til kommunalministeren ut fra hans redegjørelse om dette med differensiert arbeidsgiveravgift. Det som er kjent, er at den utgjør formidable summer. Hvis vi tar Finnmark og Nord-Troms, som har null, utgjør den for dette området ca. 800 mill. kr. Hvis vi tar Nordland og resten av Troms, som har en sats på 13,4 pst., tror jeg, men det er ikke så viktig, utgjør den ca. 2,2 milliarder kr. For Trøndelag og Møre utgjør den så vidt jeg husker, 1,3 milliarder kr. Dette er formidable summer. Vi hadde i går en Schengen-debatt hvor vi fikk en rekke forsikringer, og det samme fikk vi når det gjaldt EU – at vi skulle kunne beholde de satsene vi hadde fra før. Dette var det ingen tvil om, det var en helt klar forsikring. Nå vet vi at saken er havnet i domstolen, og jeg tror jeg kan si utfallet av den, nemlig at vi ikke får beholde satsene. Derfor spør jeg kommunalministeren: Er det et mønster i dette med forsikringer i denne sal?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-04-27:
En del av utviklingen på barnehagesektoren bekymrer også meg, og Regjeringen vil komme tilbake til dette bl.a. i forbindelse med barnehagemeldingen. Det er helt riktig som det ble sagt fra representanten Aarrestad, at det å ha barnehagedekning, ikke minst i distriktene og rundt om i bygdene, er viktig for å få til bosetting, for å skape attraktive miljøer og for å kunne gi anledning til yrkesdeltakelse. Denne regjeringen har ønsket å gi valgfrihet. Denne regjeringen har lagt til rette for det, og vi tar også barnehageutbyggingen på alvor. Det er bekymringsfullt at det har vært en sterk nedgang i år. Det vil det bli sett på. Så er det ikke slik at Senterpartiet har gjort et kraftig tilbaketog i distriktspolitikken – tvert imot. Denne regjeringen har, som jeg har sagt, gjort den kraftigste distriktspolitiske satsing i dette tiåret. Bevilgningene til distriktspolitiske tiltak er økt med vel 18 pst. fra 1998 til 1999. Det er den største økningen i distriktspolitiske operasjonsrammer som vi har hatt på hele 1990-tallet, i tillegg til at man har innført en samordningsfunksjon i departementet hvor Kommunal- og regionaldepartementet skal ha en overordnet samordningsfunksjon i forhold til de andre departementene. Det er iverksatt en rekke konkrete tiltak på ulike områder som skal ha til hensikt å styrke distriktspolitikken. Så å hevde at Senterpartiet og denne regjeringen har gjort et tilbaketog i forhold til distriktspolitikken, er definitivt feil. Vi har til hensikt å være en pådriver og en vaktbikkje i distriktspolitiske spørsmål. Jeg håper faktisk at det er flere som kunne tenke seg å ha til hensikt å konkurrere med denne regjeringen og Senterpartiet i disse spørsmålene, for det er viktig. Vi har som nasjon ikke råd til å mislykkes i distriktspolitikken. Gjør vi det, vil en rekke av de næringene som danner grunnlag for velferd og sysselsetting i dette land, ikke være i stand til å rekruttere den arbeidskraften man trenger. Dette er distriktsnæringer som vi alle sammen har et ansvar for å ta vare på og være med på å utvikle videre. Det skal definitivt denne regjeringen og Senterpartiet fortsatt gjøre.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-04-27:
For å starte med begynnelsen: Regjeringen har satt i gang et prosjekt som vi kaller for «Et enklere Norge». Med dette prosjektet har vi til hensikt å gjennomgå alle områder for å se hvor det er mulig å få til regelforenklinger, ikke minst i forhold til næringslivet. Dette utvalget ledes av statsministeren selv, og alle sentrale departementer er involvert i arbeidet med å finne fram til forenklingstiltak, også på det området som representanten Solholm spør om i forhold til næringslivet. Men det er ikke bare der det er behov for forenkling. Nå skal det ærlig innrømmes at å få til forenklinger, er et stort og komplisert arbeid som tar tid, men dette er nå godt i gang i samtlige departementer. Det har kommet en rekke forslag som skal bearbeides, og som skal ende opp i konkrete forslag. Denne regjeringen har selvsagt til hensikt fortsatt å satse på infrastruktur. Jeg tror det er avgjørende for utviklingen i Distrikts-Norge, som flere andre har sagt, at man har en offensiv holdning også til dette spørsmålet. Men jeg tror faktisk at det er slik at samtlige i denne sal under behandlingen av årets budsjett var enige om at jobb nr. 1 var å sikre norsk økonomi, sikre tilliten til norsk økonomi og ha et stramt budsjettopplegg som skulle sikre at man både fikk ned renten og beholdt sysselsettingen, og at norsk økonomi beholdt den styringsfart som vi har hatt. Det har Regjeringen lyktes med. Vi har nå fått en sterk nedgang i renten, kronen har styrket seg, og norsk økonomi har kommet tilbake dit den skulle være, raskere enn de fleste pessimister hadde spådd. Det var helt avgjørende å gjøre de grepene. Det var ingen uenighet i denne sal om at så var viktig. Men jeg minner også om at det gjennomføres, og har blitt gjennomført, en rekke store investeringsprosjekter i sentrale deler av landet, som også har vært med på å legge beslag på midler til den sektoren som representanten Solholm etterspør. Når det gjelder konkurranseutsetting: For å svare kort – jeg har 2 sekunder igjen – Senterpartiet har definitivt ikke til hensikt å gjennomføre Fremskrittspartiets politikk på dette området.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-04-27:
For det første ligger det i sakens natur at det er umulig for denne statsråd å svare på hva som vil komme i budsjettet til høsten. For det andre er det slik at samferdsel er viktig. Vegbygging og det å ha gode veger med god bæreevne i Distrikts-Norge så vel som i resten av landet er også viktig. Her har vi fortsatt store uløste oppgaver. Men det er ikke bare et spørsmål om samferdsel og veg. Det er en rekke andre tiltak som også skal være på plass dersom man skal få til en god og positiv utvikling i Distrikts-Norge, ikke minst de tiltak som har vært nevnt av meg i debatten om redegjørelsen her i dag. Det er nødvendig med kompetanseheving, med personrettede tiltak, og å ha på plass både den brede og den smale distriktspolitikken, som skal sikre aktive og gode bedrifter i Distrikts-Norge, og som skal sikre at folk ønsker å bosette seg der og ser de gode bokvalitetene som fins i Distrikts-Norge. Det er altså et vell av virkemidler som må til. Det satser denne regjeringen på, og den vil fortsatt komme til å ha bredde i sine distriktspolitiske tiltak for å sikre at vi skal ha en balansert og god utvikling.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-04-27:
Det er nødvendig med en kombinasjon av tiltak både innenfor den smale distriktspolitikken og den brede distriktspolitikken, som jeg har sagt. Kommuneøkonomi er sentralt i dette. Denne regjeringen har lagt til rette for at kommunene skal få sin rimelige andel av økningen i budsjettene. Men det er klart at med de offensive planene som dette storting har vedtatt, som skal gjennomføres bl.a. i helsesektoren, vet vi at det over en rekke år framover vil bli bundet opp store midler knyttet til investeringer også i den sektoren. Som jeg har sagt: Kommuneøkonomien vil vi komme ganske raskt tilbake til, så jeg skal ikke gå inn i den mer konkret i dag. Men la meg si til de forslag som SV har fremmet: Dette er forslag som definitivt har mye positivt i seg, og som det kan være nyttig å se på i sammenheng med det arbeid som skal gjøres fra Regjeringens side i forbindelse med distriktspolitiske virkemidler framover. Forslag nr. 2 ligger veldig nært opp til den gamle frifylkeordningen, som har vært gjennomført med gode resultater i en del fylker. Jeg er enig i det som er sagt om at det er viktig å ha størst mulig frie rammer, slik at man selv kan gjøre de prioriteringer som man ønsker. De forslag som er fremmet fra SV, vil selvsagt bli vurdert fra Regjeringens side. Når det gjelder den statlige lokaliseringspolitikken, tror jeg at det er et av de sentrale grep som nå er gjort fra denne regjeringen, og som må gjøres framover dersom vi skal kunne få til en styring med utviklingen innenfor offentlig sektor på en måte som sikrer et likeverdig servicetilbud i alle deler av landet. Jeg tror det er helt nødvendig at man har en sterk grad av styring med utviklingen i denne sektoren og ikke lar det være opp til de statlige institusjonene selv å bestemme hvordan utviklingen i denne sektoren skal være, og jeg er glad for den støtten som vi får til dette tiltaket.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-04-27:
Utviklingen i driftsresultatet for kommunesektoren har flere årsaker. Den ene er det høye rentenivået som vi har hatt i deler av det siste året, og som jeg har vist til at denne regjering har som mål å få tilbake til et lavere leie. Det er viktig for utviklingen også i kommuneøkonomien. Men det er også et annet forhold som har hatt betydning, og det er den måten vi har valgt å finansiere den store satsingen innenfor eldreomsorgen og helsesektoren på, hvor kommunene nå gjennomfører store investeringer som skal finansieres over lang tid framover. Dette påvirker driftsresultatet ganske kraftig i investeringsfasen, og gjør at man får en sterk forverring av driftsresultatet i en periode. Denne regjering ønsker at kommunene skal ha en størst mulig grad av selvstyre og en størst mulig grad av frihet til å anvende midler slik man selv finner det best å anvende dem. Når de ulike kommunene har fått tildelt ekstra skjønnstilskudd for å opprettholde grendeskolene, er det et krav at man faktisk har opprettholdt grendeskolene. Så lenge man gjør det, er det opp til kommunene selv hvordan man velger å bruke de midler man får, men det har vært en kraftig, nødvendig og god stimulans for å opprettholde grendeskoler i mange kommuner. Det ønsker Regjeringen å prioritere, for jeg tror nemlig det er viktig at man opprettholder grendeskolene. Jeg tror det er viktig at man har skole i sitt lokalmiljø, og at man legger til rette for ordninger som kan ivareta disse. Jeg kjenner ikke situasjonen på Dønna og hvilke vurderinger som har vært gjort der. For oss er det viktig at hver enkelt kommune har den nødvendige frihet til å gjøre sine egne prioriteringer.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Det vi har hørt i dag fra senterpartistatsråden og i redegjørelsen, er jo et gedigent tilbaketog i forhold til hva Senterpartiet har sagt før når det gjelder distriktspolitikken – og bra er det! Men det er innenfor ett område, som jeg faktisk er litt overrasket over at statsråden ikke berørte i sitt innlegg nå, og heller ikke var veldig mye opptatt av i sin redegjørelse, jeg er mer overrasket over og negativ til den snuoperasjonen som Senterpartiet har foretatt, også sett i lys av at statsråden og Regjeringa så sterkt understreker det som jeg tror flertallet i denne salen støtter, nemlig at vi må gjøre noe med kvinnestrømmen i tillegg til ungdomsstrømmen, dvs. barnehager. Vi er nå inne i et skjebneår når det gjelder barnehageutbygginga. Vi har den laveste utbygginga på over 20 år. I 1997 bygde vi 13 500 barnehageplasser, og i år skal stortingsflertallet og Regjeringa vedta et måltall på 2 500 barnehageplasser. Vi vet at barnehageprisene stiger til værs, og at mange må ta barna ut. Dette skjer selvfølgelig også i distriktene, kanskje ikke minst i distriktene. En kollega av statsråden, senterpartirepresentanten Unn Aarrestad, har sagt til Nationen: «- Det er viktig med god barnehagedekning i bygdene for å holde på barnefamiliene, og for å være attraktive for barnefamilier som ønsker å flytte ut av byene». Jeg syns det høres fornuftig ut, og jeg vil spørre om statsråden er enig med sin partikollega i det, og også om han vil gjøre som Unn Aarrestad har tatt til orde for, nemlig å sikre barnehagedekninga i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Jeg har i hvert fall lært meg det gjennom noen år i politikken at hvis en møter seg sjøl i døra, som jeg opplever at Senterpartiet nå gjør i en del sammenhenger, er det en fordel å kjenne seg igjen. Jeg vil spørre statsråd og partileder Enoksen om han kjenner seg igjen i forhold til barnehageutbygginga og den betydning den har i forhold til distriktspolitikk.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Jeg skal ikke forlenge debatten om når det flytta flest folk fra distriktene. Men poenget er at Senterpartiet gav inntrykk av, mens vi hadde regjering, at det nesten bare var å knipse i fingrene, så skulle flyttestrømmen snu. Da Senterpartiet så kom i regjering, viste det seg at verden er ikke fullt så enkel. Jeg er glad for, som jeg har sagt her, at Senterpartiet nå har tatt innover seg at det ikke er så enkelt som det så ut til mens de var i opposisjon. Jeg tror ingen skal forundres over at en blir konfrontert med det en tidligere har sagt, og det en faktisk gjør. Men hvis en legger retorikken til side, tror jeg at Arbeiderpartiet og Senterpartiet er enige om mye når det gjelder distrikts- og regionalpolitikken. Jeg tror det er mye som en kunne få til i fellesskap i tida framover, men da betinger det at alle parter legger noe av retorikken til side. Det er det jeg tror har vært hovedproblemet med Senterpartiet så langt. Det er noen områder hvor vi skiller lag, men jeg tror vi er enige om hoveddelen i distrikts- og regionalpolitikken. Hvis vi derfor kunne være enige om at det er det vi jobber etter, tror jeg vi kunne nå fram, istedenfor å holde på å slå hverandre i hodet med tall o.l.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-04-27:
Eg skal stille statsråden to-tre konkrete spørsmål. Han var ikkje denne gongen heller inne på det som er det viktigaste verkemiddelet, nemleg å skape arbeidsplassar. Vil statsråden ta tak i sin kollega Sponheim og få han til å innfri sine vallovnader om at skjemaveldet som rir små og mellomstore verksemder som ei mare, vert fjerna eller redusert? Statsråden nemnde i si utgreiing satsinga på infrastruktur. Vil statsråden ta tak i sin kollega Fjærvoll og minne han om dei samla vallovnadene frå sentrumspartia om 5 milliardar kr meir til vegbygging enn det regjeringa Jagland la opp til i vegplanen for perioden? Så er det ein ting som eg med interesse oppdaga i utgreiinga frå statsråd Laila Dåvøy. Eg har fleire gonger spurt statsrådar frå Senterpartiet og senterpartirepresentantar her i huset: Kvifor er ein i Senterpartiet så negativ til konkurransestimulering i offentleg sektor, og spesielt i kommunesektoren? Eg må spørje om det er slik å forstå at Senterpartiet no har snudd, når ein får høyre i utgreiinga frå Regjeringa: «Regjeringen har derfor igangsatt et arbeid med å utrede konkurranseeksponering av offentlig sektor.» Er det slik å forstå at Senterpartiet endeleg har kome til fornuft også i denne saka, tar til vettet og vil gjennomføre framstegspartipolitikk i offentleg sektor?
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-04-27:
Så langt i dag har vi høyrt at Arbeidarpartiet set pris på statsråden sitt nøkterne skjøn, og vi har høyrt at Kristeleg Folkeparti og Framstegspartiet gleder seg over fredeleg sameksistens etter forliket. Men i debatten så langt har det vore lite avklaring av dimensjonane på tiltaka, og fokuseringa blir naturlegvis retta mot budsjettet. Vi har sjølvsagt også blitt mint om dei lovnadene som ikkje har vorte innfridde på vegsida. Spørsmålet blir om vi kan få litt fleire signal om kva som blir det neste budsjettpreget. Blir det forslag om auka alminneleg skatt i neste budsjett? Kan vi få noko signal om det? Blir det nytt press på sjukelønn? Kjem konjunkturavgifta igjen? Blir det nytt press på elavgifta? Eller blir det slik at vi får ei omprioritering til veg? Det som er påfallande, er at ein – og det gjeld ikkje berre statsråden som står her i dag, det gjeld òg andre frå regjeringspartia – plutseleg begynner å snakke om temperatur når vi snakkar om veg. Alle dei andre offentlege tiltaka er tydelegvis mindre temperaturframkallande enn veginvesteringar. Så mitt spørsmål er: Går det an å omprioritere til veg med konstant temperatur?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-27:
«Det nye og brede grepet» er en av overskriftene i redegjørelsen. Etter noen av de innleggene vi har hørt nå, føler jeg behov for å få avklart hva statsråden mener er den breie politikken, for slik som vi har oppfattet det, er det sektorpolitikken på alle områder, og ett av de aller breieste grepene er kommuneøkonomien. Det står i redegjørelsen at nå skal det bli mer distrikts- og regionalpolitikk inn i all sektorpolitikk, og det er bra. Men det er i den sammenhengen litt merkelig å høre Enoksen forsvare denne regjeringas «store» distriktspolitiske snuoperasjon, når det vitterlig er på den lille og den smale distriktspolitikken denne regjeringa har fått til en økt satsing. Noe av det kan være vel og bra, men jeg tror alle vi som ønsker en kraftig distriktspolitikk, veit at det er den breie som er den viktigste. Nå er det vel slik at det har vært lettere for Regjeringa å få flertall sammen med sine budsjettkamerater for en mindre satsing på den lille distriktspolitikken, mens man har holdt den breie satsinga nede, både når det gjelder kommuneøkonomi og mer markedsliberalisme inn i de andre områdene. Jeg kunne tenke meg å spørre Enoksen om det er slik at det er satsinga på den lille distriktspolitikken vi vil få se framover med større tyngde, eller om det faktisk er slik at man skal inn med større tyngde både økonomisk og styringsmessig når det gjelder den breie politikken. Så til den statlige lokaliseringspolitikken. Jeg er glad for de signalene som kommer. I fjor var det samtaleterapi man skulle bedrive overfor etatene. I dag snakker man om pålegg, og det tror jeg er nødvendig. SV har fremmet et forslag om en økonomisk incitamentordning for statlige etater for å fremme etablering av servicekontorer. Det tror vi er viktig, for det er en nesten øredøvende enighet om at dette skal skje, men det skjer i liten grad. Kan statsråden tenke seg å vurdere også slike incitamentordninger?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-27:
Jeg bad om ordet nå på tampen for å uteske noen signaler med hensyn til de forslagene som vi har fremmet. Det er de eneste konkrete forslagene som foreligger i dag, og jeg oppfattet statsråden slik at han var positiv til dem. Hvordan vi skal håndtere dem i salen i dag, er litt avhengig av om vi får signaler om det. Etter å ha hørt på debatten ville det forundre meg mye om det ikke var et forholdsvis bredt flertall som i hvert fall kunne tenke seg å se nærmere på disse forslagene. Så kan jeg kanskje samtidig benytte anledningen til å stille Arbeiderpartiet et konkret spørsmål, for jeg blir litt i stuss om hva de egentlig mener om statlig lokaliseringspolitikk, ut fra de innleggene de har holdt i dag. Jeg syns det er svært positivt at Regjeringa sier at de ønsker å utarbeide retningslinjer for en statlig lokaliseringspolitikk og få distriktshensyn inn også i dette. Dette er jo noen av de omfattende grepene som også Arbeiderpartiet sier at de er enig i. Jeg tror ikke det er noen som mener at distriktshensynet skal være det eneste hensynet som skal telle, men det må være ett av hensynene som teller, og noen ganger må det telle tungt. Det er en del etater som er nevnt i redegjørelsen. Det er andre etater, eksempelvis tolletaten, som nå også bedriver rasjonalisering, og som vil bety flytting av kompetansestillinger f.eks. fra Hedmark og til sentrale strøk. Jeg syns det er positivt hvis Regjeringa vil se på det, og se på muligheten for bruk av ny teknologi for å utføre administrative oppgaver andre steder enn i de mest sentrale områdene. Det skulle være mulig, og jeg håper at Arbeiderpartiet kunne gi litt mer positive signaler om at de faktisk også ønsker å bruke lokaliseringspolitikken aktivt. Så til slutt i denne debatten om kommuneøkonomien: Det er slik at vi ønsker at vi snart kunne slippe å høre alle disse repetisjonene om hva Senterpartiet gjorde for flere år siden, hva Arbeiderpartiet sa, hvem som var best i fjor osv. Hvis signalene nå er entydige om at kommuneøkonomien bør styrkes – og det bør de mene som f.eks. nå har lest den siste rapporten fra Econ, som sier at situasjonen i kommuneøkonomien ikke har vært så dårlig siden slutten på 1980-tallet – og man også i tillegg ønsker alle de store, tunge reformene, for det er det jo et bredt flertall for – jeg tror det til og med er enstemmighet i Stortinget om det – må man si at nå går vi inn og styrker kommuneøkonomien. Og det trenger vi ikke å vente så veldig lenge med. Kommuneøkonomiproposisjonen kommer om et par uker.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-27:
Under debatten og etter debatten har jeg fått signaler fra et flertall i Stortinget om at de støtter intensjonen i forslagene, og ber om at de blir omgjort til oversendelsesforslag.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Jeg synes statsråden forsøker å vri seg unna å snakke om kommuneøkonomi, han henviser til at det kommer en kommuneøkonomiproposisjon i mai. Men jeg synes ikke det er godt nok når vi diskuterer Kommune-Norge, for anslaget i mars-rapporten fra Det tekniske beregningsutvalg for kommunal og fylkeskommunal økonomi viser lave driftsresultater i kommunesektoren i 1998. For kommunene utenom Oslo anslår utvalget at netto driftsresultat er redusert fra 4,9 pst. av driftsinntektene i 1997 til 1,6 pst. i 1998. Sett i forhold til inntektene er dette de laveste driftsresultater siden innføringen av inntektssystemet i 1986. Dette er det statsråd Enoksen kaller en «bred» satsing på Distrikts-Norge. Når det gjelder fylkeskommunene, er det anslått en nedgang i netto driftsresultat fra 2,5 pst. av driftsinntektene i 1997 til 0,4 pst. av driftsinntektene i 1998. Det betyr at netto driftsresultat reduseres fra 1 500 mill. kr i 1997 til om lag 250 mill. kr i 1998. Dette er den brede satsingen fra Senterpartiet. Men så over til noe annet. I Kommunal- og regionaldepartementets blad, nr. 2 for 1999, viser politisk rådgiver Eva Lian til at det er bevilget 50 mill. kr i ekstra skjønnstilskudd til grendeskolene i Norge. Så får jeg tilbakemeldinger fra forskjellige steder. Senest den 21. april 1999 står det i avisen Helgeland Arbeiderblad at Dønna kommune fikk 600 000 kr i skjønnsmidler fra denne potten, og at formannskapet enstemmig vedtok å bruke 100 000 kr av disse midlene til å forskjønne Solfjellsjøen til det kommer besøk fra Kongen.(Presidenten klubber.) Hvorfor øremerker vi ikke disse midlene, slik at de treffer der de skal treffe, og har den virkning de skal ha for grendeskolene? (Presidenten klubber.)
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Det var faktisk Senterpartiets Johan J. Jakobsen som fikk meg til å ta ordet, og med min falske beskjedenhet som bergenser var jeg nødt til å gjøre det. Jeg synes faktisk at han tillater seg de samme krumspringene som han gjorde i Schengen-debatten i går, hvor han forsøkte å fortelle salen her om Senterpartiets landsmøtevedtak i forhold til Senterpartiet i regjering, og det samme gjør han nå. Senterpartiet i regjering har oppdaget virkeligheten, og Senterpartiet i salen forsøker å fortelle noe annet. Det er det de holder på med. Den brede satsingen som Senterpartiet sa at kommunene skulle få, kommer ikke, for nå er de kommet inn i virkelighetens verden. Slik er det Jakobsen, og det må du også bøye deg for! Som jeg sa i innlegget mitt, er det svekket driftsresultat i kommunesektoren, og dette viser det tekniske beregningsutvalget. Det er den dårligste utviklingen i kommunesektoren siden 1986. Som kollegaen din fra Fremskrittspartiet i Nord-Trøndelag sa, har Senterpartiet vært i regjering i et og et halvt år. Det er mulig at Rom ikke ble bygd på et og et halvt år, men vi burde etter hvert få se resultater av Senterpartiets politikk i Regjeringen, og spesielt når Senterpartiet har statsråden på dette viktige området. Så Johan J. Jakobsen bør i hvert fall skjerpe seg, og han behøver ikke bruke de samme triksene som han brukte i Schengen-debatten i går, hvor han forsøkte å få folk i denne salen til å tro at Senterpartiet på landsmøtet hadde gått inn for at Regjeringen skulle gå av hvis de ikke godtok Schengen.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Jeg klarte ikke å motstå fristelsen i forhold til det Johan J. Jakobsen sa om hvorvidt det går an å knipse i fingrene og bli ferdig med distriktsproblematikken. Men det er ikke til å legge skjul på at det var forespeilet en del – etter vår mening – lettvinte løsninger for hvordan vi skulle få bukt med problemene i distriktspolitikken. Da vi debatterte en tilsvarende redegjørelse i 1998, sa daværende medlem i kommunalkomiteen, Morten Lund: «Ting er på gang, og jeg er ikke i tvil om at det nytter å snu flyttestrømmen til fordel for dem som bor i distriktene, …» Han nevnte spesielt statsministerens nyttårstale som betydningsfull for at flyttestrømmen skulle snus. Nå har statsministeren holdt ikke bare én, men to nyttårstaler. Jeg er helt sikker på at både Senterpartiet og Morten Lund mener at det ikke er nok. Så kan vi si at tallene har blitt litt bedre når det gjelder flyttestrømmen, og det er positivt, men en del av årsaken til at tallene har utviklet seg slik som de har gjort, er jo arbeidsmarkedet. Det er ingen tvil om at med et sterkt press på arbeidsplasser i store regioner, vil folk flytte, og den situasjonen har vi ikke lenger.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Jakobsens krumspring på denne talerstol kunne vel kanskje kvalifisere til mange slags medaljer, ikke nødvendigvis bare tapperhetsmedaljen. Han viste i et tidligere innlegg til da Arbeiderpartiet var i ferd med å torpedere landbruksavtalen, og sa ikke noe mer om det. Det er klart at når sentrumsregjeringen framforhandlet en avtale basert på helt andre prinsipper enn det som tidligere landbruksavtaler har vært basert på, stiller man seg i Arbeiderpartiet et spørsmål. Spesielt gjelder det at man uten at man hadde en forutgående debatt om prinsippene i avgiftspolitikken vår, tok inn at investeringsavgiften for landbruket skulle fjernes, som var et helt nytt element i denne avtalen. Så viser han til at vi har kritisert energimeldingen, som Regjeringen nylig har fremlagt. Det har vi ikke gjort, vi har ikke sagt et ord om energimeldingen. Det vi har kritisert, er proposisjonen om industrikraftavtalene, og det er som Jakobsen sikkert vet, en helt annen sak. Det er nemlig ingen tvil om at den proposisjonen som er fremlagt om industrikraftavtalene og som store deler av industrien i Distrikts-Norge er basert på, er en omstillings- eller en avviklingsproposisjon. Man har i utgangspunktet startet med en dekning på 70 pst., som over få år skal reduseres med 40 pst., tilsvarende 28 pst. dekning for industrivirksomhetene. Det er en avvikling av industrien langs vår langstrakte kyst.