Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-12-06:
Som saksordfører for klimameldinga vil jeg starte med å si noen ord om transportsektorens utfordringer på klima- og miljøområdet. Utslippene fra transport utgjør nesten en fjerdedel av de totale klimagassutslippene, og de har økt de siste femten åra med omtrent like mye, altså med 25 pst. Det er forventet en vekst i denne sektoren på bortimot 40 pst. fram mot 2020. Det betyr at vi må gjøre store grep framover. Alt fra satsing på kollektivtrafikk, grønn avgiftsomlegging og restriksjoner til forskning og utvikling, støtteordninger og god arealplanlegging blir nødvendig. Vi må være i stand til å ta tøffe valg, også upopulære valg, og ikke gjøre som f.eks. Fremskrittspartiet: kjøre fram fullstendig vanvittige forslag, som at bensinen uansett bør koste 8 kr literen. Dette vil ifølge Natur og Ungdoms beregninger føre til en trafikkøkning som tilsvarer to milliarder flere kjørte kilometer på norske veier. Jeg kommer fra Vestfold. Der har det bygget seg opp et folkeopprør for jernbane – ikke særlig rart, tatt i betraktning fire forhold. For det første: Toget kjører fortsatt på en trasé fra 1880-tallet. For det andre: En splitter ny E18 truer med å danke ut toget både på reisetid og komfort. For det tredje: Folk opplever det som skjer – eller rettere sagt ikke skjer – som løftebrudd. Og for det fjerde: Folk forventer at klimatrusselen og miljøproblemene vi nå har så stor kunnskap om, skal omsettes i politisk handling. Denne regjeringa har i løpet av sine to år styrket samferdselsbudsjettene, og særlig jernbanebudsjettet, på en måte det står respekt av. I en tid da mangelen på arbeidskraft presser prisene noe vanvittig, er det hos mange en viss forståelse for tilbakeholdenhet, fordi det vil bli mindre jernbane pr. krone. Det er også viktig å holde framdriften i allerede igangsatte prosjekter. Men vi kan ikke finne oss i at urettferdige rammebetingelser som forfordeler vei på bekostning av jernbane, truer med å danke ut toget. Og vi kan ikke akseptere at en av de desidert mest lønnsomme strekningene, en av strekningene med størst kundepotensial, og som dessuten er en av dem som er mest utsatt for en stadig tøffere konkurranse fra vei, skal bli forbigått år for år. Moderniseringa av Vestfoldbanen startet i 1993, men planene er stadig forskjøvet i tid. Reguleringsplanen for Barkåker–Tønsberg ble vedtatt i 1997. Det er ti år siden. Og bare for å ha sagt det: Barkåker–Tønsberg er det full enighet om å bygge – fra SV til Fremskrittspartiet, fra LO til NHO. NHO har til og med gått i sitt første demonstrasjonstog. I SV har vi kjempet for Vestfoldbanen i alle år, også da det var upopulært, fordi vi sa at vi ville ha jernbane framfor vei. Det er ikke vanskelig å si ja takk, begge deler, det kan alle gjøre. Men vi har hele tida sagt at vi er villige til å prioritere, også på bekostning av vei, som i dag har klare budsjettmessige fortrinn. Vi har ikke tid til å vente mye lenger. For hver måned som går, takker flere for seg og tar bilen i stedet. Togopprør har det også blitt. Det har begynt å gjøre seg gjeldende for alvor, og det er bra. Med en brei allianse av alle politiske partier, viktige organisasjoner og vanlige folk håper vi det nå blir slutt på å overse Vestfold.