Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2001-05-30:
Da statsministeren holdt sin nyttårstale i fjor og varslet stans i utbyggingene i Saltfjellet/Svartisen og slutten av vannkraftepoken, fikk han støtte av partiene i Stortinget. Det var også etter betydelig press fra Stortinget at revurderingen ble foretatt. Det er derfor med en viss forbauselse at en kan registrere at to av partiene som stod bak presset fra Stortingets side, nå skiller lag fra oss andre i spørsmålet om utbygging av Melfjordvassdraget. Selv om korrespondansen mellom stortingsflertallet og statsråden primært dreide seg om Beiarn-utbyggingen, er ikke miljøargumentene mindre viktige i forhold til Melfjord. Alle tre utbyggingene ligger tett inntil eller inne i arealer som er vernet som nasjonalparkområde, naturreservat eller landskapsvernområde. Melfjord-utbyggingen vil få negative konsekvenser for vassdrag og naturverdier i deler av disse vernede områdene. Dette er bakgrunnen for at Kristelig Folkeparti støtter Regjeringens forslag. Det er også nødvendig å sikre vern av flere vassdrag, ikke bare gjennom supplerende tiltak, men gjerne gjennom et nytt verneplanarbeid. Det burde gi grunnlag for en verneplan der alle urørte vassdrag i utgangspunktet er med, med mindre de eksplisitt unntas for andre formål. Dette innebærer en form for speilvending. Her kunne en få vurdert en revidering av eldre konsesjoner, vern av andre vassdrag der verneverdiene er store, vern av laksevassdrag som ikke er regulert til kraftformål osv. En slik femte verneplan ville da være den aller siste som behandles. Da stortingsproposisjonen om Statkraft nylig ble behandlet, ble alt snakk om det norske markedet betraktet som irrelevant – ikke bare i proposisjonen, men også i replikkordskiftet her i salen. Det norske markedet ble bortimot avvist som en eksisterende størrelse. Det ble fokusert på at vi nå har et fritt internasjonalt energimarked i Norden, og snart ditto for Europa. I stortingsmeldingen som kom særdeles kort tid etterpå, fikk pipen plutselig en helt annen lyd. Nei, da var det nesten ikke snakk om det internasjonale energimarkedet. Fokus er nesten utelukkende på det norske, selv om det nordiske omtales til en viss grad. Ja, det snakkes endog om rasjonering og en slags kraftkrise i det norske markedet. Og det indirekte budskapet er en slags målsetting om selvforsyning. Det er ganske oppsiktsvekkende at to så forskjellige og motstridende budskap kan presenteres av samme regjering i løpet av så kort tid. Men det er desto mer interessant, for det får en jo til å lure på om det ikke ligger noen politiske agendaer bak her som påvirker hvilke argumenter man kjører frem til hvilken tid. Det er også påfallende hvor forskjellig denne meldingen er fra energimeldingen, som ble lagt frem av sentrumsregjeringen, og det til tross for at Arbeiderpartiet støttet det aller meste. I energimeldingen slo en fast at miljømålene vil bestemme produksjonsmulighetene. Det skulle føres en aktiv politikk for å begrense energiforbruket. Dette fikk Stortingets tilslutning. I denne meldingen argumenterer Regjeringen helt annerledes. Her later det til at forbruksøkningen styrer prioriteringene. Tiltak for å avhjelpe energibalansen baseres på fremskrivninger av økninger av forbruket, og uten at miljømålene er styrende. Disse tiltakene foreslås i uprioritert rekkefølge. Dermed kan tiltak for omlegging av energiproduksjon og forbruk bli mindre lønnsomme, og forbruket øker ytterligere, med behov for stadig ny produksjon. Den samme snuoperasjonen gjelder oljefyring. Før var Arbeiderpartiet for at det skulle utarbeides en plan for utfasing av oljefyring og innfasing av bioenergi og varmepumper. Og Stortinget bad om dette. Det fikk vi ikke, i stedet fikk vi en snuoperasjon der Regjeringen åpner for økt bruk av oljefyring. Kristelig Folkeparti har ikke skiftet mening, verken når det gjelder miljømål, energisparing eller fossile energikilder. Vi mener fortsatt det samme. Det norske kraftsystemet satte tre rekorder i fjor: Vi har aldri produsert så mye, vi har aldri brukt så mye strøm, og vi har aldri eksportert så mye i løpet av ett år. Den norske kraftforsyningen var ikke i noen dramatisk situasjon, verken med hensyn til energiforsyning eller effekt. I den såkalte krisemåneden i år, januar 2001, eksporterte Norge 0,4 TWh ut av landet – tilsvarende et Alta-kraftverk. Fra Kristelig Folkepartis side kan vi derfor ikke se at vi står overfor noen kraftkrise eller produksjonskrise. Et velfungerende marked ville dessuten gitt prissignaler som i neste omgang utløste energisparingstiltak eller økt produksjonskapasitet. Det er ingen prissignaler i markedet nå som tilsier en så dramatisk situasjon. Tiltak er imidlertid nødvendig, men de må i første rekke rettes mot de problemer som nå kan skape det jeg vil kalle en forbrukskrise og en effektkrise. Derfor bør en nå satse på virkemidler for å gjøre noe med disse to forholdene, forbruk og effekt. De må prioriteres først. Dette betyr at følgende tre tiltak bør prioriteres fremover: Vi må sikre at markedet fungerer godt – her er det internasjonale markedet og utbygging av effekt helt avgjørende. Vi må få til omleggingen av energibruk og energiproduksjon. Vi må redusere andelen el som går til oppvarming . I tillegg vil vi støtte tiltak for opprustning og utvidelse av vannkraft og utbygging av mikro- og minikraftverk, slik et samlet storting også går inn for i innstillingen. Jeg tar disse punktene etter tur. For det første må vi utnytte det frie energimarkedet bedre og gjøre det mer effektivt. Ifølge tall fra PricewaterhouseCoopers viser situasjonen på det internasjonale markedet at den installerte energikapasiteten i Europa i dag har et overskudd på 40-50 pst. Når det gjelder selve produksjonen av energi i forhold til forbruket, er overskuddet på om lag 20 pst. Med etablering av de planlagte overføringslinjene i forhold til utlandet vil et slikt felles elektrisitetsmarked snart kunne være fullt ut fungerende. Både miljømessige og økonomiske argumenter taler for å utnytte denne kapasiteten før man bygger ut ny kraft. Skal en få markedet til å fungere godt, må en også gjøre mer i forhold til effekt. Tiltak for å motvirke utviklingen av en effektknapphet må prioriteres høyt. På dager med svært høyt forbruk er det i dag ikke nok overføringskapasitet til å overføre all kraft en reelt har til disposisjon. Dette krever nye grep. Derfor er jeg glad for at et flertall på Stortinget også ser dette. Det betyr tiltak som: effektstyring, der både produsenter og forbrukere kan få betalt for å stille reservekapasitet til disposisjon utvikling av et større effektmarked med kjøp og salg av effekt en tariffharmonisering med resten av Norden Dette vil bidra til å utløse nødvendige investeringer som igjen kan bidra til en akseptabel effektbalanse. styring av maksimalbelastning med toveiskommunikasjon gjennom bruk av ny teknologi Dette vil redusere effekttoppene med 14-28 pst., øke energitilførselen og bidra til å redusere strømregningen. en bedre samordning av systemoperatørene i Norden Dette vil kunne gi oss et effektmarked som er langt mer lønnsomt enn dagens gasskraftplaner. investering i overføringsnettet og fjerning av såkalte flaskehalser Her spiller også overføringslinjene i forhold til utlandet inn. Dette er alle tiltak som vil kunne bety mye for utnyttelsen av energimarkedet og for mer effektivisering av energibruken. Så til mitt andre punkt: omlegging av energibruk og energiproduksjon. Det er pussig at energiforbruket i Norge anses som nesten umulig å gjøre noe med, mens en f.eks. i Tyskland legger opp til en klar reduksjon i energiforbruket i perioden 2010-2020. Det er ikke ønsketenkning. De mener selv at de skal få det til. Ifølge EEA, EUs øverste miljøorgan, sløser heller ingen europeere så mye som oss. Til og med Sverige og Finland bruker halvparten så mye strøm som Norge. En rekke tunge fagmiljøer har beregnet hvilket omfattende energisparingspotensial vi har i Norge. Vi stoler vanligvis på Statistisk sentralbyrå, forskningsprogrammer utført under Norges forskningsråd, som Effekt-programmet, eller offentlige utredninger, som f.eks. Energi- og kraftbalansen mot år 2020 fra 1998. Men når det gjelder enøk og energieffektivisering, er det alltid tvilen som går av med seieren, økningen i energiforbruket anses som en uavvendelighet, som noe en nesten ikke kan gjøre noe med. Også Regjeringens energimelding gjennomsyres av denne tankegangen. Mens EU-landene og EU kommer med stadig nye sparetiltak, står det bare noe få linjer om dette i meldingen, og ingen nye tiltak varsles. Et gasskraftverk gir 300 MW, mens utnyttelse av energisparingspotensialet i husholdninger og industrien kan gi nesten 20 ganger mer. Bare en liten realisering av dette potensialet vil bety svært mye. Det er virkelig forbausende hvor liten vekt Regjeringen legger på dette. Det trengs endringer både i byggeforskrifter og tekniske forskrifter, økonomiske støtteordninger, bruk av ny teknologi og virkemidler som f. eks. tredjepartsfinansiering for å få dette til. Her vil Enova bli en viktig aktør. Satsingen på 5 milliarder kr over ti år dreier seg om å bidra til økt energiproduksjon i Norge gjennom energisparing og nye fornybare energikilder. Dette målet må nå følges opp med bevilgningsomfang og tiltak. Vi forventer konkret oppfølging av Regjeringen. Og for det tredje: Vi må redusere andelen el som går til oppvarming, og satse mer på vannbåren varme. Norge har et stort potensial for å bygge ut mer vannbåren varme. Derfor er vi glad for at Stortinget i dag ber om en nasjonal handlingsplan for utbygging av infrastruktur for vannbåren varme, slik at dette potensialet kan realiseres. Vannbåren varme bør etter Kristelig Folkepartis vurdering være hovedregelen i nye bygg over 1000 m2, og ikke bare i offentlige bygg, som jo har fått en forskrift allerede. Også når det gjelder gasskraft, har pipen fått en annen lyd. Mens den eneste legitime begrunnelsen for gasskraft var eksport og å redde verden eller redde Europa, skal gasskraftverkene tydeligvis nå redde Norge eller den norske kraftbalansen. Argumentasjonen har snudd. Men i dag er det tiårskontrakter på markedet til om lag 16–17 øre pr. TWh. Med slike priser vil utbygging av ny produksjon i form av gasskraft eller større vannkraftutbygginger ikke svare seg økonomisk. Subsidier kan neppe anses som noe alternativ. Både hensynet til kostnadseffektivitet, som jo bør være en retningslinje i energipolitikken, og miljøhensyn, som også bør være en retningslinje i miljøpolitikken, tilsier at gasskraft basert på gammeldags og forurensende teknologi ikke kan anses å utgjøre en del av fremtidig norsk energiproduksjon. Utvikling av gasskraftverk med ny teknologi og med minimale utslipp av klimagasser vil imidlertid få Kristelig Folkepartis støtte. Her imøteser vi et arbeid og en dugnad mellom flere aktører for å realisere slike prosjekter. Det vil vi ha mange muligheter til å komme tilbake til i senere debatter. Med dette tar jeg på vegne av sentrumspartiene og SV opp forslagene nr. 1 og 2 i innstillingen.