Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-02-13:
Tusen takk til Kristelig Folkeparti, som har reist en veldig, veldig viktig sak. Jeg synes at det er blitt sagt veldig mye klokt i denne salen i dag. Det synes som om alle her er enige om at dette er en stor utfordring – og det er det jo, definitivt – og at kampen for å begrense vold i nære relasjoner skal være langt framme i vår politiske bevissthet. Jeg er også veldig glad for at statsrådene som er her i dag, viser at de faktisk lytter til det som blir sagt og gir konkret respons på ting som de ønsker å legge fram. Men det kan hende at vi står overfor et slags fenomen her, at opposisjonen, som her viser fram sin utålmodighet, blir møtt med det vi kan kalle en slags mur av velvilje. Alle er enige om at dette er bra, men svært lite skjer. For å illustrere hva dette handler om: Jeg har jobbet med dette i mange år, og alt da jeg ledet Amnesty for 15 år siden, var vi oppe i denne typen problemstillinger. Se for dere et klassebilde med en norsk førsteklasse med ti jenter. I løpet av livet må fire av disse jentene regne med å bli utsatt for vold, de fleste fra mennene i deres liv – kjæreste, partner eller far. En av de ti jentene vil bli utsatt for livstruende vold, en av disse jentene vil bli voldtatt i løpet av livet, og de voldshandlingene kan, som alle her sier, for mange gi livsvarig skade. Handlingsplanen, som vi nå savner mer oppfyllelse av, handler om å beskytte norske kvinner og barn, men også om å bidra til å løse et av verdens største samfunnsproblemer. Det er faktisk sånn i mange land – og jeg har vært i mange av de landene hvor dette skjer – at myndighetene er helt passive tilskuere til at millioner av kvinner og barn blir slått, voldtatt og kjønnslemlestet, stort sett av ektemann, far, onkel eller bror. Går man noen år tilbake i Norge, mente vi også her at rettsapparatet ikke skulle gripe inn i familien. Fortsatt bruker noen i det norske politiet begreper som «husbråk» i stedet for mer juridiske begreper som «vold» og «voldtekt». Begrepet «husbråk» illustrerer fortsatt en manglende bevissthet om hva dette faktisk handler om. FN har laget gode tall som kan veilede oss. En av tre kvinner i verden er utsatt for vold, i Norge en av fire. En av fire kvinner blir i sitt liv utsatt for seksuelt overgrep, i Norge en av ti. Alle er enige om at dette er uholdbart, uakseptabelt og helt katastrofalt. Jeg tror at noe av grunnen til vår utålmodighet er at det er like mange som opplever overgrep, vold og voldtekt nå som det var for 25 år siden. Krisesentersekretariatet rapporterer at det er like mange som søker til krisesentre nå som for 25 år siden. Lite skjer. Den eneste tydelige forskjellen er et stadig økende antall anmeldelser, spesielt for voldtekt og seksuallovbrudd mot barn. Ja, det er så mange at politiet rapporterer at de ikke greier å håndtere det. Sju av ti saker mot barn ble henlagt i 2017. På tross av veldig gode intensjoner, bl.a. at denne sal ratifiserte Istanbul-konvensjonen, altså Europarådets konvensjon om å beskytte mot vold i nære relasjoner, ble det satt av svært lite penger til dette. Barneombudet kalte regjeringens budsjettforslag en hån mot barna. Det var budsjettforliket med Kristelig Folkeparti og Venstre som sørget for lite grann mer penger inn i dette. Uten et krafttak vil vi fortsatt om 25 år se at vi har store ord, men at svært lite vil ha skjedd. Helt avslutningsvis vil jeg gi en honnør til justisminister Listhaug. Jeg er glad for at hun i innlegget sitt i dag gir en faglig god tilnærming til denne saken og kommer med helt konkrete tiltak som hun vil ivre for, i stedet for å benytte ord og begreper som ikke hører hjemme i denne debatten.