Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2009-04-02:
Jeg vil innlede med å takke interpellanten for å ta opp et viktig og aktuelt spørsmål. Jeg innser at dette er et vanskelig spørsmål, da det bes om en grensedragning i forhold til grunnleggende menneskerettigheter som ytringsfrihet er en del av. Som statsråden sa, og som også UDs hjemmeside viser, er den norske posisjonen å fremme en sterk og klar tekst mot rasisme i forbindelse med Durban II-konferansen 20. april. Videre er det kun mennesker – altså ikke religioner – som har rettigheter etter menneskerettighetene. Norge kan derfor ikke akseptere noe språk om ærekrenking av religioner i sluttdokumentet. Norge kan heller ikke akseptere språk som svekker ytringsfriheten slik den er fastlagt i den internasjonale konvensjonen for sivile og politiske rettigheter. Dette er klare og prinsipielle standpunkt som Venstre og jeg antar de aller fleste i Norge kan stille seg bak. Slik jeg ser det, berøres problemstillingen til interpellanten i den nylig framlagte St.meld. nr. 15 – Interesser, ansvar og muligheter. På side 106 framgår følgende: «Skiftet i det internasjonale styrkeforholdet i menneskerettighetsarbeidet(…) utgjør en av de viktigste utfordringene i Norges arbeid for menneskerettigheter og demokrati. I denne situasjonen må vi våge å være prinsipielle, samtidig som vi forholder oss aktivt til en ny realpolitisk virkelighet.» (…) Av dette leser jeg at vi skal være prinsipielle, men dette må tilpasses en ny virkelighet, hvor land som ikke støtter menneskerettighetene, stiller sterkere enn før. Spørsmålet er hva formuleringen «vi forholder oss aktivt til en ny realpolitisk virkelighet» innebærer i praksis. Hva vil den f.eks. innebære i Genève 20. april i forbindelse med antirasismekonferansen Durban II? Noe av svaret fikk vi kanskje i VG 27. mars i år, hvor det framgår at norske diplomater i Genève, sammen med Russland, Egypt og Belgia, arbeider med et kompromissforslag til sluttdokumentet til konferansen. Ifølge utenriksministeren var ikke dette arbeidet fullført, men partene hadde gjort betydelige framskritt i forhold til det opprinnelige utkastet. Spørsmålet er om denne nye kompromissteksten er klar nok med hensyn til å luke ut forbudet mot islamkritikk – og om den er tydelig nok med hensyn til å beskytte ytringsfriheten. Videre gjenstår det å se om de islamvennlige statene i Afrika og Asia vil slutte seg til dokumentet. Jeg er ikke i posisjon til å kunne spekulere her. For meg er det imidlertid et lite tankekors om Regjeringen skal omsette sine fine ord om å «våge å være mer prinsipielle» til en dragkamp med Russland, Egypt og Belgia, og siden alle islamvennlige land i Afrika og Asia, om ord og vendinger i en kompromisstekst. Reduserer Regjeringens ord seg til å finne fram til formuleringer som så vidt kryper innenfor menneskerettighetsforpliktelser som Norge og mange andre land har når det gjelder internasjonale konvensjoner? Eller dreier det å «våge å være mer prinsipielle» seg om noe mer – om å stå fram med et klart budskap? Jeg kommer til å følge Durban II-konferansen med stor interesse for å finne svar på nettopp dette. Jeg håper virkelig at den norske linjen blir noe mer enn å redde et kompromiss som alle parter så vidt kan leve med. Regjeringen bør tvert imot, med sine klare prinsipielle standpunkt, stå fram og tale i klartekst under konferansen. Jeg er derfor enig i at det i utgangspunktet er riktig å delta på konferansen – nettopp for å påvirke. Vi bør imidlertid ikke gå på akkord med våre prinsipper og ikke innlate oss på noe som legitimerer en utvanning av grunnleggende menneskerettigheter. Å forlate konferansen underveis bør derfor muligens inngå som en reell mulighet.