Kari Lise Holmberg (Høyre), 2003-06-04:
Individuelle handlingsplaner står helt sentralt i det toårige introduksjonsprogrammet som kommunene fra 1. januar 2004 skal innføre for nyankomne innvandrere. Alle partier er enige om intensjonene. Samtlige partier støtter innholdet og minstekravet, som inneholder norskopplæring, samfunnskunnskap og kvalifisering til arbeid, og at deltakerne skal få økonomisk støtte som knyttes opp mot pliktig deltakelse, i stedet for å motta sosialhjelp, og samtlige partier mener videre at den enkelte kommune står fritt til å forme innholdet ut over minstekravene. Det er med andre ord bred enighet om den loven som nå i dag skal vedtas. Det er ikke usannsynlig at den brede enigheten skyldes både sakens forhistorie og det faktum at 26 forsøksprosjekt i 29 kommuner, eller bydeler, siden 1999 har gjort at man har opparbeidet seg en betydelig erfaring og stor kompetanse i forhold til å tilby en introduksjonsordning for nyankomne innvandrere. I tillegg til forsøkskommunene er de aller fleste av høringsinstansene også positive til lovforslaget og intensjonene, og de støtter prinsippet om kvalifisering og stønad. Sluttrapportene fra de nevnte forsøkskommunene gir en god bekreftelse på at dette er veien å gå for det kommunale kvalifiserings- og integreringsarbeidet. Selv er jeg overbevist om at det er viktig å innføre en introduksjonsordning der både deltaker og kommune avtaler et individuelt tilrettelagt program for den enkelte. Min egen hjemkommune, Skien, har vært en av forsøkskommunene. Og som nyvalgt ordfører da Skien ble med på forsøket, fulgte jeg ordningen med interesse, ikke bare i egen kommune, men også på sentrale samlinger både i Arendal og i Oslo. Jeg synes derfor det er verdt å merke seg at Skien – i likhet med andre forsøkskommuner – understreker viktigheten av at tilbudet om introduksjonsprogram skal være forutsigbart for alle nyankomne innvandrere i landet. Stortingsflertallet bad Regjeringen gjøre introduksjonsordningen obligatorisk. I tillegg foreslås det også andre lovendringer som er helt i tråd med forsøkskommunenes erfaringer, for det har vært hindringsfaktorer av både praktisk og organisatorisk art. Eksisterende lovverk gjør det komplisert å tilby et alternativ til sosialhjelp, og mange av prosjektkommunene ser derfor fram til en lov om introduksjonsordning for nyankomne innvandrere. Det blir en lov som forenkler, og det blir en lov som forbedrer. Viktigheten av at kommunene gjør et godt og planlagt integreringsarbeid, kan ikke understrekes nok. Det er viktig av flere årsaker, og jeg skal kort nevne tre av dem. For det første vil innføringen av et individuelt tilrettelagt obligatorisk introduksjonsprogram gi den enkelte innvandrer mye bedre muligheter til raskt å bli fortrolig med norsk språk, norsk kultur og norske samfunnsforhold. Med Aetat som samarbeidspartner bør den enkelte kommune raskere kunne tilby sine arbeidssøkere med innvandrerbakgrunn ordinært arbeid. Jeg synes at NHO sier det godt i sin høringsuttalelse til komiteen: «Arbeidslivet stiller i dag store krav til språkkunnskaper på de fleste områder. En innvandrer som kommer til Norge har vanligvis behov for individuell tilpassing når det gjelder norsk språk, kulturforståelse og fagkunnskap før de kan fungere godt på en arbeidsplass. Individuell tilpasning bør tidlig ta utgangspunkt i den enkeltes ønsker og bakgrunn samtidig med arbeidslivets behov. Et introduksjonsprogram vil skape struktur i tilværelsen tidlig etter ankomst og bidra til at personer lettere kan fungere i arbeidslivet.» Å bli en naturlig del av det norske samfunnet er viktig for den voksne innvandrer, men det er også svært viktig for innvandrernes barn. Mitt andre poeng er at svært mange uheldige episoder i barnehagen, på skolen eller på andre barne- og ungdomsarenaer kan unngås dersom voksenpersonene er godt integrerte, kan språket og kjenner kulturen og de norske samfunnsforholdene. Også innvandrernes egen kultur og egne verdier kan da bedre formidles til de voksenpersonene barna daglig må forholde seg til. God kommunikasjon forhindrer misforståelser og øker toleransen. En god integreringspolitikk vil bedre få nyankomne innvandrere over fra passiv støtte til aktivt arbeid. Den enkelte blir mer selvhjulpen, får bedre selvfølelse og bedre livskvalitet. I tillegg til at den enkelte får gevinst, vil også storsamfunnet høste frukter av et godt integreringsarbeid. Innvandrere som får god oppfølging, kommer raskere i jobb. Dermed vil behovet for sosialhjelp reduseres eller bli borte. Verdiskapingen i samfunnet økes, og kommunene får økte skatteinntekter. Nettopp kommunenes situasjon er det tredje området jeg vil trekke fram som argument for introduksjonsordningen. På sikt vil loven innebære en økonomisk innsparing for kommunene, i tillegg til gevinsten for det enkelte menneske. Ikke overraskende peker mange av høringsinstansene på kommunenes økonomiske situasjon. Både KS og flere kommuner mener en innføring av ordningen vil medføre økte kostnader. Det hørte vi også i innlegget fra saksordføreren. Det er klart at dette er signaler som tas på alvor, og jeg viser her til at regjeringspartiene ikke har noe ønske om at kommunene skal bli påført ekstra kostnader i forbindelse med gjennomføringen av den obligatoriske introduksjonsordningen. Dette framgår i egen komitemerknad. I Høyre er vi enig med Regjeringen i at selve opplæringselementene i introduksjonsprogrammet ikke vil bety nevneverdige merutgifter for kommunene. Dette er fordi de aller fleste kommunene i dag driver opplæringstiltak overfor nyankomne innvandrere – særlig norskundervisning, men også en rekke andre tilbud. I en overgangsperiode vil imidlertid ordningen nok medføre nye administrative kostnader. Dette behovet møter Regjeringen ved å omfordele integreringstilskuddet, slik at kommunene får mer av totalbeløpet de to første årene. Satsene for integreringstilskudd til kommunene blir dessuten vurdert med bl.a. utgangspunkt i det årlige resultatet fra Beregningsutvalget. Det vil være både naturlig og nødvendig at Regjeringen kommer tilbake til innpassing av eventuelle merutgifter i forbindelse med omlegging av integreringstilskuddet, intensivering av norskopplæringen og utvidelse av ordningen med bostøtte i de årlige forslagene til statsbudsjett. Det er jo i forbindelse med behandlingen av statsbudsjettene at det er naturlig å diskutere økonomi. Vi viser ellers til ordningen med de årlige konsultasjoner mellom KS og Kommunal- og regionaldepartementet. Jeg vil understreke at her har KS en viktig jobb å gjøre. De har jobbet lenge og mye med introduksjonsordningen fram til nå, og de vil helt sikkert fortsatt følge opp og ivareta kommunenes interesser i så måte. Jeg har stor tro på den konsultasjonsordningen som er etablert. For øvrig vil jeg påpeke at det allerede på inneværende års budsjett ble bevilget 7 mill. kr til UDI, slik at prosessen overfor kommunene kunne igangsettes. Videre ble også posten Kommunale innvandrertiltak økt med 30 mill. kr, nettopp for å støtte opp om kommunale opplæringsprogrammer for nyankomne flyktninger og innvandrere. Vi er altså godt i gang, og her, som på mange andre områder, vil mye være opp til den enkelte kommunes vilje og evne til å utøve et godt håndverk. Etter statlige retningslinjer skal kommunene gi nyankomne innvandrere et introduksjonsprogram. Rammene blir lagt og mulighetene gitt. Høyre er fornøyd med at det er en enstemmig komite som står bak de overordnede retningslinjene. Det gir gode signaler. For Høyre er det i denne saken svært viktig å framheve det lokale selvstyret og den kommunale handlefriheten. Kommunene må selvfølgelig få velge å innføre ordninger som er bedre og kanskje mer omfattende enn hva loven legger opp til, men det må være opp til den enkelte kommune, ut fra egen, selvstendig vurdering av sitt totale ressursgrunnlag. Det er i kommunenes egeninteresse å drive et så godt integreringsarbeid som mulig. Det gir mer igjen for pengene. Det gir også kommunenes innbyggere et bedre lokalmiljø. På flere områder gir komiteen uttrykk for den samme holdning. Det borger bra for vårt framtidige lokale demokrati når partiene på flere områder i denne saken henviser til det lokale selvstyret og de vurderingene som der kan – og skal – foretas. Jeg har her valgt å trekke fram det positive i forhold til kommunenes egne, frie vilje. Jeg kunne lett ha pekt på de områdene hvor opposisjonen er langt mer detaljerende enn jeg setter pris på.