trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-11-14:
Ein har òg utvida desse tilboda til å gjelda rus- og psykiatripasientar. Eg har stilt helseministeren spørsmål om det før, om korleis kompetansen for den gruppa skulle verta varetatt. Det skal skje med dei same fagfolka som er i det etablerte tilbodet. Eg har òg fått tilbakemeldingar frå plassar der dette er innført, om at det ikkje fungerer så godt som i alle fall helseministeren har lagt til grunn i svar til meg tidlegare – at det kan vera problem med at desse pasientane må vera i same tilbodet. Det har med bemanning å gjera, og det har med kompetansen til dei som betener tilbodet å gjera. Eg kjenner ikkje heile sanninga om dette, men eg har ei bekymring for at tilbodet for dei med rus- og psykiatriproblem ikkje er godt nok i det tilbodet som finst i dag. Vil helseministeren sjå på korleis dette fungerer?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-14:
Det er veldig rart å høre statsråden stå og si at dette er et prioritert område, når regjeringen tydeligvis ikke har noen plan om å gjøre noe med det og regjeringspartiet Høyre argumenterer veldig sterkt mot et skolemåltid – som Norge skiller seg ut ved ikke å ha. Det er et gammelt ordtak som sier: «Uten mat og drikke duger helten ikke.» Jeg er glad for at statsråden ikke slenger igjen døra for forslaget, men jeg hører veldig mye prat om at vi skal se det i en helhet, og at vi skal undersøke mer. Det vi som politikere kan gjøre, er jo én ting. Vi kan ikke bestemme hva folk spiser hjemme, men vi kan bestemme at alle unger skal få et sunt og godt måltid på skolen. Det kan Stortinget bestemme, og det vet vi vil bedre folkehelsa. Hva er grunnen til at regjeringen ikke gjør det, når man sier at man prioriterer det? For det er jo bare ord.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-14:
I august for ett år siden sto det i Stavanger Aftenblad: «Dersom vi satser på studentvelferd og heltidsstudenten, vil vi forhåpentligvis få friskere studenter, bedre resultater og mindre frafall i retur. Studentene er framtida,» hilsen Iselin Nybø. Det er SV enig i, men tallene som regjeringen sjøl har lagt fram, viser at regjeringens satsing på studentene er et samlet kutt på ca. 300 mill. kr. Jeg skjønner at statsråden tror at verken studentene eller vi i opposisjonen kan regne, men dette er altså tall vi har fått fra regjeringen. Når Stortinget har vedtatt å innføre elleve måneders studiestøtte, er det vel for å styrke studentenes økonomiske situasjon og ikke svekke den? Var det det Iselin Nybø mente med sin uttalelse den 3. august for ett år siden – at studentene skulle betale denne såkalte satsingen sjøl?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-14:
«Stortinget har pålagt regjeringen å bedre pleiepengeordningen. Budsjettet kom, og lovforslaget ble varslet, men ingenting skjedde. Nå tør ikke foreldre med kritisk syke barn å ta ut nødvendig permisjon, fordi de er redde for å bruke opp kvoten sin. Når kommer forslaget om å oppheve tidsbegrensningen for pleiepengeordningen?»
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-14:
Det virker som om regjeringen ikke har forstått at Stortinget har vedtatt at man skal ha en tidsubegrenset ordning. For familiene med barn som er kritisk syke over lang tid – det er ikke mange, men de finnes – er det nemlig en permanent unntakstilstand. Argumentene om arbeidsliv og likestilling og andre ordninger som har et helt annet omfang, har ikke relevans for det Stortinget har vedtatt og pålagt regjeringen å utrede. Jeg skjønner også at statsråden ikke forstår at de foreldrene som har vært i en slik situasjon i flere år, og som vet at det kan være slutt i morgen, men at det også kan vare i flere år til, nå sitter og ikke tør å ta ut dagene fordi man da risikerer å bruke opp ordningen hvis det ikke er en ny permanent ordning på plass. Ser ikke statsråden det dilemmaet?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-14:
Jeg skjønner at statsråden ikke evner å sette seg inn i den situasjonen disse foreldrene er i nå, når de er redde for å bruke opp ordningen. Statsråden sier at vi har tid, men det er det ikke sikkert vi har. Og hvorfor skulle vi ikke ha råd til å gi akkurat disse foreldrene – det er ikke mange – den tryggheten de trenger for å kunne være sammen med barna sine, i så kritiske og vanskelige situasjoner som mange av disse familiene lever under? Jeg har ikke møtt et eneste menneske – og jeg møter ganske mange som er veldig uenig med SV i mange ting – som ikke synes at vi skal ordne opp i dette med en gang og gi disse foreldrene den tryggheten. Jeg skjønner at statsråden ikke mener det haster, men SV mener det haster. I tillegg haster det å få til endringer i graderingsregelverket, slik at de familiene som er nattevakt for eget barn og må være i kontinuerlig akuttberedskap, også kan få en bedre ordning. Er statsråden enig i det?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2018-11-14:
Mitt spørsmål går til statsråden for høyere utdanning og forskning. Mangelen på kvalifiserte lærere i skolen er et tilbakevendende tema. Vi har lenge visst at det er et stort innslag av ansatte i undervisningsstillinger som mangler formell utdanning. Vi vet at det vil være et underskudd av utdannete lærere i grunnskolene i årene framover, og vi vet også at regjeringens politikk med avskilting av allmennlærere, et firerkrav i matematikk for lærerstudenter og en lærernorm kommer til å forsterke en fra før av vanskelig situasjon. Nettopp derfor foreslo Senterpartiet i vår en stortingsmelding for å få en grundig analyse av hva som kan bidra til å sikre nok kvalifiserte lærere i norsk skole i årene framover. Da Stortinget behandlet Senterpartiets initiativ, grep dessverre ikke regjeringen denne muligheten til å komme på offensiven. Tvert imot høres det ut som om verktøykassen er nokså tom, og også som om prestisjen knyttet til tidligere vedtak er veldig høy. Ved månedsskiftet kom Statistisk sentralbyrå med oppdaterte framskrivninger fram til 2040 som viser at situasjonen framover vil være enda mer alvorlig enn tidligere antatt. Likevel inneholder ikke forslaget til statsbudsjett noen nye tiltak for å avhjelpe denne situasjonen. Det synes som om regjeringen styrer stødig videre mot en lenge varslet lærerkrise i norsk skole. Er statsråden urolig over situasjonen og de nye framskrivningene fra SSB, eller fastholder regjeringen at situasjonen kommer til å løse seg av seg sjøl etter hvert?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2018-11-14:
Det ante meg at statsråden ville henvise til en positiv økning i søkningen til grunnskolelærerutdanningen. Det er jo bra, men det er et faktum at også i år står det et stort antall ledige studieplasser på lærerutdanningene rundt omkring i landet. Samtidig ble over 600 søkere til lærerutdanningen avvist fordi de ikke hadde firerkravet i matematikk i orden. Det er komplett umulig å forstå at lærerutdanningen ikke kan basere seg på snittkarakter, slik mange andre utdanninger i Norge faktisk gjør. Det er på en måte noe av basisen – tror jeg – for problemet. I tillegg har man lærernormen, som kommer til å føre til økt konkurranse mellom landsdelene, mellom regionene, om de kvalifiserte lærerne, og det er en stor utfordring for norske distrikt. Så lærermangelen er ikke forbigående. Jeg tror at hvis man ikke har en mer omfattende plan for hvordan man skal få gjort noe med det, så kommer man heller ikke til å komme i land, for i 2021 har man også en kneik knyttet til masterutdanningen for lærere. Som statsråden nevnte, er lærerutdanningen i Nord-Norge allerede svært alvorlig – 20 pst. av kommunene har over 20 pst. ukvalifiserte lærere. Hva vil regjeringen gjøre med det utover avskrivning av lån?
Iselin Nybø (Venstre), 2018-11-14:
La meg først få si at regjeringen er opptatt av at vi skal ha gode, motiverte lærere i skolen, og at vi skal ha kvalifiserte lærere til å drive undervisningen. Så er det riktig som representanten sier, at vi har fått ny statistikk som viser at vi har en utfordring i framtiden. Vi kan ikke bare lene oss tilbake og si at dette kommer til å ordne seg av seg selv. Tvert imot er det noe vi må jobbe med kontinuerlig. Det gjør regjeringen. Vi har satt i gang en rekke tiltak. For noen av dem er det for tidlig å si hvilken effekt de vil ha. For eksempel har vi åpnet opp for å få nedskrevet studielån. De som nå begynner på lærerutdanningen, kan få godskrevet inntil 161 000 kr av studielånet sitt, og da får en mest hvis en velger å ta grunnskolelærerutdanning for 1.–7. klasse, for der trenger vi enda flere, og hvis man velger å ta jobb i Nord-Norge, hvor vi også ser at vi har en ekstra utfordring. Det er de studentene som begynner nå, som vil få glede av det, og vi kan slik sett ikke si hvilken effekt det vil ha, ennå. Vi har satt av 10 mill. kr som vi skal bruke til å rekruttere lærere. De midlene er fordelt på universitetene og høgskolene våre – med mer til de plassene hvor vi ser det er størst behov. Rekrutteringsjobben må i stor grad gjøres lokalt. Vi har satt av litt av de pengene til å gjøre litt nasjonalt, men i hovedsak må det skje lokalt. Det skjer også mye bra rekrutteringsarbeid der ute, og når vi ser på tallene vi får inn, ser vi at flere ønsker å bli lærere. Vi ser at flere møter opp på lærerutdanningen, men vi må få dem igjennom lærerutdanningen. Det hjelper ikke at vi får flere til å begynne, hvis vi ikke får dem igjennom utdanningen. Så det er en utfordring. Vi må få dem inn i læreryrket, og så må vi holde dem i læreryrket. Aller helst må vi ha noen av de lærerne som er der ute i dag, tilbake igjen i læreryrket.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-11-14:
Det er riktig som representanten sier, at vi ser at det er ulik fordeling av søkerne til lærerutdanningen. Mens noen universiteter og høyskoler opplever veldig stor søkning og ventelister for å komme inn, er det andre institusjoner og campuser som opplever at de har plasser ledig. Vi har derfor også hatt en fordeling av rekrutteringsmidlene basert på hvor behovet er stort – deriblant Nord-Norge, som representanten sier. Det er også derfor man får ekstra avskrevet på studielånet, nettopp for å målrette innsatsen mot Nord-Norge. Jeg mener bestemt at det er viktig at vi har høye krav for å komme inn på lærerutdanningen. Dette er en utdanning som også tidligere har hatt karakterkrav i enkelte fag, men tidligere var karakterkravet 3 i matematikk for å komme inn. Det er nå økt til karakterkrav 4. På tross av det, eller på grunn av det, ser vi en økning i antall søkere og antall studenter som møter opp på utdanningen. Jeg mener det er bra at vi stiller krav for å gjøre yrket og utdanningen mer attraktiv.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-11-14:
Selv var jeg på besøk hos Lister Kompetanse på mandag og hørte hvordan de har jobbet for å få til et godt desentralisert utdanningstilbud, nettopp med bakgrunn i at det er en region som også trenger kompetanse. De pekte spesielt på sykepleiere og ønsker å utdanne de som allerede bor der, sånn at de har den kompetansen de trenger i sin kommune. Så er det ikke til å stikke under stol at det er ulike erfaringer med desentraliserte tilbud. Noen plasser lykkes de godt og har et godt samarbeid med regionen og universitetet. Andre plasser legges de ned, som også representanten sier, med litt ulike begrunnelser. Litt har bakgrunn i søkerne de får inn, men noe også i at universitetene og høyskolene ikke klarer å gi et godt nok tilbud. De ser at det er høy strykprosent og stort frafall – altså at de kvalitativt ikke klarer å gi et godt nok tilbud. Det er opp til universitetene selv å opprette og nedlegge tilbud, det er en del av økonomien de har.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-11-14:
Som representanten er inne på, er lærerutdanningen mitt konstitusjonelle ansvar. Det er mitt ansvar – og virkelig mitt mål – at vi skal få flest mulige studenter gjennom utdanningen. Frafall er en utfordring vi har, ikke bare i lærerutdanningen, men også i læreryrket. Et av de grepene som er tatt nå, er å gjøre lærerutdanningen femårig. Vi har en internasjonal gruppe som ser på vår lærerutdanning og gir oss tilbakemeldinger. Nå har vi ikke fått den endelige tilbakemeldingen fra dem ennå, men de foreløpige tilbakemeldingene er at den nye lærerutdanningen er en god lærerutdanning. Så får vi se på tipsene til forbedringer som de kommer med. Jeg mener at det å gjøre lærerutdanningen femårig er viktig kvalitativt fordi en styrker lærerutdanningen ved å øke den med ett år. Det er ganske nytt, vi har ikke sett hele konsekvensen av det ennå, men vi må få dem ut i yrket(presidenten klubber) etterpå, og da mener jeg de incentivene vi har lagt der, er viktige. (presidenten klubber)
Iselin Nybø (Venstre), 2018-11-14:
Det mener jeg er et veldig konstruktivt forslag å se på. For, som representanten sier, vi har en ekstra utfordring når det gjelder lærere for de yngste elevene, og da er dette ett forslag vi kan vurdere. Vi har disse incentivene med nedskriving av studielån; vi gir mer penger – en større nedskrivning – til dem som velger å ta grunnskolelærerutdanningen for 1.–7. trinn, nettopp fordi vi ser at der har vi et stort behov. Så vil jeg legge til min egen personlige mening: Vi må snakke om lærerutdanningen for de yngste elevene som noe som er faglig utfordrende, og vi må legge vekt på hvilken kompetanse som trengs for å drive pedagogisk arbeid for de minste elevene, slik at det framstår som et yrke med utfordringer – et betydningsfullt yrke. Det er en oppgave vi alle har: å snakke opp viktigheten av lærerutdanningen også for de yngste elevene.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-11-14:
Jeg er helt enig med representanten i at studentmobilitet er viktig. Det at norske studenter reiser til utlandet, det at utenlandske studenter kommer til Norge, gjør oss bedre. Da vi gjorde omleggingen fra kvoteordningen til den nye ordningen NORPART, var det ulike grunner til det. Det var for det første at kvoteordningen fokuserte mest på individene som kom til Norge og fikk utdanningen sin her, uten at det nødvendigvis medførte noen fordeler for den institusjonen som de kom fra – eller for så vidt heller ikke for landet de kom fra, for i mange tilfeller så vi at de ikke reiste hjem til det landet de kom fra, men at de reiste til andre land, som USA, Canada osv. Det var for det andre at institusjonene selv ikke opplevde at det styrket samarbeidet. Den nye ordningen, NORPART, tar høyde for å gjøre nettopp det. Der skal institusjonssamarbeidet være mye sterkere. Og så er det ikke et mål at vi skal få færre studenter fra det globale sør til Norge, men de vil være her i mye kortere tid, og derfor vil vi til enhver tid ha færre studenter her. Nå er det relativt nylig vi gjorde den omleggingen, slik at den ikke fullt ut har fått virke ennå, for fortsatt har vi kvotestudenter i Norge – og etter hva jeg forstår, er andelen på ca. 40 pst. av den rammen som NORPART på sikt er tiltenkt, men det vil endre seg i 2019. Da vil en større del gå til NORPART. Så den omleggingen som er gjort, har positive effekter på institusjonsnivå, noe som gjør at vi får et mye tettere samarbeid mellom norske institusjoner og institusjonene i det globale sør.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-11-14:
Studentmobilitet er et veldig viktig tema, og derfor har regjeringen startet opp et arbeid med en stortingsmelding om studentmobilitet. Representanten Grøvan nevner også hel grad. I NORPART-systemet i dag får man ikke tatt hele graden; man får bare tatt deler av graden sin i Norge. Det gjør også at det er færre studenter her til enhver tid. Selv om antallet som sådant kan opprettholdes, vil de være her mye kortere tid, og sånn sett vil det være færre studenter i Norge til enhver tid. Men det vil også være noe vi kan se på i forbindelse med stortingsmeldingen vi jobber med nå. Vi har startet arbeidet, og den skal være ferdig rundt årsskiftet 2019/2020. Da vil vi kunne vurdere om vi skal ha hel grad som en del av dette, om vi skal ha andre typer land inn i NORPART-samarbeidet, eller om det er andre måter det skal utvikles videre på. Men den omleggingen som er gjort, må styrke institusjonssamarbeidet. Det var en viktig del av omleggingen, og det mener jeg fortsatt at det er viktig å fokusere på.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-11-14:
Som jeg sa, får NORPART så langt gode evalueringer. Vi ser at det styrker institusjonssamarbeidet mellom de norske institusjonene og institusjonene der ute som de samarbeider med. I forbindelse med den stortingsmeldingen vi jobber med nå, vil det være anledning til å se på ulike måter å innrette NORPART-samarbeidet på og om det er behov for å gjøre noen endringer. Men de store fordelene med den omleggingen som er gjort, og som vi ser konsekvensene av, er at institusjonssamarbeidet blir styrket, og at det ikke bare blir fokusert på individnivået. Det var slik at individer som kom og tok hele graden sin her, ikke nødvendigvis reiste hjem. Da sto den institusjonen og det landet de kom fra, uten å få den fordelen de kunne brakt med seg tilbake. Det er riktig at det også er et bistandselement i dette, men de som kommer til Norge – for så vidt også i forbindelse med NORPART-samarbeidet – er mye den privilegerte delen i disse landene, for det å få høyere utdanning, det å komme seg så langt at man får høyere utdanning(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Iselin Nybø (Venstre), 2018-11-14:
Jeg vil begynne med å si at studentene har fått mer penger å rutte med under denne regjeringen enn de hadde tidligere. Studentene har fått 11 600 kr mer enn de ville ha fått uten de satsingene som Solberg-regjeringen har lagt inn fra 2014 til 2019. 8 100 kr av dette er på grunn av opptrappingen til 11 måneders studiestøtte. Den endringen som vi gjør i konverteringsordningen i dette budsjettet, skal Stortinget vurdere gjennom de forhandlingene som pågår nå. Bakgrunnen er at kun litt over seks av ti som begynner på en grad, fullfører graden sin. Det er lavere enn OECD-snittet, og det er det grunn til å bekymre seg over. Det er viktig at de studentene som begynner på studiet, fullfører graden sin. Det er viktig for samfunnet at vi får kandidater som næringslivet og arbeidslivet trenger. Men det er også viktig for den enkelte, som skal forhandle om lønn på bakgrunn av den kompetansen de har når de kommer ut i arbeidslivet. Den omleggingen vi gjør nå, vil ikke få noen konsekvenser for studentene mens de er i studiet. De vil fortsatt få like mye som før, faktisk mer enn før, siden regjeringens forslag innebærer en ukes ekstra studiestøtte. Denne konverteringen vil slå ut når de skal begynne å betale tilbake igjen studielånet, og sånn sett er i jobb. Endringen er liten: Vi sier at av de 40 pst. som i dag blir konvertert som følge av studiepoeng, skal 15 pst. konverteres som følge av grad, ikke bare på bakgrunn av studiepoeng.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-11-14:
Jeg stiller meg selvfølgelig bak det budsjettframlegget som regjeringen har lagt fram, og jeg mener det er viktig at studentene i større grad fullfører en grad. Når bare litt over seks av ti som begynner på en utdanning, fullfører graden sin, så er det grunn til bekymring, og det er grunn til å gjøre noe med det, og det er det vi gjør med det budsjettforslaget som foreligger. Ingen studenter der ute trenger å være bekymret over at jeg ikke skal ha fått med meg hva studentene mener om dette forslaget. Det at dette ikke var tema på studenttoppmøtet, har sin begrunnelse i flere ting, for det første at regjeringen har levert sitt forslag til statsbudsjett til Stortinget. Denne saken ligger ikke lenger på mitt bord, den er på Stortingets bord. Det andre er at vi nå holder på med to viktige stortingsmeldinger, der jeg ønsker å få studentenes mening, deres innspill, tidlig i prosessen. Dette var første gangen vi arrangerte et slikt studenttoppmøte. Jeg mener det var en suksess, jeg fikk mange gode innspill, og jeg håper at vi kan gjenta et slikt møte ved senere anledninger.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-11-14:
Nok en gang vil jeg presisere at den konverteringsordningen som vi nå har lagt fram forslag om, ikke vil medføre noe kutt i studentenes støtte mens de studerer. De vil få mer utbetalt enn de har fått tidligere, mens de er studenter. Når det gjelder antallet som søker seg inn på høyere utdanning, er det helt riktig som representanten sier, at det er mange som ønsker å ta høyere utdanning, og i utgangspunktet er det opp til institusjonene – universitetene og høyskolene – å justere sitt tilbud i tråd med den kompetansen de har, i tråd med den etterspørselen som er. Så har vi de siste årene bevilget penger til en rekke nye studieplasser. Også i dette budsjettet bruker vi flere hundre millioner kroner på opptrapping av de studieplassene som vi tidligere har gitt. Men vi ser at det er mange som ønsker seg og søker seg til høyere utdanning.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-11-14:
Nå er det opp til Stortinget hvordan regjeringens forslag skal bli behandlet i det videre, men bakgrunnen for at regjeringen har foreslått dette, er jo nettopp, som jeg redegjorde for, at vi ønsker å legge økonomiske incentiver for at flere skal fullføre utdanningen sin. Det er bekymringsverdig når kun litt over seks av ti som begynner på høyere utdanning, fullfører en grad. Det er bekymringsverdig når vi ser at vi ligger under OECD-snittet, og det er viktig å få studentene gjennom utdanningen. Men så har det vært et poeng for oss også at når du studerer, får du utbetalt pengene på samme måten. Enten du klarer å fullføre graden din eller ikke, får du de pengene du skal ha, utbetalt. Hvis du ikke fullfører graden, har tatt et år som ikke kan inngå i den graden, og sånn sett ikke får det konvertert, er det 17 000 kr – litt over 17 000 kr – det er snakk om, og jeg tror ikke at du unngår å ombestemme deg hvis det er snakk om 17 000 kr ekstra i lån …(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Iselin Nybø (Venstre), 2018-11-14:
Studentene får mer penger. De får over 11 000 kr mer nå enn de ville fått uten regjeringens satsinger. De får 8 100 kr mer som følge av opptrappingen vi har begynt på. Det at vi får trappet opp studiestøtten til elleve måneder, har stor betydning for studentene. Selve poenget er jo nettopp at man trenger pengene når man studerer, og disse studentene får mer penger her og nå. Mens de er studenter, får de altså over 11 000 kr mer enn de ville fått uten den satsingen regjeringen har lagt inn, og uten opptrappingen til elleve måneders studiestøtte. I tillegg kommer andre viktige tiltak, som at vi fortsetter den høye utbyggingen av studentboliger.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-11-14:
Beitebrukerne i Nord-Østerdal har hatt en krevende situasjon i sommer. Klima- og miljøministeren var selv på besøk i området for å få best mulig kunnskap om situasjonen der. Jeg oppfatter representanten sånn at det det spørres om, er kompensasjon til beitebrukerne etter tilskuddsordningen for forebyggende og konfliktdempende tiltak. Slike tilskudd kan omfatte f.eks. utvidet og ekstraordinært tilsyn, hjemmebeite, forsinket beiteslipp, flytting av dyr og tidlig nedsanking. I fjor sommer var det store tap av sau til ulv i Oppland og Akershus. På generelt grunnlag ga staten lovnad om økonomisk kompensasjon for alle rimelige utgifter knyttet til forebyggende tiltak. Det ble utarbeidet midlertidige retningslinjer for oppgjøret som bl.a. innebar at det ble utbetalt tilskudd til beitebrukere som ikke på forhånd hadde avklart sine utgifter med Fylkesmannen. Etter oppgjøret i 2017 ble forslag om nasjonale satser for hjemmebeite og tidlig nedsanking sendt på alminnelig høring, og nye, permanente satser ble vedtatt i mars 2018. Satsene og retningslinjene er utformet sånn at de også tar høyde for ekstraordinære situasjoner, som i Nord-Østerdal. Ser vi på tapsomfanget, er jeg enig i at det er likheter mellom Oppland og Akershus i fjor og Nord-Østerdal i år. Samtidig er det klare forskjeller. For det første har staten i 2018 hele tiden kommunisert at de nye, permanente retningslinjene og nasjonale satsene skal legges til grunn for oppgjøret i Nord-Østerdal, og det innebærer at man skal avklare alle utgifter med Fylkesmannen på forhånd. Det er helt nødvendig for å sikre budsjettmessig kontroll og forutsigbarhet. I 2017 ble det sagt at alle rimelige utgifter skulle dekkes uten at det var avtalt på forhånd. Det ble i 2017 også informert om at dette var en midlertidig ordning, som ikke skulle danne presedens for kommende år og tilsvarende hendelser. Videre er det forskjeller også med tanke på hvor godt forberedt man var på at skader kan oppstå, og erfaringen med å håndtere sånne situasjoner. Vi mener det er etablert gode, permanente ordninger for å håndtere slike situasjoner, og at det gis gode kompensasjoner for det i dag.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-11-14:
Etter hva jeg har forstått, er den store forskjellen på 2017 og 2018 at en i 2017 kunne få utbetaling uten forhåndsgodkjenning av de forebyggende tiltakene en iverksatte. I 2017 var det en situasjon som gjorde at en fikk utbetaling for forhold en hadde iverksatt uten å ha fått forhåndsgodkjenning av dem av Fylkesmannen i forkant. Det som er forskjellen i år, er at man må ha en slik forhåndsgodkjenning. Men det er gode ordninger for å få det dekket. Fylkesmannen i Hedmark har foreløpig bevilget 3,8 mill. kr til forebyggende tiltak i Nord-Østerdal i 2018. I utgangspunktet er den ordinære søknadsfristen for disse tiltakene 15. januar, men Fylkesmannen kan også etter det fortløpende gi tilsagn om tilskudd til forebyggende tiltak.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-11-14:
Det viktige er å ha en ordning som kan gjelde også når det er ekstraordinære situasjoner. Derfor er det viktig at vi har kontroll på de kostnadene som forebyggende tiltak har med seg, og derfor kan det ikke være slik at vi kan søke om å få tilskudd til forebyggende tiltak uten å ha en forhåndsgodkjenning først, slik det var i 2017. Det ble hele veien kommunisert at det var en midlertidig ordning som ikke skulle skape presedens. Det er helt avgjørende for å få ordninger som dette til å fungere. Det er gode ordninger og gode muligheter for å få tilskudd til å gjennomføre forebyggende tiltak. Men for at vi skal ha kontroll på kostnadene, må vi ha en ordning der det blir søkt om det på forhånd, og der Fylkesmannen godkjenner og gir tilsagn før forebyggende tiltak blir iverksatt.
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2018-11-14:
En desentralisert universitets- og høyskolestruktur er avgjørende for å sikre alle deler av landet lik tilgang på kvalifisert arbeidskraft til tjenester nær folk – som lærere. Dette har fordelt ansvaret og mulighetene for praksis, studenthybler og nærhet til fagmiljøer til ulike deler av landet. Nå skjer det en nedbygging av tilbudet på mindre campuser. I fjor begynte bl.a. Nord universitet å se på strukturen sin. Her er det diskusjon om hvilken faglig aktivitet og hvilke studiesteder de skal ha. Jeg besøkte Campus Nesna, med lange tradisjoner for lærerutdanning, tidligere i høst. De har gode søkertall, et godt forskermiljø, god gjennomføring og høy trivsel. Framtiden deres er likevel usikker. Hvordan vil regjeringen sikre at desentraliserte studiesteder, mindre campuser og lærerutdanninger ikke gradvis bygges ned? Og hvilke muligheter får utdanningsinstitusjonene til å opprettholde campuser og studietilbud rundt i landet?
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2018-11-14:
Det er for lengst avslørt hvordan regjeringen finansierer sine tiltak for studentene: ved å la studentene betale selv. Omgjøring av konverteringsordningen for stipendet svekker økonomien til en fra før utsatt gruppe. Det er åpenbart at dette ikke løser de underliggende årsakene til at mange studenter forsinkes i studiene og dropper ut underveis. Senterpartiet reagerer sterkt på regjeringens framgangsmåte. Etter å ha antydet tiltak i fjorårets budsjettproposisjon burde regjeringen utredet saken og involvert studentorganisasjonene. Men nei, årets proposisjon mangler konsekvensutredning og redegjørelse for provenyberegningen. Senterpartiet vil fremme forslag om at saken ikke realitetsbehandles nå, men at regjeringen må komme tilbake til Stortinget i revidert budsjett med en grundigere utregning. Jeg lurer: På hvilket grunnlag mener regjeringen at det å øke studentenes økonomiske usikkerhet vil virke motiverende for å ta og gjennomføre høyere utdanning?
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2018-11-14:
«Statsråden svarer i spørsmål til skriftlig besvarelse nr. 168(2018-2019) at det blir «rom for en aktivitetsvekst på om lag 1,7 prosent» ved sykehusene for 2019, med prioritering av psykisk helse og rusfeltet. Regjeringa har sagt til helseforetakene at de psykiske helsetjenestene skal være utadrettede og lett tilgjengelige med samarbeid på kommunale arenaer og der hvor brukerne befinner seg. (2018-2019) Når Sykehuset Innlandet nå endrer sitt behandlingstilbud, hvor godt bør konsekvensene være utredet først, og hvordan blir tjenestene mer utadrettede og lett tilgjengelige?»
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2018-11-14:
Det står ikke på verken regjeringens eller foretakenes ambisjoner, men her blir altså store endringer foreslått nærmest over natten. Hva som er faglig forsvarlig, blir det snakket lite om blant de berørte avdelingene. Faktum er at helseforetakene har store økonomiske utfordringer, «den gylne regel» blir ikke oppfylt, veksten er ikke større i psykiatrien enn i somatikken, DPS-er og BUP-er blir lagt ned, og henvisninger blir avvist. Fagfolkene som står i stillingene, risikerer nå å miste jobbene sine eller å gå rundt med krav om kutt i lang tid framover. 1 250 av et par tusen stillinger skal nå vekk i Sykehuset Innlandet. Det er dramatisk. Mener statsråden at fagfolkene og fagorganisasjonene blir ivaretatt og hørt på en god nok måte når disse endringene blir gjort, og blir den norske trepartsmodellen godt nok håndhevet i foretakene?
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2018-11-14:
Jeg opplever nærmest at statsråden ikke evner å sette seg inn i problemstillingen foretakene og fagfolkene lokalt står overfor. Det er ikke mangel på forsvarlighet i tilbudene som eksisterer, men det er nettopp mangel på forsvarlighet når tilbudene blir lagt ned. Regjeringens ambisjoner holder ikke tritt med tilskuddene når utgiftene øker. Flere og flere står nå fram i lokalavisene rundt omkring i Oppland og Hedmark med sterke historier om hvor livsviktig behandlingen som de har fått, ved bl.a. DPS og BUP, har vært. Konsekvensene kutt vil få for folks helse – og i verste fall liv og død – blir det snakket for lite om. Hvordan mener statsråden vi skal kunne bevare et godt tilbud innen spesialisthelsetjenesten i hele landet, også desentralisert? Hva har statsråden å si til Ida og Lars, eller til Anne Kirsti, som ble reddet av BUP på Gjøvik, til Live, som deler erfaringer fra BUP på Lillehammer, eller til Elin Anita, som nå kan feire livet takket være DPS i Aurdal?
Torstein Tvedt Solberg (Arbeiderpartiet), 2018-11-14:
Det er urovekkende å se at regjeringen er så passiv til den økende lærermangelen og styrer blindt mot den lenge varslede lærerkrisen. Noe denne statsråden har et spesielt ansvar for, er kvaliteten i lærerutdanningen og det å sikre at nyutdannede lærere blir i yrket. Det er urovekkende å se statistikken over hvor mange som slutter underveis i utdanningen. Det hjelper lite å skryte av hvor mange som har søkt, hvis vi ikke klarer å få disse til å fullføre og bli lærere. Noe statsråden kunne gjort noe med, er overbookingen av antall studenter. Det tror jeg ville hatt mye å si for kvaliteten i utdanningen. Det er også urovekkende å se hvor mange som slutter de første årene mens de er nyutdannet i yrket. Et av de tiltakene vi vet vil virke mot dette, er å forskriftsfeste veiledningen av nyutdannede lærere. Et fåtall av de nyutdannede får denne typen veiledning. I forrige periode stilte stortingsrepresentant Nybø på kakefest hos pedagogstudentene for å feire et vedtak i Stortinget som Venstre var med på. Mitt(presidenten klubber) spørsmål er derfor: Vil statsråd Nybø sikre denne veiledningen i en forskrift? (presidenten klubber)
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2018-11-14:
I prognosene fra SSB fram mot 2040 pekes det spesielt på mangel på kvalifiserte lærere på 1.–4. trinn. I Kristelig Folkeparti tror vi det er mulig å ta flere virkningsfulle grep for å redusere lærermangelen, som f.eks. mer desentralisert lærerutdanning og innføring av en mentorordning, som vi allerede har foreslått i vårt alternative budsjett for 2019, for å nevne noe. Men ser vi nærmere på framskrivningen, kan vi også lese at samtidig som det er for få lærere, blir det et overskudd av førskolelærere. Med en skole som forhåpentligvis skal bli en bedre skole for seksåringene, med mer plass for lek som læringsmetode, vil statsråden vurdere muligheten for å kunne utnytte overskuddet av førskolelærere og gjennom tilleggsutdanning sette dem i stand til å bli kvalifisert for å undervise på 1.–4. trinn, slik at de også kan være med på å bidra til å løse noe av lærermangelen?
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2018-11-14:
Mitt spørsmål går til statsråd Nybø. Det er bred politisk enighet om at studentutveksling mellom land er svært positivt. Jeg tror også statsråden er helt enig i betydningen av å ha studenter fra ulike land på kortere eller lengre opphold i Norge, også studenter fra sør og fra de aller fattigste landene. Det er bra for studiestedet og studentene, og det er bra for de landene utenlandsstudentene returnerer til. Men vi ser nå at det blir stadig færre fattige studenter fra det globale sør i Norge. Det tror jeg er et tap både for Norge, for studentene og for de landene som dermed rammes. Hovedmålsettingen med programmet var å bidra til kompetansebygging i studentenes hjemland, knytte institusjoner og næringsliv i mottakerland til det globale kunnskapssamfunn og styrke norske institusjoners internasjonale samarbeid. Dette var vi enige om var svært verdifullt og viktig. I forbindelse med omleggingen i 2016, som også Kristelig Folkeparti støttet, understrekte vi imidlertid at det skulle være fullt mulig å ta full grad i Norge også under de nye programmene. Vi poengterte at man måtte være påpasselig med å lage gode overgangsordninger, slik at en omlegging ikke skulle ramme de svakeste studentgruppene. Nå ser vi imidlertid at studenter fra fattige land faller utenfor. Vi er nå i en sårbar overgangsfase mellom ordninger – de nye programmene bidrar ikke i tilstrekkelig grad til at studentene fra fattige land får mulighet til å studere i Norge. Hvordan vil statsråden nå følge dette opp, slik at intensjonen med kvoteordningen kan ivaretas? Hvordan vil hun sørge for at studenter fra de fattigste landene fortsatt skal få mulighet til studieopphold i Norge?
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2018-11-14:
Jeg takker for svaret og vil igjen understreke at Kristelig Folkeparti støttet omleggingen, men vi ga også uttrykk for en klar bekymring om at det måtte bli gitt klare føringer for at minst like mange studenter fra de fattigste landene skulle være en del av den nye ordningen. Spesielt var vi opptatt av at vi ikke skulle få en dreining mot å få færre studenter fra det globale sør og flere fra de landene som vi kan kalle mellominntektsland. Det har vært en evaluering av dette, og når vi allerede nå ser at omleggingen har bidratt til at antallet studenter fra de fattigste landene har blitt kraftig redusert, vil det ikke da være viktig for statsråden å ta grep nå, sånn at vi raskt kan få endret dette, etter det som i alle fall vi mener er klart negative konsekvenser av denne omleggingen?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-14:
Mitt spørsmål går til utenriksministeren. Det er en bekymringsfull situasjon når det gjelder atomvåpenopprustning. Stormaktene investerer mer i atomvåpen, og vi har fått en ny atommakt, Nord-Korea. Med opprustningen øker også faren for atomkrig. Hvis vi ser tilbake i historien vår, må vi kunne si at det ikke minst er på grunn av flaks at den lange, kalde krigen foregikk uten at atomvåpen ble tatt i bruk. Hvis atomvåpenarsenalene blir stående, er det realistisk at de kommer til å bli tatt i bruk, enten i krig eller ved uhell. Når verden nå blir kjøligere igjen og stormaktene står mer opp mot hverandre, må vi unngå en situasjon der vi igjen er avhengige av flaks for å unngå atomkrig. I dagens situasjon er det slik at alle konkrete nedrustningsinitiativer ser ut til å mislykkes. Det er bare én prosess det virkelig er mulig å tro på akkurat nå, og det er den forbudsprosessen som det er tatt initiativ til i FN. De som er imot forbudsprosessen, ender i dagens situasjon i praksis opp med å være for atomvåpen – og tragisk nok har Norge stilt seg på feil side. Jeg er glad for at regjeringen har gjennomført en utredning av Norges forhold til atomvåpenforbudet. Men den er ti sider lang, overfladisk og ensidig. Til sammenligning er den svenske lignende utredningen ventet å være 200–300 sider lang. De har nylig fått utvidet fristen fordi det er et viktig og stort arbeid. Mener utenriksministeren at hun har levert et godt og grundig grunnlag for en bred debatt om atomvåpenforbudet?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-14:
Situasjonen er at stormaktene investerer i nye atomvåpen. En vil vel kunne si at historien om nedrustningsavtaler som har lyktes, ofte har handlet om en viss polarisering. Vi må delegitimere det å ha masseødeleggelsesvåpen. Det Norge gjør med sin posisjon, er tvert imot å være med på å legitimere at stormaktene beholder sine atomvåpenarsenaler. Jeg mener, som sagt, at utredningen er tynn, men vi skal likevel ta den på alvor. Et av de interessante spørsmålene den går inn i, er spørsmålet om det vil være juridisk umulig eller ikke for Norge å tilslutte seg forbudet. Jeg leser rapporten slik, og det mener jeg det er gode grunner for, at det ikke er noe i Norges NATO-medlemskap som innebærer noen rettslig eller politisk forpliktelse til å støtte kjernefysisk avskrekking. Det er klart at det vil være upopulært i Washington og Brussel om Norge slutter seg til forbudet, men jeg leser rapporten slik at det ikke vil være umulig. Det er ikke juridisk umulig, det er et politisk spørsmål. Er utenriksministeren enig i det?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-14:
Jeg er glad for at utenriksministeren slår fast at dette er et politisk spørsmål, ikke et juridisk spørsmål. Det tenker jeg er ryddig og viktig for den videre prosessen vi skal ha i Stortinget. Det er spørsmål om politisk vilje. Det er også viktig å slå fast at det ikke står noen ting om atomvåpen i Atlanterhavspakten. Det er i NATOs strategiske konsept det er nevnt, og det er noe annet. Det er Atlanterhavspakten som er den juridiske plattformen for NATO. Den rød-grønne regjeringen tok en lederrolle i dette arbeidet, men Norge skiftet side da den blå regjeringen tok over. Nå ser vi at denne debatten går i flere NATO-land. Det er riktig at stormaktene ikke er med på forbudsprosessen, men det finnes ingen måter å få stormaktene inn i den på hvis ikke andre land som ikke har atomvåpen, går foran først. Hvis ikke Norge, et land som har så lang tradisjon for å lede an i nedrustningsarbeid, deltar i denne prosessen, er det selvfølgelig mindre press på stormaktene til å gjøre det samme. La meg spørre utenriksministeren om situasjonen i hennes øyne vil endre seg hvis andre NATO-land viser vilje til å gå sammen med oss inn i en seriøs diskusjon om å signere forbudet.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-14:
Jeg mener den strategien utenriksministeren redegjør for her, savner realisme. Det er ofte sånn at vi som er for forbudet, blir beskyldt for å mangle realisme. Jeg skal være den første til å si at å få gjennom et atomvåpenforbud som stormaktene over tid slutter seg til, er en ekstremt vanskelig prosess. Men å få til nedrustning av atomvåpen og å fjerne atomvåpentrusselen uten det virker med respekt å melde enda mye mindre realistisk. Situasjonen nå er den motsatte av det vi ønsker oss. Faren for kjernefysisk konfrontasjon øker. Da er spørsmålet hvor realismen i regjeringens strategi er. Hvilken realisme er det i at stormaktene skal slutte å basere sin stormaktspolitikk på atomvåpen, når ikke engang Norge kan si at det er galt? Da er mitt spørsmål igjen: Hvis det nå viser seg at den debatten vi har her, går – som den gjør – i andre parlamenter i Europa, og andre NATO-land viser vilje til å diskutere seriøs signering, vil utenriksministeren være villig til å se på det på nytt da?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-14:
«Statsministeren har i media åpnet for å forhandle med Kristelig Folkeparti om abortloven § 2 tredje ledd bokstav c. Statsministeren har i intervjuer gitt inntrykk av at dette er mulig uten noen form for innskrenkning av kvinners rettigheter, og i media verserer det lekkasjer om ulike modeller for endring som visstnok skal være til diskusjon i statsministerens parti. Stemmer det at det er aktuelt for regjeringen å gjøre endringer i abortloven § 2 tredje ledd bokstav c?»
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-14:
På lørdag kommer tusenvis av mennesker til å gå i gatene mange steder rundt om i Norge. Sterke følelser er satt i sving. Jeg tror mange føler at måten debatten føres på, påfører skyld og skam og gjør vanlige kvinner og familiers valg til uttrykk for et kaldt sorteringssamfunn, og det er urettferdig og urimelig. Det er ikke urimelig at disse spørsmålene tas opp i Stortinget, for det er statsministeren som har startet denne debatten – ikke fordi den trengtes i det norske samfunnet nå, men fordi Erna Solberg trengte den for å beholde sin posisjon. Da er det også rimelig at spørsmål stilles om regjeringens syn – dagens regjerings syn – og hva regjeringen gjør. Derfor ønsker jeg svar på følgende: Hvis det som det skal forhandles om, er fjerning eller omskriving av § 2c, kombinert med større vektlegging av hensynet til kvinnens situasjon, forstår statsministeren at dette av mange oppleves som en reell innskrenkning av retten til abort fordi det vil medføre en ekstra belastning for abortsøkende kvinner?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-14:
Jeg tror statsministeren forstår at hun har skapt en spesiell situasjon. Det er vel også derfor hun har gått til det skritt å møte her. Det skal hun ha honnør for. Men jeg tror hun gjør klokt i å se at den politiske situasjonen krever det. Derfor var det klokt og nødvendig. Kjell Magne Bondevik, Kristin Ravnanger og en rekke andre KrF-ere som var tilknyttet Bondevik II-regjeringen, har uttalt til media nylig at endringer i § 2c ikke ble fremmet den gangen – ikke bare fordi det ikke var flertall for det, men fordi det utløste så mange etiske dilemmaer. Kjell Magne Bondevik sa til NRK 3. november at «det viste seg i arbeidet med den at det ble veldig komplisert både etisk og juridisk». Er det ikke veldig spesielt at en statsminister fra Høyre har mindre betenkeligheter med å endre abortloven enn en statsminister fra Kristelig Folkeparti?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Regjeringa har levert når det gjelder Stortingets anmodningsvedtak. Vi hadde også en ganske grundig debatt om spørsmålet i februar. Det kom veldig tydelig fram at det ikke er noe flertall i Stortinget for verken å signere eller å ratifisere. Vi har gjort en faglig utredning på bakgrunn av innspill både fra sivilsamfunnsorganisasjoner, fra fagmiljøer og fra ekspertise, og vi mener at vi har levert et godt og solid grunnlag for å ta den diskusjonen videre nå i høst. Så er jeg grunnleggende uenig i premisset til representanten Lysbakken om at alle konkrete initiativ på nedrustningsfeltet nå mislykkes, at det bare er forbudstraktaten som lykkes. Det er snarere tvert imot. Forbudstraktaten har ført til en betydelig polarisering i nedrustningsarbeidet, mens det konkrete arbeidet som Norge har en lederrolle i, nemlig verifikasjon av nedrustning, er det som faktisk lykkes. Der jobber vi nå ved å lede en ekspertgruppe i FN – de har et møte mens vi står og snakker nå – og vi jobber sammen med Storbritannia, USA og Sverige om bl.a. nedrustningsøvelser som omfatter verifikasjon. Vi jobber også veldig aktivt sammen med IAEA når det kommer til å redusere bruken av høyanriket uran i sivil sektor. Det er viktig fordi høyanriket uran også kan komme på avveier – og falle i hendene på bl.a. terrorister. Jeg mener at det arbeidet Norge nå gjør konkret når det gjelder verifikasjon, er det arbeidet som lykkes i FN og globalt, mens diskusjonene om forbudstraktaten nå er veldig polariserende og overhodet ikke bidrar til å bringe nedrustningsarbeidet framover – dessverre.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Igjen mener jeg det er viktig å være klar over premissene her. En av årsakene til at forbudstraktaten ikke lykkes, er at den ikke omfatter noen av kjernevåpenstatene. Det å ha en diskusjon om nedrustning og å forsøke å finne fram til mekanismer uten at en har kjernevåpenstatene med, har ikke særlig store sjanser for å lykkes. Igjen skiller Norges initiativ og lederrolle når det gjelder verifikasjonen, seg positivt ut fra det bildet, rett og slett fordi de fem NPT-statene, kjernevåpenstatene, deltar i arbeidet. Når det gjelder spørsmålet om forpliktelsene og det som står i utredningen, er det riktig som representanten Lysbakken sier, at det ikke er en juridisk forpliktelse som gjør at Norge eventuelt ikke kan signere eller ratifisere, men det er sterke politiske bindinger både gjennom Atlanterhavspakten og selvfølgelig også gjennom de strategiske dokumentene som vi har sluttet oss til, og som man sluttet seg til i Audun Lysbakkens tid i regjering i 2010, om at NATO også har et strategisk konsept som innebærer kjernevåpen.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Det er riktig, som jeg svarte og representanten Lysbakken oppsummerte, at det her er snakk om politiske bindinger. Det framkommer veldig klart av utredningen også. Når det er sagt, er en veldig viktig årsak til at Norge ikke ønsker å signere eller ratifisere – som regjeringa har gjort helt klart – at vi mener at forbudstraktaten ikke er den riktige eller den beste veien til å få til nedrustning. Det at man har så polariserte debatter om et så viktig spørsmål som nedrustning nå, og at de på mange måter har tiltatt i styrke, er et viktig bilde på at selv om land signerer avtalen – dog er den ikke ratifisert enda, det må være av 50 stater for at den skal tre i kraft – kommer det altså ikke til å bli fjernet et eneste atomstridshode av at den debatten fortsetter. Det som kan bidra, er nettopp verifikasjonsdiskusjonen, det å jobbe teknisk, praktisk og konkret for nedrustning. Det er etter vår oppfatning også i vår interesse at vi har en nedrustningspolitikk som ikke bidrar til mer polarisering, men som bidrar til konkrete resultater.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Jeg mener at det er regjeringas linje her som er den realistiske. Alle er enige om målet, en verden fri for kjernevåpen. Spørsmålet er bare hvordan vi kommer dit, og hva som er den beste veien. Der skiller SV og regjeringa lag, og det er for så vidt helt greit. Det å jobbe aktivt og konkret med verifikasjon, med høyanriket uran, med diverse mekanismer for å bidra til at man får en verifiserbar og irreversibel nedrustning, mener jeg er både et realistisk, et pragmatisk og et riktig spor. Det er ingenting som tyder på at NATO-land ønsker verken å signere eller å ratifisere. Dette framkommer veldig tydelig i det strategiske konseptet som representanten Lysbakkens daværende regjering sluttet seg til. Atlanterhavspakten legger de politiske føringene for hva allierte skal stille opp med for hverandre, og det strategiske konseptet er jo en avledning av nettopp Atlanterhavspakten. Det er altså ikke realisme i å tro at NATO-land nå skulle begynne å endre sin politikk på dette området.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Det representanten Lundteigen sier, at den internasjonale jusen ikke hindrer Norge i å signere, er akkurat det som framkommer i utredningen som nå ligger i Stortinget. Regjeringa er veldig tydelig på, gjennom en grundig og god utredning, hvordan den stiller seg, både juridisk og politisk. Det var også oppdraget vi fikk fra Stortinget. Til spørsmålet om det å støtte behandling av en egen sak: Det er selvfølgelig helt opp til Stortinget å vurdere hvordan Stortinget ønsker å behandle saken. Regjeringa har levert når det gjelder det som er oppdraget fra Stortinget, nemlig en faglig utredning, som ligger i budsjettproposisjonen. Så må Stortinget da vurdere hvordan de ønsker å ta saken videre. Da er regjeringa selvfølgelig åpen for det Stortinget primært ønsker. Regjeringa jobber selvsagt langs mange ulike spor når det gjelder den generelle atomtrusselen. Vi jobber politisk, selvsagt, både for å bidra til å redusere spenningsnivået og for å få på plass mekanismer for verifikasjon og risikoreduksjon.