Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2014-06-10:
La også meg få takke for redegjørelsene. Debatten så langt viser at det fortsatt er bred enighet om vårt engasjement i Afghanistan, både det sivile og det militære, og både temperaturen og oppslutningen om debatten er vel også et uttrykk for at her er det ikke så mye å slåss om. I all hovedsak tegnes det samme bildet i årets redegjørelser som det som ble tegnet for ett år siden. Hovedoppgaven er løst – Afghanistan er ikke lenger og vil ikke igjen bli et arnested for internasjonal terror, erfaringene ble for dyrekjøpt. Afghanerne evner selv, i enda større grad i dag enn i fjor, å ta ansvar for sikkerheten. Våre gjenværende – og andre lands – soldater er i bakgrunnen, som lærere og mentorer. Jeg tror alle ser fram til denne brede evalueringen, men la oss ikke glemme at det har foregått en løpende evaluering og læring. Forsvaret har gjennomgått erfaringene og overført sine erfaringer fra én kontingent til den neste. Bistandsinnsatsen har også vært evaluert, og ikke minst har Stortinget gjennom disse redegjørelsene og debattene foretatt en løpende evaluering og vurdering av vår innsats. Det er altså ikke slik at vi har gått inn i dette og vært der i 13 år uten å ha lært noe og uten å ha evaluert noe. Men det er nyttig å ha en samlet gjennomgang. Presidentvalgets første omgang er gjennomført på en rimelig grei måte, og vi må tro at andre omgang vil bekrefte denne positive utviklingen. Jeg tror at de største utfordringene for framtiden nå ligger på den politiske og den økonomiske siden mer enn på den sikkerhetsmessige. Landet står foran sitt første demokratiske presidentskifte. Men vil man evne å skape en politisk prosess som er inkluderende, og som omfatter alle grupper i dette oppsplittede samfunnet, også Taliban? Vil det bli et politisk grunnlag for å oppfylle de forpliktelsene landet har påtatt seg, i Tokyo-konferansen? Og hva med forpliktelsene i utviklingsavtalen med Norge? Dette vil, som andre også har pekt på, være avgjørende for vårt og det øvrige internasjonale samfunns vilje til fortsatt å bidra til utvikling, slik utenriksministeren også understreket i sin redegjørelse. Korrupsjonen må bekjempes – også innen rettsvesenet – finansforvaltningen må reformeres, et demokratisk styresett må få mulighet til å slå rot, og grunnleggende menneskerettigheter og kvinnenes stilling må respekteres. Vil man evne å få i gang en økonomisk utvikling? Bare tenk på hvilken situasjon som kan oppstå når sikkerhetsstyrkene skal reduseres med over 100 000. Hvis de ikke får en sivil jobb å gå til, kan en ambisiøs krigsherre være fristende sysselsetting. Dette er de største utfordringene. Det er utfordringene som skal overvinne århundrelange kulturelle røtter og religiøse tradisjoner. Det er fortsatt mye ved situasjonen i Afghanistan som gir næring til pessimisme. Men det har også skjedd mye positivt, særlig i storbyene. Meymaneh, hvor vi har hatt ansvar, er blitt et dynamisk økonomisk senter i Faryab. En halv million mennesker har fått tilgang på rent vann og helseforetak i denne provinsen. Landbruksproduksjonen er økt, bøndenes inntekter likeså. Kunstig vanning gir to vekstsesonger. Over 100 skoler er bygget med norske penger. Analfabetismen bekjempes. Og, som andre har pekt på, andelen jenter som nå får skolegang, er gledelig høy i forhold til det den var. Håpet ligger kanskje først og fremst i at landets unge befolkning – 60 pst. av de 35 millionene er under 20 år – ønsker seg ut av elendigheten, og i deres drømmer om et annet Afghanistan. Disse ti–tolv årene har ikke bare vært konfliktfylte og byrdefylte. De har også representert et brudd med isolasjonen under Taliban – et utsyn mot verden utenfor, mot nye impulser, og utsyn til et annet og bedre samfunn. Vi må både håpe og tro på at det her ligger kimer til den politiske kraften som trengs for å mestre den politiske oppgaven det er å bygge et bedre samfunn med respekt for menneskerettigheter og befeste en demokratisk utvikling. Skal det politiske prosjektet lykkes, trengs inkludering og forsoning, men først og fremst må det bygges sterkere nasjonale strukturer, slik vår bistand rettes inn mot. Det internasjonale giversamfunnet må støtte institusjoner, ikke personer. Jobben i Afghanistan er langt fra over, slik forsvarsministeren understreket. Men vår militære innsats i landet går mot slutten. Våre soldater har gjort en strålende jobb. Prisen har vært høy. Ti har mistet livet, og mange vil måtte leve med skader – fysiske og psykiske. Både utenriksministeren og forsvarsministeren påpekte at vi kan bli kallet på for militært bidrag også utover 2014. De gikk langt i å antyde at regjeringen var innstilt på et ja, gitt de rette rammene. Det er mange elementer som skal inn i en slik vurdering, men la meg peke på ett element, som det er viktig at vi har bevissthet omkring. Våre bidrag gjennom tretten år har gitt Forsvaret stor anerkjennelse. Det samme har våre bidrag i Adenbukta og i Libya. Flere tusen soldater og offiserer har fått verdifull erfaring, kunnskap og læring. Det blir ikke det samme å skulle vende tilbake til øvelser med løskrutt og markører på Bardufoss og Rena. Det å bruke sine evner og sin kunnskap på ordentlig innebærer risiko, selvsagt, men også positive elementer. Det siste, de positive sidene, kan bli et nytt element i den vektskålen som tipper mot et ja til å delta videre i Afghanistan eller i nye internasjonale operasjoner – en slags nisse på lasset. En kniv som ikke brukes, blir sløv, sies det jo. Dette elementet mener jeg ikke skal være en del av vurderingene hvis og når det skal tas stilling til om vi skal bidra også militært ut over det vi allerede har forpliktet oss til. En viktig etappe i Afghanistan er snart tilbakelagt. Den neste blir like krevende, men i den etappen må afghanerne selv sitte i førersetet. Det er bare de som kan ta ansvar for sin egen utvikling – for sin egen økonomiske utvikling, for å sørge for at alle grupper og begge kjønn mobiliseres i byggingen av et nytt Afghanistan som byr afghanerne en bedre framtid enn fortid. La meg avslutningsvis bare kommentere litt av innlegget til Fremskrittspartiets hovedtalsmann, representanten Christian Tybring-Gjedde. Vi gikk ikke inn i Afghanistan for å hjelpe afghanerne til en bedre framtid, vi gikk inn i Afghanistan for å forhindre at landet igjen skulle bli et oppmarsjområde for Al Qaida. Og så sier representanten at vi skylder ikke afghanerne noen ting. Jeg mener det er viktig å bidra til utviklingen i et av verdens fattigste land – for det første for å forhindre at alt det som nå er lagt ned av ressurser av Norge og det internasjonale samfunn, ikke skal være forgjeves fordi det igjen glir feil vei, og for det andre fordi vi tror på at det er i vår interesse å bekjempe fattigdom og brudd på menneskerettigheter og å bekjempe kvinneundertrykkelse også i land langt borte. Det kalles internasjonal solidaritet, men det er et begrep som åpenbart står Fremskrittspartiets hovedtalsmann litt fjernt.