trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2017-12-07:
Høyres Kent Gudmundsen uttalte fra talerstolen at det å sikre en time fysisk aktivitet i skolen betyr at man må lovfeste det, og at det blir mer byråkratisk. Min erfaring er at norsk skole er lojal mot styringssignal og kommer til å følge det opp. Læring er tett knyttet til trivsel. Trivsel øker med variasjon, og læring øker med varierte metoder. Noen elever er auditivt sterke, noen er visuelt sterke, og noen er sterkere hvis de får bruke det fysiske og kroppen sin til å lære. Som lærer har jeg opplevd at varierte undervisningsmetoder med mulighet for å bevege seg fysisk gir bedre læringsresultat. Det fungerer i en vanlig klassesituasjon, men kanskje enda mer knyttet til spesialundervisning. På det området er vi nødt til å tenke alternativt på alle mulige måter for å forbedre spesialundervisningen vi har i skolen. Konsentrasjonen øker, motivasjonen øker, og læringsutbyttet blir bedre. Dette er et godt vedtak for elevene ved Havøysund skole, der jeg jobber – og for alle andre elever i skolen. Mathilde Tybring-Gjedde sier at forslaget om én times fysisk aktivitet er skivebom. Hun tar feil. De fleste lærere vet med seg selv at timene burde vært mer varierte. Dette kommer til å utløse mer variasjon, det kommer til å utløse mer kreativitet i undervisningen, og det kommer til å være godt for den enkelte elev.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2017-12-07:
Vi har denne debatten i dag på bakgrunn av striden knyttet til et bakenforliggende ønske om å flytte sykehuset fra Hammerfest, der det ligger i dag, til Alta. Begrunnelsen for ønsket er demografisk utvikling. Jeg har følgende munnhell som illustrerer Finnmarks helseutfordringer: I Finnmark har vi to sykehus, befolkning til kun ett og areal til mange. Vårt dilemma er at vi er få mennesker på et enormt areal. Sykehusene er i dag lokalisert til Hammerfest og Kirkenes. Lokaliseringen er bekreftet enstemmig i Stortinget gjennom behandlingen av Nasjonal helse- og sykehusplan. Begge sykehusene trengte sårt oppgradering. Kirkenes’ nye sykehus ferdigstilles i disse tider, og Hammerfest står for tur. Helse Nord har vedtatt at det skal bygges et nytt sykehus i Hammerfest, og at det gamle ikke skal renoveres. Videre er det vedtatt at Alta nærsykehus skal bygges ut. Det har vært et stort engasjement i Alta for å få akuttjenester og fødeavdeling, noe som per definisjon er et sykehus. På den andre siden har det vært et like stort engasjement i Hammerfest for å beholde sitt sykehus. Denne saken har satt følelsene i sving i Vest-Finnmark, for å si det mildt. Jeg takker for alle innspill, det være seg via mailer, postkortaksjoner eller andre medier. Alt er lest og vurdert uansett innhold. Venstre påsto i valgkampen at de hadde levert et Dokument 8-forslag til Stortinget angående denne saken. Det var ikke korrekt. Forslaget ble levert inn etter at det nye Stortinget ble konstituert. Fremskrittspartiet har lovet Altas befolkning en utredning i valgkampen – i 2013, i 2015 og i 2017 – uten at det er gjennomført, til tross for at de har sittet i regjering de fire siste årene. Forunderlig nok så vi ikke spor av en helsekrone til dette formålet da Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen la fram sitt budsjett i oktober 2017, og det til tross for at Fremskrittspartiets leder er finansminister. Venstre har ikke vært bedre. De har forhandlet med regjeringen og ikke lagt inn en eneste krone til sykehus i Alta. Både Fremskrittspartiet og Venstre har gitt befolkningen i Alta et inntrykk av at de skulle fikse sykehus til Alta. Budsjettforliket viser at både Fremskrittspartiet og Venstre taler med to tunger. Disse partiene driver idrettsgrenen «si noe lokalt, gjøre noe annet sentralt». Forliket mellom Fremskrittspartiet, Høyre og støttepartiene betyr mindre penger til helseforetakene og at det blir mer krevende å levere helsetjenester på de sykehusene vi har.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2017-12-07:
Bengt Rune Strifeldt fra Fremskrittspartiet uttalte på NRK Finnmark 30. november at Alta skulle få sitt sykehus, men at også Hammerfest skulle få beholde sitt. Når har Fremskrittspartiet tenkt å levere på disse lovnadene? Når har de tenkt å sette av midler til det, de som sitter på pengesekken? En del av debatten har kretset rundt muligheten til å få tre sykehus i Finnmark. Er det realistisk? Vi har ikke befolkning i Finnmark til mer enn ett sykehus. Det er kun avstanden mellom Kirkenes og Hammerfest som rettferdiggjør at vi har to. Fagmiljøene i Finnmark mener at det er helt urealistisk at vi skal kunne ha tre sykehus og kunne opprettholde et faglig forsvarlig tilbud. Det er ved behandlingen av Nasjonal helse- og sykehusplan som sagt enstemmig vedtatt i Stortinget hvor sykehusene i Finnmark skal være lokalisert. Diskusjonen om en utredning knyttet til endret geografisk plassering av sykehus i Vest-Finnmark ville være i strid med vedtaket i landets nasjonalforsamling. Helse Nord kan ikke igangsette en sånn utredning i strid med Stortingets vedtak. Det ville i så fall være å gå på tvers av vedtak fattet av øverste myndighet. For Finnmark som fylke er det viktig at vi får moderne og tidsriktige sykehus, ikke minst for å være attraktive for fagfolk. Denne saken må avklares slik at den ikke fører til forsinkelse av både nybygg på Hammerfest sykehus og nærsykehus i Alta. Vi som fylke er nemlig ikke tjent med å få ytterlige utsettelser. Det er også en stadig diskusjon om antall innbyggere som sogner til henholdsvis Alta og Hammerfest – anslagsvis 23 000 eller 24 000 til Alta og 21 000 til Hammerfest. Det viser med all tydelighet at uansett hvor sykehuset blir plassert, vil det føre til at mange mennesker har lang vei til sykehus. Vi har mange fjelloverganger i Finnmark. Hvis sykehuset skulle bli flyttet til Alta, ville en del av kysten hatt tre fjelloverganger, og så ville de ha mistet muligheten til å komme med ambulansebåt til sykehuset, som er et alternativ for en stor del av kysten. Finnmark har en krevende geografi – med avstander, fjelloverganger, mye maritim virksomhet og utfordrende værforhold. Vi må ha en sykehusstruktur som avveier ulempene som vår geografi og vårt lave folketall utgjør. Stortingets enstemmige vedtak i behandlingen av Nasjonal helse- og sykehusplan gjør nettopp det. Finnmarks to sykehus, sammen med førstelinjetjenesten i kommunen, gir oss finnmarkinger et godt tilbud.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2017-12-07:
I Sogn og Fjordane sa vi ja til samanslåing med Hordaland under klare føresetnader, føresetnader som ikkje er oppfylte. Dermed er ikkje dette lenger å sjå på som ei frivillig samanslåing. For at ei samanslåing skal vera frivillig, må altså begge fylkeskommunane meina at dette er frivillig, og slik er det ikkje, og det er ikkje opp til den eine fylkeskommunen å definera seg fram til kva den andre fylkeskommunen faktisk meiner. Det er heller ikkje opp til mindretalet i Sogn og Fjordane å definera seg fram til kva fleirtalet meiner. Eg skal ikkje bruka så mykje tid på intensjonsavtalen, men eg vil påpeika at eg er veldig forundra over kor forskjellig det er mogleg å definera at leiinga skal liggja der eller der, for når det gjeld Fylkesmannen og leiinga som skal liggja på Leikanger, betyr det fylkesmannen og assisterande fylkesmann – ingen fleire. Det er altså berre ein tredjedel av staben som i dag er på Leikanger, som skal vera på Leikanger. Når det gjeld Nav, derimot, skal heile leiargruppa flyttast til Bergen. Nye, store vesentlege oppgåver er ikkje tilført fylkeskommunane. Det burde jo vore slik at ein starta med oppgåvene før ein teikna kartet. No er og blir dette ei underleg reform, med ein dårleg prosess, der det viktigaste er å få teikna eit nytt kart – ikkje kva som skal vera oppgåvene og føremonen med den nye regionen. Det er klart at Høgre og Framstegspartiet, som faktisk ikkje ønskte tre folkevalde nivå, no er på god veg til å få fjerna akkurat dette eine nivået. Det som er underleg, er kvifor ikkje Venstre og Kristeleg Folkeparti faktisk nytta påverknadsmakta si til å få regionsreforma tilbake på skinner ved å ta utgangspunkt i oppgåvene som skal løysast. Er det viktigare å koma fram til noko enn noko som fungerer? Den nye Viken-regionen er det vel knapt nokon som ynskjer, eigentleg. Utvalet som er nedsett for å koma med forslag til nye oppgåver, burde fått lov til å koma med den innstillinga før ein spikra kartet. Så kom endeleg innrømminga frå Sanner: Ja, det er eit mål at ein òg skal spara pengar på denne samanslåinga. I tillegg har vi òg fått innrømminga frå regjeringspartia i dag om at dette berre er det første steget. Det ber eg folk merka seg. Så kan ein lika eller mislika at fleirtalet i Sogn og Fjordane fylkeskommune ynskjer å stå aleine, men dette er realitetane.
Liv Kari Eskeland (Høyre), 2017-12-07:
Fylkeskommunane har no gjort jobben som eit fleirtal i Stortinget har pålagt dei. Dei har vore i samtalar på tvers av fylkesgrensene og har søkt å koma saman i større regionar. Dette har vore viktig for å danna gode bu- og arbeidsmarknader, noko som er vesentleg for næringsliv og god samhandling i vårt land, som trass alt berre har fem millionar innbyggjarar. Me veit så altfor vel at ulike tilnærmingar frå fylkeskommunalt nivå har vore til hinder for å få gode og overordna sektorovergripande planar, og einigheit om store samferdsleprosjekt er eit anna tema – for å nemna noko. Vidare har ein eit næringsliv som ikkje ser grenser, og der det er verksemd i fleire fylke, f.eks. innanfor oppdrettsnæringa. Då er det krevjande å halda seg til fleire instansar, som i nokre tilfelle har ulike tilnærmingar til korleis ein skal svara ut problemstillingane. Dette vil ein langt på veg rydda opp i no. Ein oppnår større fagmiljø, ein oppnår sterkare fagmiljø, og ein oppnår større profesjonalisering i arbeidet som skal gjerast, og som kjem innbyggjarar og næringsliv til gode. Men det er ikkje til å leggja skjul på at eg svært gjerne skulle ha sett at det som no stig fram som det nye Vestlandet, med stor V, òg kunne ha omfatta heile vestlandet, med liten v, der Hordaland og Sogn og Fjordane òg fekk med seg Rogaland og Møre og Romsdal – eller dei delane av det fylket som søkjer sørover. Vestlandet vert først slagkraftig og sterkt når òg desse fylka kjem med. Men eg trur likevel det er rett å ta første skritt no, og eg refererer til Representantforslag 40 S for 2017–2018. Me ser helst at prosessen får halda fram, og at me jobbar fram gode relasjonar både nord og sør for det nye vestlandsfylket. Det vil vera vesentleg å syta for at alle dei nye grensene som no oppstår i vårt ganske land, ikkje vert til nye hinder for nye sektorovergripande funksjonar, som vil vera avhengige av god samhandling på tvers av dei nye fylkesgrensene. Dette legg til rette for at me kan gjera ytterlegare justeringar i framtida, dersom fylka finn det hensiktsmessig.
Runar Sjåstad (Arbeiderpartiet), 2017-12-07:
Arbeiderpartiet støtter regionreformen. Vi ønsker også sterkere fylker og regioner, og Arbeiderpartiet støtter frivillige sammenslåinger. Reformen vi ønsker oss, skulle se både på geografi og på innhold og oppgavefordeling. Fylkene skulle få flere oppgaver. I Finnmark, som jeg kommer fra, gikk vi i gang med nabosamtalene. Vi tok den bestillingen Stortinget hadde sendt oss. Vi hadde samtaler med Nordland og Troms, vi hadde egne samtaler med Troms, og Troms og Nordland hadde egne samtaler. Det strandet der. Man klarte ikke å skape nødvendig forståelse for at denne reformen var et gode, og heller ikke skape en garanti for at vi skulle få flere oppgaver. Jeg hørte statsråden her i dag snakke om at man også hadde et annet formål – man skulle jevne ut folketallet, og man skulle få større fylker. Vel, det er engang slik at arealet i det Finnmark vi har i dag, er 14,8 pst. større enn Danmark, selv om vi bare er 76 000 mennesker. Så skulle vi jevne ut folketallet, skulle vi få større fylker, kan jeg ikke se annet enn at Finnmark og Oslo burde slå seg i hop – ellers klarer vi ikke å oppnå den målsettingen. Nå mener jeg ikke å harselere med reformen, men det poenget jeg prøver å få fram, er at uansett hvordan vi hadde innrettet oss, ville vi blitt annerledesfylket. Det er en del av bildet, det er en del av motstanden. Så er det nok flere grunner til at det strandet. Det er flere grunner til at det var større motstand i nord enn mange andre plasser. Dette var ikke en reform som var bestilt av fylkene, det var ikke slik at vi hadde bedt om dette – det var Stortingets reform. Og når Stortinget ikke klarte å skape begeistring for sin egen reform – man klarte ikke å tilby oppgaver, man gikk direkte på geografien – ble det litt tungt for oss å skulle selge inn at bare vi gikk med på å tegne om kartet, kom oppgavene av seg selv. Vi skulle gi en slags blankofullmakt til en regjering der begge regjeringspartiene har vært tydelige på at man egentlig vil avvikle det folkevalgte regionale nivået. Vi så samtidig som vi skulle diskutere geografi for å få flere oppgaver, at de tok virkemiddelapparatet, RUT-midler er nevnt. Man ville ta vekk tannhelse og regionale utviklingsmidler og fjerne forvaltningsansvaret for vannregionen. Så er det slik at statsråden viste til at samfunnet endrer seg, og at vi må endre oss. Da har jeg lyst til å si at den geografien man tegner opp nå, faktisk er den inndelingen vi hadde før 1866, så jeg er ikke sikker på at det heller er et framskritt.
Runar Sjåstad (Arbeiderpartiet), 2017-12-07:
Tilgang til helsetjenester er viktig for at innbyggerne skal føle trygghet for liv og helse. Dette gjelder ikke minst i Finnmark, et fylke som er preget av sitt klima og av lange avstander. Mange har lang reisevei til sykehus, og pasientenes opplevelse av helsetjenestene er viktig. Det er en ekstra belastning med lang reisevei. Det er derfor viktig med et helhetlig tilbud som fokuserer på innhold og kvalitet i alle ledd. Sykehus, nærsykehus, spesialisthelsetjeneste, kommunens førstelinjetjeneste, ambulanse, luftambulanse, legebåt og pasientreiser må bidra til at alle samlet sett får et best mulig helsetilbud. Finnmark har en befolkning på 76 000. Lange avstander rettferdiggjør likevel at Finnmark har to sykehus, et i Kirkenes i Øst-Finnmark og det andre i Hammerfest i Vest-Finnmark. Bygging av nye Kirkenes sykehus er straks fullført, og byggingen av nytt sykehus i Hammerfest står for tur. Dette er i tråd med Stortingets vedtak vedrørende Nasjonal helse- og sykehusplan fra mars 2016. Samtidig har Finnmarkssykehuset vedtatt prosjekt Alta nærsykehus, en ombygging og utvidelse av nåværende Alta helsesenter, i et samarbeid mellom Finnmarkssykehuset og Alta kommune, med betydelig utvidelse av spesialisthelsetilbudet. Det er avgjørende at disse planene fullfinansieres og følges opp som planlagt. Siv Jensen og Frank Bakke-Jensen holdt pressekonferanse i Alta den 17. juni 2017. Budskapet var at de sto fast ved Stortingets vedtak vedrørende struktur. Samme regjering har i perioden 2013–2017 lagt fram fem stortingsmeldinger om helse, uten at noen av disse sår tvil om at regjeringen ønsker dagens sykehusstruktur. Likevel registrerer vi at Fremskrittspartiet i ettertid har gått hardt ut og lovt sykehus til Alta. Vi vet at det er harde fronter i denne saken. Mange av argumentene som er brukt i etterkant av Stortingets behandling, er med på å spre usikkerhet og frykt rundt dagens og framtidens helsetilbud i hele Vest-Finnmark. I dag er det Venstres Dokument 8-forslag vi har til behandling, med krav om ytterligere utredninger. Lokale politikere i Alta har gjennom mange år arbeidet aktivt for å få et fullverdig sykehus i Alta. Dette har uten tvil bidratt til styrking av helsetilbudet, gjennom etablering av Alta nærsykehus. Vi ser det store folkelige engasjementet i saken, gjennom oppslutningen i demonstrasjon og postkortaksjon. Vi som politikere plikter å fronte saker som bidrar til stadig bedre helsetilbud, men uten å skape unødig frykt og usikkerhet. Det blir likevel litt merkelig når det nå blir så store forskjeller mellom lovnader og oppfølging gjennom politiske vedtak, som hos regjeringspartiet Fremskrittspartiet.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2017-12-07:
Hvis salen er i tvil, er jeg fra Buskerud, og jeg skal snakke litt om konstruksjonen Viken, jeg også. Vi har hørt noen ganger i valgkampen, når vi står på gaten, uttrykket «politikerforakt». Noen ganger kan vi føle det, og jeg må si at da konstruksjonen Viken kom på banen, skjønner jeg at det kan nøre opp under et sånt utrykk. Dette er nesten politisk galskap. Vi har fått en region uten innhold og uten oppgaver, som de andre regionene. Jeg vil si at dette på mange måter er som å bære havre til en død hest, i hvert fall en halvdød en, fordi mellompartiene er med på å opprettholde noe som de blå-blå ikke vil ha. Hjemme har vi en vinduspost med blomster som jeg ikke har hjerte til å kaste. De er i ferd med å dø. Men vi setter dem i den vindusposten, og så vanner vi dem litt, men så dør de etter hvert. Jeg har på følelsen at denne regioninndelingen, og Viken spesielt, er en sånn blomst som den som står i min vinduspost. Og så kommer representanten Hareide og Venstre og vanner den blomsten en liten stund, og så får vi se hvordan dette går. Jeg fatter ikke hva Kristelig Folkeparti har gjort. Jeg er veldig skuffet over Kristelig Folkeparti, og så synes jeg det er leit at ikke Kristelig Folkepartis leder er her i salen og forsvarer det vedtaket. Det kan være at lederen selv ikke var så begeistret for vedtaket. Det er mulig. Vi har fått det som mange kaller for smultringen rundt Oslo, fra – som jeg sier – Hol til Hvaler, med en enorm konsentrasjon av geografi og land og jord, uten noen særlige oppgaver. Så sier Kristelig Folkepartis representant her at de skal være med på en utredning etterpå om hva denne regionen skal inneholde. Det var da en underlig framgangsmåte å lage en utredning og diskutere oppgaver etter at regionen er opprettet – en merkelig framgangsmåte. Hvorfor sånt hastverk, hvorfor sånt avtaleverk? Jeg fatter det ikke. Jeg håper at det blir noen flere runder, at det kan komme en ny sjanse. Hva som skal til, stilte forrige taler spørsmål om til Venstre – hva som skal til for at de kan ombestemme seg. Det blir spennende å se denne diskusjonen framover, men tenk litt på velgerne. Det vil jeg si så alle i salen hører det: Tenk på velgerne våre.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2017-12-07:
Det som kommer til å skje senere i kveld når vi skal votere over denne saken, vil jeg karakterisere som en politisk ulykke. Det skulle ikke ha skjedd. Det som vi har foran oss, er selvfølgelig en betydelig sentralisering av de politiske strukturer i Norge, og dermed også en redusering av de folkevalgtes makt. Tenk på alle de fylkespolitikerne som nå blir satt til side og erstattet av store administrasjoner. Det i seg selv er en stor utfordring for det politiske styresett i Norge. Men det er allikevel ikke det viktigste, slik jeg ser det. Det viktigste er at det etableres et system for den nasjonale styringen av Norge på regionalt nivå som er så ulikt. Jeg har intenst fulgt med på debatten i hele dag for bare å klare å danne meg et bilde av hva som er argumentet for at man aksepterer at noen fylker blir stående alene, mens man lager andre store regioner. Hvordan tør man å gjøre det – på alvor, i Stortinget – for å etablere noe man mener skal bli bedre enn det vi har i dag, attpåtil uten at man har lagt inn oppgavene? Hvordan tør dere det, og oppå alt dette: under stor motstand? Fylkesting etter fylkesting etter fylkesting sier tverrpolitisk nei, mens Stortinget sier at dette er bra. Hvordan tør dere det? Dette er en politisk ulykke som ikke Stortinget burde ha forårsaket – selvsagt. Det betyr jo ikke at disse angrepene på Arbeiderpartiet som kommer fra statsråden og andre, overhodet er relevante. Vi sier at vi skal ha sterke regioner, vi sier at vi skal ha nødvendige reformer, men vi kan ikke vedta noe som det verken er politisk hode eller hale på – for det er nettopp det vi er i ferd med å gjøre. Hvorfor er det ingen fra regjeringspartiene og fra mellompartiene som er i stand til å komme opp hit og forklare hva som er den egentlige begrunnelsen for en slik konstruksjon, som er så ulik og uten bestemt innhold? Det forstår ikke jeg, og det gjør meg veldig urolig. Derfor mener jeg at det er god dekning for å si at dette er en politisk ulykke.
Monica Carmen Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2017-12-07:
Når vi nå samler Østfold, Akershus og Buskerud i et nytt fylke, styrker vi samtidig regionens posisjon overfor Oslo. En felles Viken-region gjør det lettere for oss å løse viktige oppgaver i årene som kommer. De tre fylkene har mange ting til felles, bl.a. at de alle deltar i et felles bo- og arbeidsmarked med Oslo. Oslo burde selvfølgelig vært med som en del av den nye regionen, men vi respekterer at de ønsker å stå alene, og er overbevist om at det nye samarbeidet vil bli en styrke for regionen. Fylkeskommunene har ansvaret for de videregående skolene. Ved at vi samler Buskerud, Akershus og Østfold i en ny region, gjør vi det langt enklere for elevene som bor nær fylkesgrensene, selv å bestemme hvilken skole de skal gå på. Bor de i Lier, blir det enklere å velge skole i Asker. Bor de i Vestby, blir det enklere å gå på skole i Moss. I tillegg blir det lettere for politikerne å planlegge hvilke skoletilbud vi skal ha hvor, slik at vi kan tilby elevene våre best mulige fagmiljøer og på den måten et bedre utdanningstilbud. Mange som bor i enten Buskerud, Akershus eller Østfold, jobber i Oslo. Det gjør at fylkeskommunene bl.a. må samarbeide tett om samferdselsprosjekter, slik at veiene og jernbaneskinnene er tilpasset det behovet vi har. Når vi i dag har tre ulike fylkeskommuner som forhandler med Oslo og staten i mange prosjekter, er det vanskelig å nå igjennom, og det er vanskelig å komme til enighet. Med en samlet Viken sikrer vi en langt bedre balanse i forhandlingene, der vi har to like parter på hver sin side av forhandlingsbordet. På den måten kan vi sikre en mer helhetlig planlegging av boligutvikling, infrastruktur og utvikling av næringslivet vårt. Avstand, størrelse og oppgaver har blitt brukt som kontraargumenter av motstandere av en ny regional struktur. Men da de rød-grønne hadde regjeringsansvaret, etablerte de Helse Sør-Øst, på folkemunne kalt «Helse Størst». Da hadde disse partiene ingen motforestillinger knyttet verken til størrelse eller avstand. For la oss se på tallene. Mens det er 285 km mellom Halden og Hallingdal, er det 750 km mellom Bjorli i Oppland og Mandal i Vest-Agder. Mens det er over 9 000 ansatte i de tre fylkeskommunene, er det 77 000 i Helse Sør-Øst, altså åtte ganger så mange. Viken har 1,2 millioner innbyggere som de skal levere tjenester til, mens Helse Sør-Øst skal levere spesialisthelsetjenester til 2,9 millioner mennesker. Så til dem som bruker størrelse som kontraargument, vil jeg si at den nye regionen faktisk blir mindre enn det Hedmark fylke er i dag. Men det største paradokset er at mens vi debatterer saken her i dag, har samtlige fylkesting i Østfold, Akershus og Buskerud allerede gått inn for at den nye fylkeskommunen skal hete Viken, og den skal bestå av de tre fylkene.
Lene Westgaard-Halle (Høyre), 2017-12-07:
Det er et par ting jeg har lært etter bare et par måneder på Stortinget. Det ene er at ting tar tid. Det andre er at flere av debattene vi har i salen her, bærer preg av at vi ikke slipper ut så ofte. Vi kan stå her på talerstolen og gire oss opp til de helt store høyder for en eller annen fylkesgrense, vi kan karakterisere hverandre, andre fylker eller prosessen med mer eller mindre parlamentariske uttrykk. Realiteten vi i denne salen bør ta inn over oss, er at folk flest bryr seg ikke om det vi diskuterer akkurat nå. Folk flest bryr seg ikke om Arbeiderpartiet er for regionreformen, men later som om de er imot. Folk flest bryr seg ikke om det heter «BTV», eller om det heter «Vestfold og Telemark» eller «Telemark og Vestfold». Folk flest følger ikke med på at Arbeiderpartiet i Buskerud og Østfold kjempet hardt for Viken, for så å ombestemme seg, fordi noen av gutta i partiet fant ut at det var lurt før valget. Det folk bryr seg om, er å ha en trygg skolevei å sende barna av gårde på om morgenen, om de rekker jobben den dagen fordi bussen går, eller ikke går, og om skolen som datteren begynner på neste høst, er god og trygg. De er opptatt av om tjenestene vi leverer, er gode, og da blir det nesten på grensen til humoristisk å høre representanten Kolbergs varme omsorg for fylkestingspolitikerne. Fylkestingspolitikerne er det ikke synd på. Jeg er én av dem, så jeg har lov til å si det. Om vi får færre av dem, er det langt fra noen ulykke, som Kolberg kalte det. For meg som er fra Vestfold, blir dette en litt merkelig debatt – ikke på grunn av de mange formaningene som vi har hørt fra talerstolen, men fordi lokalpolitikerne våre har gått videre. Lokalt i Vestfold er fokuset på framtiden, ikke på fortiden. I Vestfold er vi opptatt av hvordan Vestfold og Telemark kan bli best mulig for våre innbyggere: Hvordan skal skolene bli bedre? Hvordan skal veiene bli tryggere? Hvordan skal jobbene bli flere? Vi politikere – spesielt i denne salen – bør bli litt mindre opptatt av oss selv og litt mer opptatt av innbyggerne våre. Det viser debatten her i dag ekstra tydelig. Tiden er inne for at vi blir konstruktive.
Freddy André Øvstegård (Sosialistisk Venstreparti), 2017-12-07:
Mye har blitt sagt om regionreformen nå og tidligere, så jeg har bestemt meg for å ta et skritt tilbake og tenke på hva dette egentlig handler om for meg. Som sosialist er jeg opptatt av at makten skal ligge nærmest mulig folk, at det skal være kort vei fra vanlige mennesker til innflytelse over samfunnet og de sakene som vanlige mennesker blir berørt av. Da jeg var 15–16 år, var jeg aktivist i Sosialistisk Ungdom, og jeg var brennende opptatt av å få et bedre kollektivtilbud for ungdom i Østfold. Derfor lagde vi en kampanje om at ungdom ikke skal betale voksenpris på bussen. Vi samlet inn underskrifter og tok kontakt med fylkestingsrepresentantene våre – og vi fikk gjennomslag. Ungdommer helt opp i 20-årene fikk en egen ungdomsbillett, som var mye billigere enn voksenbillett. Det var en liten, men viktig forbedring av hverdagen for dem det gjaldt, men det var også så mye mer. Det var demokrati nedenifra i praksis, vanlige mennesker som organiserte seg og fikk til forandring. Vi fikk innflytelse over beslutninger som gjaldt våre liv. Denne muligheten er noe av kjernen i et demokrati, å vite at det faktisk nytter. Vi kunne få dette til fordi avstanden til fylkeshuset i Sarpsborg ikke var særlig stor, verken geografisk eller i overført betydning. Kunne vi gjort det om det ikke var Østfold fylkeskommune, med sine 280 000 innbyggere, vi måtte få gjennomslag i, men Viken region, med 1,8 millioner innbyggere og et regionting langt vekk? Det tror ikke jeg. Det er det denne regionreformen handler om, at makt og medbestemmelse over vanlige folks hverdag flyttes vekk fra folk, og ikke bare geografisk. Beslutningene vil også bli mer utilgjengelige for vanlige mennesker. Det vil gjøre det langt vanskeligere for vanlige mennesker å få medbestemmelse over det som betyr noe i deres liv. Det vil gi avmakt, og avmakt er gift i et demokrati. Vi ser rundt om i verden nå hva slags krefter den avmaktsfølelsen nører opp under. Derfor er jeg så skuffet over at Østfold i dag blir tvangssammenslått med Buskerud og Akershus. Nå er oppgaven for østfoldingene og for Østfold-politikerne klinkende klar: Vi må kjempe enda hardere for interessene til vanlige folk i vårt fylke framover, og det håper jeg at vi gjør uansett hva slags region vi er en del av.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2017-12-07:
Dette er egentlig en ganske trist dag, for det ser ut som at vi i løpet av kvelden, eller natta, kommer til å vedta fylkessammenslåinger som ingen av de berørte kommunene eller fylkene føler behov for. Det har vært en veldig dårlig prosess. Ja, demokratiet har vært fraværende – kanskje som i 1781, da Christian VII var konge i Norge. Han hadde en uregjerlig embetsmann som han syntes han måtte bli kvitt, så han delte Oplandene, så det ble Christians amt og Hedemarkens amt. Det var ikke spesielt demokratisk. Men senere har vi vært vant til at når vi diskuterer hvordan selve folkestyret skal fungere, hvordan kommuner og fylker skal fungere, så har det vært et resultat av demokratiske prosesser. I denne saken har det vært fraværende. Dette er en reform som veldig få ønsker seg. Da holder jeg på utsiden de frivillige sammenslåingene av fylker, som vi er for, men snakker om de tvangssammenslåingene som er grunnlag for Dokument 8-forslaget her i dag. Dette er ingen regionreform. Det er en sammenslåing av fylker som ikke ønsker å bli sammenslått, for det er ikke nye oppgaver. Da vi behandlet denne saken her i salen i vår, var det faktisk sånn at Arbeiderpartiet, sammen med andre, la fram en del konkrete forslag til hva de nye, sammenslåtte fylkene kunne få av nye oppgaver. Men det ble nedstemt av regjeringspartiene – og kanskje kan de få nye oppgaver i framtida. Arne Nævra holdt et godt innlegg der han bl.a. omtalte politikerforakten. Og i motsetning til min medrepresentant på benken, Westgaard-Halle, har jeg registrert mange innbyggere som er opptatt av dette. Og de rister på hodet. Noen ganger er det ikke bare sånn at en kan riste på hodet over politikerforakten. Noen ganger er det faktisk sånn at en kan skjønne den. Når demokratiet og befolkningen blir hørt i så liten grad som i denne saken – i en så viktig sak for forvaltningen av demokratiet i Norge – skjønner jeg at folk rister på hodet. Det er til å skjønne. I Vestfold har vi fått klare signaler fra velgere, fra kommunepolitikere og fra ordførere om at de ikke ønsker denne reformen. Så hvis Kårstein Eidem Løvaas, Lene Westgaard-Halle, Erlend Larsen, Morten Stordalen og Carl-Erik Grimstad i dag stemmer for denne reformen, så sitter de altså her og ikke ivaretar interessene til innbyggerne i Vestfold.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2017-12-07:
Jeg tok først og fremst ordet for å kommentere representanten Kjenseths påstand om at dette var en reform som hadde vokst fram nedenfra. Sannheten er at det gikk en beskjed til fylkeskommunene om at de var nødt til å snakke med nabofylkene om det kunne være aktuelt med en fylkessammenslåing. Noen av dem startet før det – trønderne gjorde det, helt frivillig. For vår del i Vestfold har vi sagt at Vestfold, Telemark og Buskerud kan være et alternativ hvis vi må slå oss sammen, og en del andre fylker har snakket om andre løsninger. Men alle har sagt at vi først burde diskutere oppgaver. Det var det jeg sa i mitt første innlegg. Det er helt riktig som Kristian Tonning Riise sa, han siterte en artikkel, og den var glitrende og godt formulert, om jeg skal si det selv. Jeg er selvfølgelig for beskjeden til å sitere mine egne innlegg fra tidligere tider, men den handlet om innhold, og det var det prosessen handlet om. Ja, Trygve Slagsvold Vedum og jeg reiste rundt i landet og holdt foredrag sammen, sammen med folk fra SV, og samlet partiene våre for å diskutere om vi kunne klare å få til en skikkelig demokratireform som ga lokaldemokratiet makt og myndighet. Det greide vi ikke, det innrømmer jeg. Nå blir vel dette stående i stortingsreferatet, men jeg omtalte den meldingen vi la fram, som meldingen med tilløp uten sprang, fordi det var så vanskelig å få frigjort oppgaver til det regionale nivået. Det er grunnen til at jeg helt først i mitt innlegg i stad sa at dette ikke er en regionsreform. Dette er en sammenslåing av fylker, og en tvangssammenslåing av fylker som ikke har bedt om å bli slått sammen. Vi i Vestfold er opprørt, og jeg kan fortelle min kollega på benken, Kårstein Eidem Løvaas, at jeg lytter veldig til Høyres ordfører i Sandefjord, Bjørn Ole Gleditsch, eller tidligere fylkesmann i Vestfold, den kjente Høyre-mannen Erling Lae, som har sagt klart og tydelig at denne reformen ikke kan forklares for noen, for den har ikke noe innhold. Det er grunnen til at vi har sagt: Nei, vi skal ikke tvangssammenslå de fylkene. Derfor ligger Dokument 8-forslagene her. Og så vil vi være med på en prosess som diskuterer hvilke demokratiske oppgaver vi kan gi til regionale forvaltningsnivåer, og så finne naturlige strukturer med utgangspunkt i det. Som sagt, til tross for at jeg var rent for beskjeden til å nevne det, synes jeg flere burde lese den artikkelen som Kristian Tonning Riise har lest. Og i den grad en skal drive med demokratireform, kanskje bruke det som oppskrift, nettopp å gjøre det.
Tage Pettersen (Høyre), 2017-12-07:
Her står det en østfolding som er en ekte Viken-entusiast. Flere representanter har i debatten etterlyst hvor tilhengerne til reformen er – og her står en av dem, og vi er mange. Jeg legger merke til at Senterpartiets representant fra Østfold ønsker seg et helt nytt demokrati, der kun fylkesrepresentanter fra berørte fylker skal ha stemmerett når regionale saker skal avgjøres. Helt konkret har representanten Myhrvold uttalt at det er veldig skuffende at et parti som ikke er representert, verken i Buskerud, Akershus eller Østfold, skal få være med på å bestemme etableringen av region Viken. Og det er Kristelig Folkeparti han sikter til. I går vedtok fylkestinget i Østfold, også med Arbeiderpartiets stemmer, å si ja til etableringen av region Viken. Det er en god beslutning, som sier meg at de nå vil jobbe konstruktivt med etableringen av den nye regionen. Vedtaket er i hovedsak likelydende med vedtakene fylkestingene i Buskerud og Akershus fattet i november. De som i dag vil sette bremsen på, setter samtidig de berørte fylkene i en utfordrende situasjon – utfordrende fordi de er opptatt av gårsdagens svar på morgendagens utfordringer. Hele poenget med reformen er jo nettopp å gjøre regionene bedre rustet til å møte framtiden. Motstanderne av reformens fremste argument er at de ikke vet hva de nye regionene skal gjøre. Men uansett oppgaver vil større regioner bidra til at alle utfordringer kan ses i større sammenheng enn i dag. Hvorfor skal f.eks. ikke elever bosatt i Moss kunne velge videregående skoler i Akershus, som ligger nærmere enn tilsvarende tilbud i Østfold? Hvorfor har vi fram til i dag ikke klart å etablere gode nok kollektivløsninger på tvers av fylkesgrensene i Oslo-regionen? Hvorfor skal vi ha ulik arealpolitikk i samme bo- og arbeidsregion bare fordi det går en fylkesgrense eller to igjennom. Spørsmålene kunne vært mange flere. Det svarene har felles, er at den nye regionen vil bidra til bedre, mer sammenhengende og bredere tilbud for våre innbyggere. Bonusen vi får med på kjøpet, er nye oppgaver som flyttes ned fra staten, men ikke minst at ressurser kan spares på både administrasjon og politikk – ressurser som kan brukes på bedre tjenesteyting. Argumentene om at regionene blir ulike i folketall kan heller ikke brukes mot reformen. Region Viken er en like god idé, selv om enkelte andre fylker ikke vokser i størrelse i denne omgang.
Solveig Sundbø Abrahamsen (Høyre), 2017-12-07:
I Telemark og Vestfold har det sidan Stortinget gjorde vedtak om samanslåing av dei to fylka 8. juni 2017, vore mange møte mellom politikarane frå Vestfold og Telemark. Det har vore innvendingar mot inndelinga, og under valkampen garanterte dei raud-grøne partia at dei skulle reversere vedtaket. I dag behandlar me eit representantforslag om at Telemark og Vestfold skal bestå som sjølvstendige fylkeskommunar. Det ville vere feil å seie at dette har vore ein rett fram og enkel prosess for dei to fylka, sidan utgangspunktet for begge fylkestinga var eit vedtak om at ein ønskte å ha Buskerud med i regioninndelinga. Då det ikkje blei ein realitet, var det viktig å sjå framover og sjå på dei moglegheitene som ligg i samanslåing av dei to fylka Vestfold og Telemark. Det var innstillinga frå mine partikollegaar i Telemark og Vestfold. Om det ikkje har vore ein rett fram prosess, har han iallfall vore konstruktiv i Vestfold og Telemark. Måndag 5. desember heldt fylkesordførar i Vestfold, Rune Hogsnes, og fylkesordførar Sven Tore Løkslid frå Telemark ein pressekonferanse der dei la fram forslag til avtale mellom dei to fylka. I dag behandla fylkestinget i Telemark den framforhandla avtala og gjorde eit samrøystes positivt vedtak. Namnet har det vore mykje diskusjon omkring, og det blir Vestfold og Telemark. Vidare blir hovudsetet til den nye fylkeskommunen lokalisert til Skien, og politisk og administrativ leiing og det som naturleg organiserast under ho, blir lagd til Skien. Fylkesmannsembetet blir lagt til Tønsberg. Vidare er det bestemt at fellesnemnda blir sett saman av 18 representantar frå Vestfold og 16 frå Telemark. Det er gledeleg at dei to fylkesordførarane ser framover og framhevar kva dei ser på som fortrinna for sitt fylke, og på korleis dei saman med fylkeskollegaene sine kan lyfte fram ein sterk region, Vestfold og Telemark. Eg har tru på at det blir ein spennande region, i motsetnad til min kollega frå Telemark Senterparti her i stad. Telemark er stort i areal, med fjellandskap, i tillegg til at Telemark har industri og næringsliv som absolutt vil kunne samspele med Vestfold. Infrastruktur i form av både jernbane og veg bind saman dei to fylka og utgjer ein naturleg arbeidsregion. Samanslåinga vil styrkje vekstkrafta i regionen. Eg ønskjer politikarar i dei to fylka lykke til med arbeidet fram mot 1. januar 2020, med mål om ein ny, sterk Vestfold og Telemark fylkeskommune.
Frida Melvær (Høyre), 2017-12-07:
Vedtaket om samanslåinga av Sogn og Fjordane og Hordaland var eit demokratisk og frivillig fatta vedtak i begge fylkestinga. Som tidlegare ordførar fekk eg høve til å følgje saka tett, og eg må seie at eg sjeldan eller aldri har opplevd ein meir grundig og omfattande prosess enn det arbeidet som vart lagt ned i samband med regionreforma – to år med sonderingar og avklaringar, informasjonsmøte, høyringar, forhandlingar, debattar og undervegs-vedtak. Fylkestinga godkjende intensjonsavtalane i februar i år, før saka vart endeleg vedteken i Stortinget i vår. Det undra meg difor stort då representanten Heggø frå Arbeidarpartiet gjekk på talarstolen i denne salen tidlegare i haust og fremja representantforslag om å reversere nettopp den samanslåinga. Fylkestinget i Sogn og Fjordane fekk 270 svar i høyringa om reforma. 16 av 26 kommunar stilte seg positive til ei samanslåing. Om lag tre fjerdedelar av innbyggjarane bur i dei kommunane som har gjeve sitt ja til samanslåinga. Sogn og Fjordane Arbeidarparti heldt representantskapsmøte 26. november i fjor med reforma som tema, der dei sa massivt ja til ei Vestlands-samanslåing. Eg opplevde eit entusiastisk Arbeidarparti. Omtrent på same tid hadde Senterpartiet samla ein liten flokk inne i Sogn, der representanten Navarsete – med ein brennande fakkel i handa – forkynte følgjande om reforma: «Det er så ille at det skulle vore straffbart». Det er ei haldning som står i sterk kontrast til den offensive og konstruktive tilnærminga til den same reforma som fylkesordføraren frå det same partiet hadde. Eg håpar aldri vi kjem dit at demokratiske prosessar vert straffbare. Arbeidarpartiet angra seg. Valkampen stod for døra, og kort tid før Stortinget skulle fatte eit vedtak om regioninndelinga, var dei imot. Då skulle eit to år langt arbeid reverserast. Lokale partifellar og trufaste Arbeidarparti-veljarar stod att noko forvirra og visste ikkje heilt kva dei skulle seie. Her skulle dei omstille seg frå entusiasme til pessimisme i rekordfart. Denne veka brukte fylkesordføraren frå Senterpartiet heile talen sin til fylkestinget i Sogn og Fjordane til å snakke om fylkessamanslåinga og om at tida no var inne til å sjå moglegheiter framfor problem. Fylkesvaraordføraren hadde den same tilnærminga – Arbeidarparti-politikaren som i juni i år tala partifellene sine midt imot – og Arbeidarpartiet bråsnudde frå region-ja til region-nei. Vedtaket om ei samanslåing av Sogn og Fjordane og Hordaland er lovleg og demokratisk fatta.
Ivar Odnes (Senterpartiet), 2017-12-07:
Saksordføraren Ketil Kjenseth uttalte til Oppland Arbeiderblad den 1. desember at det er stor ståhei for ingenting, det som vi i Senterpartiet og Arbeidarpartiet no har dratt i gang i samband med Dokument 8-forslaga våre som vert behandla i dag. Det har han heilt rett i, for det er stor ståhei for ingenting – at det skal setjast i verk store tvangssamanslåingar av fylke som klart har sagt nei til dette. Og det finst altså ingen teikn til at fylkeskommunane sine oppgåver og tenester skal styrkjast. Så bekrefta representanten Kjenseth i det same intervjuet at Venstre og Kristeleg Folkeparti alt hadde skrive under ein avtale med Høgre og Framstegspartiet i juni om fylkesreforma. Så dette vert berre ei ny stadfesting av fleirtalsvedtaket frå juni. Det å tolka valresultatet i haust for fleirtalspartia i Hedmark og Oppland slik at det er stor oppslutning om tvangssamanslåingsprosessen for desse to fylka, er for meg ei stor gåte. Eg må også seia at fleirtalet i denne saka er ei merkeleg gruppering. I spørjetimen her i salen den 8. november sa kommunalministeren at regjeringspartia eigentleg vil leggja ned fylkeskommunen, men at det var Venstre som hadde fått gjennom denne fylkesinndelinga. Leiaren i Kristeleg Folkeparti, Knut Arild Hareide, sa på si side under valkampen at denne inndelinga som dei stemte for i juni, berre var eit utkast som framstod som eit uferdig produkt. Tidlegare byrådsleiar i Oslo og fylkesmann i Vestfold, Erling Lae, sa i samband med landsmøtet i Høgre i år: «Jeg har ikke truffet et eneste menneske som er i stand til å forklare reformen. Men den er jo funnet på i Stortinget som en del av et kompromiss. Skal vi omorganisere Norge ut fra en flygeidé i et av de mindre partiene på Stortinget?» Her er Høgre med Lae utruleg treffande. Det er berre Venstre som meiner at denne inndelinga som no ligg på bordet, er ein god idé, og Kjenseth, som er vald inn frå Oppland, som er saksordførar for forslaget om å oppheva vedtaket om samanslåinga av Hedmark og Oppland, greier altså å oversjå, overprøva og overkøyra dei klare fleirtala i fylkestinga som var mot denne tvangssamanslåinga av dei to fylka. Så høyrer eg også representanten Kjenseth i dag prata om at det skal skapa utjamning av konkurransekrafta, bl.a. mellom Raufoss og Tynset. Så kan ein spørja seg korleis ein meiner at denne utjamninga skal skje ved å etablera eit dobbelt så stort fylke som Hedmark og Oppland. Har Venstre og Kjenseth nokon annan informasjon enn oss andre når det no skal verta ei utjamning mellom dei ulike delane av dagens to fylke? Eg har enda til gode å høyra eit innlegg som fortel om det geniale med denne tvangsreforma, noko som er karakteristisk for heile denne reforma.
Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2017-12-07:
Sammen med representanten Rigmor Aasrud har jeg fremmet forslag om at Oppland og Hedmark skal bestå som sjølstendige fylkeskommuner og ikke tvinges til å slå seg sammen til en region. Dette forslaget har vi fremmet fordi fylkestingene i begge fylker klart har motsatt seg en slik sammenslåing. Oppland Arbeiderparti har også et enstemmig vedtak om det samme, særlig begrunnet i mangel på nye oppgaver, og vi har gått til valg på at vi ville gjøre om Stortingets tvangsvedtak fra i vår om vi kom i regjering. Jeg er ikke motstander av større regioner, forutsatt at utgangspunktet er større ansvar og flere oppgaver – oppgaver som løses best av et politisk valgt regionalt nivå. Regjeringa og støttepartiene, derimot, gjør tingene i feil rekkefølge, om det da i det hele tatt kommer flere oppgaver av betydning, og i tillegg gjennomfører de en ny inndeling, altså med tvang. God prosess? Nei! Men vi må konstatere at det blir tvangssammenslåing. Vi visste at vår omkamp hadde dårlige odds, men vi tok den likevel, med et lite håp om at Kristelig Folkeparti ville fri seg fra tvangsbruken. Innstillingen viser at vedtakene som ble gjort i vår, ikke vil bli endret, og da må vi forholde oss til det. Men da forventer jeg virkelig at regjeringa setter godviljen til når dette ekspertrådet forhåpentligvis kommer opp med mange gode forslag til nye oppgaver for de nye fylkeskommunene. Da må regjeringspartiene legge bort all tidligere motstand mot det regionale nivået og vise at de har tro på og tillit til de nye fylkestingene. En ny inndeling alene er ingen reform. Arbeiderpartiet har tidligere presentert en liste med aktuelle oppgaver som vil bli godt ivaretatt av de nye fylkeskommunene. Regjeringa bør ta den lista seriøst. Alle vil være tjent med om vi i stor grad kunne samles om nye oppgaver. De to fylkeskommunene i Innlandet har – tross misnøyen med regjeringens tvangsbruk og manglende oppgavebeskrivelse – forholdt seg til regjeringas fastsatte prosess, og fra fylkestinget i Oppland ble det også tverrpolitisk varslet raushet i den videre prosessen. Likevel er det mye som er krevende, ikke minst funksjonsfordeling – jeg kaller det bevisst det, da det i vår tid vil være både unødvendig og feil å samle all administrasjon på ett sted. Navn er en annen utfordring. Mange av oss synes det historiske Opplandene klinger godt. En skal også komme fram til enighet om styringsform. Det er avtalt møte med fylkeskommunene i Hedmark og Oppland hos statsråd Jan Tore Sanner 14. desember. Dette møtet blir naturlig nok svært viktig for arbeidet og samarbeidet framover. Men igjen: Jeg tror mye ville vært enklere å forholde seg til om en framtidig oppgaveportefølje hadde ligget på bordet. Det er jo unektelig en sterk kobling mellom oppgaver og struktur. Jeg sliter for øvrig med å se logikken i mye av den vedtatte geografiske inndelingen, som flere her har vært innom. Men da skal det sies at Innlandet – eller hva navnet nå blir – nok ikke er den merkeligste konstruksjonen, om det blir veldig stort.
Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2017-12-07:
Jeg legger til grunn at alle i denne forsamlingen har et demokratisk sinnelag, og vi har også innsikt i at det er makta som rår. Men jeg er skrudd sammen slik at når jeg skjønner hvor det bærer, begynner jeg tross alt å være litt konstruktiv og tenker: Hva ligger det her av muligheter? Men det var fram til stortingspresidenten personlig kom inn i manesjen. Stortingspresident Olemic Thommessen delte sine tanker om nye, sammenslåtte fylkeskommuner i avisen Gudbrandsdølen Dagningen den 5. november. Innlegget hans får meg til å bli enda mer bekymret for om regjeringspartiene virkelig har noen vilje til å gi det regionale nivået større ansvar og flere oppgaver. «Sett med Høyres øyne mener vi nok det er viktigere å styrke kommunene med oppgaver enn å legge dem til fylkeskommunen.» Dette er mindre enn halvhjertet om fylkeskommunenes framtidige oppgaver. Jeg vet ikke hvilken makt og innflytelse stortingspresidenten har på regjeringspartienes politiske virke, men når det er primærkommunene han nå løfter fram i tvangssammenslåingen til flere gigantiske fylkeskommuner, med tanke på nye oppgaver, blir jeg – med god grunn – svært bekymret. I det minste vil jeg si at det var meget dårlig timing. For igjen: En ny fylkesinndeling alene er ingen reform. Snarere kan det, som mange har sagt, bli begynnelsen på slutten for dette forvaltningsnivået. Nye enheter må få ny kraft, økt ansvar og handlingsrom og sikres økonomi til å stimulere verdiskaping og sørge for velfungerende tjenester på regionalt nivå. De fylkespolitikerne som nå sier ja, slik Hoksrud beskriver, gjør det i forventning om at de skal få viktige, nye oppgaver – samtidig som de kjenner regjeringspartienes blåselampe, den blå sådan. Jeg håper statsråden – som kanskje er i salen – eller noen fra regjeringspartiene, eller Venstre, som går i spissen for det hele, kan presisere hva Høyre egentlig vil i denne saken. Det kan hende de vet mer om det enn enkelte av oss andre gjør – det var, president, til Kjenseth personlig. Dette har president Thommessen virkelig sådd tvil om, slik jeg ser det. Hans uttalelse gir i alle fall ikke økt entusiasme rundt tvangssammenslåingsprosjektet på fylkesnivå. Jeg forventer at noen tar ansvar for å klargjøre dette, for jeg tror det er flere enn meg som synes det kunne være greit å få en pekepinn på hva vi har i vente – eventuelt ikke har i vente.