trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2015-06-03:
Her kommer kanskje noe av den grunnleggende forskjellen i tenkning om tiltak mot økende arbeidsledighet fram – at man må vente og se hva som skjer, og hvilken etterspørsel som kommer, mens strategien den gangen, i 2009, ikke var på grunnlag av etterspørselen, men på grunn av aktiv holdning fra regjeringa for å forebygge økt ledighet, som ett av veldig mange virkemidler. Vi snakker nå om et veldig spesielt virkemiddel, men som virket, og som kan være veldig bra nettopp i en situasjon der det er veldig store utfordringer i en del av sektorene i norsk økonomi. Forrige gang var utfordringen at – for å si det enkelt – snekkerne ble ledige, byggebransjen var rammet. Da var dette et virkemiddel som traff godt. Denne gangen trenger vi også å velge virkemidler – langt flere enn dette, men også dette virkemidlet – for å gi et tilbud til dem som ønsker å unngå at en lavkonjunkturperiode skal føre til at ledigheten setter seg fast og øker. Derfor anbefaler vi å bruke også det, blant mange andre tiltak.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
For det første har man fortsatt i dag mulighet til å bruke bedriftsintern opplæring, i henhold til forskriften. Hovedregelen er i inntil 13 uker, og dette kan også vurderes i det enkelte tilfellet til å gjelde lenger. Etaten vurderer selv i det enkelte tilfellet om en skal gå utover de 13 ukene. Man kan også innenfor dagens regler ha rullerende ordninger på dette mellom de ansatte, slik at man kan drive på lenger enn 13-ukersperioden. Så det tiltaket finnes, det tiltaket er der, og det brukes. Men så langt i år har det blitt brukt svært lite. Det har frem til i april vært 64 deltakere i snitt per måned. Så har det vært noe økende i den senere tiden, naturlig nok, fordi vi også har sett en moderat økning i ledigheten. Den økningen vi la til rette for i revidert nasjonalbudsjett, som regjeringen foreslo, gjør det også mulig å øke bruken av det tiltaket som representanten Andersen etterlyser. Så vil jeg også minne om at det som har vært et betydelig ønske – jeg fikk tilbakemelding både fra næringslivet og fra partene i arbeidslivet om hvilke tiltak som bør iverksettes nå ut fra den situasjonen som man er i – har vært mer satsing på vei og bane, å gjøre noe med rammevilkårene til næringslivet ved å sette ned skattetrykket, å reversere permitteringsreglene og å øke antall tiltaksplasser. Alle disse fire områdene, som også partene og næringslivet har bedt om, har denne regjering levert på: 1 000 flere tiltaksplasser, permitteringsregelverket er reversert, skattetrykket er redusert, og vi bygger mer vei og bane enn noen gang.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
Representanten Andersen vet det sikkert utmerket godt også fra da han selv satt som arbeidsminister, og foreslår nå det som han selv foreslo som arbeidsminister når det gjaldt 26-ukersregelen. Men situasjonen i arbeidslivet og næringslivet var litt annerledes konjunktursammensatt da enn nå. Nå går det veldig inn mot de oljerelaterte næringene. Jeg synes det er viktig å følge utviklingen med hensyn til hvordan dette brer om seg i næringene, og jeg ser at det begynner å bre om seg også i andre næringer enn bare oljenæringen. Vi vil følge med på bruken av opplæringstiltaket, men jeg vil først vurdere det når etterspørselen etter tiltaket begynner å komme. Jeg ser ingen grunn til å bruke det nå, og til å endre på det nå, når ikke etterspørselen etter den løsningen er der, men har vært på helt andre områder. Skulle den etterspørselen komme, vil jeg naturligvis sette meg ned og vurdere om en skal gjøre endringer med hensyn til konjunkturutsatte næringer.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
Muligens er det en forskjell i måten å tenke på fra denne regjering og til tidligere regjeringer. Jeg synes det er viktig å iverksette tiltak ut fra de områdene som etterspørres av partene i arbeidslivet og av næringslivet – for å demme opp for økt ledighet, for å omstille, for å gjøre næringslivet og arbeidsplassene mer lønnsomme, for å legge til rette for at man kan omstille og skape nye arbeidsplasser. Jeg vet ikke om det er riktig – hvis det er sånn å forstå at representanten Andersen mener det – at man skal sette inn flere ressurser nå på et tiltak, fordi man selv foreslo det i 2009, som ikke etterspørres. Jeg stiller spørsmål ved det. Da mener jeg det er bedre å bruke ressursene inn mot det som etterspørres. I revidert nasjonalbudsjett har vi styrket bevilgningene på det området, som gjør at man faktisk kan bruke dette tiltaket mer, så det er en åpning også for økt etterspørsel etter det, hvis det skulle være ønske om det.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
For det første er jeg enig med representanten Wiborg, og det regner jeg med at også spørreren er, i at arbeidsmarkedssituasjonen i Norge er god sammenlignet med andre land. Det skal vi være glade for. Så er det også om å gjøre at vi jobber hver eneste dag for å sørge for at vi kan ha en god arbeidsmarkedssituasjon i Norge, som takler de norske forholdene, som takler de norske utfordringene. Det har denne regjeringen fokusert på, det har denne regjeringen jobbet hver eneste dag for å få bedre tiltak for. Jeg mener at det er fornuftig å følge utviklingen i arbeidsmarkedssituasjonen og tilpasse motkonjunkturpolitikken i henhold til den faktiske situasjonen, slik den utvikler seg. Det har alltid vært lurt, og vil også i fremtiden være lurt. Derfor har denne regjeringen, som jeg også sa til representanten Dag Terje Andersen, kommet med tiltak som har blitt etterspurt og foreslått av partene i arbeidslivet: 1000 flere tiltaksplasser, reversering av permitteringsreglene, ned med skattetrykket, mer vei og bane – som gjør det mer lønnsomt for næringslivet. Jeg kan ikke se at det er noen motstrid mellom meg og representanten Wiborg på dette. Man må tilpasse farten etter situasjonen og etter det føret man kjører på, og det gjør denne regjeringen.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
Vi følger utviklingen nøye og kontinuerlig, har god dialog med partene i arbeidslivet, har god dialog med næringslivet, og diskuterer hvilke konkrete tiltak som trengs for å møte den situasjonen vi står overfor. Det er en situasjon, og tiltak vi har kommet med, som jeg har redegjort for, og vi vil helt sikkert også komme med nye tiltak når situasjonen skulle tilsi det. Hvilke tiltak man måtte komme med da, skal ikke jeg svare på nå, for det er alt etter hvilke typer næringer som står overfor utfordringer, hvilke typer problemer det er vi faktisk står overfor, og da må man også tilpasse tiltakene etter det. Så registrerer jeg at representanten Holen Bjørdal sier at flere midlertidige stillinger ikke gjør at vi får flere i arbeid. Nå er det ikke sånn at det forslaget ennå er iverksatt. Det blir iverksatt 1. juli. Jeg har tro på at det kan være et godt springbrett for mange som står utenfor arbeidslivet, til å komme seg inn i arbeidslivet. Jeg mener det er fornuftig, i stedet for at de skal stå på utsiden.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
For det første er det ikke riktig at man ikke skaper nye jobber. Vi har fått 8 000 flere nye jobber. Men økningen i sysselsettingen har dessverre stoppet opp – økningen har stoppet opp. Så er det en grunn til at sysselsettingsandelen går ned, og det er at mange utlendinger nå reiser hjem, og at flere går over til alderspensjon. Og hvis Arbeiderpartiet mener at man for å opprettholde sysselsettingsandelen heller skulle ha beholdt utlendingene som blir ledige, her – istedenfor at de drar til Europa for å ta seg nytt arbeid – og hatt dem på norske trygdeordninger, er jeg uenig med Arbeiderpartiet i det. Jeg er også uenig hvis man skulle ha nektet folk å gå over til alderspensjon. Jeg mener at det ikke er grunnlag for å tegne et krisebilde med en arbeidsløshet på 2,7 pst. Men samtidig gjelder det å ha forståelse for den usikkerheten, den klumpen i magen, som veldig mange ansatte rundt omkring i Norges land i dag føler på: usikkerheten rundt sin arbeidsplass. Derfor tar denne regjeringen også grep, derfor har denne regjeringen kommet med mange tiltak, og derfor følger vi utviklingen nøye og er beredt til å komme med nye tiltak.
Fredric Holen Bjørdal (Arbeiderpartiet), 2015-06-03:
«Arbeidspolitisk talsperson i Framstegspartiet, Erlend Wiborg, skriv i Dagbladet 21. mai at «arbeidsmarkedssituasjonen i Norge er fortsatt god sammenliknet med de fleste andre land. Derfor er det ikke riktig å gi full gass, selv om enkelte populistiske stemmer i opposisjonen ber om det». Er statsråden einig i denne uttalen, og dermed i at fleire tiltak for å motverke arbeidsløyse ikkje er naudsynt, eller er dette endå eit døme på eit framstegsparti som meiner éin ting i regjering og noko anna i Stortinget?»
Fredric Holen Bjørdal (Arbeiderpartiet), 2015-06-03:
Det er interessant å høyre statsråden forsøkje å gjere gull ut av gråstein. Det skulle då berre mangle at regjeringa reverserte sine eigne innstrammingar i permitteringsreglane i den situasjonen som vi er inne i no. Når det gjeld satsinga på arbeidsmarknadstiltak: Vel, det begynner å kome seg no, etter avtalen med Venstre og Kristeleg Folkeparti, men ho er framleis for svak, etter Arbeidarpartiet sitt syn. Og fleire mellombelse stillingar, som er arbeidsministeren sin store kjepphest, får ikkje fleire i jobb. Er det andre tiltak i vente frå regjeringa no når vi ser at situasjonen i arbeidsmarknaden ikkje betrar seg?
Fredric Holen Bjørdal (Arbeiderpartiet), 2015-06-03:
Takk for svaret. VG kunne på laurdag vise at regjeringa snart er tilbake til start når det gjeld å skape nye arbeidsplassar i Noreg. Veksttakten i økonomien er halvert, og det er 24 000 fleire arbeidsledige no enn då regjeringa tok over. Vi kan alle vere einige om at det ikkje er regjeringa sin feil at oljeprisen går ned, men det er regjeringa sitt ansvar å ta grep for å motverke konsekvensane av det. Og då reagerer eg litt når Eriksson seier til same avis at det ikkje er grunn til å teikne noko krisebilete. Eg tvilar på at dei mange tusen arbeidsledige er veldig imponerte over ei slik vente-og-sjå-haldning. Kor høg må arbeidsløysa eigentleg bli før Eriksson vil setje inn nødvendige tiltak?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2015-06-03:
«Statsråden har tidligere slått fast at krenkelse av enkeltpersoner som er motivert av religiøs forankring, vil bli sett på som hatkriminalitet. Undertegnede har fått flere henvendelser om saker der konvertitter har blitt utsatt for sjikanering, overgrep og drapstrusler på grunn av sin nye tro. Utfordringen er at få vil anmelde, og det finnes lite statistikk. Men alt fra prester, biskop og PST-sjef er bekymret. Hva kan statsråden gjøre for å få flere saker frem i lyset og sikre beskyttelse for konvertitter?»
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2015-06-03:
Jeg vil takke statsråden for et godt svar. Jeg er veldig glad for at han er tydelig på at det ikke skal være en høy terskel for å anmelde. Derfor tror jeg det er viktig at det kommer et tydelig signal fra justisministeren om at det å gå og anmelde ikke innebærer en fare. Vi ønsker å ta vare på dem som velger å gå til et slikt skritt. Men jeg vil også vise til at for annen type kriminalitet – enten det gjelder menneskehandel, vold i nære relasjoner eller lignende – har en sett at det har vært lite statistikk, store mørketall. Så, etter den enorme fokuseringen som har vært, har tallene kommet fram i lyset, noe som er bra. Agderposten har skrevet en rekke artikler der de bl.a. har fortalt om biskopen i Agder, som har hatt konvertitter på kontoret som sitter og skjelver fordi de ikke tør anmelde. Uansett hvor mye tid Kirken har brukt på å bygge tillit – jeg er helt enig med justisministeren i at den har en nøkkelrolle – har den ikke klart å få dem til å gå og anmelde. Kanskje er det – som også statsråden peker på – på grunn av situasjonen med sikkerhetsmyndigheter i deres heimland, eller kanskje de er redde for represalier. Noen peker også på, f.eks. i Dagen i dag, at de opplever at politiet mangler kompetanse. Hvordan kan en bygge en bedre tillit mellom politi og konvertittene?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2015-06-03:
Takk igjen for godt svar. Jeg er enig med statsråden. Statsråden peker på at Kirken kan spille en rolle og ta kontakt med politiet. Jeg vil utfordre litt tilbake igjen: Har statsråden noen intensjon om at politiet kan være den oppsøkende kontakten, altså gå på f.eks. gudstjenester eller lignende og besøke religiøse ledere – ikke nødvendigvis bare i kristen sammenheng, men også i f.eks. muslimsk sammenheng – for å tydeliggjøre retten til å konvertere, som jo kan være et betent spørsmål? Dette er kanskje også bakgrunnen for at f.eks. Mathias, konvertitt, står fram i Dagen i dag og forteller om at han ble utsatt for drapstrussel, og at det er mange som ikke tør gå med kors eller snakke om trua si, nettopp av frykt for represalier. Vil statsråden ta initiativ til at politiet kan drive en sånn type arbeid? Vil han – som jeg også var inne på i starten – ta initiativ til å finne mer dokumentasjon? Ellers er jeg helt enig i at Kirken og organisasjoner som f.eks. Kristent Interkulturelt Arbeid kan gjøre en kjempejobb også i samarbeid med politiet, for sikre beskyttelse og sikre anmeldelser.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
La meg først få takke representanten Ropstad for spørsmålet. Regjeringens handlingsplan mot radikalisering og voldelig ekstremisme gir veldig klare føringer for bekjempelse av hatmotivert kriminalitet. Politidirektoratets disponeringsskriv for politi- og lensmannsetaten i 2015 bygger også opp under dette. Samtidig står det i Riksadvokatens mål- og prioriteringsskriv fra 2015 at hatkriminalitet skal ha en sentral, landsdekkende prioritet i statsadvokatembetene og i politidistriktene. Nærpolitireformen – som det nå er kommet i stand enighet om, hvor bl.a. Kristelig Folkeparti er en viktig aktør – vil også ha til hensikt å styrke fagmiljøene i de ulike politidistriktene og samarbeidet mellom politiet og kommunene. Slik sett vil også nærpolitireformen bidra til å styrke arbeidet mot hatkriminalitet. Det gjøres mye viktig arbeid i politiet mot hatkriminalitet. Men siden representanten først og fremst tar opp spørsmålet om hatkriminalitet rettet mot konvertitter, har jeg lyst til å peke på viktigheten av at terskelen for å anmelde den formen for hatkriminalitet mot konvertitter ikke må være høyere enn terskelen for å anmelde annen type hatkriminalitet. Dette kan by på utfordringer. Vi har – som representanten Ropstad også var inne på i spørsmålet sitt – rett og slett et noe snevert kunnskapsgrunnlag til å kunne trekke noen klare konklusjoner. Noe av årsaken kan være at det er relativt få anmeldelser i slike saker, som representanten også var inne på. Det er også naturlig at Kirken vil spille en viktig rolle i å støtte opp om dem som utsettes for slik kriminalitet, og også hjelpe til med å skape trygghet for at det å gå til politiet i Norge med en anmeldelse ofte vil være noe helt annet enn å gå til politiet i deres opprinnelsesland med en anmeldelse. Å skape den tryggheten tror jeg også Kirken vil ha en viktig rolle i. I tillegg tar politiet denne formen for kriminalitet på alvor, men de er avhengig av anmeldelse for å kunne gjøre den jobben de skal gjøre. Så har jeg lyst til å nevne noen av de prosjektene som er i gang i politiet. Oslo politidistrikt har utvidet sin spesialistgruppe ved Manglerud politistasjon. Den er spesialisert innen kunnskap om og kompetanse på hatkriminalitet. Den første dommen kom 19. mars 2015, etter en sak som denne nyopprettede hatkrimgruppen hadde ført for retten. Det var en mann på 57 år som ble dømt for hatkriminalitet. Politidirektoratet publiserer også årlige rapporter om utviklingen av hatkriminalitet i Norge. I mai 2015 utarbeidet Oslo politidistrikt en egen veileder om hvordan hatkriminalitetsbestemmelsen i straffeloven skal anvendes. God anvendelse og registrering etter hatkriminalitetsbestemmelsen i straffeloven bidrar til å kvalitetssikre politiets etterforskning i denne typen saker, samtidig som det signaliserer tillit og styrker borgernes vilje til å anmelde hatkriminalitet. Flere saker frem i lyset gir også lavere mørketall og bedre overblikk over den faktiske kriminaliteten i Norge.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
Et viktig element vil være at kirker og menigheter som får denne typen opplevelser, kanskje på eget initiativ tar kontakt med politiet for å diskutere problemstillingen, for å få den nødvendige kontakten etablert, slik at politiet lettere kan fortelle hva de kan bidra med frem til en anmeldelse, og hvordan de kan bidra til å bygge den tilliten som er nødvendig for at anmeldelse også i denne typen forhold skal fremmes. Jeg tror at vi også her på mange måter vil kunne få hjelp av nærpolitireformen, hvor alle kommunene skal ha sin egen politikontakt, slik at man får et klart kontaktpunkt i f.eks. Kirken, i kommunen og hos andre som er borti denne typen tilfeller, som gjør at man lett kommer i kontakt med politiet – at man har en person som kan innhente den kompetansen som er nødvendig, og vise og veilede underveis i en slik prosess. Det å senke terskelen for at også Kirken – der vedkommende som er utsatt for dette, er helt anonymisert, hadde jeg nær sagt – kan starte en prosess med det lokale politiet for å gjøre oppmerksom på at her er det noe som en må ha dialog om, tror jeg også kan være et viktig bidrag for å sikre dette.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
Det som kan være en utfordring i dette bildet, er at omfanget av dette er, for det første, lite kjent og, for det andre, vil variere veldig fra politidistrikt til politidistrikt. Ved å igangsette en stor prosess, hvor alle politidistrikter skal drive aktiv, oppsøkende virksomhet, tror jeg ikke vi vil nå det målet som representanten Ropstad her er ute etter. Men i politidistrikter hvor man vet at dette er en utfordring – eksempelvis gjennom lokale medieoppslag, eksempelvis gjennom kontakt med frivillige organisasjoner, menigheter eller lignende – er det ikke noen tvil om at politiet, som et ledd i sitt forebyggende arbeid, har mulighet til å drive oppsøkende virksomhet, eksempelvis slik som representanten Ropstad skisserer. Men det må være en vurdering som gjøres ut fra det behovet politiet mener foreligger i den aktuelle regionen. Også her tror jeg ordningen med faste politikontakter vil være et viktig bidrag. Da vil politikontaktene raskt kunne se at i dette området er det en utfordring. Det betyr at de må prioritere sin tid også i den retningen, for å skape den dialogen og tilliten som er nødvendig.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
La meg takke representanten for spørsmålet. Plikten til å søke å avverge overgrep mot barn har med rette fått stor oppmerksomhet, og det er selvfølgelig et prioritert område for regjeringen. Endringen i straffeloven § 139 er et uttrykk for at avvergingsplikten er utvidet. Det skal mindre til av kunnskap og innsikt i et faktisk saksforhold om vold eller overgrep nå, enn det det gjorde før, for at plikten er forsømt. Dessuten er det nå klart at avvergingsplikten opphever eventuell taushetsplikt, uansett hva taushetspliktens grunnlag er. Politiet og den øvrige justissektoren har sine særskilte roller i arbeidet mot vold og overgrep mot barn i sitt arbeidsfelt. Etatene må imidlertid samarbeide tett med kommunale instanser, skole, barnehage, barnevern og hjelpeapparat, og det er således viktig at også andre samfunnssektorer enn politiet sørger for god og riktig opplæring og informasjon til dem som arbeider med og for barn. Særlig viktig vil det være å gi veiledning om forholdet til de ulike taushetspliktreglene som gjelder på de forskjellige områdene, og hvilke rammer en skal forholde seg til. Erfaringsvis gjør det seg dessverre gjeldende en viss frykt i mange sektorer for å bryte taushetsplikten. Representanten og jeg har hatt diskusjoner om dette tidligere, og har de samme intensjonene om viktigheten av at taushetsplikten ikke skal være til hinder for å avdekke slik kriminalitet. Det må etableres – og det må formuleres og formidles – en helt entydig forståelse av forholdet mellom taushetsplikten og opplysningsplikten. Det er en krevende arbeidsoppgave. Så er jeg tilfreds med at Riksadvokaten i sitt mål- og prioriteringsskriv for 2015 om etterforskning av familievoldssaker varsler at det i politiet og hos påtalemyndigheten nå i større grad må fokuseres på å håndheve avvergingsplikten i straffeloven § 139. Det er politiets og påtalesporets entydige ansvar. Politidirektøren opplyser at det nå foregår mye arbeid i politidistriktene hva gjelder samarbeidet med andre aktører, også særlig kommunale myndigheter, når det gjelder avdekking og forebygging av vold og overgrep mot barn. Blant annet gjennom et prøveprosjekt i Oslo skal man gjennom samlokalisering av tjenester forbedre samarbeidet mellom politiet og det øvrige tjenesteapparatet innen omsorg for barn. Fra min side vil jeg, i tillegg til å følge opp det politi- og påtalesporet som jeg nevnte hvilken måte var gjort på, også samrå meg med de statsrådene som er ansvarlig for de øvrige sektorene. Vi må i fellesskap vurdere om det bør tas spesielle skritt i form av kompetanseheving som skal sørge for at avvergingsplikten etterleves i større grad.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
Kanskje er det et behov for det, men samtidig tror jeg vi må erkjenne at dette er fryktelig vanskelige saker. Både i helsevesenet og i skolevesenet er på en måte taushetsplikten veldig mentalt innebygget som skranke for å dele opplysninger. Det å få til både nødvendig kunnskap og også holdningsendringer hos dem som faktisk gjør denne jobben, som er i kontakt med barna, som har denne meldeplikten, tror jeg er det aller viktigste arbeidet vi kan gjøre. Man vil i noen av disse veldig alvorlige sakene også naturligvis måtte bruke straffesporet. Det tror jeg i seg selv vil ha en forebyggende effekt, for det vil føre til at en blir mer oppmerksom på hva slags plikt som nå påhviler en. Det å få omtale rundt den typen saker er viktig. Så kan det stilles spørsmål, som representanten gjør, ved om kompetansen i politiet er god nok. Jeg har ikke noen grunn til å tro at den ikke er det, men det er altså vanskelige spørsmål når det gjelder dem som skal vurdere og melde. Men også bevismessig kan det være kompliserte spørsmål.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
Jeg er ikke uvillig til å se på om en lovteknisk kan løse dette på en annen måte. Det kan være ulike måter å gjøre det på, men jeg tror nok det aller viktigste er at en får informasjonen om rammene for meldeplikten ut til dem som faktisk er pålagt denne meldeplikten – at de håndhever det innenfor de rammene som gjelder. Det er gjort ganske mye arbeid for å forsøke å få frem dette budskapet. Likevel får vi dessverre eksempler på at dette har sviktet. Det er krevende. Nå er ikke jeg overbevist om at man løser det problemet ved å tydeliggjøre lovhjemmelen, for utgangspunktet i lovhjemmelen og den informasjonen som blir delt, er at dette er ganske tydelig, selv om det kanskje ikke fremstår som helt enkelt i den lovtekniske formuleringen i loven. Men det er heller ikke det som vanligvis er kilden til den informasjonen som gis til dem som skal jobbe med dette. Jeg er altså ikke uvillig til å se på om en lovteknisk kan gjøre dette annerledes, men samtidig tror jeg også det er et viktig bidrag i det vi nå ser, at både politiet og Riksadvokaten prioriterer dette i tiden fremover. Det tror jeg også vil ha effekt.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
Vi ser gjerne videre på dette, ikke minst i samråd med representanten og andre representanter på Stortinget som kan arbeide med disse sakene i andre internasjonale fora. Samtidig er det nok noen utfordringer også knyttet til Greves initiativ og måten en tenker dette knyttet opp imot ICC på. Som jeg nevnte i mitt innlegg, har ICC nå et veldig begrenset mandat. De forholder seg til de mest alvorlige internasjonale forbrytelsene: folkemord, krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten. Jeg tror nok også at ICC, slik det er bygget i dag, har en kapasitetsutnyttelse som jeg tror vi godt kan si er «makset» ut med tanke på den jobben som der gjøres. Det er også et kostnadsperspektiv i den tenkningen. Det er svært kostnadskrevende å holde en transnasjonal domstol oppe å gå. Det er en domstol som ikke bare kan avgi dom i en bestemt, konkret sak for så å forsvinne igjen. Dette er jo en domstol som må ha en vedvarende aktivitet for å kunne håndtere den typen saker som representanten er opptatt av at skal håndteres av en slik transnasjonal domstol. Så det må gjøres en veldig omfattende jobb hvis en skal skape et initiativ og et handlingsrom for å koble en slik transnasjonal domstol inn mot ICC. Det er nok krevende. Det er nok mange ulike politiske holdninger til dette internasjonalt. Jeg er glad for at interpellanten har fått positive tilbakemeldinger på det initiativet som hun har tatt, og ikke minst fått samlet en hel internasjonal organisasjon bak et slikt initiativ for å se hvordan en kan jobbe videre med det. Jeg tror likevel det er helt riktig, som interpellanten selv sier, at når man skal få slike mekanismer til å fungere, er det basert på et svært langsiktig arbeid, og det er basert på at en må bli enige om et fundament for hvordan en skal løse disse oppgavene som ivaretar borgernes rettssikkerhet på en skikkelig måte, som ivaretar også de skrankene som vi som rettsstat er avhengig av at en slik domstol skal ivareta, og at det er en internasjonal vilje til å løse opp i disse problemene. Veldig ofte kan vi nok dessverre se at en på overordnet og prinsipielt nivå mener at dette er gode tanker, mens når det kommer til de konkrete sakene, viser det seg i praksis å være veldig krevende. Representanten nevnte selv konkrete saker hvor det er svært krevende å få til et godt samarbeid med de statene som disse personene oppholder seg i, og for Norge ville det også være en utfordring i noen tilfeller fordi vi har dette forbudet mot å utlevere egne borgere til andre lands domstoler. Dette kan også løses, men jeg tror nok vi må erkjenne at det er et langt lerret å bleke.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
På mange måter er denne diskusjonen et resultat av at verden er blitt mye mindre. Det er dessverre mye lettere på dette området å kunne begå en alvorlig kriminell handling i ett land, raskt komme seg ut av landet og nær sagt finne seg et eller annet skjulested i et land hvor en ikke kan bli stilt til ansvar for den alvorlige forbrytelsen som er begått. Representanten har vært inne på flere slike eksempler selv. Representanten Lien var inne på ett konkret eksempel, og det er jo klart at det setter rettsfølelsen vår virkelig på prøve at en kan begå alvorlig kriminalitet i ett land og «skjule seg» – i mange av disse tilfellene trenger man ikke engang å skjule seg, men oppholder seg som en fri borger i et annet land – uten at saken blir prøvd for noen rett. Jeg tror derfor det er et par viktige tilleggsspor som en bør jobbe med i tillegg til det internasjonale frøet som interpellanten var inne på, for det vil ta tid å utvikle. Det er også viktig å jobbe med utleveringsavtaler. Det er viktig å få på plass utleveringsavtaler med relevante land, slik at en kan få kriminelle til å komme til det landet hvor forbrytelsen er skjedd – og så er det krevende i den grad det er landets egne borgere, i større grad enn om det ikke er det. Det andre sporet er at en kan styrke samarbeidet om strafferettslig forfølging i oppholdslandet. Det betyr altså at handlinger begått i et annet land, også vil være straffbart i hjemlandet. Vi har jo slike bestemmelser i norsk strafferett, hvor det å begå f.eks. et drap i et annet land vil kunne strafferettslig forfølges i Norge. Å utvikle også det som en tettere samarbeidsordning internasjonalt, tror jeg vil være et viktig bidrag som kan sikre oss bedre mot at personer skal kunne begå alvorlig kriminalitet og «slippe unna» enhver form for rettsforfølgelse. Det er krevende for oss som er opptatt av at rettferdighet skal skje fyllest, å akseptere at enkelte kan unndra seg strafferettslig forfølgelse på den måten som i for stor grad kan skje i dag.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2015-06-03:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til justis- og beredskapsministeren: «I 2010 ble straffeloven § 139 endret slik at det ble straffbart å ikke melde fra når man har kunnskap om vold og overgrep mot barn. Senere har vi hatt en rekke alvorlige saker, bl.a. på Mortensrud i Oslo, Vanvikan i Trøndelag og nå sist i Tromsø, hvor det kan være spørsmål om meldeplikten er kjent og praktisert. Aftenposten skrev for en tid tilbake at ingen er dømt for brudd på meldeplikten i Norge. Fagfolk har ment at lovhjemlene er for kompliserte. Hva vil statsråden gjøre for å sikre bedre oppfølging av meldeplikten?»
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2015-06-03:
Jeg vil takke statsråden for et godt svar. Det er avgjørende at vi blir bedre til å beskytte de svakeste, at vi greier å mobilisere flere til å være med og avverge. Hvis man ser på statistikken, er det særlig helsetjenestene, skolene, sykehusene – altså innenfor helsetjenestene fastleger osv. – som i liten grad sender bekymringsmeldinger. Jeg har f.eks. sett på en sak i Vanvikan i Trøndelag, hvor det kom opp under rettssaken at psykolog, fastlege og helsestasjon har hatt opplysninger. Men det får heller ikke noen konsekvenser – ingen straffes, det er ingen oppfølging når det gjelder meldeplikten. Så jeg vil spørre statsråden: Trengs det også bedre utdanning i politiet, egne etterforskere, mer spesialisering på det området som gjelder meldeplikten – for vi hører hver gang, f.eks. i Mortensrud-saken nå, at det er for komplisert å komme noen vei når de skal gå inn i om noen kan straffeforfølges?
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2015-06-03:
Jeg takker også for et godt tilleggssvar. Når det kommer fram i rettssaker, som i det tilfellet jeg nevnte her, at man faktisk har hatt opplysninger som burde kunne tilsagt nærmere undersøkelser, også strafferettslig, er det viktig å prøve å lære av det. I Finland er det en rettssak som settes opp nå til høsten, hvor det er elleve offentlig ansatte som er tiltalt for å bryte meldeplikten der, og den bør vi følge med på med hensyn til å lære her. Jeg vil spørre statsråden om dagens paragraf som gjelder meldeplikten. Den er formulert sånn at det den omtaler, er mytteri, krigsforræderi, spionasje osv., og så kommer det en lang oppramsing av paragrafer under. Det er ganske vanskelig når man leser den, å komme fram til at det gjelder overgrep mot barn, for da skal man langt ned i paragrafene. Det er også detaljer der om hva som omfattes og ikke omfattes, og det brukes formuleringer som at det skal være sikkert eller mest sannsynlig at det er begått overgrep. Vil statsråden vurdere om den paragrafen er god nok? Aftenposten oppfordret til at vi burde se på å lage en egen paragraf som gjelder overgrep mot barn på dette punktet.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2015-06-03:
«Vi kaster for mye mat i Norge. Husholdningene, butikker og andre kaster over 25 pst. av maten. Eksempelvis er det anslått at vi i Norge kaster 190 000 brød daglig. I Frankrike er det nylig vedtatt lovgivning som bidrar til at de store dagligvarekjedene i stedet for å kaste mat, donerer mat som er spiselig. Er dette et tiltak regjeringen mener vil kunne være aktuelt, og hva slags andre tiltak vil regjeringen iverksette for å redusere omfanget av mat som vi kaster?»
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2015-06-03:
Jeg vil takke for et veldig godt svar. Jeg mener at mye av det som statsråden peker på, er veldig gode tiltak, og jeg er også glad for at statsråden har den inngangen til dette. Altså: 190 000 brød skal kastes i Norge dag, og det er jo et paradoks at vi bruker som argument at de som kunne hatt nytte av de brødene, ikke har kapasitet til å motta det. Så mye mat kaster vi i Norge. Jeg må si jeg syns at dette er en etisk utfordring, det er en miljø- og klimamessig utfordring, det er en fordelingsmessig utfordring, og det er absolutt en prismessig utfordring – fra forbrukere som klager på at maten er for dyr, og så kaster man 25 pst. av den. Jeg er også veldig glad for at vi fra 2009 til 2014 kanskje ser at det går i riktig retning, som statsråden pekte på. Men jeg vil likevel utfordre statsråden på om ikke tiden nå er kommet – siden vi tross alt ikke er kommet så veldig langt, men det går i riktig retning – til å skru til litt overfor noen store aktører, om ikke lovforbud, så at man er tydeligere på at dette er en helt uakseptabel situasjon.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2015-06-03:
Jeg takker igjen. Jeg føler at dette er vi enige om. Og når denne intensjonsavtalen, og dette mer frivillige opplegget, blir finalisert, vil jeg utfordre statsråden til i egnet form å rapportere til Stortinget om det, for jeg mener det må være i politikkens interesse at vi bringer dette høyere opp på den politiske dagsordenen. Jeg er ikke sikker på om den franske løsningen er svaret for Norge, og hvis man får til et godt avtaleverk med bransjen og andre, kan det hende at det er tilfredsstillende. Samtidig ser vi at det er mye aktivitet også ute i det kommersielle miljøet, f.eks. Keep-it, den norske virksomheten som fikk en pris nå i Stockholm under EAT-konferansen, som merker matvarer på en helt annen måte, hvor vi ikke ser «best før», eller «spises før», eller alle de andre definisjonene, men som faktisk har en veldig klar indikasjon på om kjøttet holder seg. Det er jo en sånn innovasjon som vi trenger mer av, og som vi også bør bidra til å styrke.
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
Jeg er enig med representanten Storberget i at vi kaster for mye mat i Norge. Regjeringen tar dette på alvor, og det er allerede i gang mange tiltak og prosjekter for å redusere svinnet av mat. Jeg og fire andre ministre og bransjen undertegnet nå i mai en intensjonsavtale om reduksjon av matsvinn. Hele bransjen er med på samarbeidet, fra primærnæring til forbrukerleddet. Målet er at intensjonsavtalen skal munne ut i en forpliktende bransjeavtale. Regjeringen støtter også bransjens eget prosjekt for forebygging og reduksjon av matsvinn, ForMat, som har vært i gang siden 2010. ForMat-rapportens gallupstudier blant forbrukere viser at forbrukerne kastet mindre mat i 2014 enn i 2009. Det gjennomføres mange svinnreduserende tiltak i bransjen, som nye emballasjeløsninger, nedprising av varer med kort holdbarhet og nye produkter basert på utsorterte råvarer. Opprettelsen av Matsentralen i 2013 er også et viktig element i arbeidet mot matsvinn. Dette er nå den matsentralen i Norden som distribuerer mest overskuddsmat fra bransjen og til ideelle organisasjoner. Siden 2009 har vi hatt forbud mot å kaste matavfall på fyllinga. Dette avfallet går nå oftest til forbrenning, fôrproduksjon eller kompostering, men det er voksende interesse for å øke andelen som utnyttes til biogass. Reelt sett er det bare kravet om avtale med ideelle organisasjoner som skiller den foreløpige lovteksten i Frankrike fra norsk regelverk. Alt dette viser at vi er på rett vei med arbeidet mot matsvinn i Norge, uten et slikt forbud som er foreslått i Frankrike. Den franske nasjonalforsamlingen har vedtatt en ny lov som forbyr de store matvarekjedene å destruere usolgte matvarer. Loven er imidlertid ikke endelig vedtatt ennå. Den skal behandles og vedtas i senatet for at den skal være gyldig. Etter det jeg har fått opplyst, skal senatet diskutere loven i juni. Den foreløpige lovteksten pålegger supermarkedene å donere usolgt, men fortsatt spiselig mat til veldedighet, eller sørge for at kassert mat går til dyrefôr, kompost eller energiformål. Alle de store matvarekjedene i Frankrike må heretter inngå kontrakter med ideelle organisasjoner, som skal formidle usolgte matvarer til dem som trenger det. Det er stilt spørsmål ved om de ideelle organisasjonene har kapasitet til å kunne ta imot så mye mat som det her er snakk om. Den samme innvendingen kan også reises for Norges del. Jeg har fått opplyst at én av matvarekjedene i Norge har gitt overskuddsmat til ideelle organisasjoner i ti år, og de ønsker at alle deres butikker skal gjøre dette. Grunnet manglende kapasitet hos de ideelle organisasjonene er det bare en tredjedel av kjedens butikker som gjør dette i dag. Opprettelsen av Matsentralen i Oslo bidrar til å øke denne kapasiteten. De ideelle organisasjonene samarbeider også som aldri før om dette, og det er også interesse i flere andre byer for å opprette matsentraler. Heller enn nye påbud og forbud vil vi fortsette samarbeidet med bransjen, med sikte på å finne velfungerende tiltak for å redusere matsvinnet i Norge.
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
Det som er viktig nå, er at vi får på plass en slik forpliktende bransjeavtale, og det vi trenger for å få til det, er mer kunnskap om det som skjer når maten kastes. Det vi også kan si, er at vi som forbrukere er for lite flinke til å spise opp den maten vi kjøper. Jeg må si, i hvert fall for egen del, at jeg har skjerpet meg gjennom å planlegge innkjøpene litt bedre og dermed kaste mindre mat. Mange av oss er opplært til at det er stygt å kaste mat, og det synes jeg også de nye generasjonene bør opplæres i, at vi prøver å utnytte det vi kjøper inn. Så er det en utfordring som jeg mener det er veldig bra at næringsmiddelindustrien har grepet fatt i: Vi vet at mange bor alene, og mange av de pakningene som er å få kjøpt i butikken, er designet for familier. Det er også en av utfordringene som gjør at det kastes mye mat, at man ikke har tilpasset det man kjøper inn, til at det faktisk er mange som bor alene i vårt land.
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2015-06-03:
Det er jeg helt enig i, og det handler jo også om at forbrukerne får mer kunnskap om dette. Det er jo ofte slik at mange kanskje slår ut melken hvis man ser på datoen at melken går ut på dato samme dag eller dagen etter, mens det som er et faktum, er at den kan drikkes og være av like god kvalitet selv om datoen er overskredet. Da handler det jo om det er «best før»-merket, eller om det er merket med «siste forbruksdag». Alle disse tingene må vi bli flinkere til å informere ut om, og det gjøres det også et arbeid på. Jeg tar selvfølgelig oppfordringen om å rapportere om bransjeavtalen til Stortinget når vi har fått en slik på plass. Jeg vil også si at dette er en sak som jeg synes vi skal prøve å markedsføre sammen, alle politikere som er opptatt av å redusere matsvinnet, og bidra til å gi drahjelp til alle dem som nå gjør en formidabel jobb, både Matsentralen og næringslivet selv, som nå jobber intenst for å få ned matsvinnet. Så her kan vi gjøre en jobb sammen.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2015-06-03:
«Regjeringen har i sine budsjettforslag vist minimal vilje til å øke antall studieplasser. Dette i en situasjon hvor ledigheten øker, samtidig som det er dokumentert at bedrifter og virksomheter i offentlig sektor mangler kompetent arbeidskraft. Er statsråden uenig i at antall studieplasser er et politisk virkemiddel som kan brukes til å få til omstilling for norsk arbeidsliv?»
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2015-06-03:
Det stemmer – statsministeren snakker mye om omstilling, og statsråd Røe Isaksen sier nå at nye studieplasser er ett av flere virkemidler vi kan bruke. Jeg konstaterer at i de budsjettdokumenter og revidert budsjettdokumenter som er lagt fram av regjeringen Solberg, er det ytterst få studieplasser som er foreslått – 20 stk., så vidt jeg kan vurdere. Men det er nå engang sånn at i denne salen er det makt. Makt vil si å få noen til å gjøre noe de ellers ikke ville gjort, og Venstre og Kristelig Folkeparti har brukt denne makten til å få statsråd Røe Isaksen til å gjøre noe han ellers ikke ville gjort. Er det en riktig beskrivelse?
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2015-06-03:
Stortingets spørretime handler om at stortingsrepresentantene stiller spørsmål til regjeringen og regjeringsmedlemmer. Det synes jeg statsråd Røe Isaksen bør merke seg, for ofte snakker han om Arbeiderpartiet i særdeleshet, og han kan også da snakke om de andre samarbeidspartiene spesielt. Det er greit, men jeg konstaterer at det er de som har fått fram flere studieplasser som et aktivt virkemiddel. Statsråd Røe Isaksen synes det er mindre interessant som et aktivt virkemiddel. Det jeg vil berømme statsråd Røe Isaksen for å ha tatt opp i sitt svar – selv om det er litt på siden – er at han er opptatt av at flere fullfører. Det tror jeg det er helt riktig og betimelig å ha en diskusjon om, og det setter jeg pris på. Det er dog ett område hvor det ikke bare handler om gjennomføring, og det er IKT-utdanning. Hele næringslivet ønsker flere utdannet innenfor IKT, og studiestedene står klare til å opprette flere studieplasser. Kommer noen av disse studieplassene til å gå til IKT-studieplasser?
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-06-03:
Svaret på det er nei, det er jeg ikke uenig i. Dyktige medarbeidere i både offentlig og privat sektor er en forutsetning for omstilling og en bærekraftig økonomisk vekst i Norge. Flere studieplasser er ett av flere mulige utdanningspolitiske virkemidler som kan tas i bruk for å få ønsket omstilling i norsk næringsliv. Riksrevisjonen har bl.a. påpekt for lav gjennomstrømming i høyere utdanning. Flere studenter må fullføre på normert tid. Jeg vil derfor legge stor vekt på at vi skal få høyere kvalitet i utdanningen, slik at flere gjennomfører og kommer ut i arbeidslivet med en solid kompetanse. For arbeidslivet mener jeg at antallet kandidater som fullfører en utdanning, er det aller viktigste – enda viktigere enn antallet studenter som tas opp. Statistisk sentralbyrås fremskrivinger sier at arbeidslivets behov er dekket på mange utdanningsområder som gjelder høyere utdanning. For lærerutdanning, pleie- og omsorgsfag og teknologifag kan vi imidlertid få en mangel frem mot 2030. Departementet legger vekt på at institusjonene samarbeider nært med arbeidslivet for å utvikle studietilbud i samsvar med endrede og fremtidige behov. Dette blir fulgt opp f.eks. under etatsstyringsmøter og i annen dialog med sektoren. Det må også tilbys etter- og videreutdanning som kan bidra til at arbeidsstyrken har en oppdatert kompetanse. SSBs fremskrivinger viser også at vi må utdanne flere fagarbeidere fra videregående skole og fagskole. Regjeringen har derfor en egen satsing på yrkesfagene – Yrkesfagløftet. Målsettingen der er å bidra til at flere elever fullfører med de kvalifikasjoner som arbeidslivet etterspør. Jeg vil også legge frem en egen melding om fagskolene, som bl.a. skal bidra til å styrke betydningen av dette utdanningstilbudet. For å få godt samsvar mellom tilbud av og etterspørsel etter utdanning er det nødvendig å legge bedre til rette både for at den enkelte ungdom kan ta informerte og gode utdanningsvalg, og for at man tar valg som kommer samfunnet som helhet til gode. Vi jobber derfor også med en nasjonal kompetansepolitisk strategi for å styrke dette området. I forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett har samarbeidspartiene på Stortinget blitt enige om å be regjeringen opprette 500 nye studieplasser og vært så vennlige også å gi penger til det. En slik styrking fra høsten 2015 vil bidra til at vi bl.a. kan øke kapasiteten innenfor sentrale fagområder som helse- og sosialfag og teknologiske fag. Dette er utdanninger der vi i fremtiden vil ha stort behov for kompetanse, og det er gledelig at søkningen til høyere utdanning viser at flere unge er interessert i slike studier. Redusert aktivitet i offshoresektoren medfører noe usikkerhet i arbeidsmarkedet i Norge nå, og en del får merke det direkte på kroppen. De langsiktige konsekvensene kjenner vi ennå ikke. Vi vet at vi må omstille oss, og regjeringen følger utviklingen nøye. I den sammenhengen må vi også vurdere behovet for ytterligere studieplasser.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-06-03:
Det er ikke en helt gal beskrivelse, så jeg vil ikke kunne si at den er feilaktig, for vi har jo lagt frem et revidert budsjett, og der har vi gjort våre prioriteringer. Men jeg er allikevel forundret over at det har tatt såpass lang tid før Arbeiderpartiet har tatt inn over seg hva som er realitetene i Stortinget. Realiteten i Stortinget er at det er fire samarbeidspartier, som hvert eneste år kommer til å bli enige om budsjetter. Det er ikke fordi man ser at man må tvinge hverandre til forskjellige standpunkter. Det er fordi de fire partiene ser at vi ikke minst i kunnskapspolitikken står for en ny og mer offensiv kurs: et løft på kvalitet og kunnskap i skolen, større forskningsbevilgninger – et klart taktskifte der – og en bedre og mer offensiv politikk på nær sagt alle områder enn man har hatt de foregående årene. Det er helt riktig at Kristelig Folkeparti og Venstre da vil få tydelige seire også i budsjettene, men det har da sannelig også regjeringspartiene hatt. Men aller viktigst: De fire samarbeidspartiene står sammen om disse tingene.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-06-03:
Vi har ennå ikke besluttet hvor de nye studieplassene skal gå, og da er det naturlig å se på hvor vi har størst behov, altså der SSB sier at vi har størst behov i fremtiden. Og det er naturlig å se på hvilke prioriteringer regjeringen har gjennom f.eks. langtidsplanen, og der er – som representanten Aasen vet – også IKT og behovet innenfor teknologifag viktig og har en prominent plass. Så har jeg lyst til å si at det er to diskusjoner om hvorfor vi skal ha flere studieplasser. Den ene diskusjonen er en langsiktig diskusjon om hva slags kompetanse Norge trenger i fremtiden. Den andre diskusjonen er om vi skal bruke studieplasser og økning av det for å forhindre eller bøte på konjunktursvingninger i norsk økonomi. Med andre ord: Trenger vi flere studieplasser når arbeidsledigheten går opp? Da sier jeg at på et punkt kan det hende at studieplasser også skal være et klart motkonjunkturtiltak, men jeg vil advare mot en politikk hvor man tenker at antallet studieplasser skal svinge opp og ned med konjunkturene. Det tror jeg ikke er fornuftig, og det er heller ikke noe i norsk økonomi som peker på at det behovet er prekært nå som et motkonjunkturtiltak.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-06-03:
Jeg er i og for seg enig i at vi må gjøre mer, og det er jo det jeg også sier. Jeg sier at vi har gjort mye, jeg mener at vi har kommet et godt stykke på vei, men vi er ennå ikke i mål. Samtidig vil jeg si at disse kompetansekravene ikke er noe nytt og dramatisk, det er en presisering av hva det reelt sett er å kunne svømme og være trygg i vann, for å si det litt enkelt. Det betyr at det heller ikke er en ny oppgave som pålegges kommunene, men en presisering av hva de skal gjøre. Da vil jeg si at her er det det samme prinsippet i bunn som det er i norskopplæring, matematikkopplæring eller mat og helse, nemlig at man har noen læringsmål som elevene skal oppfylle, og så må kommunene sørge for at de målene blir oppfylt. Det er hovedprinsippet her. Men så mener jeg at staten også skal bidra, f.eks. når det gjelder elever som ikke har fått svømmeopplæring fordi de kom til Norge nylig.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-06-03:
Som jeg sier, så jobber vi med en handlingsplan for å bedre svømmeferdighetene. Jeg mener også det er naturlig at man vurderer om man skal videreføre en rentekompensasjonsordning, men det er en budsjettsak. Jeg synes at noe av det aller viktigste med disse nye kompetansekravene er at de synliggjør det som allerede er kommunenes oppdrag, så logikken her er jo at siden dette ikke er nye, ukjente krav, men en presisering av oppgaven, så er kommunene allerede finansiert for å gi elevene svømmeopplæring. I den grad det er slik, og det er nok en del steder, at noen kommuner har nedprioritert dette – ikke gir nok timer, ikke har nok tilgang til basseng, ikke har kyndig personale til å drive svømmeopplæringen – synes jeg det viser med tydelighet at svømmeopplæringen, som er en jobb for kommunene i dag, ikke er blitt tatt tilstrekkelig alvorlig. Så gjentar jeg igjen at vi har noen statlige virkemidler, og det er på ingen måte aktuelt å komme med mer. Hovedpoenget her er at dette er kommunenes oppgave å følge opp, som det er på andre områder i skolen.