Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2012-05-15:
Krisen i EU reflekteres i norske velgeres syn på EU. Aldri har EU-motstanden vært sterkere enn nå, og oppslutningen om EØS-avtalen vakler også. Meningsmålinger viser faktisk at et flertall i befolkningen – hvis de fikk velge i dag – ville foretrekke en handelsavtale hvor vi ikke har samme forpliktelser til å tilpasse oss EUs mangfoldige lov- og regelverk. Vi kan mene vårt om mulige alternativer til EØS-avtalen, men jeg synes dette er bekymringsfullt. Vi har nettopp fått en europautredning som på alle måter dokumenterer EØS-avtalens store betydning for norsk nærings- og arbeidsliv, uten at det har særlig klangbunn i folket, hvilket, etter min oppfatning, understreker behovet for en bred og opplysende debatt om vårt forhold til EU. Det kan nemlig komme en dag da det ikke lenger er gitt at vi kan basere vårt forhold til EU på EØS-avtalen. Behandlingen av vikarbyrådirektivet kan tjene som et eksempel på det som kan skje når debatten uteblir. Her har vi et direktiv som etter min og manges oppfatning er godt for norsk arbeidsliv, men som likevel møter motstand fra en samstemt norsk fagbevegelse – med unntak av Akademikerne. Motstanden mot vikarbyrådirektivet har islett av generell EØS-motstand, men mest av alt er den et uttrykk for manglende tillit til EU-systemets håndtering av arbeidslivsspørsmål. Da må vi erkjenne at EUs lovgivning på dette feltet i stadig større grad påvirker norsk lovgivning, og dette er ikke bare positivt. Utsendingsdirektivet, eller utstasjoneringsdirektivet, som noen velger å kalle det, har etter min oppfatning hatt negativ virkning for norsk arbeidsliv, fordi direktivet legitimerer at utenlandske arbeidstakere kan tilbys andre lønns- og arbeidsvilkår enn det som er vanlig her til lands, og fordi EU-domstolen gjennom flere dommer har svekket fagbevegelsens aksjonsmuligheter. Her på berget har vi møtt direktivet med en rekke ulike tiltak for å bekjempe sosial dumping, ikke minst en allmenngjøringslov, som i realiteten lovfester tariffavtalene på utpekte områder. Som utenriksministeren viste til i sin redegjørelse, står utsendingsdirektivet sentralt i to saker av stor betydning for vår kamp mot sosial dumping. EFTAs overvåkingsorgan, ESA, har betvilt Norges adgang til å stille krav om lønns- og arbeidsvilkår i offentlige kontrakter. Her kolliderer EU-retten med internasjonal arbeidsrett og ILO-konvensjon nr. 94, som de fleste EU-land har tiltrådt. Jeg vil tro at utfallet av denne saken vil ha vesentlig betydning, ikke bare for fagbevegelsens innstilling til EØS-avtalen. Desto mer gledelig er det at Borgarting lagmannsrett nå har gitt staten og fagbevegelsen fullt medhold i en tvist om allmenngjøringsordningens innhold, til beste for arbeidstakerne. Nå har EU-kommisjonen gjort et forsøk på å rette opp noen av de skjevhetene som EU-domstolen har skapt ved håndhevingen av utsendingsdirektivet, uten å lykkes synderlig. Forslagene er svært kontroversielle – så kontroversielle at de neppe blir gjennomført, i hvert fall ikke i sin nåværende form. Både svensker og dansker har gjort det klart at de ikke kommer til å støtte de foreliggende forslagene. Europeisk fagbevegelse og sosialistgruppa i Europaparlamentet er like klare, fordi kommisjonen, gjennom fellesskapslovgivning, fortsatt forsøker å begrense fagbevegelsens aksjonsrett. Det urovekkende i europeisk arbeidslivspolitikk er nettopp at den bygger opp om et fritt arbeidsmarked, med mobil arbeidskraft, uten at dette i tilstrekkelig grad balanseres opp mot arbeidstakernes rettigheter. Mens fagbevegelsen i de nordiske landene og i Tyskland er vant til å vinne fram med sine krav i forhandlinger, oppnår en svekket og til dels splittet fagbevegelse sør i Europa lite i møte med arbeidsgiverne, og heller ikke i EU. Vikarbyrådirektivet er et eksempel på dette. Her forsøkte europeisk fagbevegelse i flere år å forhandle fram en europeisk avtale med arbeidsgiverne, uten resultat. Så måtte det altså fellesskapslovgivning til for å rette på dette. En stor og økende arbeidsledighet med rik tilgang på arbeidskraft gjør naturligvis ikke europeiske arbeidsgivere mer samarbeidsvillige. Dette ser norske fagorganiserte, og EU-skepsisen har vokst. Derfor har vi en jobb å gjøre, vi som mener at EØS-avtalen fortsatt bør være grunnlaget for vårt forhold til EU. Vi må gjennom vårt samarbeid med EU og i vår europapolitikk fremme forståelsen for at det er forskjeller og ulike tradisjoner ved de enkelte lands arbeidsliv, og at konkurransepolitikken ikke kan drives så hemningsløst at den svekker arbeidstakernes rettigheter.