Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2015-04-28:
I representantforslaget er det foreslått at statsråder og statssekretærer skal ha en lovpålagt plikt til å oppgi til registeret for stortingsrepresentantenes verv og økonomiske interesser eventuelle oppdragsgivere som vedkommende har arbeidet for i løpet av de to siste årene før tiltredelsen, i den hensikt å fremme politiske eller næringsmessige interesser. Unntak er foreslått for opplysninger underlagt lovbestemt taushetsplikt. Jeg antar at mindretallet i presidentskapet selv vil redegjøre for sitt standpunkt om tilslutning til representantforslaget, med visse justeringer. La meg understreke at presidentskapets flertall selvsagt støtter gode og hensiktsmessige ordninger, med det formål å styrke den allmenne tilliten til politikken. Det er viktig for legitimiteten til vårt politiske system at folk kan ha tillit til at beslutninger på politisk og administrativt nivå i statsforvaltningen treffes på et saklig og uhildet grunnlag, uten at det ses hen til personlige interesser eller andre utenforliggende hensyn. Derfor har vi et register for stortingsrepresentantenes verv og økonomiske interesser, hvor også regjeringsmedlemmer registrerer tilsvarende opplysninger, og vi har habilitetsregler som den politiske ledelsen i departementene er pålagt å følge. En registreringsplikt som foreslått mener vi derimot vil være både uhensiktsmessig og problematisk å gjennomføre. Det vil dessuten kunne medføre en begrensning av rekrutteringen til politiske verv fra deler av privat sektor, med redusert overføring av viktig samfunnskompetanse som et uønsket resultat. Det problematiske med forslaget ligger likevel særlig i at registreringsordningen vil ramme den private tredjepart, som tidligere har vært oppdragsgiver for den aktuelle statsråd eller statssekretær, på en uakseptabel måte. Vi må regne med at svært mange av de oppdragene som etter forslaget vil være undergitt opplysningsplikt, vil være basert på konfidensialitet i kontrakten, som regel knyttet opp mot forretnings- eller kontraktsmessige forhold. En privat aktør som engasjerer en ekstern rådgiver til å fremme politiske eller næringsmessige synspunkter i tillit til at denne relasjon skal være konfidensiell, må kunne innrette seg etter denne forutsetning. Offentliggjøring av en slik relasjon vil kunne innebære et uakseptabelt inngrep i avtalefriheten og vil kunne medføre erstatningssøksmål. Flertallet kan ikke gå med på en registreringsordning som kan få slike følger, og mener representantforslaget og mindretallet ser bort fra denne siden av saken. Når jeg her har betonet hensynet til den private tredjepart, er det fordi presidentskapet antar at praksis når det gjelder innsyn i offentlige oppdragsgivere, vil bli innført i samsvar med de vurderinger som Sivilombudsmannen ga uttrykk for i den såkalte Listhaug-saken. Det er andre hensyn som spiller inn ved vurderingen av om opplysninger er taushetsbelagt når det offentlige inngår avtale med en tjenestetilbyder, enn når det gjelder et avtaleforhold mellom to private parter. Tilsynelatende kan det virke positivt at representantforslaget unntar lovbestemt taushetsplikt fra en eventuell opplysningsplikt om oppdragsgivere. Det er imidlertid et problem at lovbestemt taushetsplikt, som bl.a. advokater er omfattet av, vil kunne føre til en vilkårlig forskjellsbehandling med hensyn til registreringsplikt for oppdraget, alt etter hvilken tidligere profesjon en statsråd eller statssekretær har hatt. En slik forskjellsbehandling vil også invitere til kreative løsninger for å omgå registreringsplikten, som dermed ikke vil gi noe dekkende bilde av de reelle forhold. Et annet forhold som representantforslaget og mindretallet synes å ta lett på, er de lovtekniske utfordringer som vil måtte håndteres dersom mindretallets forslag skulle bli vedtatt. Flertallet mener at på et område som dette vil det måtte kreves presise regler. Vi kan ikke ha en registreringsordning der det stadig reises tvil om en statsråd har overholdt sine forpliktelser eller ikke, og der det henvises til at dette er noe som klargjøres gjennom praksis. Sist, men ikke minst vil jeg understreke at habilitetsregelverket pålegger statsrådene et selvstendig ansvar for fortløpende å vurdere egen habilitet i de sakene de befatter seg med, og at forholdet til eventuelle tidligere oppdragsgivere bare vil være ett blant mange vurderingstemaer. Den politiske ledelsens habilitet i enkeltsaker er viet stor oppmerksomhet fra departementenes side. Departementenes klare fokusering på den enkelte statsråds og øvrige politiske ledelses habilitet samt gode rutiner for håndtering av habilitetssaker gir trygghet for at det treffes beslutninger på et saklig grunnlag, uansett hvilken yrkesmessig bakgrunn den enkelte statsråd eller statssekretær måtte ha. Med dette anbefaler jeg innstillingen.