Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1998-10-22:
Me er alle einige i at det å utvikle gode fritidstilbod og haldningsskapande tiltak retta mot barn og unge er ein viktig del av å førebygge kriminalitet. Sjølv om ein satsar sterkt på slike tiltak, vil det dessverre likevel vere ein del menneske som ikkje klarer å halde seg vekk frå den kriminelle løpebanen. Da er det viktig at samfunnet satsar på omfattande tiltak som er retta inn mot perioden i soning, og tiltak som er retta inn mot ettervern – altså tida etter soning. I så måte er eg glad for at denne meldinga legg opp til å bygge på, utvikle og utvide dei tradisjonelle tiltaka med vekt på å etablere såkalla soningsprogram. Utfordringa her må bli å finne fram til så gode opplegg at dei medverkar til å motverke kriminalitet og gjere samfunnet tryggare i framtida. I samarbeid med ulike offentlege instansar må framtidsplanen bygge opp omkring den innsette sine evner og moglegheiter til å meistre sin eigen livssituasjon. Men det er avgjerande viktig at slike program òg tar i seg tiltak som styrkjer ettervernet og tida etter soning. I tillegg til det sosiale nettverket og samspelet mellom friviljuge organisasjonar og kriminalomsorga er det viktig å satse aktivt på tiltak som å gi dei innsette tilbod om utdanning. Me veit at lese- og skrivevanskar er meir utbreidd blant domfelte enn elles i befolkninga. Me veit òg at nær 20 pst. ikkje har fullført grunnskule, og at nær 90 pst. manglar ei vidaregåande utdanning. Derfor blir tiltak som stimulerer til utdanning og arbeidstrening, viktige tiltak med tanke på rehabilitering. Etter Arbeidarpartiet si meining er det av stor verdi å gi dei innsette eit tilbod som gjer at soninga får eit positivt innhald. Det har vore og er brei politisk semje om å satse på opplæring og fengselsundervisning. Dessverre har dette tilbodet hatt store økonomiske reduksjonar dei siste fire åra, det har altså vore ei reell nedbygging, men framlegget til statsbudsjett for neste år tyder på at det nå er politisk vilje frå Regjeringa si side til å auke litt på løyvingane innafor dette området. Men etterslepet er framleis stort, og dersom Stortinget ønskjer å satse på og stimulere til arbeidstrening og utdanning, vil arbeidet med budsjettframlegget klargjere om det er fleire parti enn Arbeidarpartiet og Sosialistisk Venstreparti som aktivt vil auke løyvingane til dette viktige formålet. Det er eit paradoks at der Stortinget kvart år seier fornuftige ting om dette området og ønskjer å vidareutvikle tilbodet, legg eit fleirtal her på Stortinget seg på eit økonomisk nivå som faktisk bygger det ned. Me har i dag mykje kunnskap både nasjonalt og internasjonalt om kva som må til for å legge til rette for at tidlegare straffedømde skal kunne finne sin plass i samfunnet. Da er det om å gjere å bruke denne kunnskapen i ei heilskapleg tenking. Dette er ingen ny kunnskap. Alt i 1841 sa Strafanstaltkommisjonen følgjande om dette feltet – sitert frå foko-nytt 1/97: «… En Mængde Fanger have ved deres Løsladelse af Fængslet intet Tilhold og intet at ernære sig ved.» Og vidare: «Skulle derfor de gavnlige virkninger af Behandlingen i Fængslet ikke tabe seg, men blive av Varighet, maa man ikke forlade Fangen i det kritiske Øieblik, han derfra løslades. Omsorg for den løsladte fange, og den derved bevirkede eller dog tilsigtede Forebyggelse af hans Tilbagefald paa Forbryterbanen udgjør saaledes en nødvendig Betingelse for en varig virkning af Behandlingen i Strafanstalten». Nå er det mitt håp at me aktivt tar tak i «det kritiske Øieblik», både for å spare samfunnet for store utgifter og for å skjerme enkeltmenneske for store lidingar. Slik sett er denne stortingsmeldinga eit viktig steg i rett retning.