trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Camilla Sørensen Eidsvold (Sosialistisk Venstreparti), 2020-05-26:
Vårt demokrati er tuftet på at folket bestemmer hvem som skal representere dem. Alle i denne sal er valgt av folket og representerer dem på best mulig måte. Men tvang er et dårlig demokratisk verktøy. Tvang er etter min mening brudd på tilliten vi har mellom innbyggerne og de folkevalgte. Etter å ha jobbet i to tiår som demokratiutvikler reagerer jeg veldig på dette vedtaket. Kommuner, fylkeskommuner, KS og storting har i mange år brukt tid, penger og kunnskap på å øke innbyggernes medvirkning for å bygge demokratiet, fordi et dynamisk demokrati er særs viktig for at vi ikke skal bli det motsatte. Den vanskeligste delen av medvirkning er med virkning: Å gi fra seg makt er veldig vanskelig og en utfordring for politikere og mange andre. For partier som tilhører en ideologi som er tuftet på enkeltindividets rett til å velge, blir det i sterk kontrast til tvangsvedtak. Regionreformen skulle styrke fylkeskommunene med nye oppgaver og skulle gi fylkene en enda viktigere del av forvaltningen. Men hva skjer? Jo, fylkene har fått nye oppgaver, men verken driftsmidler eller lønnsmidler følger med oppgavene. Ett eksempel: Deler av Riksantikvarens område ble overført til fylkeskommunene, når det gjelder både kulturminner og vår kulturarv. For Viken – for å ta et eksempel – er det fem stillinger som er overført, men lønnsmidlene som er overført fra regjeringen, er på 292 000 kr. Kultur ble ikke overført. Barnevern ble ikke overført. Det ser mer og mer ut som om regionreformen er en god måte å spare penger på. SV vil ha et demokratisk system, hvor tvang ikke hører hjemme. Vi vil gi fylkene friheten til å avgjøre framtiden sin. Det er det beste for vårt demokrati.
Camilla Sørensen Eidsvold (Sosialistisk Venstreparti), 2020-05-26:
I mange år har vi fått varsel om en katastrofe som rammer de aller mest sårbare av oss. I Moria-leiren bor det 5 000 barn og unge under forhold ingen av oss har mulighet til å sette oss inn i. 1 600 barn lever uten omsorgspersoner – ingen mamma eller pappa, ingen fosterforeldre eller barnevern, ingen skole, mat, legehjelp, medisiner, ingen rettigheter eller beskyttelse, og ingenting av det vi har snakket så mye om i dag: menneskeverd. De er også våre barn, for det er nemlig én grunn til at vi er flere mennesker på jorden, og det er for å hjelpe og stille opp for hverandre, ikke slå hverandre i hjel. Det er ikke flere sider av denne saken. Det er ikke pressen som gir et feil bilde. Det er ikke «fake news» om situasjonen i bl.a. Moria-leiren. Et barn alene er ikke en uavklart asylsøker. Det er et barn som trenger hjelp fra Europa, og vi er en del av det Europa. Jeg er ikke uanstendig. Jeg representerer et parti som alltid vil kjempe for de mest sårbare barna, uansett nasjonalitet. Dette er en akutt krise. Den må vi løse i samarbeid med andre land, men vi har ikke tid til å vente lenger. Europa har rakt fram hånden. La oss for vår anstendighets skyld, selv i disse koronatider, ta den hånden og bidra nå. Vi skulle vært først på banen, og nå mener regjeringen at vi må vente for å se om Europa mener alvor. For hver dag som går, utsettes disse barna for alt det et barn aldri skal oppleve, uansett hvor det kommer fra. Det er uanstendig.
Siri Gåsemyr Staalesen (Arbeiderpartiet), 2020-05-26:
For ca. et år siden innførte vi en lov som tok fra kvinner noe av vår frihet. Å frarøves bestemmelse over eget liv og egen kropp gjorde den dagen til en trist dag. Nå står vi her igjen – ett år etter. I komiteen har det samlet seg et nytt flertall, og vi kan sammen bidra til igjen å gi kvinner frihet til å bestemme over egen kropp. Dagen for ett år siden og dagen i dag viser at kvinnekampen må kjempes hver dag. De som tror at frihet er noe vi har fått, må nå våkne opp. I år er det 50 år siden forslaget om selvbestemt abort så dagens lys på kjøkkenet til Grethe Irvoll i et lokallagsmøte i Ammerud arbeiderpartilag. Takk til dem som gikk foran og kjempet igjennom forslaget på Arbeiderpartiets landsmøte allerede i 1969. Regjeringen har svekket kvinners rettigheter og attpåtil bagatellisert skrittene de har gått i feil retning – skritt som har svekket kampen for kvinners rettigheter. I dag gjør vi om på det. Vi sier ja til likestilling mellom infertile menn og kvinner. Vi sier ja til å utjevne sosiale og geografiske forskjeller. Vi sier ja til mer trygghet og kunnskap. Og vi sier nei til skam over mer kunnskap og retten til å bestemme over egen kropp.
Silje Hjemdal (Fremskrittspartiet), 2020-05-26:
Jeg er ingen radikal feminist. Jeg kan heller ikke kjenne meg igjen i mange av de karakteristikkene som har haglet de siste dagene, og jeg må si meg helt enig i det oppgjøret som representanten Kari Kjønaas Kjos tok med nettopp dette fra talerstolen tidligere i dag. Jeg er stolt medlem av Fremskrittspartiet, som i dag forhåpentligvis skriver historie i denne salen. Vi er et liberalistisk parti som tar utgangspunkt i at folk selv er bedre i stand enn politikerne til å bestemme hva som er best for seg og sine. Vi tror ikke at formynderi er egnet til å skape velstand eller lykke for enkeltmennesker. Ettersom ethvert menneske er unikt og ulikt, kan man ikke finne én fellesskapsløsning som passer for alle. Vi ønsker derfor mer individuell frihet, og ansvar, for enkeltmennesker. Frihet for enkeltmennesket forutsetter at den enkelte selv i større grad tar ansvar for seg selv og sine egne handlinger, og vårt menneskesyn baserer seg på en overbevisning om at det enkelte mennesket har evne til å styre selv og ta konsekvenser av egne valg. Generelt er det også viktig at den enkelte har en følelse av personlig ansvar for de handlingene man gjør, men det betyr at folk flest bør få større anledning til å ta vare på seg selv og sin familie med et minimum av statlig kontroll og styring. Det er nettopp det denne saken handler om. At Kristelig Folkeparti skal tvinge kvinner til å bære fram barn med alvorlig sykdom, eller at barnløse skal nektes hjelp, er ikke det jeg forbinder med nestekjærlighet. De siste dagene kan man kanskje si at debatten har gått over i et kvinnefiendtlig maktspill, og det er noe verken jeg eller Fremskrittspartiet har lyst til å være med på. I Fremskrittspartiet er det en selvfølge at kvinner skal ha kontroll over egen kropp, og for oss er det viktig å lage trygge og gode rammer for familien og – selvfølgelig – barna, og derfor, når vi nå foreslår å tillate eggdonasjon, gjøres det på samme vilkår som for sæddonasjon. Menn som har hatt utfordringer med fertiliteten, har i over 90 år kunnet benytte seg av sæddonasjon for å oppfylle drømmen om å stifte familie. Kvinner som har hatt eggstokkreft og dermed blitt infertile, har på sin side ikke hatt mulighet til å få hjelp til å oppfylle drømmen med å bære fram parets barn. Det er ingen prinsipiell forskjell på sæd- og eggdonasjon, og jeg er glad for at vi i dag sier nei til denne forskjellsbehandlingen på bakgrunn av kjønn.
Silje Hjemdal (Fremskrittspartiet), 2020-05-26:
Før jeg fortsetter på innlegget mitt fra i sted, vil jeg først og fremst rette en takk til alle de menneskene og familiene der ute som har stått i kampen mye lenger enn oss politikere, og som har turt å stå fram med sine historier. Det er vi takknemlige for. Jeg må også få lov til å påpeke at jeg har lagt merke til alle mennene som har sterke meninger i denne debatten. Som medlem i familie- og kulturkomiteen ønsker jeg selvfølgelig at engasjementet skal være like sterkt i kommende saker som gjelder familie- og likestillingspolitikk – så er det også sagt. Det har vært tillatt for enslige å adoptere barn i Norge siden 1990-tallet. Samfunnet har også i over 20 år sagt at enslige kan være gode omsorgspersoner for adopterte barn, men ikke for barn de selv har en genetisk tilknytning til. Det er det vi på pent bergensk kaller paradoksalt. Vi vet at hundrevis av norske kvinner hvert år reiser til andre land nettopp for å få assistert befruktning, og ved å tillate assistert befruktning i Norge får vi muligheten til å lage trygge og gode rammer for kvinnene og ikke minst for barna selv. Jeg har stor forståelse for at dette handler om krevende spørsmål for mange. Vi skal ha respekt for debatten, og vi skal ha respekt for ulike syn. For meg er det imidlertid viktig fra denne talerstolen i dag å understreke: Kristelig Folkeparti har ikke monopol på samvittighet. Man skulle tro det gikk en grense for den statlige reguleringskåtheten til politikere overfor enkeltmennesker og familiers frihet, valg og samvittighet. Dette handler om å gi kvinner trygghet gjennom svangerskapet og tilgang til all tilgjengelig informasjon – dersom man ønsker det. Det blir ikke riktig av verken meg eller representanter fra Kristelig Folkeparti å stå her i dag og si hva som er riktig for den enkelte. De valgene må mennesker få lov til å ta selv. Det er nettopp det vi legger til rette for gjennom å tilby NIPT-testen til kvinner med medisinsk indikasjon. Det er en risikofri blodprøve som vil kunne gjøre at man unngår unødvendig bruk av dagens risikofylte fostervannsprøve. Med andre ord har man tilgang til denne informasjonen allerede i dag, men sent i svangerskapet og på en risikofylt måte. For Fremskrittspartiet og meg er det vanskelig å forstå hvordan Kristelig Folkeparti kan mene at kvinner ikke skal ha rett til den samme informasjonen som tilbys i dag, men på en mer forsvarlig og tryggere måte, som ikke er en risiko for verken mor eller barn. I motsetning til Kristelig Folkeparti ønsker Fremskrittspartiet å ta i bruk 2020-teknologi til det beste for kvinners helse, og det er jeg stolt av.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2020-05-26:
Spørsmål om bioteknologi blir ofte kalt samvittighetsspørsmål, og det er ikke så rart. Disse spørsmålene handler ikke bare om prioriteringer på et budsjett, de rokker ofte ved sterke oppfatninger den enkelte har om hva som er etisk riktig i sårbare spørsmål. Det handler om hva slags hjelp samfunnet skal kunne gi til en kvinne som så gjerne ønsker barn, det handler om hvorvidt par som elsker hverandre, og som ønsker å få felles barn, skal kunne få det via en donor hvis den ene av partene er infertil, og det handler om hva slags informasjon vi tillater at en mor skal kunne få om det barnet som vokser i hennes egen mage – for å nevne noe. Jeg har stor forståelse for at man faller ned på ulike konklusjoner i disse spørsmålene, men jeg aksepterer ikke at dette skulle utgjøre noen gradering av den enkeltes moral. Det er heller ingen automatikk i at de samvittighetskvalene man måtte ha, med én gitt konklusjon på den ene siden av disse spørsmålene, er noe sterkere enn hos dem som faller ned på motsatt konklusjon. Jeg kan eksempelvis forstå Kristelig Folkepartis frykt for et sorteringssamfunn, men for min del er det like mye et samvittighetsspørsmål å skulle nekte en gravid kvinne informasjon om det fosteret hun bærer i sin egen mage, informasjon som vil ha avgjørende betydning for hva slags livssituasjon hun kan forberede seg på etter fødselen. Det har heller ingenting med noen nedvurdering av den enkeltes menneskeverd å gjøre, uavhengig av hva slags sykdom eller utviklingsavvik fosteret måtte ha. Jeg tror det er svært få, om noen, som tar lett på det å avslutte et svangerskap. Det er også verdt å merke seg at det har vært foreldre til mennesker med utviklingshemning fremme i den offentlige debatten som har argumentert for liberalisering. Jeg tror ikke de elsker barna sine noe mindre enn de som er enige med Kristelig Folkeparti, men nettopp deres erfaringer gjør kanskje at de har ekstra stor forståelse for behovet for det å kunne ta et informert valg. Det er altså ingen motsetning mellom kvinners rett til å ta et informert valg og et syn på alle menneskers like verdi. Jeg mener det er et helt rimelig standpunkt at denne typen saker bør avgjøres av den enkelte representants samvittighet og ikke av forhandlinger mellom partiblokkene. Men da må dette i så fall være konsekvent. Jeg kommer derfor til å følge oppfordringen fra Kristelig Folkeparti og stemme etter egen samvittighet i dag.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2020-05-26:
Det er mange som berøres av de vedtakene vi gjør i dag. Når SV stemmer for en rekke endringer i bioteknologiloven, gjør vi det fordi vi mener endringene vil gi mer trygghet og mer informasjon og sørger for at den tryggheten gjelder for alle, ikke bare for dem med lommebok til det eller gode muligheter til å finne fram i systemet. For noen vil det også kunne bety at drømmen om å få barn kan bli virkelighet. I SV har vi diskutert disse sakene i mange år. Vi har også medlemmer som har et annet syn, og det har jeg dyp respekt for. Vi har ført denne debatten i erkjennelsen av at det er dilemmaer knyttet til å ta teknologi i bruk på noen av disse områdene, men også dilemmaer ved å la være. Og vi har ført debatten uten å rangere hverandres etiske standarder. Sånn bør det være også her i dag. Ingen partier kan kreve monopol på å representere etikken i denne debatten. Vårt ja til tidlig ultralyd er begrunnet i helsegevinster og i å sikre at alle får et likt tilbud, uavhengig av størrelsen på lommeboken. Alle gravide kvinner i Norge skal ha den samme muligheten til å få informasjon, og de skal selv bestemme hva slags informasjon de vil ha. Vårt ja til at enslige skal få assistert befruktning, og til altruistisk eggdonasjon handler om at flere skal få mulighet til å få ønsket om barn oppfylt. En god far eller mor er en god forelder, også hvis det er alene med barn. Eggdonasjon vil gi flere kvinner og par muligheten til å få egne barn, men for SV har det også vært svært viktig å sikre at eggdonasjon ikke får gå på bekostning av kvinners kontroll over egen kropp. Det må være en ideell og frivillig handling å donere egg, og derfor vil vi sikre at kompensasjonen ved eggdonasjon ikke er så høy at den er en motiverende faktor i seg selv, samtidig som kvinnen får kompensert for ulempene det fører med seg. Til slutt til beskyldningene om sortering, som ofte kommer i disse debattene: Det er ikke i dag Stortinget bestemmer om Norge skal være et samfunn med plass for folk som er annerledes. Det avgjør vi hver gang vi tar beslutninger om hva slags rettigheter og muligheter som skal finnes, f.eks. for mennesker med funksjonsnedsettelser. Tenk om bare litt av oppmerksomheten bioteknologiloven får, kunne vært viet disse spørsmålene i stedet. Derfor fremmer SV igjen forslag i dag knyttet til trygghet og en enklere hverdag for familier med store omsorgsbehov og om likestilling for mennesker med funksjonsnedsettelser, og så gjenstår det å se om regjeringen vil prioritere det. Jeg er trygg på at den moderniseringen av loven som nå kommer, er riktig.
Emilie Mehl (Senterpartiet), 2020-05-26:
Dette er en veldig krevende debatt. Moderne utvikling er bra. Det har tatt oss mange steg i riktig retning og gjort at vi kan redde liv som vi ikke kunne redde før, og at vi kan skape liv der som det kanskje ikke kunne være liv før. Men det har også vanskelige sider, for det bidrar til en tingliggjøring av veldig grunnleggende, naturlige ting. Dette bidrar til å teknologisere reproduksjon, teknologisere ting som egentlig er det mest grunnleggende og naturgitte mennesket har, at det skal bli noe vi kan i større grad styre over. Jeg mener at det er feil, og at det går for langt i retning av å kunne designe livet og i retning av å skape nye måter å lage mennesker på. Når jeg har hørt denne debatten, synes jeg det er veldig vanskelig, fordi det hagler beskyldninger fra begge sider mot den andre siden om at man er umoralsk, eller at man ikke har samvittighet. Jeg synes det er vanskelig å sitte og høre på en sånn type debatt – der man enten er for kvinners rettigheter eller mot kvinners rettigheter, og der man enten er for liv eller mot liv. Jeg tror alle representantene her synes at dette er vanskelige og til dels også personlige temaer, og at man må ha en respekt for hverandre. Hvis vi ikke klarer å diskutere etisk vanskelige spørsmål på en ryddig måte, kommer vi til å slite i årene som kommer, for vi kommer til å møte vanskeligere debatter enn dem vi står i i dag. Vi kommer til å møte debatter om genmodifisering, kloning, surrogati, aktiv dødshjelp, og vi må klare å diskutere det på en respektfull måte. Min samvittighet sier meg at det er riktig å stemme mot den liberaliseringen av bioteknologiloven som gjøres i dag, med ett unntak, og det er å tillate NIPT-testen, som jeg vil stemme for. Jeg synes det har vært vanskelig med en behandling av en så stor liberalisering av bioteknologiloven på en så rask måte som det har blitt gjort. Dette har vært diskutert i mange år, men Bioteknologirådet sier selv at de synes det har vært vanskelig at det har gått så fort, og det er mange ting som ikke er utredet. Og når flertallet kan gå inn for f.eks. mitokondriedonasjon, som er en veldig kontroversiell medisinsk metode, på det grunnlaget som er nå, synes jeg det sier noe om den behandlingen som har vært. Senterpartiet, og jeg selv, går imot assistert befruktning. Jeg mener det ikke er en statlig oppgave å skulle finansiere og avhjelpe barnløshet som ikke er medisinsk, eller som er uforklarlig. Vi går mot eggdonasjon. Jeg mener at det er flere spørsmål der som er etisk vanskelige, og som ikke er godt nok belyst på nåværende tidspunkt. Jeg mener også at det i spørsmålet om tidlig ultralyd er en feil framstilling. Det er tillatt og mulig i dag, men det er ikke et medisinsk begrunnet behov for at det skal bli en statlig oppgave å finansiere for alle.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2020-05-26:
Vi legger bak oss uker hvor barn og unge har vært holdt hjemme fra skole og barnehage. Barneombudet har advart om at barna har mistet de mest grunnleggende rettigheter, og at utsatte barn har fått det verre. Vi lever i en tid der barnevernet er i en dramatisk situasjon, samtidig som de ansatte blir sendt til hjemmekontor. I denne tiden sier barneministeren at han jobber dag og natt for at norske kvinner ikke skal ha informasjon om det livet de bærer i magen. Han jobber dag og natt for at ufrivillig barnløse i Norge ikke skal få den samme hjelpen som i de andre nordiske landene. Det er prioriteringen. Det er i denne saken Kristelig Folkeparti har valgt å trykke på alarmknappen. På et vis kan man forstå Kristelig Folkeparti, for det var dette de skulle få igjen da de valgte å bryte sitt valgløfte og gikk i regjering med Fremskrittspartiet. Statsministeren og Høyre sa at Kristelig Folkeparti kunne få vetorett i en hvilken som helst sak som handlet om kvinners rettigheter og bioteknologi. Det partiet som historisk sett har vært mot enhver form for framskritt, skulle nå få bestemme. Ja, Erna Solberg la til og med abortloven på bordet – bare hun fikk fortsette som statsminister. Jeg er stolt over å være med i et parti som aldri har hatt noe å gi i disse spørsmålene, som sier at kvinners helse ikke er et forhandlingskort – på samme måte som menns helse og barns helse. Hvorfor skal vi godta at kvinners helse blir sett på som noe helt annet? Det er slik vi har behandlet disse spørsmålene. Det er bare da den moralske pekefingeren kommer, og det er det Stortinget i dag sier nei til. Vi sier at vi vil ha mulighet til eggdonasjon, for ufrivillig barnløse bør få hjelp i Norge og ikke få beskjed om at de kan dra til utlandet. Vi sier at kvinner og familier skal få den informasjonen som er tilgjengelig om det livet som lever i magen. I dag er det mange gravide som på ultralyd får beskjed om at det barnet de har gledet seg til å få, lever ikke lenger. Det er kunnskap regjeringen mener at de må gå halvveis inn i svangerskapet for å få – med mindre de er villig til å betale for det selv. Da blir det plutselig moralsk akseptabelt. I disse viktige spørsmålene er det ofte sånn at politikken har gått foran. Og gjennom kamp og mobilisering har man fått på plass vedtak som har fått befolkningen med seg. Jeg tenker ofte på hvor takknemlige vi skal være overfor alle dem som har gått før oss – de som har stått i tøffe kamper. Og kvinners rett til helse og rett til å bestemme over egen kropp går som en rød tråd gjennom Arbeiderpartiets historie – fra Fernanda Nissen og hennes arbeid for fødehjem og jordmorutdanning til Grethe Irvolls benkeforslag om selvbestemt abort, til gjennomføringen av Gro Harlem Brundtland og Karin Stoltenberg og til innføringen av ultralyd av Tove Strand. Vi hedrer dem som har gått før oss, og vi kjemper videre. Men denne gangen er det annerledes. Nå trenger vi ikke lenger å gå foran, for folket er der allerede. Dette er hva de forventer av oss, og det er det vi gjør i dag når vi etter avstemningen får skrevet et nytt kapittel om norsk likestilling.
Aud Hove (Senterpartiet), 2020-05-26:
Fleire har fortalt ulike historier om menneske i ulike situasjonar i dag. Eg vil fortelje om bror min, Rune, som er psykisk utviklingshemma. Han ragar 1,90 meter over bakken, han er fødd med eit kromosom mindre enn det vi såkalla normale har, og han har dårleg språk. Han er ein sosial kar, og vi feira 50-årsdagen hans for tre år sidan med musikk og dans ut i dei små timar. Det er berre bror min og eg i syskenflokken, og i oppveksten kunne eg nok vere både irritert og lei av han, som ein vel vanlegvis kan vere av syskena sine. Samtidig utvikla eg nok eit ekstra gen for å forsvare og passe på storebror min og for å forklare kva han meinte når språket hans kom til kort. Eg har fleire gonger kjent på at han var ei byrde og ein utgiftspost for kommunen vi voks opp i. Eigentleg utan grunn, for det var ikkje gale meint, men ressurskrevjande brukarar var stadig eit tema i samband med budsjett. Dette er eg redd for at også foreldre i dag kan kjenne på. Heldigvis har eg kjent endå meir på at lokalsamfunnet slår ring rundt han og set pris på at han er med, for han spreier glede og set pris på dei små ting i livet, som å få vere med tankbilen, bussen eller brøytebilen ein tur, eller å få stå og syngje på scena med mikrofon utan lyd på grendefesten i jula. Han fargelegg samfunnet vårt og set det å lengte etter det perfekte litt i perspektiv. Eg er på ein måte glad for at han kom til verda i 1967, for om vi vedtek det som fleirtalet innstiller på her i salen i dag, er det ikkje sikkert at foreldra mine ville ha teke den belastninga det er og kan vere å få eit utviklingshemma barn. Dette er vanskelege spørsmål og val, men vi har alle, uavhengig av kva vi stemmer i dag, eit ansvar for meir rausheit, inkludering og tilrettelegging, ikkje ekskludering og sortering, som det har vore sagt her. Det vil gjere samfunnet vårt fattigare.
Aud Hove (Senterpartiet), 2020-05-26:
Representanten Njåstad frå Framstegspartiet etterlyste engasjement for fylkeskommunane, men eg vil då spørje om det kanskje kan ha noko med realismen i forslaget om å leggje ned fylkeskommunen å gjere, for det er det ikkje mange som meiner. Njåstad snakkar om «svarteper i vegsaka», «ferje er eit problem», «auka takstar», «areal- og plansaker», og han seier at fylkeskommunane er overkommunar. Fakta er at denne regjeringa aldri har prioritert å styrkje fylkeskommunane økonomisk, trass i at det med fagre ord har blitt sagt at dei skal ha ei sterkare samfunnsutviklarrolle. Dei regionale utviklingsmidlane er i praksis nulla ut. Viss ein skulle leggje ned fylkeskommunane, er eg spent på korleis Framstegspartiet ønskjer å organisere den vidaregåande skulen, kollektivtrafikken og vegplanlegginga. Skal det skje i kvar enkelt kommune? For meg, som kjem frå ein liten kommune med 2 300 innbyggjarar, er det ei utfordring. Svaret er sikkert at vi skal slåast i hop. Eg kan love representanten Njåstad at engasjementet rundt regionreforma er aukande i mitt fylke. I Oppland og Hedmark, som med tvang blei slått saman til Innlandet, var det i desember 2019 ei meiningsmåling som viste at berre 29 pst. var positive til den samanslåinga. Inndelingslova har blitt nemnd her. Det er bra, men kanskje burde det ha vore ei lov mot tvangssamanslåing òg, for eg reagerer litt på at ein lettvint seier at det er ei inndelingslov, så ein står fritt til å søkje, mens ein i utgangspunktet er slått saman med tvang. Regjeringa brukar uttrykket «heile landet» tidt og ofte om dagen, både i utgreiingar og i anna. Kanskje ein heller skal lytte til heile landet i staden for å bruke fagre ord om at vi har ei styrkt rolle. Eg trur eg har nokså mange med meg på at fylkeskommunane ikkje føler at dei har det.
Aud Hove (Senterpartiet), 2020-05-26:
Eg må innrømme at det er vel meir ein replikk til siste talar. Det kan ikkje stå uimotsagt at det er fylkeskommunane sin dårlege skjøtsel av fylkesvegane som gjer at vi seier at vi har for lite skilling. Det er vel denne salen her, ut frå ei fleirtalsregjering, som vedtek budsjettet, og som vedtek overføringane, og når ein ser på forslaget til NTP, kan ein ikkje akkurat seie at det fylket eg kjem frå, blir tilgodesett med så mykje skilling heller, som vi seier – det betyr pengar. Så eg kunne ikkje halde meg frå å kommentere det, for dette handlar rett og slett om kor mykje skilling vi har for å skjøtte dei oppgåvene vi har.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2020-05-26:
Dette er en dag jeg har gledet meg til og jobbet for, og jeg har lyst til å takke særlig representantene Moflag, Bruun-Gundersen og Wilkinson for den jobben som de har lagt ned for å få denne saken i havn. Det er mange som har ventet på denne dagen. Tilbudet om tidlig ultralyd har vært en viktig sak for meg lenge, og særlig etter at jeg selv fikk barn. For halvannet år siden var jeg selv i media og fortalte at jeg hadde tatt tidlig ultralyd – privat – som et stort flertall av gravide kvinner gjør i Norge, og særlig i byene. Representanten Toppe sa tidligere i debatten at kvinner i dag får tidlig ultralyd i det offentlige på indikasjon, f.eks. ved uro hos den gravide. Vel, jeg fikk henvisning fra fastlegen min, og det handlet om mer enn uro. Jeg fikk nei av Ullevål likevel, og da ble veien kort til det private, men hadde jeg bodd i Finnmark, hvor jeg kommer fra, ville jeg ikke hatt de samme mulighetene. Vi må ikke late som om tilbudet er bedre enn det det er. Tidlig ultralyd og NIPT-testen er et stort framskritt i svangerskapsoppfølgingen. Det handler om å gi den gravide kvinnen kunnskap, trygghet og oppfølging. Det handler om helse og det å unngå senaborter, fordi vi vet at det gir mulighet til å gi reell helsehjelp, og vi vet at det gir mulighet til å kunne unngå å gå nesten et halvt svangerskap før det avsluttes, hvis man har et alvorlig sykt eller et ikke levedyktig foster. Det mener jeg er en helt urimelig byrde å skulle legge på kvinnen, som både kan og bør unngås. Jeg ønsker meg mer ressurser til svangerskapsoppfølging, og dagens vedtak om tidlig ultralyd og NIPT forutsetter nettopp det. Så hører jeg flere si at dette har ikke helsevesenet ressurser til. Men da må vi sørge for det, for jeg er selv rimelig lei av at det er kvinnehelse og svangerskapsoppfølgingen som det skal salderes med. Det skjer ofte. Nå er det ærlig talt vår tur. Noen ganger må vi ta inn over oss her inne at virkeligheten er slik som den er. Hvert år reiser mange kvinner til utlandet for å bli gravide, for eggdonasjon er tillatt i nesten alle land i Europa, og assistert befruktning av enslige er tillatt i landene rundt oss. Men i Norge må disse kvinnene reise til utlandet og føle seg kriminelle fordi de så inderlig ønsker å få barn. Vi vil jo at flere i Norge skal få barn. Fødselsraten er synkende. Så har du disse damene som ønsker et barn, og ingenting er bedre enn et barn som er ønsket, og som får kjærlighet. Jeg kan ikke skjønne at det vil være bedre å håpe at en kvinne blir i et forhold med en mann som ikke er snill. Og som kvinner all tid har fått erfare, det er aldri noen garanti for at mannen, faren, blir. Så la oss sørge for at barna som får kjærlighet og er ønsket, får den muligheten.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2020-05-26:
Jeg sa i mitt innlegg tidligere at noen ganger må vi i denne salen ta inn over oss hvordan verden er der ute, og det vil jeg gjenta. For kvinner tar tidlig ultralyd i dag, men det tilbudet er ujevnt fordelt, og det tilbys ikke gjennom det offentlige. Men hvis vi skulle tilbydd det gjennom det offentlige, som jeg håper at vi vedtar i dag, sammen med NIPT-testen, kan vi redde liv, gi kvinnen trygghet og informasjon og spare mange kvinner for den belastningen det er med sen abort. Det betyr mye for meg. Kvinner reiser i dag til utlandet for å få assistert befruktning og eggdonasjon, og da er det på høy tid at de får det tilbudet også i Norge, i det gode norske helsevesenet, uten å bli oppfattet som kriminelle. Gjøres det i Norge, vil barnet også få kjennskap til sine biologiske foreldre. Men det velger Kristelig Folkeparti å overse når de snakker om barns rettigheter. Det var representanten Grøvan som fikk meg til å ta ordet igjen, for han snakket om barns rettigheter. Jeg respekterer at det er ulike syn i denne saken, men jeg kan ikke la det bli stående et inntrykk av at SV ikke er opptatt av barns rettigheter, fordi vi har inntatt de standpunktene vi har her. For gjennom disse endringene åpner vi nettopp for at sterkt ønskede barn settes til verden, og det er jeg helt trygg på at er i tråd med barns rettigheter. Kampen mot det såkalte sorteringssamfunnet står altså ikke i livmoren, den bæres ikke på skuldrene til hver enkelt kvinne. Det er en kamp vi kjemper sammen i hverdagspolitikken. Og kampen for barns rettigheter, også for dem med funksjonsnedsettelser, står hver eneste dag i politikken, i samfunnet. Derfor håper jeg at Kristelig Folkeparti og de andre partiene her vil stemme for de forslagene SV i dag har fremmet om et universelt utformet samfunn.
Cecilie Myrseth (Arbeiderpartiet), 2020-05-26:
Vi har i dag, og i ukene som har vært, hørt mange historier og beretninger fra mange som har stått fram med det mest personlige de kanskje kan fortelle. Dette er en alvorlig og krevende sak, men det er en utrolig viktig sak. Det er kanskje snakk om tiårets viktigste framskritt. Det handler om kvinnehelse, det handler om å ta i bruk en ny teknologi, det handler om at kvinnene og familiene skal kunne ta egne valg, som er riktige for deres familier, basert på kunnskap som er tilgjengelig. Det handler også om å få kunnskap for å kunne forberede seg. Det handler om trygghet. Det handler også om å lytte til faglige råd. Familier og det å være foreldre – det er et stort mangfold av folk som er gode foreldre, som er én, som er to, som er forskjellige. A4-familien er heldigvis ikke sånn som den engang var. Det er en tid jeg ikke vil tilbake til. For det finnes ikke en oppskrift på å være en god familie. Det handler om å elske sine barn og ta ansvar. Det burde være standarden i 2020, og så burde politikken følge etter. Stortinget tar forhåpentligvis nå ansvar der regjeringen så til de grader har sviktet. Det handler om å la kvinner få den nødvendige tilgjengelige informasjonen om sin egen kropp, om sitt eget svangerskap. Eggdonasjon handler om at kvinner skal kunne gjøre det samme som menn har gjort i 90 år: Det handler om at man også skal ta på alvor kvinners infertilitet på samme måte som man har tatt hensyn til menns infertilitet. Det handler om at Norge må ta et skritt inn i framtiden. Det er et stort flertall i denne salen for å gjøre det. Det er et stort flertall i samfunnet, og jeg håper det vil vise seg. Så må jeg si, til Kristelig Folkepartis snakk fra denne talerstolen om sorteringssamfunnet, om menneskeverd, om plass til alle, om nestekjærlighet: Det blir bare ord, men det blir veldig alvorlige ord. For er det plass innenfor Kristelig Folkepartis snevre definisjon av foreldre, av familier, av hva som er moralsk riktig, A4-riktig? Det handler om Kristelig Folkepartis verdier og program. Og historien har vist at det har vært mye fordømmelse. Det har vært påført mye skam, og det er det man fortsetter med: å stemple folk. Jeg synes det er helt uakseptabelt. Og om samvittighet: Man kan ikke si at man skal stemme på bakgrunn av samvittighet, men at det bare skal gjelde for noen få. Jeg håper at også representantene i Høyre og Venstre lytter til Ropstads oppfordring, sånn at man kan gå inn i framtiden i stedet for å forbli ikke bare på stedet hvil, men å ta bakoverskritt.
Cecilie Myrseth (Arbeiderpartiet), 2020-05-26:
Norge er en rik og viktig havnasjon når det kommer til fiskeriressurser. Det gir oss mange og viktige arbeidsplasser, og ikke minst gir det store inntekter til landet vårt. I 2019 satte vi ny rekord når vi eksporterte villfanget fisk og fiskeprodukter for så mye som 30,9 mrd. kr. Den meldingen vi nå har til behandling, redegjør for de fiskeriavtalene som vi har inngått med andre land for 2020, og for fisket som er gjort etter avtalene i 2018 og 2019. Disse avtalene er veldig viktige, da det er slik at vi deler hele 90 pst. av de fiskeressursene vi høster, med andre land. Det er også interessant lesning, så jeg vil gi ros til departementet for også i år å ha laget en interessant melding til oss. Jeg vil også takke komiteen for samarbeidet i saken, som – i år som i fjor – har ført til en enstemmig innstilling, noe som må kunne sies å være en litt sjelden vare om dagen når det kommer til fiskeripolitikken. Fiskeriavtalene skal fremme bærekraftig forvaltning av de marine ressursene, basert på best tilgjengelig kunnskap og en økobasert tilnærming. De skal også sikre Norge sin rettferdige andel av kvotene. Og ikke minst: En bærekraftig høsting forutsetter også at vi har kontroll med fisket. Det er utfordrende og krever stor grad av internasjonalt samarbeid. I den forbindelse er det viktig og riktig å vise til at fiskerikontrollutvalget i november 2019 leverte sin utredning om framtidens fiskerikontroll, hvor det har blitt identifisert flere utfordringer for dagens ressurskontroll. Det arbeidet blir det også viktig for Stortinget å følge opp. Det er også positivt at Norge har en aktiv rolle i det internasjonale havsamarbeidet. Det er også næringskomiteen opptatt av at skal prioriteres fremover. For eksempel er arbeidet mot overfiske av viktige fiskebestander et internasjonalt problem, hvor det er viktig at Norge bruker sin innflytelse aktivt. Havmiljøspørsmålene har de siste årene fått økt interesse, også hos FN og i andre globale miljøkonvensjoner og i opinionen. Det er viktig at vi fortsetter å bidra aktivt her, fordi det påvirker også vårt eget handlingsrom for egen forvaltning av ressursene i havet. Et av landene vi har et utstrakt fiskerisamarbeid med, er Storbritannia, som komiteen også besøkte tidligere i vinter, og det er kjent at Norge nå i etterkant av brexit skal forhandle fram en egen fiskeriavtale med Storbritannia. Det vil være en avtale av stor betydning, og komiteen forventer at dette arbeidet prioriteres for å sikre norske interesser på en god måte. Med det anbefaler jeg komiteens samlede innstilling.
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2020-05-26:
Hvis man googler tidlig ultralyd, får man svært mange treff om hvor man kan utføre dette, til en viss kostnad. De aller fleste tilbudene er i Oslo. I Oslo tar ni av ti kvinner tidlig ultralyd, de aller fleste hos de private aktørene. For kvinner i Sandnessjøen, på Sortland og i Steigen, eller nær sagt i hele Nord-Norge, er det nesten ikke mulig å få dette tilbudet i dag. En av mine gode venninner sjekket muligheten i hele landsdelen uten å få time. Det var ikke ledig, for dette hastet jo litt. Så dette er også en distriktsfelle. I dag får kvinner i nord også mer og tidligere info om sin kropp og sitt barn, og det er jeg veldig glad for. Det handler om at man skal få et tilbud uansett bosted og uansett hvordan størrelsen på pengeboka er. Jeg har stor respekt og forståelse for at det er ulike meninger i denne saken, og også jeg er svært bekymret for sorteringssamfunnet. Men som min partileder var inne på i sitt innlegg, handler dette først og fremst om trygghet for familier med store omsorgsbehov, rettigheter for folk med nedsatt funksjonsevne og et universelt utformet samfunn. Det at alle kvinner skal få tilbud om tidlig ultralyd, handler om noe mer enn sorteringssamfunnet. For det første handler det om at hver enkelt kvinne skal få ta informerte valg. Det handler faktisk om å beskytte kvinner mot å dø. For det andre handler det ikke minst om tillit til at den enkelte kan ta riktige valg på vegne av seg selv. Og for det tredje handler tidlig ultralyd om barnet er levedyktig og i verste fall kan skade mor eller føre til at mors liv er i fare. Ved å endre disse mulighetene for alle kvinner i Norge, uansett hvor man bor, eller uansett størrelsen på pengeboka, kan alle ta informerte valg. Det mener jeg er et viktig og historisk framskritt for alle norske familier.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2020-05-26:
La meg starta med å slå fast at eg røystar i tråd med Senterpartiet sin politikk, slik han går fram av innstillinga og i partiprogrammet. Bioteknologi er vanskeleg – det er store spørsmål om liv, etikk, moral, biologi, rett og feil, spørsmål som gjeld helsepolitikk, likestilling, menneskesyn. Men eg vil seia at eg synest mange av dei argumenta som vert framførte frå andre standpunkt enn mine eigne, er gode argument. På enkelte område skal eg til og med gå så langt som å seia at dei argumenta som vert framførte for å liberalisera, er betre enn mine eigne argument for å ikkje gjera det. Fleire har sagt i dag at dei sakene me behandlar, er krevjande. Men med det store medisinske og teknologiske framsteget som kjem dei neste åra, vil denne typen saker verta endå vanskelegare i framtida. Me må difor finna ein god måte å behandla denne typen saker på. Opptakten til dagens sak er ikkje eit føredøme for andre. Det vil bidra til auka konfliktnivå, ein dårlegare debatt og dårlegare løysningar. Desse sakene er ikkje svart-kvitt. Det er f.eks. ikkje sånn at samfunnet er delt i to, mellom dei som ønskjer eit sorteringssamfunn, på den eine sida, og dei som ikkje ønskjer eit sorteringssamfunn, på den andre. Sjølv om eg røystar imot tidleg ultralyd i dag, meiner eg ikkje at dei som røystar for, er for eit sorteringssamfunn. Kritikken min om prosessen rettar seg delvis mot Arbeidarpartiet, SV og Framstegspartiet. Men eg har forståing for at dei bruker ei moglegheit som bydde seg, så kritikken min rettar seg også mot Kristeleg Folkeparti. I sak vil eg røysta likt med Kristeleg Folkeparti i dag, men endar debatten i dag med ei liberalisering, vil Kristeleg Folkeparti måtte bera ein stor del av ansvaret for det. Når Kristeleg Folkeparti skulle velja retning, brukte dagens leiing i Kristeleg Folkeparti, med Ropstad og Bollestad i spissen, abortloven § 2 c som ei brikke i sin eigen maktkamp i partiet for å sikra seg sjølv posisjonar i partiet og regjeringa. Med dette set Kristeleg Folkeparti ein ny standard for samfunnsdebatten om vanskelege etiske spørsmål, og det er ikkje ein gullstandard, men ein botnstandard. Dagens debatt kan enda med at mange av sakene er tapte for oss som står på den konservative sida i bioteknologien. Dei som har tapt, men har vunne makt med dette, kan behalda sine posisjonar og privilegium etterpå. Mi oppmoding til partia er at me i denne typen saker går vekk frå absolutt og vetorett og øver på kompromiss, dialog og involvering.
Margret Hagerup (Høyre), 2020-05-26:
Bioteknologi er noe av det vanskeligste jeg har debattert. Det rokker ved det å være et menneske. Det berører mange rundt oss. Det stiller spørsmål ved våre tanker om hva som er en familie. Det utløser personlige historier, erfaringer og følelser. Vi er enige om at de etiske vurderingene må styre teknologien og ikke motsatt. En av de mer problematiske sidene ved forslagene i dag er tilnærmingen til spørsmålet om tidlig fosterdiagnostikk. En av metodene som gir gode svar om arvelige sykdommer, blodtypeproblem og kromosomavvik tidlig i svangerskapet, er NIPT-testen, en enkel blodprøve som kan gi omfattende informasjon om fosteret, og gjør at kvinnen kanskje slipper morkake- og fostervannsprøve. I dag er testen en del av fosterdiagnostikken. Jeg forstår ønsket om å gi alle kvinner tilgang til denne testen, og jeg forstår at det kan være betryggende å få informasjon tidlig i svangerskapet. Jeg forstår også at det kan være belastende ikke å vite. Likevel mener jeg det finnes gode grunner for ikke å åpne for fosterdiagnostikk for alle. Et av de viktigste hensynene bak reglene for fosterdiagnostikk er å verne mot et sorteringssamfunn. Hvis fellesskapet tillater dette for alle, forlater vi hensynet om at fostre ikke kan sorteres på bakgrunn av egenskaper. Hvis fellesskapet gir tilbudet til alle, er det en invitasjon om å benytte seg av testen, og hvis fellesskapet tillater dette, vet vi hva konsekvensene er. Valg tas ikke i et vakuum. Hva staten legger til rette for, har betydning for valgene vi tar. Jeg ønsker ikke å la hensynet til fostre med bestemte egenskaper stå tilbake for kvinners rett til mer informasjon. Det er et etisk vanskelig spørsmål, men det er også et ærlig valg. Vi må ikke tolke hverandre i verste mening. Tilhengerne av tidlig fosterdiagnostikk for alle ønsker ikke et mindre likestilt samfunn uten mangfold, og motstanderne av tidlig fosterdiagnostikk for alle ønsker ikke å kontrollere og bestemme over kvinners kropp. Dette handler om å balansere ulike hensyn – på den ene siden hensynet til enkeltindividets rett og på den andre siden fellesskapets interesse av at teknologien brukes til vårt felles beste. Få vektlegger kun det ene hensynet. Uavhengig av hvilke hensyn vi vektlegger mest, må begge sider erkjenne at standpunktet har negative konsekvenser. Motstanderne må erkjenne at individets rettigheter ikke blir utvidet, og at ikke alle får like mye informasjon tidlig. Tilhengerne må erkjenne at det vil bli født færre personer med bestemte egenskaper. Det siste er avgjørende for meg.
Camilla Strandskog (Høyre), 2020-05-26:
Jeg vil gjerne si noen ord om en sak som har forsvunnet litt i debatten i dag, men som ikke er mindre viktig av den grunn. Det gjelder genetisk selvtesting av barn utenfor helsetjenesten. Det finnes i dag et marked for genetiske selvtester. Det er gjerne drevet av store internasjonale selskaper med hovedkontor i utlandet. Man kan enkelt ta en vattpinne i munnen og sende inn sine egne gener til testing. Her kan man avdekke etnisitet og slektskap, eller man kan avdekke risikoen for framtidig sykdom. Det er grunn til å være bekymret for den muligheten som ligger i å kommersialisere og forske på biologisk materiale som er hentet inn på denne måten. Og hva med selve testen? Hvor pålitelig er den? De som tar den, er ikke nødvendigvis omgitt av kompetent helsepersonell som kan tolke resultatene for dem. Et positivt svar kan gi helt unødvendig helseangst, og et negativt svar kan gi falsk trygghet. Markedet for genetiske selvtester er voksende. Det er ikke sikkert et generelt forbud er riktig vei å gå, men jeg tror det er grunn til å se nærmere på hvordan vi regulerer dette markedet, og i hvert fall sørge for en mer opplyst offentlig debatt om dette, slik at flere blir klar over konsekvensene det kan ha å sende inn en slik test. Og hva med barn? Det er i dag ikke noe forbud mot å sende inn sitt eget barns DNA. Dette åpner for et alvorlig inngrep i barns integritet. Det er ikke sikkert dette er informasjon de faktisk vil ha. Mennesker har ulikt syn på hvor mye de vil vite om sin egen framtidige helse, og man fratar med dette barna retten til å velge dette selv på et senere tidspunkt. Jeg er derfor glad for at en enstemmig komité har gått inn for å forby genetisk selvtesting av barn. Så er det ikke gitt at det er bioteknologiloven som er rette stedet for å lovfeste dette. Derfor er det også et poeng at komiteen nå ber regjeringen komme tilbake til Stortinget med et lovforslag. Kanskje er det barneloven, eller kanskje er det et annet lovverk der dette egner seg best. Det viktigste er at barns integritet og rett til personvern blir ivaretatt.
Camilla Strandskog (Høyre), 2020-05-26:
Regjeringen vil behandle flere pasienter i sykehusene, øke kvaliteten på behandlingen i hele helsetjenesten og få ned ventetidene. Det er våre mål. Derfor har også penger til sykehusene vært prioritert av regjeringen gjennom mange år. Så vet vi også at økonomien blir krevende framover. Vi kommer til å bruke mer penger på helse, men lave oljepriser, koronasituasjonen og færre arbeidstakere per pensjonist vil føre til at vi er nødt til å prioritere hardere framover. Det gjelder innenfor alle områder. Tidligere var det kun personer som hadde sykdommen sin på diagnoselisten, som fikk tilbud om gratis fysioterapi. Høyre mener det er riktig at det er pasientens behov for behandling som skal avgjøre om man skal få tilbud om gratis fysioterapi, ikke diagnosen i seg selv. Endringen har gitt en mer rettferdig fordeling mellom ulike pasientgrupper. Regjeringen har samtidig fjernet egenandelen for barn opptil 16 år. Tannhelse handler også om prioriteringer. Høyre mener det er bedre å prioritere pasienter med dårlig tannhelse framfor å gi gratis tannhelse til alle over 75 år uavhengig av deres økonomi eller tannhelse for øvrig. Det handler om å prioritere, og da mener Høyre vi skal prioritere de svakeste og de som har sterkest behov, først. Avbyråkratiserings- og effektiviseringsreformen ble innført i 2015. Den forutsetter at alle statlige virksomheter gjennomfører tiltak for å bli mer effektive. Det er imidlertid helt feil å omtale ABE-reformen som et kutt for sykehusene, for spesialisthelsetjenesten har fått vekst i de økonomiske rammene hvert år, også etter at ABE-reformen er trukket fra. Sykehusøkonomi har vært prioritert av denne regjeringen siden første statsbudsjett i 2013.
Mathilde Tybring-Gjedde (Høyre), 2020-05-26:
I 1978 var det en stortingsmelding som beskrev abort av fostre med Downs syndrom som et forebyggende tiltak. Det er egentlig ikke så veldig lenge siden. I dag diskuterer vi hvorvidt fosterdiagnostikk skal inn i den rutinemessige svangerskapskontrollen, uten at det er dokumentert at det gir en helsemessig gevinst. Det er ikke en verdinøytral beslutning. Dersom offentlig rutinemessig søken etter bestemte genetiske egenskaper kombineres med et «objektivt» syn på hva som er livskvalitet, og abort da framstår som det rasjonelle valget å ta, vil vi også ende med å benytte fosterdiagnostikk for å forebygge fødsler av barn med bestemte genetiske egenskaper. Det er et signal vi sender – det er et budskap om verdi. De fleste mennesker ønsker seg ikke perfekte barn, de ønsker seg normale barn. Vi som samfunn er med på å definere hva som er normalt, og det er også med på å påvirke folks valg. Toleranse og mangfold er ikke verdier som oppstår i et vakuum, det oppstår fordi vi speiler oss i hverandre. Forkjemperne for tidlig fosterdiagnostikk til alle har rett i at det kan gi mer informasjon om utviklingstrekk ved fosteret, men det kan ikke gi et svar på hvordan livet blir for familien eller for barnet, og om det blir flere gode dager enn dårlige. Det er her vi egentlig er ved kjernen: Mange av disse spørsmålene ligger i spenningsfeltet mellom vitenskapens ønske om å gi svar på alle livets spørsmål og gjøre mennesker i stand til å styre dem, og erkjennelsen av at det såkalte perfekte liv eller perfekte menneske ikke eksisterer – at livet er uforutsigbart. Lederen av Bioteknologirådet skriver i Aftenposten at om få år vil det ikke være mulig å bruke NIPT-testen til å analysere alle fosterets gener, og at lovforslaget som de tre partiene har snekret sammen på Stortinget, reiser store og vanskelige spørsmål ved hvor grensene skal gå. Jeg er enig i det, for hvis det er slik som Arbeiderpartiet påstår i dag, at det er en entydig seier for kvinner å få all informasjon om fosteret, hvordan skal vi da sette en grense for hvilken informasjon man bør få? Bekymringen for en skråplanseffekt er helt reell, fordi bekymringen nettopp handler om at vi som politikere, som mennesker, over tid glir i forhold til våre egne verdier – at nye eksempler gjør at vi liberaliserer enda en gang, at nye medieoppslag gjør at vi drar strikken enda litt lenger. Det er særlig lett å se for seg at vi kan gjøre det når flertallspartiene i denne saken ikke klarer å begrunne på en etisk og rasjonell måte hvorfor de setter grensen ett sted. Det er visse representanter som har sagt at de ikke har tro på at det går an å styre teknologien, og jeg må si at det opplever jeg som en fallitterklæring i disse vanskelige etiske debattene. Historien er full av teknologiske framskritt og ideer som av gode grunner aldri ble allemannseie, og det er ikke nødvendigvis liberalt å ta irreversible valg på vegne av framtidige generasjoner, eller valg som kan og vil begrense rommet for annerledeshet i vårt samfunn. Det ufullkomne er kjernen i det å være menneskelig.