Ola Elvestuen (Venstre), 2015-12-01:
Det er ingen som bestrider at saken har hatt en grundig saksbehandling. Det er heller ikke det som er spørsmålet. Spørsmålet er hvem som skal ta den endelige beslutningen i store vannkraftutbygginger. Og dette er en stor vannkraftutbygging, som i seg selv burde gjøre at den endte opp i Stortinget. Men også for utbyggere ville det gitt en mye tydeligere saksbehandling at de visste at saken i siste instans legges fram for Stortinget for en endelig behandling istedenfor at de over tid må gå og vente og vente på at det kommer et plutselig vedtak i departementet eller regjeringen. Så det er både sakens størrelse som gjør at denne bør til Stortinget, og selvfølgelig innholdet i selve prosjektet. For det er som flere har påpekt, flere utbygginger i Ottavassdraget. Men at det er flere utbygginger, gjør ikke at det siste strekket blir mindre verdt. Det kan til og med gjøre at det siste strekket i Nedre Otta blir mer verdt, for – som også flere har påpekt – dette er det største og mest intakte flommarksystemet som er igjen i Gudbrandsdalen, og det siste er mer verdt selv om det er andre utbygginger også i vassdraget. Det er ingen tvil om, som det påpekes, at det ikke er nye tekniske inngrep, men det er ingen tvil om at reduserer man vannmengden, som konsekvensen av en utbygging jo vil bli, vil det prege landskapet og redusere opplevelsesverdien. Hva som blir effekten for fisk, påpekes det også fra Norsk Institutt for Naturforskning at er usikkert, særlig siden det her også må vurderes opp mot andre prosjekter, og vi kjenner til at Rosten lenger opp i Gudbrandsdalen også er vedtatt utbygd. Men det er ikke bare sakens størrelse, det er også dens kontrovers som gjør at den bør være i Stortinget. Dette er tross alt et område der Fylkesmannen tidligere har foreslått at elvestrekket sammen med en større del av elvesystemet bør vernes. I sin uttalelse fra 2012 heter det at «det er svært uheldig at det blir bygd nye vannkraftverk i Lågen og Nedre Ottas hovedløp». Det er nå ti år siden Stortinget sist hadde en sak om vannkraftutbygging. Det jeg da undrer meg over, er hvilken terskel man legger seg på før man skal kreve slike saker til Stortinget. Fra Venstres side mener vi terskelen for stortingsbehandling er altfor høy, og at vi trenger en mye større forutsigbarhet for hva som legges fram for Stortinget også, enn det som gis etter § 2 i industrikonsesjonsloven, hvor man jo har et krav om 20 000 naturhestekrefter, noe jeg tror det er mange som har problemer med å forstå hva egentlig innebærer. Denne saken ligger over 20 000 naturhestekrefter. Men det handler også om at saker som er kontroversielle, bør legges fram for Stortinget, «med mindre departementet finner det unødvendig», som det står i loven. Både denne saken og andre utbyggingssaker – jeg kan nevne Einunnavassdraget, hvor jo alle etater, inkludert NVE, var imot, men en allikevel fikk konsesjon – mener jeg viser at vi trenger å se på dette vedtaket på nytt, og at vi trenger en endring som gjør at flere av de kontroversielle sakene, og definitivt de store vannkraftutbyggingene, legges fram for Stortinget, ikke fordi det er noen som betviler saksbehandlingen og grundigheten i prosessen på forhånd, men nettopp fordi det i siste instans er en avveining mellom de fordelene man kan ha ved en utbygging og den fornybare energien som produseres, og det negative ved at naturverdier går tapt. Den beslutningen er i seg selv – og må være – en politisk beslutning som Stortinget i siste instans både har ansvaret for og bør ta i den enkelte sak, deri også saken om Nedre Otta.