Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2010-03-02:
Statsråden var opptatt av informasjon og at det er viktig at informasjonen som blir gitt, blir forstått. Og det er vel alle enig i. Men hvem har ansvaret for det? Jeg lærte i mine tidlige studiedager at informasjonen kan ikke anses å være gitt før den er forstått. Det kan jo være en utfordring som statsråden kan ta med videre. Rusavhengige opplever svikt i mange ledd i helse- og omsorgstjenesten. Både den første og den andre regjeringserklæringen fra regjeringen Stoltenberg innholdt mange fagre løfter om satsing på tilbudet til rusavhengige. Helseministre fra denne regjeringen har forsøkt å overgå hverandre i sympatierklæringer for disse pasientene. I den siste regjeringserklæringen heter det at «rusavhengige skal få innfridd sine pasientrettigheter og sikres rett til behandling på riktig nivå og til rett tid ut fra en individuell vurdering». Dette er bare en fjern drøm for pasientene, slik drømmeslottet Soria Moria også var. I virkelighetens verden har ventetiden for rusbehandling økt betydelig under Stoltenberg-regjeringen, og vel 4 300 rusavhengige venter nå på hjelp. Ventetiden har økt med nesten to uker bare i løpet av et år, og i snitt venter rusavhengige i to og en halv måned på hjelp. Mange venter betydelig lenger enn dette. I Helse Nord må rusavhengige vente i snitt i fire og en halv måned på behandling. Jeg vil minne statsråden om at mens Regjeringen fortsetter seminaret om heroinutdeling, står altså over 4 300 rusavhengige i kø for behandling. De ber om hjelp til å bli rusfrie, ikke om hjelp til å ruse seg. Mange pasienter opplever at de ikke får hjelp innenfor den medisinske fastsatte fristen for behandling. I Helse Midt-Norge gjelder dette for 35 pst. av pasientene, og i Helse Nord RFH opplever hele 42 pst. av pasientene at de ikke fikk hjelp når de hadde krav på det. Enda mer alvorlig er dette fordi også fristene manipuleres. Dette fremgår av Riksrevisjonens Dokument 3:2 for 2009–2010. Riksrevisjonen skriver i pressemeldingen om rapporten: «Pasientene forledes til å akseptere at opprinnelig behandlingsfrist, satt ut fra hva som er medisinsk forsvarlig ventetid, utsettes på grunn av manglende kapasitet ved institusjonen. Pasientene mottar ikke tilstrekkelig og korrekt informasjon til å kunne gi et kvalifisert samtykke til utsatt frist for pasienter, og dermed mulighet til å ivareta sine rettigheter.» Vi har et helt konkret eksempel på dette, som kommer til uttrykk i et brev som Avdeling for rus- og avhengighetsbehandling har skrevet til ledelsen på Aker sykehus. Klinikken varsler om at eneste mulighet for å nå budsjettbalanse er «å legge ned en enhet og si opp ansatte eller innføre full inntaksstopp for nye pasienter i LAR, selv om dette i neste runde igjen vil gi flere fristbrudd». Rapportene fra Riksrevisjonen og Helsedirektoratet samt dette konkrete eksemplet viser, mener vi, systematisk brudd på pasientrettighetene for rusavhengige. Denne praksisen som avdekkes her, er stikk i strid med Stortingets intensjon da retten til individuell behandlingsfrist ble innført, nemlig å sikre at pasientene får helsehjelp når behovet oppstår, ikke når sykehuset har kapasitet. Da Høyres gruppe i forbindelse med statsbudsjettet stilte spørsmål om hvor mange flere som ville få rusbehandling med Regjeringens budsjettforslag, svarte statsråden at budsjettforslaget ikke var avgjørende fordi retten til behandling er regulert i pasientrettighetsloven. Jeg håper statsråden i lys av denne informasjonen som er påpekt her, får hodet opp av sanden. Det er faktisk ikke slik at rusavhengige får hjelp når de trenger det, selv om de har krav på det etter pasientrettighetsloven. Denne systematiske svikten som avdekkes av Riksrevisjonen, Helsedirektoratet og Helsetilsynet, er Regjeringens og helse- og omsorgsministerens ansvar. Vi har hørt nok om gode intensjoner og sympatierklæringer for de rusavhengige fra ulike statsråder. Fra Høyres side krever vi at helse- og omsorgsministeren redegjør for hva hun helt konkret vil gjøre for å sikre at rusavhengige og andre skal slippe å oppleve systematiske brudd på pasientrettighetene. En god begynnelse kan være å erkjenne at brudd på pasientrettighetene faktisk er et problem.