Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Først takk til utenriksministeren for en grundig og bred redegjørelse. Det er to kriser som utfolder seg i Europa nå, den økonomiske og den politiske. Den økonomiske er den akutte, men den er mulig å løse. Ser man EU-landene samlet, er gjeldsbyrden på om lag 95 pst. av bruttonasjonalproduktet. Å bringe denne ned til et bærekraftig nivå, 60 pst. av BNP, er overkommelig, men da må man overvinne den politiske krisen i de landene som sitter dypest i gjeldsmyren. De tiltak som er vedtatt, må settes ut i livet, og er det behov for flere tiltak, må de vedtas. Håpet om at tyskerne til syvende og sist tar regningen, må legges til side. Island har vist at det nytter. Der tok politikerne ansvar da krisen rammet. De vedtok og gjennomførte sterke tiltak. Nå går det igjen rett vei. Også andre av de gjeldstyngede landene har mange av de samme forutsetningene som Island for å få økonomien på rett kjøl igjen, få i gang økonomisk vekst, redusere underskuddet og betale ned på gjeldsbyrden. Håpet er at regjeringsskiftene i Hellas og Italia kan gi resultater, men i dette ligger også den politiske krisen. De politiske partiene har gitt opp og overlatt ansvaret til ekspertene. Det er et tankekors for politikkens evne til å styre når det blir virkelig krevende. Slik sett er eurokrisen dypest sett en politisk krise, først ved at flere av landene i Sør-Europa tillot seg et lånefinansiert overforbruk i ti år. De bevilget seg et velferdsnivå de ikke sørget for å finansiere. Dernest overholdt de ikke avtalen de hadde inngått med naboene, om en maks gjeldsbyrde på 60 pst. av BNP og maks underskudd på statsbudsjettet på 3 pst. Etter finanskrisen høsten 2008 skled dette ut for de fleste av landene, og nå vises den manglende evnen til å rette opp skuta selv, i håp om at naboen ville ta regningen. Det er altså i landene selv problemene er skapt, ikke i Brussel. Det er i landene selv veien ut av krisen må bygges. EU-samarbeidet har på imponerende kort tid rigget til en lang rekke tiltak, som skal og vil være viktige bidrag i arbeidet med å få økonomien på rett kjøl, og – ikke minst – senere hjelpe landene til holde fast ved en ansvarlig økonomisk politikk. Det aller viktigste er selvsagt å få i gang den økonomiske veksten. Den arbeidsledighet vi nå ser, spesielt blant de unge i land som Spania, Italia og Hellas, er svært alvorlig. Vi risikerer ikke bare et tapt tiår. Vi risikerer en tapt generasjon på grunn av den økonomiske krisen. Vi risikerer en generasjon tapt for arbeidsmarkedet. Vi risikerer en generasjon uten tro på og tillit til det samfunn de vokser inn i. Selv om det må bli balanse mellom utgifter og inntekter, kan ikke landene ensidig kutte seg ut av denne krisen. Nødvendige innstramminger må kombineres med en vekststrategi som peker framover. Derfor er det en ekstra bekymring at det er høyrepartiene som vinner fram, som i Spania nå i helgen og som de gjorde i Storbritannia. Selv biskopene protesterer nå mot den britiske konservative regjeringens politikk, som rammer de svakeste i samfunnet hardest. Norge er kontrasten i Europa. Den viktigste grunnen er ikke oljen, det er politikken. Stikkordene er: handlingsregelen om en langsiktig bruk av oljeformuen, omleggingen til et bærekraftig pensjonssystem, et fornuftig skattenivå, et rettferdig skattesystem og, sist fredag, 30 mrd. kr for å hjelpe utsatte eksportbedrifter gjennom en ny eksportfinansordning. At vi også er sårbare, så vi høsten 2008. Men også da virket politikken. Regjeringen handlet raskt og resolutt, med full støtte fra denne sal. Kaster vi et blikk tilbake til 1980-tallets økonomiske krise, erfarte vi da verdien av en stor og ansvarlig fagbevegelse og en langvarig tradisjon for et bredt samarbeid mellom arbeidstakere, arbeidsgivere og myndighetene. Et tillitsfullt dugnadsarbeid brakte oss gjennom vanskelighetene. Det er disse tingene som er juvelen i en sosialdemokratisk politikk. Det er dette som gjør oss bedre rustet til å møte det økonomiske uværet som kan bryte løs, hvis heller ikke teknokratene i Roma og Aten skulle lykkes. Det er alt dette vi må ha i bakhodet når vi torsdag skal diskutere neste års statsbudsjett. Snart får vi rapporten om EØS-avtalen og de andre, mer enn 50, avtalene vi har med EU, sett i lys av de siste 15 årene. Rapporten vil vise hvilken suksess denne avtalen har vært. Den har sikret norsk næringsliv full likebehandling i det indre marked, som kjøper 75–80 pst. av vår eksport. Unntaket er fiskerinæringen, og det har vi sett resultatene av. EØS-avtalen har gitt oss langt mer. Den er ankerfestet for deltakelse i en lang rekke programmer, om forskning, utdannelse, likestilling osv. Den danner rammeverket for at nordmenn, på linje med innbyggerne i de 27 EU-landene, kan se hen til hele Europa for arbeid eller et sted å tilbringe pensjonisttiden og i de landene de måtte velge, bli behandlet som landets egne innbyggere, med den trygghet det innebærer. Det er fortsatt noen som snakker om at EØS-avtalen bør erstattes med noe annet – hva det nå skulle være, når over 70 pst. av befolkningen sier nei til det som er det eneste reelle alternativet, nemlig fullt medlemskap. Noen synes å tro at det finnes en form for avtale med EU som sikrer oss likebehandling og alle rettigheter, men hvor vi selv kan velge hvilke regler vi skal følge. En slik avtale finnes ikke. Det er som å tro at vi kan slippe offsideregelen for det norske landslaget i EM-kvalifiseringen i fotball – den skal bare gjelde for alle de andre. Også Sveits må til syvende og sist tilpasse sine lover til EUs regler for det indre marked på de områder hvor Sveits' avtaler dekker. De mest fantasifulle peker på den gamle frihandelsavtalen som et alternativ – den som i hovedsak bare dekket varehandel. Det er en gammeldags avtale, helt utilstrekkelig for å ivareta norsk næringslivs behov på vårt største og viktigste marked. Nesten like alvorlig er det at den vil sette tryggheten i fare når det gjelder de titusenvis av nordmenn som for lengst har tatt skrittet ut i det felles europeiske landskapet, og som nyter godt av likebehandlingen og tryggheten. Senest i går fikk vi til Stortinget kommisjonens forslag til forordninger om et nytt program på justisområdet, og en forordning om et nytt program for rettigheter og borgere kom til Stortinget gjennom den nye ordningen som vi har etablert gjennom EFTA – forordninger som skal sikre at EU-lovgivningen på det sivilrettslige og strafferettslige området bidrar til å sikre en reell klageadgang og domstolsprøving for personer og virksomheter i grensekryssende rettssaker i Europa, og fremme tiltak for å bekjempe narkotika og kriminalitet. Dette er tiltak som er med på å skape større trygghet for personer og bedrifter som opererer ute i Europa. Den tryggheten og rettssikkerheten dette skaper, vil vår gamle frihandelsavtale ikke gi bedrifter eller personer. I nyhetsbrevet fra vår delegasjon i Brussel kom det i dag også en gledelig nyhet for alle burhøns – de skal få bedre plass fra nyttår, takket være et EU-direktiv. Så forbedringen omfatter også dyrehelsen. De som vil gamble med folks reaksjon på at disse dimensjonene ved EØS-avtalen skal kortsluttes, og at vi igjen må stå i passkontrollen på flyplassene for å reise til sydligere land, vil nok få seg en overraskelse over folks reaksjon. Det finnes bare ett alternativ til EØS-avtalen, alt annet er en illusjon, i hvert fall hvis man ønsker å ivareta norsk næringslivs behov. Til slutt: EØS-avtalen er ikke så firkantet som mange synes å tro. Det er ikke to valg: ta reglene som de er, eller reservere seg. I tilfeller hvor direktivene ikke fanger norsk virkelighet godt nok, viser det seg ofte å være rom for tilpasninger. Gassmarkedsdirektivet er et slikt eksempel, der Norge defineres som et marked under oppbygging. Andre eksempler er tunneldirektivet, som ga oss adgang til andre sikkerhetstiltak enn nødutganger, hygienepakken, hvor vi fikk spesielle garantier mot salmonella, likestillingsdirektivet, hvor vi kunne beholde ordninger som gjør det lettere for det underrepresenterte kjønn å utøve sitt yrke, og, sist, fornybardirektivet, hvor vi fikk en målsetting som tok hensyn til vår allerede høye vannkraftandel. Jeg håper EØS-utredningen vil bidra til at alle ser hvor bredt og dypt integrert vi er blitt i EU-samarbeidet gjennom de 15–16 årene som er gått siden avtalen trådte i kraft, hvilke fordeler den gir for norsk næringsliv, og hvilke fordeler den gir for de mange nordmenn som bruker de mulighetene det europeiske samarbeidet har gitt, på tvers av landegrensene.