Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2008-02-28:
«Vi skal skape verdier, men det er ikke likegyldig hvordan vi gjør det.» Det er et motto som et av våre større investeringsfond har. Samme motto kunne kanskje være aktuelt for Statens pensjonsfond - for så vidt både innenlandsdelen og den noe større utenlandsdelen. De etiske retningslinjene som Samarbeidsregjeringen presenterte for Stortinget i forrige periode, bygger jo på at vi har to overordnede etiske hensyn i forvaltningen av nasjonens sparekapital: Det er et etisk hensyn i seg selv - først og fremst til dem som kommer etter oss - å sikre en finansiell avkastning som står i forhold til risikoen ved investeringene. Å skape verdier gjennom fornuftig kapitalforvaltning er verdifullt på mer enn én måte. Men vi aksepterer ikke at det skjer gjennom produksjon av produkter eller produksjonsmetoder som vi som samfunn ikke vil være medansvarlig for. Jeg - og jeg tror flere med meg - har med interesse også registrert finansministerens engasjement for å forsikre omverdenen om at Statens pensjonsfond er en profesjonell, forutsigbar og åpen aktør som ikke foretar investeringer ut fra politiske hensyn. Senest i Financial Times var finansministeren klar på hvilke velsignelser den frie flyt av norsk investeringskapital medførte for de internasjonale kapitalmarkedene, og hvorfor enkelte lands myndigheter derfor burde legge bort eventuelle ideer om særskilt regulering av nasjonale, statlige fond. Jeg registrerte også med interesse den sterke understrekningen finansministeren gav både i denne artikkelen og i innledningen til departementets etikkseminar for noen uker siden av at fondet selvsagt ikke skal være noe redskap for politisk motiverte investeringsbeslutninger. Så er spørsmålet om det synet deles av hennes partifelle som jeg har henvist til i innledningen av denne interpellasjonen. Nok om det. Jeg tror i grunnen finansministeren og jeg kan være enig i at det ikke behøver å være noen motsetning mellom å bevare et klart skille mellom politikk og kapitalforvaltning og samtidig ha ambisjoner om å utvikle videre det etiske rammeverket. Departementet har jo satt i gang en evaluering av de etiske retningslinjene, og vil presentere konklusjonene sine i 2009. Mitt håp med denne interpellasjonen er at den kan være et oppspill til kanskje å høre litt om hvordan finansministeren tenker i så måte, og hva vi har i vente. Jeg håper det er noe godt! Som kjent er det etablert to hovedmekanismer for å ivareta de etiske hensynene i forvaltningen: eierskapsutøvelse og en uttrekksmekanisme. For noen kan en nærliggende tanke være at uttrekk bør fases ut, at nye mekanismer bør utelukkes, og at man satser helt og fullt på eierskapsutøvelse for å ivareta de etiske hensynene. Jeg er i grunnen enig i at eierskapsutøvelse - når det er grunn til å tro at det vil virke over tid - bør være et foretrukket virkemiddel. Men samtidig har det også sin klare begrensning. Effekten av eierskapsutøvelse ligger i at andre investorer og ledelsen i selskapene blir overbevist om at det er både i deres og vår langsiktige finansielle interesse å forandre praksis. Det er for så vidt fornuftig å la Norges Bank avgjøre hvordan eierskapsutøvelsen skal skje, innenfor de samme krav til åpenhet og til rapportering som gjelder for resten av forvaltningen. På det omtalte seminaret var åpenhet også et spørsmål. Vi ble - så får vi se om det holder stikk - beroliget med at kommende årsmelding i stor grad skal vise at åpenheten ivaretas. Så er spørsmålet om åpenheten ivaretas både for aksjedelen og - ikke minst - for obligasjonsdelen, som kan være mer krevende. Det er jo slik at Norge leder et arbeid i OECD i kampen mot skatteparadiser, men vi kan heller ikke se bort fra at det for obligasjonsdelen av vårt utenlandsfond også er utfordringer i så måte. Å kombinere dette er ikke alltid en enkel oppgave. Siden vi ikke kan akseptere at etiske hensyn i forvaltningen skal begrenses av hvilke spørsmål Norges Bank mener det er formålstjenlig å ta opp, må det etter min mening også fokuseres på andre virkemidler. Det er dessverre ikke slik at etikk og butikk alltid går hånd i hånd. Da skal ikke etikken settes til side, etter vår mening. Det er velkjent fra tidligere avstemninger her på huset at vi mener at tobakk står i en særstilling blant verdens legale produkter på ett område: Selv med «normal bruk», som produsentene selv vil anbefale, medfører tobakk en betydelig sannsynlighet for alvorlig helseskade og forkorting av livet. Bare for et par dager siden var det på ledersiden i International Herald Tribune en klar advarsel om hva tobakksprodusentene nå egentlig bedriver. Her beskrives det hvordan tobakk nå dreper flere enn tuberkulose, aids og malaria til sammen, og at storparten av dette skjer i de fattige landene og med en aggressivitet fra tobakkselskapene som er påfallende. Det er en minst like anerkjent internasjonal konklusjon som at bruk av klasevåpen medfører særlig store sivile lidelser gjennom frekvensen av udetonerte blindgjengere som blir liggende igjen. Som kjent er det grunnlaget for at vi har ekskludert produsenter av klasevåpen fra investeringsuniverset. Men selv om vi forholder oss til det som det har vært enighet om i Stortinget, er det grunnlag for å stille noen spørsmål. Vi har etablert en relativt omfattende kvalitetssikringsprosess for uttrekk. Det støtter vi fullt ut. Konsekvensen av denne prosessen så langt har i hovedsak vært å utelukke våpenprodusenter. Så har også et meget begrenset antall selskaper blitt utelukket på grunn av bidrag til stor miljøskade eller brudd på arbeidstakers rettigheter. Slik prosessen nå er lagt opp, tror jeg det er meget begrenset risiko for at selskaper blir utelukket fra investeringsuniverset på feilaktig grunnlag. Men det er kanskje relevant å stille spørsmål ved om selve prosessen gjør at grove foreteelser som vi absolutt ikke vil medvirke til, likevel ikke får praktiske konsekvenser for våre investeringer. I de etiske retningslinjene er f.eks. grov korrupsjon satt opp som et kriterium som bør føre til uttrekk, men så langt er ingen selskaper utelukket på dette grunnlaget. Samtidig ser vi at Storebrand har utelukket ti selskaper på dette grunnlaget, KLP har utelukket fem. Tiden tillater meg ikke å komme med et eksempel, men det er med dette nevnt. Vi vil også utfordre finansministeren til å vurdere nærmere bruk av såkalt positiv selektering på deler av porteføljen. Positiv selektering på grunnlag av miljømessig bærekraft gjennomføres på en vesentlig mer gjennomtenkt måte i finansverdenen i dag enn det spede forsøket med såkalte miljøfond, som ble nedlagt da de etiske retningslinjene for hele fondet ble etablert. Positiv selektering er en type forvaltningspraksis som Norges Bank neppe vil ta i bruk på eget initiativ. Men begrunnelsen for det vil ikke være at det sannsynligvis er tapsbringende. Problemet for en fondsforvalter er at avkastningsforskjellene kan bli store over en begrenset periode sammenlignet med en aksjeportefølje uten slik selektering. Derfor, hvis vi ønsker å utvikle positiv selektering som ett av flere virkemidler for å ivareta etiske hensyn, må Finansdepartementet ta initiativet til det gjennom justerte retningslinjer. Det ser vi fram til å høre om finansministeren kunne tenke seg. Vi er jo også klar over at man nå skal åpne for investeringer i unoterte aksjer, eiendom og infrastruktur. Jeg vil bare peke på at det også gir nye utfordringer innenfor det området vi her snakker om. Mulighetene er jo der, etter vår mening, til gjennom vår kapital og innenfor dagens formål å kunne bidra til positiv utvikling av selskaper som f.eks. kan gi nye svar på klimautfordringene. Formålet skal selvfølgelig fortsatt være å få en langsiktig finansiell avkastning. Statens pensjonsfond - Utland har tiltrukket seg stor internasjonal oppmerksomhet, og selv om vi ønsker å gå videre, har jeg lyst til å si at det er både spennende og utfordrende også når man er i utlandet å høre hvilken stor anerkjennelse fondet faktisk får når det gjelder sin forvaltning. Det skal vi være takknemlig for.