Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Saksordføreren var veldig opptatt av at dette dreide seg om å behandle enkeltmennesker. Det er jeg helt enig i. Det dreier seg om enkeltmennesker, og nettopp derfor, for å sikre et godt helsetilbud til alle, må vi ha en sterk offentlig helsetjeneste – der sykehusene i det vesentlige er eid og drevet av det offentlige. Denne kapasiteten må man også utnytte. Samtidig må det offentlige til enhver tid vurdere hvorvidt tilbudet som er, har god nok kvalitet og kapasitet, og benytte privat virksomhet og avtalespesialister der hvor det er behov for det for å supplere tilbudet ad hoc eller på fast basis. Jeg ser ikke grunn til å gjennomføre en lovendring som ikke vil medføre en hensiktsmessig endring i rettstilstanden. Jeg er derfor enig i flertallets konklusjon, at representantforslaget vedlegges protokollen. Spesialisthelsetjenesteloven regulerer de regionale helseforetakenes ansvar for spesialisthelsetjenesten. Herunder ligger ansvar for nødvendig helsehjelp til pasienter med spiseforstyrrelser og nødvendig helsehjelp til pasienter med rusmiddelmisbruk. Dette gjelder selv om begrepet «annen tverrfaglig spesialisert behandling» ikke er nevnt i loven. Det er på denne bakgrunn ikke nødvendig å endre spesialisthelsetjenesteloven § 2-1a, idet de nevnte områdene allerede anses å være en del av spesialisthelsetjenesten. Det er departementet som godkjenner sykehus med hjemmel i spesialisthelsetjenesteloven § 4-1. Forskriften om godkjenning av sykehus gjelder både for somatiske og psykiatriske sykehus. Sykehus er ikke definert i loven, men lovens forarbeider legger til grunn at sykehustjenester omfatter medisinsk undersøkelse og behandlingsvirksomhet som tilrettelegges slik at pasienten kan beholdes over natten der dette er ønskelig eller nødvendig av medisinske grunner. Når departementet vurderer om godkjenning kan gis, legges det vekt på følgende: om samfunnsmessige eller faglige hensyn taler for at institusjonen skal godkjennes om institusjonen er omfattet av planer utarbeidet av regionale helseforetak om de tjenester som skal ytes, synes forsvarlige. Det kreves en omfattende skjønnsmessig og helhetlig vurdering for å ta stilling til hvorvidt lovens intensjoner oppfylles. Når det etter dagens rettstilstand ikke anses aktuelt å godkjenne en virksomhet som et sykehus, ser jeg ingen grunn til å lempe på de nevnte kravene for å la virksomheten kunne bli en del av ordningen med fritt sykehusvalg. Det er uansett ikke tilstrekkelig å være en del av spesialisthelsetjenesten for å kunne omfattes av ordningen med fritt sykehusvalg etter pasientrettighetsloven § 2-4. For å kunne omfattes av ordningen må private institusjoner ha avtaler med et regionalt helseforetak. Forslaget vil derfor ikke bety noen praktisk endring for pasienter med spiseforstyrrelser innen regionen, og er etter min mening ikke egnet til å oppnå forslagsstillernes hensikt. De regionale helseforetakene har ansvar for spesialisthelsetjenestens utredning og behandling av de nevnte pasientgruppene. Den helsehjelpen som tilbys fra de offentlige sykehus- og poliklinikker og fra private sykehus etter avtale, er allerede gjenstand for fritt sykehusvalg. Når det gjelder denne pasientgruppen, er det viktig å understreke at de regionale helseforetakene har fått beskjed om å etablere et helsetilbud til denne type pasienter, og det er også gjort i alle de regionale helseforetakene. Under enhver omstendighet er det med dagens lovverk ingen formelle hindringer for at de regionale helseforetakene velger å løse sine lovpålagte oppgaver gjennom avtale med private tjenesteytere, som f.eks. Capio Anoreksi Senter.