Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-01-19:
Senterpartiet har i sitt stortingsprogram understreket nødvendigheten av livslang læring, men påpeker at rammevilkårene i arbeidslivet og utdanningssystemet til nå har lagt lite til rette for systematisk livslang læring. Målet må være å øke kompetansen til hele befolkningen og minske kunnskapskløften. Dette er et viktig ledd i fortsatt demokratisk utvikling. Jeg er tilfreds med at St. meld. nr. 42 for 1997-98 har svart på disse utfordringene i tråd med det Buer-utvalget la fram, der partene i arbeidslivet for øvrig var sterkt representert. Det var interessant å høre LOs representant på en utdanningskonferanse på Lillehammer nylig. Han sa seg tilfreds med komiteens arbeid med meldingen, bortsett fra på ett punkt, nemlig at det ikke er flertall i innstillingen når det gjelder voksnes forpliktende mulighet til videregående opplæring. Han føyde til at han håpet det kunne gå rette vegen når Stortinget i dag skal debattere saken og gjøre vedtak. Det håper jeg også, men det ser ikke helt lyst ut. Det er leit, ikke minst fordi det er flest voksne kvinner som har behov for videregående opplæring, og jeg håper faktisk fortsatt at Arbeiderpartiet og SV vil stemme for sentrumspartienes forslag, slik at det gis klare føringer om tilstrekkelige midler til opplæringssektoren i fylkene. En viktig merkestolpe er at alle voksne som ønsker det, skal få lovfestet rett til grunnskoleopplæring. Dette er et meget viktig prinsipp, da grunnskoleopplæringen er fundamentet i kompetansehevingen. Folk med bl.a. lese- og skrivevansker har gjennom tidene lidd mye og blitt hindret i videre karrierebygging på grunn av sitt handikap. Nå kan dette bøtes på. Undersøkelser viser også at særlig innvandrerkvinner mangler grunnkunnskaper som er viktige for å fungere i samfunnet. Det er ikke nødvendigvis skolebenken som er rette læringsarenaen for dem som skal skaffe seg formell grunnskoleopplæring, men like gjerne arbeidsplassen. De offentlige utdanningsinstitusjonene skal være bærebjelkene som opplæringarenaer, men det betinger et tett samarbeid med bl.a. arbeidslivet. Det siste har til nå ikke vært godt nok, det har helst blitt ord på papir. Dette blir også en stor utfordring for universitetene og høgskolene. For øvrig er det positivt at disse har satt i gang et arbeid for nasjonal overbygning for nettverkssamarbeid, slik at disse kan utgjøre et Norgesuniversitet. De videregående skolene har allerede tatt et viktig skritt med ressurssentrene, men også disse vil få konkurranse fra andre tilbydere, som det har vært nevnt allerede i debatten. Senterpartiet ser videregående skole som en svært viktig arena for en allsidig kompetanseutvikling med det nettverk som allerede er bygd opp omkring bl.a. fagopplæringen og § 20-ordningen. Dette må videreutvikles. Likeså vil studieforbund, folkehøgskoler og fjernundervisningsinstitusjoner stå sentralt når livslang læring-prinsippet skal konkretiseres. Det viktigste blir å samordne ressursene, slik at det kommer kompetansehevingen til nytte. Denne reformen skal først og fremst være en arbeidslivsreform, og det må det tas hensyn til i læringsprosessen. Informasjons- og kommunikasjonsteknologi vil naturlig nok stå svært sentralt, samtidig som voksenpedagogikk må utvikles og legges til grunn i etterutdanningstilbudene til lærerne. Anerkjennelse av realkompetanse er etter mitt skjønn det største framskrittet i denne saken. Det at folk skal få valuta for den kunnskapen de har ervervet seg fra forskjellig hold og erfaring, er en milepæl. Senterpartiet mener det er viktig at flest mulig får reell sjanse til f.eks. høgere utdanning. Jeg mener at traktåpningen for å komme inn skal være vid, men det skal være trangt å komme ut igjen, slik at en sikrer at kvaliteten er den beste. En annen viktig merkestolpe i reformen er retten til utdanningspermisjon. Her vil partene i arbeidslivet naturlig nok stå sentralt, slik de har gjort også når de har vært premissleverandører til hele reformen. Gjennomføringen av reformen avhenger av de ressursene som stilles til rådighet fra det offentlige, fra partene i arbeidslivet og av den enkelte selv. Det siste gjelder ikke minst motivasjonen hos den enkelte og hos arbeidsgiver. Jeg vil særlig framheve enmannsbedriftenes og de små og mellomstore bedriftenes behov. De er sårbare. Dette kom også fram på den konferansen om håndverksfag som jeg nevnte i stad. Hva med f.eks. den enkelte håndverker som er sin egen arbeidsgiver, var spørsmålet. Også disse trenger kompetanseutvikling hvis vi har en mening med at hele landets befolkning skal løftes, og at kompetansen skal bli en eksportartikkel. Staten må gå inn med styrking av Lånekassen som finansieringskilde for livsopphold. Jeg forventer at departementet vil komme fram til gode løsninger som yter rettferdighet til ulike grupper, men dette må Stortinget ta budsjettmessig stilling til på et senere tidspunkt.