trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-01-09:
Spørsmålet berører, som også presidenten sa, primært utdannings- og forskningsministeren. Jeg svarer derfor på vegne av henne. Jeg vil først bemerke at jeg ikke kan gå inn i en konkret sak som jeg ikke kjenner, men vil gi noen generelle vurderinger. Opplæringsloven § 5-7 gir rett til spesialpedagogisk hjelp for førskolebarn som har et særlig behov for slik hjelp. Når hjelpen blir gitt i barnehagen, skal den tiden der barnet gis slik hjelp, være fri for foreldrebetaling. Den øvrige delen av barnehagetiden kan kommunen kreve betaling for. Førskolebarn som får spesialpedagogisk hjelp, vil også ha rett til skyss når det på grunn av særlige hensyn er nødvendig for at barnet skal kunne ta imot hjelpen, jf. opplæringsloven § 7-6. Det er barnets konkrete behov som avgjør om barnet har rett til spesialpedagogisk hjelp etter opplæringsloven. Dersom barnet har slik rett, kan ikke en kommune komme utenom fritak for foreldrebetalingen ved å kalle tiltaket noe annet. En kommune kan f.eks. ikke kreve foreldrebetaling ved å henvise til at tiltaket er finansiert gjennom det øremerkede statstilskuddet på 10 pst. til barn med funksjonshemning, dersom tiltaket er ment å oppfylle retten til spesialpedagogisk hjelp etter opplæringsloven. Vi har sett enkelte eksempler på at dette har forekommet i praksis, og Utdanningsdepartementet har tatt opp denne problemstillingen med Statens utdanningskontorer på mer generell basis. Det er Statens utdanningskontor som er klageinstans og tilsynsmyndighet i slik saker. Utdanningsdepartementet vil formidle mitt svar til utdanningskontoret i Sogn og Fjordane, slik at utdanningskontoret kan vurdere om saken bør underkastes en ny vurdering.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-01-09:
Jeg skal bringe dette ønsket videre til utdannings- og forskningsministeren. Jeg kan også si at barne- og familieministeren og utdannings- og forskningsministeren har innledet et samarbeid seg imellom for nettopp å se nærmere på disse regelverkene, disse lovene, som faktisk har medført såpass mye uklarhet ved enkeltsakers avgjørelse. Det går både på at man må ha en lik forståelse, og at det ute må være en forutsigbarhet i dette systemet. Så vi prøver å rydde opp slik at det skal bli lettere å håndtere dette i fremtiden.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-01-09:
Ja, den nødvendige avklaringen her i relasjon til lov og regelverk er allerede i gang, og som jeg sa i mitt opprinnelige svar, sender vi kopi av dette svaret på spørretimespørsmålet til utdanningskontoret i Sogn og Fjordane, med tanke på om de bør underkaste hele saken en ny vurdering.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2002-01-09:
For å spille dataspill må man ha en PC, og de aller fleste PC-er i dag er koblet til Internett. Når man snakker om voldelige spill, har jeg opptil flere sønner som også har dataspill av særdeles voldelig karakter, uten at jeg skal kommentere det nærmere. Men jeg synes ikke det skiller seg særlig fra at man kapper hodet av folk, for å si det sånn. Men tilbake til poenget mitt: Man er altså koblet opp til Internett, og man vet at via Internett kan man både kjøpe spill og laste dem ned hvis man har gode venner. Mitt spørsmål til statsråden blir da: Hvordan har hun tenkt å forhindre at barn og ungdom får tilgang til disse spillene, og hvilke kontrollfunksjoner har hun tenkt å sette i verk mot Internett-kjøp og Internett-nedlasting?
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2002-01-09:
Når vi i nyheitssendingar på TV vert viste utdrag av dataspel der grov vald mot uskuldige personar vert framstilt som «kult», «leik» og «moro» – personar som ligg i gata, vert slått og sparka til døde, folk vert overkøyrde med bil, og ambulansepersonell som kjem til, vert nedskotne – meiner eg det må reagerast. Det vi opplever nå, er ein dramatisk auke av vald, ran og drap i Noreg, og denne typen «leiketøy» er ukritisk med på å legalisere slik meiningslaus blind vald. Denne typen dataspel er det forbod mot å selje i USA, medan vi fritt kan omsetje dei i Noreg. Eg støttar fullt ut dei tankane som kjem frå statsråd Dåvøy, og eg ønskjer at det kan kome konkrete forslag slik at vi er på linje med USA og legg ned forbod mot denne typen dataspel.
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2002-01-09:
Eg vil stille følgjande spørsmål til samferdselsministeren: «Etter Vegdirektoratet sine retningslinjer skal følgende trafikantgrupper som hovedregel ikke betale bompenger: passasjerer i alle typer kjøretøy, busspassasjerer og kollektivtransportkjøretøy i rute. Det gis likevel mulighet for unntak fra regelen når det gjelder fergeavløsningsprosjekter. Vil statsråden vurdere å endre regelverket slik at det ikke gis anledning til å belaste kollektivtrafikken med bompenger i fergeavløsningssamband?»
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2002-01-09:
Eg er einig i at vedtaket om bompengeinnkrevjing av kollektivtrafikken må vere forankra i lokale og regionale vedtak. Det kan vere avgjerande for realisering av fastlandsprosjekt. Det Senterpartiet støtta då vi behandla unntaka, støttar Senterpartiet framleis. Men det kan vere eit paradoks at det i St.meld. nr. 46 for 1999-2000 når det gjeld styrking av kollektivtrafikken, vert gitt høve til å vurdere betaling når ferjeavløysingsprosjekta har liten trafikk, fordi det då vil gi ekstra belasting for få trafikantar. I enkelte prosjekt, som t.d. Krifast i Møre og Romsdal, har økonomien vore god, og Krifast vil vere betalt ned to år før planlagt. Mitt oppfølgingsspørsmål til statsråden er: Kan statsråden tenkje seg å sjå på regelverket, slik at kollektivtrafikken kan fritakast frå bompengar i bompengeperioden dersom prosjektet viser seg å vere meir lønsamt enn føresett og nedbetalingstida vert kortare enn prognosert?
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2002-01-09:
I ferjefylket Møre og Romsdal vert både pendlarar, næringsliv og vanlege reisande straffa med ekstra kostnader for å nytte riksvegferjene. Vi som bur i dei ulike ferjefylka, er vel vande med nattestengde riksvegar, reduserte tilskot og rutekutt. Forskjellen på å reise kollektivt i høve til å nytte privatbilen er svært liten. Eg vil gi statsråden eit eksempel: I ferjesone 4 betaler ti personbilar med rabatt 270 kr, medan ein buss med ti passasjerar betaler 250 kr inkludert rabattordningar. Det er altså ein skilnad på 20 kr. Eg utfordrar statsråden med eit nytt spørsmål: Kan statsråden tenkje seg å ta initiativ til at passasjerar på ferjene kan reise gratis, og at det berre skal betalast for bilen/køyretøyet?
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-01-09:
Jeg vil få stille et spørsmål til barne- og familieministeren. Barnehagesatsingen har vært viktig for Arbeiderpartiet gjennom mange år, og i statsbudsjettet viste vi at vi mente alvor ved å legge inn nesten 1,2 milliarder kr for at barn skulle få en trygg barnehageplass og foreldrene skulle kunne få plassen til en rimelig pris. Nå ser vi dessverre at det ikke er det tempoet i utbyggingstakten vi alle hadde forventet og ønsket, og jeg må si at jeg hadde nok også forventet en litt mer offensiv holdning fra den nye regjeringen når vi vet hvor mye penger som er lagt inn siden den tok over. Derfor er mitt spørsmål: Hva har statsråden tenkt å gjøre for å holde trykket oppe, slik at tusenvis av barn som i dag står i barnehagekø, kan få en plass? Jeg har også lyst til å spørre statsråden om hun er villig til å innføre en individuell lovfesting fra 2005, som Arbeiderpartiet la opp til? På den måten har vi muligheten til å sikre alle en plass, og jeg vil gjerne høre hva statsråden tenker rundt det.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-01-09:
Jeg vil takke statsråden for et veldig ærlig svar, og da kan vi i hvert fall konstatere at den nye regjeringen ikke legger opp til noe om at vi kan få en så sterkt forpliktende rett i forhold til det tidspunkt som samtlige partier har forpliktet seg til når det gjelder å love en plass. Så har jeg lyst til samtidig å oppklare en misforståelse fra statsministerens side i den siste spontanspørretimen før jul, der han prøvde seg på å framstille det som om Arbeiderpartiet ikke var opptatt av en likebehandling av private og offentlige barnehager. Det vil jeg på det sterkeste tilbakevise. Arbeiderpartiet har vært en sterk tilhenger av en likebehandling av offentlige og private barnehager og har også lagt opp til det i det budsjettet vi har lagt fram, noe jeg regner med statsråden kan bekrefte. Men det som vil være det interessante med det svaret statsråden nå gav, er hvordan vi kan sikre kommunene i forhold til at det vil trekkes ut 3 milliarder kr i kommuneproposisjonen for neste år. Vi vet jo at det er kommuner som sliter mye med å få finansiert sitt opplegg, og det som er anliggendet ved den statlige finansieringsmodellen, er faktisk at det skal trekkes ut 3 milliarder kr fra kommunene(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-01-09:
Jeg vil da få stille følgende spørsmål til statsråden: «Ifølge opplæringsloven gir behov for spesialpedagogisk treningsopplegg rett til gratis barnehageplass og fri skyss. Et ektepar fra Flora kommune som har en funksjonshemmet sønn med cerebral parese, har i over to år kjempet for at kommunen skal dekke kostnadene med barnehageplass og skyss. Kommunen har avvist foreldrenes krav på bakgrunn av at sønnen faller utenfor lovens regler. Mener statsråden at dette er en korrekt avgjørelse fra kommunens side?»
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-01-09:
Takk for det svaret jeg fikk. Dette spørsmålet tar utgangspunkt i en enkeltsak. Jeg har stor forståelse for at statsråden har problemer med å gå inn i en enkeltsak, men dette spørsmålet er i aller høyeste grad av prinsipiell karakter. Denne enkeltsaken og denne lille gutten, Morgan, sin sak viser at kommunen underveis i prosessen bytter navn på treningsopplegget, fra «spesialpedagogikk» til «styringstiltak». Kommunen kan godt mene at loven er feil, men retten til et slikt tilbud har også de yngste borgerne våre med loven i hånd krav på. Jeg mener at vi også skal ha et rettssystem og et ansvar for å følge opp de aller yngstes behov, spesielt de gruppene som har særskilte problemer og behov. Men jeg tolker statsrådens svar positivt, og jeg håper at statsråden vil følge opp overfor Statens utdanningskontor i dette konkrete fylket. I forhold til det Handikapforbundet selv opplyser, er det så mye som mellom 40 og 50 saker som de har kjennskap til, så dette er en stor og viktig sak av prinsipiell karakter for svært mange.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-01-09:
Da regner jeg med at denne enkeltsaken vil finne sin gode løsning, og at Regjeringen følger opp på en ansvarlig måte. Selv om det er slik at Statens utdanningskontor er klageinstans, kan det aldri bli slik at lovgiver gir fra seg det ansvaret man har for å følge opp rettighetene til de aller yngste. Hvis dette er uklart definert, og vi ser en misforståelse i tolking av lov, føler jeg at vi er nødt til å gå en ny runde for en nødvendig lovpresisering. Og det føler jeg at statsråden nå sier ja til.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2002-01-09:
Det er nå viktig framover å sette søkelyset på de kommuner som ikke prioriterte barnehager, og som ikke senket prisene, til tross for at penger er på plass. Mange ordførere er nok ikke særlig glad for denne oppmerksomheten, men småbarnsforeldre er nok av en annen oppfatning. Ålesund kommune var et eksempel. Men etter et og et halvt års kamp har nå Ålesund vedtatt å bygge to nye barnehager samt å senke prisene. De vil ikke lenger være verstinger, sier de. Nå skal vi ta med i betraktningen at kommuneøkonomien er ganske dårlig mange steder. Men jeg har lyst til å stille statsråden følgende spørsmål: Har statsråden tenkt å fortsette å puste ordførerne i nakken, eller skal statsråden bare videreføre en vente og se-holdning?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-01-09:
Det føregjekk ei interessant ordveksling mellom noverande og tidlegare barne- og familieminister, der dei begge to kunne konstatera at trass i fagre ord og store forventingar frå Stortinget si side har kommunane ikkje hatt moglegheit til å innfri. Og då er hovudpoenget, etter Senterpartiet sitt syn, at Stortinget ikkje har stilt opp med midlar i høve til alle dei forventingane som ligg på kommunesektoren. Det vert korkje betre kvalitet i skulane, ei verdig eldreomsorg eller fleire barnehageplassar dersom det ikkje vert større samsvar mellom dei oppgåvene som kommunane er pålagde, og dei midlane som vert stilte til disposisjon. Mitt spørsmål er: Vil barne- og familieministeren, med si erfaring på barnehagesektoren, trykkja på overfor finansministeren og kommunalministeren for både å sikra større samsvar mellom oppgåver og midlar og ei oppretting av den ubalansen som det i dag er i kommunesektoren? Den gjeldssituasjonen som ligg føre, gjer jo at kommunane må bruka etter måten mykje av sine midlar til renter og avdrag framfor til nye tenester.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-09:
Jeg vil gjerne stille et spørsmål til barne- og familieministeren, men først vil jeg ønske godt nyttår. Juleferien min i år startet med en tragisk begravelse til en femtenåring som døde av ecstacy. I dag står barn med store psykiske problemer i kø fra ni måneder til halvannet år for å få behandling. Østfold er det fylket jeg kjenner best. Der har vi nå et og et halvt års ventetid på behandling i barne- og ungdomspsykiatrien, og det fins ikke et eneste behandlingstilbud til de yngste rusmisbrukerne. Hva vil statsråden og Regjeringa gjøre med at barn ikke får den akutthjelpen som de trenger?
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-09:
Jeg vil takke for svaret. Jeg er litt uenig i at dette ikke ligger under barne- og familieministeren, for det er jo barnevernet som gjør vedtak om rusomsorg. Situasjonen er uakseptabel og krever handling også fra vårt departement. Hvilke konkrete tiltak vil statsråden og Regjeringa iverksette for å få ned ventetida og få til et behandlingstilbud for de yngste rusmisbrukerne? De barna det her dreier seg om, er de svakeste, og de sviktes av systemet og oss politikere. Jeg kunne tenke meg å spørre om barne- og familieministeren ønsker å gi barn og unge en behandlingsgaranti, for i dag er det økonomi som er begrunnelsen for avslag på behandling.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-09:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til helseministeren: «Den psykiske helsen til asylsøkere er ofte dårlig av ulike årsaker. Den medisinske oppfølgingen er mange steder for dårlig. Helsetilstanden blir ofte forverret av at man bor i mottak i to til tre år på et rom med flere barn. Usikkerheten om hvorvidt man får opphold eller ikke, er også en medvirkende årsak. Dette rammer hele familien, og barn lever under uverdige forhold over tid. Hvilke tiltak vil statsråden iverksette for å bedre helsetilstanden for dem det gjelder?»
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-09:
Jeg takker for svaret fra ministeren. På tross av det statsråden sier om rettigheter, opplever mange asylsøkere at de blir en kasteball i helsevesenet og at helsevesenet vegrer seg for å behandlet dem fordi problemene er kompliserte og sammensatte. Jeg hørte det statsråden sa om kompetansesenteret, men vil helseministeren ta initiativ til at vi i større grad får spesialkompetanse, slik at de det gjelder, kan få adekvat behandling? Og bør man eventuelt tenke på andre boformer enn mottak for dem som har dårlig psykisk helse?
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-09:
Vi vet at det er en meget lang ventetid innenfor psykiatrien, og her er det en mye mer komplisert problematikk enn det vi er vant til. Så en annen ting: Vi besøkte et mottak i går. Der var 18 barn stuet sammen på et ganske lite areal, med et meget dårlig inneklima. Det fungerte som en barnehage – man kalte det barnebase – mens foreldrene var på skole, jobb eller andre steder. Denne barnebasen var åpen fra kl. 7 om morgenen til kl. 17 på ettermiddagen. Hva vil statsråden gjøre for å sikre at barn i asylmottak får levelige forhold som ivaretar helseperspektivet både psykisk og fysisk? I mitt opprinnelige spørsmål var jeg inne på barneperspektivet, og i asylmottak lever barn under uverdige forhold i to–tre år.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-09:
«I Aftenposten 2. januar 2002 opplyses det at Utenriksdepartementet i fjor høst nektet daværende justisråd Lasse Qvigstad ved Norges ambassade i Washington å publisere en kronikk fordi den inneholdt synspunkter som en fryktet kunne bli oppfattet som Norges offisielle holdning til amerikanske militærtribunaler. På hvilken måte mener utenriksministeren at synspunktene i denne kronikken adskilte seg fra Norges holdning?»
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-09:
Jeg takker for svaret, men jeg finner begrunnelsen lite truverdig. Det hadde kanskje vært lettere å tru på det statsråden sier, at dette er en prinsipiell avgjørelse, hvis det i det hele tatt hadde vært mulig å forstå hva som var Regjeringens synspunkt i saken, og man hadde hatt tillit til at Regjeringen hadde snakket med en klar og entydig stemme og tatt avstand fra noen av de klare rettssikkerhetsbrudd som man risikerer ved en slik behandling som vi nå ser konturene av. Det er altså rettsstatens grunnprinsipper og kjernen i demokratiet vi snakker om. Da er det svært viktig at land snakker høyt og tydelig, også til sine venner, når man er i en konflikt eller en krise. Jeg vil da spørre statsråden: Hva har egentlig vært Regjeringens standpunkt overfor USA i de samtalene som har funnet sted? Har de på noen som helst slags måte skilt seg fra de synspunktene som Qvigstad framfører i sin kronikk?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-09:
Jeg vil da få påpeke at spørsmålet lyder: «På hvilken måte mener utenriksministeren at synspunktene i denne kronikken adskilte seg fra Norges holdning?» Det er altså det substansielle innholdet i Norges posisjon spørsmålet gjelder. Spørsmålet om embetsmenns lojalitetsplikt har overhodet ikke vært berørt i mitt spørsmål. Det er andre som har tatt opp det tema. Min interesse er genuint: Hva har Norge sagt, og hvorfor har ikke Norge snakket så tydelig at det har vært mulig å høre det? For nettopp i slike kritiske situasjoner, der viktige rettsprinsipper er truet, er det svært viktig at frie nasjoner holder steinhardt på rettssikkerhetsprinsippene, og sier åpent og tydelig fra før en nasjon har tatt en beslutning, og ikke etterpå. I ettertid er det svært vanskelig å gå inn i en dialog med en nasjon som har tatt et standpunkt i en slik sak. Ser ikke utenriksministeren at dette er spørsmålet, og at det er viktig for et land som Norge å tale entydig og klart? Da vil ikke bekymringen for at noen kan oppfatte det som at Norge taler med to tunger, overhodet kunne være til stede.
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-09:
Representanten Karin Andersen legger i sitt spørsmål til grunn at Utenriksdepartementet nektet daværende justisråd Lasse Qvigstad ved ambassaden i Washington å publisere en kronikk om amerikanske militærdomstoler på grunn av kronikkens innhold. Dette medfører ikke riktighet. Beslutningen ble fattet på prinsipielt grunnlag og uten hensyntagen til innholdet i artikkelen. Ytringsfriheten er en av pilarene i ethvert demokratisk samfunn. Ytringsfriheten må gjelde for alle. Offentlige tjenestemenn har i utgangspunktet rett til å delta i den offentlige debatt på linje med alle andre, så lenge de opptrer som privatpersoner og ikke taler på vegne av den institusjon de arbeider for. Når offentlige tjenestemenn uttaler seg om spørsmål på deres fagområde, vil imidlertid ytringsfriheten kunne bli begrenset av lojalitetsplikt. Denne stiller aktsomhetskrav hva angår uttalelser om forhold som hører inn under deres arbeidsområde, særlig når deres uttalelser kan oppfattes som uttrykk for Regjeringens syn. For offentlige tjenestemenn som har til oppgave å opptre på vegne av norske myndigheter overfor en fremmed stat, som norske diplomater i utlandet, gjelder det særlig sterke aktsomhetskrav. Bakgrunnen for Utenriksdepartementets instruks til ambassaden i Washington 3. desember i fjor om å avstå fra å engasjere seg i den offentlige debatt om amerikanske domstoler, var som følger: Ambassaden ble i begynnelsen av desember oppmerksom på at daværende justisråd Qvigstad hadde skrevet en kronikk om amerikanske militærdomstoler som han ville publisere i Aftenposten. Dette var rett før statsminister Bondeviks besøk til Washington, der saken ble tatt opp. Utenriksdepartementet anså det som overveiende sannsynlig at Qvigstads kronikk ville kunne bli oppfattet som ambassadens og dermed norske myndigheters syn. Det må være Utenriksdepartementets ledelse og ikke den enkelte tjenestemann som må ha styring med når og hvordan norsk utenrikspolitikk presenteres. Hvorvidt Qvigstads personlige synspunkter ville sammenfalle med Regjeringens syn, er i denne sammenheng irrelevant.
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-09:
Jeg må si at jeg finner det svært underlig, for å si det forsiktig, at spørreren omtaler mitt svar som lite troverdig. At hun ikke er enig, vil jeg akseptere, men at hun stiller spørsmål ved troverdigheten, må jeg si jeg vil stille meg meget undrende til. Nå er imidlertid Karin Andersen ute av det hun egentlig spør om, nemlig hva som er poenget med lojalitetsplikten. Det er etter mitt skjønn sakens kjerne. Hva Norge mener om militærdomstolen, er noe annet enn det spørsmålet som her ble stilt. Når det gjelder det spørsmålet, har jeg belyst det tidligere i en spontanspørretime og gjort det helt klart at de grunnleggende rettssikkerhetskrav må stilles også i denne sammenheng, og det er det standpunktet som har vært fremført. I den offentlige debatt har det vært oppe en rekke elementer når det gjelder hva militærdomstolene skal innebære. I så måte er det grunn til å huske at det var et rammeverk som man først reagerte på. Nå er det i ferd med å utvikles et innhold i dette rammeverket. En del spørsmål er det grunn til å stille fortsatt. Det vil jeg gjerne understreke. En del av de spørsmål som man stilte i norsk debatt, er nok nå i ferd med å bli besvart. Men vi kjenner dette først og fremst fra den amerikanske presses omtale av hva som kommer. La meg da ta forbehold for å se den endelige teksten. Det er ikke noen grunn til ikke fortsatt å interessere seg for saken, men noen av problemstillingene tror jeg vil være positivt besvart, også fra Karin Andersens synspunkt. Men dette er altså noe annet enn embetsmenns lojalitetsplikt, som var det spørsmålet vi opprinnelig diskuterte.
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-09:
Dette spørsmålet har jeg besvart, men jeg kan godt gjenta svaret på det, nemlig at vi har lagt til grunn at de grunnleggende rettsprinsipper som skal være for domstoler, skal gjelde i det spørsmålet. Det gir føring for en rekke av de detaljene som nå er under utarbeiding. Det standpunktet gav jeg helt klart uttrykk for i spontanspørretimen etter spørsmål fra Kristin Halvorsen. Det er også et synspunkt statsministeren gav uttrykk for i samtale med den amerikanske justisminister, slik at disse synspunktene har vært der hele tiden, og det er Karin Andersen sikkert kjent med. Det som er problemet, er imidlertid at når det gjelder en del av enkeltelementene, har det ikke vært klart hva amerikanerne ville komme opp med. Men på en del av de områdene – jeg sier ikke alle, men på en del av dem – ser det ut til at noen av de bekymringene som man gjorde seg i den offentlige debatten, er det heldigvis ikke grunnlag for. Når det gjelder selve spørsmålet, vil jeg peke på at her er det rett og slett ikke sammenheng mellom de to leddene, fordi spørsmålet bygger på en forutsetning som ikke er riktig, nemlig at norske myndigheter nektet Qvigstads artikkel fordi han var uenig i det som skulle være Regjeringens holdning. Jeg sier at det var ikke poenget. Dette dreier seg om hvem som skal styre presentasjonen av norsk utenrikspolitikk, som er et helt annet spørsmål. Om man er enig eller uenig i hva Qvigstad sa, er på siden av poenget.
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-09:
Samarbeidsregjeringen vil videreføre Norges engasjement for fred i Midtøsten. En løsning på konflikten må komme som et resultat av forhandlinger mellom partene og være basert på Sikkerhetsrådets resolusjoner 242 og 338. Vestbredden, Gaza-stripen og Jerusalem er å regne som okkupert område etter folkeretten. Norge støtter Sikkerhetsrådets resolusjon 476, hvor det rettes skarp kritikk mot de israelske tiltak for å endre Jerusalems status – herunder anneksjonen av Øst-Jerusalem. I henhold til den 4. Genève-konvensjon om beskyttelse av sivile i krig er det ikke tillatt å forflytte egen befolkning til okkupert territorium. De israelske bosettingene i de okkuperte områder er derfor etter norsk syn folkerettsstridige. Norge har gjennom en årrekke gitt sin tilslutning til etableringen av en palestinsk stat. En levedyktig palestinsk stat er en forutsetning for varig fred i Midtøsten. Utgangspunktet for Norges engasjement er at konflikten i Midtøsten ikke kan løses med militære midler – kun gjennom forhandlinger. I Oslo-avtalen fra 1993 anerkjente partene hverandre og besluttet å arbeide for en fredelig løsning på konflikten. Kjernen i vårt arbeid er å bringe partene sammen slik at prosessen kan fortsette. Norge tar sterk avstand fra enhver form for terrorisme. Vi har gjentatte ganger oppfordret palestinske myndigheter til å forhindre nye terroraksjoner og å arrestere dem som står bak terroranslag mot Israel. President Arafat tok i sin tale 16. desember klar avstand fra terror, og de tiltakene han siden har iverksatt, viser at han tar kampen mot terrorisme alvorlig. Det er imidlertid avgjørende at de palestinske selvstyremyndighetene fortsetter arbeidet for å hindre nye terrorangrep. Israel har på grunn av sin militære overlegenhet et spesielt ansvar for å opptre med tilbakeholdenhet. Likvideringer, straffetiltak mot sivilbefolkningen og ydmykende behandling av palestinske ledere kan bare nøre opp under hatet mot Israel og styrke de mest ytterliggående kreftene på palestinsk side. Det helt avgjørende nå er å få en varig stans i voldshandlingene og iverksette tillitsskapende tiltak, slik at partene igjen skal kunne sette seg til forhandlingsbordet. Det er det vi prøver å bidra til, noe jeg gjorde klart under mitt nylige besøk til regionen.
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-09:
Det var vel mer en kommentar enn et spørsmål, men la meg likevel forfølge dialogen og si at ja, svaret var krystallklart, selv om det ikke var noen nyheter i det, for dette har jo vært etablerte holdninger fra norsk side lenge. Det som er spørsmålet nå, er hvordan man får en fredsprosess som til de grader er gått av skinnene, tilbake igjen på skinnene. Da er det ganske grunnleggende at terroren må stoppes, tilliten må gjenopprettes, og man må tilbake til og følge det veikartet som Mitchell-kommisjonen, hvor bl.a. Thorbjørn Jagland var medlem, peker på. Det er ikke bare Norges og min holdning i situasjonen. Det er på mange måter hele omverdenen som har den samme beskjeden til partene. Jeg tror at skal man nå finne en løsning, er det veldig viktig å følge det veikartet som Tenet-forslagene og Mitchell-kommisjonen viser til, og det er altså det vi forfølger. Jeg var nylig i Midtøsten, og det var det første besøket fra en utenriksminister etter at Arafat holdt sin meget viktige tale 16. desember. Jeg tror at den kom på et meget riktig tidspunkt, og det vil være å håpe at partene nå gradvis kan finne tilbake igjen. Det er meget viktig at det nå skjer.
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-09:
Den beskrivelsen som nå ble gitt av den norske stemmegivningen i både Sikkerhetsrådet og hovedforsamlingen, deler jeg rett og slett ikke. Vi mener at når resolusjoner skal lages i Sikkerhetsrådet, er det viktig at rådet greier å samle seg om det som skal sies, og det er viktig at man også sier det som på det tidspunktet er det riktige. Og den var for svak på det tidspunktet angående terrorisme. Jeg har lyst til å legge til at stemmegivningen ikke har skapt noen som helst problemer i forhold til de palestinske områdene. Jeg kan vel si så mye som at de palestinske myndighetene nå nettopp er opptatt av at Norge skal være en brobygger og gi beskjeder videre til de andre partene. Og det er selvfølgelig en viktig rolle som jeg med den aller største glede har vært med på å gjennomføre. Så jeg tror at det i etterhånd ikke er tvil om at dette var en riktig stemmegivning, og at den har gjort det lettere for oss å være med på å lage en samlet løsning enn det det ellers måtte være. Ellers er det ikke riktig at vi utelukkende snakker i forhold til Arafat når det gjelder terrorismen. Våre beskjeder i forhold til israelerne har hele tiden vært meget klare, og vi har lagt vekt på å fremføre dem samtidig som vi fremfører dem til Arafat. Jeg ville være helt enig med Kristin Halvorsen i at hvis det var slik at man bare sendte beskjed til den ene parten, ville det være galt. De beskjedene vi har sendt, er om de norske holdningene som Kristin Halvorsen er vel kjent med.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-09:
Jeg vil gjerne stille utenriksministeren følgende spørsmål: «Den norske regjeringen legger tilsynelatende vekt på å opptre nøytralt i konflikten mellom Israel og palestinerne. Dette til tross for at Israel gjennom blant annet Sikkerhetsrådets resolusjon 242 av 1967 er karakterisert som okkupant overfor palestinerne. Er det Regjeringens oppfatning at Israel er å regne som okkupant på Vestbredden og i Gaza, og at den israelske utbyggingen av bosettinger i disse områdene er i strid med folkeretten?»
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-09:
Jeg takker utenriksministeren for et krystallklart svar på det spørsmålet som er stilt, nemlig: Israel er en okkupantmakt. Israel okkuperer Palestina. Og punkt to: Regjeringen mener at de nye bosettingene som er foretatt av israelere inne på palestinsk område, er i strid med folkeretten. Men jeg får ikke den krystallklare delen av svaret til å henge sammen med det Regjeringen og utenriksministeren ellers bruker tid på når det gjelder Midtøsten-konflikten. Det er jo ikke som Petersen sier i sitt svar, at det er Israels militære overlegenhet som skulle tilsi tilbakeholdenhet fra Israels side i forhold til voldshandlinger overfor palestinerne. Det er jo rett og slett det faktum at Israel er en okkupasjonsmakt i forhold til Palestina, som må understrekes. Det betyr at man ikke kan sitte med hendene i fanget og bare snakke om at volden må stoppe på begge sider, men at man må stille krav til Israel om at hvis det skal bli en rettferdig fred – og man faktisk mener at Israel okkuperer Palestina – må de trekke seg ut og respektere de grensene som er.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-09:
Jeg har lyst til å si at det er ikke så rart at man lurer, for det jeg oppfatter at utenriksministeren først og fremst legger vekt på når situasjonen i Midtøsten skal kommenteres, det er å legge press på Arafat for at han skal sette i verk de nødvendige tiltak for å stoppe volden. Men det presset som utenriksministeren kunne lagt på Sharon, er jo helt nødvendig for å få til en rettferdig fred i Palestina. Jeg lurer på om utenriksministeren i sine samtaler med Sharon klart og tydelig har sagt at Israel okkuperer Palestina, og at bosettingene i de palestinske områder er ulovlige. Det må ligge til grunn for en fredsavtale. Så er det ikke slik at resten av verden snakker med én stemme overfor Israel. Det er jo rett og slett slik at Norge i Sikkerhetsrådet og i Generalforsamlingen ikke stemmer for en resolusjon om utenlandske observatører i Palestina, fordi det ikke passer USA, og fordi det ville provosere Israel. Er det ikke rett og slett slik at hvis man skal få til en rettferdig fred i Midtøsten, må noen si i klartekst til Israel at deres okkupasjon av palestinske områder ikke kan fortsette?
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-01-09:
Jeg skal stille følgende spørsmål til kirke- og kulturministeren: «Styret i NRK har lagt ned kortbølgesendingene. Dette rammer spesielt handelsflåten. Kystpartiet har vært, og er, en pådriver for å opprettholde et tilfredsstillende sendetilbud for fiske- og handelsflåten. Det har vært tverrpolitisk enighet om viktigheten av disse sendingene. Det er derfor med stor undring vi nå registrerer at NRK uten politisk behandling legger ned kortbølgesendingene. Hvordan ser statsråden på denne beslutningen, og vil det bli tatt initiativ for å starte opp sendingene på nytt?»
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-01-09:
Mener statsråden at det er tilfredsstillende saksbehandling at styret i NRK i budsjettsalderingen salderer bort en slik viktig sak og funksjon som dette er for den norske handelsflåten og nordmenn ellers i alle verdensdeler, spesielt med tanke på at Stortinget har vedtatt utbyggingen og driften av kort- og mellombølgeanleggene? Når det gjelder endringer her, er jo de tradisjonelle nyhetssendingene og det redaksjonelle nivået i NRK endret, slik at de ikke får disse nyhetsbulletinene på 30 minutter over hele verden på samme måten som de tidligere har fått. Ser ikke statsråden viktigheten av å ha en politisk behandling, gjerne i Stortinget, av en så samfunnsviktig sak som disse utenlandssendingene er og har vært?
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-01-09:
Man hevder her at problemet er at styringsformen aksjeselskap gjør at man ikke kan gripe inn i satsinger som Stortinget tidligere har vedtatt. Ser statsråden problemet med at man har overført beslutningsmyndighet fra statsråden til styret i NRK når det gjelder slike viktige nasjonale ansvarsområder og spørsmål? Vil statsråden eventuelt ta et initiativ til å gjøre noe for å endre denne styringsformen, og gjerne praksisen, overfor NRK? I dag er det som generalforsamling hun kan gi sine instrukser.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-01-09:
NRK har ei fri stilling i redaksjonelle spørsmål og i høve til drifta av selskapet. Dette følgjer av kringkastingslova, NRK sine vedtekter og av sjølve organiseringa som eit aksjeselskap. Når det gjeld nedlegginga av kortbølgjesendingane, har styret i NRK lagt til grunn at dette ikkje fører til nokon stor reduksjon av tilbodet. Styret si grunngjeving er at som følgje av ny teknologi har nordmenn i utlandet i dag betre tilgang til nyhende og informasjon frå Noreg enn for berre få år sidan. NRKs radiokanalar er i dag tilgjengelege på Internett og via satellittmottakar. NRK står som kjent overfor store økonomiske utfordringar. Etter krav frå generalforsamlinga skal NRK sitt driftsbudsjett gå i balanse. Det er viktig at NRK får rom til å gjennomføra dei tiltaka som er naudsynte for verksemda. Det viktige i eit politisk perspektiv må vera å sikra at ei omlegging i minst mogleg grad går ut over NRK si hovudverksemd og oppgåva som allmennkringkastar. Det ligg altså innanfor NRK sine fullmakter å leggja ned kortbølgjesendingane, og eg har ikkje tenkt å ta noko initiativ andsynes NRK i denne saka.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-01-09:
Det kunne vera freistande å gripa inn i forhold til både det eine og det andre forslaget som NRK sitt styre har drøfta og vedtatt, når det gjeld korleis NRK skal klara å få økonomien til å gå i balanse. For meg er det likevel viktig å streka under kva som er statsråden si rolle, og kva som er rolla til NRK sitt styre. Vi veit at både gjennom Internett og satellittmottaka kjem NRK ganske breitt og vidt ut òg i forhold til folk som bur i utlandet, og eg står fast ved det som eg sa i mitt fyrste svar, at eg ikkje har tenkt å ta noko initiativ i forhold til NRK. Eg kan lika eller ikkje lika det dei gjer, men dersom eg skulle ha tatt eit initiativ overfor NRK når det gjeld alle dei forslaga dei no har vedtatt om kva dei skal gjera for å få balanse i økonomien sin, hadde eg faktisk tatt frå NRK sitt styre og kringkastingssjefen det ansvaret dei har i forhold til si arbeidsoppgåve. For meg er det viktig å klara å la vera å ta eit initiativ når dei fattar vedtak som eg ikkje alltid er like glad for.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-01-09:
Den måten NRK er organisert på, er vedtatt av Stortinget for ikkje så veldig mange år tilbake. Eg skal ikkje repetera historia i forhold til kva for parti som sa ja eller nei til organisasjonsmåten. Eg tar til etterretning at det er vedtatt, og det må eg halda meg til. Eg vil òg leggja til at når det gjeld Barentshavet, er radiosendingar sikra f.eks. ved sendarar på Røst og Nordkapp. NRK informerer òg om at dei har undersøkt interessa hos reiarane for ei nyhendepakke som kan sendast over e-post til dei som kan ta inn det. NRK prøver òg på sin måte å yta tenester for dei som ikkje bur i Noreg, når det gjeld formidling av norske nyhende. Eg må ta til etterretning dei vedtaka som NRK har gjort. Og som sagt, eg trur at om eg hadde gripe inn på alle dei områda der ulike representantar her i salen har bedt meg gripa inn, så hadde eg korkje hatt kringkastingssjef eller styre etter ei tid. For meg er det viktig å streka under kva som er mitt ansvar, og kva som er styret og kringkastingssjefen sitt ansvar.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-01-09:
Dyrevelferd og etikk i husdyrholdet, herunder kyllingproduksjonen, er et viktig spørsmål for Regjeringen. Landbruksdepartementet arbeider med en stortingsmelding om dyrevelferd og dyrehold, som vil ta for seg og drøfte alle sider ved dyrehold ut fra en dyrevernsmessig og etisk synsvinkel. De avlsmessige sidene vil også bli berørt i denne meldingen. Meldingen skal etter planen legges fram for Stortinget i løpet av 2002. Den norske kyllingproduksjonen bygger på et avlsmateriale som i hovedsak er felles for hele Vest-Europa. Med Norges lille produksjon av slaktekylling har det ikke vært økonomisk mulig å opprettholde en nasjonal avl på dette området. I avlsarbeidet har det blitt lagt stor vekt på rask tilvekst og stor muskelfylde. Dette har medført at dyrene kan utvikle beinproblemer fordi beindannelsen i skjelettet ikke i samme grad har fulgt med i utviklingen. I bl.a. Sverige er det gjennomført vitenskapelige undersøkelser av slaktekylling som viser at mange dyr har beinproblemer. Tilsvarende undersøkelser er ikke gjennomført i Norge. Gjennomgang av kassasjonsrapporter fra enkelte norske slakterier viser at kassering på grunn av beinlidelser ligger på ca. 0,01 pst. Disse undersøkelsene vil imidlertid ikke avdekke alle de forhold som er registrert i de svenske undersøkelsene, men gir likevel en indikasjon på forholdene. Selv om dette er et problem som på grunn av effektiv avl har tiltatt de senere år, vil jeg likevel ikke si at problemet i vårt land er så stort at det er grunn til å hevde at produksjonen er i strid med dyrevernsloven. Årsaken til at det kan synes at problemet er mindre hos oss enn i enkelte andre land, er bl.a. at det i Norge er vanlig å slakte kyllingene ved lavere vekt enn i våre naboland. Dette gjør at kyllingene ikke utvikler beinproblemer i samme grad som dyr som vokser seg større og tyngre. Ulike miljøfaktorer som fôr og fôring, dyretetthet, stell og røkt påvirker også tilstanden. Forholdsvis små besetninger og god drift kan derfor også være med på å redusere problemene i Norge. Det er likevel grunn til å være oppmerksom på problemet både for myndigheter og produsenter. Vi bør sammen søke å påvirke den internasjonale avlen som foregår på dette området, slik at den kan legges om i en mer velferdsmessig riktig retning for dyrene. Næringen har utarbeidet en egen handlingsplan for dyrehelse, der det også legges opp til at det skal gjennomføres omfattende undersøkelser i Norge. Gjennom Kvalitetssystem i landbruket, KSL, vil det også kunne stilles krav til produsentene på dette området. Departementet har i lengre tid vært opptatt av disse problemstillingene. Jeg vil i den forbindelse vise til at det nettopp er vedtatt en ny forskrift om hold av fjørfe, som har en egen bestemmelse nettopp om avl.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-01-09:
Som jeg sa i mitt første svar, har vi nettopp vedtatt en ny forskrift om hold av fjørfe som har en egen bestemmelse nettopp om avl, og jeg skal tillate meg å sitere bestemmelsen: «I avlsarbeidet skal det legges vekt på å få frem friske og robuste dyr. Det skal arbeides for å selektere bort negative egenskaper som dårlig helse, herunder beinproblemer, aggresjon, frykt, fjørplukking- og hakking og behovet for restriktiv fôring. Det skal arbeides for å få frem dyr som kan ha normal belysning(inkludert naturlig lys) om dagen og normal mørkeperiode om natten.» (inkludert naturlig lys) Nå er ikke jeg, som representanten sikkert er kjent med, noen spesialist på landbruk, men det framgår klart i det svaret som jeg framførte på vegne av landbruksministeren, at det vil komme en egen stortingsmelding der man ser på etikk og dyrehelse på bred basis. Jeg vet at landbruksministeren er opptatt av disse spørsmålene. Han har til og med provosert mange ved å si at dyreetikken ikke bare skal gjelde på landet, men også i byen.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-01-09:
Jeg regner med at landbruksministeren oppdrar sine barn på rett måte. Jeg har selv kjøpt egg fra frittgående høner på hans gård, så jeg regner med at landbruksministeren på den måten også i sin praktiske livsførsel gir uttrykk for at han tar etikkspørsmålet på alvor. Han har også som politiker markert dette veldig tydelig overfor offentligheten. Det anliggendet som representanten Ryan framfører, nemlig at man skal være kritisk i etikken og framføre det på en ryddig og skikkelig måte, vil bli ivaretatt ved at meldingen blir lagt fram. Da vil også Stortinget få sjansen til å behandle det.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-01-09:
Det er ikke riktig at lagmannsretten i sin kjennelse 14. desember 2001 begrunnet den betingede reaksjonen med at soning kunne føre til at kvinnen ble utstøtt fra sin familie. Lagmannsretten sier tvert imot uttrykkelig – og jeg siterer fra premissene: «På grunn av den likhetstanke som må gjelde ved straffutmåling, finner retten at dette ikke kan gi grunnlag for en betinget reaksjon.» Det synspunktet har jeg forståelse for. Når lagmannsretten likevel kom fram til at fengselsstraffen burde være betinget, ble dette begrunnet med at det hadde gått lang tid fra det straffbare forholdet fant sted, og med hensynet til den siktedes helsetilstand. Jeg kan som justisministeren ikke kommentere nærmere lagmannsrettens straffeutmåling i den konkrete saken, men på generelt grunnlag vil jeg få legge til: Når retten har konstatert at en person har gjort seg skylding i en straffbar handling, skal den utmåle en straff innenfor lovens strafferammer. Prinsippene for straffeutmålingen er ikke nedfelt i loven, men er utviklet gjennom rettspraksis over tid. Sentrale momenter ved straffeutmålingen er handlingens grovhet og hvilken grad av skyld som er utvist. I tillegg kan det foreligge skjerpende eller formildende omstendigheter utenfor selve handlingen. En slik formildende omstendighet kan være at fengselsstraff vil virke særlig hardt, f.eks. på grunn av høy alder, sykdom eller andre forhold. Retten kan legge vekt på individuelle konsekvenser av fengselsstraff også ved straffeutmåling for farts- og promilleovertredelser, selv om straffeutmålingen her er så standardisert at det er mindre rom for slike individuelle straffeutmålingsmomenter. Det er lang tradisjon hos oss for at strafferammene er vide, og for at vi har få lovregler om hvilke hensyn som skal tas ved straffeutmålingen. På den måten kan retten fastsette den straffen som er mest rimelig, hensiktsmessig og rettferdig i hver enkelt sak. I siste instans er det opp til Høyesterett å gi direktiver om hvilke hensyn som kan tas i ulike typer av saker. Slik bør det etter mitt syn fortsatt være.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-01-09:
I den artikkelen i Moss Avis som representanten Hedstrøm har sitert fra – og det er helt rett sitert av representanten Hedstrøm, for jeg har kjennelsen foran meg – heter det videre at kvinnen ikke hadde tort å fortelle sine foreldre om hendelsen, med følgende konklusjon: «På grunn av den likhetstanke som må gjelde ved straffutmåling, finner retten at dette ikke kan gi grunnlag for en betinget reaksjon.» Det betyr at retten har foretatt en summering av forholdene, og så går retten inn på andre forhold, som jeg har nevnt. Det går bl.a. på tiden og på helsesituasjonen. Jeg har tidligere sagt, med det sitatet jeg hadde fra rettskjennelsens premisser, at jeg har forståelse for den måten å tenke på. Jeg vil gjerne si det så generelt som at når man lever i Norge, må man også finne seg i at det er vår rettstradisjon man forholder seg til. Det må være gjeldende uansett. Jeg føler at lagmannsretten også har gjort det i den kjennelsen jeg har sitert fra.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-01-09:
Domstolene vil alltid sette seg inn i det materialet som foreligger. Men la meg ta et eksempel i hypotetisk konjunktiv som jeg ville slått ned på som justisminister – ikke overfor en enkeltdom, men i lovgivning: La oss tenke oss at en rettsinstans et eller annet sted i Norge, hvor en mann fra en annen del av verden hvor man ofte kan behandle kvinner hardt, nesten har slått en kvinne helseløs. Så sier retten at på grunn av at det ikke er så uvanlig å opptre slik der mannen kommer fra, så skal man slippe lett. Jeg kan forsikre om at den type holdninger vil jeg slå ned på gjennom adekvat lovgivning.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-01-09:
Det er en prioritert og viktig oppgave for politiet å reagere raskt og målrettet når en person blir meldt savnet. Årlig mottar politiet i Norge opp mot 3 000 slike meldinger. De fleste som meldes savnet, kommer imidlertid til rette etter kort tid, med eller uten bistand fra politiet. Politiet skal uansett ta en savnetmelding på alvor, om nødvendig ved å sette i gang leteaksjoner og etterforsking som kan føre til at den savnede blir funnet. Det synes imidlertid åpenbart at man har savnet entydige og klare retningslinjer for håndtering av slike saker, slik Politidirektoratet også har bekreftet. Politidirektoratet sendte allerede 1. juli i fjor ut nye retningslinjer som skal sikre en mer enhetlig og kvalitetsmessig behandling av melding om saknet person. Retningslinjene tar for seg alle sider ved politiets plikter når en melding om savnet person mottas. Politidirektoratet vil nå evaluere retningslinjene for å se om de er tilstrekkelig hensiktsmessige i forhold til de krav som må stilles til politiets innsats på dette området. Det er ikke minst den delen av retningslinjene som omhandler kontakten med de pårørende, som skal etterprøves. Det er dessuten tatt initiativ til å igangsette opplæring av spesielle tjenestemenn i alle politidistrikter som får særlig ansvar i alle typer saker der det er påkrevd å ha nær kontakt med pårørende eller andre som har vært utsatt for kriminalitet. Når det foreligger meldinger om personer som er savnet, vil det også være aktuelt for politiet å avgjøre om det skal innledes etterforsking for å klarlegge om et straffbart forhold har funnet sted. Riksadvokaten har derfor engasjert seg aktivt i dette. Blant annet ble politiets etterforskningsmessige ansvar i savnetsaker bredt omtalt under riksadvokatens årlige møte med statsadvokatene i fjor. Ytterligere opplyser riksadvokaten at han for tiden arbeider med et generelt rundskriv om politiets behandling av savnetmeldinger. På denne bakgrunn er jeg trygg på at de svakheter som tidligere har gjort seg gjeldende når det gjelder politiets behandling av meldinger om savnet person, i fremtiden vil bli rettet opp. Både fra politidirektøren og fra riksadvokaten er det nå gitt klare signaler om hvilken prioritet og kvalitet politiet skal gi denne type arbeid. Ikke minst vil det gjelde politiets kontakt med de pårørende. Jeg er glad for å kunne konstatere at de siste sakene som har vært omtalt i media om savnede ungdommer, så langt synes å ha vist seg å bli behandlet på en tilfredsstillende måte av de involverte politidistrikter.