Inge Lønning (Høyre), 2007-05-31:
La meg først si at jeg er beroliget over at Kristelig Folkeparti ved nærmere ettertanke har oppgitt ideen med pavevalget, så vidt jeg forstod av både bygningsmessige og andre årsaker. Det synes jeg er bra. La meg også si, som en liten kommentar til innlegget fra Magnhild Meltveit Kleppa om at en flertallsregjering skal være lyttende og mottagelig for innspill fra opposisjonen: Det har vi hørt relativt mange ganger i løpet av de siste to år, men vi har hittil sett veldig lite av det i praksis. Den testen som Stortinget selvfølgelig må insistere på er utslagsgivende for hvorvidt kommunikasjonen mellom en flertallsregjering og Stortinget er institusjonelt tilfredsstillende, er om en flertallsregjering i praksis, i sine saksfremlegg og ikke minst i sitt tidsforbruk, overfor Stortinget ter seg på en måte som en mindretallsregjering pr. definisjon aldri ville ha kunnet gjøre. Det har i denne debatten vært vist til en del meget ferske eksempler på at så er tilfellet, og ingen har bestridt – så langt jeg har hørt – at en del av de tilfellene viser det som er svakheten ved faste flertallskonstellasjoner, nemlig at man kan opptre urimelig suverent i forhold til Stortinget og Stortingets grunnlovsbestemte funksjon. Jeg bad om ordet på ny for å følge litt opp den lille samtalen med Carl I. Hagen. Jeg synes hans forsøk på å komme opp med eksempler som skulle begrunne at det ville gjøre en vesentlig forskjell med investitur, var interessant. Da jeg satt og lyttet til eksemplene, var jeg litt i tvil om hvorvidt eksemplene var egnet til å styrke investitur som institutt, eller egnet til det motsatte. Etter mitt skjønn var de i alt overveiende grad egnet til det motsatte, nemlig å vise at investitur ville ha komplisert de politiske prosessene. Det som er kvalitetstesten, er ikke først og fremst hvordan den tekniske prosess frem til en regjeringsdannelse foregår. Det interessante er om resultatet, nemlig den regjeringskonstellasjonen som kommer ut, er levedyktig eller ikke, og hvorvidt den tilfredsstiller de kvalitetskrav man er enig om å stille til en regjering, nemlig at den skal vise en rimelig grad av handlekraft, besluttsomhet, den skal være konsistent i det den gjør, og den skal legge opp til en politikk som gjør at det blir forutsigbart for landets borgere og for omverdenen hva slags politikk kongeriket Norge fører. Jeg tror ikke noen av de eksemplene som Carl I. Hagen viste til, som hver for seg er interessante som historiske eksempler, er egnet til å sannsynliggjøre at et alternativt forløp og en alternativ form for regjeringsdannelse ville ha øket kvaliteten. Det ville muligens ha ført til andre konstellasjoner, men det er ingenting som taler for at det ville ha styrket samhandlingen mellom Stortinget og den regjering som kom ut. Jeg skal nøye meg med å kommentere konkret ett eksempel som er interessant, nemlig det Hagen viste til skjedde i 1999, da sentrumsregjeringen gikk av etter å ha stilt kabinettsspørsmål i Stortinget. For Høyres vedkommende dreiet den voteringen seg om sakens innhold, nemlig byggingen av gasskraftverk. Høyre fant ikke grunnlag for å oppgi sitt syn på saken på grunn av at det ble stilt kabinettsspørsmål, men stemte for det politiske standpunkt som vi hadde stått for i mange, mange år, og som Regjeringen på forhånd utmerket godt visste at vi stod for. Det anser jeg som ryddig og konsekvent. Fremskrittspartiet valgte i den situasjonen den helt motsatte linje, nemlig å stemme mot det standpunkt de i sak var for i enda høyere grad enn Høyre faktisk var, for å berge Regjeringen. Det er i og for seg greit nok, for det følger av kabinettsspørsmålets natur at det skal tvinge partiene i denne sal til å veie mot hverandre vektleggingen av den konkrete sakens innhold og vektleggingen av Regjeringens fremtid og overlevelsesmulighet. Carl I. Hagen erklærte seg enig i at det er begrenset hvor langt man gjennom regler kan fremme en ansvarlig adferd fra partigruppene i denne salen. Men i neste øyeblikk gjentok han flere ganger at formaliteter er politiske realiteter, ja, han forsterket det til og med andre gang til å si at formaliteter er «beinharde politiske realiteter». Det er kanskje en skinnuenighet mellom oss, men alt det Carl I. Hagen senere brukte for å underbygge denne påstand, gikk på prosess – det man med et litt nedsettende ord pleier å kalle spill – i dette hus. Det er vel kanskje der vi snakker litt forbi hverandre, for jeg vil mene at selv om spillet kan være fascinerende – det kan jo til og med gjøre folk spilleavhengige – så er det til syvende og sist politikkens innhold det skal dreie seg om. Og det å skape en levedyktig regjering går ikke på å telle mandater i denne sal. Det går på å finne ut av om det er et tilstrekkelig politisk fellesskap mellom de partigrupperingene som eventuelt skal danne regjering sammen. Det er der jeg mener at erfaringene viser at det nominelle skillet mellom regjeringer med et permanent flertall bak seg i Stortinget og regjeringer uten et slikt permanent flertall bak seg i realiteten oppløser seg som et fiktivt og relativt uinteressant skille.