Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-09:
Først en liten visitt til Carl I. Hagen, for nå begynner vi å nærme oss noe som er befriende klar tale: Nå begynner jo Carl I. Hagen å ta ansvaret for at det er betydelige innstramminger i mange kommuner. Og det er bare rett og rimelig, for i kommuneøkonomien har regjeringen Bondevik gjort opp med Fremskrittspartiet, Carl I. Hagens parti. Men rundt omkring i Kommune-Norge er det altså ikke mange som vet at de kan sende en hjertelig hilsen til Carl I. Hagen når de må stramme inn på skolen – halvparten av kommunene skjærer ned på skolen – og når de må stramme inn på eldreomsorgen. Det er veldig bra at Carl I. Hagen nå nærmer seg noe som ligner på å ta ansvar for det Fremskrittspartiet faktisk er med på, og jeg ber det norske folk om å merke seg det. Carl I. Hagen har ansvaret for de kuttene som kommer på områdene skole og omsorg, og på andre områder rundt i Kommune-Norge, og han forsvarer det. Han mener at det ikke er noe problem, for det kan tas inn igjen fra andre steder. Trontalen er en mulighet til å løfte blikket litt. Det har jeg tenkt å gjøre, for det gjorde – og bør gjøre – ganske stort inntrykk da det for et par dager siden kom en nyhet om at mobbing i skolen har økt med 70 pst. fra 1995 til 2001. Det er meget råe realiteter. Noe av det verste man kan bli utsatt for, er mobbing, utfrysing, ikke å ha venner, ikke å tørre gå alene på skoleveien – alle de tingene. Det er dramatisk når det er 70 pst. økning. Da kan SV selvfølgelig komme ilende til og si at dette tror vi skyldes at kommunebudsjettene er for trange, og at skolene har for lite penger. Det kan det kanskje være litt i, men det kan umulig være den hele og fulle forklaringen. Jeg tror at dette henger sammen med at vi har et samfunn som blir mer og mer materialistisk: Det private forbruket øker for veldig mange. Mange har råd til å ha et meget høyt forbruk, og vi har en kjøpekarusell som er med på å understreke at ikke alle får være med. Det er det jo også gjort undersøkelser på. For eksempel sier sitater som jeg har hentet hos SIFO: «Når det gjelder negative følger av kjøpepressopplevelser nevner ungdommene spesielt at de som ikke kunne bruke så mye penger på klær ikke fikk venner. Når flere og flere har det så vil færre og færre bli stående igjen.» Eller følgende: «En jente sier at det er ungdom med lavest rang i gjengen – de som er redde for å bli utstøtt som er mest utsatt for kjøpepress.» Heller ikke dette tror jeg er den hele og fulle forklaringen på mobbing, men jeg tror det er en sammenheng. Jeg tror at man i 2002 – i verdens rikeste land – må stille seg et grunnleggende spørsmål: Hvilken vei skal man gå framover fra her? Skal vi fyre opp under et stadig mer materialistisk samfunn der flere faller utenfor og ikke får være med, der ytre goder blir det som avgjør om man kan hevde seg eller ei? Eller skal vi satse på en annen vei? Det er i denne sammenheng man bør prøve å ta temperaturen på en Høyre-dominert regjerings budsjett. For dette er et budsjett som kommer til å øke det private forbruket kraftig – og mest for dem som har mye fra før – og som kommer til å føre til at mange blir hengende etter og blir stående utenfor. Og da er vi ved noe av Høyre-politikkens kjerne, nemlig dette: Stup ned i lommeboka di, tell igjennom kronene, se hvor mange du har igjen – selv om du har god råd fra før – og gjør det til det mest eksistensielle spørsmålet i vår tid. Det er det som er den store utfordringen for oss som slåss for solidaritet og for andre verdier, en systematisk utfordring. Den relative fattigdommen vil selvfølgelig øke i et slikt samfunn. Det er egentlig klar tale fra Regjeringen som ligger i en av de tingene som vi har kalt for «Høyres klo» i dette budsjettet, nemlig at man ikke lenger sier at det er et mål i seg selv å utjamne forskjeller i samfunnet. Det som det nå dreier seg om, er å gi noen almisser til de fattigste. Da vil man alltid ha et system hvor det å bli stående utenfor blir tyngre og tyngre, mens det private forbruket øker for dem som har mye fra før. Det handler ikke bare om å gå inn med veldedige tiltak for dem som er fattigst. Dette er et grunnleggende ideologisk og prinsipielt viktig spørsmål om hvordan vi utvikler dette samfunnet. Jeg har fått diverse e-post den siste tiden. La meg illustrere litt hva disse innstrammingene overfor dem som har minst, faktisk betyr. Jeg skal ikke avsløre hvem jeg har fått denne e-posten fra, men overskriften er: Høyre viser sitt sanne ansikt. Hjelp, et monster! Kort fortalt skriver denne mannen: Jeg er 41 år og har vært ufør de siste 15 årene. Likevel har jeg kunnet spe på trygden min ved å jobbe noen timer i uken. På grunn av en spesiell spisskompetanse innenfor media har jeg kunnet tjene ganske bra ved siden av trygden, selv med en beskjeden arbeidsinnsats. En større arbeidsmengde ville vært helt umulig, med min sykdom. Jeg har tjent 3 000 kr ekstra i måneden, og det har gitt meg råd til rekkehus og bil samt å ta vare på kone og barn. For vår familie vil det bety fattigdom dersom grensen for hva jeg kan ha i ekstrainntekt, settes til 5 000 kr. Dette er altså folk som i utgangspunktet er syke, men som har mulighet til å bidra med litt, og som på den måten antakelig holder seg friskere og bidrar til en bedre livskvalitet, noe som Regjeringen nå vil hindre. Det skal altså ikke lønne seg for dem som er syke, å jobbe. Så er det en annen kar som er innom det nye forslaget om et tak på særfradrag for spesielt store utgifter i forbindelse med sykdom, som Regjeringen foreslår innført. Dette er en meget sterkt funksjonshemmet, som har klart å være i full jobb og ha inntekt. Han beskriver hvordan dette vil slå ut for ham, og han avslutter brevet med følgende: Jeg kjenner i hvert fall at jeg er på vandring fra å være fysisk syk til å bli mer og mer psykisk syk, og at statsbudsjettet for 2003 ikke gjør saken noe bedre. Det kommer til et punkt hvor jeg vil kjenne at min hverdag blir lettest ved å søke uførepensjon, og dette er jeg ikke alene om å tenke. Man går altså motsatt vei av det som er Regjeringens intensjon, nemlig at folk som pr. i dag er i stand til det, skal ha et arbeid, og gjør det såpass innviklet og krevende at det blir umulig. Resultatet er uførepensjon. Det må være det motsatte av det Regjeringen egentlig har som overskrift for sin politikk. Vi har et samfunn der forskjellene øker, og det er ikke slik at det blir en voldsom økning gjennom dette budsjettet. De innstrammingene som skjer i forhold til trygdede og i forhold til arbeidsløse, er dramatiske for dem det gjelder. Det er ikke i dette budsjettet det gis voldsomme lettelser på toppen – det er gitt før – men forskjellene øker, og det går den gale veien. Samtidig har vi et arbeidsmarked som blir råere. Det er tøffere, og det er mange som sliter seg ut. Det er mange som spør seg hva slags livskvalitet de egentlig har, særlig de som jobber innenfor omsorgssektoren, som har de mest kreative stillingsbrøkene, som ofte ikke har mulighet til å få seg en heldagsjobb med skikkelig inntekt, og som har dårlig samvittighet når de går hjem fra jobb, fordi de ikke synes de kan stille skikkelig opp for de gamle som de er satt til å pleie. I tillegg behandler kommunene dem ofte litt dårlig. De blir sittende hjemme som en slags callgirl – det sier de med et glimt i øyet til meg – mens kommunen behandler dem under slagordet: Vi ringer, du springer, fram og tilbake ut fra det som er behovet, og med dårligere arbeidsvilkår. Vi får i tillegg et råere eierskap, eller et råere arbeidsliv, der det ikke lenger er spørsmål om bedriftene går med overskudd, men om hvor stort overskuddet er, og om det kan bli større et annet sted. Det er historien bak utflyttingen og utflaggingen av Jordan. På Jordan tannbørstefabrikk hadde jeg sommerjobb for 20 år siden, og det har selvfølgelig gjort så stort inntrykk på meg at jeg siden alltid har kjøpt Jordan tannbørster og oppvaskkoster med tanke på de meget flotte damene som jobbet der. Der er historien følgende: De tjente godt, de hadde et pent overskudd, men eierne trodde det kunne bli større et annet sted. Så rått – så rått – er dette kapitalistiske samfunnet i ferd med å bli. Et utviklingstrekk til, som jeg er veldig glad for at Jens Stoltenberg var innom, er: Hvor går vi herfra når det gjelder forholdet mellom økningen i det private forbruket og økningen i det offentlige forbruket? Det mener jeg er helt essensielt i forhold til om vi kommer til å slutte opp om en offentlig sektor og betale vår skatt i trygg forvissning om at vi får kvalitet tilbake. Når det private forbruket neste år kommer til å øke sju ganger så mye som det offentlige forbruket, kommer forskjellen i standard mellom det vi får offentlig, og privatøkonomien til veldig mange av oss til å bli såpass stor at vi ser at det offentlige ikke klarer å matche det private. Det er tilfellet i forhold til veldig mange skoler. Da jeg begynte på skolen, Grønli skole i Porsgrunn i 1967 – vi hadde en ny og fin skole – var standarden omtrent den samme som jeg hadde hjemme. Nå er standarden på mange skoler, særlig i ungdomsskolen, betydelig under den veldig mange barn har hjemme, og den de kan sammenligne mange andre arbeidsplasser med. Det vil være en undergraving av den offentlige skolen. Og da mener jeg at noen mer kreativ bortforklaring enn den Oddvard Nilsen klarer å prestere i forhold til satsing på skolen, og det som kom fram i Høyres valgkamp, har jeg sjelden hørt. Høyre gikk til valg på skatt og skole, skole og skatt, og skatt og skole. Er det da slik at folk tenkte at ok, Høyre vil redusere skatten og øke innsatsen på skolen? Det tror jeg. Men Oddvard Nilsen skal altså ha det til at folk må jo forstå at det egentlig betydde det motsatte. Det betydde at Høyre hadde tenkt å redusere innsatsen overfor skolen og kanskje øke skatten. Eller er det bare det at folk er litt tungnemme? Jeg ville ikke tørre å nikke bekreftende til det. Det er klart at etter den valgkampen vi hadde, hvor skolen ble satt i sentrum og alle var opptatt av at vi må investere i det som er viktigst for framtiden, hadde man forventet at det skulle synes rundt omkring i alle klasserommene i hele landet, og ikke at man plutselig etter valget skulle få en forklaring om at det ikke er penger som er det avgjørende, fordi for Høyre-folk koster ikke kvalitet. Den går ikke. Det blir ikke forstått, og det blir tatt som et meget grovt løftebrudd. Jeg har mye på hjertet, som vanlig, men bare en liten visitt til diskusjonen om oljefondet. For oss er dette mye mer et moralsk spørsmål enn det er et regnestykke som går opp eller ei. Dette er ikke et spesielt stramt budsjett. Det er bare en merkelapp man har satt på det. Det er ikke et spesielt stramt budsjett det som regjeringen Bondevik har lagt fram. Det er ikke slik at det finnes én fasit, og at hver krone brukt over den streken som regjeringen Bondevik har satt, er et fryktelig uansvarlig forslag. Det kommer helt an på hva man bruker det til. Hvis man bruker det til å investere for framtiden eller for å hindre noe av det som er samfunnets største sløsing, nemlig arbeidsløshet, så er kronen ansvarlig brukt. Hvis det er en krone man bruker til sus og dus, og fester opp, og man tror at man ikke må drive omfordeling i en av de rikeste generasjonene i hele vår historie, nemlig vår, så er det helt feil. Vi kan ikke avskaffe omfordelingen, slik som Carl I. Hagen gjør, selv om vi har et oljefond. Vi må ta vår del av det ansvaret. Men jeg synes at den måten som Regjeringen og stortingsflertallet forsvarer pengebruken på, gir Carl I. Hagen veldig mange lettvinte poenger, for det er ikke forskjell på oljekroner og andre kroner. Man har prøvd å gjerde inn oljekronene slik at man ikke skulle se hvor rike vi var. Og det blir et meget stort gap mellom det som er forventet i et rikt land av standard på offentlige tjenester, og det man faktisk får. Jeg har vært ute og sagt at jeg synes at Bondevik burde ta Carl I. Hagen med i regjering. Det er ikke ut fra et intenst ønske om å se fremskrittspartister rundt Kongens bord, men ut fra et intenst ønske om at velgerne skal forstå hvem det er som har ansvaret for ulike beslutninger tatt i denne salen. Slik som det er nå, er det meget uoversiktlig og helt umulig for dem som ikke har det som heldagsjobb, å følge med på hvem som faktisk har ansvaret. Det er opplagt at Fremskrittspartiet har ansvaret for alle kutt som nå skjer rundt omkring i kommunene, for de har gjort opp kommunebudsjettet med regjeringen Bondevik. Det er godt, og det er klar tale. For øvrig snakker Carl I. Hagen ut av alle de munnvikene som finnes, og den mannen har ti munnviker istedenfor to, som de fleste andre har. Den ene dagen snakker de om å øke u-hjelpen fordi vi er en oljenasjon, og når vi får økte inntekter fra olje, må vi stille opp for fattige land som får økte utgifter på grunn av at oljeprisen går opp. Neste dag, dvs. to uker etter, er de samme talspersonene ute og sier: La oss ta fra u-hjelpen for å sette ned alkoholavgiftene. Den slags dobbeltspill må avsløres. Da må man stilles til ansvar, og da må man vise fram hele kortstokken på samme tid, for man vet, som presidenten også vet, at det finnes ikke bare ess i en kortstokk.