Bent Høie (Høyre), 2009-06-18:
Denne saken har mange perspektiver bak seg. For det første dreier dette seg etter vår oppfatning til slutt om muligheten for å sikre en god kvalitet på de viktigste velferdsoppgavene våre, skole og helse. Hvis en ser i et langsiktig perspektiv, vil det være vår evne til å rekruttere flinke mennesker, til å ta utdannelse som sykepleiere, som lærere, som vil være helt avgjørende for kvaliteten på de offentlige tjenestene. Vi har i dag altfor mange ufaglærte som jobber i pleie- og omsorgssektoren i kommunene. Det gir utslag på kvaliteten. Vi vet at bedre kompetanse og lengre utdannelse har stor betydning for å hindre f.eks. underernæring på sykehjemmene våre, som er utbredt, og for å hindre feilmedisinering på sykehjemmene våre, som er utbredt. Vi vet også at en av fem elever går ut av skolen uten å kunne lese og skrive skikkelig. Det betyr at utdannelse må lønne seg også for dem som ønsker å ta en utdannelse som fører til at en i all hovedsak jobber i offentlig sektor. Den regjeringsoppnevnte Likelønnskommisjonen har gått igjennom spørsmålet knyttet til likelønn i Norge. Deres hovedkonklusjon er at vi har et kjønnsdelt arbeidsmarked i Norge, som fører til ulikhet når det gjelder lønn, fordi personer med høyere utdanning som jobber i offentlig sektor, tjener 80 øre der personer med høyere utdanning som jobber i privat sektor, tjener 1 kr. Når det også er sånn at det i all hovedsak er kvinner som søker stillinger som krever høyere utdannelse i offentlig sektor, får også denne saken et klart likestillingsperspektiv. Likestillingsperspektivet kommer fram i Likelønnskommisjonens arbeid, som trekker to hovedkonklusjoner: at vi har et kjønnsdelt arbeidsmarked, der de største lønnsforskjellene er mellom utdanningsgruppene i offentlig sektor kontra privat sektor, og, som mindretallet i Likelønnskommisjonen slår fast, at det er frontfagsmodellen, med prioritering av lavlønnsgruppene i privat sektor og de LO-organiserte på 1980- og 1990-tallet, som i realiteten har gjort at spørsmålet om likelønn i dag ikke er et spørsmål om å prioritere lavlønnsgruppene, som det var tidligere, men et spørsmål om å prioritere utdanningsgruppene. Høyre har derfor gått inn for en modell som vi kaller en kompetansepott. I realiteten er dette de samme virkemidlene som Likelønnskommisjonen foreslår. Det er derfor gledelig at i innstillingen til denne saken står alle de borgerlige partiene, Høyre, Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet og Venstre, sammen i en merknad som tar opp i seg de sentrale elementene fra Likelønnskommisjonens arbeid og de sentrale virkemidlene for å få til likelønn i Norge, nemlig enighet om at det må etableres en kompetansepott i oppgjørene i offentlig sektor, som er utenom rammene for de ordinære lønnsoppgjørene, og at staten må inngå et samarbeid med kommunesektoren og slik også ta ansvar for å få til en lønnsøkning for utdanningsgruppene i kommunal sektor. Dette er det sentrale virkemiddelet, skal en få gjort noe med disse lønnsforskjellene og få sikret et lønnsnivå for personer med høyere utdanning i offentlig sektor, som gjør at offentlig sektor blir konkurransedyktig i årene framover. Det er også riktig å konstatere at regjeringspartiene ikke noe sted gir noe signal om at de er villige til å ta i bruk disse virkemidlene. Da kan man skrive opp og ned så mye man vil om hvor opptatt man er av likelønn, men man er altså ikke villig til å ta i bruk de virkemidlene som skal til for å gjøre noe med det.