trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2012-05-03:
Det var Kristelig Folkepartis påstand om at vi ikke mener at far er like viktig, som gjorde at jeg følte litt behov for å be om ordet igjen. For hvem er det som mener at far ikke er viktig, som vi blir beskyldt for? Jeg mener at dette er en veldig konstruert debatt. Det er jo Kristelig Folkeparti selv som gjør dette til en debatt om hvem som skal kunne få barn og ikke få barn – det er jo ikke regjeringspartiene. Hvordan blir far i praksis viktigere med endringer i barneloven § 4? Det er de praktiske endringene det kan være lurt å se på – hva vil dette føre til for folk flest? Vil den endringen i barneloven § 4 føre til at flere tar pappaperm? Vil det føre til at enda flere blir enda mer tilstedeværende i barnas oppvekst? Nei, det er ingen grunn til å tro det. Det det vil føre til i praksis, er at det blir færre par som vil få barn. Er det barnas beste som da er i fokus? Er det det som skal til for å få et bedre samfunn? Er det det som er en modernisering? Farskapet er like forpliktende for den som er far, som morskapet er for den som er mor. Den store forskjellen er at Kristelig Folkeparti mener at det er det biologiske som automatisk skal føre til farskap og ansvar – far har like stort ansvar, men ikke sæddonoren. Derfor er det veldig bra at Kristelig Folkeparti vil at far skal ta mer ansvar og ikke bare få mer rettigheter. Derfor er det også veldig interessant og litt trist at vi faktisk ikke finner et forslag her som faktisk vil bidra til det.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2012-05-03:
Jeg er glad for at statsråden ser betydningen av en grunnleggende og prinsipiell debatt om barn og foreldreskap. Jeg er glad for at statsråden anerkjenner verdien av de endringene vi har sett de siste tiårene, det at fedre i større og større grad kommer på banen. Ikke minst i lys av det må jeg gjenta mitt spørsmål i innlegget som jeg ikke fikk svar på, om det som jeg fortsatt ikke forstår ved regjeringen politikk, ikke minst i lys av barneloven § 4: Hvorfor er det så viktig med pappaperm, men ikke med pappa?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2012-05-03:
Det er grunn til på slutten av debatten å knytte noen kommentarer til en del poeng som har kommet fram, og som bør besvares. Ja, men forslagene vil virke slik, sier representanten Karin Andersen. Ja, men da spør jeg: Hva betyr det da når enslige ikke har rett til assistert befruktning med den rød-grønne politikken? Er ikke det at forslagene virker slik, den samme fordømmelsen av de familiene? Her må man være konsekvent, også når det gjelder sin egen politikk. Så til spørsmålet fra representanten Vågslid om utvikling av assistert befruktning: Ja, det ønsker vi, fordi vi ønsker å forbedre den ordningen for å kunne hjelpe flere innenfor de etiske rammene vi ønsker å ha. Kan vi hjelpe flere, er det bra, fordi det også er legitimt å hjelpe voksne som ønsker seg barn fordi det er et legitimt ønske. Men er det konflikt mellom voksnes interesser og barnets interesser, får voksne ha vikeplikt og barnet ha forkjørsrett. Som mange har vært inne på, har det skjedd enorme samfunnsendringer på dette området de siste tiårene. Fedre stiller opp i stadig større grad. Ikke minst etter samlivsbrudd ser vi at mange fedre – som før nærmest ga opp etter samlivsbrudd, ungene mistet kontakt med far – nå snur opp ned på livet sitt, og setter alt inn på at man skal ha kontakt også etter samlivsbrudd, uansett om mor kanskje har fått en ny samboer og ungene har fått en ny, flott sosial far. Man stiller opp, man vil ta ansvar. Det er det moderne. Det biologiske foreldreskapet har fått økt betydning – det er det moderne. Man kan like det eller ikke. Vi ønsker å tilpasse lovgivningen etter dette. Når det gjelder det biologiske, er det for barnets behov ikke avgjørende at man har biologiske foreldre for å ha en lykkelig oppvekst – selvsagt er det ikke det. Men når det gjelder den voksnes ansvar, ønsker vi å være krystallklare på at de voksne har ansvar når de har satt unger til verden. Vi har ikke fått svar på det som gjelder barneloven § 4, om hvorfor det er riktig å ha en barnelov som sier at ungene ikke trenger fedre. Representanten Nilsson Ramsøy avfeier det med spørsmål om hva slags praktiske endringer det har. Skal vi sitte her i landets lovgivende forsamling og diskutere barneloven og si at det ikke har noen praktisk betydning hva som står i lovene våre? Det er derfor vi har barneloven, for å ansvarliggjøre voksne og sikre ungene en trygg oppvekst. Mot slutten av debatten må jeg si jeg er glad for anerkjennelsen også fra dem som er uenig i forslagene, at det er viktig å diskutere disse spørsmålene framover. Jeg registrerer med tilfredshet at vi har et litt annet klima for å diskutere disse tingene i dag enn vi hadde bare for noen år siden. Jeg tror flere og flere ser behovet for en dypere gjennomtekning av disse spørsmålene, og det lover godt for årene framover.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2012-05-03:
Heldigvis har vi hatt en samfunnsutvikling i Norge hvor det har blitt mye enklere å være unge. Unger blir ikke lenger mobbet fordi de er født utenfor ekteskap, og unger føler seg heller ikke lenger annerledes fordi de bor alene sammen med enten en mamma eller en pappa. Unger opplever mye mindre stigmatisering enn tidligere om man bor sammen med to mødre eller to fedre. Disse holdningsendringene har kommet fordi det norske samfunnet og norske politikere har tatt bevisste valg og sørget for å endre lovene som tidligere førte til diskriminering av disse ungene. Om vi diskuterer pappastrategi, bioteknologilov, felles ekteskapslov eller barnelov, må vi ha for øye det som er det beste for ungene. Jeg mener at flertallet av de forslagene som Kristelig Folkeparti i dag fremmer, handler verken om å sikre barns rettigheter eller å gi menn ansvar for sine barn. Jeg opplever heller ikke at dette er moderne familiepolitikk eller en modernisering. Tvert imot ser jeg mange gamle, fordomsfulle holdninger knyttet til forslagene. Først til pater est-regelen: Årsaken til at Kristelig Folkeparti ønsker å endre pater est-regelen, er at man mener at det kun er fedre med biologisk tilknytning som skal kunne etablere foreldreskap. Det er vi uenig i. Vi mener at foreldreskap også kan etableres på andre måter. Så foreslår man endringer i barneloven. Det vil medføre at vi fjerner lesbiske mødres rett til å være mor for sine barn. Men man svekker ikke fedrenes rettigheter av den grunn. Barnelovens kapittel 1 omhandler prosessuelle regler for etablering av foreldreskap og utløser i seg sjøl ikke rettigheter og plikter for foreldre–barn-forholdet. Da må man endre andre regler. Endring av barneloven § 4 handler om en omkamp om felles ekteskapslov og lesbiskes rett til assistert befruktning. Så har man altså forslaget om sæddonasjon, som jeg heller ikke opplever som noen modernisering. Det er heller ingenting som styrker barns rettigheter. Det gjør det vanskeligere for par som har et etterlengtet ønske om å få barn, og det umuliggjør assistert befruktning for lesbiske. Det fjerde forslaget om adopsjon er også en omkamp om felles ekteskapslov. Igjen opplever jeg at Kristelig Folkeparti prøver å framstille alle andre omsorgspersoner enn mor og far som unormalt. I tilfellet med adopsjon kan dette heller ikke begrunnes biologisk, det kan kun begrunnes med at Kristelig Folkeparti ikke kan akseptere en annen samlivsform. For Arbeiderpartiet dreier dette seg faktisk om en sterk overbevisning. Vi har ikke et ubevisst forhold til de standpunktene vi tar i denne salen i dag. Det dreier seg faktisk om å kjempe for rettigheter til både lesbiske og homofile og sikre at barnløse også kan få et etterlengtet barn.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2012-05-03:
Jeg vil bare gi uttrykk for at jeg kan stille meg bak hvert eneste ord som sakens ordfører har uttrykt, og støtter representanten Thommessens vurderinger i denne saken. Regjeringspartiene er – i likhet med Høyre – enige om at vi i forbindelse med kongeparets 75-årsdager nå har seks fantastiske utstillinger på gang: fire utstillinger i Oslo, Bergen, Trondheim og Tromsø og to vandreutstillinger, én for skolene og én for gallerier og museer. Disse utstillingene, som vil pågå både i år og neste år, vil gi oss veldig god erfaring i hvordan vi kan gjøre Slottets gjenstandssamling tilgjengelig for hele det norske folk. Det flotte med det man gjør akkurat nå, er at det er muligheter for folk rundt om i hele Norges land å få ta i øyesyn alle de flotte gjenstandene som Slottet har. Derfor mener vi at det på det nåværende tidspunkt er unødvendig og ikke klokt å begynne å trekke noen konklusjoner med hensyn til i hvilken form og på hvilken måte vi skal gjøre disse gjenstandene tilgjengelige for publikum i åra framover. Vi er ikke rede til å si at vi skal etablere en permanent utstilling, og vi er heller ikke rede til å si at det skal være et slottsmuseum som er lokalisert i Oslo. Kanskje vil den pågående utstillingen overbevise oss om at vi skal fortsette med å spre disse utstillingene rundt i hele landet. Kanskje vil det også overbevise oss om at et museum ikke skal ligge i Oslo, men et annet sted i Norge. Dette er erfaringer som vi nå må gjøre oss, og som gjør at vi må bruke litt tid, slik at vi sørger for at dette blir gjort tilgjengelig for hele den norske befolkningen. Det jeg synes er litt komisk i denne saken, er at Fremskrittspartiet, det partiet som har minst penger, gjentatte ganger fra denne talerstolen og i denne salen ivrer for å sette i gang store, nye byggeprosjekter innenfor kultursektoren. Jeg mener at hvis man ivrer så sterkt for det, må man i hvert fall legge pengene på bordet og vise at man faktisk er interessert i det når man kommer til budsjettet hver eneste høst.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-05-03:
Selv om biologi og slektskap betyr svært mye for veldig mange, er det enda viktigere at ungene har gode omsorgspersoner og en trygg oppvekst. Mange adoptivfamilier og fosterfamilier er strålende eksempler på nettopp det. Men biologi og slektskap betyr mye. Samfunnsutviklingen viser at det i dag legges stadig mer vekt på det biologiske foreldreskapet og på ansvaret som følger med det. Dette kommer ikke minst til uttrykk etter samlivsbrudd, hvor de fleste mødre og fedre i vår tid, også etter samlivsbrudd, ønsker å ha regelmessig samvær og følge barna så tett som mulig. Er et barn først og fremst en gave, eller er det en rettighet? Kan en forvente assistanse fra helsevesenet for å få barn? Gjelder dette i så fall for noen eller for alle? Som nevnt tidligere i denne debatten brukes andres tilgang til en tjeneste som en brekkstang for å ta nye skritt ut i et landskap som etter Kristelig Folkepartis mening utfordrer samfunnets forståelse av foreldreskap, menneskesyn og synet på barn. Så er det samtidig sånn at selv om en lovendring brukes som et argument for å ta enda en ny lovendring, betyr ikke det nødvendigvis at det ikke er gode argumenter i seg selv for å si nei til å ta enda et nytt skritt. Det er gode argumenter for at eggdonasjon har sider ved seg som gjør det mer komplekst enn sæddonasjon. Det samme gjelder argumentene mot å skulle tillate surrogati. Et ja til surrogati ville bl.a. være et ja til å utnytte kvinner. Kristelig Folkeparti mener det er gode argumenter for at assistert befruktning bare bør gis til par, fordi det reduserer sårbarheten i forhold til en enslig. Bakteppet er uansett at utviklingen skaper en dynamikk der det ene skrittet utløser debattene og et press for å ta det neste. Har man sagt A, kan vi – eller må vi – si B. Hvis familien i stadig større grad forstås uavhengig av biologi og slektskap og i stedet i stadig større grad blir et resultat av adopsjon og donasjon av arveanlegg, innebærer det at det er staten som i økende grad konstituerer familierelasjonene gjennom lover og vedtak. Det reiser rett og slett spørsmålet om familien lever på delegert myndighet fra staten. For Kristelig Folkeparti er familiens uavhengighet en grunnleggende del av vår samfunnsforståelse. Derfor mener vi at det er et behov for en tydeligere gjennomtenkning av vårt syn på foreldreskap, morskap og farskap, synet på likeverd og synet på barn.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2012-05-03:
Det var for så vidt representanten Gunn Karin Gjul som fikk meg til å ta ordet. Hun ga uttrykk for at dette forslaget var et angrep på homofiles rettigheter, slik disse uttrykkes gjennom ekteskapsloven. Jeg har lyst til bare å presisere at dette forslaget handler først og fremst om likeverdig foreldreskap, det er det forslaget handler om. Det handler om barns rett til å ha både en ansvarlig pappa og en ansvarlig mamma. Det handler ikke om heterofiles eller homofiles rettigheter. Det handler ikke om voksnes frihet til å velge samlivsform eller om aksept for ulike familieformer. Respekten for og anerkjennelsen av ulike parforhold og familieforhold er verdt å ta vare på. Man kan være en god forelder og gi barn en god oppvekst – uansett om man er i parforhold, om man er homofil, heterofil eller enslig. Alle bør ha det samme ansvaret når man setter barn til verden – uansett om man er mann eller kvinne, homofil eller heterofil. Å være homofil eller heterofil gjør en ikke til en bedre eller en dårligere forelder. «Barnas beste» sier vi alle. De fleste av oss er enige om at det tilsier at barn må sikres et godt foreldreskap, uavhengig av tilblivelsesmåte og seksuell orientering hos foreldrene. Vi er enige om at alle mennesker er like velkomne og like mye verdt, uansett hvordan de har kommet til verden. Men når vi sier «barnas beste», innebærer vel det at det er barnas interesser som skal stå i sentrum. Da må det vel samtidig kunne settes noen grenser for voksne. Kristelig Folkeparti mener det, og vi er ikke alene om å mene det. Selv om vi er alene om noen forslag og noen standpunkter, er alle i denne sal enige om at noen etiske grenser bør gjelde. Partiene i denne salen mener det, selv om det innebærer at staten ikke alltid benytter alle tilgjengelige tekniske muligheter som sikrer at alle voksne kan få et barn. Vi har begrensninger, og det er faktisk dette storting enig om. Kristelig Folkepartis anliggende er en bekymring for tingliggjøring av barn hvis teknikken settes foran etikken. Formålet med forslagene i dette representantforslaget er å sikre alle barn en trygg oppvekst og å sikre alle foreldre likeverdig tilknytning til sine barn. Vi ønsker en lovgivning som tydeliggjør at menn og kvinner har et likeverdig ansvar for barn. Det er først og fremst det dette representantforslaget handler om.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2012-05-03:
For Kristelig Folkeparti har ikke dette vært en så helt enkel sak. Vi ser behovet for et tettere samarbeid mellom kommuner for å styrke tjenestetilbudene. Samtidig ser vi at samkommunemodellen mer eller mindre kan brukes som et påskudd for å unngå kommunesammenslåing i tilfeller der sammenslåing egentlig hadde vært det mest hensiktsmessige. Men la meg ta for meg behovene for modellen først. Det er viktig at kommuner og regioner samarbeider om det som det er nyttig å løse i fellesskap. Derfor er det riktig å styrke det interkommunale samarbeidet. På flere områder kan interkommunalt samarbeid medføre både bedre tjenester, mer robuste og interessante fagmiljøer og mer effektiv ressursbruk. Mange kommuner har utfordringer med å skaffe nok kapasitet og god nok kompetanse for å sørge for et tilfredsstillende tjenestetilbud, og deltakelsen i en samkommune vil kunne gi flere kommuner et bedre tjenestetilbud. På den andre siden må nettopp det økte behovet for samkommuner ses på som et signal om økt behov for en gjennomtenkning og en ny vurdering av hensiktsmessigheten av dagens kommunestruktur. Vi må ikke underslå at samkommunemodellen kan føre til at kommuner som egentlig hadde tjent på å slå seg sammen, heller velger å etablere en samkommune. Dette kan være både mer ressurskrevende og mindre effektivt. Derfor bør det, i tillegg til å legge til rette for økt samarbeid, også legges til rette for at de kommuner som ønsker det, skal få de virkemidlene som trengs for å kunne slå seg sammen. Jeg vil presisere at Kristelig Folkeparti legger frivillighet til grunn for kommunesammenslåing. Den politikken ligger fast, og nettopp derfor etterlyser Kristelig Folkeparti flere virkemidler som gjør det mulig for kommuner som ønsker det, å slå seg sammen. Jeg ønsker også å påpeke det som kan betegnes som den demokratiske utfordringen ved forslaget. I samkommuner er ikke kommunestyret direkte valgt av folket, men indirekte valgt via deltakerkommunenes kommunestyrer. Avstanden mellom befolkningen og samkommunen og samkommuneadministrasjonen vil derfor kunne føles større. I proposisjonen blir det også trukket fram at det har kommet innspill om at samkommunemodellen vil kunne komplisere forvaltningsstrukturen ytterligere og gjøre ansvarsfordelingen vagere. Jeg antar at statsråden er oppmerksom på det. Men jeg ønsker allikevel å bemerke at en må unngå å lage en modell som legger til rette for at befolkningen skal frykte eller føle at de ikke når fram til beslutningstakerne. Ansvarsfordelingen mellom deltakerkommunene og samkommunene må være så tydelig at befolkningen til enhver tid lett kan finne fram til hvem som har ansvar for hva. Til slutt vil jeg bare si at Kristelig Folkeparti ser at samkommunemodellen kan være et nødvendig verktøy for å utføre noen av de lovpålagte oppgavene som kommunen administrerer, som f.eks. de mange oppgaver som ble overført til kommunene da Samhandlingsreformen ble iverksatt. Derfor støtter Kristelig Folkeparti forslaget om å lovfeste ny modell for interkommunalt samarbeid i form av en samkommune, men med de bemerkningene som jeg da har kommet med i dette innlegget.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2012-05-03:
Jeg pekte i mitt innlegg på det som kan betegnes som den demokratiske utfordringen ved samkommunemodellen. I samkommunestyret er jo ikke folk direkte valgt, man er indirekte valgt via deltakerkommunene, og avstanden mellom befolkningen og samkommunen og samkommuneadministrasjonen kan muligens føles noe lang. I proposisjonen blir det også trukket fram at det har kommet innspill om at samkommunemodellen vil kunne komplisere forvaltningsstrukturen ytterligere, og så gjøre ansvarsfordelingen vagere. Det jeg lurer på, er: Hvordan vil statsråden sikre seg at ikke samkommunemodellen fører til lokaldemokratisk underskudd?
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2012-05-03:
Også i denne saken står Kristelig Folkeparti sammen med regjeringspartiene. Det er ikke fordi Kristelig Folkeparti stiller seg helt avvisende til dette representantforslaget om etablering av et uavhengig tvisteløsningsorgan mellom stat og kommune. Men det er, som også regjeringspartiene peker på i denne saken, allerede etablert uavhengige tvisteløsningsorganer. Det er etablert en nemndbasert tvisteløsningsordning for utgiftsdelingen innenfor barnevernet – en avtale som er blitt inngått mellom Barne- og likestillingsdepartementet og KS. Det er også lagt føringer for å etablere et nasjonalt uavhengig organ som skal håndtere tvister mellom spesialisthelsetjenesten og den kommunale helse- og omsorgstjenesten i forbindelse med Samhandlingsreformen. Dette er et tvisteløsningsorgan som skal etableres, etter avtale mellom Helse- og omsorgsdepartementet og KS, og som skal virke på samme måte som barnevernets tvisteløsningsorgan. Det er nettopp på bakgrunn av disse mer begrensede tvisteløsningsorganene at vi ønsker å skaffe oss kunnskap gjennom å evaluere disse ordningene, og den kunnskapen vil få stor betydning når det gjelder hvordan vi stiller oss til representantforslaget – om vi på et senere tidspunkt bør etablere nettopp et slikt uavhengig tvisteorgan. Men vi må lære av de ordningene som er innført – og skal innføres – før vi tar det ut i stor skala. Det vil si at Kristelig Folkeparti ikke stiller seg avvisende til forslaget, men vi ønsker mer kunnskap gjennom de mer begrensede tvisteløsningsorganene som er etablert. Jeg hører at SVs representant Aksel Hagen er åpen for at vi i framtiden må fortsette å ta denne debatten, for det er en viktig debatt. Den handler om forholdet mellom stat og kommune. Men da må jeg si at jeg stiller meg veldig undrende til at regjeringspartiene avviser forslaget. Jeg forstår også statsråden dit hen at hun er åpen for å komme tilbake til dette etter at man har evaluert de ordningene som er i en litt mindre skala. Men regjeringspartienes representanter i komiteen velger altså å avvise hele forslaget. Jeg synes det er underlig, når man samtidig sier at dette er en viktig debatt som man må komme tilbake til. Derfor har Kristelig Folkeparti foreslått ikke å avvise dette forslaget, men å vedlegge det protokollen, nettopp for å synliggjøre det som også representanten Aksel Hagen var inne på: Dette er ikke en debatt vi gjør oss ferdig med her og nå. Vi trenger mer kunnskap, og vi trenger mer tid. Så det er noe med å velge sine kamper med omhu. Jeg vil derfor be regjeringspartiene om ikke å avvise forslaget, men gjøre som Kristelig Folkeparti foreslår, nemlig å vedlegge forslaget til protokollen for å synliggjøre at dette er en sak vi kommer tilbake til. Det er en viktig sak, og på den måten er vi ikke helt avvisende til dette forslaget, fremmet av Høyre. Jeg tar opp det forslaget Kristelig Folkeparti har fremmet i saken.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2012-05-03:
Jeg tror det er mye rett i det som siste taler sa, men det er en vesentlig forskjell når vi snakker om barn, foreldreskap og rammer: hva vi som lovgiver har ansvar for, og hva som skjer i den verdenen vi har utenfor her. Det er to vidt forskjellige ting, og her må vi ta vårt ansvar som lovgivere. Så er det klart at ethvert barn skal ha de best mulige oppvekstvilkår – uansett. Det er interessant å høre at mange sier at ja, Kristelig Folkeparti sier at det er barnets interesser man har for øye, men…, og så kommer noen dulgte antydninger om at det er helt andre ting vi er opptatt av. La meg slå helt klart fast at for oss er det hensynet til barnet som skal settes først. Jeg må også – som det tidligere er nevnt – konstatere at hvis vi setter barnet først, er det ikke voksnes rettigheter man først ser hen til, men voksnes ansvar vi først og fremst ser hen til, og hva som er best for barnet. Man kan selvfølgelig ta en slik debatt og si at Kristelig Folkeparti eller andre partier bare ønsker å manifestere sine tidligere standpunkter i denne eller andre saker. La meg få sitere Hanne Skartveit, som kanskje er inne på noe vi har hatt som ønskemål for denne debatten. Jeg siterer fra Verdens Gang i desember i fjor: «KrF legger opp til noe så viktig som en bred, filosofisk debatt om barns tilblivelse. Hvordan skal vi som samfunn se på barns forhold til sine foreldre? La oss sette barnas interesser først. Så kan vi la de voksnes rettigheter ligge for denne gangen.» Det har vært vårt formål, og det regner vi med at vi faktisk blir trodd på.
Olemic Thommessen (Høyre), 2012-05-03:
Utgangspunktet for denne saken er Stortingets vedtak av 2. desember 2010 som lyder: «Stortinget ber regjeringen vurdere muligheten for å opprette en utstilling og et mulig museum som kan gjøre Slottets mange lagrede kulturskatter tilgjengelig for publikum.» Dette var det bred enighet om i denne sal, og det er ikke noe politisk konflikttema i den forstand. Jeg opplever at forslagsstillerne utviser litt mer utålmodighet i denne saken enn det de andre partiene har hatt behov for å gi uttrykk for. I kjølvannet av dette vedtaket har regjeringen tatt tak i denne saken. Nasjonalmuseet er tildelt en oppgave, og så langt er det ingen grunn til å tro at det ikke blir utført på beste måte med svært kompetente medarbeidere. Det er en rekke spørsmål som må besvares og erfaringer som det er grunn til å høste før man kan treffe noen endelig beslutning om et slottsmuseum som et fast museum. De erfaringene er vel det man nå er i ferd med å innhente gjennom de utstillingsprosjektene som nå er satt i gang, og som skal gå landet over. For det første er det grunn til å ta hensyn til Slottets egne interesser. Dette er en selvstendig institusjon som det også må tas hensyn til med tanke på hva man faktisk ønsker å gjøre tilgjengelig, på hvilken måte og i hvilket omfang. Så er det grunn til også å vurdere i hvilken faglig sammenheng det er naturlig å gjøre dette, hva slags type presentasjon som vil være riktig å gjøre. Det er en viktig erfaring å ta med seg. Og endelig er det også spørsmål knyttet til selve museumsspørsmålet, som handler om faglig forankring i eksisterende institusjoner, hvor man også må vurdere en selvstendig virksomhet, og mulig lokalisering for denne. Dette er mange spørsmål som krever tid, og som krever ikke minst den erfaringsbakgrunnen som de utstillingsprosjektene som nå går, vil gi oss. Jeg opplever at det er en bred politisk enighet i Stortinget om saken, og at komiteens forslag til vedtak i innstillingen, nemlig at dette vedlegges protokollen, er naturlig ettersom vi vil komme tilbake til dette etter hvert som prosjektene skrider frem, og etter hvert som det vil være naturlig å trekke nye slutninger eller ta nye skritt i retning av hvorvidt og på hvilken måte det er naturlig å gjøre utstillingsprosjektene om til mer permantente visninger som et museum.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2012-05-03:
Norge har mange skatter. Det har vi sett i natt da et Munch-bilde ble solgt for 690 mill. kr, og er veldig populært rundt omkring i hele verden. Vi må ta vare på skattene våre. Vi må få skattene ut av magasinene. Slottets og Kongens skatter må også gjøres tilgjengelige for hele nasjonen gjennom faste utstillinger. Kjøretøy, kunst, klær, gaver, møbler, fotografier, dokumenter og mange svært private gjenstander fra kong Karl Johans tid fram til i dag må ut til folket. Det er raust og storslått av kongeparet å gjøre dette tilgjengelig for allmennheten. Alle disse gjenstandene kan danne et grunnlag for et slottsmuseum. Historien om vår kongefamilie fra 1814, 1905 og videre fram til i dag er historien om nasjonen Norge og Europa. Når vandreutstillingene, som i dag er på veien rundt omkring i hele Norge, er over, bør disse gjenstandene og mange andre spennende objekter få et fast utstillingssted i nærheten av Slottet. Jeg tror ikke, som Gunn Karin Gjul fra Arbeiderpartiet sa, at det bør ut av Oslo. Da tenker jeg med en gang at kanskje dette havner i trøndelagsfylkene. Det er ikke naturlig. Det er naturlig at det legges i forbindelse med Slottet. Det er en krise hvis gjenstandene igjen må henvises til mørke magasiner. Kulturministeren har her en ypperlig anledning til å etablere et slottsmuseum. Stortinget har jo allerede – som flere har sagt – bedt om en vurdering av et slikt museum. Men det skjer lite. Det skjer faktisk ingenting. Vi får ikke noen tilbakemeldinger. Jeg vet fra andre museumsdebatter at det kan ta mange år å etablere et nytt museum. Tiden med vandreutstillinger gir oss nå mulighet til å planlegge og beslutte å opprette et slottsmuseum. Mange offentlige institusjoner flytter ut av Oslo. Norges Geografiske Oppmålings vakre bygg fra 1870-årene ved siden av Slottsparken kan brukes – og er ledig. Bygningen harmonerer med Slottet og er en konsekvens av slottsarkitekt Linstows store plan for dette området. Tidligere holdt Kunsthøgskolen til her. Det er også plass til et moderne sidebygg for kjøretøyer her. Det er et perfekt tidspunkt for å finne et varig sted for et slottsmuseum. Riksantikvaren engasjerer seg på mange områder, og rollen må være å legge til rette for at disse gamle, ærverdige bygningene kan få en verdig bruk. Jeg vil påstå at et slottsmuseum med så fantastiske gjenstander kan bli et av nasjonens mest besøkte museer. Det er en historiefortelling som vi må ta vare på. Det er riktig: Jeg er utålmodig, Fremskrittspartiet er utålmodig. Norge har et grunnlovsjubileum i 2014, hvor vi skal markere det mest demokratiske kongedømmet i verden. I den anledning hadde etablering av et slottsmuseum vært bra og mulig. Her må regjeringen på banen. Her må statsråden på banen. Jeg ønsker å fremme mindretallsforslaget fra Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2012-05-03:
Jeg er enig med statsråden i at gaven til kongeparet er flott. Jeg er enig med statsråden i at de forskjellige utstillingene som nå reiser rundt omkring i landet, også er riktig for å vise alle disse flotte gjenstandene. Samtidig ser vi at stortingsrepresentant Martin Kolberg går høyt på banen og ønsker et slottsmuseum i Oslo, og det må han jo mene noe med. Det Martin Kolberg gjør, er å se framover. Hva gjør vi når disse vandreutstillingene er over, når vi har sendt dette rundt omkring i hele landet, som er en kjempegod idé – hva gjør vi etter dette? Da er spørsmålet mitt: Hva er statsrådens tanke etter vandreutstillingen? Er det fortsatt mørke magasiner?
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2012-05-03:
Kontroll- og konstitusjonskomiteen har tidligere i sesjonen behandlet meldingen om anmodnings- og utredningsvedtak fra forrige sesjon. Meldingen gjør rede for oppfølgingen av de anmodningsvedtakene som ble fattet i forrige sesjon. I den tilhørende komitéinnstillingen kommer det tydelig fram at kontroll- og konstitusjonskomiteen anser at anmodningsvedtaket om Slottets kulturskatter er tilfredsstillende fulgt opp. Jeg har i min vurdering av representantforslaget lagt vekt på å synliggjøre hvor omfattende regjeringens gave til kongeparets 75-årsdager er. Gaven består av hele seks ulike utstillinger som vises i løpet av de tre neste årene – slettes ikke bare én omreisende utstilling, som representantforslaget omtaler. Nå er det Nasjonalmuseet som i samarbeid med Det kongelige hoff og andre museer har fått i oppdrag å utarbeide utstillingene. De seks utstillingene vil være helt forskjellige. De vil trekke fram og belyse ulike deler av Slottets historie og skatter. De har til felles at de forholder seg til kongelige reiser, enten metaforisk eller konkret. Det er også laget en praktbok som supplerer disse utstillingene. Utstillingene har et stort omfang når det gjelder både tema og visningsperiode. Den første utstillingen, Kongelige reiser 1905–2005, vises for tiden ved Kunstindustrimuseet i Oslo. Utstillingen skal stå gjennom hele sommeren. Så langt har den hatt en stor tilstrømning – hele 25 000 besøkende på bare tolv uker. Bare de første ti visningsdagene hadde utstillingen i Oslo besøk av 10 000 mennesker. Det er mye. Jeg mener det er viktig å kunne trekke erfaringer fra disse ulike utstillingene over hele landet før det legges føringer for arbeidet med en permanent utstilling eller museum for de kongelige samlinger. Både utstillingene i seg selv og en påfølgende oppsummering av erfaringene vil være et uunnværlig grunnlag for å arbeide med hva et slottsmuseum skal være i Norge. Jeg er derfor glad for at komiteens flertall er enig med meg i at arbeidet med utstillingene vil gi gode og nødvendige erfaringer, som vil legge grunnlag for det videre arbeidet med formidlingen av de kongelige samlingene. Vi har mange spennende dykk i de kongelige samlingene foran oss, og debatten om utstillingene, samlingene og historiene som de kan fortelle, håper jeg vil følge utstillingene gjennom hele landet i de neste årene. Men nå først gleder jeg meg til å se den første utstillingen i Bergen om tre uker.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2012-05-03:
Svaret på det spørsmålet er at vi ønsker å legge bedre til rette for å vise fram de kongelige samlingene også etter 2014. Men jeg mener at det vil være galt å begynne med den konkrete planleggingen nå, før vi har høstet de erfaringene som vi vil få etter tre år med utstillinger over hele Norge.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2012-05-03:
Dersom to kommunar på f.eks. 2 000–3 000 innbyggjarar kvar vel å slå seg saman, vil ein få reduserte inntekter frå staten. Ein vil miste to småkommunetilskot, og ein vil miste eitt basistilskot – til saman 21 mill. kr. per år. Så er det rett nok slik at ein får kompensert dette i 15+5 år, men etter at den perioden er over, må ein effektivisere for minst 21 mill. kr for å kome betre ut. Dersom desse kommunane derimot inngår i ein samkommunemodell, får ein ikkje reduserte inntekter. Då får ein behalde dei same inntektene frå staten. Derfor går tilbakemeldinga til oss på at dersom ein skal spare pengar, skal ein inngå i ein samkommunemodell, sjølv om det altså hadde vore mest fornuftig å gå i gang med ei kommunesamanslåing. Då er spørsmålet mitt til statsråden: Kvifor er det slik at to kommunar på 2 000–3 000 innbyggjarar som slår seg saman, skal tape 21 mill. kr per år, mens dei som inngår i ein samkommunemodell, ikkje taper eit øre?
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2012-05-03:
Eg skal ikkje halde noko langt innlegg, eg vil berre opplyse om at vi i Framstegspartiet ønskjer å støtte forslaget frå våre vener i Venstre. Eg vil òg be presidenten om at han opplyser om at Framstegspartiet ønskjer å støtte dette forslaget når vi går til votering, slik at voteringa går greitt.
Trond Helleland (Høyre), 2012-05-03:
Senterpartiet liker å framstille seg som varm forsvarer av det lokale selvstyret. I det ligger det også at det er kommunene som på mange måter er grunnstammen i demokratiet, og kommunene som bør ha stor innflytelse på hvordan kommunesektoren også blir utformet. Da undrer det meg litt at når et enstemmig styre i KS har sagt nei til lovfesting av samkommune, går allikevel Senterpartiet inn for denne lovfestingen. Det overrasker meg, men jeg skjønner at det er andre hensyn, og da er det mulig jeg skal stille spørsmålet, fordi Navarsete selv la opp til det: Samkommunen skal altså være den måten kommunene skal samarbeide om Samhandlingsreformen på, slik forsto jeg statsrådens svar. Er det derfor samkommunemodellen nå blir lovfestet, for at en da skal ha et organ for å håndtere Samhandlingsreformen? Hadde ikke kommunesammenslåing vært en bedre måte å gjøre det på?
Trond Helleland (Høyre), 2012-05-03:
Det var godt å få sluppet katta ut av sekken, for det som har undret oss som har jobbet med denne saken, inkludert representanten Bekkevold, som tok det opp i sitt innlegg, er at regjeringspartiene skriver en merknad som tilsynelatende er positiv til dette forslaget. De baserer seg på svarbrevet fra statsråd Liv Signe Navarsete, der hun sier at vel, dette er et interessant forslag, men det er ikke et forslag vi vil gå inn for nå. Men hun viser samtidig til ordninger med bl.a. barnevern og samhandling som innebærer tvisteløsningsorgan mellom stat og kommune. Men jeg har lest det som ikke står i stortingsdokumenter også, nemlig uttalelsen fra Helga Pedersen, Arbeiderpartiets parlamentariske leder, som sier at politikerne abdiserer for et nytt byråkratisk organ som hun tar sterk avstand fra. Bergens Tidende skrev en lederartikkel som satte dette på plass. De skrev at her viser man spriket i regjeringen når det gjelder det kommunale selvstyret. Det er Senterpartiets ønske at kommunene skal ha større innflytelse, større likeverdighet med staten, mens Arbeiderpartiet naturligvis vil holde fast ved at den allmektige stat skal bestemme. Når Lise Christoffersen sier at dette er på en måte et håpløst forslag, må jeg si: Hva er så håpløst ved at stat og kommune har en tvist som kan avgjøres i et domstolslignende organ, en særdomstol osv.? Vi har ikke tatt endelig stilling til hvordan dette skal være. For det som er realiteten i dag – og det skriver en samlet komité om i forbindelse med Meld. St. nr. 12 – er at det er stor frustrasjon i Kommune-Norge over statlige innsigelser som rammer nesten alle kommuneplaner, og som rammer kommuner som ønsker å følge opp folkevalgtes enstemmige vedtak. Da kan det sitte en person i et direktorat, som ikke er folkevalgt, og drive skjønnsutøvelse og derigjennom overkjøre folkevalgtes enstemmige vedtak. Hvis kommunen klager på dette, hvem er det som da megler? Jo, det er Fylkesmannen, statens forlengede arm i fylkene. Hvis kommunen fortsatt er misfornøyd, går det til avgjørelse i departementet. Hvor er likeverdigheten hen? Hvor er kommunens mulighet til å få prøvd sin sak? Jeg syns jammen vi fikk katta ut av sekken. Arbeiderpartiet ønsker at staten skal være allmektig og bestemme alt. Kommunene har ikke noe de skulle ha sagt. Det ønsker Høyre å gjøre noe med. Derfor fremmer vi dette forslaget.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2012-05-03:
Det norske forvaltningssystemet skiller seg ganske sterkt ut fra mange europeiske land. Vi har historisk sett hatt en veldig sterk sentralmakt – først representert ved Kongen og hans råd og senere ved Stortinget. Johan Sverdrup formulerte det jo i sitt berømte innlegg i Stortinget 8. mars 1872 slik: «… i det Øieblik, at al Magt og Kraft samles her i denne Sal til Afgjørelse af Samfundets høieste og vigtigste Anliggender, gaar der en stor Vækkelse ud over Landet.» Selv om representanten Sverdrup nok først og fremst tenkte på forholdet mellom Kongens råd og Stortinget, gir dette også et godt bilde av den norske forvaltningen. Det er Stortinget som legger rammene for kommunenes virksomhet gjennom lovene. Regjeringen har ingen selvstendig instruksjonsmyndighet overfor kommunene. Den må være hjemlet i en lov. Hovedbegrunnelsen for å bevare denne sterke sentralmakten har vært hensynet til både å sikre likeverdige tjenester på tvers av kommunegrensene og å sikre nasjonens interesser. Representanten Helleland var veldig opptatt av at katta var kommet ut av sekken – og jeg er også veldig glad for at den borgerlige siden slapp katta ut av sekken. Når jeg hører representanten Werp begrunne hvorfor det nå er viktig å innføre en forvaltningsdomstol, eller en særdomstol, som skal avgjøre tvister mellom stat og kommune – han begrunner det med den politikken som i dag føres – er det jo åpenbart at det er politikken Stortinget fører, som er problemet, og ikke hvordan man løser de tvistene og uenighetene og fortolkningsforskjellene som oppstår mellom stat og kommune. Vi trenger ikke å gå til nobelprisvinnere for å få vite at lokaldemokratiet har sine fordeler. Det er nok å lese Borge-utvalget fra 2006 for å konstatere at det gir klare økonomiske effektiviseringsgevinster og god ressursutnyttelse at lokaldemokratiet står sterkt. Derfor lever vi med et sterkt lokaldemokrati i dette landet, og det har også denne regjeringen og flertallet i denne salen sørget for. Og det er jo ikke slik som representanten Tetzschner sa i sitt innlegg, at det har vært en utflating av øremerkede tilskudd. Tvert imot er nivået på øremerkede tilskudd til kommunene på et historisk lavt nivå, etter at vi nå løftet barnehagene inn i rammene for kommunene. Så på det området er kommunene betydelig mer styrket enn det de har vært tidligere. Så er vi alle enige om at det er utfordringer knyttet til hvordan kommunene møter staten, og at det av og til oppleves som frustrerende. Men det jeg hører som eksempel fra dem som tar til orde for en slik tvisteløsningsordning, er jo hentet fra arealforvaltningen. Arealforvaltningen er uløselig knyttet til nettopp interessemotsetninger, og hele areallovgivningen er jo knyttet til å lage prosesser som løser konflikter på et så tidlig tidspunkt som mulig.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-05-03:
Mangfold er positivt i de langt fleste sammenhenger, også når det gjelder organisering av arbeidsform i Kommune-Norge. Særlig hvis en er glad i lokaldemokratiet, setter sin lit til det og gir tillit til kommunene når det gjelder organisering av arbeidsform, er det all grunn til å hilse en slik modell velkommen. Vi nasjonale politikere bør nemlig møte lokale initiativ når det gjelder organisering, med nysgjerrighet og et åpent sinn og mene at det må være grunnleggende positivt at kommunene kommer opp med nye måter å samarbeide på. Dagens situasjonsbilde er allerede ganske broket, både når det gjelder kommunestørrelse, og når det gjelder samarbeidskonstellasjoner. For meg er dette i mindre grad et problem, mer et positivt tegn på at det lokale skjønnet er intakt og vitalt, og at vi løser ting på ulike måter rundt omkring i landet vårt. Vi som nasjonale politikere bør gripe inn hvis dette skaper store problemer for oss i det å agere som nasjonale politikere og bidra til å sette nasjonal politikk ut i livet. Jeg kan ikke med min beste vilje skjønne at det at noen kommuner i Norge velger en samkommuneorganisering, på noen som helst måte vanskeliggjør vår jobb nasjonalt. Det er min, og vår, hovedbegrunnelse for nettopp å kunne gi norske kommuner – jeg tror heller ikke det blir mange – en mulighet til å velge en slik samkommunemodell. Dette er jo ikke et nytt forvaltningsnivå. Det er, som det har blitt sagt av andre tidligere her, en ny måte å foreta et interkommunalt samarbeid på, og det er en ny og interessant måte. Et poeng som understreker dette, er at regjeringa har sagt at det skal ikke være mulig for en fylkeskommune og noen kommuner å gå sammen i en samkommunekonstellasjon. Det blir å rote til nettopp den hovedstrukturen vi har i dag, med tre forvaltningsnivåer. Til slutt en liten kommentar til Høyre og deres omsorg med hensyn til at dette skaper problemer for demokratiet, at det liksom blir et indirekte demokrati, og at det er så problematisk. Og det sier det partiet som har som en stor målsetting å avpolitisere hele det regionale nivået i Norge!
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-05-03:
Jeg syns det er viktig å skille mellom hva vi sjøl måtte mene om samkommunalisering av Norge eller ikke, og om vi vil gi kommuner mulighet til å inngå slike samkommunepartnerskap. Når Trine Skei Grande sier «sett nedenfra og oppover er det ingen grunn til», er det en uttalelse som får meg til å reagere litt, for vi registrerer at det er noen som kanskje i større grad enn oss som sitter på Stortinget, har mulighet til å se ting nedenfra og har kommet fram til at de ønsker å samarbeide på denne måten. Da skal vi være forsiktige her på Stortinget med å si at vi representerer et sett-nedenfra-og-oppover-perspektiv og kommer fram til en annen konklusjon enn det enkeltkommuner der ute har gjort. Tilsvarende til Michael Tetzschner, som sier at «det ikke er behov for»: Jo, det er noen der ute som har sett at det er et behov for det. Da syns jeg de få kommunene skal bli ønsket lykke til av oss for å prøve nettopp en ny måte å samarbeide på, og særlig fra alle oss som er veldig opptatt av at Kommune-Norge enten må restrukturere seg eller netto samarbeide på en tettere og bedre måte. Ære være da at det kommer opp nye ideer i forhold til det. Om dette skaper mer virvar eller kaos: Det er allerede så mange ulike samarbeidsorganer, det er så mange ulike selskapsformer, vi har bl.a. sjukehusstyrer der politikere sitter, ikke akkurat som direkte representanter, men absolutt indirekte, så jeg syns ikke det er noen grunn til at vi skal legge så veldig vekt på at vi her plutselig innfører noe som liksom skaper litt kaos i måten vi organiserer det offentlige Norge på. Vi klarer nok dette i tillegg, det er jeg ganske så overbevist om. Faktisk er samkommune en mye renere, ryddigere og for meg en mer demokratisk samarbeidsform enn mange av dem vi allerede ser der ute, både i Kommune-Norge og på det regionale nivå.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-05-03:
Som fylkespolitiker lærte jeg å bli veldig glad i partnerskap, altså dette at det var viktig med et forpliktende samarbeid mellom kommuner og fylkeskommuner og ikke minst stat. Og et vakkert ideal for oss var sømløshet innafor offentlig forvaltning. Virkeligheten er jo i for stor grad preget av at hvis vi sitter på ett av de tre offentlige forvaltningsnivåene, skylder vi gjerne på de to andre: kommunepolitikeren skylder på fylkeskommune og stat og fylkespolitikeren på kommune og stat, og når vi sitter på nasjonalt nivå, er det kommuner og fylkeskommuner som ikke fungerer som de burde. Dette er jo frustrerende i det lange løp, både for dem innafor offentlig sektor og for dem på utsida. Innafor denne partnerskapstenkinga er jo idealet at når det oppstår konflikter mellom de tre forvaltningsnivåene, skal dette finne en politisk løsning. Da bør en Nei til EU-kar være litt forsiktig med å hylle presidenten for Europakommisjonen, Barroso, men han har en veldig vakker figur når han skal tegne ut disse forvaltningsnivåene: Da opererer han med ei rett linje, der alle er plassert likt, i motsetning til pyramiden, nettopp for å vise at det skal være en likeverdighet mellom forvaltningsnivåene. Dette blir jo riktig i denne partnerskapstenkinga, at da skal en løse konflikter på en likeverdig måte. Det er som sagt et vakkert ideal, men som bl.a. forslagsstillerne på en god måte er inne på, er praksisen langt mer problematisk. Jeg syns forslagsstillerne reiser en interessant debatt, en veldig viktig debatt og en nødvendig debatt slik virkeligheten fungerer hos oss i dag, og jeg syns bl.a. Michael Tetzschner på en god måte begrunnet dette med at det ikke minst knyttet til rettsliggjøringsproblematikk er vanskelig å leve ut idealet med å finne politiske løsninger. Et tilleggspoeng er knyttet til den sektoriserte staten, nemlig at kommunepolitikeren og fylkespolitikeren ofte vel så mye møter et statlig embetsverk som de møter representanter for et samordnet, statlig politisk nivå. Så min, og SVs, holdning til dette er at dette er en interessant og viktig debatt. Vi vil spent følge med på de forsøkene som nå er i gang. Så er jeg overbevist – det er vi sikkert alle sammen – om at vi ikke skal avslutte denne debatten her i dag. Den må vi absolutt komme tilbake til ved en senere anledning for å se hva som eventuelt skal bli den gode løsninga på denne problematikken.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2012-05-03:
Forslaget om å opprette et uavhengig tvisteløsningsorgan mellom stat og kommune reiser problemstillinger innenfor mange rettsområder, bl.a. prosesslovgivningen og forvaltningslovgivningen – problemstillinger som i dag ikke er tilstrekkelig belyst. Senterpartiet ønsker selvsagt et mest mulig likeverdig partnerskap mellom stat og kommune, men hvis det skal utredes mulige alternative tvisteløsningsordninger, må vi ha et mye bedre kunnskapsgrunnlag enn det vi har i dag, og ulike modeller må vurderes. Det er etablert en nemndbasert tvisteløsningsordning for utgiftsfordeling innenfor barnevernet etter avtale mellom Barne- og likestillingsdepartementet og KS fra 2008. Det er også lagt føringer for å etablere et nytt nasjonalt uavhengig organ som skal håndtere eventuelle tvister som måtte oppstå mellom spesialisthelsetjenesten og kommunene i forbindelse med gjennomføring av Samhandlingsreformen. Det kan f.eks. gjelde definisjonen av utskrivningsklare pasienter. Tvisteløsningsorganet vil bli etablert etter avtale mellom Helse- og omsorgsdepartementet og KS. Senterpartiet mener at disse to ordningene vil gi oss mulighet til å prøve ut et uavhengig tvisteløsningsorgan på avgrensede områder. Nå må disse ordningene innenfor helse og barnevern få lov til å virke en stund, og så vil evalueringen gi oss et godt grunnlag for å vurdere om det kan bli aktuelt å vurdere lignende ordninger innenfor andre forvaltningssektorer.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2012-05-03:
Forslagsstillerne er opptatt av både å gjøre det lettere for den enkelte å etablere utleieenhet i egen bolig og å stimulere til å øke antall utleieenheter i byene. Det er en målsetting jeg deler. Jeg er enig i at det trengs flere utleieboliger på markedet. Jevnlig når utleieprisene i storbyene nye rekorder. Det er vanskelig nok for studenter å finne et sted å bo som de har råd til, og studentene konkurrerer ofte ut vanskeligstilte grupper. I NOU-en Rom for alle løftes en del av problemstillingene som forslagsstillerne tar opp. Blant annet fokuseres det på økt etablering av studentboliger, noe som vil frigjøre utleieenheter til andre grupper. Vi trenger både kommersielle og ikke-kommersielle boliger i leiemarkedet skal vi klare å skaffe rom til alle dem som trenger det. Samtidig er det viktig for oss å sikre leietakernes vilkår, og at også utsatte grupper og personer med lav inntekt kan komme inn på leiemarkedet. Jeg er enig i at det også må stimuleres til at flere private som har mulighet til det, leier ut deler av egen bolig. Samtidig er det viktig at utleieenhetene oppfyller en grunnleggende standard der brannsikkerhet er ivaretatt, grunnleggende fasiliteter er på plass og boligen ellers er i forsvarlig stand. Særlig kravet til brannsikkerhet bør det heller fokuseres mer på enn mindre. Den varslede boligmeldingen kommer til å ta opp tiltak for å bedre situasjonen på eie- og leiemarkedet. Videre har regjeringen hatt på høring et lovforslag om endring i lov om planlegging og byggesaksbehandling, der det tas opp hvilke krav som skal stilles ved søknadspliktige tiltak på eksisterende bygg. Lovproposisjonen er planlagt sendt til Stortinget i løpet av inneværende sesjon.