Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2003-06-16:
Først vil jeg si at det er gledelig at det er så positive tilbakemeldinger på at meldingen er omfattende og god. St.meld. nr. 39 for 2001-2002, Oppvekst- og levekår for barn og ungdom i Norge, er den første samlede melding om barne- og ungdomspolitikk som er framlagt her i landet. I meldingen legges det opp til et helhetlig arbeid for å styrke oppvekstmiljøet – gjennom samspill mellom offentlig myndigheter, frivillige organisasjoner, foreldre og barn og ungdom selv. Et hovedperspektiv er barn og ungdom som ressurs. Et annet viktig perspektiv er styrking av foreldreansvaret, som også representanten Woldseth påpekte sterkt. Meldingen bygger på fem overordnede mål: gode og trygge oppvekstvilkår med plass for mangfoldeten aktiv familiepolitikk som gir barn en god startmulighet til selvstendighet og egenutviklingmedansvar og innflytelse over eget liv og i samfunnetsolidaritet, ansvar og respekt for andre Meldingen er omfattende, og jeg kan ikke her gå inn på alle de ulike satsingsområdene. Men jeg vil fremheve at meldingen er konkret og tar høyde for de mange utfordringer vi alle har i arbeidet med å sikre gode oppvekst- og levekår for alle barn og unge i Norge. Samlet sett presenteres det 168 tiltak og satsingsområder. Komiteen har levert en grundig innstilling til meldingen, som jeg har lest med stor interesse. Jeg har med glede merket meg at komiteen gir uttrykk for at den er fornøyd med meldingen, og det helhetlige perspektivet rundt barn og unges oppvekstvilkår som det legges opp til. Skal vi i fellesskap lykkes med å sikre alle barn og unge et godt oppvekstmiljø, må dette få skikkelig prioritet, både på statlig og på kommunalt nivå. Derfor er jeg glad for at det er bred politisk enighet rundt betydningen av styrket innsats for barn og ungdom. Behandlingen av meldingen må ses i sammenheng med andre viktige saker av betydning for barn og ungdom som Regjeringen har fremmet, og som drøftes i Stortinget denne våren. Her kan bl.a. stortingsmeldingen om barne- og ungdomsvernet, stortingsmeldingen om barnehagepolitikk, stortingsmeldingen om tiltaksplan mot fattigdom og stortingsmeldingen om folkehelsepolitikken nevnes. Jeg kan også nevne en del handlingsplaner som allerede er framlagt: Handlingsplan mot tvangsekteskap, mot kjønnslemlestelse, mot det kommersielle presset mot barn og unge, og de pågående nye handlingsplaner om vold i familien, om seksuelle og fysiske overgrep mot barn – og enda er ikke listen uttømt. Alt dette bør og må ses i sammenheng. Barn og ungdoms rettigheter, og deres muligheter for deltakelse og innflytelse i samfunnet, er et gjennomgående tema i meldingen. Komiteen har også lagt stor vekt på dette og har valgt å se meldingen i sammenheng med proposisjonen om innarbeiding av Barnekonvensjonen i norsk lovverk, som Stortinget nylig har behandlet. Jeg håper at det ikke er tvil om at arbeidet med oppfølgingen av Barnekonvensjonen, både inkorporering i norsk lov og oppfølging med hensyn til politikkutforming, har høy prioritet fra Regjeringens side. Jeg vil her også vise til Norges tredje rapport om oppfølging av Barnekonvensjonen, som vi nylig har oversendt FN. Styrking av foreldreansvaret er et av meldingens hovedperspektiv. Dette er ytterligere utdypet i familiemeldingen, St.meld. nr. 29 for 2002-2003, som Regjeringen la fram i april. Jeg har merket meg komiteens synspunkter rundt familiepolitikken, og at en vil ta denne opp i sin fulle bredde i forbindelse med behandlingen av familiemeldingen til høsten. Familiepolitikk er som kjent en av Regjeringens kjernesaker, og jeg ser fram til en spennende debatt i Stortinget når familiemeldingen skal behandles. Komiteinnstillingen inneholder flere mindretallsforslag. Tiden strekker ikke til at jeg kan kommentere alle, men jeg ønsker likevel å trekke fram noen. Fremskrittspartiet ønsker at det skal etableres et oppveksttilsyn. Jeg kan ikke se at barn og unges interesser blir bedre ivaretatt ved at vi etablerer et nytt tilsyn på siden av de tilsynsordninger som alt er etablert. Jeg vil peke på at tilsynsoppgavene er blitt mer konsentrert enn tidligere, ved at fylkeslegene og Statens utdanningskontor nå er blitt integrert i fylkesmannsembetene. Jeg viser her til Innst. S. nr. 307 for 2000-2001. I stedet for å etablere et nytt tilsyn vil jeg peke på betydningen av arbeidet med å sikre høy kvalitet og effektivitet i tilsynsarbeidet, slik at barn og unges interesser blir enda bedre ivaretatt både i barnehage, skole, barne- og ungdomsvern og i helsevesenet. Jeg har også merket meg at Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet ber Regjeringen komme tilbake med helhetlige og konkrete tiltak mot fattigdom i barnefamilier. Dette er et arbeid som Regjeringen er opptatt av, og som det arbeides med over et bredt område. Jeg vil her vise til «Tiltaksplan mot fattigdom», St.meld. nr. 6 for 2002-2003, som Stortinget behandlet i vår. Jeg er kjent med kritikken om at planen ikke inneholder nok konkrete tiltak rettet mot barn og unge, som en del har sagt. Til dette vil jeg svare at barnefattigdom henger nøye sammen med foreldrenes økonomi, og at tiltak for å styrke foreldrenes tilknyting til arbeidsmarkedet er viktig. Det er også viktig at det finnes gode tilbud og tjenester i kommunene, slik at de som trenger ekstra støtte og hjelp, får det. Videre er det av betydning med gode og billige møteplasser for barn og ungdom lokalt, både i regi av offentlige instanser og frivillige organisasjoner. Dette er framhevet i barne- og ungdomsmeldingen, og vi har alt startet en dialog med frivillige barne- og ungdomsorganisasjoner omkring denne problematikken. I det hele tatt må man se alle disse forholdene i sammenheng. Videre har Barne- og familiedepartementet i år invitert de største byene til å søke om midler til ferie- og fritidstiltak rettet mot barn og unge i familier berørt av fattigdomsproblemer. Vi har fått mange gode søknader til departementet, og disse midlene vil bli fordelt før sommerferien. Dette er bare noen eksempler på hva som skjer, og jeg kan love at Regjeringen vil følge opp dette arbeidet i tiden framover. Men skal vi få til en god innsats, er det av betydning at også kommunene følger opp. Regjeringen kritiseres stadig for å pålegge kommunen nye oppgaver, og for ikke å kompensere for økte utgifter i forbindelse med gjennomføring av oppgavene. Selv om denne kritikken ikke alltid medfører riktighet, kan jeg glede kritikerne med at vi i barne- og ungdomsmeldingen ikke pålegger kommunene nye oppgaver. Men meldingen inneholder likevel en rekke forslag og signal av betydning for det kommunale barne- og ungdomsarbeidet, og kommunene oppfordres til å sette barn og unge høyt på dagsordenen. Jeg tror at det er viktig med klare signal til kommunene om forventninger til barne- og ungdomsarbeidet lokalt, og jeg har fått flere positive tilbakemeldinger fra kommunesektoren om at forslagene og oppfordringene i meldingen er til stor nytte i det lokale arbeidet, og det er jo gledelig. Mange av forslagene og oppfordringene rettet mot kommunesektoren krever heller ikke nye midler, men kanskje heller at kommunene organiserer arbeidet på andre måter, og ikke minst at de sikrer en aktiv dialog med barn og ungdom, foreldre og frivillige organisasjoner. For å stimulere til en god barne- og ungdomspolitikk i kommunene vil Regjeringen bl.a. fra i år av utpeke en barne- og ungdomskommune. Dette skal være en kommune der barn og ungdom har innflytelse, og som har utmerket seg gjennom et langsiktig arbeid for å bedre oppvekstmiljøet. Barne- og ungdomspolitikken er et område som engasjerer mange. Skal vi få til en god satsing, vil jeg igjen understreke betydningen av samspill og samarbeid mellom de mange som har ansvar i forhold til barn og unges oppvekst, og at det legges opp til en aktiv dialog med barn og ungdom selv.