Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2008-04-24:
Et av utenriksministerens hovedpoenger i redegjørelsen for Stortinget tirsdag er at Lisboa-traktaten vil føre til en ytterligere integrering mellom EU-landene på områder som ligger utenfor våre avtaler med EU. Det gir utfordringer for Norge, selvfølgelig. Men det gir også grunn til å konstatere at EU utvikler seg ytterligere i retning av overnasjonale løsninger som Norge gjennom sitt nei til medlemskap har ønsket å reservere seg mot. Den nye EU-traktaten vil øke bruken av kvalifisert flertall og styrke de overnasjonale beslutningssystemene. Det blir mer EU-styre og mindre nasjonalt folkestyre. EU ønsker gjennom Lisboa-traktaten å styrke sin globale konkurransekraft. Det åpne europeiske arbeidsmarkedet, som også vi er en del av gjennom EØS-avtalen, er et viktig element i denne ambisjonen. Og la det være sagt med en gang: Få land har som Norge profittert på dette. Vår økonomiske vekst de siste årene hadde ikke vært mulig uten tilgang på ny arbeidskraft fra EUs nye, østeuropeiske medlemsland. Men alt har sin pris. EU har vedtatt ulike direktiv for å regulere det frie arbeidsmarkedet og for å forhindre sosial dumping og underminering av faglige rettigheter. Mange er i tvil om hvor godt EU har lyktes med dette, etter å ha fulgt EF-domstolens avgjørelser i konfliktsaker. Domstolen synes å finne grunnlag i EU-retten for at den frie kapitalbevegelsen har forrang framfor de avtaler som ligger til grunn for regulering av arbeidsmarkedet i de enkelte land. Det kan også synes som om det for tiden like mye er EF-domstolen som driver integreringsprosessen i EU framover som Europaparlamentet. Domstolens makt vokser på bekostning av EU-landenes suverenitet og de folkevalgtes makt. Arbeidskraftens frie bevegelighet var tema for et nordisk-baltisk seminar jeg deltok på tidligere denne uken. Det ble både fra nordisk og fra baltisk side vist til positive erfaringer med et felles arbeidsmarked. For vår del har arbeidsmobiliteten, som jeg nevnte i sted, medvirket til en høyere vekst og mindre økning i priser, kostnader og rentenivå enn det som ellers hadde vært mulig i en periode med langvarig høykonjunktur. For arbeidsledige i de baltiske land har det gitt muligheter til arbeid og inntekter for å kunne forsørge sine familier, men det har også ført til at kvalifisert arbeidskraft har endt opp i jobber med lave krav til kvalifikasjoner. Vi snakker ofte om å motvirke «brain-drain», men ifølge en Fafo-rapport som vi fikk presentert på denne konferansen, kunne begrepet «brain-waste» være like aktuelt og like dekkende for den situasjonen man kommer i gjennom den arbeidsmarkedssituasjonen vi har etablert i Europa. I de baltiske landene har arbeidsutvandringen dessuten vært så kraftig at den har gjort manglende tilgang på kompetanse og arbeidskraft til en sentral skranke for fortsatt økonomisk utvikling. Fafo-rapporten viser også til at arbeidsmobiliteten, særlig innenfor tjenestemarkedet, har ført til at vi har fått en vekst i antall jobber med lav lønn, og at det har oppstått nye skillelinjer i arbeidsmarkedet. Innvandret arbeidskraft, særlig i forbindelse med tjenestemobilitet, er å finne i bunnen av arbeidsmarkedet. Det er i forhold til denne situasjonen det er grunn til å beklage virkningene som en del dommer fra EF-domstolen får i bestrebelsene for å sikre innvandret arbeidskraft vern av det sosiale sikkerhetsnettet som de nasjonale avtaleverkene mellom arbeidsgiversiden og arbeidstakersiden representerer. Jeg skal ikke gå inn på de enkelte domsavsigelsene - det har vært gjort før i dag - men for de fleste vil den svenske Vaxholm/Laval-saken, Viking Line-saken og Rüffert-saken være kjent. Jeg har registrert at disse sakene har vært tema tidligere i debatten, herunder også spørsmålet om ILO-konvensjon nr. 94, der det heter at det ved offentlige byggeoppdrag kan kreves lønns- og arbeidsvilkår som er i samsvar med gjeldende tariffavtale, er i strid med EU-retten. ILO-konvensjonen er ratifisert av Norge og gjøres nå gjeldende for kommunal sektor ved siden av statlig sektor. Det er i dette lys jeg er tilfreds med at utenriksministeren i sin redegjørelse synes å legge opp til at Regjeringens arbeid med tjenestedirektivet skal skje med grundighet, og at best mulig beslutningsgrunnlag vektlegges høyere enn å haste saken gjennom. Jeg vet at det vises til at utstasjoneringsdirektivet sikrer arbeidstakere fra tjenesteleverandørene mot sosial dumping, men nettopp på dette området har EF-domstolens avgjørelser i det siste skapt grunnlag for tvil og behov for grundigere vurderinger fra norsk side.