Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-08:
Jeg opplever St.meld. nr. 21 først og fremst som et tiltak i rekken av innstramminger i den norske flyktningpolitikken, der statsråden ønsker mer makt på flere områder. Hun ønsker makt i enkeltsaker for å få muligheten til å dra positive vedtak inn for Utlendingsnemnda. Hun ønsker muligheten til å foreta lovtolkning raskere uten å gjennomføre høring. Jeg vil gjerne påpeke at jeg la merke til at Kari Lise Holmberg mente at vi leste denne stortingsmeldingen på en litt skjev måte. Men det er jo umulig å la være å legge merke til slagsiden i stortingsmeldingen, når f.eks. statsråden sier at problemet med styring gjennom lov og forskrift. «blir forsterka ved at raske endringar i omgivnadene ofte fører til at styresmaktene finn grunn til å leggje om praksis. Dette kan til dømes vere tilfellet dersom eit naboland brått legg om asylpraksisen i ei meir restriktiv retning. Det kan då vere politisk ønskjeleg å gjennomføre ei tilsvarande omlegging også i Noreg, for erfaringar viser at straumen av asylsøkjarar finn vegen dit sjansen til å få opphald er størst». Jeg synes det er interessant at man legger til grunn at de innvandringspolitiske hensynene i disse tilfellene skal veie tyngre enn de selvstendige flyktningpolitiske hensynene, som i utgangspunktet har dannet grunnlag for hvordan vi har utformet lov og regelverk i Norge. Med andre ord: Dette er en innstramming også på det punktet. Innstrammingen her ligger i at statsråden og Regjeringen helt klart gjennom stortingsmeldingen sier at det er de positive vedtakene i Utlendingsdirektoratet man ønsker å overvåke, ikke de negative. Det er ikke de negative vedtakene som trekkes fram, og som man synes man føler behov for å overvåke for å finne ut om man skal sende en ny lovtolkning til utlendingsmyndighetene for å gi en lovinstruksjon om å dreie i mer positiv retning. Jeg er også veldig spent på å se hvordan definisjonen på «ugyldig» kommer til å bli i lovforslaget, når det gjelder det som går på Utlendingsnemndas muligheter til å avvise ugyldige enkeltsaker som kommer av positive vedtak i UDI som ankes inn for Utlendingsnemnda. Det andre spørsmålet, som er det sentrale i meldingen, er spørsmålet om det er behov for mer styring. Der er det også slik at et samlet storting i den henseende sier ja, det er det. Det er ikke tilfredsstillende i den politiske debatten – som ofte blusser opp i kjølvannet av enkeltsaker, og som ofte har prinsipielle overtoner – at vi både på Stortinget og fra statsrådens side sier at vi ikke har noe med dette å gjøre, dette ligger til utlendingsmyndighetene å forvalte. Statsråden har jo absolutt bidratt til at det er dette synet som er rådende og gjeldende oppfatning blant folk flest. Men poenget er at et slikt syn på dagens virkelighet ikke er riktig. Virkeligheten er at statsråden har muligheten til å gripe inn med forskrifter i større grad enn det hun har gjort, som hun selv bekrefter i brev til Stortinget om saken. Det er stort rom for å lage forskrifter. Da jeg gikk nøyere inn i evalueringsrapporten som er utarbeidet av Knoff på Utlendingsnemndas virkeområde, kom det klart fram at utlendingsmyndighetene – og spesielt Utlendingsnemnda – har bedt om klarere forskrifter på en rekke punkter, uten at det har ført til at statsråden har kommet med disse forskriftene. Det gjelder sentrale punkter som sterkere menneskelige hensyn, innvandringspolitiske hensyn og begrepet «tilknytning til riket», som er spesielt sentralt når det gjelder utvisningssaker. Alt dette er vesentlig for utlendingsmyndighetenes forvaltning av utlendingsloven, og det forundrer meg at statsråden mener det er behov for en endring i lovverket, når hun selv ikke har gjennomført en sterkere styring gjennom forskrifter. Jeg mistenker statsråden for i denne saken å ønske å ha en sterkere styring på et lavere nivå i mer begrensede saker, uten å være nødt til å sørge for at de samme prinsippene som skal legges til grunn i de mindre sakene, skal gjelde på hele feltet. Hvis man hadde ønsket å gjennomføre prinsipielle endringer på hele feltet, hadde det nemlig ikke vært noe i veien for å gjennomføre dette gjennom forskrifter. Jeg vil inn på et annet punkt her som mindretallet trekker fram, nemlig spørsmålet om nemndbehandling. Det har nemlig vært en avtagende grad av nemndbehandling, og Knoffs rapport sier at man i virkeligheten ønsker å avskaffe muligheten for sekretariatet til å fatte vedtak i enkeltsaker. Et mindretall på Stortinget støtter evalueringsrapporten i det. Vi synes det er merkelig at man ikke har gått sterkere inn på akkurat dette punktet fra statsrådens og Regjeringens side. I den anledning understreker også UNE at begrepet «vesentlig tvil», som jo er det som er styrende for i hvilken grad man kan trekke saker inn for full nemnd, er et punkt i lovverket som ikke er utdypet gjennom forskrift, noe statsråden hadde hatt muligheten til å gjøre. Et mindretall på Stortinget har ved flere anledninger sagt at vi ønsker at flere saker skal behandles i full nemnd. Det jeg synes er særlig graverende i denne saken, er at på det punktet der det faktisk er full enighet i Stortinget, nemlig i spørsmålet om partsinnsyn, virker det på meg som om det har skjedd for lite fra Regjeringens side. Jeg vil gi statsråden anledning til å kommentere det senere. Det er på dette punktet, dvs. hvilke tiltak som kunne vært gjort for å sørge for at man i større grad kunne fått partsinnsyn for den enkelte klager, Knoff-rapporten er klarest i sine anbefalinger og konkrete vurderinger. Igjen er dette i liten grad kommentert, både fra departementets side og fra stortingsflertallets side. Jeg vil bruke litt tid på 48-timerspraksisen. 48-timersprosedyren, som ble innført fra nyttår, har jo ført til at vi har fått en raskere behandling, og den har etter Stortingets oppfatning vært et av bidragene til at det har vært en nedgang i antallet antatt grunnløse asylsøkere. Det er riktignok en nedgang i asylsøkere over hele Europa, men jeg tror at dette har vært et riktig grep. Vi avventer den evalueringsrapporten som skal komme på prosedyren i løpet av året. Vi ønsker imidlertid å komme med noen viktige innvendinger, for det at vi har fått en så rask behandling av søknader, gir utvilsomt noen viktige utfordringer for rettssikkerheten i den enkelte sak. Dette er også kommentert av flere forskjellige humanitære organisasjoner. På to viktige punkt har Senterpartiet, Arbeiderpartiet og SV stått sammen om forslag som er blitt applaudert av omtalte organisasjoner. Men jeg legger nå merke til at Arbeiderpartiet, både gjennom brev fra statsråden og åpenbart på andre måter, har blitt dupert til å gå vekk fra det siste forslaget. Det gjelder forslaget om å gi klageadgang for de asylsøkere som er inne på 48-timersløpet, mens vedkommende oppholder seg i landet. Fordi advokat er til stede bare den andre dagen under denne prosedyren, gis det etter min oppfatning liten mulighet til å komme med korrigerende opplysninger som ville gjort det mulig å komme ut av 48-timersløpet. Meg bekjent er det vel bare en eller to saker som har blitt tatt ut av 48-timersløpet i løpet av denne perioden, noe som i seg selv burde være grunn nok til å prøve dette en annen gang innenfor det systemet vi har i dag, mens vedkommende oppholder seg i landet. Jeg kan heller ikke se, slik det jevnt over har vært i den siste tiden, med en nedgang i arbeidet på UNEs kontorer, noen grunn til at det skulle være vanskelig å stå klar til å gjennomføre en klagebehandling den siste dagen og utvide 48-timersregelen til å vare et døgn til når man får beskjed om at det kommer et menneske inn på 48-timersprosedyre. Dette ville etter SVs og Senterpartiets oppfatning styrke rettssikkerheten og gjøre oss sikrere på at folk får en skikkelig behandling i 48-timersprosedyren.