Ottar Kaldhol (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Regjeringa sitt langtidsprogram gir ein god samfunnsanalyse og peikar på konkrete moglegheiter for verdiskaping og for å møte velferdsutfordringane i tida framover. Ei av dei største utfordringane er at det er for lite folk til å gjere alle oppgåvene som må utførast både i offentleg og privat sektor. I tillegg kjem alt vi ønskjer å gjere. Arbeidarpartiet vil først og fremst møte denne utfordringa ved å satse på at alle menneska i landet som ønskjer det, får utnytte dei moglegheitene som t.d. arbeidslinja og eit samla utdanningstilbod legg til rette for. Det inneber at det må vere mogleg å kombinere arbeid og trygd og arbeid og omsorg. Men det som vil gi den mest varige løysinga i eit samfunn der omstilling både er positivt og nødvendig, er å ha eit heilskapleg utdanningstilbod som gir fornying og ikkje minst foredling av enkeltmenneska sin kunnskap og kompetanse. Arbeidarpartiet har fått gjennomført mange reformer på utdanningsområdet. Det viktigaste etter mi oppfatning i denne samanhengen er at den kunnskapen som folk opparbeider seg i yrkespraksis, er akseptert som kunnskap i tilknyting til vidare studium. Dette er ikkje berre ei akseptering av yrkespraksis og fagutdanning, det er faktisk også eit tilbod om kontinuerleg fornying av kunnskap og kompetanse. Livslang læring er positivt for arbeidskraftbehovet, og det skaper også tryggleik og moglegheiter for dei som skal takle omstilling og endring i arbeids- og livssituasjonen. Fornying av offentleg sektor er også ein del av arbeidet for å møte utfordringa med for lite folk til alle arbeidsoppgåvene i samfunnet. Vi veit at denne fornyinga, som no er godt i gang, ikkje minst handlar om enkeltmennesket sin arbeidssituasjon og om tryggleik i framtida. Det er derfor naturleg for Arbeidarpartiet at denne viktige fornyingsprosessen skjer i nær dialog med dei tilsette og deira organisasjonar. Vi satsar no store ressursar for at folk skal fornye kompetansen sin, og vi oppmodar folk til å stå lenger i arbeidslivet. Det er derfor eit paradoks for meg at i ein slik situasjon, og i ei tid der presset på jobben hardnar til samstundes som enkeltmenneske skal takle omstilling i jobben og i samfunnet, møter Høgre, Kristeleg Folkeparti, Framstegspartiet og Venstre arbeidstakarane med reduksjonar i sjukelønnsordninga. Det er vel all grunn til å tru at det er dei same menneska som desse partia ønskjer skal medverke til å utnytte moglegheitene for verdiskaping i næringslivet, og som skal vere tryggleiksprodusentar i offentleg sektor. Behovet for verdiskaping og fleire varme hender er godt dokumentert i langtidsprogrammet. I Arbeidarpartiet veit vi at å skape tryggleik for alle er eit verdispørsmål, og det er eit politisk fordelingsspørsmål. Vi meiner at folk både skal få og at dei har ein rett til å delta i bygging av landet med dei moglegheitene som Regjeringa peikar på i langtidsprogrammet. Det er ikkje særleg framtidsretta eller tillitskapande når dei borgarlege partia angrip arbeidsfolk med økonomiske straffetiltak gjennom kutt i sjukelønnsordninga. At dette også skal brukast til å finansiere skattelette til dei som har mykje frå før, seier mykje om manglande forståing for dei utfordringane vi står framfor, og ikkje minst seier det mykje om kva slags menneskelege verdiar det her vert lagt vekt på. Det ligg fleire politiske avklaringar i dette langtidsprogrammet, og det er viktig for alle dei som skal delta i å bygge landet i tida framover, at dei veit at det framleis er parti som vil sikre det økonomiske grunnlaget i sjukelønnsordninga. Arbeidarpartiet meiner at tryggleik for lønn under sjukdom er eit grunnleggande fundament i velferden, og at dette er det mest konkrete uttrykk for tillit og respekt vi kan vise arbeidsfolk. Det må vere avklarande for arbeidstakarane at Høgre, Framstegspartiet, Kristeleg Folkeparti og Venstre meiner at redusert lønn med opptil fleire titals tusen i året skal gi redusert sjukefråvær, og at det skal gi mindre sjukdom. Kvar finn Kristeleg Folkeparti og Venstre dekning for slike holdningar overfor arbeidsfolk i partia sine grunnsyn og historiske tradisjonar? Eg trur ikkje at dette vil gi auka verdiskaping i næringslivet eller fleire varme hender i barnehagane og i omsorgssektoren. Eg trur på at ein får ikkje meir tillit og respekt enn ein viser andre.