Julie Christiansen (Høyre), 2002-06-13:
NATO-meldingen for 2001 bærer vitnesbyrd om to ting: For det første at det er arbeidsoppgaver nok for denne sikkerhetsorganisasjonen, ti år etter den kalde krigens slutt. For det andre at NATO må drive kontinuerlig tilpasning for å kunne møte nye, mer kompliserte trusler ved hjelp av flere og mer sammensatte virkemidler. Vi kan trygt legge tesen om at sikkerhet ivaretas gjennom militære maktmidler alene, bak oss, men meldingen gjør det lett å konstatere at uten også militære midler hadde mange sikkerhetsutfordringer vært langt vanskeligere, for ikke å si umulig å løse. Som så mange ganger før tok historien i 2001 en helt uventet vending: Terrorangrepene mot New York og Washington DC utløste, for første gang i NATOs historie, et artikkel 5-vedtak. Det ble stilt de krav til oss som alliansemedlem som vi jo i alle år har forventet at andre ville oppfylle for oss i det tilfellet at vi ble utsatt for en alvorlig trussel mot vår sikkerhet. Innstillingen viser at det er bred enighet om den norske oppfølgingen av NATO-vedtaket. De norske militære bidragene, både til operasjon Enduring Freedom og til den internasjonale sikkerhetsstyrken rundt Kabul, ISAF, har vært av stor betydning for aksjonene i Afghanistan. Vi har høstet internasjonal anerkjennelse for kvaliteten på våre bidrag. Det er viktig at vi som et lite land har stilt oss slik at vi har noe å bidra med i bekjempelsen av al-Qaida-nettverket. Vår solidariske opptreden styrker vår egen sikkerhet på lengre sikt. Det at vi deltar militært, vil jeg hevde gir oss større innflytelse også på andre sider av arbeidet som det internasjonale samfunn er involvert i i Afghanistan. Selv om 11. september er den hendelsen som har satt dypest spor i NATO-alliansen i 2001, må vi ikke glemme den viktige jobb NATO gjør på Balkan – i Bosnia-Hercegovina, i Kosovo og i Makedonia. Reduksjonen av de fredsbevarende styrkene i Bosnia-Hercegovina og Kosovo har vært planmessige. NATOs nærvær er likevel fortsatt betydelig. Jeg synes også det er grunn til å understreke at under norsk ledelse ble KFOR-styrken sveiset bedre sammen til en reell multinasjonal styrke, noe som gjør den mer kostnadseffektiv og mer fleksibel. De erfaringene vi har høstet, vil være nyttige, ikke bare for vårt eget forsvar, men også for NATOs og EUs fremtidige arbeid med krisehåndteringsoperasjoner. Det vellykkede samarbeidet mellom EU, NATO og OSSE i Makedonia i 2001 var et løfterikt uttrykk for hvordan det internasjonale samfunn kan bidra til å forhindre væpnet konflikt. NATO viste at organisasjonen er i stand til raskt å sette inn militære styrker for å støtte en politisk løsning. Vi står overfor en ny utvidelsesrunde i NATO. Stadig oftere hører vi navnene på syv, eller i hvert fall fem, land som trolig blir invitert til å bli medlem av NATO på NATO-toppmøtet i Praha i november. Den andre utvidelsesrunden ser ut til å utløse mindre debatt enn den første. Det har sammenheng med at forholdet mellom NATO og Russland er langt bedre enn det var ved forrige korsvei. Det nye NATO-Russland-rådet gir Russland potensielt stor innflytelse på europeisk sikkerhetspolitikk, noe som har ført til at i hvert fall den uttalte russiske bekymringen for utvidelsen har avtatt. Det ligger likevel mange nye utfordringer for NATO i kjølvannet av utvidelsen. Med 24, eller kanskje 26, medlemsland må enkelte funksjoner og beslutningsstrukturer gjennomgås. Utvidelsen vil også kunne flytte fokus fra søkerlandene til de landene som vil grense mot NATO-området og til Sentral-Asia i større grad. På samme måte som Kosovo-aksjonen utløste et nytt strategisk konsept og det såkalte Defence Capabilities Initiative, DCI, utløste den 11. september behov for en debatt om hvilken rolle NATO ønsker å spille i den globale aksjonen mot terrorisme. Denne debatten er allerede i full gang. Det er ingen grunn til å legge skjul på at det finnes ulike syn på NATOs rolle fremover. Jeg tror også man kan slå fast at trusseloppfatningen på de to sidene av Atlanteren for tiden er forskjellig. Det fører også til at amerikanere og europeere i enkelte tilfeller har ulik tilnærming til hvordan truslene skal møtes. USA oppfatter av naturlige grunner trusselen fra internasjonal terrorisme sterkere enn det europeerne gjør. De mener i fullt alvor at angrepet den 11. september i fjor godt kunne vært et kjernefysisk angrep. De mottok denne uken nye meldinger om at al-Qaida-medlemmer som bor i USA, angivelig skal ha planlagt terrorangrep som involverer bruk av kjernefysisk materiale. De føler de ikke har særlig tid å miste i arbeidet for å forhindre et nytt, grusomt terrorangrep mot sivile. I tillegg er de i besittelse av andre instrumenter og virkemidler enn oss, som et enormt etterretningsapparat og ikke minst et svært avansert høyteknologisk forsvar. Vi hører de amerikanske røstene, blant politikere og akademikere, som mener USA må slå til så raskt som mulig og om nødvendig handle unilateralt mot potensielle fiender, det være seg stater eller terroristgrupper. Men vi må forholde oss til hva vi faktisk ser, ikke bare hva vi hører. Vi ser et USA som handler sammen med 16 NATO-land i Afghanistan. Vi hører innflytelsesrike amerikanske røster, som den til senator Richard Lugar. Under et besøk i Oslo i forrige uke tok han til orde for mer, ikke mindre, transatlantisk samarbeid. Senator Richard Lugar og hans tidligere kollega Sam Nunn inviterte Norge og andre europeiske land til å delta i en felles kampanje for å hindre spredning, kontrollert eller ukontrollert, av masseødeleggelsesvåpen. Russland er det land i verden som har mest av denne type våpen og materiale som kan brukes til å lage masseødeleggelsesvåpen, og også «skitne bomber» som involverer bruk av kjernefysisk materiale. Vårt norske arbeid for atomsikkerhet i Nordvest-Russland har vært og er et viktig bidrag også for å forhindre at kjernefysisk materiale kommer på avveie, i tillegg til de viktige miljøeffektene arbeidet har. Norge kan bruke sin erfaring fra vårt samarbeid med russerne til å løfte dette arbeidet i NATO. Det nye NATO-Russland-rådet er en god plattform for å forsterke arbeidet for ikke-spredning. Debatten om NATOs fremtid vil trolig tilta i tiden frem mot Praha-toppmøtet. Spørsmålet er om NATO for fremtiden skal begrense seg til å håndtere sikkerhet i et relativt stabilt Europa, eller om NATO skal omorganiseres til å kunne bli mer effektiv i kampen mot internasjonal terrorisme. Det er ikke bare opp til amerikanerne. Tvert imot, Norge og de andre europeiske landene må i tiden fremover gjøre seg opp en mening om man ønsker å gjøre NATO mer relevant rent militært. Oppfølgingen av Defence Capabilities Initiative går dessverre tregere enn forutsatt, selv om Norge ikke er blant de som er dårligst stilt. Det er svært viktig at DCI blir fulgt opp. Dersom vi lar gapet mellom den amerikanske og den europeiske ressurssituasjonen bare øke, vil også sannsynligheten for at USA velger sitt eget militære løp øke, og da svekkes også muligheten for å sette et mer europeisk preg på kampen mot internasjonal terrorisme. La meg kort til slutt kommentere mindretallets, dvs. SVs, merknader til meldingen. SV blander nok kortene noe når de trekker inn den bilaterale ABM-avtalen, som for øvrig opphører å eksistere i dag, i sine merknader. For øvrig er det tydelig at SV ikke ønsker NATO vel, men at partiet helst så at NATO ble erstattet av andre organisasjoner. Det er vel strengt tatt ikke noe nytt. Nytt er det, og kanskje noe forvirrende, at SV bekymrer seg over at NATO er for lite involvert i den militære aksjonen i Afghanistan. Men denne noe selvmotsigende oppfatningen går jeg ut fra at SV selv kommer til å utdype.