Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2009-02-12:
Ved denne utenriksdebatten kan vi føye den økonomiske krisen til rekken av de store felles utfordringene verden står overfor. Finanskrisen kom brått og har krevd handling. Det er oppmuntrende å se hvordan land etter land har handlet for å forhindre det totale sammenbrudd av finanssystemene, og at tiltakene har trukket i samme retning. Men den økonomiske krisen må ikke fortrenge de andre store utfordringene, som klimatrusselen og fattigdomsbekjempelsen. Tiltak mot disse kan heller ikke settes på vent. De må, så langt det er mulig, bli en del av tiltakene for å få økonomien på fote igjen. Disse globale utfordringene har én ting felles: De krever alle kraftfulle politiske tiltak, og de krever alle et sterkere og mer forpliktende samarbeid mellom landene. Når det er nødvendig med politikk, skaper det også politikkens mulighet, nasjonalt og internasjonalt. Utenriksministeren pekte på de oppmuntrende mulighetene en ny administrasjon i USA har skapt. Det er riktig. Men det er også viktig at den utgående administrasjonen måtte legge ideologien til side og gå så tungt inn at den i realiteten nasjonaliserte store deler av finanssektoren da det ble nødvendig for å forhindre en rasering av Wall Street. Vi ser klare tegn på samme virkning på et annet område, nemlig energi og klima. Behovet for energisikkerhet i egne, fornybare energiressurser tvinger konservative politikere til å legge en utdatert ideologi til side. Nå er det krav om at regjeringene investerer i alternativ energi, selv blant politikere i USA som tradisjonelt ønsker minst mulig stat. Dette gir håp om at påtrengende realiteter – økonomisk kollaps, en voksende arbeidsledighet og en truende klimakrise – kan skape grobunn for det vi nå trenger: sterkere og klokere styring av markedet og sterkere og mer forpliktende internasjonalt samarbeid både om felles regelverk og felles tiltak. Skal vi lykkes, må internasjonale samarbeidsorganer endres, slik også utenriksministeren pekte på i sin redegjørelse. De må gjenspeile dagens økonomiske realiteter, ikke etterkrigstidens. De nye, voksende økonomiene må få sin rettmessige plass ved bordet, også i FNs organer. Norge må være en sterk talsmann for dette. Det er en risiko for at den økonomiske krisen kan vekke til live proteksjonistiske tilbøyeligheter. Vi ser det i USA for å beskytte egen bilindustri. Vi ser det også i Frankrike, selv om det indre marked skal være et vern mot denne type handelshindringer, som bare vil forverre denne krisen. Vi må ikke bare være en tydelig talsmann mot en slik tenkning. Vi må også gjøre det vi kan for å få i gang igjen WTO-forhandlingene. En ny WTO-avtale vil være et bevis på det internasjonale systems evne til å handle i en krisetid. Det ville også være et bidrag til å snu den negative økonomiske utviklingen, og jeg er glad for at utenriksministeren slo fast at dette er Regjeringens politikk. Den økonomiske krisen har med brutal tydelighet gitt begrepet «nasjonal suverenitet» et helt annet innhold. Selv verdens største økonomi har begrenset sin nasjonale suverenitet, når landet har gjort seg avhengig av lån fra verdens folkerikeste land – og omvendt. Denne erkjennelsen kan lede bare til en fornuftig konklusjon: et sterkere og mer forpliktende internasjonalt samarbeid. Representanten Audun Bjørlo Lysbakken sa at det også er behov for nytenkning om Norges internasjonale engasjement, og han var tilfreds med forslaget fra Thorvald Stoltenberg om et sterkere nordisk samarbeid både om sivile og sikkerhetspolitiske utfordringer. Det er gledelig at representanter for et parti som når vi snakker om europeisk samarbeid, er veldig opptatt av å verne om vår formelle selvråderett, ser mer pragmatisk på dette spørsmålet i nordisk sammenheng. For det er ingen tvil om at forslaget som ligger i rapporten, vil innebære en reell suverenitetsavståelse på et så sentralt område som vår forsvars- og sikkerhetspolitikk, hvis det blir satt ut i livet. Men det er nødvendig hvis vi skal få til denne type samarbeid, som er fornuftig ut fra mange synsvinkler. Når det gjelder forslaget om en nordisk stabiliseringsstyrke, ligger dessuten allerede kjernen til denne i EUs innsatsstyrke, hvor jo Norge deltar sammen med bl.a. Sverige og Finland. Slik sett er effekten av disse forslagene, om de settes ut i livet, at Norge veves enda sterkere inn i EU-samarbeidet, og Sverige enda sterkere inn i NATO-samarbeidet – selv om begge landene altså velger kjøkkeninngangen istedenfor hovedinngangen.