Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-19:
I likhet med Fremskrittspartiet har SV i innstillingen uttrykt bekymring over tegnene til en for høy utlånsvekst i Norge. I Norges Banks siste inflasjonsrapport går det fram at husholdningene med de laveste inntektene i samfunnet vårt har hatt en sterk økning av den gjennomsnittlige gjeldsbelastningen. Dette er særlig alvorlig om mange husholdninger får et høyt låneopptak i en tid der arbeidsledigheten øker, der antallet konkurser er stigende, og der det er tegn til stagnasjon i boligmarkedet. Vi synes det er grunn til å advare mot denne utviklingen og til å kreve varsomhet fra bankenes side. Bankene har et stort ansvar for at det ikke utvikler seg en ny gjeldskrise. Dessverre har vi den siste tiden sett mange eksempler på aggressiv markedsføring av forbrukslån, som kombinert med dårlige undersøkelser av mottakernes privatøkonomi skaper grunnlag for nye gjeldsofre. En sentral del av kredittmeldingen er den som omhandler finansskandalen i USA. I løpet av høsten har vi også fått Finance Credit-saken her hjemme, som viser at ulovligheter og manipulasjon i toppen av store selskaper ikke er noe amerikansk fenomen alene. Skandalen i USA har avdekket at selskapenes ledelser og revisorer har begått klare lovbrudd, men det er også blitt avdekket at lovverket ikke i tilstrekkelig grad gir beskyttelse mot grådige ledere som ønsker å presse aksjekursene oppover. Med dette i bakhodet er det all grunn til å sette spørsmålstegn ved de modeller for avlønning av toppledelsen, med f.eks. bonussystemer bygd på aksjeopsjoner, som de siste årene har blitt svært populære, men som på mange måter gir motivasjon for denne type manipulering. Mange har framstilt finansskandalene som en moralsk krise, et slags nederlag for næringslivets moralske standard. I virkeligheten er det en systemkrise som har blitt avdekket. I den moderne kapitalismen har man flyttet fokus vekk fra verdiskaping, vekk fra arbeidsplasser og bidrag til samfunnet over til aksjekurser og spillet på børsene. Toppledernes innsats måles oftere og oftere ikke i den reelle verdi av det arbeid de og selskapene utfører, men etter hvor mye de greier å blåse opp aksjekursene. Det er et symptom på en økonomi der det spekulative elementet har blitt større og større. I dag er den dominerende del av internasjonale finanstransaksjoner børs- og valutahandel, mens bare en mindre del er handel med varer og tjenester. Dette er et system som fører til spekulasjon, til ustabilitet og ikke overraskende også til en annen innstilling fra enkelte av lederne i de selskapene som skal operere i et sånt klima. Det er imidlertid mye som kunne vært gjort også på kort sikt. Vi har i våre merknader nevnt en rekke mulige tiltak som ville gjort økonomisk kriminalitet vanskeligere – innstramminger i regnskapsreglene, regler som motvirker rolleblanding i styrer og administrasjon i selskapene, tiltak som kan sikre at selgere av analysetjenester ikke har økonomiske interesser i selskapene som analyseres. Vi må nok si oss litt skuffet over at flertallet ikke er offensive nok på disse spørsmålene til å støtte forslaget fra SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet om å legge fram en egen sak for Stortinget om egnede tiltak for å motvirke økonomisk kriminalitet. Forrige uke ble IMFs årlige vurdering av norsk økonomi lagt fram. Rapporten inneholdt råd som viser tydelig hvilken type økonomisk politikk IMF anbefaler. Rådene til Norge inneholdt bl.a. forslag om betydelig privatisering og innstramming i offentlige budsjetter, tiltak som samlet sett høyst tvilsomt noen gang vil samle noe politisk flertall i Norge. Dette er en god illustrasjon på hvor problematisk det er at man har krav om kondisjonalitet som pålegger land som får støtte fra IMF, å gjennomføre denne type reformer, uavhengig av hva slags politikk det i utgangspunktet ville vært flertall for i disse landene. Heldigvis er Norge et rikt land som ikke må følge IMFs råd, men mange andre steder i verden er IMFs politikk en trussel mot fattige lands rett til selvbestemmelse og utvikling. Pengefondet har blitt møtt med sterkt økende kritikk de siste årene, både fra befolkningen i land som har blitt rammet av kriser, og fra sosiale bevegelser i u-landene, men også fra flere og flere vestlige økonomer som mener IMFs råd er dyre og dårlige. IMF er en institusjon som vi har sett fremmer internasjonal markedsliberalisme, og som har fått utviklingen mot seg, idet flere av IMFs beste elever er de som har blitt rammet hardest av ustabilitet og kriser de siste årene. Den gjennomførte deregulering og liberalisering og den kontraktive finanspolitikken som IMF har anbefalt, har fratatt flere av disse landene styringsredskaper som kunne hjulpet mot krisene. Det er forunderlig at det i kredittmeldingen ikke finnes noen omtale av denne massive kritikken som IMF har blitt møtt med, og at det fortsatt bare er SV og Senterpartiet som har noe som helst kritisk å anmerke når IMF omtales i Stortinget. Sakene som omhandles i kredittmeldingen, handler alle om hvordan man skal oppnå økonomisk stabilitet og vern mot kriser og legge til rette for utvikling. Noen mener at markedskreftenes frie spill er egnet til dette. SV mener at de siste års utvikling og det som omtales i meldingen med all ønskelig tydelighet viser at det vi i stedet trenger mer av for å oppnå dette, er økonomisk styring og rettferdig fordeling, både nasjonalt og internasjonalt. Jeg vil ta opp forslaget som SV sammen med andre har fremmet i innstillingen.