Tore Vamraak (Høyre), 2021-12-16:
De som kommer til Norge fra andre land, har mye å bidra med, og de fleste er interessert i både å bidra og å bli godt integrert i det norske samfunnet. De største barrierene for integrering er språk og kulturforståelse. Vår oppgave som storsamfunn er derfor å bygge ned disse barrierene så raskt og effektivt som mulig. Derfor har alle nyankomne flyktninger en rett og plikt til å delta i introduksjonsprogrammet, hvor de skal få grunnleggende ferdigheter i norsk, grunnleggende innsikt i norsk samfunnsliv og en forberedelse til arbeid eller utdanning. Kommunene har en plikt til å sørge for et introduksjonsprogram for nyankomne innvandrere i målgruppen som er bosatt i kommunen. Den enkelte innvandrer skal få et individuelt tilpasset program med klare individuelle sluttmål for programmet. Det er tre hovedspor for den reelle integreringen i samfunnet etter at introduksjonsprogrammet har løftet de nyankomne opp på et minimumsnivå når det gjelder språk og kulturforståelse. De tre hovedsporene er utdanning, arbeid og frivillig sektor. En god utdannelse får fram potensialet i mennesker. Vi skal være stolte av og glade for at vi i Norge har et godt utdanningssystem som er tilgjengelig for alle. Det utjevner forskjeller og gir muligheter til sosial mobilitet. Det ser vi kanskje aller best blant nye landsmenn, hvor analfabetens barn tar høyere utdannelse og får godt betalte jobber. Den største forskjellen mellom mennesker er mellom dem som er i arbeidslivet, og dem som står utenfor. Arbeid er nøkkelen til integrering, slik også arbeids- og inkluderingsministeren var inne på i sitt foregående innlegg. På arbeidsplassen lærer de nyankomne språk, kultur og en profesjon som de kan mestre med stolthet. Derfor er det viktig å bruke arbeidsplassen som en arena for norskopplæring; det er ikke nødvendigvis en god idé å separere opplæringen fra det arbeidslivet som den nyankomne skal fungere i. Muligheten til å ta fagbrev på jobben gir stolte og kompetente medarbeidere. Det har jeg hatt gleden av å se på Feiring Bruk i Lørenskog, hvor det produseres pukk, grus og stein i alle dimensjoner. I arbeidsfellesskapet oppfordres de ansatte til å ta fagbrev. De ansatte får dokumentert og forbedret sin kompetanse, de får litt høyere lønn, og de får en stolthet som er til å ta og føle på. Det tredje hovedsporet går gjennom frivillig sektor. Den er heldigvis stor og mangfoldig i Norge. Frivillig sektor er ikke først og fremst en arena for å hjelpe innvandrere, men en arena hvor de kan få utfolde seg på lik linje med andre nordmenn og bidra med sitt. Idrett og kultur er en uformell arena som gir noe helt annet enn det som kan læres på et introduksjonsprogram, i skole eller på jobb. Det er kulturforståelse i praksis. Dette er viktig for både voksne og barn med minoritetsbakgrunn. Dessverre har ikke alle råd til å delta på de fritidsaktivitetene som de ønsker. Regjeringen Solberg startet derfor opp et program med fritidskort for barn og unge. Det har gitt barn og unge muligheten til å delta på aktiviteter som de ellers ikke ville hatt råd til. For Høyre er det viktig at familiens økonomi ikke skal hindre barn i å delta i kultur og idrett. Det er derfor med tungt hjerte jeg ser at regjeringen Støre – som noe av det første den gjorde – avviklet ordningen med aktivitetskort for barn og unge. Jeg har registrert at regjeringspartienes representanter har argumentert med at en liten del av pengene som er tatt fra barna, brukes til å styrke idrettslagenes generelle økonomi. Av regjeringens kutt på om lag 400 mill. kr på årsbasis – målrettet mot de fattigste barna – går under halvparten, altså 150 mill. kr, til momskompensasjon til frivillig sektor. Det hjelper veldig lite for de barna som ikke kommer med i idrettslaget. Når jeg nå har omtalt de tre hovedsporene for inkludering, må jeg til slutt presisere at mye av integreringen skjer helt utenfor det organiserte livet. På Stortinget er vi ofte mest fokusert på det som påvirkes direkte gjennom statsbudsjettet og stortingsvedtak, men den viktigste integreringen er hverdagsintegreringen gjennom gode lokalsamfunn og naboer som har omtanke for hverandre. Denne hverdagsintegreringen finnes ikke som en post på budsjettet eller i form av stortingsvedtak – og bør heller ikke finne sin vei inn på statsbudsjettet.