Une Bastholm (Miljøpartiet De Grønne), 2017-10-10:
I trontalen sa kongen at regjeringen «vil arbeide for et samfunn som er bærekraftig økonomisk, sosialt og miljømessig» og vil overlevere det til våre barn i enda bedre forfatning. Det er også Miljøpartiet De Grønnes prosjekt. Med både klimaendringer, forsøplingen av havet og den sjette masseutryddelsen av arter er vår tid ikke bare spennende for oss. Valgene våre er avgjørende for mulighetene, friheten og velferden til dem som kommer etter oss, på en måte som ingen tidligere generasjoner har opplevd. Men de ideologiene som mange av dagens partier og regjeringen er fundert på, ble formulert på en tid da en tok for gitt at kloden hadde uendelig med ressurser. Det har gitt seg utslag i politiske og økonomiske systemer som ikke beskytter den allmenningen som vi deler. For den grønne bevegelsen er rettferdighet, og dermed solidaritet, noe som strekker seg på tvers av landegrenser og generasjoner – også på tvers av arter. Naturens tålegrenser må bli like mye en ramme for politikken som de territorielle landegrensene er det. Det har ikke regjeringen innsett, og dessverre vil den derfor heller ikke oppnå miljømessig bærekraft. Det grønne skiftet er ikke bare en teknologisk revolusjon. Det er et kulturelt skifte på størrelse med den industrielle revolusjonen. Det haster å erstatte fossil energi. Men vi skal mer. Vi skal gå fra å utrydde arter til å bruke jordens arealer smartere, fra å putte ville dyr i en sirkusmanesje til å dyrke fascinasjonen for andre arter i deres naturlige habitat. Ny teknologi gjør at vi kan få hele den fantastiske naturen rett inn i stuen. Dessuten skal vi gjennom en endring av hele det økonomiske systemet. Med industrialiseringen økte velferden til folk flest. Vi ble skikkelig flinke til å lage mange støvsugere kjapt og billig, slik at flere fikk råd til dem. Men vi ble dårligere til å utnytte ressursene smart, og avfallsmengden eksploderte. Samtidig ble vi flere, og den personlige friheten vokste, uten at vi sørget for å oppdatere regler og avgiftssystemer. En ressurseffektiv økonomi kan gi oss like mye velferd og muligheter som i dag. Det betyr ikke nødvendigvis tykkere pengebok for alle, men det kan bety økt livskvalitet, mer rettferdig fordeling og en velstand hvor vi betaler for gode arbeidsvilkår og bærekraft der varene produseres. I Oslo er vi i gang med et slikt dyptgripende skifte. Her har vi en klimapolitikk i tråd med Paris-avtalen. Sammen med Arbeiderpartiet og SV sikrer vi at kollektiv, sykkel og gange blir enklere. Det gir også gevinst for byluften og bylivet, i en hovedstad som vokser, og hvor knappheten på areal er stor. Gjennom en enorm satsing på miljøvennlig transport og grønn byutvikling har Oslo nå blitt kåret til Europas miljøhovedstad. Dette er ikke bare teknologiske endringer. Dette endrer kulturen og levemiljøet vårt og gjør byen bærekraftig for barna og barnebarna våre – sosialt, økonomisk og miljømessig. For å sikre at klimamålene nås, har byrådet i Oslo innført et klimabudsjett som viser hvor det skal kuttes, hvor mye og hvilken sektor i kommunen som har ansvaret for å gjennomføre kuttene. Det samme har nå også den styrende koalisjonen i Bergen innført. Klimabudsjetter må vi også få på plass nasjonalt. Norge kommer ikke til å bli god på å kutte utslipp før vi innser at ansvaret for klimatiltak ikke først og fremst kan ligge på en statsråd som knapt har utslipp i sektoren sin, bortsett fra kanskje noen flyturer til utlandet. Ansvaret må ligge der det skal følges opp, med forpliktende klimabudsjetter for hvert departement – og de må rapportere til Stortinget. Det virker, det er klimastyring. Å kutte utslippene med 40 pst. i Norge innen 2030 er en enorm oppgave. Klimaforskerne på CICERO har vist at det vil ta 2050 år å nå målet om nullutslipp med det tempoet regjeringen i dag har. Den tiden har vi ikke. Derfor fremmer De Grønne i dag bare ett løst forslag under trontaledebatten, nemlig om å «be regjeringen i forslag til statsbudsjett for 2018 sørge for at klimagassutslippene reduseres i tråd med målet om at de skal ned med 40 pst. innen 2030, dvs. reduserer Norges utslipp med 1,6 millioner tonn CO2 i 2018». Etter valget har det åpnet seg et stort handlingsrom i norsk klimapolitikk. Makten er flyttet fra regjeringen til et langt grønnere storting. De Grønne mener derfor at alle partier nå bør sette seg ned i begynnelsen av perioden og ha som mål å bli enige om et nytt klimaforlik som er i tråd med Paris-avtalen, et Paris-forlik. For fire år siden sto Rasmus Hansson her på starten av De Grønnes første stortingsperiode, og han la fram to forslag: å trekke oljefondet ut av kull og å opprette et fornybarmandat for fondet. Det første ble norsk politikk i løpet av noen få måneder. Det andre ble diskutert, men gjenstår fortsatt for Stortinget å vedta. Dette lille grepet med å åpne for at fondsforvalterne kan investere i unotert infrastruktur for fornybar energi, er overmodent. Det er anbefalt av en rekke fagfolk – og det av mange av de samme grunnene som også gjør at andre finansinstitusjoner, som Storebrand, velger en bærekraftig investeringsstrategi, altså økonomiske argumenter. Valgkampen ble en «game changer» i debatten om norsk oljeøkonomi. For stadig flere har det blitt åpenbart at klimapolitikken må ses i sammenheng med oljepolitikken. Men valgkampen vi har lagt bak oss, var også preget av flere utspill av en nedlatende type, som jeg håper vi ser mindre av framover. Til og med statsministeren uttalte på et tidspunkt at Norge ville stoppe opp dersom De Grønne kom til makten. Jeg skulle ønske statsministeren satt her nå, og jeg synes statsministeren sank lavt da. Hvordan vi prater om hverandre, påvirker debattspalter, Facebook-tråder, Twitter-meldinger og tekstmeldinger. Og hetsen, hatet og truslene mot politikere øker – særlig mot damer, særlig mot innvandrerdamer. Vi må passe oss. Demokratiet innskrenkes, og rasismen vokser. Folk, særlig unge og de med minoritetsbakgrunn, skal ikke måtte vegre seg for å bli politikere fordi de må tåle så mye hets og latterliggjøring. En sier om politikere at en kan kjenne dem igjen på at det gror så tykk hud på dem at de kan stå oppreist uten ryggrad. La oss jobbe for at de ungene som vokser opp i dag, ikke skjønner den vitsen når de blir voksne. I Europa og USA svekkes tilliten til politiske institusjoner. Derfor vil jeg til slutt i innlegget ta opp to områder som jeg tror blir ekstremt viktige framover, og hvor De Grønne kommer til å være ekstra aktive: For det første er tilliten til myndighetene avhengig av at måten vi finansierer fellesskapet på, oppleves rettferdig. I dag skjer det verdiskaping til enorme verdier i Norge uten at de skattlegges. Teknologiselskaper som Google og Facebook er spesielt vanskelig å håndtere fordi det de produserer, ikke er fysiske varer og tjenester, men digitale, og dessuten er de i stor vekst. Men de er ikke alene. Skatteflukt og skatteparadiser, økonomisk hemmelighold og internasjonal skatteplanlegging har blitt helt vanlig i Europa. Norge har et selvstendig ansvar for å forebygge skatteunndragelse som vrir konkurransen og tapper demokratier for inntekter. De Grønne mener det er på høy tid å oppdatere skattesystemet, inkludert en særskatt for teknologiselskaper som Facebook og Google. For det andre er tilliten til det politiske systemet avhengig av åpenhet. Til tross for hva vi liker å tro, og til tross for at Norge en stund var ledende internasjonalt, henger vi nå etter våre naboland i åpenhet. Norge scorer dårlig på Basel antihvitvaskingsindeks, er dårligst i Norden på finansiell åpenhet, ifølge Financial Secrecy Index, og har hatt en beskjeden oppfølging av Open Government Partnership. Land-for-land-rapporteringen som Norge krever, har dårlig kvalitet og trenger ikke engang å ha reviderte tall. Økokrim kuttes, og også Etikkrådet til oljefondet er sultefôret. Norge mangler også et offentlig tilgjengelig register over hvem som eier hvilke selskaper, noe som gjør at arbeidet for å hindre skatteflukt, hvitvasking og svindel blir vanskeligere. I motsetning til hva statsministeren synes å tro, stopper ikke Norge opp med MDG, slik vårt naboland Sverige ikke har stoppet opp med vårt søsterparti i regjering. Tvert imot opplever Sverige nå høyere sysselsetting og verdiskaping og mindre ungdomsledighet, samtidig som de er ledende i verden på å kutte utslipp. Jeg har tro på denne forsamlingen. Som de 94 788 velgerne som stemte på De Grønne i år, er jeg sikker på at vi går smartest inn i framtiden ved at vi respekterer klodens tålegrenser og mangfoldet og tenker på tvers av land og generasjoner. Å ta vare på livsgrunnlaget vårt er å ta vare på oss selv – og på framtiden. Jeg tar med dette opp forslaget fra Miljøpartiet De Grønne.