Svein Flåtten (Høyre), 2015-06-05:
Statens pensjonsfond utlands historie er kort når vi ser bakover, men dets fremtid er antakelig svært, svært lang – om det ikke er i evighetens perspektiv, så i hvert fall i et flergenerasjonsperspektiv. Derfor er de årlige meldingene som vi her behandler, små stoppesteder underveis. Det vil komme opp viktige saker, mindre viktige saker, store saker, men det vil være stoppesteder i en lang reise, og derfor tror jeg det er viktig å holde oppe det som ble sagt da den aller første meldingen om oljevirksomheten ble lagt fram, nemlig i 1974, for da sa man at oljeinntektene skulle brukes til å utvikle «et kvalitativt bedre samfunn». Det sa man i 1974. Det er det vel tillatt å si at vi etter hvert har fått. Man skulle også unngå at resultatet bare ble en rask og ukontrollert vekst i bruken av materielle ressurser uten at samfunnet ellers blir endret. Det som har vært resultatet, er at avkastningen av oljefondet har betydd svært mye inn i de årlige budsjettene, så den langsiktige forvaltningen av formuen er viktige verdivalg – det er helt overordnede hensyn for enhver regjering, og for ethvert storting, uansett partifarger og sammensetninger. Slik har det vært, og slik kommer det til å være – forhåpentligvis. Fondets forvaltning har alltid båret preg av det langsiktige, av mindre justeringer og tilpasninger og av mest mulig politisk konsensus. Investeringsstrategiene er utviklet over tid. Det er de små skritt, det er basert på grundige faglige vurderinger, økonomiske analyser av norske eksperter, utenlandske eksperter, finansiell teori, forskningsbasert kunnskap, investeringserfaring – alt dette er sentrale elementer når nye strategier og ikke minst endringer skal forankres. Viktige endringer må alltid være bredest mulig forankret i Stortinget. På den måten oppnår man en god og langsiktig forvaltning. Selve organisasjonen i fondet ligger, trass i endringer, fast. Finansdepartementet har det overordnede ansvar, forvaltningen utføres av Norges Bank, mandatet gis av Finansdepartement, forankringen skjer her – og tilsynet føres av representantskapet i Norges Bank, som er oppnevnt av Stortinget. Så må vi heller aldri miste av syne at det overordnede målet for fondets forvaltning er høyest mulig avkastning til en moderat risiko. Det har med det jeg sa innledningsvis, å gjøre, om å skape «et kvalitativt bedre samfunn», som det ble sagt for 40 år siden. Mer velferd kan finansieres ved hjelp av fondet, og det har også i alle år vært enighet om – det skrives fra komiteen i innstillingen, det skrives i regjeringens melding – at fondet ikke er et politisk virkemiddel, selv om det er riktig, som saksordføreren sier, at politikk er det i det meste. En nedsatt ekspertgruppe sa i fjor at det å forfølge ikke-finansielle mål i forvaltningen kan ha kostnader i form av lavere velferd for fremtidige generasjoner. Så det vil alltid være en balanse i forvaltningen, vi vil alltid stilles overfor noen nye utfordringer ved hver eneste melding, både i eierrollen og hvordan forvaltningen skal skje. Endringer i aktivaklasse, f.eks., er et eksempel på langsom endring i investeringsstrategien. Helt siden 2008 har investeringen i eiendom økt, men sakte, i tråd med beslutningene. Det har vært en overgang fra rentepapirer til aksjer. Det vurderes å øke grensen for eiendomsinvesteringer. Vi får en gjennomgang av hvorvidt det skal åpnes for investeringer i unotert infrastruktur – alt med det formål å bedre avkastningen, men også forbedre forholdet mellom avkastning og risiko i tråd med det som er den overordnede målsettingen. Økte investeringer i fornybar energi er et slikt eksempel, men alltid med de samme krav til avkastning og risiko. Slik er det også når man etter hvert går inn i eiendom, noe som selvsagt bringer med seg enda flere utfordringer for forvaltningen, ikke minst med styringen med kunnskapen om hva man går inn i. Fondets risiko i klima- og miljøspørsmål vil stadig bli mer aktuelt. Det kan være en betydelig finansiell risiko for fondets langsiktige avkastning, og det er jo også noe av det spørsmålet som har vært tatt opp i forbindelse med årets diskusjon rundt investering i kullselskaper. Det skal jeg komme tilbake til. Men den finansielle risikoen må man da balansere og se i sammenheng med de etiske spørsmål som reises. Ekspertgruppen som arbeidet med disse spørsmålene gjennom 2014, la da også opp til å innføre et nytt såkalt atferdsbasert kriterium rettet inn mot selskapers utslipp av klimagasser i retningslinjene for observasjon og utelukkelse. Dette var svært viktig. Stortinget har vært helt enige om det. Det har hatt litt for lite fokus etter min mening, for dette vil få preg nærmest av en generalklausul som kan brukes i veldig mange sammenhenger. I tillegg legger regjeringen opp til å styrke oppfølgingen av Norges Banks arbeid med eierskapsutøvelse og risikovurdering knyttet til klimarisiko, for det er en stor diskusjon hvorvidt eierskapspåvirkning gjennom det å eie gjennom selskapene, er viktig – og viktigere enn f.eks. det med observasjon og utelukkelse. Dette vil være to virkemidler som bør brukes parallelt, men eierskapspåvirkningen er helt sentral. Ansvarlighet i forvaltningen er helt sentralt. Den finansielle avkastningen på sikt vil være helt avhengig av at vi har en bærekraft i både økonomisk, miljømessig og ikke minst samfunnsmessig forstand, og at vi har velfungerende og legitime finansmarkeder. Derfor er ansvarlig selskapsstyring og miljømessige samfunnsmessige forhold i forvaltningen stadig viktigere og blir lagt stadig større vekt på. De etiske retningslinjene som vi har hatt i godt ti år, oppdateres og revideres hele tiden. Den arbeidsdelingen som vi nå har etter noen mindre endringer i fjor, hvor Norges Bank treffer beslutninger om observasjon og utelukkelse etter råd fra Etikkrådet, og hvor Finansdepartementet oppnevner medlemmer i Etikkrådet etter innstilling fra Norges Bank, legger godt til rette for et samspill av virkemidlene innen ansvarlig forvaltningsvirksomhet. Det har med standardsettinger å gjøre, det har med eierskapsutøvelse å gjøre, det har med fortløpende risikohåndtering å gjøre, og det har med utelukkelsesprosesser å gjøre. Jeg tror at det rammeverket vi nå har, gir en god støtte for kommunikasjon og koordinering mellom Etikkrådet som rådgiver og Norges Bank som forvalter og endelig beslutningstaker. La meg også si, så vi ikke glemmer det i denne debatten, at Statens pensjonsfond utland hadde et utmerket år i fjor med en god avkastning. Forvaltningen synes å være kostnadseffektiv. Det store spørsmålet for vårt fond fremover vil være utviklingen i fondsverdiene, fordi tilførselen er i ferd med å stoppe opp av flere grunner, av helt opplagte grunner, som jeg ikke behøver å holde noe foredrag om her. Oljeprisene går ned, investeringene reduseres og sammen med lave rentenivåer er dette en betydelig utfordring for fondet til å skaffe den avkastningen som er målsettingen. Økningen i eiendomsportefølje, andre investeringer, unotert infrastruktur, om det kommer, kan sikkert oppveie noe av dette, men vil da, som tidligere nevnt, være mer krevende forvaltningsmessig. I den innstillingen vi behandler i år, har det vært rettet et betydelig søkelys mot investeringer og virkemiddelbruken i kull- og petroleumsselskaper. Dette har vært en debatt som har gått både nasjonalt og internasjonalt. Jeg er veldig glad for at sluttresultatet av dette har blitt en svært balansert inngang til det, med et stort flertall – faktisk står hele komiteen bak – som hele tiden har passet på det som saksordføreren også sier, nemlig at rolledelingen mellom hvem som gjør hva, altså hva Stortinget skal gjøre for å gi signaler, for å gi et veikart om hva regjeringen videre skal gjøre, om hvordan Norges Bank skal håndtere dette, har vært svært viktig. Og når Stortinget da sier at det er hensiktsmessig med et nytt produktbasert kriterium for observasjon og utelukkelse i tilknytning til kullselskaper, er dette en sak som nå vil bli håndtert av Norges Bank og Etikkrådet. De skal vurdere hvordan man hensiktsmessig kan avgrense og operasjonalisere hvordan dette kan håndteres. Det gjelder da gruveselskaper, og det gjelder kraftprodusenter, som har en vesentlig del av sin virksomhet knyttet til kull som brukes til energiformål. Man har da fått denne 30 pst.-regelen, som ikke er en absolutt regel, men som bør være den som gir dette vesentlighetsbegrepet. Jeg mener at Stortinget har gitt regjeringen et godt veikart, at Norges Bank og Etikkrådet har fått et godt veikart til å komme tilbake til Stortinget med det Stortinget har bedt om, nemlig hvordan dette kan operasjonaliseres på en hensiktsmessig måte. Dette er ikke bare snakk om hvordan man skal håndtere observasjon, hvordan man skal håndtere utelukkelser – det ligger også her at påvirkningen gjennom eierskap skal gå side om side med dette. Jeg synes at det resultatet vi til slutt fikk, og som alle kan slutte seg til, ikke har vært slik at det har gitt gevinster for noen og tap for andre. Min oppfatning er at vi var kommet til et stoppested hvor man gir disse beskjedene, men over det hele oppfatter jeg at det man mente i 1974, om at fondet alltid må gi bidrag til det som da ble skrevet, «et kvalitativt bedre samfunn», er helt avgjørende. Ja, det er en viktig sak, som saksordføreren ga uttrykk for, at man går inn og ser på kull og kullgruveselskaper med en rekke kriterier som vi har lagt til rette for, gjennom et kart som er Stortingets signaler om hvordan dette skal håndteres. Men jeg er veldig glad for – i tillegg til det at vi er enige – at vi har holdt på den ansvars- og rollefordelingen som alltid ligger i dette, for jeg tror at hvis vi begynner å tukle med den, vil det også kunne gå ut over den avkastningen som fondet skal gi. Selv om Høyre alltid er opptatt av penger – selvfølgelig, vil noen si, jeg snakker mye om det – ligger det i dette at når over 10 pst. av våre budsjetter hvert år hentes fra fondet, er det helt sentralt å ha en god balanse i dette. Jeg benytter anledningen til slutt til å takke saksordføreren for et godt arbeid. Han har brukt veldig mye tid på å forene Stortinget best mulig om dette og har jo lyktes bra med det, i hvert fall med akkurat dette temaet som jeg tok opp til slutt. All ære for den jobben, det å forene ganske motstridende oppfatninger inn i det systemet vi hele tiden må ha. Så er det ikke annet å gjøre til slutt enn å ønske oss selv lykke til med fondets videre virksomhet. Vi vet, vi som jobber med finanspolitikk, at når vi kommer til de neste stoppesteder – ikke i å behandle fondet, men i å behandle våre budsjetter – vil dette alltid være viktig for oss.