Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-11-26:
I min replikk til statsministeren påpekte jeg en del likheter mellom debatten i fjor og i år, bortsett fra at navnene «Hagen» og «Stoltenberg» og «Fremskrittspartiet» og «Arbeiderpartiet» har byttet plass. Det er imidlertid én ting som ikke er helt lik, noe også statsministeren var inne på: Det var ikke med noen jubel i røsten Fremskrittspartiet inngikk forlik i fjor. Vi påpekte allerede under finansdebatten at det var en rekke ting i budsjettet vi ikke likte særlig godt, bl.a. en del av de tingene som også Arbeiderpartiet kritiserte oss for at vi hadde måttet akseptere. Vi la vekt på i fjor at vi følte et ansvar for Regjeringen, at vi følte et ansvar for ikke å få et regjeringsskifte. Vi var på en del områder misfornøyd med budsjettforliket, men i sum la vi til grunn da vi sa ja, at vi ønsket å berge Regjeringen. Det er en betydelig forskjell i år. Arbeiderpartiet, som i fjor var imot tanken på å inngå et budsjettforlik basert på subsidiær stemmegivning, har akseptert det i år. For det annet har ikke regjeringsspørsmålet ifølge Jens Stoltenberg vært tillagt noen som helst vekt. Det er altså budsjettets innhold som ene og alene har gjort det mulig for Arbeiderpartiet å slutte seg til det. De stiller seg, som Stoltenberg også sier, helt bak budsjettforliket, hele budsjettet, slik som det nå vil bli vedtatt av Stortinget. Det er en endring fra det vi gjorde i fjor. Dette vil bli interessant også utover i januar, februar, mars og april. Jens Stoltenberg aksepterte ikke da at det var deler av det budsjettet Fremskrittspartiet hadde stemt for, som vi egentlig ikke likte særlig godt, bl.a. gravferdsstøtte, som Jens Stoltenberg ikke har gjort noe for å få inn igjen i budsjettet, bl.a. medisiner på blå resept for pensjonister, som Jens Stoltenberg ikke har gjort noe for å få inn igjen i budsjettet nå når han hadde muligheten til å ta det opp og kunne gjøre noe med det. Han har altså akseptert alle de tingene som skjedde i fjor, som han ikke har løftet en finger for å få rettet opp i år, og er da i samme bås som Fremskrittspartiet. Vi var ikke noe fornøyd med det. Nå har han også akseptert det. Utover året ble vi kritisert for konsekvensene av budsjettet, også på de områder hvor vi eksplisitt hadde sagt at vi ikke likte vedtakene. Nå er det slik at Arbeiderpartiet stiller seg bak hele budsjettforliket. Det betyr at hver gang det dukker opp et eller annet neste år – problemer i en kommune, som kanskje må nedlegge en skole, eller det er mangel på sykehjem i en kommune, eller det er problemer i helsevesenet når køene der kommer til å vokse etter at man reduserer innsatsbasert finansiering fra 60 pst. til 40 pst. og har totalt mangelfulle bevilgninger til helsevesenet vårt – er Arbeiderpartiet og Jens Stoltenberg ansvarlig fullt ut for dette sammen med Regjeringen. Det vil ikke være mulig for Jens Stoltenberg å vise til sitt eget alternative budsjett. Det kunne i hvert fall vi gjøre med en viss grad av troverdighet, fordi vi sa det var deler av budsjettet vi følte at vi ikke ønsket å stemme for, men vi gjorde det fordi vi ønsket å berge Regjeringen. Denne gangen er det også blitt slik at det er ting som går i gal retning når det gjelder det sosiale. I løpet av året har Arbeiderpartiet og regjeringspartiene økt egenandelene i helsevesenet med 23 pst., og nå snakker jeg om satsene. Egenandelstaket er nå økt med 13 pst. – betydelige økninger. Det vil også bli merkbart at det som Fremskrittspartiet i fjor vant frem på – vi fikk stoppet en forverring av permitteringsloven ved at vi fikk hindret forslaget om utvidelse av bedriftenes arbeidsgiverperiode fra 3 til 21 dager – har ikke Arbeiderpartiet lagt noe vekt på. Nå økes lønnsplikten til ti dager av permitteringsperioden, og allerede nå kommer det varsler om at det vil medføre oppsigelser. Det viktigste er imidlertid – som statsministeren nå har bekreftet, og det har for så vidt statsministeren fastholdt hele tiden, det skal han ha honnør for – at statsministeren aldri har akseptert at Fremskrittspartiet er en del av det parlamentariske grunnlag, eller, for å bruke det uttrykket jeg benyttet da vi følte at vi var det, en basis for Regjeringen. Der har statsministeren holdt en konsekvent linje, nemlig at denne regjeringen ikke vil ha noen fast forankring noe sted, men vil ha frihet til å ha det samme forholdet til Sosialistisk Venstreparti, til Arbeiderpartiet og til Fremskrittspartiet. Jeg er glad for at jeg i hvert fall kan slå fast at på dette området er vi nå helt på linje, slik at det ikke er noen misforståelser om at Fremskrittspartiet skulle ha noen som helst forpliktelser eller spesielle forhold og bindinger til denne regjeringen.