Jan Tore Sanner (Høyre), 2007-06-11:
Jeg vil komme med noen kommentarer til to av de sentrale spørsmålene som tas opp i kredittmeldingen. Den ene knytter seg til samspillet mellom finanspolitikken og pengepolitikken, og den andre knytter seg til spørsmål om sparing. Jeg har ikke tenkt å ta den debatten vi skal ha på fredag, i dag, men jeg synes allikevel at det er på sin plass å påpeke den endring som er i ferd med å skje i samspillet mellom finanspolitikken og pengepolitikken. I den forrige fireårsperioden var budsjettene som ble lagt frem, om lag nøytrale. Med andre ord: De virket ikke inn på temperaturen i økonomien. Derimot bidrog strukturpolitikken til at man gav større rom for at Norges Bank kunne sette ned renten. Det vi opplever nå, er at Regjeringen bruker finanspolitikken til å øke presset i økonomien. Det bekreftes i revidert nasjonalbudsjett, som nå er lagt frem, at vi for 2007 har fått det mest ekspansive budsjett som er lagt frem i denne perioden med høykonjunktur. Det betyr jo at når man strammer til i strukturpolitikken og gir gass i finanspolitikken, overlater man mer av ansvaret for konjunkturstyringen til Norges Bank. Derfor er det ikke riktig, som finanskomiteens leder sier, at man strammer inn i revidert nasjonalbudsjett. Det er heller ikke riktig, som lederen i finanskomiteen sier, at man trekker inn kjøpekraft i revidert nasjonalbudsjett. Det er riktig at man bruker noe mindre oljepenger, men man bruker flere andre penger, slik at totaliteten er at revidert nasjonalbudsjett bidrar til å øke presset i økonomien, og man overlater da mer av ansvaret for konjunkturstyringen til Norges Bank. Handlingsregelen har jo vært selve lakmustesten på en ansvarlig økonomisk politikk i de senere år. Jeg mener at i dagens situasjon er det en utilstrekkelig parameter for å vurdere den økonomiske politikken. Handlingsregelen er helt sentral som et ankerfeste i finanspolitikken, fordi den gir et klart signal om at vi skal ha en jevn innfasing av de økte inntektene, men kanskje enda viktigere fordi handlingsregelen legger begrensninger på hvor mye av fremtidige generasjoners ressurser vi skal bruke i dag. Jeg er derfor veldig glad for at det er et bredt flertall i Stortinget som slutter seg til handlingsregelen, og jeg vil også gi honnør til finansministeren for at hun nå i revidert nasjonalbudsjett har lagt seg på undersiden av handlingsregelen, men jeg mener at man burde ha strammet noe mer til. I dagens situasjon, og ikke minst i årene som kommer, er det den totale pengebruken gjennom finanspolitikken og strukturpolitikken som til sammen avgjør om det er en ansvarlig økonomisk politikk, og ikke handlingsregelen alene. At renten har vært på vei oppover etter det rekordlave nivået i 2005, er det som sagt heller ingen uenighet om, men spørsmålet er om finanspolitikken bidrar til å presse renten oppover, eller om finanspolitikken brukes, som komiteens leder var inne på, til å jevne ut forskjellene i konjunkturen. Jeg konstater at visesentralbanksjef Jarle Bergo etter rentemøtet 30. mai sa at finanspolitikken er blitt mer ekspansiv i 2007 enn tidligere antatt. Det andre spørsmålet jeg ønsker å kommentere, knytter seg til sparing. For første gang siden 1986–1987 opplever vi nå at husholdningenes sparing er negativ. Det betyr at husholdningene som gruppe lånefinansierer alle boliginvesteringene sine og låner i tillegg for å finansiere løpende forbruk. Jeg er glad for at også regjeringspartiene er bekymret for den utviklingen, men spørsmålet er: Hva så? Hvilken strategi har Regjeringen for å dempe veksten i det private forbruket og sikre seg at forbrukerne heller sparer enn utelukkende forbruker? Jeg synes det er interessant, men ikke spesielt imponerende, at det er under en finansminister fra Sosialistisk Venstreparti at vi opplever en forbruksfest uten sidestykke, hvor sparingen faktisk er negativ. Hvis vi ser på Norge, har vi sammenliknet med andre europeiske land, en stat som sparer mye, mens private sparer lite. Jeg registrerer at regjeringspartiene, når de skal argumentere imot en mer offensiv sparepolitikk for å motivere private til å spare mer, her har to argumenter. Det ene er at rike sparer mer enn de som har mindre penger. Jeg forstår ikke hva som er galt i at folk som har en relativt romslig økonomi, sparer mer. Hvilke negative konsekvenser har det at folk som har en romslig økonomi, binder sine penger opp i langsiktig sparing, bl.a. gjennom pensjonssparing? Man er så opptatt av å forsøke å vise at man tar de rike, at man rammer helt vanlige folk. De som nå rammes av at Regjeringen har kuttet ut individuelle livrenter og at man i 2007 kuttet ut privat pensjonssparing med skattefordel, er jo helt vanlige folk med helt vanlige inntekter. Det er de som nå har fått 10 000–15 000 kr i skatteskjerpelse fordi de ikke lenger får fradrag på IPA og slipper formuesskatt på sin individuelle livrente. Det er ikke de såkalt rike i Norge som lider under denne antisparepolitikken, men det er folk med helt vanlig økonomi. Det er det ene. Det andre er at man sier at gjennom å motivere folk til å spare mer gjennom å bruke skattepolitikken, bidrar man bare til å flytte sparing fra et produkt til et annet. Da er mitt spørsmål: Hvilken forskning, hvilken empiri, er det man viser til? Det kan godt tenkes at man gjennom sosialøkonomisk teori kan komme frem til den konklusjonen, men spørsmålet er hvilket forskningsmessig belegg man har for å hevde at skattestimulerte spareordninger ikke bidrar til at folk sparer mer. Jeg kunne godt tenke meg å få meg forelagt den listen, for det har jeg ikke opplevd så langt. Det andre spørsmålet er: Hva kommer det av at man sparer mindre i Norge enn det man gjør i det fleste andre europeiske land? Hva kommer det av at de land som faktisk motiverer både arbeidstakere og andre til å spare mer gjennom ganske gunstige spareordninger, har en større andel privat sparing av BNP enn det vi har i Norge? Ja, faktisk er det slik at i Norge er den private sparingen som andel av bruttonasjonalproduktet under halvparten av hva den er i Danmark, den er over 50 pst. mindre enn det den er i Sverige, og den utgjør omtrent halvparten av det den er i Tyskland. Det er disse spørsmålene regjeringspartiene må svare på. Det ene er: Hvorfor er man så opptatt av å løpe etter de rike at man rammer helt vanlige folks spareordninger? Og hvilken strategi har man for å øke den private sparingen i Norge, når man gjennom merknader uttrykker at man er bekymret for sparingen i privat sektor?