Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2000-03-23:
«Kunnskap og ideer vil være vår viktigste kapital,» står det i regjeringserklæringen. Ingen er vel uenig i det, men tenker vi over hva slags ord vi bruker? Vår viktigste kapital – kunne vi ikke heller si vår viktigste verdi når vi snakker om kunnskap? Personlig synes jeg det er symptomatisk at alt skal uttrykkes i økonomiske termer i våre dager. Senterpartiet vil understreke at utdanning og kompetanse er avgjørende for å gi livskvalitet, bevare velferden og sikre en langsiktig og forsvarlig ressursforvaltning. Utdanning skal gi livsverdier, holdninger og kunnskaper til å løse utfordringene i det nye årtusen. Dette mener jeg må være de bærende elementer i utdanningspolitikken. Ren fagkunnskap alene løser ikke framtidas utfordringer. Evne til empati og samarbeid er minst like viktig. Det håper jeg Senterpartiet og Arbeiderpartiet kan være enige om, likeså at retten til opplæring og utdanning skal være uavhengig av sosial bakgrunn, bosted, kjønn og økonomisk evne. Gjennom skolen er det et nasjonalt ansvar å hjelpe foreldrene i oppdragelsen av barna og gi tilbud om en tidsmessig og likeverdig opplæring. Ved å satse på den offentlige enhetsskolen skal elevene få et godt og tilpasset opplæringstilbud. Statsministeren sa i går at Regjeringen vil foreslå å innføre en rett for voksne som ønsker å ta videregående opplæring, og som ikke har fullført en slik opplæring tidligere. Her må jeg gjøre oppmerksom på at Stortinget allerede har vedtatt en slik rett, det ble gjort da sentrumsregjeringen foreslo dette i inneværende års budsjett. Solid kommuneøkonomi og godt utdannede lærere er en forutsetning for en god skole. Jeg har merket meg at Stoltenberg mens han var statsministerkandidat, uttalte at Arbeiderpartiet ville gå lenger en daværende regjering i å bedre rekrutteringen til læreryrket. Jeg minner i den sammenheng om at Arbeiderpartiet og sentrumspartiene stod sammen om inneværende års budsjett. Jeg venter derfor spent på hvilke grep Regjeringen vil komme med i fortsettelsen. Vi må ha tillit til den enkelte lærer og skole. Altfor lenge har sentraldirigering av skolen holdt på å ta kvelertak på lokalt initiativ. Opplæringsloven, som sentrumsregjeringen la fram og fikk vedtatt, har en forsøksparagraf som skal stimulere til lokalt utviklingsarbeid. Samtidig skal det stivbente avtaleverket i skolen mykes opp. Jeg er spent på om disse prosessene vil bli videreført av den nye utdanningsministeren. Jeg viser til at stortingsflertallet, alle unntatt Arbeiderpartiet, har sluttet seg til følgende i Innst. S. nr. 120 for 1999-2000: «Stortinget ber Regjeringen legge til rette for at den enkelte skole får større frihet til å organisere arbeidet og til å disponere arbeidstiden for blant annet å gi rom for mer lokalt utviklingsarbeid og mer plass til den enkelte lærers kreativitet.» Arbeiderpartiet sluttet seg ikke til dette, fordi det gikk på faglige rettigheter, ble det sagt. Jeg må spørre om skolen skal unntas i den bebudede moderniseringen av offentlig sektor. Var det en glipp at Arbeiderpartiet ikke støttet forannevnte vedtak, som faktisk bare er fire uker gammelt? Modernisering av offentlig sektor må vel gjelde mer enn kommune- og fylkesstrukturen. Det håper jeg også Arbeiderpartiet vil være med på.