Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-13:
Jeg tror vi overdriver betydninga av kommunestørrelse. Nærmest et bevis på det er at uenigheten blant fagfolk er for stor, den er for grunnleggende. Det er ikke mulig for noen av oss, med et samlet fagmiljø i ryggen, å kunne si at dette er den optimale strukturen. Uenighetene blant fagfolk er for stor, uenigheten blant politikere er for stor, og uenigheten blant folk flest er for stor, så det er vanskelig å se at dette er så betydningsfullt i den videre utviklinga av velferdssamfunnet vårt. Det er relativt mange som vet svaret – og det er endring av kommunestrukturen – men det er veldig mye usikkerhet om hva som egentlig er utgangspunktet for spørsmålet som skal lede fram til det svaret. Men jeg er også der Heidi Greni er – jeg er også åpen for at her kan det finnes mange gode argumenter for endret struktur. Men som en varm tilhenger av og med respekt for det kommunale sjølstyret syns jeg Kommune-Norge kan finne ut av dette sjøl, nettopp fordi det er uenighet, som jeg viste til. Et tilleggspoeng er at det er vanskelig å se at det for staten er særlig problematisk med den kommunestrukturen vi har i dag. Det har også litt sammenheng med at hvis vi skal endre på denne strukturen, vil vi, uansett hvilken tilnærming vi har til dette, fortsatt bli sittende igjen med en kommunestruktur med store kommuner og små kommuner. Uansett vil den framtidige tilstanden være preget av at enten vi liker det eller ikke, må staten forholde seg til et mangfold, med store kommuner og små kommuner, statlig politikk og samhandling mellom stat og kommune, og man må agere deretter. Norge er engang slik konstruert at dette er den norske realiteten med dagens tilstand, og den vil forbli slik med en endret tilstand, så langt jeg kan skjønne dette. Norge er på en måte en kombinasjon av både lite og stort, for å si det på den måten. Nettopp at det er så uhorvelig med kvadratkilometer i dette landet, med spredt bosetting i deler av det, vil gjøre at vi helt klart kommer til å få kommuner med veldig ulik innretning og ulik størrelse. Et tilleggspoeng, og det er vi stadig inne på i flere debatter, er at vi ser en lyst til, evne til og kompetanse til å samarbeide på tvers av grenser, både kommuner imellom og heldigvis forvaltningsnivåer imellom, ut mot det sivile liv og næringslivet osv., som blir større og større. Ikke minst legger jeg merke til når jeg er ute, at folk synes dette er så moro, kreativt og bra på alle mulige måter. Jeg tror at uansett hvordan vi restrukturerer og retegner dette kommunekartet, vil det hele tida oppstå utfordringer som gjør at det vil være nødvendig å foreta den slags samarbeid. Folk er allerede i gang med å utvikle en slik arbeidsmåte, og den vil vi fortsatt ha. Som jeg har sagt i en tidligere debatt: Det er vel ingen som mener at Oslo-regionen skal bli én kommune. Det er så mange store utfordringer i Oslo-regionen som bør løses gjennom det interkommunale samarbeidet, gjerne også på regionalt nivå, som jeg etterlyser, og som jeg mener vi burde hatt mye mer av. Jeg er usikker på hva som er spørsmålet til det svaret som for noen er å få en del færre kommuner. Sjøl om en hadde gått så langt som kanskje Fremskrittpartiet måtte drømme om – 100 – ville man fortsatt hatt en situasjon der staten måtte forholde seg til både store og små kommuner, og vi ville hatt en situasjon der kommunene måtte bli enda bedre til å samarbeide enn de er i dag. Dette er en krevende prosess som ville blitt veldig omdiskutert på alle mulige måter, og som kanskje ikke ville gitt oss en situasjon som gjør samfunnet vårt noe mer velorganisert enn det er i dag. For det er nettopp det å tone ned betydningen av slike grenser og det å bli flinkere til å krysse slike grenser som er hovedutfordringen her, og som vi først og fremst må være fokusert på.