Rannveig Kvifte Andresen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-11-17:
Jeg vil også takke representanten Høglund for interpellasjonen. Norges deltakelse i Afghanistan er en viktig sak og en sak som må drøftes kontinuerlig. Det er derfor helt betimelig å reise spørsmålet om hvorvidt Norges strategi i Afghanistan bør justeres. Norges deltakelse i Afghanistan er ment å skulle føre til endringer. Nettopp derfor må vi stadig vurdere dagens situasjon og hva som må gjøres for å nå målsettingen: et fredelig og fritt Afghanistan. Debatten om strategien foregår i en rekke land innad i NATO. Jeg vil påpeke at Norge bør være et foregangsland og jobbe for å styrke FNs rolle som tilrettelegger for en politisk løsning. Utenriksministeren understreket også at vår oppgave er å innrette nærværet slik at det reelt sett bidrar til sikkerhet. Han påpekte også at det kan være naturlig å komme tilbake til Stortinget med en helhetlig redegjørelse på nyåret, noe vi selvfølgelig vil ønske velkommen. Formuleringa i Soria Moria II, «nær dialog med våre allierte, og i lys av utviklingen i Afghanistan kan det bli aktuelt med en gradvis nedtrapping av vårt militære engasjement», innebærer selvfølgelig også et behov for en kontinuerlig drøfting av Norges strategi. Det er problematisk å være med i en krigføring. Det er problematisk å se sivile bli drept i krigføringa og at det øker. Det er problematisk at soldater er blitt traumatisert, skadd og drept. Det er selvfølgelig problematisk å være med i et engasjement som får mindre støtte, noe vi ser i flere av deltakerlandene og i meningsmålinger der. Målet er, som sagt, et fredelig og fritt Afghanistan. SV tror det viktigste virkemiddelet for å skape fred og frihet er et sivilt engasjement, forhandlinger og demokratibygging. En mer offensiv krigføring og flere soldater er ikke løsninga. Dette har vært forsøkt gjennom mange år. Selv om vi heldigvis også har sett en positiv utvikling, har åra med krigføring på ingen måte gitt løsninga. Dette kan kanskje delvis være svar på utfordringa fra representanten Kristiansen. Hvis man ser at én medisin ikke virker, hjelper det ikke å pøse på med mer av den samme medisinen. Man fremmer ikke demokrati, ei heller fjerner korrupsjon, militært. Når vi skal delta i internasjonale krigsoperasjoner og i ytterste konsekvens være villig til å ta liv, må vi være trygge på at det virker. For å få en varig fred må alle føle et ansvar. Det kan kun skje gjennom forhandlinger der alle deltar. SV er enig med FNs utsending, Kai Eide, i at reelle fredsforhandlinger innebærer at alle parter må sitte ved forhandlingsbordet, også Taliban. En inkluderende fredsprosess der alle grupper blir invitert til å delta, vil gjøre at flere har interesse av å styrke den politiske prosessen. Videre er det viktig å bidra politisk gjennom bl.a. å støtte demokratiske prosesser i parlamentet. Det er avgjørende at parlamentet får reell makt og innflytelse. Her er det 27 pst. kvinner, og parlamentarikerne representerer folket i langt større grad enn Karzais egen administrasjon. Parlamentet må inkluderes i beslutninger. Det å styrke kvinnenes stilling i Afghanistan har vært en strategi i engasjementet. Jeg er glad for at representanten Woldseth fokuserte på dette i sitt innlegg. SV mener kvinner må delta i alle typer fredsforhandlinger og forsoningsprosesser – det være seg regionale og lokale forhandlinger, NATO-landenes diskusjoner med Karzai og forhandlinger med Taliban og andre aktører. Norge kan kreve at man sørger for at kvinner er til stede, og kan ta dette opp i NATO. Et annet punkt kan være å vurdere muligheten for at økonomiske midler til kvinner kanaliseres gjennom Ministry of Women’s Affairs. Det vil gi departementet mer makt og innflytelse og gi en bedre sikring for at pengene faktisk kommer kvinner til nytte. Behovet for sivil utvikling er altså det avgjørende. Bistand, demokratibygging og opplæring er viktige elementer der Norge skal bidra videre.