Olemic Thommessen (Høyre), 2007-12-12:
Også i år har vi fått et kulturbudsjett som har karakter av å være et generelt løft. I år som i fjor er det bred enighet om satsingen. Høyre følger hovedtrekkene i bevilgningene. Vi kutter i produksjonsstøtten til avisene, og vi bruker vel 30 mill. kr til noen ekstra satsinger. Sett i lys av at Norge har vedtatt UNESCOs konvensjon om immateriell kulturarv og den generelle oppjusteringen som skjer på kulturbudsjettet, synes vi det er påfallende at folkekulturen har kommet så vidt dårlig ut. Dette er et felt som har vist evne til fornyelse, og som lett kan stimuleres gjennom godt innarbeidede organisasjoner. Her ligger viktige prosjekter som Noregs Ungdomslags folkedanssatsing, «Bygda dansar», Folkelarm og Den Norske Folkemusikkscena – for å nevne noe. Her er det på tide med et løft utover det vi har sett så langt. Et annet felt som Høyre vil satse mer på, er ABM-feltet, som også er et tilbakevendende tema. Høyre mener det nå er viktig å øke oppmerksomheten på bibliotek- og arkivdelen på dette området. Sammen med Høyres fraksjon i utdanningskomiteen foreslår vi 5 mill. kr på henholdsvis vårt budsjett og utdanningsbudsjettet, altså til sammen 10 mill. kr, til et samarbeidsprosjekt mellom bibliotekene innenfor utdanningsområdet og kulturområdet. Her er opparbeidet atskillig kompetanse i forbindelse med forsøksvirksomhet. En praktisk anlagt konsolidering vil kunne gi en betydelig oppgradering av bibliotekfeltet som helhet. Arkivene er et felt der vi dessverre – må jeg si – er bekymret. En sak er at digitalisering er en krevende oppgave som det ikke er særlige midler til utover til de store statlige institusjonene. Et annet og mer akutt problem er at også papirarkivene mange steder er i svært dårlig forfatning, og at private arkiver mange steder mangler muligheter for deponering. Dette gjelder ikke minst bedriftsarkiver. Høyre har foreslått en ekstra bevilgning til Landslaget for lokal- og privatarkiv, med sikte på å styrke dette arbeidet landet over. Et tredje område der vi ønsker en sterkere satsing, er det frie feltet innenfor scenekunst og musikkensembler. Her har det vært en positiv – jeg vil si veldig positiv – utvikling, i forbindelse med at man i fjor opprettet «tilskuddsposten» for de frie gruppene i Norsk kulturfond. Litt skuffende er det at den posten i år ikke er fulgt opp med et beløp som gjør at man fyller denne postens hensikt. Høyre mener de frie gruppene og ensemblene er blant de viktigste vekstområdene for kunstnerisk mangfold. Vi mener på generelt grunnlag at disse feltene bør prioriteres, noe vi på forskjellige måter har fulgt opp i vårt budsjettforslag. Leser man budsjettproposisjonen, ser man at «mangfold» har blitt et mantra for Regjeringen i kulturpolitikken. I utgangspunktet er dette noe som klinger godt i Høyres ører. Men når vi ser politikken som føres, synker dessverre entusiasmen ganske raskt, for er egentlig premissene for mangfold noe mer enn en festformulering? Høyre mener den viktigste forutsetningen for mangfold er at bredden av beslutningstagere og finansieringskilder i kulturlivet er størst mulig. Under de årlige budsjettdebattene har Høyre påpekt viktigheten av at statlige tilskudd til kulturlivet holdes opp mot hensynet til kulturlivets integritet og behovet for fornyelse og mangfold. Vi ønsker flere aktører og andre grep. Ett grep er oppbygging av en bredt anlagt kultur- og næringslivsorganisasjon, gjerne med utgangspunkt i Forum for Kultur og Næringsliv. Dessverre ser vi nå en politikk fra Regjeringens side der den politiske styringen blir stadig mer synlig. Dette kommer til uttrykk på flere måter. Ønsket om mindre byråkrati er i utgangspunktet prisverdig. Spørsmålet blir bare om rasjonalisering gjennom sammenslåinger gir maktkonsentrasjon som resultat. Høyre hilser Løken-utvalget velkommen. Vi mener ønsket om maktspredning må være utvalgets oppgave å vurdere, ikke bare hva som er de mest rasjonelle løsningene ut fra et økonomisk synspunkt. Grepene som ble gjort gjennom filmmeldingen, er et eksempel til ettertanke. Det nye filmfondet konsentrerer makt inn i et lite fagmiljø, der nettverkene blir temmelig trange. Det er heller ingen signaler om at de regionale miljøene skal bygges opp som en motvekt til maktkonsentrasjonen i Oslo. Den samme tendensen ser vi i forhold til en stadig sterkere politisk styring av Norsk kulturfond. Årets deling av 55-posten fører naturlig til en mer detaljert tilnærming, og statsrådens nokså utilslørte diktering av Kulturrådet, eksempelvis i forbindelse med fjorårets Jo Strømgren-post, viser en utvikling i samme retning. Kanskje er det på tide å gjøre noe med Norsk kulturråd, men vi kunne kanskje vente til Løken-utvalget hadde sagt sitt, slik at dette kunne håndteres på en helhetlig måte. Nå gir det bare signaler om ønske og vilje til sterkere styring, ikke maktspredning, slik Høyre ønsker. En annen etter hvert ganske påtrengende problemstilling i forhold til mangfold, er hva Regjeringen konkret legger i begrepet. Ut fra Regjeringens tilnærming gjennom eksempler og omtale av Mangfoldsåret, er det tydelig at man i hovedsak tenker på hvordan nye landsmenn, fortrinnsvis fra ikke-europeiske land, tar del i kulturlivet, altså et tydelig integreringsperspektiv. Integrering er viktig. Bidrag fra mennesker med et annet kulturelt ståsted er en berikelse vi skal ta med oss. Spørsmålet er om et utropt mangfoldsår er en hensiktsmessig innfallsvinkel og om integreringspolitisk begrunnede tiltak er et anliggende for Kulturdepartementet. Høyre mener kulturer fra andre himmelstrøk bør finne sine egne veier inn i møtet med det norske. Vi ønsker å bygge på de initiativene som springer ut fra innvandrermiljøene selv, og vil gjennom positive virkemidler – ikke pålegg og statlige instrukser – legge til rette for gode møteplasser og felles arenaer. Det flerkulturelle kulturhuset i Drammen er et godt eksempel på dette. I stedet har vi fått en litt påtatt prosess, der kulturinstitusjonene kompromisser seg frem til løsninger – senest Oslo Nye Teater, som sliter med å finne kvalifiserte aktører. Men de bør legge seg i selen for å levere, for skal vi tro våre egne øyne og intervjuet med statsråd Giske i Klassekampen, må jo institusjonene levere i repertoaret for ikke å bli straffet i senere års budsjett. Statsråden skal evaluere innsatsen – og jeg er spent på etter hvilke kriterier. Da vi behandlet saken om mangfoldsåret her i Stortinget, advarte Høyre mot de instrumentelle overtonene denne saken hadde. Det har siden vist seg at det var god grunn til advarselen. Mangfoldsåret er ikke fulgt opp med økonomi som står i stil til det ambisjonsnivået Regjeringen har lagt inn i dette prosjektet. I stedet er prosjektet effektuert gjennom klare føringer for kulturlivet om å stille opp på Regjeringens politisk korrekte integreringsprosjekt. Her har man via tildelingsbrev, møter, forventninger gjennom presse og foredrag, samt klare signaler gitt i årets budsjettproposisjon, instruert det offentlig finansierte kulturlivet i Norge om å stille opp. Innsatsen skal evalueres, og evalueringen vil bli husket ved senere budsjettbehandlinger. Dette er – om formålet er aldri så godt – ren instrumentalisme. Mangfoldsåret kommer som en slags politisk konklusjon på en utvikling de fleste av oss har vært med på siden 1980-tallet. Kulturlivets organisering er som følge av en villet politikk bygget opp pyramidalt med stadig mer effektive og strømlinjeformede kommunikasjonskanaler inn til Kulturdepartementets ledelse. Målet har hele tiden vært å styrke kulturlivet. Ingen tenkte seg vel at makt og påvirkning også skulle gå den andre veien – fra makten og ut i kulturlivet selv. Alt ligger nå til rette, slik at statens lune hånd kan drysse penger og lede innholdsmessig an med felles mobilisering om Regjeringens politiske prioriteringer. Man bestemmer at film skal drive med likestilling, man bestemmer at et samlet kulturliv skal drive med integrering, man kartlegger i frivillighetsmeldingen hvordan det frivillige kan bidra til å nå målene på Regjeringens forskjellige programområder. Kort sagt – vi ser det ingen trodde, vi ser tydelige konturer av en villet instrumentell kulturpolitikk. Dette er etter Høyres syn det motsatte av en mangfoldspolitikk. For å slutte der jeg startet – det er enighet om å satse på et økt kulturbudsjett. Høyre står bak Regjeringen i forhold til en økt satsing, og det gjør vi i tråd med de signaler vi gav i forbindelse med kulturmeldingen for noen år siden. Men vi bifaller ikke premissene, og vi mener at kulturpolitikken må bygges etter en helt annen kurs enn den vi nå ser bildet av.