Sylvi Graham (Høyre), 2012-04-12:
Noe av det tyngste en kan oppleve som forelder, er at barnet ens blir sterkt pleietrengende, som funksjonshemmet eller alvorlig syk. Det å være småbarnsmor eller -far er krevende nok fra før. Når man i tillegg får et barn som trenger hjelp 24 timer i døgnet – enten helseproblemene er medfødte eller kommet som følge av f.eks. en ulykke – er det klart at det setter den tidsklemma vi andre klager over, i perspektiv. Man skal selvfølgelig ikke svartmale. Som alle andre foreldre vil man oppleve lyse og mørke stunder sammen med barnet sitt. Man vil være stolt og fortvilet om hverandre, og man vil sette barnet sitt foran alt annet. Det som er forskjellen, er vel først og fremst at et sterkt pleietrengende barn tar så mye mer tid – så mye tid at det å skulle kombinere den omsorgen man ønsker å gi barnet sitt, med en vanlig 100 pst. jobb, blir vanskelig, om ikke umulig. De som er i denne situasjonen, er avhengige av et godt og konstruktivt samarbeid med det offentlige, ikke minst med sin kommune. Det er kanskje noen som har den refleksen at det offentlige skal ta seg av alle pleie- og omsorgsoppgaver som alle landets innbyggere – også små barn – kan oppleve å ha. Det offentlige har åpenbart en rolle å spille i slike sammenhenger. Men det er også åpenbart at for barn er det stor forskjell på å bli tatt hånd om av det som tross alt er et profesjonelt og til tider upersonlig helsevesen, sammenliknet med den tryggheten og kjærligheten de aller fleste vil oppleve sammen med mor, far og søsken. Som det sies i Kaasa-utvalgets rapport: «Foreldre og barn har et spesielt forhold som det vil være vanskelig for andre omsorgspersoner å kompensere for.» Derfor har vi som samfunn utviklet noen ordninger som er ment å hjelpe foreldrene i en slik situasjon. De er nå i spill! Det er gode grunner til at vi har slike ordninger. Det at foreldre midlertidig går helt eller delvis ut av arbeidslivet for å ta seg av et pleietrengende barn, kan ofte være en vinn-vinn-vinn-situasjon. Et sterkt pleietrengende barn kan koste samfunnet så mye som 3 mill. kr i året dersom han eller hun utelukkende tas hånd om av det offentlige. Det kan igjen sammenliknes med en vanlig norsk lønn på rundt 400 000 kr. Med andre ord kan det at foreldrene i er periode er hjemmeværende – om de ønsker og kan – være lønnsomt for samfunnet, som «sparer millioner» bra for foreldrene, som får mulighet til å ta seg av det kjæreste de har på en god måte bra for barnet – viktigst av alt – som får den stabiliteten, tryggheten og kjærligheten bare foreldre kan gi, selvfølgelig når de får den oppfølging og faglige veiledning og støtte de behøver Fra foreldrenes side oppleves dette, som Kaasa-utvalget skriver i sin rapport, som en meningsfull, men ensom oppgave. Dessverre er det slik at dagens ordninger – pleiepenger, hjelpestønad og omsorgslønn – av foreldrene oppleves som fragmenterte, uoversiktlige og vanskelige å forholde seg til. Foreldre opplever i verste fall å bli kasteballer mellom stat og kommune. I tillegg oppleves regelverket til tider som uforståelig og uhensiktsmessig, som f.eks. vist i saken om barna i organisasjonen Hjernebarna Norge, som opposisjonspartiene samlet tok opp i et representantforslag i 2010. Foreldrene ble nektet pleiepenger fordi deres barn hadde en permanent – heller enn en midlertidig – lidelse, som om det skulle gjøre deres behov for å være hjemme med sine barn mindre prekært, eller mindre legitimt. Det har vært mye fram og tilbake, mye uforutsigbarhet og usikkerhet, og nå innstramminger i praksis i Nav-distriktene. Opposisjonen har flere ganger tatt fatt i disse sakene. Det har gått svært lang tid. Det er derfor bra at vi nå får en helhetlig gjennomgang, slik det nå er påbegynt med Kaasa-utvalget. Det er mye bra i Kaasa-utvalgets innstilling, som nå er sendt på høring. Jeg tror f.eks. det kan være hensiktsmessig å slå sammen hjelpestønaden og omsorgslønnen, slik utvalget foreslår, for man skal være forsiktig med å gjøre det vanskelig både for byråkratiet og for brukerne ved å ha flere ordninger med overlappende hensikt enn det som er nødvendig. Jeg tror også det er hensiktsmessig å legge til rette for at foreldrene i større grad enn i dag kan kombinere omsorg med en yrkeskarriere. Vi vet godt at det kan være vanskelig å komme tilbake igjen i jobb etter mange år utenfor det ordinære yrkeslivet. Det er bra at omsorgslønnen skal være en pensjonsgivende inntekt. Jeg tror det kan være en riktig prioritering å gi dem med størst omsorgsoppgaver en større del av kaken. Men det kan da være mange som taper på dette dersom endringen skal være provenynøytral, og mange dilemmaer kan da skapes. Jeg vil også berømme utvalget for å ha foreslått en forsterket pårørendestøtte. Pårørende sliter mer enn befolkningen for øvrig med fysiske og psykiske plager, og det gjør inntrykk når man leser i innstillingen om en mor som sier: «Vi er slitne nok for hele verden». Samtidig er det en del ting jeg setter spørsmålstegn ved i rapporten. Bekymringen går primært på to ting. Det første er hvorvidt innstillingens fokus på likestilling, integrering, videreført arbeidstilknytning etc. kan gjøre at fokuset forsvinner fra der det burde ligge – på barnas og familienes beste. Det er vanskelig å innse for enkelte politikere, men alt er ikke politikk. Noen ganger kan man faktisk se på et problem isolert, uten at man skal dra inn alle mulige andre hensyn. Det gjelder særlig når sårbare barn er involvert. Det andre er hvorvidt en begrensning av pleiepengeordningen til maksimalt 50 pst. er formålstjenlig. Det er gode grunner til å tro at en slik begrensning er uhensiktsmessig rigid. Selvsagt er det mange som ønsker å beholde en tilknytning til yrkeslivet i de periodene de mottar pleiepenger, og for dem kan en slik ordning fungere bra. Men å sette et slikt tak som skal gjelde for alle, uavhengig av livssituasjon, virker kunstig. Én ting er å legge til rette for en fortsatt arbeidslivstilknytning, noe helt annet er nærmest å pålegge det. Hva med de barna der sykdommen plutselig forverres, eller som er i en annen situasjon som tilsier at begge foreldrene bør være sammen med barnet over en viss periode? Er det virkelig nødvendig å sette et så klart tak på pleiepengeordningen som det utvalget legger opp til? Jeg setter også spørsmålstegn ved om det er riktig, som utvalget foreslår, ikke å la det være mulig å kombinere pleiepenger og omsorgslønn eller 100 pst. arbeid ved noen av delene. Omsorgsoppgavene i slike familier begrenser seg ikke til kontortid i ukedagene. Dersom omsorgen foreldrene utfører, er en erstatning for kommunal omsorg, vil et slik rigid regelverk virkelig være hensiktsmessig? Jeg vil også nevne en siste ting: Hvordan har man med dette forslaget tenkt å sikre at foreldre over hele landet skal kunne oppleve at omsorgslønn er et reelt alternativ? Med dagens omsorgslønn framstår det noen ganger som helt tilfeldig hvorvidt man har på plass en skikkelig omsorgslønnsordning eller ikke. Kommunalt selvstyre er selvfølgelig en viktig verdi – det kan jeg som ordfører i 14 år skrive under på – men det kan ikke være sånn at man må krysse fingrene for at man bor i riktig kommune når behovet plutselig oppstår, eller at man blir tvunget til å være en såkalt velferdsnomade og må flytte til en annen kommune eller et annet distrikt. Dessuten vil mange små Nav-kontor – og til og med mange store – mangle kompetanse på de noen ganger svært sjeldne diagnosene det her gjelder. Dette er også noe av utfordringen i Samhandlingsreformen, nemlig at det legges opp til at mer og mer skal skje i kommunene. Det stiller krav til lokale ressurser, og det stiller krav til kompetanse. I Kaasa-utvalgets innstilling side 101 står det at de forskjellige forslagene i innstillingen vil «ha virkninger på både kommuneøkonomien og den statlige økonomien», og at det «synes klart at det vil være et behov for styrking av kommuneøkonomien». Da blir min interpellasjon: Hvordan og når vil statsråden sikre disse barna og deres familier trygghet og forutsigbarhet og kvalitet og stabilitet i omsorgen? Pårørendeomsorg er for Høyre også at det offentlige skal ha omsorg for både de helsemessige, faglige, menneskelige og økonomiske systemene rundt disse familiene og barna.