Jan Petersen (Høyre), 1999-01-28:
Denne gangen får vi altså en Europa-debatt som dreier seg om EU – og takk for det, for hver gang vi har drøftet Europa gjennom de siste fire-fem årene, har det vært alle andre problemstillinger enn akkurat denne. Jeg skal holde meg til temaet, men jeg har likevel lyst til å si at jeg synes at den ene viktige dimensjonen i norsk Europa-politikk i dag, nemlig OSSE-formannskapet, skjøttes av utenriksministeren på en aldeles forbilledlig måte. Det hadde jeg lyst til å si før jeg går løs på dagens virkelige tema, som er spørsmålet om EU. Nå ble redegjørelsen holdt på vegne av en såkalt nei-regjering. Det er bemerkelsesverdig å registrere den nøkterne tonen som holdes til selve den idéen som har båret manges oppfatning om at Norge skulle være noe annet enn Europa for øvrig, med andre verdier og en annen samfunnsutvikling. Denne forestillingen synes nå å bli svakere og svakere, fordi interessefellesskapet med det øvrige Europa trer tydelig frem, ikke minst i utenrikspolitiske spørsmål. Det trer også frem et verdifellesskap med det øvrige Europa. Det vitner den ganske harmoniske utviklingen av EØS-regelverket om. Den viser hvordan de aller fleste spørsmål finner sin praktiske løsning basert på det enkle faktum at vi innretter oss rimelig likt med resten av Europa. Selvsagt er det meningsbrytninger og forslag om forskjellige løsninger. Slik er det i alle åpne demokratier. Men forestillingen om annerledeslandet finnes nå først og fremst mellom permene i gulnede bøker i små opplag, og kanskje også i drømmene til noen som så sårt trenger partibyggende tiltak. Debatten nå dreier seg altså ikke om medlemskapsspørsmål – heller ikke den forrige eller en eventuell kommende debatt – men rett og slett om å ta innover seg nye, reelle problemer som bør ha sin løsning. Da går ikke skillet mellom en ja-side og en nei-side, men mellom det vi kan kalle EU-fundamentalister og folk som er villig til å gå inn i avtaler med EU basert på vår nåværende tilknytningsform; vi kan vel kanskje kalle oss for EØS-ere. Så er spørsmålet: Hva består disse reelle utfordringene som bør løses, i? Det ene er selvfølgelig å videreutvikle EØS-avtalen. Og jeg er enig i komitelederens innfallsvinkel, nemlig at det ikke er det vi først og fremst skal bruke tid på å debattere her, det tar vi sak for sak der det hører hjemme. Jeg har likevel lyst til å si at det hele tiden må være en målsetting for Norge å få bedre vilkår for norsk fiskerinæring. Det er allikevel et par ting som er knyttet til EØS-avtalen, som kanskje bør nevnes. Jeg ser at utenriksministeren også denne gang har behov for å lufte vetoretten. Jeg kan i og for seg godt forstå hans behov på det området – kanskje ikke først og fremst hans behov, men deler av Regjeringens behov for å lufte dette. Men det mest fornuftige sier han med det følgende: «Bruk av denne retten er en problemstilling som egner seg dårlig for en teoretisk diskusjon.» Det er helt riktig. Man må allikevel ha i bunnen at dette er en rett som vi bør benytte oss av bare i de ytterste og vanskeligste tilfeller, simpelthen fordi at rettslikheten er selve målsettingen med EØS-avtalen, og den bør vi fortsatt styre etter. Hvis vi skulle nå de stadier hvor det i det hele tatt kan bli snakk om å bruke vetoretten, tror jeg man gjør klokt i å vurdere på nytt de saker som har vært vanskelige, simpelthen for å etterprøve en del av de skjønn som allerede har ligget til grunn i saken. Jeg synes at en del av de foreliggende saker nettopp kaller på det, fordi det kan hende at det ved de skjønnene som er utøvet, ofte av faglig art, er lagt inn marginer som er greie å ha, inntil man kommer til de vanskelige avgjørelsene. Jeg må nok også si at jeg er veldig tvilende til den retningen som man nå åpenbart har når det gjelder energiområdet, og jeg har en følelse av at Regjeringen åtte måneder etter at EU fattet sitt vedtak, som i næringen fikk en bred og allmenn aksept – hva den har gjort i mellomtiden, er jeg ikke helt sikker på – tydeligvis ennå ikke har greid å bestemme seg helt for hva den egentlig vil. Her skal man være forsiktig så man ikke sender gale signaler, og bevisbyrden ligger på Regjeringen. Jeg har, som indikert i et replikkordskifte tidligere, en følelse av at Regjeringen på energiområdet, ikke helt tar innover seg at man nå ser et stadig mer liberalisert marked som krever helt nye løsninger, ikke minst når det gjelder oppstrøms- og nedstrømsaktiviteter, og også trekke konsekvenser for eierskapsforholdene. Flere offentlige debatter i januar måned har vist at dette er problemstillinger hvor Regjeringen ikke er helt på hugget, for å si det litt forsiktig. Jeg ser ikke bort fra at Regjeringen her er i ferd med å utkjempe gamle kamper og ikke tar innover seg nye utfordringer, og det er jo ikke noe godt utgangspunkt. Det interessante spørsmålet til Regjeringen – og jeg skal formulere meg litt forsiktig, siden Steensnæs har så såre følelser på dette området – blir dermed: Er en regjering som både har fundamentalister og EØS-ere i seg, i stand til og orker den å ta fullt innover seg nye utfordringer som måtte komme? Jeg skal uten videre gi Regjeringen ros for at de oppdragene som den har følt den burde gjennomføre, f.eks. forhandlingene om EØS og Schengen, har den gjort veldig skikkelig. Men er Regjeringen allikevel med sine holdninger – hvis den er en såkalt nei-regjering, da, hva man nå måtte legge i det – i stand til å tenke strategisk? Og hvis den ikke er det, er problemet: Er Stortinget i stand til å fylle den rollen fullt ut? Det er jo Regjeringen som leder hele vårt utenriksapparat, har kontaktene og derfor er det initiativtakende organet. Og jeg tror vi må si at det bare er gjennom en intim kjennskap til den europeisk debatt og til beslutningstakerne at man evner å se i tide de nødvendige grep som må tas, og at man har det apparatet som gjør at man kan ta de nødvendige grepene. Men uansett hvordan dette stiller seg, tror jeg det er viktig å understreke den rollen også Stortinget har som initiativtaker på dette området. Det får meg til å understreke betydningen av det internasjonale partisamarbeidet. Jeg tror dette både er viktige lytteposter og viktige kontaktpunkter overfor europeiske beslutningstakere. Problemet er selvfølgelig at det stiller Arbeiderpartiet og Høyre i en annen situasjon enn de fleste andre partier, men jeg tror det er viktig at alle søker denne type kontakter, og det var bakgrunnen for at Høyre talte til fordel for at Kristelig Folkeparti skulle få en tilknytning til vår europeiske organisasjon EPP. Jeg var veldig opptatt av den problemstillingen, jeg har forsøkt å påvirke i øst og vest rundt denne problemstillingen, og jeg må si jeg er glad for at utenriksministeren tok den så offensivt opp som han gjorde i den redegjørelsen han gav. Når det så gjelder de områdene som det nå er viktig å ta vare på, vil talere fra Høyre komme tilbake til disse. Jeg vil bare for fullstendighetens skyld nevne problemstillingen knyttet til euro, som vi òg har vært gjennom tidligere i Stortinget. Jeg vil også for fullstendighetens skyld i forbifarten nevne politisamarbeidet og samtidig understreke at det tror jeg er et av de viktige områdene hvor det er viktig ikke bare å definere at man gjerne vil undersøke hva EU gjør, men også uttrykke en politisk vilje til å koble seg så nær på som mulig. Her synes jeg nok statsministeren etterlot et og annet ønske i spontanspørretimen i går. Dette tror jeg er et viktig område hvor Norge må uttrykke vilje, fordi internasjonal kriminalitet er en av de helt store utfordringene. Så har vi sikkerhets- og utenrikspolitikken, hvor jeg nok kan dele den oppfatningen at det ikke er godt å si om alt det Tony Blair gjør, har den substansen som mange tror den har. Men at det her er en utvikling som har pågått lenge, et ønske om at europeerne skal ta mer ansvar, og at dette også deles av amerikanerne, det er helt på det rene. Og da vil jeg minne om poenget med at Norge knyttet seg nærmere opp mot Vestunionen, etter politisk press fra Høyre, simpelthen var at vi ikke skulle koble oss av denne type prosesser. Derfor er det viktig å være på hugget på dette området. Her ser jeg at endog forsvarsministeren har latt seg skremme betydelig av dette forslaget. Det er et godt tegn. Det er viktig å være nær denne problemstillingen. Men så tilbake til energisamarbeidet. På det området ble det praktisk talt ikke sagt noe fra utenriksministerens side, og det ble varslet veldig lite i forhold til den energimelding som kommer til våren. Jeg håper Regjeringen i den energimeldingen tar denne problemstillingen fullstendig innover seg, for hittil har den ikke vist seg å være i nærheten av å ha vilje til å gjøre det.