trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2005-05-10:
Med fare for å forlenge debatten: Grunnen til at jeg tar ordet, er at helse- og omsorgsministeren, klokelig muligens, valgte å ikke ta ordet i denne saken, men jeg vil utfordre ham likevel, for han representerer jo også partiet Høyre. Jeg har et spørsmål til helse- og omsorgsministeren som det kunne vært greit å få svar på, og det dreier seg om hvorfor man bl.a. ikke vil være med på å støtte systemet med ubetjente røykerom. Det har man faktisk ikke tatt inn over seg i det hele tatt. Og da er spørsmålet: Hele hensikten med røykeloven var å beskytte de ansatte og de ansattes arbeidsmiljø – jeg har ingen problemer med den biten – men hvorfor går man da imot ubetjente røykerom? Da har man fanget opp nettopp denne problemstillingen, for røykere, restauranteiere, restaurantansatte og ikke-røykere. Jeg vil utfordre statsråden på det punktet. Hvorfor kan ikke partiet Høyre, ved helse- og omsorgsministeren, være med på at dette kan vedtas, slik at man kan bli kvitt en del av den vridningseffekten man ser i dag? Det er riktig som representanten Jan Simonsen påpekte i sitt innlegg: På en restaurant som har mulighet for uteservering, kan den enkelte gjest faktisk ta med seg sine drikkevarer utenfor, fordi det allerede er gitt tillatelse til det. En restaurant som ikke har fått en slik bevilling, vil møte konkurransevridninger, fordi den ikke har den samme muligheten. Jeg håper helse- og omsorgsministeren vil gi en forklaring på hvorfor partiet Høyre er imot dette.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2005-05-10:
Allerede i dag sender Norge en rekke pasienter til forskjellige behandlingssteder rundt omkring i Europa. Her kan nevnes bl.a. Tyrkia, Kanariøyene, Montenegro og Fastlands-Spania, med bl.a. Reumasol. Dette er pasienter som til dels har et stort behov for å komme seg vekk og bli behandlet under andre klimatiske forhold enn det vi har i Norge. Representanten Simonsen fremmet et Dokument nr. 8-forslag om at man skulle foreta en godkjennelse av et behandlingstilbud ved Dødehavet. Det er det forslaget komiteen har avvist. Det forslaget som nå ligger på bordet, har en helt annen ordlyd. Der ber man om at man bl.a. skal foreta en gjennomgang og vurdere rapporten fra fagmiljøet i Helse Vest når det gjelder dette tilbudet. Allerede i forbindelse med Budsjett-innst. S nr. 11 for 2004-2005 fremmet Fremskrittspartiet et forslag om å be Regjeringen se nærmere på rehabiliteringstilbudet ved Dødehavet. På denne bakgrunn vil Fremskrittspartiet stemme for det omarbeidede forslaget som er lagt ut av representanten Simonsen i dag.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2005-05-10:
Det er vel ikke riktig med alternativ votering her, president, da det som ligger i det opprinnelige Dokument nr. 8-forslaget, er noe annet enn det som ligger i mitt forslag.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-05-10:
Jeg registrerer at det er et bredt engasjement og tverrpolitiske synspunkter knyttet til det faktum at det er blitt et høyt sukkerforbruk blant barn og unge, og at det er bekymringsfullt i mange henseende. Det samme gjelder den økende forekomst av overvekt blant disse gruppene. Vi vet også at forbruket av frukt og grønt er lavere enn det som er anbefalt av ernæringseksperter. Jeg vil først nevne at det pågår et arbeid med en lang rekke tiltak for å bedre kostholdet i befolkningen, spesielt innrettet mot barn og unge. Det er tiltak som bl.a. er en oppfølging av stortingsmeldingen «Resept for et sunnere Norge». Ett av tiltakene er en abonnementsordning for frukt og grønt i skolen. Den er nå faktisk etablert i samtlige fylker, og det satses årlig i budsjettene på å øke elevdeltakelsen i denne. Et annet prosjekt er fysisk aktivitet og måltider i skolen, som er et samarbeid mellom Utdannings- og forskningsdepartementet og Helse- og omsorgsdepartementet. Her fokuseres det på å utvikle gode rammer for aktivitet i skolehverdagen og for et godt skolemåltid. Resultatene fra dette prosjektet vil gi grunnlag for fremtidige løsninger. Behovet for å begrense sukkerforbruket og forebygge overvekt er en global utfordring. Dette var noe av bakgrunnen for at temaet ble tatt opp av WHO, og for at den globale strategien for kosthold, fysisk aktivitet og helse ble vedtatt i mai 2004. Norske helsemyndigheter er nå i gang med å se på hva som bør gjennomføres i forbindelse med denne oppfølgingen. Jeg vil også vise til handlingsplanen for fysisk aktivitet, som ble presentert i desember 2004. Under Stortingets behandling av statsbudsjettet for 2005 ble Regjeringen bedt om å utarbeide en nasjonal plan for forebygging, forskning og behandling av diabetes i løpet av 2005, som flere av talerne har vært inne på. Vi er nå i gang med dette arbeidet. Kosthold og ernæring vil bli et viktig tema i denne planen. Herunder kan det bli aktuelt med tiltak for å begrense sukkerforbruket. Merking av matvarer er et virkemiddel jeg ønsker å benytte bedre, slik at informasjon om matvarene gis på en best mulig måte til forbrukerne. I EU arbeides det med en revisjon av merkeregelverket, og norske myndigheter bidrar aktivt i dette arbeidet. Forslag om merking av sukkerinnhold vil være aktuelt sammen med en bedre merking av andre næringsstoffer. Temaet «kosthold blant barns og unges sukkerforbruks- og overvektsproblematikk» er med andre ord en prioritert del av folkehelsearbeidet i tiden fremover i Regjeringen.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-05-10:
Når det gjelder merking av matvarer, har det hatt stor oppmerksomhet, ikke bare hos oss, men faktisk i veldig mange land. Man skal ikke se på mange matvarer i en hvilken som helst forretning, før man ser at merkingen egentlig er mangelfull – den er mangelfull i forhold til å gjøre kvalifiserte valg, i den grad man er opptatt av å unngå spesielle tilsetningsstoffer. Det er bakgrunnen for at EU nå har en gjennomgang av sitt regelverk for hva man skal kunne tillate og ikke tillate. I det arbeidet deltar vi veldig aktivt. Sukker og søtningsstoffer er noe av det som ses på. Problemstillingen som representanten Gløtvold peker på knyttet til maissukker og fruktose, er en viktig bit av det. Det er forskjellige sukkertyper som nyttes, og som omskrives, og vi har sett ved merking av norske matvarer at man på en måte unngår problematikken ved å bruke de rette navnene, de vitenskapelige navnene, som for de fleste av oss forbrukere er komplett uforståelige. Derfor er det nødvendig å gjøre dette slik at folk kan gjøre kvalifiserte valg.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-05-10:
Ja, man må jo bruke de muligheter man har. Det er ikke slik at undertegnede, selv om han er helse- og omsorgsminister, er autorisert til å redegjøre for alle Høyres anliggender i enhver sak. Vi har nettopp avsluttet et landsmøte hvor alle som hadde noe på hjertet, fikk rikelig anledning til å ta ordet – og det var ganske mange, så vidt jeg forstod. Så vidt jeg har erfart, var det ingen som på det landsmøtet fremmet forslag i resolusjonssammenheng, i programarbeid, eller i innlegg tok opp problemstillinger knyttet til de store menneskelige lidelsene enkelte er påført som en konsekvens av at de ikke kan røyke hvor de vil lenger. Det var ikke det som var problemstillingen. Når det gjelder ubetjente røykerom og alt man kan finne på i randsonen av det som er hovedintensjonen med selve røykeloven, ser jeg for så vidt ikke noen grunn til å gå inn på det, annet enn å registrere at det faktum at vi innførte det vi gjorde på dette området, er, som en av representantene var inne på tidligere, antakeligvis det største enkeltgrep som er gjort for å bedre folkehelsen. Jeg er ganske sikker på at de menneskene som på sikt får flere leveår, vil være veldig glade for at vi gjorde dette, og at vi ikke reflekterte mer over ubetjente røykerom enn vi gjorde. Jeg registrerer også at det er en stigende grad av tilfredsstillelse i befolkningen som sådan for at vi har gjort det vi har gjort. Jeg er ganske sikker på at om 10–15 år er det ingen som går opp på denne talerstolen og bekymrer seg over det faktum at man ikke kan gjøre hva man vil hvor man vil, og påføre andre både kortsiktige og langsiktige lidelser. Så kan man altså, som jeg sa, i randsonen av dette konstruere opp tilfeller. Jeg synes at det valget som er gjort i sin tid, knyttet til hva man skal ha lov til og hva man ikke skal ha lov til, er ganske klokt. Det er heller ikke slik at det er noen signifikans i forhold til arbeidsplasser – pluss, minus. Tvert imot, dette går i veldig mange retninger, så vidt jeg har hørt, ifølge bransjeorganisasjonene. De er, så vidt jeg husker, ganske overrasket over de resultatene som nå foreligger. At Tostrupkjelleren har mindre besøk enn i sine glansdager, tror jeg ikke har noen særlig negativ innvirkning på folkehelsen!
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-05-10:
Formålet med behandlingsreiser til utlandet er å gi et supplerende tilbud til pasienter med kroniske sykdommer som har dokumentert nytte av behandlingstiltak i varmt og solrikt klima. Det forutsettes at tilbudet gis under forsvarlige medisinske forhold og etter norske kvalitetskrav. Revmatikere, pasienter med psoriasis, pasienter med senskader etter poliomyelitt, barn og ungdom med astma- og lungesykdommer og barn med atopisk eksem omfattes nå av ordningen med behandlingsreiser til utlandet. Omtrent 2 900 pasienter vil få et slikt tilbud i 2005. Departementet har delegert daglig administrasjon og faglig ansvar for ordningen til Rikshospitalet HF. Denne ordningen sikrer en faglig vurdering av de behandlingsstedene som brukes, og likebehandling i vurderingen av hvilke pasienter som blir gitt et tilbud. Ved behandlingen av Innst. S. nr. 82 for 2003-2004, innstilling fra sosialkomiteen om inntektssystem for spesialisthelsetjenesten, sluttet Stortinget seg til dette. Etter anbefaling i NOU 2000:2 – Behandlingsreiser til utlandet. Et offentlig ansvar? – må det nå foreligge minst to separate, vitenskapelig akseptable undersøkelser som bekrefter den enkelte pasientgruppes nytte av behandlingen i varmt og solrikt klima. Det pågår nå en studie for å vurdere om pasienter med nevromuskulære sykdommer også skal omfattes av ordningen. Det er også under forberedelse en studie av pasienter med MS, i tråd med Stortingets vedtak. Departementet har nå en avsluttet studie av pasienter med cerebral parese til vurdering. Når det gjelder valg av behandlingssteder, har Helse- og omsorgsdepartementet bedt Rikshospitalet HF om å konkurranseutsette alle behandlingsprogrammer, i tråd med EØS-avtalen og WTO-avtalen om offentlig anskaffelse. Anbudsutlysning skal være gjennomført for alle programmer innen utgangen av 2007. Dette betyr i praksis at alle behandlingssteder vil kunne konkurrere på like vilkår i forhold til de kravspesifikasjoner som vi utarbeider. Mitt overordnede mål er at flest mulig pasienter som omfattes av ordningen, får et kvalitativt godt tilbud innenfor vedtatte budsjettrammer. Helse- og omsorgsdepartementet har på nytt mottatt en søknad fra prosjektgruppen i Rogaland om godkjenning av behandlingsreiser til Dødehavet som en del av helsereisene finansiert av staten. Jeg vil be Rikshospitalet HF vurdere om det foreligger nye faglige momenter i søknaden i forhold til de pasientgruppene som er innlemmet i ordningen med behandlingsreiser til utlandet. Jeg anser det som hensiktsmessig at spørsmålet om behandlingsreiser til Dødehavet vurderes av Rikshospitalet HF etter ordinære regler for kvalitetskontroll og anbud. I den grad representanten Simonsen skulle følge representanten Høies oppfordring om å gjøre dette forslaget om til et oversendelsesforslag, ville det være naturlig at også den rapporten som det er vist til i Dokument nr. 8:50, blir tatt med ved vurderingen av hva man skal gjøre for mennesker med kroniske leddsykdommer og muskel- og skjelettlidelser, som har vært opptatt av det tilbudet som finnes ved Dødehavet.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2005-05-10:
Molvik gav en grei beskrivelse av SVs standpunkt i forhold til det foreliggende forslag, så jeg skal ikke utdype akkurat det standpunktet mer. Men jeg fikk en annen assosiasjon her, fordi det har vært mye snakk om krigen – Ole Paus har jo gitt uttrykk for at alt var mye bedre under krigen. Når man ser det i forhold til det konkrete vi diskuterer her, nemlig diabetes type 2, har Paus helt rett. Det fantes stort sett ikke diabetes type 2 i Norge under krigen. Det tankevekkende er hvordan Norge, i takt med en økt velstandsutvikling der man skulle hatt muligheter til å gjennomføre aktive tiltak for å forebygge sykdom i befolkningen, har fått en økende forekomst av diabetes type 2, som man tidligere har kalt aldersdiabetes, men som nå debuterer stadig tidligere, helt ned i yngre årsklasser, fordi kostholdet er usunt allerede fra spedbarnsalderen. Det som også er tankevekkende, er hvordan man nettopp like etter krigen – ut fra erkjennelsen av behovet for et sunt kosthold i et samfunn som var i en oppbygningsfase med lite kapital tilgjengelig – utviklet kostholdsvaner i skolen, f.eks. her i Oslo, med Oslofrokosten, som sikret at man på mange måter og i lang tid etterpå hadde et sunt kosthold blant skolebarn. Det er igjen tankevekkende at vi i dag, med bedre økonomi enn vi noensinne har hatt, ikke har en felles erkjennelse av at vi må gjøre noe med dette, i form av å skape sunnere kostholdsvaner i skolen, etablere mønstre med skolemåltider, og på den måten søke å få nye generasjoner av elever, av barn og unge som har andre holdninger når det gjelder kosthold. Jeg registrerer at Senterpartiet prisverdig nok tidligere har tatt opp det med frukt og grønt i skolen, og så langt jeg har registrert, har nå landsmøtet i Arbeiderpartiet vedtatt det samme. SV har også støttet at man skal satse i mye sterkere grad på sunt kosthold i skolen. Dersom det da blir et regjeringsskifte, betyr det at de tre partiene på mange måter har forpliktet seg til å få en endring av denne tilstanden, og at det bør være et satsingsområde i forhold til at man innfører en type skolemåltid som gjerne kan starte med frukt og grønt, men som bør være mer ambisiøst enn som så. På den måten kan man over tid bygge ned sukkerinntaket og sikre at enhver elev som møter på skolen i grunnskolen, utvikler sunne kostholdsvaner og inntar et måltid. Mange gjør ikke det i dag, eller velger alternativt å kjøpe brus og skoleboller. På den måten utvikler de både dårlig kosthold og usunne vaner i forhold til tannskader.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2005-05-10:
Behandlingsreiser til utlandet har representert et nyttig supplement til ulike behandlingstilbud i Norge. Det dreier seg om muligheten til å komme i et annet miljø, treffe andre fagmiljøer som kanskje har en litt annen tilnærming, utvikle sosiale relasjoner i et annet miljø og få tilgang på sol og varme. Det er jo en tradisjon vi har hatt i Norge i veldig mange år, at man har hatt ordninger for behandlingsreiser. Det gjelder både for ledd-, muskel- og skjelettlidelser og for ulike hudlidelser. Samtidig er det viktig å sikre kvaliteten på de tilbudene man går inn i og avtalefester i Norge, for vi vet at ulike forhold kan spille inn. Noen steder vil fagtilbudet ikke være av en slik kvalitet at det er forsvarlig å bruke midler på det. Andre steder kan forholdene lokalt være utrygge bl.a. på grunn av krigshandlinger. Det kan gjøre det unaturlig å videreføre tilbudet, i hvert fall i situasjoner der utryggheten eksisterer. Sosialkomiteen har besøkt behandlingssteder. I inneværende periode besøkte vi Igalo i Montenegro og så på forholdene når det gjaldt behandling der. Det man ser, er et behov for forutsigbarhet hvis det først er inngått avtaler, slik at de som skal stå for behandlingen, vet hva de har å forholde seg til og kan være rimelig trygge på at ansettelse av helsepersonell, utvikling av plasser, vedlikeholdsutgifter og eventuell påbygging kan gjøres nettopp fordi man vet at man vil videreføre det tilbudet over tid. Det vil ikke være likegyldig om man så inngår avtaler på nye steder og utvider tilbudet der, for de som skal gis et behandlingstilbud over tid, vil være omtrent det samme antallet. Det betyr at hvis man stadig utvider til nye steder, vil det påvirke behandlingstilbudet på det stedet som man i utgangspunktet hadde inngått en avtale med. Derfor er SV opptatt av at den typen forutsigbarhet må eksistere, og at Norge må bidra aktivt til å understøtte kvalitetsutviklingen på de steder hvor man allerede har inngått avtaler. Så kan det godt tenkes at man i ulike sammenhenger bør ha en gjennomgang for å se på om andre steder skal komme inn, og om man skal endre på det man har, fordi kvaliteten ikke er god nok. Men det er veldig uegnet å gjøre den typen vurderinger med utgangspunkt i et Dokument nr. 8-forslag og et forslag framlagt i salen om morgenen. Dette må man ha en langsiktighet i. Derfor støtter SV at forslaget blir oversendt, slik at Regjeringen kan vurdere det selv. Dersom det ikke blir oversendt, vil ikke vi støtte det forslaget her i salen i dag.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2005-05-10:
Regjeringen får altså støtte fra komiteens flertall for at man må ha retningslinjer for prøvetaking. Det bør Regjeringen være glad for. Så er det altså slik at et flertall i denne salen entydig har sagt at Norge skal ligge langt framme i verden – vi har vel til og med sagt lengst framme i verden – når det gjelder forskning på stamceller fra nyfødte individer. Kilden til stamceller er nettopp navlestrengsblod i tillegg til beinmarg. Det å framstille Norge som et foregangsland når man satser 9 mill. kr og uttrykker bekymring for at man da skal ha et materiale som skal være tilgjengelig om ti år, står jo ikke til troende. Det betyr at Regjeringen går inn på vedtak som de overhodet ikke har noen planer om å følge opp. Det er det som er realiteten her. Det er klart at man her prøver å framstille det som om forskningsmiljøene i utgangspunktet er motstandere av at man skal få mer midler tilgjengelig. Det er jo helt galt. Det forskningsmiljøene selvfølgelig er bekymret for, er om man har en regjering som ikke ønsker å satse mer – i strid med det vedtaket Stortinget har fattet – og så skal man med sparsomme midler risikere å måtte fordele det på flere oppgaver. Hvis Regjeringen skal stå til troende med hensyn til det vedtaket Regjeringen selv har vært med på, må man nødvendigvis utvikle dette på felt der man har tilgang til materiale. Det har man når det gjelder navlestrengsblod. Dette har ingenting å gjøre med å komme i strid med forskningsmiljøene. Hvis forskningsmiljøene vet at de får midler, at man får mulighet til å oppbevare materiale for så å tine det opp, se på celledelingen av materialet og utvikle det videre, er det klart at forskningsmiljøene vil følge det opp. Problemet er at forskningsmiljøene vet at man har en regjering som, i motsetning til det den sier, ikke er villig til å satse på det i det hele tatt. Derfor bør Regjeringen følge opp politiske vedtak som Stortinget har fattet, istedenfor å bruke masse energi på å motarbeide det.
Bent Høie (Høyre), 2005-05-10:
Denne debatten gir jo òg en anledning til å understreke at røykeloven etter snart ett års virketid har vært en stor suksess med tanke på det som var målsettingen med loven, nemlig å beskytte arbeidstakere i serveringsbransjen mot passiv røyking. Men man kan jo også si at den har hatt en veldig hyggelig bieffekt. I denne komiteen snakker vi jo sjelden om hyggelige bieffekter, men det kan vi gjøre i denne saken. Røykeloven har nemlig òg vært medvirkende til at veldig mange flere har fått hjelp til å slutte å røyke. I så måte er dette kanskje én av de sakene i denne perioden som i ettertid vil ha størst langsiktig virkning på folks helse. Alle de spådommene som ble framført mot loven, alle problemene med loven som ble framhevet, har stort sett ikke slått til. Derfor er det veldig hyggelig når den nå har fungert både en sommer og en vinter. Det initiativet som her er tatt, dreier seg om forholdene i bingolokaler. Det som var viktig for flertallet i forbindelse med røykeloven, var jo å ha en lov som var så tydelig og så klar på virkeområdet at den ikke førte til smutthull eller vridningseffekter i en konkurransesituasjon mellom ulike serveringssteder. Det har òg fungert bra. Bingolokaler er imidlertid ikke ordinære serveringssteder i den forstand. Hovedvirksomheten i et bingolokale er jo nødvendigvis bingospilling. Dermed har komiteen vært opptatt av å vise til Sosial- og helsedirektoratets noe mer liberale tolkning i forhold til bingolokaler, som òg jeg mener er i tråd med flertallets mening da loven ble vedtatt. Hvis røykeloven håndteres rigid når det gjelder disse bingolokalene, fungerer den mer som et kaffeforbud enn et røykeforbud – en bingovirksomhet kan selvfølgelig velge å drive videre uten noen form for servering, men vil da ha et eget røykelokale. Flertallet er fornøyd med at Sosial- og helsedirektoratet har gitt beskjed til tilsynsmyndighetene om at en ved dispensasjonssøknader kan legge til grunn en mer liberal tolkning når det gjelder enklere servering, f.eks. kaffe fra automater i bingolokaler, for det vil ikke rokke ved det som er hovedhensikten med loven.
Bent Høie (Høyre), 2005-05-10:
Når jeg ber om ordet i denne saken, er det fordi det har kommet et nytt forslag på bordet i dag, fra representanten Jan Simonsen, som er noe annerledes enn det forslaget som opprinnelig ble fremmet i Dokument nr. 8:50. Når vi er med på å avvise Dokument nr. 8-forslaget, har det bakgrunn i at det er Rikshospitalet som har ansvar for kjøp av denne type tjenester i utlandet, og at en må legge til grunn den faglige vurdering og den kost-nyttevurderingen som de har ansvar for å foreta i forhold til kjøp av denne type plasser i utlandet. Tilbudet er veldig positivt, det har stor gevinst for dem som får ta del i det, og det er derfor viktig at dette blir gjort på en slik måte at vi får flest mulig behandlinger for de pengene som Stortinget bevilger til denne posten over statsbudsjettet. Det betyr ikke at tilbudet ved Dødehavet er utelukket fra å bli vurdert i framtiden – tvert imot, det vil absolutt bli tatt med i de vurderinger som skal gjøres framover. Derfor vil jeg sterkt anmode representanten Simonsen om å gjøre sitt nye forslag om til et oversendelsesforslag, slik at forslaget ikke blir nedstemt, men kan tas med i det videre arbeidet, og at bl.a. rapporten fra fagmiljøet i Helse Vest dermed blir en del av de framtidige vurderingene som skal gjøres i forhold til hvilke tilbud vi skal gi pasientene i utlandet. Disse vurderingene gjøres ikke av Stortinget, de gjøres av Rikshospitalet.
Bent Høie (Høyre), 2005-05-10:
Når det gjelder det opprinnelige forslaget i saken, vil jeg vise til saksordførers innlegg og til det arbeidet som pågår i Regjeringen for å sikre retningslinjer for denne type virksomhet på de offentlige fødeklinikkene. Saken har imidlertid fått en litt annen vending med det forslaget som tas opp av flertallet i dag om at Stortinget ber Regjeringen legge til rette for etableringen av en biobank som ledd i forskning på navlestrengsblod. Dette er et forslag som har skapt forundring langt utenfor dette huset, idet det virker som en her i forkant har bestemt seg for at en har behov for en slik bank, og så har en etterpå prøvd å finne argumenter for det. Argumentene har blitt smalere og smalere etter hvert som saken har skredet fram. Til slutt står en igjen med at en mener at en skal opprette denne banken fordi en skal ha en framtidig forskning på konsekvensene av nedfrysing av navlestrengsblod og bruken av dette i etterkant. Det er ganske spesielt at Stortinget her velger å gå til en slik beslutning at en ber Regjeringen legge til rette for opprettelse av en biobank som ingen fagmiljøer har bedt om, og som en av våre fremste fagpersoner på forskning på stamceller fra navlestrengsblod kaller for «dum handlekraft» i Vårt Land fredag i forrige uke. Utfordringen for dette miljøet er ikke at de mangler tilgang på navlestrengsblod. Utfordringen er å få nok ressurser til å forske på stamceller fra navlestrengsblod. Det er også en prioritert oppgave for Regjeringen og årsaken til at en i statsbudsjettet for 2005 bevilget 9 mill. kr til denne typen forskning. At Stortinget allikevel velger å gå direkte på et slikt vedtak uten å be om en utredning om eller vurdering av om behovet for en slik bank, kan kun være et uttrykk for at en har behov for å vise det en kan kalle for handlekraft på et område, uten at en nødvendigvis ser et klart behov for det. Det er synd, fordi det både vil dreie ressurser vekk fra det som sannsynligvis bør prioriteres, samtidig som det setter Stortinget i et litt underlig lys i forhold til de beslutningene vi her fatter. Jeg vil derfor sterkt anmode flertallet om å gjøre I i forslaget til vedtak om til et oversendelsesforslag, slik at en kan få en god, faglig vurdering i forhold til om dette er et prioritert område innenfor forskningen, og et område der forskerne selv mener at de har behov for en biobank. Ellers bør en bruke disse ressursene på en mer målrettet måte enn det som en nå kan risikere.
Per Steinar Osmundnes (Kristelig Folkeparti), 2005-05-10:
Innføringa av røykfrie serveringsstader var ein historisk milepæl i kampen mot dei helseskadane som tobakken fører med seg. No har røykelova vart i eitt år – og den store skremselspropagandaen mot røykelova har ikkje slått til, og satiriske kommentarar og andre fine uttrykk kjem sikkert ikkje til å endre akkurat på det. Den viktigaste grunnen til at ein gjennomførte røykelova, var dei tilsette og omsynet til dei, og der har ein hatt positive resultat så langt. Det kan også vere interessant å sjå at trivselen ved å gå på utestader faktisk har auka monaleg etter at ein innførte røykeforbodet. I dette Dokument nr. 8-forslaget set vi fokus på bingolokale. Eg stiller meg bak saksordføraren, Bent Høie, sin gjennomgang og ser ikkje nokon grunn til at vi frå Kristeleg Folkeparti si side skal dra ut debatten om bingolokale her i salen.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2005-05-10:
Da jeg satt her og lyttet i påvente av å ta ordet i neste sak, må jeg si at jeg reagerte på representanten Bent Høies voldsomme hyllest av røykeloven. Han sa at loven har ført til mindre plager med passiv røyking for de ansatte i utelivsbransjen. Det er sikkert riktig for de ansatte som fortsatt har jobb. Det er mange som ikke har det i dag. Bent Høie kan bare gå skrått over gaten til Tostrupkjelleren – mange andre representanter gjør jo det av og til – og snakke litt med de ansatte der. De har hatt en reduksjon i omsetningen på 80 pst. etter at røykeloven kom, og de har vært nødt til å si opp mange ansatte. Det samme gjelder for andre utesteder som har kjellerlokaler. Bent Høie sa at røykeloven ikke hadde ført til konkurransevridning. Med all respekt: Jeg har jo ikke lov til å bruke uttrykk som tøv, men det er helt åpenbart at det er feil! Det har vært en betydelig konkurransevridning til fordel for de utestedene som har tilgang til bord på fortauene – som altså holder til i første etasje og får lov av kommunen til å leie plass til noen bord. Da har de jo i realiteten et røykerom, selv om det til sine tider kan være svært så kaldt. Men de som ikke har tilgang til utearealer, er blitt de store taperne. Så det å si at røykeloven – man kan si mye om den, og jeg skal ikke ta opp hele debatten – har vært problemfri, er en meningsløs påstand, totalt uten dekning.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2005-05-10:
Jeg skal bruke de få minuttene jeg har, til å vise til det brevet som komiteen har mottatt fra fylkesordføreren i Rogaland. Komiteens medlemmer fra Høyre, SV, Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet viser i innstillingen til et svar fra helse- og omsorgsministeren i en spørretime der statsråden viser til en studie med en prøvegruppe psoriasispasienter som ikke dokumenterte noen spesielle fordeler ved behandling ved Dødehavet framfor ved behandling på Kanariøyene. Ifølge fylkesordføreren i Rogaland er denne undersøkelsen fra 1999. Da er det i høyeste grad en merkverdig argumentasjon. Undersøkelsen er over fem år gammel og handler om en helt annen sykdom. Mitt forslag gjelder altså et behandlingstilbud for personer med kronisk leddsykdom og muskel- og skjelettlidelser. En gruppe innen det medisinske fagmiljøet ved Helse Vest har det siste halve året gjort et solid arbeid innen dette området i samarbeid med verdens ledende forskningsmiljøer på området, bl.a. de store universitetssykehusene i Israel. Senest i mars 2005 gjennomførte en pilotgruppe et tre uker langt behandlingsopphold ved Dødehavet. I statusrapporten etter dette oppholdet konkluderes det med at oppholdet ved Dødehavet både er mer omfattende og kvalitativt bedre enn liknende opphold andre steder, og det hevdes også at kostnadene er lave. Jeg registrerer likevel at forslaget mitt om gratis behandlingstilbud ved Dødehavet ikke har fått tilslutning i komiteen. Jeg har derfor levert inn følgende forslag, som er omdelt på representantenes bord: «Stortinget ber Regjeringen foreta en gjennomgang av statens kjøp av behandlingsplasser i utlandet, både til pasienter med hudsykdommer og til pasienter med leddgiktsykdommer og muskel- og skjelettlidelser, og i denne gjennomgangen vurdere rapporten fra fagmiljøet i Helse Vest om behandling og rehabilitering av mennesker med kronisk leddsykdom og muskel- og skjelettlidelser ved Dødehavet.» Jeg har merket meg at helseministeren har lovet å be Rikshospitalet seriøst ta opp til vurdering behandlingstilbudet som er utarbeidet av fagmiljøet ved Helse Vest. Flere representanter fra regjeringspartiene har også hatt gode innlegg og gitt uttrykk for at det bør vurderes seriøst. Jeg vil derfor omgjøre forslaget mitt til et oversendelsesforslag. Jeg tar med dette opp forslaget som er utdelt, samtidig som jeg ber om at det omgjøres til et oversendelsesforslag.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2005-05-10:
Sosialkomiteen har ved flere anledninger og i flere saker gitt uttrykk for at vi er opptatt av pasienter med revmatisme og muskel- og skjelettlidelser. Det kommer særlig til uttrykk i den såkalte folkehelsemeldingen. Pasienter som vi sender til behandling i utlandet, må få god behandling ved institusjoner der sikkerheten er ivaretatt og kvaliteten på behandlingen god. De institusjoner vi i dag samarbeider med, er velfungerende behandlingsinstitusjoner, og de har kapasitet til å ta imot flere nordmenn til behandling dersom det er behov for det. Komiteen har funnet grunn til å understreke at norske pasienter må ha trygghet for at det er stabile politiske og sikkerhetsmessige forhold i det land de er til behandling i. De institusjoner vi nå benytter, oppfyller disse kravene for våre pasienter. Som det framgår av saken, viser komiteens flertall, Arbeiderpartiet, Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, til et brev av 4. oktober 2004 fra representanten Woie Duesund, der helse- og omsorgsministeren blir spurt om muligheten for en evaluering av klimabehandling ved Dødehavet for andre lidelser enn psoriasis, f.eks. revmatisme. I besvarelsen av 13. oktober samme år ble det opplyst at det er gjennomført en studie med en prøvegruppe psoriasispasienter til Dødehavet. Det framkommer av svarbrevet at det i de medisinske konklusjonene fra studiet ikke finnes holdepunkter for statistiske forskjeller mellom behandling ved Dødehavet og behandlingen på Kanariøyene. Dette har komiteens flertall lagt til grunn. Det framkommer også at kostnadene for klimabehandling ved Dødehavet lå 90 pst. over kostnadene for behandling i Europa. Det er også lagt til grunn faktorer som pasienttilfredshet, lange flyreiser, fasiliteter for norsk helsepersonell og den urolige politiske situasjonen. Det er Rikshospitalet som har ansvar for kjøp av denne type behandlingstjenester i utlandet. Det er foreløpig inngått avtaler med behandlingssteder i Tyrkia, på Kanariøyene og i Montenegro. Et flertall i komiteen, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, uttrykker bekymring for at det ikke har vært noen utvidelse av antall pasienter til de behandlingstilbudene vi allerede har i Tyrkia og Igalo. Det har vært vanskelig å opprettholde det tidligere pasienttallet i Igalo. Disse medlemmene mener det er viktig først og fremst å sikre de behandlingstilbud som allerede er etablert. Med dette som bakgrunn er det en samlet komite som ikke ønsker å støtte forslaget i Dokument nr. 8:50, men avvise det.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2005-05-10:
Jeg er kanskje litt forundret over den vendingen denne debatten fikk, men jeg skal ikke forundre meg lenge over det. Representanten Simonsen viser nå til et brev fra fylkesordføreren i Rogaland. Det er vel og bra, men jeg synes det er vanskelig for en komite å legge et slikt brev til grunn. Vi er nødt til å forholde oss til det svaret som vi har fått fra statsråden. Hvis ikke det svaret medfører riktighet, må det være noe statsråden får rydde opp i. Nå har Simonsen gjort forslaget om til et oversendelsesforslag, og Arbeiderpartiet kan godt støtte et slikt oversendelsesforslag.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2005-03-17:
Jeg takker helseministeren for svaret. Så langt jeg kunne bedømme, var det svært liten uenighet mellom helseministeren og meg når det gjelder å beskrive den situasjonen som vi i øyeblikket har. Derimot er jeg ikke enig med helseministeren i at det er mangel på kvalifisert hjelp som er det største problemet. Vi har jo nylig lest en rapport som kunne fortelle at 8 pst. av kvalifiserte omsorgsarbeidere i sykehjemmene nå var meldt ledige, dvs. de var oppsagt på grunn av den vanskelige budsjettsituasjonen i mange kommuner. Da sier det meg at de kommunene hvor dette har skjedd, ikke har prioritert den lovpålagte oppgaven de har i forhold til å gi forsvarlig pleie og omsorg i offentlige sykehjem. Det må være andre ting som man må kunne kutte på, enn pleie og omsorg for de aller sykeste av de syke i dette landet. Det er positivt at departementet har tatt opp problemet, som er særlig stort i storbyene. Så fort vi får resultater fra dette programmet, forventer jeg at det blir meddelt Stortinget på en egnet måte, slik at vi kan føle oss trygge på at den kvalifiserte omsorgen som Stortinget vitterlig har vedtatt, også eksisterer, ikke bare enkelte steder, ikke bare for det meste, men over det hele. Når helseministeren bruker uttrykket å bidra til at hjulene går rundt, og det er snakk om en sykepleier på vakt om natten for 180 pasienter, da går med respekt å melde ikke hjulene rundt. Det er uforsvarlig omsorg og pleie i en offentlig institusjon. Ellers er jeg helt enig med helseministeren i – og jeg tror vi kan påvirke det alle og enhver – at kommunene må stimuleres til å etterutdanne og videreutdanne ufaglært hjelp. Det er gjerne eldre kvinner som har gått som ufaglært hjelp, kanskje i mange år. Med en skikkelig etterutdannelse for disse vil vi få virkelig gode omsorgsarbeidere med stor empati for pasientene. Så det arbeidet bør intensiveres i de fleste kommuner. Da vil vi kunne komme noe lenger enn tilfellet er i dag.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2005-03-17:
Det var en bestemt mening fra min side med å ta opp en interpellasjon av denne karakter i dette året da eldreplanen egentlig skal avsluttes, å minne oss alle om at gode bygninger, gode boliger, er vel og bra, men innholdet i omsorgen som skal gis, er enda viktigere. Jeg registrerer med ganske stor forundring at representanter for det partiet som tar mål av seg til å danne ny regjering til høsten, ikke har funnet det nødvendig å delta i en debatt som denne. Det er ganske oppsiktsvekkende. Til representanten Bent Høie vil jeg si: Ja, måltallene var konstatert oppfylt i revisjonsrapporten, men hvis man leser rapporten nøye, står det også der at planens begynnelse og utførelse ikke i tilstrekkelig hadde tatt hensyn til de svakeste av de svake. 38 400 enheter ble bygd, i underkant av 5 000 sykehjemsplasser med enerom, slik at vi ved utgangen av dette året vil stå tilbake med en venteliste på sykehjemsplasser på over 12 000. Og om 20–30 år har vi behov for mellom 30 000 og 40 000 nye plasser. Det er signaler i dag som tilsier at flere kommuner nå begynner å ta enerommene i bruk som flersengsrom på grunn av det store presset utenfra, og det er sågar en kommune som jeg kjenner spesielt til, som har fått godkjent å bygge et nytt sykehjem – innen planens system – med flersengsrom. Jeg skal ikke nevne kommunens navn. Jeg vil ellers si at debatten har vært god. Alle og enhver av oss har en tanke både i hodet og hjertet: De eldre syke må få det bedre jevnt over enn det som er situasjonen i dag. Det ønsker vi, og det har Norge råd til.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-03-17:
Når en skal diskutere for så vidt et hvilket som helst tema, er det viktig at en er enig i selve beskrivelsen av virkeligheten, og det opplever jeg at undertegnede og representanten Alvheim, leder av sosialkomiteen, er. Jeg er veldig enig i det siste representanten sa, nemlig det som går på etter- og videreutdanning, ikke minst det faktum at en del tidligere hjemmeværende husmødre som har jobbet deltid i omsorgsyrker, og som kanskje får anledning til å gå inn i fulle stillinger, blir gitt etterutdanning. Nettopp dette har vist seg som det mest effektive etterutdanningsprosjektet som har vært. Når det gjelder det representanten sa om kommunal økonomi – altså den økonomiske evnen til å prioritere, og det andre som går på viljen, nemlig om man prioriterer dette området – må jeg gi representanten rett i at det er klart at noen kommuner har hatt en økonomi som har vært anstrengt. Der har man måttet foreta harde prioriteringer. Men også en del kommuner som har hatt en tilstrekkelig økonomi, har prioritert andre områder enn massiv satsing på eldreomsorgen. Det vet vi veldig godt fra mange landsdeler. Dette er jo slik systemet er, overlatt til den kommunale prioriteringen, og det må vi ha respekt for så langt det rekker. Når det gjelder kvalitetsindikatorene og resultatene av de pågående prosjektene når det gjelder etter- og videreutdanning, skal jeg selvfølgelig sørge for at Stortinget blir meddelt disse på en relevant måte. Det vil være naturlig å ha en meldingsdel om det i forbindelse med statsbudsjettet til høsten, slik at Stortinget kan få en samlet fremstilling av nettopp dette helt grunnleggende, nemlig omfanget av og kvaliteten på omsorgen i våre kommuner.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-03-17:
Det er en slags ringen er sluttet-situasjon. Representanten Alvheim, representanten Gløtvold og jeg – og, så vidt jeg husker, også representanten Signe Øye, som har beæret oss med sitt nærvær nå mot slutten av debatten – var med da vi innledet arbeidet i sosialkomiteen i perioden 1993–1997 med denne eldreplanen. Representanten Høie nevnte at det hadde vært bred enighet. Det er riktig, det var bred enighet om målsetting og en del ambisjoner. Men det er også riktig, det representanten Alvheim sier, det var uenighet i komiteen og i innstillingen om dimensjonering og forholdstall, ikke minst mellom omsorgsboliger og sykehjemsplasser. Og det kan ikke stikkes under stol at representanten Alvheim var en sterk talsmann for et høyere sykehjemsantall og hadde mange påpekninger innledningsvis den gangen. Så vidt jeg husker, var det Hill-Marta Solberg som var sosialminister den gangen. En del av de anførslene representanten Alvheim hadde, har jo ettertiden vist at han hadde rett i, for det er foretatt justeringer i ettertid. Men så er det også rett, det representanten Høie sa, at det i Riksrevisjonens gjennomgang av gjennomføringen av eldreplanen ble anført nokså spesielt at dette var en av de store reformene som hadde hatt størst grad av måloppnåelse i forhold til sitt utgangspunkt og de korrigeringene som var gjort underveis. Jeg møtte på høring i kontrollkomiteen nettopp om gjennomføringen av den planen, og, som de fleste i denne salen vet, lar jo kontrollkomiteen vanligvis ikke anledningen gå fra seg til å påpeke svakheter i embetsførselen til statsråder ved gjennomføring av hva det måtte være. Men det var en bred enighet om at også det var gjort på en god måte. Så tror jeg også det er riktig å legge seg på minne det som har vært oppe i debatten, og som ikke minst representanten Alvheim har vært inne på, nemlig fremtidige utfordringer. For det er ingen tvil om at når vi ser på demografisk utvikling, når vi ikke minst ser på det forhold at stadig flere av de eldre blir vesentlig eldre, når vi ser på den medisinske utviklingen og det at folk skrives ut tidligere fra sykehus, gir det noen nye utfordringer i sykehjemsdimensjonering i kommunesektoren. Jeg føler meg ganske sikker på at når vi kommer 15–20 år frem i tid, har vi også et eller annet som er midt imellom første- og annenlinjetjenesten, ikke minst i forhold til de eldre. Avslutningsvis vil jeg bare takke interpellanten for debatten, for initiativet og for at vi med dette kanskje har en ringen er sluttet-situasjon.
Bent Høie (Høyre), 2005-03-17:
Representanten Hildeng fikk kanskje skrekk for talerstolen etter at den ramlet sammen da at hun var oppe tidligere i dag. Jeg er veldig glad for denne debatten, fordi den peker på noe som er veldig viktig, nemlig hva en skal fokusere på nå når en går mot sluttfasen i Stortingets opptrappingsplan. Det er helt åpenbart, som både interpellanten og helse- og omsorgsministeren peker på, at det nå er viktig å ha fokus på kvaliteten på de tjenestene som gis. Opptrappingsplanens bakgrunn var jo stor mangel på kapasitet. Derfor var det en reform som hadde stort fokus på bygg, på å skaffe plasser, mens Regjeringen i etterkant har fylt opp med kvalitetsmeldingen om pleie- og omsorgstjenestene. Helseministeren har i stor grad redegjort for de ulike forslagene og de ulike tiltakene som er satt i gang for å få et større fokus på innholdet i tjenestene, så jeg vil ikke kommentere noe mer utover det, annet enn å vise til det som ministeren har sagt. Det som imidlertid fikk meg til å ta ordet, var representanten Alvheims beskrivelse av gjennomføringen av eldreplanen. Det kan ikke stå uimotsagt, for eldreplanen var jo en plan som ble vedtatt enstemmig i Stortinget, og målsettingene var enstemmige. Og saken om ferdigstillelsen av eldreplanen, som ble lagt fram av den forrige sosialministeren, ble også enstemmig vedtatt av dette storting. Hvis det er noe galt med målene i planen, er det et felles ansvar, for vi står alle bak målene. Når det gjelder gjennomføringen, er det faktisk slik at Riksrevisjonens vurdering av gjennomføring av handlingsplanen for eldreomsorgen konkluderer med: «Det er sjelden å se så stor grad av måloppnåelse i offentlig forvaltning.» Det er en beskrivelse som det er viktig å ha med seg, for det er ett felt der en i fellesskap har klart å løfte et område hvor en også har nådd målene. Blant annet innebærer planen at en har fått 12 000 nye årsverk på dette området. Det må også ha betydd en kvalitetsheving. Så på dette området må jeg nesten få lov til å sitere komiteens leder, John I. Alvheim: Situasjonen er ikke så ille som vi ofte vil ha det til.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2005-03-17:
Vi har tidligere her i dag diskutert én side av det faglige nivået på behandling, pleie og omsorg i norske sykehjem, nemlig det som dreier seg om legedekningen. Spørsmålet om kvalitet og faglig nivå dreier seg sjølsagt om mye mer enn det rent medisinsk-faglige som tilsynslegene har det overordnede ansvaret for. Høy faglig kvalitet dreier seg om mange nok ansatte på jobb til enhver tid av alle typer aktuelle yrkesgrupper, slik at pasienter og beboere får den behandling, pleie og omsorg som de sjøl opplever som god, og som blir gitt til rett tid. Det dreier seg også om den faglige kvaliteten på det arbeidet som faktisk utføres, at det holder faglige mål, og at det er de riktige tingene som rent faktisk blir gjort. All god kvalitet koster penger. Hvis det er viktig for oss å få den beste kvaliteten på en vare, ja så er vi forberedt på og villig til å betale for det. Dette tror jeg de aller fleste her vil erkjenne og være enig i. Men for denne regjeringa og flertallet her i denne salen, virker det som om sammenhengen mellom pris og kvalitet gjelder på alle områder, men med ett viktig unntak: de offentlige velferdstjenestene. På dette området virker det som om det skal være mulig å få til en betydelig forbedring av kvaliteten uten at det trenger å koste særlig mye. For min og SVs del er det helt sjølsagt at sammenhengen mellom pris og kvalitet også gjelder for velferdstjenestene. Vi får heller ikke her bedre kvalitet enn det vi er villig til å betale for. De aller viktigste velferdstjenestene i Norge blir utført i kommunene og av kommunene. Dermed er kvaliteten på disse tjenestene helt avhengig av de økonomiske mulighetene kommunene har for å skape denne kvaliteten. Disse mulighetene bestemmes i svært stor grad her i huset. God ledelse og god organisering er viktig, men god kvalitet krever også flere ansatte, ikke færre, slik det nå blir i mange kommuner på grunn av denne regjeringas kommuneøkonomi. God kvalitet krever at folk holder ut i jobben, ikke at flere blir sykmeldt på grunn av arbeidsbelastningen, slik vi ser i pleie- og omsorgssektoren i kommunene. God kvalitet krever et løft for lønns- og arbeidsforholdene for lavtlønns- og kvinneyrkene, som er ryggraden i denne sektoren, både for å beholde de gode fagfolkene vi allerede har, og for å klare å rekruttere nye. Dette er helt avgjørende for å klare å rekruttere ungdommen til disse viktige yrkene. God kvalitet krever også muligheter til faglig utvikling og fornying underveis i yrkeskarrieren. God kvalitet krever at de som ønsker det, skal kunne få fulle stillinger. Alt dette har sin pris. På dette området står både interpellanten og statsråden overfor den samme utfordringen: politisk vilje til å betale denne prisen.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2005-03-17:
Det overordnede målet er at brukerne i eldreomsorgen får faglig forsvarlig helsehjelp. To faktorer er særlig viktige: rekruttering og kvalitet. Jeg er enig med representanten Alvheim i at det faglige nivået på omsorgen i sykehjem må opp på et akseptabelt nivå. Det er ikke akseptabelt at våre eldre får feilmedisinering og liggesår. Årsaken til dette er ikke bare at mange av pleierne er ufaglærte. Bak tallene til representanten Alvheim skjuler det seg flere faktorer som gjør at bildet ikke blir så entydig. SINTEF-undersøkelsen som legene, sykepleierne og hjelpepleierne hadde bestilt, viser at forhold som er vesentlige for kvalitet og arbeidsmiljø, er tydelig ledelse, god oppfølging av personalet, en kultur for faglighet, kompetanseheving, kommunikasjon samt bygningsmessige forhold. Jeg vil framheve god og stabil ledelse med fokus på brukerne, og den satsingen som en har på lederutdanning gjennom prosjektet «Flink med folk». Det rapporteres om at tilgangen på sykepleiere er tilfredsstillende, mens utfordringen er knyttet til å fylle behovet for hjelpepleiere og omsorgsarbeidere. En av grunnene til det store behovet for hjelpe- og omsorgspersonale er at fire av ti har sluttet. De fleste av disse har videreutdannet seg til sykepleiere. Kristelig Folkeparti synes det er positivt at mange øker sin kompetanse og videreutdanner seg. De fleste av dem som er ufaglærte, men som utdanner seg til hjelpepleiere i moden alder, blir i yrket. Det viser at det er fornuftig å satse på å kvalifisere voksne som allerede arbeider i pleie- og omsorgstjenesten. Kristelig Folkeparti støtter at 51 mill. kr av rekrutteringsplanen går til dette. Riksrevisjonens rapport om handlingsplanen for eldreomsorgen viser at ufaglærte vikarer ble benyttet i flere av kommunene i påvente av kvalifiserte søkere. Dette viser at de ufaglærte utgjør en viktig del av den totale arbeidsstokken som yter pleie og omsorg døgnet rundt. Ufaglærte kan være studenter eller ha andre fagutdanninger. De stimulerer arbeidsmiljøet og gir ofte pasientene noe ekstra, f.eks. en luftetur, eller tar opp åndelige spørsmål. Kristelig Folkeparti ønsker valgfrihet. Mange velger å arbeide deltid i en periode med små barn. Det valget respekterer vi. I dag er det 100 000 personer som jobber ufrivillig deltid, i hovedsak kvinner i omsorgssektoren og i varehandelen. Den nye arbeidsmiljøloven foreslår å gi deltidsansatte fortrinnsrett til utvidet eller hel stilling framfor nyansettelse i virksomheten, dersom den deltidsansatte er kvalifisert og det ikke fører til vesentlig ulempe for virksomheten. Dette er en sak Kristelig Folkeparti er opptatt av og vil kjempe for.