Jan Petersen (Høyre), 2008-12-04:
2009 er jo det første året i den nye langtidsprogramperioden, det programmet som skulle gi balanse i Forsvaret. Egentlig skulle vi nå fokusere på å gjennomføre – de store beslutninger skulle ligge bak oss. Så det burde være enkelt, men jeg synes ikke det er fullt så enkelt. Det er enighet om mye i Forsvaret. Men det er også betydelig uenighet, særlig om det som ble presset igjennom med et meget knapt flertall i Stortinget for et halvt år siden. Den enigheten som har vært i denne fireårsperioden, skyldes ikke Regjeringen. Jeg kan faktisk ikke huske tilfeller hvor Regjeringen har strukket seg for å skape enighet. Den har flertall og har ikke trengt å bygge bredere basis. Det har betydd en mer lukket prosess. Det mener jeg er et demokratisk problem, og det er et problem at det ikke gir et bredt eierskap til Forsvarets fremtid. Nettopp nå trenger Forsvaret et slikt bredt eierskap. Det burde derfor på en annen måte ha ligget på Regjeringen å skape dette brede eierskapet i Stortinget, det har det ikke gjort. Dette er nok en understrekning av at en flertallsregjering ikke bestandig er en spesielt god idé. Dette forholdet er forsterket av at det budsjettdokumentet vi denne gangen har fått, gir enda mindre informasjon enn det har gitt tidligere. Flertallet i komiteen gav under langtidsprogramdebatten klart uttrykk for at man er bekymret for driften, og et klart flertall ønsket at man skulle få vite mer om de viktige forhold knyttet til driften i Forsvaret. Det har blitt besvart med at de siste rester av konkrete opplysninger er tatt ut av budsjettdokumentene. Etter mitt skjønn er det fire hovedgrupper av problemer vi må adressere. Det ene er nivået på driften i Forsvaret. Vi har gjennom våren sett betydelige frustrasjoner i store deler av Forsvaret knyttet til at ressursene er knappe. Vi ser det meget tydelig i den saken som Stortinget skal behandle senere i dag, nemlig revisjon av budsjettet for 2008, hvor det både har vært nødvendig å foreta såkalte aktivitetsjusteringer, og det har i tillegg på slutten av året vært tilført betydelig med penger fra investeringsbudsjettet. Dette blir da også varslet i generelle ordelag i budsjettdokumentene. Det er bekymringer i Stortinget på dette punktet – trenes det, øves det, flys det, seiles det, og vedlikeholdes det nok? Og det leveres lite materiale i dokumentene for å begrunne at det gjør det. På noen punkter er det åpenhet, det gjelder ikke minst Heimevernet og mangel på øvelser. Det er klart mindre nødvendig. Heimevernets omstilling har vært en suksess, og det er viktig å bygge på denne suksessen ved å trekke så mange som mulig inn – få dem til å øve og få dem til å være i aktivitet. Vi mener at dette er feil vurdert fra Regjeringens side. Hadde vårt budsjett slått igjennom i finansdebatten, ville vi hatt midler til å gjøre noe med dette. Vi mener altså at nivået på driften i Forsvaret er for lavt, og det budsjettet vi gjerne ville ha fått vedtatt i Stortinget, ville gitt muligheter for mer til drift. Det andre sett med problemer knytter seg til investeringsnivået, hvor vi ikke bare har justert ned det årlige nivået med 1,6 milliarder kr pr. år i forhold til forrige langtidsprogramperiode, men allerede nå, altså før perioden er innledet, ligger man etter de måltallene man selv har satt opp. Det fremgår også av den saken vi skal behandle senere i dag. Det er viktig at et forsvar som vårt, som er såpass lite, i hvert fall er topp utstyrt. Det er derfor viktig å bruke midler på investeringer. Men igjen: Det er lite materiale for å vurdere hva som egentlig er et korrekt investeringsnivå. Vi har våre tvil på en del områder, f.eks.: Er det nå nødvendig å bruke store midler på å kjøpe kystvaktfartøyer som allerede i dag går? Det regnestykket har ikke Regjeringen fremlagt – og jeg håper ikke at det er ideologien, men at det er et regnestykke som gjør at Regjeringen føler at den har behov for å eie kystvaktfartøyene som nå går. Når jeg nå snakker om Kystvakten, har jeg lyst til å komme med et hjertesukk. Jeg har sett presseoppslag fra Vestlandet: «Kystvakten har … todagersraid i Fitjarøyene». Et annet opplag om kystvaktfartøy, i avisen Sunnhordland, er: «KV «Tor» på blåskjeljakt». Mitt spørsmål til forsvarsministeren er: Er det virkelig nødvendig å kjøre svære gråmalte marinefartøyer med kanoner opp i fjæresteinene til folk for å sjekke om de har for store brygger? Jeg er ikke sikker på om det er det som bygger opp tilslutningen til Forsvaret. Det tredje problemet vi står overfor, er de vedtakene som ble kjørt gjennom med knapt flertall like før sommerferien. Jeg mener fortsatt at de vedtakene var feil. Det gjelder flyttingen av FOHK. Jeg registrerer at det skal brukes nesten en halv milliard kroner på investeringer i en situasjon hvor det er trangt om midlene. Det viser jo én av svakhetene ved behandlingen i våres, nemlig at én ting er hva man kan tjene på en 20-årsperiode, men hva som foregår i mellomtiden, ble i meget liten grad belyst. Et annet spørsmål er mannskapsutdanning i Heimevernet. Vi får se om de øvrige våpengrener virkelig greier å kompensere for nedleggelse av Heimevernets egen utdanning. Så har vi ikke minst spørsmålet om Olavsvern. Til og med medlemmer av forsvarskomiteen fra regjeringspartiene har uttrykt stor bekymring for det vedtaket Stortinget fattet, et vedtak som har liten økonomisk virkning. Etter mitt skjønn er det rimelig klart at en troverdig nordområdepolitikk også forutsetter at vi er militært i stand til å være i Nord-Norge på en skikkelig måte, og det tror jeg også betyr et støttepunkt i nord, som Olavsvern er. Selv om man nok innimellom kan finne noen i Sjøforsvaret som mener at man kan greie seg uten, er det ikke noen tvil om at den alt overveiende del av sjøforsvarsmiljøet i dette landet mener at dette var en gal beslutning – ikke bare for vårt eget sjøforsvar, men også i forhold til det allierte sjøforsvar. Vi mener derfor at det er riktig å beholde Olavsvern, og vi får en votering på det punktet i dag. En annen ganske forbausende utvikling, er utviklingen knyttet til IKT-virksomheten, eller INI, som det vel nå heter, på Jørstadmoen. Vi var gjennom dette i spontanspørretimen for ikke lang tid siden. Det kunststykket som regjeringspartiene prøver seg på, er at mens man etter instruks har lagt ledelse av INI entydig til Jørstadmoen, en instruks som trådte i kraft 1. januar 2006, vil man nå altså opprette en sjefsstilling som skal gjøre nøyaktig det samme i Oslo. Hvordan man kan opprettholde de to funksjonene samtidig på to steder, uten å si at man flytter noe fra det ene stedet til det andre, er ikke umiddelbart klart. Jeg husker at da jeg tok over som ordfører for mange tiår siden, gav min forgjenger meg følgende råd: Hvis du lurer på hva du skal si i en sak, så overvei å si det som det er. Det vil jeg også anbefale regjeringspartiene å gjøre. Hvis man har ombestemt seg, er det i og for seg en ærlig sak. Men da må man iallfall si det. Det er man ikke i nærheten av å gjøre her. Det fjerde punktet dreier seg om Hæren, som er liten. Jeg tror vi ser de alvorlige konsekvensene daglig når det gjelder muligheten for å bidra i internasjonale operasjoner. Derfor er det for så vidt bred enighet om at Hæren må bygges videre opp. Jeg er helt enig med dem som sier at man først og fremst må fokusere på å fylle de sårbare punktene vi nå har – men vi må gå videre og utover det, og jeg påpekte i forbindelse med langtidsprogrammet hvordan det kan gjøres. Jeg må samtidig si at jeg er helt åpen for andre måter å gjøre det på. Problemet var at det lå så lite materiale for alternativ tenkning, både i proposisjonen og i Forsvarsstudie 07, så vi pekte på én måte å gjøre det på, men jeg er åpen for at det er andre måter å gjøre det på. Poenget er at de må gjøres, og vi er derfor nødt til å fokusere på hvordan vi kan få dette frem. Det minner meg for øvrig om et råd jeg har lyst til å gi videre, for senere prosesser. Problemet med langtidsprogrammet var at det i så liten grad gav grunnlag for alternativ tenkning. Jeg synes det alltid er av begrenset interesse å vite hva man mener, hva f.eks. Forsvarssjefen mener, men at det er av stor interesse å vite hvorfor han eller departementet eller andre har sine meninger. Hvis man ikke er villig til å innvie andre i det siste, er selve konklusjonen bare av veiledende art og relativt lite interessant. Så et par ting til: Det ene er problemet knyttet til prisstigning. Det synes jeg ikke på noen måte er skikkelig adressert. Et hovedpoeng i FS07 var at prisstigningen på forsvarsområdet er annerledes enn i samfunnet for øvrig, det som legges til grunn i proposisjonen. Da forventer vi at departementet stiller åpent med hvilke tall de har lagt til grunn i hvilke sammenhenger. Hvis det er det samme tallet, må man åpenbart være på kollisjonskurs med dette grunnleggende premisset. Der snakkes det mye og sies relativt lite. Vi trenger et tall for å kunne etterprøve hva som egentlig har skjedd. For det andre: diskusjonen om FLO. Vi har på ingen måte fått et skikkelig beslutningsgrunnlag. Jeg tror komiteens innstilling med all tydelighet forteller det. Det betyr at i hvert fall mitt parti ikke kan stille seg bak de endringer som man nå måtte ønske. Så vil jeg henvise til hva komiteen sier om veteraner. Jeg ser frem til at vi endelig får et vedtak i disse spørsmål når forslaget fra Regjeringen kommer. Jeg vil understreke den takken komiteen gir til dem som nå tjenestegjør ute. Avslutningsvis noen ord om sikkerhetspolitikken: Det er bare ett punkt jeg har lyst til å ta opp, nemlig Russland, og ikke minst spørsmålet om Georgia. Det er bekymringsfullt at Russland har vist vilje til å bruke militære midler utenfor sine egne grenser. Det er bekymringsfullt at de så åpent sier at de ønsker å forfølge russiske interesser utenfor sine egne grenser. Mye av det som skjedde i Georgia, var uklart. Men det skjedde på uomstridt georgisk grunn. Det må vi huske. Jeg tilhører dem som mener at det er viktig med dialog med Russland. Forsvarskomiteen reiste derfor dit i oktober, selv om det kunne kritiseres. Men jeg mener at dialogen er viktig. Derfor stiller jeg meg 100 prosent, minst, bak den linjen Regjeringen har lagt seg på når det gjelder dialog med Russland. Men det er nødvendig å være tydelig i kritikken av hva Russland har gjort. Og det er nødvendig at Forsvaret er tydelig på at NATO er en forsvarsallianse, og at det å få nye medlemmer ikke er et anslag mot Russland. Det er ett spørsmål russere sjelden svarer på, og det er: Hva er egentlig sikkerhetsproblemet knyttet til NATOs utvidelse? Det er det ikke så lett å gi et åpent svar på. Det som er Russlands sikkerhetsproblem her, er at de ikke lenger kan øve innflytelse i sin bakgård – de er nødt til å komme til fred med at de har mistet sitt imperium. Uten at de kommer til fred med dette, vil vi aldri få et varig, godt forhold til Russland. Det må tydelig frem. Derfor er jeg forbauset over at man heller ikke kan være tydelig når det gjelder Georgia. NATO har jo selv, med den norske regjerings tilslutning, gitt Georgia et perspektiv om hvor de skal komme. Da må man ikke i etterhånd være så vag at man gir Russland det inntrykk at aggresjonen i august faktisk betalte seg. Selve hovedspørsmålet har Regjeringen tatt stilling til. Det vi nå snakker om, er teknikk for å nå dette målet. Om det er MAP-status eller noe annet, kan man diskutere, bortsett fra at det jo er litt forunderlig, når hovedspørsmålet, nemlig medlemskapsspørsmålet, allerede er lagt bak, å gi MAP-prosessen andre navn – det er vel ikke nødvendig. Nettopp den type uklarheter kan gi inntrykk av at det er en nøling som det ikke er grunnlag for. Russland er et fantastisk land, et naboland vi har god historie med. Derfor er det å håpe at vi kan få en ny æra når det gjelder Vestens forhold til Russland. Men Russland må skjønne at imperiet ikke lenger er der – verken Sovjetunionens eller tsarens. Ethvert forsøk på å late som om det er der, må ende med konflikter og dårlig forhold.