Trine Skei Grande (Venstre), 2020-10-15:
Jeg vokste opp i et hjem med en pappa som var i den første Tysklandsbrigaden etter krigen, i et hjem der alt var delt i to – alle historier begynte med om det var før eller etter at pappa var i Tyskland. Vi har en veldig dårlig rating på hvordan vi har behandlet veteranene våre. Da den første gruppa vi sendte til Libanon, landet på Fornebu, tok Tollskolen eksamen på den gruppa. De stoppet dem i tollen og tok hver lille del av bagasjen og delte opp i småbiter og sjekket for mulig smugling. Det var Norges mottakelse av den første gruppa vi hadde i Libanon. De fikk så en halv dag fri til å levere tilbake utstyret sitt, og så var det forventet at de skulle være tilbake igjen på jobb. Vi har behandlet veteraner dårlig, og da stortingsmeldinga kom for elleve år siden, skapte det nærmest et opprør. Flere bøker ble skrevet av mange av veteranene både om hvordan de opplevde behandlinga fra Forsvaret, og hvordan de opplevde den stortingsmeldinga i 2009. Det førte til at jeg i 2010 hadde en interpellasjon her som kanskje er en av de sterkeste interpellasjonene jeg har vært med på å ha, der Gjermund Hagesæter bestemte seg for å fortelle sin historie fra Libanon, som jeg tror var en utrolig sterk opplevelse for oss alle, og som førte til at vi plasserte en plakett i trappehallen vår som også forteller om alle dem som har mistet livet i fredsbevarende operasjoner. Så det er bra at vi holder trøkket, det er bra at den debatten er der, og det er bra at den er så tverrpolitisk som den er, for er det noen det er vår plikt å virkelig hedre, er det de som har vært villig til å ofre så mye for vedtak gjort i denne sal. Jeg syns at det gjøres en del viktige grep her i denne meldinga både med en særskilt kompensasjonsordning, at man oppretter en permanent klagenemnd, og at man rydder opp i ansvaret for sekretariat og sørger for profesjonalisering av det. En av de store utfordringene som disse møter – hvis man tror at vår primærhelsetjeneste skal være skodd for å ta imot disse – er at er du fastlege et lite sted i Norge, er din kompetanse til å ta imot folk med sterke krigsopplevelser ikke alltid like høy. Vi har få i Norge som bærer på den typen opplevelser. Vi så det også etter 22. juli – da noen av våre unge mennesker faktisk også hadde opplevelser som nærmest ligner det å være krigsopplevelser – at primærhelsetjenesystemet vårt ikke var laget for og ikke var kompetent til å ta imot folk som skal bearbeide den typen opplevelser. Så det er viktig å sørge for at vi har et forsvar som tar vare på folk, og kameratstøtten er også kjempeviktig for å klare å bygge opp kompetanse for å kunne bearbeide de opplevelsene man sitter med. Jeg vokste som sagt opp i et hjem der alt skjedde før eller etter at pappa var i Tyskland. Det var både negative opplevelser og positive opplevelser. Det var det man bar med seg av alt man hadde sett og opplevd, men også opplevelser som gjorde at man ble styrket og kunne bære videre med stolthet den jobben man hadde gjort. Den balansegangen bør alle klare å finne i livet sitt når man har gjort en så viktig jobb for Norge. I interpellasjonen jeg hadde for ti år siden, avsluttet jeg med å sitere et dikt som en av veteranene skrev i en av de bøkene som kom ut etter stortingsmeldinga i 2009. Det var som følger: «Noreg og FN takkar dykkar, sa dei, og gjekk fra oss, me var blitt dei, dei sivile, dei andre. Men dei tok ikkje vekk dei raude draumane våre, einsemda eller lengten, minna. Dei tok ikkje vekk at me var framande i vårt eige land.»