Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2004-05-18:
Jeg hadde vel trengt en halvtime i hvert fall, men jeg skal prøve å fatte meg i korthet. Vi behandler i dag Innst. S. nr. 180, og jeg må berømme saksordføreren for hans arbeid med å prøve å få en enstemmig innstilling på bordet. Jeg må si det er veldig artig å oppleve at Stortinget behandler denne saken, og at man engasjerer seg i en debatt. Det er et helt annet nivå enn i 1986. Da kom det en telefon fra Stortingets presidentskap til Norges Fiskarlag med beskjeden: Se å få vekk Helan og Halvan, som vaser rundt inne på Stortinget! Nå har den ene av dem kommet hit og står på Stortingets talerstol, så alt som ble gjort, kan ikke ha vært bortkastet. Jeg ble valgt som formann i Norges Småkvalfangerlag i 1984, og gikk av i 1996, så jeg var der i tolv år. Man skulle selvfølgelig ikke dvele ved historikken fra en slik talerstol, men det kan være nødvendig for at folk skal forstå at det har vært en vanskelig vei fram. Jeg trodde i 1984 at dette skulle ta 2–3 år, og visste ikke hva jeg gav meg ut på da. Jeg var en vanlig fisker og en vanlig hvalfanger. Så ble jeg plutselig politiker, og så havnet jeg her. I 1982 vedtok IWC at det skulle være slutt på all hvalfangst. All kommersiell hvalfangst skulle være slutt! Det var ikke enkelt å være fiskeriminister i de tider. Det var en borgerlig regjering som tok reservasjon imot det vedtaket som ble fattet i 1982. Den sa at den ikke godtok dette. I 1986 sperret vi Vestfjorden og satte virkelig sjøpattedyrproblemet på sakskartet. I 1986 fikk vi en arbeiderpartiregjering. Hele tiden hadde det vært tverrpolitisk enighet, men i 1986 var det ikke slik tverrpolitisk enighet, det var en mur av uforstand og uvitenhet, så vi måtte bruke alle disse årene for å få folk til å forstå at denne saken var viktig. Sjøpattedyrene tar opp 5,5 millioner tonn av de kommersielle fiskeslagene der norske fiskere tar ut 2,74 millioner tonn. Sjøpattedyrene tar altså ut det dobbelte av kommersielle fiskebestander i forhold til hva norske fiskere gjør. Walløe-kommisjonen ble nedsatt etterpå, for vi bråkte jo så mye oppe i nord. Vi sperret bl.a. Vestfjorden, og verdens største hangarskip ble utestengt. Så Gro Harlem Brundtland bestemte at Walløe-kommisjonen skulle nedsettes. Konklusjonen til Walløe-kommisjonen var at vi visste for lite. Ja, det er riktig, det. Det var ikke forsket. Så ble Sjøpattedyrprogrammet opprettet, og så begynte man å forske. Hvalbestanden forsvant. Norske forskere var enige. I 1982 forsvant den. Vi måtte bruke iallfall 100 mill. kr på å forske den tilbake igjen. I 1992 ble det av arbeiderpartiregjeringen vedtatt at vi fortsatt skulle drive med denne fangsten, og vi skulle ha kommersiell fangst. Hele tiden har norsk forskning vært på vår side. Det norske Fiskeridepartementet har ensidig forvaltet denne bestanden og sagt at så og så mye kan vi fange. De har vært forsiktige – de har vært veldig forsiktige – det har vært tatt ut langt mindre enn det vi har kunnet ta ut. Men vi har tross alt drevet fangst. Jeg må berømme Fiskeridepartementet for det. Det har ikke vært enkelt å være Fiskeridepartementet. Det har heller ikke vært enkelt å være formann i Norges Småkvalfangerlag. Vi har sluttet oss til inuitter, eskimoer, maorier, indianere, og hele tiden har vi vært av den oppfatning at en dau hval er en dau hval, enten den blir fanget av urbefolkningen eller den blir fanget kommersielt. Jeg har derfor ikke noe problem med å stemme for den innstillingen som ligger på bordet i dag. Jeg er enig i innstillingen, jeg skulle bare ønske at vi hadde gått litt fortere fram. Men tross alt blir det en ny sjøpattedyrmelding i 2008, og da går jeg ut fra at vi har vurdert oss ferdig med IWC, for vi begynte allerede i 1992.