Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-12:
Jeg syns det blir en litt akademisk diskusjon, dette om hvorledes en skal presentere disse utfordringene for Stortinget. Jeg tror, i likhet med talere før meg, at dette har vært presentert nok. Det har vært skrevet både opp og ned og fram og tilbake om dette, og hvordan man skal få det presentert, er egentlig underordnet for meg. Spørsmålet er om vi klarer å ta tak i de utfordringene som er reelle. Vi vet jo at vi nå snart får en rapport fra distriktskommisjonen, som igjen vil komme i en stortingsmelding. Jeg har ingenting imot at vi får en egen melding i forhold til denne saken, men meldingene i seg sjøl er ikke det interessante. Det interessante er om vi tar tak i de store utfordringene. Jeg vil gjerne peke på to av dem. Det det for det første handler om, er: Skal kystsamfunnene få råderett over egne naturressurser? Det er egentlig hovedspørsmålet. I dag ser vi at en rekke kystsamfunn opplever at fiskeressursene, som er det basale for dem, disponeres av andre, og at man ikke engang lander fisken i de fiskeværene som kan ta imot den – av ulike årsaker. Man har ikke lenger råderett over og muligheter til å utnytte den fantastiske naturressursen som ligger rett utenfor kommunegrensene. Det andre som jeg vil peke på i denne forbindelsen, er oppdrettsnæringa, som er den nye næringa. Oppdrett har på en måte mange sett på som en gyllen mulighet til å få en ny vekst langs kysten. Mitt parti har vært noe skeptisk til tempoet i oppdrettsnæringa, fordi det har noen miljøkonsekvenser, men vi er naturligvis positive til at man har en begrenset oppdrett. Men hva er det som skjer innenfor oppdrettsnæringa? Jo, det er at de kystsamfunnene som har satset på dette med massevis av planlegging og lagt ned en god del penger sjøl, opplever at de arbeidsplassene som var lovet, og som kom i gang i starten, plutselig er borte, fordi det også der skjer omstruktureringer som gjør at slaktingen og videreforedlingen havner helt andre plasser enn der man er. La meg ta et eksempel fra mitt eget fylke, fra Leka, som har oppdrettsanlegg rundt hele øya og stor optimisme med hensyn til at man nå skulle få stor aktivitet i den lille kystkommunen med ca. 700 innbyggere. Etter kort tid har man belagt hele havets utmark, og samtlige arbeidsplasser er nesten helt forsvunnet. Man har altså igjen mistet kontrollen over egen naturressurs, og det fører til at man kommer opp i utrolig store problemer. Så kan man si at man kan sette inn ulike tiltak, men da blir det fort kunstige tiltak og ikke naturlige fortrinn man velger å satse på. Jeg syns at den store utfordringen er at vi blir nødt til å gi kystsamfunnene naturressursene tilbake. Derfor syns jeg det blir feil at staten, når man nå legger ut nye oppdrettskonsesjoner, skal ha 5 mill. kr av dem som får konsesjonene. Det burde naturligvis ha gått til kommunene. Derfor blir det feil at de som har gamle konsesjoner, ikke betaler noe til kommunene når de faktisk flytter arbeidsplassene derfra. Det burde ha vært en arealavgift eller en konsesjonsavgift som gjorde at man hvert eneste år måtte betale inn et beløp til disse kystkommunene, slik at de kunne bruke de pengene de fikk inn, til annen type næringsutvikling som erstatning for at de har mistet denne typen arbeidsplasser. Det jeg prøver å si, er at det viktigste vi kan gjøre, er å ta noen klare grep som gjør at disse kystsamfunnene får tilbake råderetten over og verdiskapinga av egne naturressurser. Da tror jeg faktisk de klarer seg sjøl. Vi har eksempler på at det er gjort. Jeg vil f.eks. nevne Lovund i Nordland. Der har man utnyttet den fordelen, og faktisk lyktes med å snu en negativ befolkningsutvikling til en positiv utvikling. Og Lovund ligger så langt ut i Utkant-Norge som man overhodet kan komme – det er nesten to timer med båt fra Sandnessjøen, og langt, langt ut i havet. Så har vi et annet område som jeg syns vi er nødt til å diskutere videre, og det er om vi vil noe med norsk distriktspolitikk og norsk virkemiddelbruk. Der syns jeg også Stortinget har vært preget av et overskudd på ord og et underskudd på handling gjennom mange år. Og det gjelder ikke bare denne regjeringa, men også når Arbeiderpartiet har sittet ved roret. Jeg tror at når vi skal diskutere Norges nye distriktspolitikk om ca. et års tid, er vi nødt til å være litt mer ærlige, og vi er nødt til å være litt mer direkte. Vi må slutte med å gå rundt grøten, og heller gå direkte på hva det er som skal til for at vi skal klare å opprettholde bosettinga i hele Distrikts-Norge, som da også innbefatter Kyst-Norge. Der tror jeg vi har vært altfor lite villige til å ta i bruk virkemidler som har monnet. Vi har på en måte snakket i fine ord og vendinger, men vi har ikke vært villige til å ta de nødvendige grepene. Men den diskusjonen kommer vi tilbake til. Jeg ser fram til de diskusjonene, debattene og voteringene som kommer her i Stortinget både når det gjelder distriktskommisjonen og de meldingene som kommer etter det, og også det som kommer i forhold til denne konkrete saken om kystsamfunnene.