Martin Engeset (Høyre), 2004-03-11:
Gjeldende lov for Riksrevisjonen ble vedtatt i 1918. Den lov vi nå skal behandle og vedta, skal kanskje bli stående i 100 år fremover. Det gir jo litt sus over denne behandlingen. Selv om loven i utgangspunktet ikke vekker det helt store engasjementet blant folk flest, berører loven en rekke viktige prinsipielle forhold i skjæringspunktet mellom Riksrevisjonen, regjeringen, forvaltningen og Stortinget. Det er Riksrevisjonen selv som har fremmet forslaget til ny lov. Det er altså ikke Regjeringens lovforslag vi behandler, slik det er vanlig ved det meste av den øvrige lovbehandling som finner sted her i huset. Imidlertid har Justisdepartementets lovavdeling etter initiativ fra komiteen vært involvert i den lovtekniske gjennomgang, slik at det rent lovtekniske er kvalitetssikret. Stoltenberg-regjeringen avgav våren 2001 en høringsuttalelse til lovforslaget. Og i en høringsuttalelse i januar 2002 sluttet den sittende regjering seg i hovedsak til de vurderingene som Stoltenberg-regjeringen gav uttrykk for. Det er en samlet komite som står bak de aller fleste punktene i innstillingen. Det er jeg glad for. På enkelte områder deler imidlertid komiteen seg i et flertall og et mindretall. La meg komme inn på de to, etter min vurdering, viktigste dissensene, for det første dissensen knyttet til innsynsretten. Innledningsvis vil jeg si at det er et viktig og prinsipielt utgangspunkt for all revisjon at den kontrollerte, i dette tilfellet regjering og forvaltning, ikke selv skal kunne bestemme hva kontrolløren, i dette tilfellet Riksrevisjonen, skal få se. Et bredt flertall i komiteen understreker at nye kontrolloppgaver og revisjonsmetoder stiller krav til hva slags type informasjon Riksrevisjonen faglig sett trenger for å kunne utføre en forsvarlig revisjon. Ikke minst har fremveksten av forvaltningsrevisjon siden begynnelsen av 1980-tallet aktualisert debatten om Riksrevisjonens innsynsrett. Flertallet viser til at en klar forutsetning for at Riksrevisjonen skal kunne utføre sine oppgaver, er at den får tilgang til den informasjon som er nødvendig innenfor rammen av lov og instruks. Jeg er derfor glad for at flertallet i komiteen legger til grunn at den nye bestemmelsen om Riksrevisjonens innsynsrett verken innebærer en innskrenkning eller en utvidelse av innsynsretten i forhold til gjeldende praksis. Riksrevisjonen skal, som hovedregel, fortsatt ha innsyn i forvaltningens interne dokumenter. Det er imidlertid en uttalt oppfatning både hos Riksrevisjonen og i Regjeringen at innsynsretten ikke omfatter regjeringsnotater, dagsordener, protokoller, referater, utkast til regjeringsnotater og håndnotater utarbeidet til statsrådene til saker som står på dagsordenen. Flertallet i komiteen legger betydelig vekt på denne enigheten og en felles forståelse mellom riksrevisjon og regjering om hvor grensen for innsynsretten skal gå, og slutter seg til en slik felles forståelse. Så er det selvfølgelig slik at det i departementene finner sted politiske drøftelser og vurderinger som ikke direkte kan knyttes opp til saker som behandles i Regjeringen, og som i liten grad vil ha revisjonsfaglig interesse for Riksrevisjonen. Flertallet legger til grunn at det vil være uproblematisk å videreføre dagens praktisering av innsynsretten, og har merket seg at Riksrevisjonen selv har lagt til grunn at innsyn i denne type politiske prosesser ikke er nødvendig for at Riksrevisjonen skal kunne utføre sine revisjonsoppgaver. Jeg er videre glad for at også mindretallet i komiteen, representert ved Fremskrittspartiet og SV, i sine merknader gir uttrykk for tilfredshet med at Stortinget nå gjennom denne lovbehandlingen legger til grunn en forståelse som Riksrevisjonen kan godta når det gjelder Riksrevisjonens innsynsrett. Det er slik de selv har formulert det i merknadene sine. Riktignok går dette mindretallet noe lenger i sine merknader hva gjelder innsynsretten, men det antar jeg at de selv vil gjøre rede for. Hovedpoenget er at en samlet komite slutter seg til Riksrevisjonens forslag til lovregulering av innsynsretten, uten skjønnsmessige unntakshjemler i selve lovteksten. Jeg synes det er grunn til å understreke betydningen av at et enstemmig storting i kveld vil lovfeste innsynsretten som en viktig forutsetning for at Riksrevisjonen skal kunne utføre sin oppgave. Flertallet er imidlertid oppmerksom på at det i en gitt situasjon kan oppstå en konflikt mellom forvaltningens behov for fortrolighet og interne drøftelser på den ene siden og Riksrevisjonens behov for innsyn i dokumenter på den andre. Dersom en slik situasjon skulle oppstå, vil Riksrevisjonen ha mulighet til å ta opp saken med Stortinget. Stortinget kan da behandle utleveringsspørsmålet med bakgrunn i Grunnloven § 75 f. Dette er imidlertid en omstendelig prosedyre som kun unntaksvis vil komme til anvendelse, og som i praksis vil kunne bli problematisk hvis man forutsetter at det er etablert en flertallsregjering. Flertallet vil imidlertid vise til at uenighet mellom forvaltningen og Riksrevisjonen om innsyn i dokumenter ikke har utgjort et påtrengende stort problem etter någjeldende lov. Kun ved en eneste anledning har Riksrevisjonen i sine merknader på formelt grunnlag tatt opp spørsmålet om innsyn i departementenes dokumenter, jf. Dokument nr. 3:2 for 2001-2002. Flertallet viser til merknader gitt i forbindelse med behandlingen av St.prp. nr. 1 for 2002-2003 og drøftingen av gjeldende praksis. Her ble det fra Stortingets side slått fast at man legger til grunn at det må være tale om skriftlige påkrav og eventuelle skriftlige avslag på innsynsbegjæringer for at man skal regne det som en formell praksis. Og den eneste formelle praksis vi til nå har hatt, er den såkalte SIVA-saken. Så til et annet tema hvor komiteen deler seg i et flertall og et mindretall, nemlig spørsmålet knyttet til innføring av en bestemmelse om «utsatt offentlighet». Fra offentlighetsloven ble vedtatt i 1970 og frem til 14. juni 2000 – altså en periode på 30 år – var Riksrevisjonen ikke omfattet av offentlighetsloven. For drøye tre år siden ble det imidlertid vedtatt en midlertidig instruks om offentlighet for Riksrevisjonen. Det har hele tiden vært forutsatt at den midlertidige instruksen skulle avløses av nytt regelverk for Riksrevisjonen når det blir vedtatt. Og det skal vi altså gjøre her i kveld. Problemet har i praksis bestått i at brev med interne dokumenter vedlagt blir offentlige hos forvaltningen når de sendes fra forvaltningen til Riksrevisjonen, fordi offentlighetsloven ikke gir hjemmel for å unnta slike vedlegg. Dette er en problemstilling som har vært tatt opp av Riksrevisjonen flere ganger, tidligst i 1991. Siden den gang har spørsmålet vært gjenstand for en nærmest endeløs politisk pingpong, hvor dels Riksrevisjonen har ment at dette må Regjeringen følge opp med et initiativ, dels har Regjeringen ment at Stortinget selv må ta stilling, og dels har Stortinget skjøvet problemstillingen foran seg ved å be om stadig nye utredninger. Nå er imidlertid tiden inne til at Stortinget fatter endelig vedtak. En administrativt behandlet utredning om ny lov og instruks for Riksrevisjonen ble sendt på høring 7. april 2000, med frist 1. august 2000. I den utredningen ble det ikke foreslått en bestemmelse om utsatt offentlighet for interne dokumenter som utveksles mellom Riksrevisjonen og forvaltningen, men problemstillingen ble drøftet. I Riksrevisjonens lovforslag, som ble sendt Stortinget 19. desember 2000, heter det bl.a. på side 38: «Riksrevisjonen mener at ovennevnte forhold vil vanskeliggjøre Riksrevisjonens kontrollarbeid i en slik grad at en endring av offentlighetsloven er helt nødvendig. Siden det haster med å få en bestemmelse i offentlighetsloven om at interne dokumenter i forvaltningen og i Riksrevisjonen ikke blir offentlige selv om de utveksles mellom forvaltningen og Riksrevisjonen, vil Riksrevisjonen ta dette opp som egen sak.» Det er dette som har ligget til grunn for kontroll- og konstitusjonskomiteens behandling av dette spørsmålet. Flertallet deler Riksrevisjonens vurdering av behovet for en endring av offentlighetsloven, og er også enig i at det haster såpass at det nå, når loven faktisk skal vedtas, ikke lenger er noen grunn til å skyve dette spørsmålet foran seg. Når det etter Riksrevisjonens oppfatning hastet med å få dette på plass i desember 2000, kan flertallet vanskelig beskyldes for hastverk når spørsmålet inntil i dag de facto fortsatt har stått uavklart. Ut fra de erfaringer en nå har gjennom gjeldende regelverk knyttet til offentlighet omkring Riksrevisjonens kontrollvirksomhet, er flertallet kommet til at det er behov for å innføre en bestemmelse om utsatt offentlighet i den nye loven for Riksrevisjonen. Og la meg understreke: En slik bestemmelse innebærer ikke et varig unntak fra offentlighet, men kun en utsettelse av tidspunktet for når offentlighet inntrer. Det er derfor ingen grunn til å dramatisere dette. Det forslag som flertallet stiller seg bak, er identisk med det forslag som ble fremmet av regjeringen Harlem Brundtland i Ot.prp. nr. 2 for 1995-96. Dette forslaget ble sendt på ordinær og bred høring til bl.a. Norsk Presseforbund, med tilslutning fra Norsk Journalistlag, Norsk Redaktørforening og Norske Avisers Landsforening, og er gjengitt i Ot.prp. nr. 2 for 1995-96. Vi har derfor ikke sett noen grunn til å sende et identisk forslag på høring nå, når det altså har vært på bred høring tidligere. Gjennom Stortingets behandling av saken den gang var et flertall bestående av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet positive til forslaget, men ønsket en grundigere utredning. Ved denne korsvei merker jeg meg med interesse at også mindretallet – SV og Fremskrittspartiet – ser fordeler forbundet med å innføre en bestemmelse om utsatt offentlighet. Summen av argumentene som taler for, er etter mindretallets syn ikke tungtveiende nok til å innføre en slik bestemmelse. Jeg har respekt for at mindretallet kan vektlegge argumentene annerledes og konkludere på en annen måte enn flertallet. Det viser at saken helt opplagt har flere sider, og at dette i bunn og grunn dreier seg om et klassisk politisk spørsmål hvor vi som politikere må avveie ulike interesser mot hverandre. Det er en rekke spørsmål som kunne ha vært kommentert og utdypet nærmere, men jeg har i dette saksordførerinnlegget valgt å fokusere på de viktigste områdene hvor komiteen deler seg i et flertall og et mindretall. For øvrig anbefaler jeg flertallsinnstillingen på det varmeste.