Une Bastholm (Miljøpartiet De Grønne), 2017-11-14:
Våren 2015 debatterte denne salen hvorvidt en skulle ha tillit til daværende justisminister Anders Anundsen etter at Norge hadde sendt ut nær 80 lengeværende barn til Nigeria og Afghanistan. Miljøpartiet De Grønne stemte mot mistillitsforslaget. Et slikt vedtak ville ha tilslørt den faktiske realiteten i saken: at det var Stortinget som hadde vedtatt en økning i måltallet for antall tvangsreturer, midt i året, i revidert nasjonalbudsjett, noe regjeringen fulgte opp ved å sende ut dem som er lettest å sende ut – barnefamilier. I 2015 ble det nye måltallet for tvangsreturer 7 100, en økning på 400 – over natten, i juni. I år økte måltallet ytterligere, til 9 000, og regjeringen skryter stadig av hvor mange de sender ut. Hvorfor nevner jeg dette? Jo, det er fordi den saken burde vi ha lært av. Vi burde ha lært at når politiske måltall, valgløfter eller vage politiske poenger om å sende et signal settes foran rettssikkerhet og barns beste, går det på rettsstatens prinsipper løs. Vi gjør enkeltmennesker til brikker i et statlig prestisjeprosjekt av verste sort, som en normalt finner i styresett som jeg er sikker på at verken regjeringen eller dette stortinget ønsker å sammenligne seg med. Den gang, som nå, var det snakk om en gruppe som ikke fikk nye vurderinger før den ble sendt ut. Den gang, som nå, var stortingsflertallet – Arbeiderpartiet og Senterpartiet, og også Venstre og Kristelig Folkeparti – årsaken til at tvangsreturer som siden opprørte Stortinget, kunne finne sted overhodet. Det var den rød-grønne regjeringen som i sin tid innførte ordningen med midlertidig opphold for enslige asylbarn, tenkt som en unntaksordning. Dernest fjernet en rimelighetskravet, noe både Arbeiderpartiet, Senterpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet stemte for, på tross av at dette var langt utover det asylforliket i 2015 egentlig skulle handle om, nemlig å håndtere den umiddelbare situasjonen med økte ankomster. Her er vi ved kjernen av problemet. Grunnen til at Norge er på Europa-toppen i tvangsreturer til Afghanistan, er at Stortinget har fjernet rimelighetskravet som skulle sikre at vi ikke bare vurderer hvorvidt en kan overleve i hjemlandet, men også hvorvidt en kan ha et liv der, i trygghet, med kunnskap, nettverk og infrastruktur som sikrer fundamentale menneskerettigheter. Etter at rimelighetskravet falt ut av norsk lov, falt innvilgelsesprosenten fra 82 til 28 på ett år. Som i asylbarnsaken i 2015 er det vernet av menneskeverdet som mangler. Av 50 enkeltsaker hvor enslige mindreårige asylsøkere har fått midlertidig opphold som NOAS og Redd Barna har gått gjennom, lider ungdommene av psykiske helseproblemer i flertallet av dem. Halvparten av ungdommene har blitt utsatt for vold. Over halvparten har opplevd at nære familiemedlemmer har blitt drept. Mange av ungdommene har bodd lenge utenfor hjemlandet eller har ikke nettverk som kan støtte dem ved en retur. Gjennomgangen av disse 50 sakene viser også at UDI, i flertallet av sakene, ikke vurderer barnets beste før det gis midlertidig opphold, på tvers av barnekonvensjonen og dermed også på tvers av norsk lov. Derfor er forslagene fra Arbeiderpartiet i dag et viktig steg i riktig retning: å sikre ny vurdering av søknadene til disse unge menneskene. Det kan redde liv. Til slutt vil jeg også minne om at denne saken ikke bare gjelder dem som kommer til Norge som enslige asylbarn. Afghanistan er ikke trygt. Det finnes flere grupper som er sårbare, og enda viktigere: I en rettsstat bør det være det individuelle behovet som er viktig. Jeg innser at det ikke er et slikt prinsipielt fokus i debatten i dag, men jeg håper at partiene vil behandle representantforslaget fra SV, Rødt og Miljøpartiet De Grønne grundig i komiteen, når man kommer så langt. Og om det skulle være tvil: Miljøpartiet De Grønne kommer til å stemme for SVs forslag om umiddelbart å stanse returer til Afghanistan. Vi stemmer også subsidiært for de andre forslagene som nå ligger på bordet.