trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Åge Starheim (Fremskrittspartiet), 2007-05-10:
Rolf Reikvam uttalte tidlegare i debatten at han hadde ingen forventningar til Framstegspartiet. Eg er glad for at Rolf Reikvam står fram og seier det, for hadde Rolf Reikvam sagt noko anna, måtte eg ha vurdert om eg tilhøyrer rett parti. Eg er glad for at Reikvam statuerer eksempel, at det er ein vesentleg forskjell mellom SV og Framstegspartiet. Eg trur også at det er grunnen til at det er stor avstand mellom talet på representantar frå SV og representantar frå Framstegspartiet i denne salen. Så kan ein spørje: Kvifor det? Er det fordi vi har greidd å uttrykkje tankar, meiningar og framlegg som gjer at folk rundt omkring i dette landet har funne det føremålstenleg å stemme på Framstegspartiet, eller er det fordi dei andre har ført ein så god politikk – eller ein så dårleg politikk, alt ettersom ein ser det – at vi har fått fleire stemmer? Så vert det snakka om at det ikkje vil vere mogleg – eller det vil vere enormt arbeidskrevjande – å skaffe eit grunnlag for å kunne gjennomføre ei stykkprisfinansiering av tenestene til innbyggjarane våre. Då spør eg: Kva er grunnlaget for rammeoverføringane frå staten i dag? Er det slik ein gjer det, og så finn ein ut at den kommunen skal få så mykje, og den kommunen skal få så mykje? Nei, sjølvsagt er det slik at ein gjer berekningar ut frå dei reglane som finst i dag. Noko anna er det heller ikkje som ligg i vårt forslag til stykkprisfinansiering. Men vi meiner at det skal vere ei meir rettferdig vurdering av dette. Vi skjønar jo godt at det kostar meir å drive eit sjukehus i Oslo enn eit sjukehus i Nordfjordeid i Sogn og Fjordane, ut frå at det er eit mykje større sjukehus med eit mykje større befolkningsgrunnlag. Men berekningane som ligg til grunn for kva dei skal få, er jo gjorde ut frå dei berekningane som ein kjem fram til gjennom måten ein gjennomfører dei på. Det same ligg også i vårt finansieringssystem. Vi meiner det skal vere meir rettferdig, ut frå dei faktiske forholda, men at det er meir arbeidskrevjande enn det som ligg i dagens rammeoverføringssystem, kan eg ikkje klare å sjå.
Sindre Fossum Beyer (Arbeiderpartiet), 2007-05-10:
Selv om denne saken egentlig handler om politisk struktur og politisk organisering, handler den i bunn og grunn om hva slags samfunn vi skal ha. Det handler om maktfordelingen i samfunnet mellom sentralt og lokalt nivå og mellom politikk og det som er marked. Det store skillet i denne saken går mellom Fremskrittspartiet og Høyre på den ene siden og de andre partiene på den andre. Det er egentlig en naturlig konsekvens av skillelinjene i politikken ellers. De partiene som vil svekke politikkens makt og heller overlate styringen til markedet, er naturlig nok ikke spesielt opptatt av å ha gode verktøy for styring. Det er nok også derfor at Høyre og Fremskrittspartiet ikke ønsker å styrke det regionale nivået. Når Arbeiderpartiet ønsker et sterkere regionalt nivå, er det fordi vi ønsker folkevalgt makt og innflytelse over samfunnet og over samfunnsutviklingen. Det har egentlig en sammenheng med vår velferdsmodell, som jo nå stadig flere land ser opp til. Vi klarer i de nordiske landene å oppnå gode resultater når det gjelder verdiskaping, og også fordeling. Den modellen er avhengig av nær kontakt mellom dem som styrer og befolkningen. Nærhet og styring er viktige stikkord i vår velferdsmodell. Flertallsinnstillingen som vi i dag behandler, bidrar til å styrke det regionale demokratiet og styrke politikkens makt i samfunnet og dermed også vår velferdsmodell. Jeg er glad for at Kristelig Folkeparti i all hovedsak er enig i retningen på denne reformen. Likevel har vi hørt ganske sterk kritikk fra representanten Tørresdal her i dag. Jeg synes i den forbindelse det er verdt å minne om at Kristelig Folkeparti fram til valget 2005 satt i en regjering som ikke tok noe som helst initiativ for å fornye det regionale nivået i forrige stortingsperiode. Et interessant tankeeksperiment er det derfor å tenke på hva som hadde skjedd dersom vi hadde hatt et annet flertall, dersom det ikke hadde blitt et regjeringsskifte i 2005, og Kristelig Folkeparti fortsatt hadde sittet i regjeringen. Jeg er ganske sikker på at konsekvensen ville vært at vi hadde endt opp med en tonivåmodell i løpet av denne perioden. Det regionale nivået har ropt etter fornyelse og vitalisering i lang nok tid. Det hadde ikke tålt fire nye år uten fornyelse. Da ville konsekvensen blitt nedleggelse. Jeg synes uansett det er positivt at Kristelig Folkeparti har gått fra passivitet til utålmodighet i regionssaken. Det er bra for saken om å styrke det regionale nivået i Norge. Jeg forstår heller ikke dem som kritiserer Regjeringen for at en fortsatt skal ha en demokratisk prosess i saken. Det ville vært et paradoks om vi skulle gjennomført en demokratireform uten at vi fortsatt la opp til en demokratisk prosess. Jeg er overbevist om at vi i dag tar et viktig og riktig skritt for fornyelse og styring av demokratiet i Norge. Det er dette som bør være hovedbildet etter behandlingen i dag.
Irene Johansen (Arbeiderpartiet), 2007-05-10:
Forvaltningsnivåer og oppgavefordeling har vært utredet og debattert i mange omganger. Fylkes- og kommunepolitikerne over hele landet har deltatt aktivt i disse struktur- og oppgavefordelingsdebattene de siste årene. I Østfold har ulike samarbeids- og sammenslåingsmodeller vært drøftet og forsøkt gjennomført, bl.a. forsøk med enhetsfylke, sammenslåing med Akershus og forsøk med oppgavedifferensiering. Ingenting av dette er blitt gjennomført. Man har i stedet satset på samarbeid på tvers av forvaltningsnivåer og fylkes- og nasjonsgrenser. Vi i Arbeiderpartiet er klare på at vi ønsker fortsatt tre forvaltningsnivåer. Vi vil styrke demokratiet både lokalt og regionalt, og mener at den regionale utviklingspolitikken også i framtiden er så viktig for innbyggernes liv og virke at myndigheten må forankres i et organ som er direkte valgt av folket. Vi mener det er viktig at de nye regionene ivaretar et helhetlig regionalt ansvar for områder som samferdsel, nærings-, kyst- og bygdeutvikling, kultur, regionale landbruks- og miljøoppgaver, videregående opplæring, innovasjon og internasjonalisering. Maktutredningen konkluderte bl.a. med at det har skjedd en maktforskyvning fra folkevalgte organer til byråkratiet, internasjonale organer, markedet og rettsapparat. Det behøver man ikke være maktutreder for å se, men det er greit å få det dokumentert. Det er derfor grunnleggende viktig at vi styrker demokrati og folkestyret med denne reformen, og at vi får en mer effektiv og samordnet forvaltning med klare oppgaver og ansvarslinjer mellom nivåene og i forhold til alle de administrative regionene som er i dag. Det har vært et stort engasjement i Arbeiderpartiet om hvor store skritt vi skal ta i forhold til denne reformen. Jeg vil si at innstillingen som foreligger her, er et godt utgangspunkt for å jobbe videre med å konkretisere oppgavefordelingen som ligger i innstillingen og størrelsen på regionene. Fylkeskommunene fikk for noen år siden et ansvar for regionalutvikling – en oppgave som åpnet for et handlingsrom som ikke var så godt definert fra statens side. Da jeg ble fylkestingsrepresentant i 2003, opplevde jeg et stort og fokusert engasjement i å utøve denne rollen, både regionalt og internasjonalt i fylkeskommunene. Det er i dag utallige samarbeidsfora på tvers av fylkesgrenser og nasjonsgrenser og i regi av EU som fylkeskommunene er deltakere i for å få til regional utvikling. De er pådrivere i lokale saker innenfor kultur, samferdsel, miljø, næringsutvikling m.m. Jeg opplever at fylkeskommunene i mange sammenhenger allerede har tatt et ansvar for mange av de oppgavene som nå skal overføres, gjennom den regionale utviklingsaktørrollen som fylkeskommunene selv har formet de siste årene. Når de nå får formalisert overføring av flere oppgaver, makt og myndighet, og størrelsen blir avklart, er jeg overbevist om at de nye regionene vil bli et slagkraftig folkevalgt nivå, som er godt forberedt og utålmodig etter å ta fatt. Tiden er overmoden for å gjennomføre dette. Jeg er glad for at det er Stoltenberg-regjeringen som gjør det.
Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2007-05-10:
Vi diskuterer en stor og viktig reform i dag. Vi diskuterer videreutvikling av vårt demokrati. Vi diskuterer å føre makt nærmere folket. Da vi startet dette viktige arbeidet, hadde vi en mulighet til å være dristige. Vi hadde mulighet til å vise en sterk vilje til desentralisering, vi hadde mulighet til å vise tiltro til framtidens regionale politikere, politikere med innsikt, kunnskap, til å fatte framtidsrettede visjonære vedtak – ut fra en overbevisning om at kunnskap og klokskap er jevnt fordelt, og at vi skulle slå i hjel myten om at det er først når en har passert Sinsen-krysset, at kunnskapen stiger virkelig til hodet. La meg få lov til å minne om den reformen vi hadde i 1975. Vi gjennomførte en politisk reform av fylkeskommunen. Det var utarbeidet forslag om en desentralisering av makt, og det var jobbet fram et forslag om et godt økonomisk fundament, som var forutsigbart. Vi gjennomførte det første. Vi gjennomførte ikke de to siste. La oss ta den historien med oss og ikke gjøre sammen feilen igjen. Hva har vi fått? Jo, vi ser starten på et byggverk. Vi ser konturene av et reisverk som vi, hvis vi er flinke i det videre arbeidet, kan være stolte av. Vi har fått et politisk kompromiss, og – noen vil si – et ufullendt byggverk. Det har vært en kamp mellom dem som ikke ønsker et regionalt nivå, og dem som ønsker et sterkt funksjonelt regionalt nivå – en kamp mellom sentralmakt og regional- og lokalmakt. Vi kan selvfølgelig fortape oss i at vi denne gangen ikke kom langt nok fram. Jeg vil ikke være så pessimistisk. Jeg ønsker å se på dette som starten på en prosess på veien mot et endelig mål: et livskraftig, styringsdyktig, utviklingsvillig regionalt nivå, ikke et nivå som er basert på en kamp mot sentralmakten, men fundamentert på at det skal være en styrket demokratisk utvikling. Vi skal inspirere til samfunnsdeltakelse(presidenten klubber)(presidenten klubber igjen) reformen velkommen og vil være en aktiv pådriver i det videre arbeidet(presidenten klubber igjen) for å forsterke det regionale nivået. (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen) (presidenten klubber igjen)
Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2007-05-10:
Siste taler hadde en analyse av byråkratiutviklingen. Det er gjort et forsøk på å se hvordan byråkratiet vil utvikle seg under en fremskrittspartimodell. Den burde være av interesse å lese for representanten Ellingsen. Vi kan ta den diskusjonen i etterkant. Når det gjelder kjennskap til fylkesordføreren i Nordland, var det nesten 50 pst. som kjente til ham. Det paradoksale var at jo lenger bort fra Oslo man kom, jo flere kjente til sin fylkesordfører. Det kan han også tenke gjennom. Jeg var i mitt forrige innlegg opptatt av, hvordan vi skal lykkes i det videre arbeidet for å få til et sterkt og fungerende regionalt nivå. Jeg ønsker at vi skal legge merke til distriktskommisjonens overordnede strategi. Vi må ha et regionalt nivå som er i stand til å sette på beddingen en politikk for å møte de endringene som skjer i samfunnet, ut fra at de som har skoen på, er nærmest til å skape de beste løsningene. Vi må ha et regionalt nivå som vektlegger den brede politikken, som får til en desentralisering av makt til folk, som utnytter handlingsrommet i den smale distriktspolitikken – og nettopp der ligger litt av clouet i det arbeidet vi skal gjøre i tiden som kommer. Så ser vi litt på høringen. Det er med interesse jeg konstaterer at langt over halvparten av landets fylkeskommuner og kommuner entydig har uttalt at staten, dvs. vi som sitter i denne sal, har et generelt ansvar for at det er samsvar mellom oppgaver og ressurser – det skal vi ta inn over oss – og at kommunalt og regionalt nivå må ha økonomisk forutsigbare rammer for å bli en dyktig utviklingsaktør. I det videre arbeidet er det to nye forutsetninger: Vi må ha et lokal- og regionaldemokrati som er grunnlovsfestet. Vi må ha likeverdige partnere i et samspill om å utvikle velferdsstaten. Da kan vi få til en ny demokratisk utvikling i vårt land – og da kan vi fra denne talerstolen si til de politikerne som er utenfor denne salen: Velkommen på banen som likeverdige partnere.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2007-05-10:
Den reforma vi debatter no, har vorte gjeven fleire namn – som regionreform, forvaltningsreform og demokratireform. Av desse er det det siste eg likar best, fordi eg meiner at større endringar i forvaltninga bør innebere ei styrking av demokratiet. Det er vesentleg at regionleddet blir oppfatta som eit politisk nivå med reell styring over viktige samfunnsfunksjonar. Dette er vesentleg for at nivået skal ha legitimitet i befolkninga, og ikkje minst er det ein føresetnad for at ein tilstrekkeleg del av befolkninga finn det verdt å bruke tida si og ressursane sine på politisk arbeid der. Som medlem av eit fylkesting dei siste fire åra ser eg at dette er i ferd med å bli eit problem. Det kan fortone seg som at fylkesleddet har vorte gåande på tomgang, utan dei helt store visjonane for det politiske arbeidet, nettopp fordi mange av oppgåvene har vorte tekne frå dei. Dette seier eg sjølv om eg er klår over at mange i fylkestinga rundt omkring gjer ein god innsats. Fleire har i debatten lagt vekt på at få er interesserte i fylkeskommunane. For meg er det ikkje slik at den manglande interessa som fylkeskommunane har vorte vist frå innbyggjarane, åleine er noko argument for å leggje ned heile mellomleddet. Derimot er mengda av og størrelsen på oppgåvene høgst relevant for at fylkeskommunane skal kunne bli sterke og nyttige samfunnsutviklarar og produsentar av viktige tenester i samfunnet. Som formannskapsmedlem i ein kommune gjennom åtte år har eg sett at fylket har vore til god nytte for kommunane, og at dette heng saman med at fylkespolitikarane og fylkesadministrasjonen er langt nærare kommunane og befolkninga enn det staten kan vere. Med fleire oppgåver vil nytteverdien auke, og interessa kan bli større. Eg tykkjer det er viktig å behalde eit sterkt folkevalt mellomnivå for framtida. Dette meiner eg fordi eg er oppteken av eit best mogleg lokaldemokrati. Det gode lokale folkestyret er avhengig av velfungerande generalistkommunar i ein finmaska kommunestruktur, og denne strukturen er igjen avhengig av eit aktivt og robust mellomnivå. Derfor er eg glad for at dette leddet no faktisk får overført viktige oppgåver frå staten. Men det eg ikkje synest noko særleg om, er at vi i mange omstillings- og endringsprosessar har ein tendens til å velje bort gode norske namn og setje inn framandord i staden. Same kor stor eininga skal vere framover, er det ingenting som tilseier at vi er nøydde til å bruke ordet «regionar». Fylke er eit utmerkt ord. Dei gamle høvdingane fylka seg til tings, og det kan politikarane gjerne gjere framover òg. Vi kan endre namnet fylkeskommunar til fylke, slik vi har gjort det i Møre og Romsdal fylke, eller finne eit anna godt, norsk ord. Eg har følgt debatten om oppgåvefordelinga med interesse og er spent på kva resultatet blir. Vonleg blir dette ei god reform, som både fører til ei betre forvaltning og ikkje minst styrkjer demokratiet.
Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2007-05-10:
Det er ti år siden vi i Hordaland Arbeiderparti for alvor begynte å diskutere regional inndeling av Norge og demokratisering av den regionale samfunnsutviklingen. I mine øyne er sterke regioner en forutsetning for demokratisk styring av utviklingen i de forskjellige deler av landet. Med dagens samferdselsårer, teknologiutvikling og globalisering ser vi at den økonomiske utviklingen går på tvers av både fylkeskommunale, kommunale og for så vidt også nasjonale grenser. Dersom vi skal kunne ha demokratisk styring på næringsutviklingen i våre forskjellige landsdeler, må vi ha et politisk nivå som favner bredere enn dagens fylkeskommuner. Rolf Reikvam hadde i sitt innlegg tidlig i debatten en flott gjennomgang av demokratiets utvikling og forholdet til nasjonalstaten, og de begrensingene som denne gir. Fra Høyre og Fremskrittspartiet hevdes det at tonivåmodellen holder. Ja, med deres politiske ideologi og syn på i hvor stor grad folkevalgte representanter og politiske organer skal ha innflytelse på samfunnsutviklingen, holder det gjerne med to nivåer. For oss som ønsker en større demokratisk innflytelse på utviklingen og hvilke veier vi ønsker å åpne for denne utviklingen, holder det ikke med to nivåer. På Vestlandet har vi helt klart interesse av en sterk region bestående av Sogn og Fjordane, Hordaland og Rogaland. Våre fylker kjennetegnes ved at vi er store på energiproduksjon, energibruk eller -foredling, høsting av havets ressurser – og håpløse kommunikasjoner. Det betyr at hvis vi skal styre utviklingen i vår region dit vi ønsker den, nemlig at vi skal kunne ta vare på bosettingen og ha en samfunnsutvikling som fyller folkets behov og ikke tar sikte på bare å akkumulere mer kapital, må vi ha et demokratisk nivå som kan styre faktorer som næringsutvikling, utdanningspolitikk og samferdsel. Uten den styringen er det kapitalen som legger premissene for samfunnsutviklingen. I dag har vi Vestlandsrådet, som består av de tre fylkene pluss Møre og Romsdal. Samarbeidet her er godt og fruktbart, men vi trenger et sterkere organ med lovtillagt myndighet og budsjettansvar, og vi trenger et folkevalgt organ på dette nivået. Derfor er det viktig at vi fortsetter diskusjonen om omfanget av oppgavene. Men det er også viktig at vi tar denne innstillingen og de vedtakene som blir gjort i dag, og fører dette videre.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 2007-05-10:
Venstre er glad for resultatet av komiteens behandling av denne saken. Venstre er også glad for at KS i sin tid satte ned et utvalg for å vurdere det regionale nivået med både fylkeskommune og fylkesmann, som mange allerede da, i 1996, var enig i var overmodent for reformer. Sittende stortingsrepresentant Dagfinn Sundsbø ledet utvalget som senere fikk navnet Sundsbø-utvalget. Jeg vil òg bemerke at i utvalget satt personer som Matz Sandman og Kåre Ellingsgård – som for øvrig har en fortid som henholdsvis fylkesmann og fylkesrådmann. Utvalget foreslo bl.a. at fylkesmannsembetet og den fylkeskommunale sentraladministrasjonen burde slås sammen under en administrativ ledelse og gis betegnelsen «fylke». Rapporten som ble overlevert, fikk tittelen «Rydd opp». Dette forteller at noe måtte gjøres. Det var, og er fortsatt, frustrasjon blant både kommunepolitikere og folk flest over det uoversiktlige regionale nivået i forhold til hvem som gjør hva, og hvor en skal henvende seg. Frustrasjonen er også forankret i at saker som er avgjort gjennom grundige folkevalgte vurderinger på kommunalt nivå, ofte skjønnsmessig var – og fortsatt blir – overprøvd og avgjort av enkeltpersoner som setter til side det lokale, folkevalgte skjønnet i kommunene. Slik kan vi ikke ha det. Derfor er jeg både stolt over og glad for at Møre og Romsdal valgte å bli forsøksfylke for enhetsfylket. Her er det blitt gjort et godt stykke arbeid, som jeg tror kan bli mal for flere andre regioner – fordi enhetsfylket rydder opp. Forenkling og reduksjon i byråkrati på det regionale nivå er nødvendig, og enhetsfylket har lyktes. Det er på mange områder ingen logikk i fordelingen av oppgaver mellom fylkeskommune og fylkesmann. På en del områder har fylkesmann og fylkeskommune i tillegg overlappende oppgaver og kompetanse, f.eks. når det gjelder arealplaner. Enhetsfylket fjerner doble funksjoner i fagavdelingene. Enhetsfylket effektiviserer og samordner. Og kommunene er tydelige på at fylket har effektivisert deres arbeid, særlig på et så viktig område som arealplanene. I tillegg har forsøket vist at gjennom omorganisering har en også spart penger. Klage- og tilsynsoppgavene i enhetsfylket blir oppfattet som en kritisk faktor ved modellen. I forsøksfylket viser det seg at arbeidsoppgaver i forbindelse med den videregående skolen bare utgjør et halvt årsverk. Det går an å finne løsninger på den problematikken. Alle de andre jobber med oppgaver som tilligger politiske beslutninger. Til slutt vil jeg bare understreke at mitt ønske er at Regjeringen vil se positivt på det nye fylket som en mal til etterfølgelse og videre oppfølging.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2007-05-10:
Det har vært en interessant og viktig debatt på mange måter – og det er det fortsatt, selvfølgelig. Det er også en debatt som preges av følelser og engasjement, kombinert med politikk og sunn fornuft, selv om det kanskje er noe variabelt i hvor stor grad man vektlegger de ulike tingene. Jeg hadde i 1999 gleden av å høre på daværende statsråd Jørgen Kosmo i Arbeids- og administrasjonsdepartementet, som snakket om fornying av offentlig sektor. Han sa noe jeg aldri kommer til å glemme. Han sa at i Norge har vi en befolkning på ca. 4 millioner mennesker – og vi har et byråkrati som kunne ha servet 40 millioner. Han hadde en ambisjon om å gjøre noe med dette. Det gikk fort over da han så hvor makta lå, nemlig blant velgerne som også jobber i offentlig sektor, som satte foten brått og brutalt ned. Jørgen Kosmo stod igjen mer som en illusjonist – i kontrast til det han egentlig ønsket, nemlig å gjøre noe med dette. Jeg tror at dette handler vel så mye om å tekkes en målgruppe som er viktig som velgere for de partiene som i dag utgjør flertallet. Da blir jo spørsmålet: Hva slags prinsipper er det da vi styrer etter? Styrer vi etter viktige politiske prinsipper, eller styrer vi etter det som gagner oss politisk når vi skal til valg? Jeg går ut fra at hver enkelt her kan gjøre seg opp sin mening om hva mitt svar vil være, men det er opp til hver enkelt selv å finne ut hva man vil. Så har man en fantastisk tro på det regionale nivået. Nå har vi jo sett det i helseforetakene – vi har fått et stort innslag av politikere på det nivået. Har det ført til suksess i helseforetakene? Kan vi si det? Jeg oppfatter at køene er lengre, og at det ikke har vært så mange korridorpasienter på lang tid som etter at man fikk inn såkalt fylkeskommunal og regional handlekraft. Det er altså suksesskriteriet til flertallet. Det hadde vært interessant å finne ut om det også var et suksesskriterium for befolkningen. Og hvor identifiserer befolkningen seg med fylket sitt? Jeg har sittet i fylkestinget i Nordland sammen med neste taler. Da ble det utført en undersøkelse som gikk på om noen visste hvem fylkesordføreren var. Det var ikke mange – på tross av det faktum at han kom fra lokalpartiet, Senterpartiet, som er opptatt av lokalbefolkningen. Folk kjenner seg ikke igjen, folk identifiserer seg ikke med det regionale nivået. Derfor er det etter mitt skjønn overflødig. En annen ting som jeg faktisk tror folk legger merke til, er lønnsnivået der. Vi har det jo bra, vi som har sete i dette huset, men jeg registrerer jo med stor interesse at når det gjelder prinsipper og uttelling for politisk aktivitet i fylkene, er ikke det så mye dårligere enn her. Det er faktisk vel så bra – bedre i noen sammenhenger. Så da kan man godt forstå at det er viktig for enkelte partier å ta vare på sine stammefrender, og at det er så viktig at man bruker befolkningen som et middel for å ta vare på sine og posisjonere dem ut, slik at man kan vise at man tar vare på hverandre, og at rettferdigheten skjer fyllest til slutt.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2007-05-10:
Representanten Reikvam har forventninger til Høyre. Det er det mange som har, og det setter vi pris på. Samtidig bør det være mulig å ha de forventninger til representanten Reikvam og resten av regjeringspartiene at man i det minste er så edruelig at man leser hele innstillingen før man begynner å sitere. Derfor blir det nesten min plikt å sitere noe av det Høyre kommer med i innstillingen, og for ordens skyld begynner dette på side 9, helt nederst, slik at representanten Reikvam kan følge med. Der står det bl.a. at man ønsker å forsterke folkestyre og demokrati gjennom å «desentralisere beslutninger til folk flest, kommunene og lokalsamfunnene». Det er blant våre kjerneverdier. For øvrig står jo Fremskrittspartiet sammen med oss om disse punktene. Så sier vi videre i innstillingen at vi ønsker «en mer effektiv og enklere offentlig sektor». Vi ønsker å utnytte Norges fordel som et lite land der det er «nærhet mellom velgere og folkevalgte». Vi går også videre og sier at vi ønsker «naturlige bo- og arbeidsregioner, kombinert med mulighet for felles nasjonale satsinger». Avslutningsvis, under strekpunktene, står det at vi ønsker å «effektivt følge opp nasjonale mål som bærekraftig utvikling, likeverdige tjenestetilbud og rettssikkerhet for den enkelte». Dette er jo nettopp de liberale kjerneverdier som alltid har preget Høyre, de kjerneverdier som vi står og slåss for hver eneste dag, som åpenbart har gått representanten Reikvam hus forbi. Når representanten Ellingsen sier at dette er en interessant debatt, er det et av de punktene jeg er uenig i – dette har ikke vært en spesielt interessant debatt. Dette har vært en debatt i utgangspunktet preget av dogmer og forutinntatte holdninger. Den forutinntatte holdningen fra Regjeringens side synes å være at man har bestemt seg for at det skal være tre nivåer, uten at man overhodet klarer å følge det med noe som helst av innhold. Når man samtidig finner ut at det å beholde tre nivåer må være noe av det største man gjør for det lokale selvstyret, så blir retorikken deretter. La meg ta et par eksempler. Når man fra fylkeskommunens side enten opererer med tvungent skolevalg eller fritt skolevalg, så er det åpenbart at ett av de to valgene har effekt når det gjelder selvstyre. Fritt skolevalg betyr at den enkelte elev får lov til å ta valget selv, og er da med på å bygge opp om selvstyret. Det at fylkeskommunale politikere gjør det, betyr overhodet ikke det samme. Så til areal- og plansaker. Det er også klart at borgerlige kommuner i mange tilfeller blir overprøvd av sosialistiske fylkeskommuner. Det gjør ikke det lokale selvstyret det spor bedre at man har et tredje nivå som utvikler seg til en overkommune. I tillegg er jo det en av grunnene til at man ønsker en fylkesmann som konsentrerer seg om lovlighetskontroll. Jeg vil avslutningsvis si at noe som ikke fungerer i dag, blir ikke det spor bedre av å bli større.
Erling Sande (Senterpartiet), 2007-05-10:
Representanten Høie siterer fleire raud-grøne politikarar sitt syn på reforma. Det Høie vel å ikkje ta med, er at det som er felles for alle desse politikarane, er at dei ikkje ynskjer Høgre si løysing. Dei ynskjer meir av Senterpartiet sin politikk og Regjeringa sin politikk. Det lèt Høie vere å nemne. Representanten Per-Willy Amundsen, som representerer eit parti som har stått for nettopp å flytte makt oppover i systemet, å flytte makt frå eit politisk nivå og inn til byråkratiet, har eg lyst til å utfordre med eitt spørsmål: Kva forslag har Framstegspartiet fremma i denne salen som har flytta makt frå byråkrati til politisk valt nivå?
Erling Sande (Senterpartiet), 2007-05-10:
Framstegspartiet sin representant, Ib Thomsen, står her og prøver å overbevise om at Framstegspartiet er eit parti som ynskjer å styrkje folkestyret. Han har ei tøff oppgåve, for i løpet av denne perioden og dei føregåande periodane har Framstegspartiet fremma ei rekkje forslag som nettopp ville svekkje folkestyret. Ein har fremma forslag om meir stykkprisfinansiering. Ein har fremma forslag om auka grad av privatisering. Ein har fremma forslag om å overføre sjukehusadministrasjonen til ein statleg etat, eit statleg direktorat. Eg trur Framstegspartiet må stille seg spørsmålet: Med Framstegspartiet sin finansieringsmodell for eldreomsorga, vil det styrkje det lokale sjølvstyret, eller vil det svekkje det? Når Framstegspartiet i denne salen overprøver lokale vedtak om bompengar, er det ei styrking av det lokale sjølvstyret, eller er det ei svekking av det? Nokre saker reknar Framstegspartiet som så viktige at ikkje eingong stortingsgruppa vågar å ta stilling til dei. EU-saka er eit eksempel på det, for ho er så viktig at det ikkje er råd å overlate til politikarar i det heile teke å avgjere ho. Elles tek eg til etterretning at når det gjeld eksempel på flaggsaker for Framstegspartiet for å styrkje det lokale sjølvstyret, er det éi sak som blei nemnd av Thomsen, og det var fullmakt i samband med speleautomatar.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2007-05-10:
Dette har vært en interessant debatt, fordi den har klargjort skillelinjene mellom de ulike partiene på en fin og eksemplarisk måte. Det er interessant å se på de svar vi får, når vi f.eks. vil vite hvordan man skal sikre det videregående skoleverket rundt omkring i hele landet, som i dag er spredt på både tettbygde strøk og delvis på mange småkommuner. Det er fylkeskommunene som har ansvaret for at det er likhet i tilbudet, at det er et bredt og spredt tilbud rundt omkring som gjør at om du kommer fra en liten kommune, eller om du kommer fra en by, har du i stor grad det samme tilbudet og de samme mulighetene. Spørsmålet er: Hvorledes vil Høyre sikre et likt tilbud? Hvorledes vil Høyre sikre de mindre videregående skolene rundt i hele landet når de ønsker et tonivåsystem? Det hevdes da at kommunene eller interkommunale selskaper skal overta ansvaret for de videregående skolene. Jeg har lyst til å spørre Høyres representant, Holmberg, som forsvarer dette synet: I hvilken grad tror Høyre at det er mulig å opprettholde kvaliteten på videregående skoler rundt i landet på steder der det bor lite folk? Hvorledes tror Høyre det er mulig å gi like tilbud når man skal sikre det tilbudet gjennom økonomien til kommunene eller til interkommunale selskaper? Det vi frykter, er jo at den tonivåmodellen som skisseres, vil føre til større grad av ulikhet, større grad av sentralisering og nedlegging av bl.a. videregående skoler. Det må selvsagt Høyre ta ansvaret for, hvis det er det de står for. Spørsmålet mitt er: Hvorledes skal Høyre sikre likhet i det videregående skoletilbudet over hele landet med en tonivåmodell? Er Høyre opptatt av at vi skal sikre at de videregående skolene fortsatt kan drives i små kommuner?
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2007-05-10:
Det jeg spør om, er: Er Høyre fortsatt interessert i å sikre strukturen på det videregående skolesystemet i framtida? Hvorledes vil de sikre finansieringen av de videregående skolene med tonivåsystemet? Det svarer, etter min mening, ikke representanten Høie på. For oss er det viktig å sikre at det også kan være videregående skoler på små steder, og det er også viktig å sikre tilbud om smale linjer. Det spørs om man greier å opprettholde det med det styringssystemet Høyre ønsker. Det tror vi ikke på.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2007-05-10:
Det var flere som stemte feil.
Martin Engeset (Høyre), 2007-10-04:
På vegne av representantene Øyvind Halleraker, Trond Helleland, Kari Lise Holmberg og meg selv har jeg gleden av å fremme forslag om å ta vannveiene inn i Nasjonal transportplan.
Martin Engeset (Høyre), 2007-10-04:
Det er nylig avholdt et lokalvalg i Norge, et valg som ble et katastrofevalg for SV. Nå lærte jeg riktignok som liten gutt at en ikke skal sparke den som ligger nede, og det har jeg heller ikke tenkt å gjøre, men det kan vel neppe herske noen særlig tvil om at mye av årsaken til SVs dramatiske tilbakegang er velgernes opplevelse av at SV i regjering i sak etter sak blir valset over av et maktarrogant arbeiderparti. Trontalen nevnte ikke fattigdomsbekjempelse i Norge med ett eneste ord, og i Aftenposten i dag kan vi lese at SVs miljøvernminister er den store taperen i budsjettkampen. Da er jeg litt interessert i å høre om SVs parlamentariske leder kan dele noen av sine tanker om hvordan i all verden SV skal kunne reise seg, når partiet blir fullstendig overkjørt av Arbeiderpartiet i sine viktigste saker.
Trond Helleland (Høyre), 2007-10-04:
På vegne av representantene Erna Solberg, Øyvind Halleraker og meg selv har jeg gleden av å fremme et forslag om å innføre minstegrense for reasfaltering.
Trond Helleland (Høyre), 2007-10-04:
Statsråden sa at denne regjeringen vil legge seg på en annen linje. Og jeg hadde egentlig håpet det det tredje året Regjeringen går inn i nå, men linjen er akkurat den samme. Det er å skylde på den forrige regjering, at alt som ble gjort da, var dårlig, og at det nå faktisk går så mye bedre. Da må jeg si jeg er forundret og forvirret over den samferdselspolitikken statsråden driver med. På den ene siden vil hun fiske bilister med rushtidsavgift, på den andre siden klarer hun ikke å skaffe nok personell til engang å drive de altfor få togene vi har her i Norge. På den ene siden vil Regjeringen skryte av historisk veibygging, på den andre siden setter en på båsen utradisjonelle løsninger som OPS og stopper all effektivisering i form av konkurranseutsetting. Så ser vi samtidig, som representanten Sortevik var inne på, at kostnadene nå ser ut til å gå opp. Det blir altså mindre vei for pengene. Hvilke utradisjonelle grep vil Regjeringen nå gjøre for å få en mer effektiv satsing på veiutbygging og en overgang til miljøvennlig kollektivtrafikk?
Inge Lønning (Høyre), 2007-10-04:
På vegne av representantene Martin Engeset, Sonja Irene Sjøli og meg selv har jeg gleden av å fremsette forslag om tiltak for å sikre raskere helsehjelp og redusere sykefravær.
Inge Lønning (Høyre), 2007-10-04:
Jeg merket meg også med en viss overraskelse, i likhet med representanten Giltun, at representanten Thorkildsen ikke med ett ord berørte det saksfelt som vi sammen har ansvaret for i helse- og omsorgskomiteen, til tross for at trontalen inneholder et avsnitt som handler om nettopp dette. Jeg går ut fra at det ikke skyldes at representanten ikke anser dette feltet som å tilhøre de store tingene og de store utfordringene. Et av de mest påfallende innslagene i trontalen er at denne regjeringen nå for tredje gang har lovet at man skal komme med en opptrappingsplan for rusfeltet, altså for de aller svakeste i det norske samfunn. Synes representanten Thorkildsen at SV kan være bekjent av å sitte i en regjering som åpenbart nedprioriterer dette feltet på iøynefallende vis i forhold til det den forrige helseminister og den forrige regjering gjorde?
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2007-10-04:
På vegne av representantene André Oktay Dahl, Jan Tore Sanner, Kari Lise Holmberg, Peter Skovholt Gitmark og meg selv har jeg gleden av å fremme forslag om bedre forebyggende tiltak, tidligere og tydeligere reaksjon overfor barn og unge som er i risikosonen for å utvikle en kriminell løpebane.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-10-04:
For det første var det et viktig budskap i mitt innlegg at vi skulle gjøre mer for å utjevne sosiale forskjeller. Det handler ikke minst om å hjelpe dem som har minst. Det handler bl.a. om det aller viktigste virkemiddelet, nemlig å redusere arbeidsløsheten. Aldri før har flere mennesker vært i lønnet arbeid i Norge enn i dag. Arbeidsløsheten har gått kraftig ned. Antallet som mottar sosialhjelp, er blitt redusert. Vi er ikke fornøyd med det, vi skal videre. Derfor er en av de store reformene vi nå gjennomfører, en stor reform av trygde- og arbeidsforvaltningen nettopp for å få utjevnet sosiale forskjeller, hjelpe dem som har minst. Når det gjelder oppslaget i VG, har kommunalministeren gjort det helt klart at sjelden har hun sett et oppslag som inneholder flere feil. Det er feilaktig det som står der. Denne regjeringen har prioritert kampen mot fattigdom, men vi har også prioritert arbeidet for full barnehagedekning og billigere barnehager. Det er en viktig del av Soria Moria-erklæringen, som alle regjeringspartiene stiller seg bak.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-10-04:
Jeg er enig i at selv om vi har en flertallsregjering som i utgangspunktet har flertall for alle saker her i Stortinget, er det en målsetting i enkelte saker å prøve å få til bredere flertall. Derfor er jeg glad for at vi fikk et bredt flertall bak pensjonsforliket. Jeg er glad for at det ble et bredt flertall for loven om privatskoler. Selv om Høyre ikke var med der, var det andre partier som deltok. Jeg er glad for, slik jeg nevnte i innlegget mitt, at det f.eks. er bredt flertall i Stortinget for den satsingen vi gjør for mødres og barns helse internasjonalt. Så ønsker vi selvfølgelig å få til enighet bl.a. om statskirke, klima og eldreomsorg. Det skal vi sette oss ned og begynne å forhandle om i Stortinget. Jeg tror den minst egnede forhandlingsform er å foreta den type forhandlinger i stortingssalen, i offentlighet. Ønsker vi enighet, må vi sitte i ro og mak i Stortingets møterom og andre steder og søke å komme fram til enighet. Vi ønsker enighet, men ikke i noen av sakene for enhver pris. Det må være vilje til reell kompromissvilje både fra posisjon og opposisjon.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-10-04:
Vi har tenkt å følge opp det løftet ved at vi legger fram en plan for styrking av eldreomsorgen i forbindelse med statsbudsjettet i morgen, med konkrete tiltak og også tallfestede tiltak på en del områder. Så vil vi, her som i andre saker, invitere til drøfting om den planen. Så vil vi søke å komme fram til bredere flertall, forlik, i Stortinget. Men igjen, det er jo ikke slik at forlik er viktigere enn alle andre hensyn. Det er innholdet i forliket som er avgjørende, enten vi snakker om stat–kirke, klima, eldreomsorg, privatskolelov eller andre temaer hvor vi har søkt å få til forlik. Vi har et ønske om forlik, men det er først når vi setter oss ned og begynner å forhandle om de enkelte punkter, at vi ser om det er mulig å få til. Det er også viktig at opposisjonen i forhandlinger om forlik i den ene og andre sak tenker gjennom om dette er noe de ønsker å stå inne for også i posisjon, for det er viktig at vi vedtar ansvarlige og gjennomførbare ting på alle områdene.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-10-04:
Jeg er enig med representanten Sponheim i at selskaper der staten er eier, og spesielt selskaper der staten er en stor eier, bør sette ekstra store krav til seg selv når det gjelder å holde høye etiske standarder, og unngå å komme i situasjoner der man kan beskyldes for å begå ulovligheter. Det er formidlet tydelig fra statens side til selskapene. Vi kan gjerne gjenta det, finne former og måter å gjøre det på, men vi er altså for det første opptatt av at selvsagt skal alle selskaper respektere loven. Korrupsjon er forbudt, industrispionasje er forbudt. I tillegg mener vi at statlige selskaper skal ha en høyere etisk standard enn andre. Mange av dem har også utformet egne retningslinjer og regelverk som vi, like mye som de, er opptatt av etterleves.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-10-04:
For det første er jeg enig i at det trengs betydelige investeringer i offentlige bygninger, virksomheter og offentlig infrastruktur. Det er jo grunnen til at denne regjeringen ønsker å videreføre den politikken vi har satt i gang, nemlig å øke offentlige investeringer: 2 milliarder kr mer på samferdsel hvert eneste år enn det som den forrige regjeringen la opp til, og økte investeringer f.eks. i sykehus. Da vi startet møtet, la fiskeriministeren fram en egen proposisjon om å investere i et nytt informatikkbygg på Universitetet i Oslo. Vi investerer altså i offentlig virksomhet. En grunn til at vi sier nei til skattelette, er at vi heller vil bruke de pengene på investeringer i offentlig virksomhet. Så ser vi dessverre at problemet nå er at når det gjelder veldig mange av de investeringsprosjektene vi har i offentlig sektor, er det kostnadsoverskridelser, og det er et uttrykk for at det nå er høyt press i norsk økonomi. Vi inviterer jo selvsagt utenlandske entreprenører til å delta i anbudskonkurranser i Norge. Vi er veldig opptatt av det. Vi ønsker dem hjertelig velkommen, og hvis noen ikke har oppdaget det, så sier jeg det høyt og tydelig nå: Lever inn anbud, bidra til konkurranse, press ned prisene på offentlige byggeprosjekter i Norge. Hjertelig velkommen!
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2007-10-04:
Trontalen inneholdt ikke ett eneste ord om fattigdom i Norge. Og heller ikke i statsministerens innlegg nå kom det noe håp for alle de menneskene i vårt eget land som har det vanskelig. Bare i Norge er det over 200 000 minstepensjonister som lever under fattigdomsgrensen. I dagens VG kan vi lese om en dragkamp i Regjeringen, hvor en såkalt kilde i Regjeringen sier at man vurderte det dit hen at det var større politisk gevinst for Regjeringen å satse på uendrede barnehagepriser enn å gjøre noe for de aller fattigste i eget land. Da blir mitt spørsmål til statsministeren: Er denne regjeringen virkelig så kynisk i sin vurdering av hvilke tiltak man kan fremme for å gjøre livet litt lettere for dem som har aller minst i et samfunn som ellers er preget av mye velferd?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2007-10-04:
Så langt i denne stortingsperioden har de ikke-sosialistiske partiene i Stortinget samarbeidet på langt flere politikkområder enn de tre nåværende regjeringspartier kunne skilte med på tilsvarende tid for fire år siden. Sånn sett har vi kommet langt. Samtidig er det et faktum at ingen partier kan tvinges til å samarbeide med hverandre. Men Fremskrittspartiet har i mange år hatt som mål å arbeide for et borgerlig samarbeid. Vi har invitert både Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre til et slikt samarbeid, og jeg har registrert at Høyre har kommet til den samme erkjennelsen. Det er bra. Det betyr at det i hvert fall er to partier blant de ikke-sosialistiske partiene som ønsker et regjeringsskifte etter valget i 2009, og som er villig til å samarbeide for å få det til. Da er det opp til velgerne å avgjøre hvordan Stortinget skal sammensettes, og ikke nødvendigvis opp til oss som deltar i debatten.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2007-10-04:
Jeg skjønner at dette åpenbart inngår i Inge Ryans nattlige drømmer, men det blir ikke nødvendigvis et sterkere sosialistisk flertall i Stortinget etter 2009 av den grunn. Det dette handler om, er hva slags styring av Norge vi ønsker. Fremskrittspartiet mener like mye i dag som vi gjorde i går, og før Lars Sponheims uttalelser, at det er ønskelig med et samarbeid mellom de ikke-sosialistiske partiene. Det ligger fast. Men vi vil ikke for enhver pris inn i regjering. Vi vil i regjering for å gjennomføre Fremskrittspartiets politikk i så stor grad som overhodet mulig, men i forståelse og samarbeid med andre partier som vi i så fall skal samarbeide med. At Venstre ikke ønsker å delta i dette, er jo en ryddig avklaring fra Venstres side, men det betyr ikke at det er full krig og full krangel på borgerlig side, som Ryan så gjerne vil fremstille det som. Det betyr at Venstre har gjort en avklaring. Andre ikke-sosialistiske partier har fortsatt som mål å arbeide for et regjeringsskifte i 2009. Det gjelder også for Fremskrittspartiet, og det betyr at vi kan klare å etablere realistiske alternativer til den sittende regjering i 2009.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2007-10-04:
Jeg tror ikke Bjørg Tørresdal er tjent med at vi her og nå påbegynner eventuelle regjeringsforhandlinger mellom ikke-sosialistiske partier. Jeg regner med at siden Bjørg Tørresdal representerer Kristelig Folkeparti, er det i hennes interesse at vi går igjennom de viktige sakene som kan danne grunnlag for et eventuelt samarbeid. Da dreier det seg om å ta utgangspunkt i det man er enige om. Det dreier seg om å fokusere på grunnleggende verdier som frihet for enkeltmennesket, som valgfrihet i hverdagen, som retten til å velge mellom ulike skoletilbud, som retten til å ha muligheter i et velferdssamfunn. På alle disse områdene mener jeg at Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet har en grunnleggende felles interesse. Da er jo spørsmålet: Ønsker Kristelig Folkeparti å bidra til et regjeringsskifte etter valget i 2009? Og hvis de gjør det, hva mener de er alternativet – slik at vi kan få en ikke-sosialistisk regjering? Den tiden da man vurderer Fremskrittspartiet som ikke-eksisterende, er forbi. Det blir ikke noe borgerlig flertall i dette landet uten å hensynta Fremskrittspartiet.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2007-10-04:
Jeg tror jeg skal minne representanten Brekk på at nasjonal kontroll ikke nødvendigvis er det samme som nasjonalt eierskap. Vi kan med andre ord legge mange premisser for produksjon av energi i Norge gjennom skatt på naturressurser. Det er altså mange ulike virkemidler vi kan ta i bruk. Jeg synes det er viktig at Regjeringen tar den situasjonen som er oppstått i forhold til hjemfallsretten, på alvor, og foreslår ulike tiltak for Stortinget, slik at vi kan finne en varig og god løsning på dette for fremtiden. Men en slik løsning må jo for det første innebære at man ikke forskjellsbehandler aktørene i markedet. For det andre bør den innebære at vi også har en plan for hvordan vi kan øke energiproduksjonen i Norge. Vi er jo i ferd med å komme i den absurde situasjonen at vi som produserer verdens reneste energi, likevel må importere kullkraft på grunn av at vi ikke produserer nok. Det burde være en større hodepine for en regjering som snakker om miljø, men som ikke klarer å produsere mer energi.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2007-10-04:
Jeg venter fortsatt på spørsmålet – men det er nå en gang sånn at når vi skal diskutere regjeringsspørsmål i Norge, bør vi ta utgangspunkt i en helt grunnleggende forutsetning, og det er hva velgerne faktisk ønsker. Jeg registrerer at sist Venstre satt i regjering, klarte de det kunststykket å få to stortingsrepresentanter og tre statsråder. Det er imponerende, men det er ikke nødvendigvis i veldig stor grad i samsvar med velgernes ønske. Hvis velgerne setter sammen Stortinget på en slik måte at de ber om mer ikke-sosialistisk politikk, ja, da er det det de skal få. Jeg synes at et samlet politisk Norge i mye større grad enn tidligere bør respektere det velgerne sier ved valg. Det sitter mange mennesker ute i Kommune-Norge og rister på hodet etter konstitueringen i mange av landets kommunestyrer fordi konstitueringen ikke avspeiler valgresultatet. Da har vi som politiske ledere en utfordring: Vi må i større grad respektere de valg velgerne tar.
Erna Solberg (Høyre), 2007-10-04:
Det er slik at det finnes mange anledninger for å utforske uenighetene både mellom regjering og opposisjon, mellom partier i regjering og mellom partier i opposisjon. Men jeg har lyst til å fokusere på én ting som jeg tror velgerne forventer av oss, nemlig at vi klarer å bli enige om noen av de store og viktige utfordringene fremover. En av utfordringene med dagens regjering er at den sier den vil søke samarbeid og forlik med opposisjonen, men at den i liten grad klarer å levere når den kommer her i salen. Denne høsten kommer vi til å få to prøvesteiner på dette. Det ene er om statsministeren kommer til å innfri det han forsøkte å si i valgkampen, at han var åpen for et samarbeid og et forlik om en forpliktende opptrappingsplan for eldreomsorgen. Det andre er om han er enig i og kommer til å strekke seg langt for å nå et klimaforlik med opposisjonen på Stortinget. Min utfordring til statsministeren er: Er han innstilt på å gi denne høsten for å ta de langsiktige problemene alvorlig?
Erna Solberg (Høyre), 2007-10-04:
Jeg har en mistenke om at den replikken ble planlagt før representanten Solberg hørte innlegget mitt. Jeg startet faktisk med å si at veksten er solid, arbeidsledigheten er lav, og det går godt i norsk økonomi. Men jeg synes at denne regjeringen misbruker sjansene som en rekordhøy skatteinntekt gir den, gjennom de prioriteringene den gjør i budsjettet. Jeg synes at denne regjeringen burde brukt mer på fattigdomssatsing. Vi foreslo det i fjor høst, i revidert nasjonalbudsjett, og i debatten før sommeren her gav faktisk regjeringsrepresentanter Høyre ros for den fattigdomssatsingen vi hadde lagt inn i revidert nasjonalbudsjett, som de selv ikke hadde funnet rom til. Det synes jeg bør være et tankekors for representanten Hill-Marta Solberg. Jeg synes ikke at Regjeringen har mye å skryte av når det gjelder investeringer for fremtiden. Kutt i høyere utdanning og et år uten at man har bygd opp forskningsinnsatsen, synes jeg viser at utviklingen går feil vei på viktige investeringsområder fremover. Det går godt i norsk økonomi, men Regjeringen misbruker sjansene.