Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
Det er bare å konstatere: Verdens oppmerksomhet i disse dager er nok ikke rettet mot budsjettdebattene i Stortinget. De er rettet mot København og de viktige forhandlingene som pågår der. Verdens ledere bør i løpet av de drøye ti dagene de og deres delegasjoner sitter sammen, komme til en forpliktende avtale om kutt i CO2-utslipp. Det vil kreve historisk mot og politisk dyktighet. Og lykkes de, er det en svært god nyhet for verden. Samtidig er det en seier for kunnskapen og for forskningen. En klimaavtale i København er nemlig umulig å tenke seg uten vitenskapen. Hele toppmøtet i København er basert på naturvitenskapelig forskning. Kunnskapen om klimaendringene har vi fra tusenvis av naturvitenskapelige forskningsprosjekt. Disse er utført av forskere fra mange land, også norske. Norge er relativt sett en ganske stor klimaforskningsnasjon. Når det gjelder vitenskapelige publikasjoner, er vi nr. 15 på en global ranking. Per capita er vi faktisk den største. Vi har svært gode fagmiljøer på flere felter, særlig når det gjelder havmodellering, regionale klimascenarioer og polarforskning. Ett eksempel er Bjerknessenteret. De har nylig dokumentert at havets evne til å ta opp CO2 er redusert. Det betyr at mer av klimagassene vi slipper ut, blir værende i atmosfæren. Dermed forsterkes drivhuseffekten. Dette er et svært godt eksempel på hvorfor det har vært riktig å satse på forskning – grunnforskning som oppdragsforskning. Men vi må vite mer. Derfor blir det økte bevilgninger i 2010-budsjettet til forskning på miljø og klima. Bjerknessenteret er en av budsjettvinnerne. Men naturvitenskap er ikke nok i København. Modellene for ulike forhandlingsløsninger er utviklet av samfunnsvitere. Professor Arild Underdal, som jeg har hatt den glede å ha som veileder i statsvitenskap, har utviklet avtaleregimer til bruk i kompliserte forhandlinger. Økonomisk teori har forsket fram modeller for kvotesystemer. Kulturkunnskap og språklige ferdigheter er også nødvendig om verden skal bli enig. Uansett: Det vi nå ser, er at vår kollektive kunnskap, opparbeidet av mennesker gjennom generasjoner, kan og vil brukes til å redde kloden fra dramatiske endringer vi ikke overskuer konsekvensene av. De fleste mennesker som lever i dag, er omgitt av kunnskap. Vi fråtser i ny teknologi, i smartere måter å løse oppgaver på, i en teknologisk utviklet kultur- og underholdningsverden, i en medisinsk utvikling som gjør at vi lever lenger og forflytter oss over store avstander på kort tid, gjennom hvordan vi kommuniserer. Det vil kreve kunnskap å utvikle alle mulighetene. Men det krever også kunnskap å bruke mulighetene. Vår framtid vil være basert på kunnskapsutvikling og ikke minst vår evne til å dele på denne kunnskapen. Hele det norske skolesystemet må være, og skal være, et sted hvor hver enkelt elev og student får mulighet til å utvikle seg og sine evner i trygge omgivelser. Vi må satse på kunnskap uten at det går ut over trivselen, og vi må satse på trygge skolemiljøer uten at det går ut over læringen. I dette budsjettet fortsetter økt fokusering på kvalitet i opplæringsløpet. Debatten de siste årene har i stadig større grad handlet om kunnskap og kvalitet i skolen. Det er helt i tråd med Arbeiderpartiets historie når det gjelder utdanningspolitikk. Det var med Gudmund Hernes' inntreden i samfunnsdebatten, etter hvert i rollen som kirke-, utdannings- og forskningsminister, reformfasen startet. Nyttårsaften 1986 skrev Hernes en kronikk i Dagbladet med et klart budskap: Den norske utdanningen har ikke god nok kvalitet. Og han hevdet at mangelen på kvalitet ikke hadde noe med bevilgninger å gjøre, slik den vanlige oppfatningen var. Siden den gang har reformene i grunnskolen, den videregående skolen og universitets- og høyskolesektoren stått i kø. Kunnskapsløftet er den siste reformen. Det har vært nødvendig, men nå må reformene få sette seg. Det betyr ja til reformpause, men ikke nei til utvikling. Derfor viderefører vi den sterke satsingen på kunnskap og forskning, som varslet i den rød-grønne regjeringens plattform. I går kunne Statistisk sentralbyrå presentere nye tall som viser at gruppen blant nordmenn som fullfører høyere utdanning, øker. Rekordlave 30 pst. av befolkningen i dag har bare grunnskoleutdanning. Norge har et høyt utdanningsnivå, en høy forskertetthet og er det OECD-landet som har den høyeste andelen av arbeidsstyrken i yrker som krever utdanning. Utfordringen vår består i å sikre høy kvalitet i alle deler av utdanningssystemet, gi alle tilgang på utdanning og sikre kompetanse til et stadig mer kunnskapsbasert arbeidsliv. Jeg vil trekke fram tre forhold spesielt: fortsatt satse på kvalitet i grunnopplæringen, jobbe systematisk med å få ned frafallet i den videregående skolen og å forberede seg på økt studentvekst i årene som kommer. Skal disse målene nås, er tidlig innsats avgjørende. Den kraftige satsingen på barnehager har vært riktig. Nok en gang utvides timetallet i barneskolen. Dessuten innfører vi nå gratis leksehjelp fra 1. til 4. trinn. Vi vet at sosiale forskjeller påvirker barns skoleresultater. Ikke alle foreldre evner å hjelpe til med å gjøre lekser, og ikke alle foreldre prioriterer å gi leksehjelp til egne barn. Derfor er denne nye satsingen svært viktig. Alle er enige om at frafallet i den videregående opplæringen er bekymringsfullt og for høyt. Dårlige resultater fra ungdomsskolen påvirker frafallet, som igjen øker risikoen for uførhet og utstøting av unge mennesker fra arbeidslivet. Hovedspørsmålet alle rektorer må stille seg, er: Hva er det skolen min gjør feil, som gjør at elevene slutter? Mange steder gjøres det en aktiv innsats for å få flere til å fullføre fram mot studie- eller yrkeskompetanse, men mange steder gjøres det for lite. Vi må jobbe fram tiltak som virker. Vi må spre kunnskap om dette til alle skoler. Vi må sikre at hver eneste ungdom opplever at nettopp han eller hun blir tatt på alvor. I årets budsjett setter vi av 58 mill. kr til tiltak som skal øke gjennomføringsevnen. Det er et svært godt bidrag, men vil ikke være nok. Årsakene til høyt frafall er sammensatt og krever mange tiltak på flere områder. Derfor blir komiteens arbeid med St.meld. nr. 44 for 2008–2009, Utdanningslinja, neste år et svært viktig arbeid. Vi vet ikke hvor mange flere studenter det blir i årene som kommer, men vi vet at det blir flere. Det betyr at vi må ha en god og stabil finansiering av universitets- og høyskolesektoren. Vi må utnytte hele sektoren slik den er utbygd i dag. Flere studenter må ta hele eller deler av utdanningen ute. Vi bevilger penger til flere studieplasser i årets budsjett, og det vil måtte fortsette. Høy kvalitet må uansett være et hovedmål, selv om det blir flere studenter. Da trenger vi mer robuste fagmiljøer. Det vil vi stimulere til med 50 mill. kr til økt samarbeid, arbeidsdeling og innovasjon. Det har vært en kraftig økning innen forskning og utvikling de siste årene. Dette fortsetter i neste års budsjett. Neste år vil vi bruke omtrent 23,6 milliarder kr, som er 0,97 pst. av bruttonasjonalprodukt. Klimaforskning har jeg vært inne på. Det satses på opprustning av utstyr, noe forskermiljøene er godt fornøyd med. Regionale forskningsfond får også en økning. Budsjettet for høyere utdanning og fagskolesektorene er på 24,5 milliarder kr, en vekst på 4 pst. Flere studieplasser, flere studentboliger og økt satsing på samarbeid er områder jeg vil trekke fram. Den norske kirke spiller en betydelig rolle i samfunnet. Kirken er mer enn en seremoniarena, og den har et engasjement utover strid rundt kvinnelige biskoper og homofile prester. Det er bra. For få dager siden overleverte Kirkens organisasjoner utviklingsminister Erik Solheim 34 000 underskrifter, hvor budskapet var ønsket om en rettferdig klimaavtale i København. Kirkerådets leder, Jens-Petter Johnsen, hadde med seg en ustødig ark. Symbolikken var ikke til å misforstå. Det gamle testamentet forteller oss om syndfloden, sendt av Gud. Klimaødeleggelsene kan føre til en ny syndflod, men denne gangen skapt av oss selv, av menneskene. Kirken har en viktig moralsk stemme. Det at den velger å bruke den, er riktig – særlig å bruke den på eksistensielle forhold, som miljøtruslene. Jeg vil også berømme Kirken for det arbeidet den legger ned med hensyn til dialog på tvers av religioner. I et flerkulturelt samfunn – som Norge er blitt – er det svært viktig. Årets statsbudsjett preges av en rekordhøy bruk av inntekter fra petroleumssektoren. Vi bruker neste år 44,6 milliarder kr mer enn forventet avkastning i 2010. Det er riktig, i en situasjon hvor finanskrisen har ført til etterspørselssvikt. Likevel har vi også i år hørt opposisjonen og interessegrupper rope om mer penger som løsning på alle problemer. Da vil jeg igjen trekke fram Gudmund Hernes. Han skrev i 1986 følgende om for lav kvalitet i undervisningen på universitetene: «I Norge er det vanlig å begynne(…) med økonomien. Større bevilgninger til grunnforskning, til utstyr og ikke minst til studiefinansiering ville hjelpe. Men å se det hele som et bevilgningsspørsmål, tilslører problemene.» (…) I årene som kommer etter dette budsjettet, vil vi mest sannsynlig måtte stramme inn på pengebruken. Det å løse de viktigste oppgavene på en bedre måte – uten å pøse på med enda mer penger – vil være samfunnets viktigste oppgave. Vi som politikere må tørre å ta styringen på nettopp den utfordringen. Jeg er overbevist om at det er mulig, men da må tankebaner i mange sektorer, også innen utdanning og forskning, endres. Jeg vil avslutte med å takke komiteen for samarbeidet og vise til kirke-, utdannings- og forskningskomiteens innstilling.