Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2012-02-16:
Bent Høie har på en grundig måte redegjort for Høyres forslag om en helhetlig plan for kreftomsorgen, så jeg skal ikke gjenta det, jeg vil bare utdype noen områder. På flere områder er behandlingstilbudet til norske kreftpasienter blant de beste i verden. Når det gjelder innføring av nye legemidler og behandlingsformer, ligger Norge imidlertid etter mange europeiske land. Norge bruker mindre av flere typer kreftmedisiner enn mange land i Europa. Det er grunn til å vurdere nye virkemidler for å sikre at norske pasienter gis en bedre tilgang til ny behandling i tråd med den medisinske utviklingen. 65 pst. av kreftpasientene er i live fem år etter at kreftdiagnosen ble stilt. Svært mange har behov for opptrening og rehabilitering etter en krevende behandling, slik at de kan mestre både hverdag og jobb. Det handler jo ikke bare om å overleve, men om å leve videre. God rehabilitering er avgjørende for den enkeltes livskvalitet, og det er en god samfunnsmessig investering og vil kunne gi flere muligheter til å delta i arbeidslivet og i samfunnet for øvrig. Det er kjent for alle at det er dokumentert omfattende svikt i tilbudet om habilitering og rehabilitering generelt, men også for kreftpasienter spesielt. Høyre har ved flere anledninger her i Stortinget fremmet forslag om en opptrappingsplan for rehabilitering, med øremerkede midler til å styrke tilbudet i forhold til kapasitet, kvalitet, fagutvikling og forskning. Forslagene har imidlertid blitt nedstemt av regjeringspartiene. Rehabiliteringstilbudet for kreftpasienter må bli en del av den helhetlige behandlingen og få bred plass i en ny kreftplan. Hvert år får rundt 130 barn i Norge kreft. Heldigvis har vi utviklet gode behandlingsopplegg for barna, der de får behandling ved regionsykehusene og følges opp ved lokalsykehus eller poliklinikk nær der de bor. De fleste barn overlever kreft, men mange får senskader av mer eller mindre alvorlig karakter. Vi vet foreløpig for lite om hvor mange og konsekvensene, bl.a. fordi det er forsket lite på dette området, og fordi skadene opptrer først etter mange år. Dette er et område som det må forskes mer på. Hvert år opplever rundt 4 000 barn og unge foreldre eller søsken som får en kreftdiagnose. Rundt 15 000 barn lever, ofte i flere år, i en familie med en mor, far eller søsken som har en svært alvorlig sykdom – eller de opplever at en nær person dør av kreftsykdommen. De opplever redsel, angst, savn og stor uro. De får også sin tilværelse snudd på hodet. Da er det viktig at vi ser barna, ser deres reaksjoner og behov. Barn som pårørende må også bli et tema i den nye kreftplanen. Foreldre som har kreftsyke barn, blir stort sett godt ivaretatt gjennom oppfølging, støtte og informasjon fra helsevesenet. Barn som lever med kreftsyke omsorgspersoner, får ikke den samme oppfølgingen. Kreftforeningen får tilbakemeldinger om manglende rutiner for å undersøke om den som har fått en kreftdiagnose, har omsorgsansvar og hvordan barna blir ivaretatt. Behandlende leger og annet helsepersonell føler stor usikkerhet om hva som skal kommuniseres til barna, og hvordan dette bør gjennomføres i praksis. Jeg mener det bare er en mulighet: Kommunikasjon med barna må integreres i behandlingsopplegget. Derfor bør barn som pårørende av kreftsyke omsorgspersoner også være en del av kreftplanen. Jeg vil gjerne høre hva helseministeren tenker om det. Dette handler om å gi kreftsyke en trygghet for at barna blir ivaretatt i en slik alvorlig livssituasjon. Skal vi lykkes i å gi barn og unge som er rammet av kreft som pårørende, den støtten og oppfølgingen de har behov for, kreves det flerfaglig samarbeid og også samarbeid med frivillige, f.eks. gjennom grupper i Kreftforeningen. Selv om mye er bra i norsk kreftbehandling, ser vi at vi henger etter på viktige områder. Vi kan altså bli bedre, som helseministeren også var inne på. Nøkkelen er å tenke langsiktig og samle innsatsen i en helhetlig plan. Hele behandlingskjeden må inn i en ny kreftplan eller strategi – iallfall må den være forpliktende.