Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2010-11-26:
Jeg takker statsråden for orienteringen og tillater meg å starte med en kommentar. Jeg registrerer at forsvarssjefen ikke er til stede, selv om andre høytstående befal er her. Om det har sammenheng med saken som behandles i dag, skal jeg la være usagt. Men det hadde kanskje vært en fordel at han hadde vært her og fått med seg enkelte av synspunktene som allerede har kommet, og som har vært understreket fra Stortingets talerstol, for det har vært påpekt med rette. Så hadde det vært fristende å si at den redegjørelsen som statsråden kom med, kanskje kunne vært brukt også om andre deler av Forsvaret som sliter på samme måten. For det er jo et faktum at det ikke bare er Heimevernet som sliter med mangel på ressurser for å gjøre jobben sin, det er ikke bare Heimevernet som sliter med muligheten til å gjennomføre trening og øvelser, det er ikke bare Heimevernet som sliter med å gjøre det som Stortinget faktisk har forventet. Vi har et avvik – mener jeg – stort sett innenfor alle våpengrener, og vi greier ikke å utnytte de ressursene vi har. Jeg opplever at situasjonen for Forsvaret går fra vanskelig til verre. Jeg registrerer at statsråden og andre har beskrevet Forsvaret som stramt, men godt. Det blir interessant etter hvert å se hva definisjonen på begrepet «godt» er, for dette er jeg garantert sikker på at Stortinget kommer tilbake til. Vi skryter av og til av at vi foretar store investeringer på forsvarssiden. Og vi gjør det. Men utfordringene med de samme investeringene er jo muligheten til å nyttiggjøre seg dem. Det nytter ikke at Heimevernet har det beste utstyret hvis de ikke skal øve med det. Skal det ligge i et skap, er det dårlig investering. Det er ikke noe spesielt smart etter mitt skjønn å kjøpe mange fregatter hvis de skal ligge ved kai i Bergen. Selvfølgelig er det flott, men det gir oss ikke så mye mer slagkraft enn veldig lokalt. Formålet må jo være at vi får brukt dem ute og får nyttiggjort oss dem. Hva så med Heimevernet som sådant? Heimevernet er, som det har vært sagt fra Høyre herfra, et av de viktigste fundamentene for landforsvaret i Norge. I tillegg er det noe vi ikke rokker ved i Stortinget uten å havne i trøbbel, lensmannsetaten er en sånn ting man skal passe seg for, Heimevernet er en sånn ting man skal passe seg for, fordi de har en forankring som mange av oss andre kan være misunnelige på: De har den folkeligheten som alle er stolte av. Derfor skal man være veldig nøye når man gjør noe med det. Hvis man ser på det gamle mottoet til Heimevernet, «Overalt, alltid», sier det noe om legitimiteten. Det sier noe om forankringen i systemet, og hvor viktig det var. Grunnene var bl.a. at det ivaretok en lokalkunnskap som var en suksessfaktor, et lokalt engasjement som skulle være en suksessfaktor, og den lokale tilhørigheten er en suksessfaktor. Når vi snakker om en marginal mulighet for øvelse, mister vi jo det som var elementene som skulle gi dette styrke. Det synes i hvert fall jeg er rart, og jeg synes det er leit. Og jeg mener vi er i ferd med å miste en del av vår nasjonale identitet ved å kaste bort mye av det som Heimevernet står for. Så kan vi selvfølgelig diskutere grunnene til at det er slik, til at man ikke velger å ta mer tak i det. Jeg opplevde at statsråden nå redegjorde for at man er på vei oppover. Men det er jo gjerne slik at når Stortinget har lagt en bestilling på bordet, burde det vært levert i forhold til den bestillingen. Man kan selvfølgelig bortforklare fakta så mye man vil, men jeg opplever at det som skjer i dag, er en villet løsning, og det er en villet rød-grønn løsning. Det har også vært sagt fra andre at Heimevernet skal levere, og de skal levere i forhold til oppgavene som skal løses. Det er det ingen tvil om. Jeg er glad for at man nå tydeliggjør Heimevernets rolle, som har klare militære tilsnitt i seg, det har en bistandsfunksjon mot politiet på forespørsel, og det har et klart mandat, oppgaver som det skal bidra med i sivile kriser. Her er Forsvaret og Heimevernet helt unike. Det er ikke mange som er bedre enn Heimevernet til å stille opp når vi trenger det, for de har et volum, og de har lokalkunnskapen. Men i forhold til den spisse delen er jeg bekymret, for når man går på leting etter folk, trenger man ikke våpen, man trenger ikke å være trent for skarpe situasjoner. Det har også en annen dimensjon, som vi ikke tar vare på i stor nok grad. Så over til det øverste befalet, som ikke er her i dag, altså forsvarssjefens påstander om 016. Det har vært sagt at 016 er ute av kontroll, det har vært sagt at de ikke passer i dagens trusselbilde, det har vært sagt at de definerer sine egne oppgaver, de har feil våpen og utstyr, og det vil frigjøre ressurser. Hvis dette er tilfellet, hvis det er sånn at 016 har operert utenfor mandatet sitt, er det da iverksatt disiplinære reaksjoner mot disse personene? Jeg forutsetter at Forsvaret skal operere innenfor et gitt rammeverk. Hvis ikke har man gått langt utover det, og da har forsvarssjefen et ansvar igjen. En annen ting som slår meg, er at hvis dagens forsvarssjef har rett, hva har da de tidligere forsvarssjefene oversett som må være så åpenbart nå? Er det sånn at vi plutselig fikk en ny forsvarssjef som så alt i et nytt lys og tenkte: «Yes, her er løsningen, vi har brukt ressursene feil, vi må gjøre noen ting!»? Eller er faktum det at man på grunn av ressurstilgangen tvinges til å gjøre andre ting enn det man egentlig ønsker seg? Det kanskje mest bekymringsfulle i dette er rekrutteringsforholdene, mener jeg, i sammenhengen og at Stortinget ikke er blitt informert på en god og forsvarlig måte. Jeg deler forsvarsministerens syn fullt ut når det gjelder forsvarssjefens mulighet til å disponere de ressursene han har, innenfor det regelverket han har. Det skulle også bare mangle. Jeg tror ikke at Stortinget er de beste til å gå på detaljnivået. Til det har vi fagpersonell. Men Stortinget er ganske tydelig som bestiller, og som bestiller har man noen krav og forventninger til leverandøren. I går kveld var det en stor debatt om det offentliges kontra det privates leveringsevne. Her har vi til de grader et monopol som Stortinget gjør en bestilling til, og da forventer man leveranser tilbake. Når det ikke skjer, mener jeg at det minste man må gjøre, er å sørge for at bestilleren blir orientert på en god og forsvarlig måte. Jeg mener at denne saken er behandlet på en respektløs måte overfor Stortinget. Og hvor er forsvarsministeren i dette? Jeg skjønner fullt ut at det er forsvarssjefen som skal ha det operative ansvaret, men nå er det jo engang sånn at Stortinget – på nytt – har en rolle, og Stortingets rolle overfor regjeringen i dette går via forsvarsministeren. I så måte synes jeg forsvarsministeren har vært ekstremt fraværende. Det som slår meg som merkelig, er følgende: Hvis forsvarsministeren er uenig med forsvarssjefen, hvorfor har hun ikke tydeliggjort det – tatt et politisk ansvar og vist at dette er feil, vi skal ikke ha det sånn og satt ting på plass igjen? Eller vi kan snu det og si at hvis forsvarsministeren er enig med forsvarssjefen, hvorfor har man ikke da vært tydeligere på å støtte ham på det han gjør? Jeg opplever at forsvarsministeren her på en måte har holdt seg flytende, hvis man kan bruke et sånt begrep, i forhold til hvor man skal gå hen, og ligget på været – jeg vil si det sånn. Det synes jeg er helt uakseptabelt. Det er for meg en raritet at enkelte av de endringene som skal innføres fra neste år – det gjelder f.eks. mandatet til Garden og endringer i Heimevernet – er noe som Aftenposten orienterer Stortinget om. Det er mulig at regjeringen synes at det er en god måte å gjøre det på. Noen av oss er en smule kritiske til en sånn framgangsmåte. Jeg vil si at noe av det aller viktigste i det som skjer, er at vi i verste fall kommer til å miste en del av kunnskapen og kompetansen som HV som sådant har. Vi kommer i verste fall til å miste en del av den spisskompetansen som 016 har. Jeg har i alle fall ikke opplevd at det har vært en stående ovasjon over det endringsforslaget som nå er fremmet. Jeg opplever kanskje det motsatte. Det tydeliggjøres gjennom at enkelte nå vurderer å gå til søksmål mot Forsvaret. Jeg er ikke sikker på at de har en god sak, men det viser noe om frustrasjonen, det viser noe om irritasjonen over den mangel på respekt man føler man blir behandlet med. Jeg kan ikke skjønne at Forsvaret, som er opptatt av omdømme og omdømmesikkerhet for sin egen del, havnet i dette uføret. Vi diskuterer med jevne mellomrom rapporter fra Riksrevisjonen. Vi har diskusjoner om anskaffelse av utstyr. Vi har diskusjoner om hvordan man løser oppdrag. Dessverre er tilnærmingen i mange av de sakene veldig negative. Det synes jeg er trist, for vi er alle avhengige av et velfungerende forsvar som har de rette kapasitetene til stede når vi trenger dem. Da trenger vi et positivt fokus. Så vil kanskje noen si at ja, denne debatten bidrar ikke til noe positivt. Den bidrar til det positive at vi fokuserer på forholdet mellom Stortinget som premissleverandør og Forsvaret som den operative leverandøren av det, og ikke minst mellomleddet her, som er forsvarsministeren, som har ansvaret for å sørge for at dette skjer på en god og forsvarlig måte. I denne saken er det min klare oppfatning at her har ikke forsvarsministeren gjort jobben sin. Redegjørelsen var grei som en gjennomgang av ting og tang som skjer i Forsvaret, men jeg savnet en tydeliggjøring av forholdet til Stortinget i forsvarsministerens redegjørelse. Det er mulig at det var bevisst, det er sågar mulig at det var ubevisst, det skal jeg være forsiktig med å ha en mening om, men jeg savnet det fullt ut. Det hadde vært fristende til slutt – jeg tror jeg tar sjansen: Når man ser på det gamle mottoet til Heimevernet, «Overalt, alltid», så var det et flott et. Nå har vi et som er mye mer teknisk: «Et tidsmessig Heimevern for nasjonal trygghet». Hvis denne regjeringen skal fortsette videre, er jeg redd for at framtidens motto vil være: «HV her og der, av og til».