Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2011-03-29:
Denne interpellasjonen er en kjærlighetserklæring til og en kritikk av fellesskolen. Kjærlighetserklæringen er at den norske skolens adelsmerke er at den er gratis, offentlig og felles for alle, uansett bakgrunn og uansett forutsetninger. Våre elever får brynt seg på hverandre, og de får lært av hverandre – eller som den generelle delen av læreplanen sier: Opplæringen «skal gi hver elev kyndighet til å ta hånd om seg selv og sitt liv, og samtidig overskudd og vilje til å stå andre bi». Jeg er av den klare oppfatning at det er fellesskolen som er best for alle elevene, også de som er faglig sterke eller toppmotiverte. Men likevel vil jeg fremme kritikk av den samme skolen som jeg setter så høyt. For selv om vi har som mål at alle elever skal få tilpasset opplæring, vet vi at det ikke er tilfellet at alle får det. I mange debatter her på Stortinget har vi, med rette, diskutert hvordan elever som strever på skolen, skal få bedre oppfølging mye tidligere. Framtiden til disse elevene avhenger av det, og framtiden til Norge som kunnskapsnasjon avhenger av at færre elever faller fra. Samtidig vet vi at heller ikke alle elever som er faglig sterke eller toppmotiverte, får den oppfølgingen de trenger. Noen sier at flinke elever alltid vil klare seg. Jeg mener at de tar feil. En 12-åring som er flink i matte, er fortsatt en 12-åring og har ikke uten videre den sosiale modenheten som skal til for å klare seg. Det er et voksenansvar å bidra til at også disse elevene når sitt fulle potensial. Elever som er faglig sterke og ikke får nok utfordringer, risikerer å miste motivasjonen. De risikerer å bli underytere fordi ingen stiller krav til dem, eller fordi omdømmet som flink elev gjør at de får for lite motstand. Dette kan til gjengjeld gi dem dårlige arbeidsvaner, noe de kan få svi for senere i livet. Med andre ord: Det er viktig å gi disse elevene større utfordringer å bryne seg på, både for at de skal fortsette å utvikle seg faglig, og for at de skal holde motivasjonen oppe. Det er viktig for elevenes egen framtid, men det er også viktig for resten av klassen. Engasjement er smittsomt. Det samme er manglende motivasjon. Klarer vi ikke å ta bedre vare på de skoleflinke elevene, kan det få betydning for prestasjonene til klassen som helhet, «Klassekamerateffekten» kaller noen det når elever på ulike nivåer og med ulike bakgrunner inspirerer hverandre. Hun som kommer fra et hjem der lekser ikke er så viktig, kan få inspirasjon fra han som jobber flittig med leksene. Han som synes at matte er kjedelig, kan bli satt på nye tanker av hun som bobler over av begeistring for nye tall og oppgaver. Men da må også de faglig sterke elevene møte nok utfordringer, slik at de bevarer motivasjonen og bevarer læregleden. Hvis ikke vil denne effekten utebli. Da PISA-undersøkelsen for 2009 ble offentliggjort i fjor høst, kunne vi glede oss over at norske elever i gjennomsnitt presterer bedre enn før. Vi har også klart å redusere antallet elever som presterer svært svakt på de områdene PISA-undersøkelsen måler. Selv om PISA-undersøkelsen ikke måler alt som er viktig, så måler den noe av det som er viktig. Da er det verdt å merke seg at undersøkelsen også viste at Norge har svært få elever på mestringsnivåene 5 og 6. Innenfor lesing og matte har dessuten antallet elever i Norge på de øverste nivåene gått ned siden år 2000. Land som bl.a. New Zealand, Australia og Canada har en høyere andel av sine elever i dette sjiktet. OECD, som står bak PISA, kaller disse elevene «framtidens kunnskapsarbeidere av verdensklasse». Dette er jo litt pompøst, men jeg tror likevel at de til en viss grad har rett. Det å ivareta disse elevene handler både om den enkelte elev, om helheten i klassen og ikke minst om vår egen konkurransekraft i en stadig mer internasjonalisert verden. OECD har i mange år jobbet med å kartlegge hva det er som gjør at noen skoler lykkes og andre ikke. De påpeker at skolene lykkes best i land der man har en fellesskole, der elevene ikke blir skilt i grupper, klasser eller skoler etter prestasjonsnivå eller sosial bakgrunn. Forskning viser også at elever som er spesielt faglig sterke, får utbytte av å gå raskere fram enn de andre elevene. Professor John Hattie påpeker i sin gjennomgang at raskere progresjon har en mye større positiv effekt enn å gi flere utfordringer og oppgaver som handler om det samme. Dette er delvis imøtegått av vår egen regjering ved at vi fra 2009 har åpnet for at elever som er motiverte for det, kan ta fag på nivået over. Slik kan elever på ungdomsskolen ta fag på videregående skole og elever på videregående ta fag på høyere utdanning. Det har vært en positiv erfaring for mange elever. Andre opplever likevel at de fortsatt får for lite informasjon om muligheten, og at det ofte er dårlig tilrettelagt for å ta vanskeligere fag. Magasinet Skolelederen kunne i januar i år fortelle om unge Richard. Han går på Asker videregående skole. Han tok matematikk på videregående da han gikk i 10. klasse på ungdomsskolen. Da møtte han på en del praktiske utfordringer på grunn av manglende organisering. Tre av de fem timene han gikk ut av egen klasse, var norsktimer. Richard savnet et opplegg for å holde tritt med norsktimene som han gikk glipp av, mens han hentet inspirasjon i de mer avanserte mattetimene. I dag går Richard på Vg1, og han tar matte på Vg2. Han synes ikke pensum er spesielt vanskelig nå heller. Han løser oppgavene veldig fort, han må sjelden sitte hjemme med hjemmearbeid. Han har enda ikke opplevd at han må konsentrere seg så veldig for å forstå faget. Karriereveilederen på skolen vurderer å legge til rette for at Richard også kan ta fysikk på et høyere nivå, og eventuelt ta det som privatist i mai. Men det hun forteller, er at de møter praktiske hindre for dette på grunn av fellesfagene på Vg1. Dette er én enkelterfaring, men den sier noe både om informasjonsbehovet og om tilretteleggingsbehovet for at muligheten for å forsere fag skal fungere best mulig. Så vil jeg si helt til slutt at selv om jeg ikke skal la det bli en vane å bidra med anekdoter fra mitt eget liv fra denne talerstolen, er noe av grunnen til at jeg er engasjert i dette, at jeg vet hva det vil si å kjede seg veldig på skolen fordi man ikke får nok utfordringer. Så hadde jeg flaks i den forstand at min lærer og min rektor på ungdomsskolen la til rette for at jeg kunne fullføre raskere enn de andre elevene. Men jeg er opptatt av at det ikke skal være flaks som avgjør hvilke muligheter man får på skolen. Derfor spør jeg nå i dag kunnskapsministeren hva hun vil gjøre for at elever som er faglig sterke eller toppmotiverte, mer systematisk skal få møte nok utfordringer på skolen.