Svein Ludvigsen (Høyre), 2000-04-13:
Høyre er svært tilfreds med at det er en samlet komite som slår fast at Riksrevisjonens undersøkelse gir argumentasjon og grunnlag for å redusere antall øremerkede tilskuddsordninger. Høyre har for så vidt lenge hevdet at Regjeringen så vel som Stortinget må komme frem til mer egnede styringsmekanismer for å oppnå overordnede målsettinger i kommunesektoren. Komiteleder Skaug sa nettopp at Riksrevisjonens konklusjoner er «tankevekkende», og jeg er for så vidt enig med han i det. Det er mer enn et tankekors når man konstaterer at f.eks. i 1998 utgjorde de øremerkede tilskuddene ca. 32 milliarder kr, mens rammeoverføringene utgjorde ca. 47 milliarder kr. Sett i denne sammenheng er det derfor svært gledelig, sett fra Høyres ståsted, at hele komiteen slår fast at Stortinget må godta større variasjon i utformingen av tjenestetilbudene ut fra lokale variasjoner rundt om i landets kommuner. Så er det å håpe at alle partiene følger opp i praktisk politikk gjennom konkrete vedtak her i Stortinget. I likhet med saksordfører Kristin Halvorsen vil jeg minne Stortingets øvrige komiteer om å ta med seg Riksrevisjonens synspunkter når de behandler saker hvor øremerkede tilskudd og målstyring av kommunene er tema. Den nye kommunalministeren og Arbeiderpartiet får jo sin første sjanse i revidert nasjonalbudsjett om en måneds tid, for ikke å snakke om den glimrende anledningen som høstens budsjett vil være til å følge opp Riksrevisjonens anmerkninger og kontrollkomiteens klare anbefalinger om å avvikle noen av de øremerkede tilskuddsordningene. I Høyre har vi, som jeg var inne på, lenge vært opptatt av disse ordningene og av nærhetsprinsippet, hvilket betyr at kommunene og lokalsamfunnene i større grad skal kunne velge sin egen kurs når det gjelder f.eks. grensen mellom kommunalt og privat ansvar for lokale oppgaver hvilken standard kommunen skal tilby innenfor de enkelte tjenester, selv om man har minstestandarder utformet av Stortinget løsningsmodeller og utforming av det enkelte kommunale tilbudet lokale styringsformer Når representanten Kleppe i sitt innlegg ville avvikle øremerkede tilskuddsordninger, men likevel ha samme tilbud i alle kommunene, forstår ikke jeg det på annen måte enn at det er innbyrdes motstrid i hans argumentasjon. Fra Høyres side innebærer nærhetsprinsippet en sterk tiltro til at lokalsamfunnene skal kunne finne egne løsninger på sine egne oppgaver. Staten må slutte å overstyre og detaljstyre kommunene gjennom utstrakt bruk av øremerkede tilskuddsordninger, og Riksrevisjonens rapport viser jo med all tydelighet at det bærer galt av sted når kommunen bruker øremerkede tilskudd slik den nå gjør. Det virker også som om stadig flere kommunepolitikere ber om større lokal frihet, ikke om flere øremerkede tilskuddsordninger. Med lavere statlige styringsambisjoner og færre regler kan kommunene bruke sine inntekter bedre og bidra til mer velferd for dem som bor i kommunen. ECON-rapporten 63/98 – Effekter av øremerkede tilskudd – som ble laget på oppdrag fra Riksrevisjonen, mener å kunne slå fast at effektene er tilfredsstillende hva angår de prisvridende tilskuddene, dvs. de tilskuddene som beregnes ut fra faktisk aktivitet, særlig når disse er gitt som driftstilskudd. Det er bra. Når det derimot gjelder de ikke-prisvridende tilskuddene, med andre ord de tilskuddene som er gitt på objektive kriterier, er resultatet nedslående. Altfor ofte skjer det en lekkasje, mener ECON-rapporten, og fastslår den til over 50 pst., ved at tilskuddet går til noe annet enn det det var ment til. Slikt bekrefter at øremerkede tilskudd absolutt ikke er et vidundermiddel for å styre aktiviteten i kommunene. En annen uheldig virkning av øremerkede tilskudd avhengig av egenandel fra kommunen er at det faktisk forfordeler de kommunene som har best økonomi, og at de positive virkningene avtar over tid. Dette er selvsagt ingen nyhet for oss, og jeg viser til den særmerknad jeg på Høyres vegne har funnet grunn til å komme med, i tillegg til at vi står sammen med resten av komiteen i innstillingen. Allerede på begynnelsen av 1990-tallet påpekte vi nødvendigheten av å redusere nivået på øremerkede tilskudd. På den annen side skal jeg ikke benekte at øremerkede tilskudd riktig innrettet og riktig dosert faktisk kan være et godt og riktig virkemiddel. Man må ikke bli dogmatisk i disse spørsmålene. I denne sammenheng viser jeg til Rattsø-utvalget, som vurderte finansieringsordninger som f.eks. stykkprisfinansiering, som innsatsstyrt finansiering, og at dette ville være økonomisk effektive ordninger uten negative sider, som de tradisjonelle former for øremerkede tilskudd har. Det samme sier for øvrig ECON-rapporten, som altså ligger til grunn for Riksrevisjonens rapport. Det blir forresten god anledning til å drøfte bruken av øremerkede tilskudd i forbindelse med en interpellasjon som Erna Solberg har reist til kommunal- og regionalministeren den 21. mars i år. Hennes tilnærming er at kommunene må få beholde mer av skatteinntektene, og hun utfordrer Regjeringen til å endre det kommunale inntektssystemet slik at en større del av verdiskapingen blir igjen i kommunene. Slik dagens inntektssystem er utformet – og her er dessverre øremerkede tilskudd flittig brukt av flere regjeringer – får kommunene altfor lite incentiver til bl.a. å tilrettelegge forholdene for næringsutvikling og dermed forbedre grunnlaget for økte skatteinntekter. Senest i fjor høst foreslo Høyre å legge 14 øremerkede tilskudd inn i rammene. Vi fikk ikke flertall den gang, men nå håper jeg at innsikten hos de øvrige partiene er bedret, og at kritikken mot bruk av øremerkede tilskudd som en samlet kontrollkomite står bak, skal gi Regjeringen ryggdekning til en grundig rydding i disse tilskuddsordningene allerede i neste budsjettframlegg.