Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2007-12-17:
Utviklingen i saken om Entra Eiendom AS minner litt om ordtaket «opp som en løve og ned som en skinnfell». Saken har vært fulgt med spenning både i det offentlige, i selskapet og i media. Den ble utsatt i vår, som det er sagt, etter at innstilling var avgitt, for å få flere opplysninger på bordet. Riksrevisjonens nye brev førte imidlertid ikke til at saken fikk noen større dimensjoner, slik det vel var skapt et inntrykk av i forkant. Personlig vil jeg si at det i alle fall kan være et og annet å lære av denne saken. Dersom man tar seg tid til f.eks. å lese gjennom referatene fra høringen, ser man at det i det minste er en del erfaringer å høste av den politiske prosessen. Jeg deltok selv i Stortingets behandling den gang Statens utleiebygg AS, som det het først, ble skilt ut fra forvaltningsdelen av Statsbygg. Det står for meg klart at på den ene siden var det helt riktig å gjennomføre denne skilsmissen. På den annen side er det vel like klart at flere av oss, tross de gode intensjoner, var en smule blåøyde. Å tro at det bare var å skysse statlige eiendommer og kapital ut i åpent lende, så å si, for så å overlate det hele til seg selv i et stadig mer kommersielt eiendomsmarked, var kanskje litt naivt. Når det gjelder Entra, er det i ettertid lett å innse at Stortingets forutsetninger og primære formål med selskapet, å skaffe husvære til statlige virksomheter, ikke bare enkelt lot seg kombinere med å tjene penger for selskapet. Og det er ikke vanskelig å se at det var både naturlig og nødvendig å utvide perspektivet utover det synsfeltet Stortinget den gang hadde. Mye tyder på at dette var klart allerede da styret vedtok selskapets forretningsidé og strategi i desember 2000. «Statlige formål» ble fort til «offentlige formål»; det var naturlig å inkludere kommunale og fylkeskommunale lokaler. Ikke minst ble det også etter hvert aktuelt å gå bredere ut i det private marked – i og for seg også greit. Fullt så greit var det ikke med Entras involvering i mer risikopregede OPS-prosjekter, og Riksrevisjonen har stilt spørsmål bl.a. når det gjelder resultatlønnsordningen, og om resultatrapporteringen som er foretatt, har gitt et riktig bilde av de resultater selskapet har skapt. Det som også sitter igjen, er bl.a. om kommunikasjonen mellom selskapet, ved styret, og eieren har vært god nok. Det har i flere faser vært mangel på tydelighet og åpenhet i forholdet. Ikke minst gjelder det måten det har vært kommunisert på. Det er særlig grunn til å understreke mangelen på dokumentasjon av prosesser og avgjørelser i forbindelse med kjøp og salg av eiendommer. Den er kritikkverdig. På den positive siden kan nevnes at det ikke er dokumentert at selskapet har omsatt eiendommer eller foretatt transaksjoner som har ført til at noen har oppnådd en urimelig fordel på selskapets bekostning. Det er også grunn til å tro at de fleste steiner er snudd for å finne svakheter i måten selskapet har vært styrt på. Komiteen har som sagt vært enig på de fleste punkter, og det kunne vært nok å vise til merknadene og saksordførerens innlegg, som var en grei oppsummering. På et tidspunkt bad kontroll- og konstitusjonskomiteen om en redegjørelse om Entra Eiendom i en egen sak til Stortinget. Regjeringen varslet så på sin side at denne ville komme i forbindelse med St.prp. nr. 1 for 2004-2005 fra Nærings- og handelsdepartementet. I stedet kom den i St.prp. nr. 65 for 2004-2005, og da ble den bare tatt til etterretning av en enstemmig finanskomite. Slik sett kan en si at både regjering og selskap etter dette antakelig har handlet ut fra at de regnet med at Stortinget var tilfreds med måten selskapet arbeidet på, og de strategier som var lagt. La meg til sist nevne den svikt som oppstod da styret helt i starten valgte å endre hovedstrategien for selskapet uten at Stortinget var gitt mulighet til å diskutere dette. Dette burde ha vært gjort av den daværende regjering. Så kan man si at Stortinget har selv seg å takke for at det ikke har fulgt med i timen. Men det er ikke alltid like lett når saken blir flyttet fra ett departementet til et annet og orienteringene som gis til Stortinget, blir mottatt av forskjellige komiteer til forskjellige tider, som her. Dette viser hvor krevende kommunikasjonens kunst av og til kan være. Når det gjelder Entra-saken, får ettertiden bedømme om den har endt opp med de riktige proporsjoner. Som jeg startet med å antyde, kan noen hver ha ett og annet å lære av denne saken.