Victor Norman (Høyre), 2002-03-08:
Gid det var så vel at Aetats problemer kunne løses ved påfyll av penger! Slik er det ikke. Aetat har, slik jeg vurderer det, nok ressurser i forhold til de oppgavene som skal løses, gitt at etaten organiseres og drives på en effektiv og hensiktsmessig måte. Etaten må imidlertid gjennom en betydelig omstilling. I den forbindelse må det gjøres klart hva etaten skal drive med, og hvorfor. Den må gis rammevilkår som avspeiler disse oppgavene, og den må få en ledelsesform og en organisering som er tilpasset disse oppgavene og disse rammene. Arbeidskontorene i Norge ble i sin tid stort sett etablert for å formidle industriarbeidere og sjøfolk til fabrikker og skip. Det var en jobb som var viktig, og som de gjorde godt. Behovet for denne type arbeidsformidling – av ensartet arbeidskraft til ensartede bedrifter – er imidlertid etter hvert blitt unntaket snarere enn regelen. Både tilbuds- og etterspørselssiden i arbeidsmarkedet er blitt mye mer mangfoldig og sammensatt. Med det er formidling blitt et komplisert puslespill der man skal finne akkurat den personen som passer til en skreddersydd jobb. I tillegg er andre egenskaper enn rent formelle kvalifikasjoner blitt viktige for mange jobber, og arbeidsgivere har derfor i økende grad fått behov for utvelgelsesprosesser som går utover ren jobbformidling. Dette har skapt et marked for private formidlere som kan tilby tjenester utover de gratistjenestene Aetat tilbyr. Det ene spørsmålet i forbindelse med Aetats oppgaver er etatens rolle i dette nye arbeidsmarkedet. Det andre sentrale spørsmålet har å gjøre med tilgangen på arbeidskraft. Da arbeidskontorene ble etablert, var også det et enkelt spørsmål. Da var det en selvfølge at nordmenn, riktignok med strek under siste stavelse, jobbet fra de var 17–18 år til de gikk av med pensjon som 70-åringer, og nesten alle hadde de nødvendige forutsetningene for å gjøre en jobb. I dag er hovedproblemet for mange jobbsøkere at de mangler de kvalifikasjonene som arbeidsgiverne etterspør. Samtidig er inngangsalderen til arbeidsstyrken for mange nærmere 30 år, og gjennomsnittlig pensjoneringsalder er sunket til 59 år. I tillegg er det et stort og økende antall personer med langvarige sykefravær eller med ulike former for yrkeshemminger som innebærer at vi heller ikke får utnyttet fullt ut resten av den potensielle arbeidsstyrken. Det er her hovedoppgaven for Aetat ligger, og må ligge. Vi må få mobilisert mer av arbeidskraften, og vi må sørge for at jobbsøkerne har de kvalifikasjoner som markedet etterspør. I tråd med det fastslo Regjeringen i Sem-erklæringen at Aetat skal utvikles til en «kvalifiseringsetat». Det er grunn til å presisere at det i seg selv ikke representerer noen dramatisk kursendring. Aetat har de siste par årene vært gjennom en omfattende omstilling nettopp i retning av «kvalifiseringsetat». Det er f.eks. verdt å merke seg at Aetat nå har flere yrkeshemmede enn ordinære arbeidssøkere på tiltak. Oppgavemessig er Sem-erklæringens mål derfor mer en videreføring og presisering av en påbegynt linje enn en omlegning av kursen. Men det gjenstår – og det er sentralt – å tilpasse organisasjonen til disse nye oppgavene. Noen har oppfattet denne oppgavepresiseringen dit hen at etaten ikke lenger skal drive med arbeidsformidling eller ha kontakt med næringslivet. Det er galt. Det som ligger i begrepet «kvalifiseringsetat», er at Aetat skal gi skreddesydde tilbud til de enkelte arbeidssøkere – hva enten de trenger lite eller omfattende støtte, hva enten de i utgangspunktet kalles yrkeshemmede eller ordinære arbeidssøkere – for å bringe flest mulig frem til et punkt der de kan formidles til jobb. Når de kommer til det punktet, skal etaten gjøre det den alltid har gjort, nemlig hjelpe folk ut i arbeidslivet ved å gjøre bedriftene kjent med de jobbsøkende og deres kvalifikasjoner, og ved å gjøre jobbtilbud kjent for de arbeidssøkende. Det eneste nye i den forbindelse er at det nå finnes to typer bedrifter som er interessert i jobbsøkere – bedrifter som selv skal ha folk, og private formidlingsbedrifter som er interessert i kandidater for videreformidling. Som kvalifiseringsetat trenger imidlertid Aetat andre rammevilkår enn dem den tradisjonelt har hatt. En side ved dette er spørsmålet om hva etaten selv skal drive med, og hva som skal overlates til andre. Gitt at etaten skal ha ansvaret for et godt kvalifiseringstilbud til den enkelte, bør den ikke selv være kurs- eller tiltaksarrangør. Prinsippet bør være at etaten kjøper konkrete kvalifiseringstjenester i markedet – av private eller offentlige tilbydere – og har ansvaret for at kvaliteten på disse holder mål. Slik er det i stor grad allerede, men prinsippet bør presiseres og legges som føring på virksomheten. En annen og vel så viktig side er finansieringen av virksomheten. I dag finansieres Aetat som etat gjennom bevilgninger knyttet til det generelle aktivitetsnivået i etaten, mens tiltakene overfor brukerne finansieres gjennom særskilte, og til dels regelstyrte, ordninger. Skal etaten oppmuntres til og gis forutsetninger for kvalifiseringsarbeid for flest mulig, er det naturlig i mye større grad å finansiere virksomheten gjennom rendyrkede aktivitets- og resultatbaserte ordninger. Etaten bør få kvalifiseringstilskudd, differensiert etter brukernes behov, for arbeidet med den enkelte og derved få både mulighet og oppmuntring til å kvalifisere flest mulig. Det er også naturlig at etaten får tilskudd etter hvor mange av jobbsøkerne som faktisk får jobb – uansett om de får jobb direkte via Aetat eller indirekte via private formidlere som henter personene i Aetats CV-base. Med klarere rammer for virksomheten og med mer aktivitets- og resultatbasert finansiering er det også naturlig å vurdere om etaten bør få en friere stilling og større eget ansvar. På lengre sikt er det ikke unaturlig å vurdere om også andre kunne slippe til som kvalifiseringsaktører, og det er naturlig allerede nå å ha det i tankene når det gjelder måten Aetat skal organiseres og utvikles på. Nå er ikke en klarere visjon og bedre rammevilkår nok til å skape en bedre Aetat. I tillegg må det gjøres et stort og krevende arbeid med tilpasning og utvikling av organisasjonen. Det er en jobb som etaten og dens ledelse selv må gjøre. Vi på politisk nivå kan og skal sørge for at man får den nødvendige handlefrihet til å utvikle organisasjonen. I den forbindelse vil jeg i løpet av få uker fremme en proposisjon for å oppheve de bestemmelsene som i dag er til hinder for en effektiv organisering av Aetat. Resten er så opp til sentral og lokal ledelse i etaten, til de enkelte ansatte og til de ansattes organisasjoner. Jeg forventer at etaten tar den utfordringen, og jeg håper og forventer at både organisasjonene og det politiske miljø slutter opp om arbeidet for å gjenreise Aetat som en sentral aktør i arbeidsmarkedet i Norge. Det er viktig at etaten får tro på seg selv. Jeg er redd for at det krisefokus som mange, både i organisasjonene og det politiske miljø, har bidratt til de siste ukene og månedene, ikke akkurat er det etaten trenger for å reise seg igjen.