Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2020-11-19:
Framtiden er fornybar, sirkulær og bærekraftig. Skal vi overlate en levelig klode til våre etterkommere, må vi mer enn halvere utslippene innen 2030 og ha nådd netto null innen 2050. Dette er et eksistensielt imperativ. Men nå handler det ikke lenger bare om å kutte utslipp. Vel så mye handler det om å utvikle framtidens bærekraftige løsninger og om å ta tydelige posisjoner i den sunne konkurransen som nå er i full gang om de beste løsningene på denne store utfordringen. Dette krever at vi løfter hele verdikjeder, bygger infrastruktur og setter en tydelig retning på utviklingen i alle sektorer. Vi skal gå fra en lineær til en sirkulær økonomi, fra bruk og kast til gjenbruk, fra fossil til fornybar energi, og vi skal lære oss å leve i samspill med naturen rundt oss. Den kraftsamlingen EU nå lanserer gjennom Europas grønne giv, er helt vesentlig bidrag, og jeg vil takke utenriksministeren og klima- og miljøministeren for at de satte dette så sentralt på dagsordenen for dette årets EØS-redegjørelse. Europas grønne giv sammen med EUs digitale agenda og det økte fokuset på strategisk autonomi innevarsler til sammen en helt ny æra i Europas vilje til å løfte i flokk. Her vokser klimapolitikken og næringspolitikken sammen. Det som er bra for klodens klima, skal samtidig bli bra for jobber og vår felles velferd. Gjennomgående i tenkningen er et mye mer ambisiøst samspill mellom markedet og det offentlige i å peke retning, ikke minst gjennom det som kalles «missions», kanskje best oversatt til store samfunnsoppdrag. Dette kan fort bli den globale gullstandarden på hvordan man omsetter Parisavtalens viktige mål i konkret praktisk handling på regionalt nivå. Den grønne given vil treffe oss gjennom EØS. Den vil treffe oss gjennom klimaavtalen med EU. Den vil berøre oss som en sentral energipartner, og den vil berøre oss fordi det meste av vår handel går til eller kommer fra Europa. Da må vi forstå hvordan det europeiske markedet endrer seg som følge av dette. Jeg deler regjeringens mål om at Norge skal være en aktiv partner i dette arbeidet, men vi kan ikke være en aktiv partner med en passiv næringspolitikk. Vi kan ikke sitte her hjemme og håpe på at markedet stort sett klarer dette selv, mens de fleste andre moderne industriland nå legger seg på et langt mer aktivt spor i sin industri- og næringspolitikk. Norge trenger derfor sin egen grønne giv. Vi må, som EU gjør, samordne alle virkemidlene og peke i noen tydelige retninger, der vi tar hensyn til hvor vi som land kommer fra, hvor vi er i dag, og hvor vi skal. Et av de viktigste tiltakene i EUs serie av konsekvenser av denne grønne given er det som kalles en taksonomi, eller litt enklere forklart, et klassifiseringssystem for grønne investeringer. Nå er det jo slik at det er store mengder privat kapital som leter etter grønne havner. Da er det viktig at man tydeliggjør hva som egentlig er grønt, nettopp for å skille, som også mange i næringslivet selv ønsker, mellom grønnvasking og reelle grønne investeringer. Her kommer EUs taksonomi inn med tydelige, solide kriterier som legger vekt på livsløpssyklus, og som legger vekt på hvordan man kan unngå å låse seg inne i foreldede fossile og lineære løsninger. Det betyr f.eks. at selv et solcellepanel kan falle utenfor hvis det ikke er produsert på en bærekraftig måte. Dette er viktig og bra. Men det skaper også noen utfordringer for oss. Vi har sett eksempler f.eks. der det lå an til at man skulle si at småkraftverk ikke var bærekraftige fordi forholdet mellom utbyggingen og produsert strøm var for dårlig. Det viste seg å stemme på kontinentet, men ganske dårlig i den norske fjellheimen. Her har bl.a. Småkraftforeningen drevet god lobbypolitikk, og det ligger an til at denne setningen går ut, men vi ser tilsvarende ting f.eks. når skip som blir bærekraftig drevet av strøm eller hydrogen, ikke faller innenfor fordi de skal brukes i oljenæringen. Det undergraver vårt felles mål om at oljenæringen skal kunne være med som en motor som drar oss over i det grønne skiftet. Fiskeoppdrett er et annet eksempel. Til slutt vil jeg nevne et forhold til, nemlig den økte diskusjonen om karbonavgift ved grensen. Dette er en gammel idé hvis tid har kommet. Det kommer til å skje. Det er en måte å møte problemet med karbonlekkasje til land uten karbonprising, men igjen vil det stille Norge overfor noen særlige utfordringer, da vi ikke er med i EUs tollunion, men med i det indre markedet. Jeg vil oppfordre utenriksministeren og klima- og miljøministeren til å si litt mer i løpet av debatten om hvordan de tenker å møte denne debatten om karbonavgift ved grensen, hva det vil betyr for oss, og hvordan vi kan bidra på en fornuftig måte.