Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2003-11-27:
Dagens tema rører ved noe av kjernen i skolepolitikken: Er det nok ressurser til å nå de utdanningspolitiske mål i L97? Grunnskolen er et kommunalt ansvar, og derfor må ressursbruken ses i sammenheng med den generelle kommuneøkonomien. Arbeiderpartiet mener at økonomiske ressurser er av stor betydning for kvaliteten i skolen. Evalueringa av Reform 97 viser at det skjer mye bra i grunnskolen, men at det er store forskjeller mellom skoler, kommuner, klasser og mellom lærere. Ikke minst viser evalueringa at skolen får generelt god omtale av både elevene, lærerne og foreldrene. Selv om det er store utfordringer, betyr det med andre ord at vi har kommet langt i Norge når det gjelder utdanning, og spesielt når det gjelder rettighetsfesting av den videregående opplæringa. Jeg er glad for at utdanningsministeren har gått bort fra sin tidligere tese om at det ikke er mangel på penger som er problemet med kvalitet i skolen. Høyre er et parti som i flere år har uttalt at mangel på penger ikke er problemet. Jeg er også glad for at Regjeringa presiserer at det er viktig å sikre kommunene tilstrekkelig økonomisk frihet for å nå de utdanningspolitiske målene. Meldinga som behandles i dag, viser oss at det er stor variasjon i ressursbruken mellom ulike kommuner. Samtidig synes jeg at det er noe underlig at Regjeringa mener at utviklinga i ressurssituasjonen tilsier at grunnskolen etter innføringa av Reform 97 har gode muligheter til å gi alle elever tilpasset opplæring – dette fordi den femårige evalueringa av Reform 97 sier det motsatte. Den sier at skolen ikke makter å gi alle tilpasset opplæring. I tillegg vil jeg tilføye at jeg er enig i at det er viktig å følge med på hvordan ressursene i skolen brukes. Men jeg er svært uenig i at det er en direkte sammenheng mellom ressursbruk og kvalitet. Skolen skal være tilrettelagt for å inkludere alle. Dette koster. Det koster penger. Stikkordet her er spredt bosetting og små skoler. Jeg vil minne om at opplæringa både skal gi kunnskap og ruste den enkelte til et meningsfylt liv som individ og samfunnsborger. Dermed får opplæringa en bredere målsetting utover det å gi elevene ferdigheter og kunnskaper. Vi vet at kommunenes frie inntekter har blitt redusert. Jeg tror at det åpenbart er forbindelse mellom de ressurser man setter inn, og de muligheter kommunene har til å gi et godt opplæringstilbud. Kvalitetsutvalget fastslår også at forbedringer av dagens grunnopplæring forutsetter at et minimum av ressursinnsatsen opprettholdes minst på dagens nivå. Kommunenes reduksjon er derfor av bekymringsfull karakter. Samtidig er det åpenbart en stor forskjell mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet når det gjelder synet på hvordan de offentlige ressursene skal brukes. Ifølge Regjeringa trenger den offentlige skolen konkurranse med private skoler, jf. endringa av privatskoleloven, og det har blitt lettere å etablere privatskoler med offentlig støtte. Det er også ganske bekymringsfullt at det er en reduksjon i antall delingstimer, i og med at dette er timer som gjør det mulig å tilpasse og variere undervisninga for elevene. Situasjonen for minoritetselevene er også urovekkende, der de sitter igjen med liten kunnskap om det læreren har gjennomgått i klassen. En kan derfor spørre om elever med innvandrerbakgrunn blir taperne i det norske skolesystemet. Berit Lødding, som er forsker ved NIFU, har skrevet en rapport som viser at det ikke finnes noe entydig ja- eller nei-svar på dette spørsmålet, men vi må ha det til observasjon. I tillegg viser det seg at stadig færre elever får spesialundervisning – stadig færre elever får spesialundervisning i dag. Den undervisninga er viktig for elever med lese- og skrivevansker. Cirka 5,5 pst. fikk slik undervisning i skoleåret 2002-2003. Det virker som om det er stor variasjon i bruk kommunene imellom. Det handler i bunn og grunn om at det nødvendigvis må koste mer å fange opp alle elevene enn å fange opp de få. I tillegg har vi utfordringene med skolebygg i dårlig forfatning, fravær av leirskoletilbud, eller av gratis leirskoletilbud, og økt bruk av ufaglært arbeidskraft i skolen. Ønsket om å beholde en desentralisert skolestruktur er bredt politisk forankret. Det konstateres at antall små skoler har sunket, og at antall skoler med mange elever har økt. De små skolene er viktige ut fra lokalpolitiske og pedagogiske hensyn. De har også en sentral betydning for hvorvidt mindre steder kan oppleve seg som livskraftige lokalsamfunn.