Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2001-06-13:
Det innlegget jeg skal holde nå, blir antakelig temmelig likt det Kristin Halvorsen akkurat holdt, for jeg tror hun har et helt riktig utgangspunkt. Det er to årsaker til at vi er her nå. Det ene er at det norske forsvar i mange år har ruslet og gått og utviklet seg, ikke i forhold til den politiske situasjon vi står overfor, ikke i forhold til det trygghetsbehovet vi har, men i forhold til at gamle strukturer har blitt videreført. Det er nok slik at geværsoldatene i Norge vil det være stort behov for i internasjonale fredsoperasjoner. Men når det gjelder et tidsmessig forsvar av det det norske samfunn selv, innenfor alle realistiske beregninger, kan bli utsatt for, er det lenge siden tyttebærkrigen. Det er – om det ikke oppfattes som uærbødig – også lenge siden 9. april, iallfall siden 1940. Antakelig er det slik at det er teknologi, ledelse, informasjon, etterretning og kommunikasjon, internt og med allierte, som kommer til å være de viktigste mulighetene vi har til å forsvare norsk territorium. Da er det, synes jeg, litt underlig at man innenfor rammer som alle i denne debatten sier er knappe, når man mener å ha noe mer midler til disposisjon, prioriterer opprettelse av nye brigader utover Regjeringens forslag. Jeg er langt fra sikker på om det kan være svaret på de utfordringene vi står overfor. Det andre hovedpoenget er at Norge ikke har manglet forsvarsplaner. Vi har hatt mange og store utredninger om Forsvaret. Det som har vært problemet, er at vi ved de årlige budsjetter – og det er i de årlige budsjetter at slikt blir fastlagt – ikke har klart å oppfylle rammene for de planene vi har lagt. Dette er øvelser hvor mange av oss er skyldige. Dette er øvelser hvor man i regjeringers budsjettproposisjoner, målt mot mange andre og viktige gjøremål, ikke har klart å oppfylle de rammene som har vært lagt i forkant. Det har stort sett ved budsjettkompromisser i Stortinget, for å sikre flertall for budsjettenes helhet, heller ikke vært oppfyllelse av forsvarsrammene som har stått aller fremst i hodet hos de ulike representanter og partier. Det er en utvikling og en situasjon vi må ta innover oss. Den største tryggheten for vår trygghet og den største tryggheten for vårt militære forsvar må derfor være å bringe mest mulig realisme inn både i de forsvarsstrukturer vi legger opp til, og i de forsvarsrammer vi ønsker å leve etter. Så kan man ta med seg i den politiske debatt at ulike partier har ulike ambisjonsnivåer og antakelig også innenfor sine totale økonomiske prioriteringer, innenfor den økonomi vi alle er avhengig av, ulike tilnærminger til dette. Men jeg vil særlig advare mot den tanken å tro at en kan tyne mer forsvar ut av usikre beregninger. Etter mitt beste skjønn – og her blir jeg gjerne korrigert, hvis det er saklig grunnlag for det – hviler ikke minst mellompartienes opplegg for det framtidige forsvar på en slik usikkerhet. Vi vet altså alle at den usikkerheten vil slå inn ved de enkelte og de årlige budsjettbehandlinger. Men et mer ekspansivt opplegg under mer usikre økonomiske rammer tjener neppe sikkerheten, og iallfall ikke Forsvaret. Derfor er det slik at man antakelig kan møtes på forsvarsrammer som ligger noe over det Regjeringen har foreslått. Spørsmålet er om de realistiske premissene for at man når fram til et slikt sluttall, er noe alle parter kan stå inne for i de budsjettbehandlingene vi skal få i årene som kommer.