Abid Raja (Venstre), 2010-03-19:
Fattigdom rammer ofte uventet og tilfeldig. Det er ingen enkel forklaring på hvordan og hvorfor det skjer i verdens rikeste land, men det er et problem vi som landets nasjonalforsamling har plikt til å ta på det aller, aller største alvor. Førsteprioriteten må etter Venstres syn settes inn for å bekjempe fattigdom og helseproblemer hos barn og barnefamilier, nettopp fordi barn er helt uten skyld i den situasjonen de fødes inn i og vokser opp i. Ingen velger sin egen barndom. Derfor må støtteordningene som er avgjørende for barns livs- og oppvekstvilkår, være rause. Med dette bakteppet og det faktum at antall barn som vokser opp i fattige familier i Norge, er økende, tok Venstres leder, Lars Sponheim, på et folkemøte i TV 2 19. august i fjor initiativ til et felles politisk løft for å redusere fattigdom blant barn spesielt. Dette ble møtt positivt av statsministeren og av de øvrige partilederne. Med dette ferskt i minnet fremmet Trine Skei Grande og jeg et forslag til konkret oppfølging av et felles løft for å bekjempe og redusere fattigdom blant barn og barnefamilier den aller første dagen det nye storting var samlet til vanlig møte etter valget. Det er mulig jeg som vara er ny og litt naiv i dette gamet, men jeg hadde faktisk forventet at det var reell vilje til å gjøre det alle var enige om tre uker før valget, også tre uker etter valget. Saken får en saksordfører som to dager etter det samme folkemøtet måtte stramme opp sin egen partileder og landets finansminister og få henne til å innrømme: «SV selv har bygget forventinger i forhold til de fattige som vi ikke har innfridd. Det beklager jeg og det forstår jeg, at man er skuffet over.» Da trodde jeg at vi i det minste kunne bli enige om at nå legger vi all partipolitisk prestisje til side, og ser om vi i fellesskap kan finne frem til en tiltakspakke for å bekjempe fattigdom blant barn. Så naiv går det tydeligvis an å bli. I stedet blir vårt forslag – og oppfølging av alles valgkampløfter – først liggende i komiteen i nesten et halvt år, før vi får nok en sak og innstilling hvor regjeringspartiene unnlater å bidra til konkrete vedtak i Stortinget, men gjemmer seg bak utredninger og «samråd» som foregår i Regjeringen. Ja, ikke nok med det, som representanten Ropstad redegjorde for: Vi får til og med vite fra statsråden at konkrete løfter om oppfølging i form av «bred strategi for å forebygge og bekjempe fattigdom» i revidert nasjonalbudsjett 2010 i brev til komiteen den 29. januar i år en måned senere er endret til en redegjørelse om en prosess i revidert nasjonalbudsjett 2010 og en stortingsmelding i løpet av våren 2011. Dette bør være direkte pinlig. Det bør være pinlig for Norge at vi har 85 000 barn som lever i husholdninger med inntekt under fattigdomsgrensen. Det bør være pinlig at 33 pst. av ikke-vestlige innvandrerbarn lever under fattigdomsgrensen i Norge. Jeg hevder ikke at Venstre har alle svar på problemene, men vi har skissert ti ulike tiltak i vårt representantforslag som kan bidra til å redusere fattigdom blant barn og i barnefamilier. Jeg registrerer dessverre at flertallet ikke har tatt seg bryderiet med å gå inn i realiteten av noen av disse. I stedet viser regjeringspartiene til økt minstepensjon som et viktig tiltak for å bekjempe fattigdom blant barn og barnefamilier. Det blir noe spesielt. Slikt er ikke å ta ansvar for barna – slik sviktes de fattigste og svakeste. Jeg overraskes over representanten Trettebergstuens innlegg. Slikt er ikke å ta ansvar – Norges største parti svikter de svakeste. Så til representantforslaget fra Kristelig Folkeparti om en nasjonal dugnad mot fattigdom i Norge. Dette har mange fellespunkter med vårt eget forslag, og mange av de konkrete forslagene som fremmes, er identiske med dem som skisseres i vårt forslag. Venstre vil derfor stemme for forslagene nr. 1–8. Når det gjelder de øvrige forslag, er vi for så vidt enig i intensjonen, men mener det f.eks. blir for rigid å fastslå at forsørgere med inntekt under 2 G maksimalt skal betale 40 pst. av prisen for barnehage og SFO. Jeg viser derfor til Venstres forslag nr. 12, som er omdelt i salen, hvor vi foreslår en generell forskriftsendring, slik at det blir gradert sats for familier med lav inntekt. Vi tror dette vil variere noe fra kommune til kommune, og at det derfor verken er ønskelig eller nødvendig å slå fast hvor mye den graderte sats skal være, eller på hvilket inntektsnivå denne skal slå inn. Jeg viser videre til vårt forslag nr. 13, som også er omdelt i salen. Det store flertallet er i stand til å skaffe seg bolig selv, men en del har problemer med å komme seg inn på boligmarkedet. Særlig for dem som har hatt problemer i en fase av livet, vil det være avgjørende å ha egen bolig under mest mulig stabile forhold. Uten fast adresse er det vanskelig å skaffe seg arbeid og komme seg videre i livet. Venstre foreslår derfor å innføre en ordning etter dansk modell for hjemkjøp av boliger, hvor en leid kommunal bolig kan nedbetales gjennom husleie og på sikt bli eid bolig. Det offentlige må bidra til bygging av flere leieboliger, hvor en andel av dem blir hjemkjøpsboliger. Jeg tar med dette opp de forslag som jeg har omtalt, og som er delt ut i salen. Jeg varsler samtidig om at Venstre selvfølgelig støtter forslaget fra mindretallet i sak nr. 3, som er identisk med vårt eget forslag i representantforslaget.