Heidi Greni (Senterpartiet), 2013-03-21:
Først vil jeg takke saksordføreren for et godt og grundig gjennomført arbeid. Norge er en del av en stadig mer globalisert verden. Innvandringen har bidratt til at Norge har fått en mer mangfoldig befolkning med ulike språk, tradisjoner, kulturer og ulik kompetanse. Denne utviklingen har gitt oss mange nye muligheter, men den gir oss også nye utfordringer. Norges største ressurs er folkene som bor her. Vi trenger kompetanse og arbeidskraft, og alle prognoser tilsier at vi er avhengig av innvandring for å dekke arbeidskraftbehovet framover. Samtidig gir det oss selvsagt utfordringer, ulike utfordringer for ulike grupper av innvandrere. Det er forskjellige årsaker til at folk velger å slå seg ned i Norge. Innvandrerne kan deles inn i fire hovedgrupper: De som kommer hit for å ta utdanning, flyktninger og asylsøkere, familieinnvandrere og arbeidsinnvandrere. De som kommer hit for å ta utdanning, er den minste gruppen. Det er en gruppe som bor i Norge en begrenset periode, og den gruppen som har minst utfordringer med å finne seg til rette her i landet. Flyktninger og asylsøkere er også en relativt liten gruppe, men dette er en gruppe som er veldig uensartet, og med helt ulike utfordringer. De fleste kommer til Norge og søker om oppholdstillatelse fordi de mener de er forfulgt i hjemlandet. Noen har høyere utdannelse, snakker flytende engelsk og har gode muligheter for å skaffe seg jobb relativt raskt. Andre er analfabeter og har da selvsagt en mye lengre vei å gå før de behersker norsk og kan tilegne seg kompetanse som det norske arbeidsmarkedet etterspør. Noen av dem kommer fra samfunn ganske likt det norske, andre fra landsbyer uten strøm og innlagt vann. Noen må rett og slett lære å bo i en norsk bolig. Det sier seg selv at tiden det tar for å bli integrert i det norske samfunnet, vil være forskjellig for disse ulike gruppene. Den nest største gruppen er familieinnvandrere. Noen av dem har samme bakgrunn som asylsøkerne, andre har giftet seg med norske statsborgere og kommer fra land som er relativt likt Norge, og har først og fremst behov for språkopplæring. Flertallet i denne gruppen er kvinner. Den desidert største gruppen innvandrere er arbeidsinnvandrere. Flertallet i gruppen er menn, men mange av dem har også familien med seg. Disse har ikke rett og plikt til introduksjonsprogram, men de har inntekt og derfor mulighet til å ta språkopplæring på egen hånd. Jeg mener også at arbeidsgiverne her bør ta på seg et stort ansvar for språkopplæring. Mange av innvandrerne har med seg familie som ikke har arbeid i Norge, og dette er en stor, uutnyttet arbeidskraftreserve i et arbeidsmarked som sårt trenger mer arbeidskraft. Her er det nok mye å hente for arbeidsgivere som sørger for god språkopplæring og sørger for at disse får kompetanse som trengs i lokalmiljøet. Tross store forskjeller i bakgrunn har alle innvandrere én viktig ting til felles: behovet for å bli godt integrert i det norske samfunn – med de rettigheter og plikter som gjelder for alle som velger å bo her. God integrering er viktig for den enkelte, men minst like viktig for samfunnet som helhet. Vårt samfunn har gjennom århundrer vært tuftet på grunnverdier som demokrati, rettsstatens prinsipper, menneskerettigheter, ytringsfrihet, likestilling og likeverd. Integreringspolitikken må forankres i disse verdiene. Integreringsprosessen blir dermed et ansvar som omfatter alle – både dem som bor her fra før, og dem som kommer flyttende hit. Det er en viktig forutsetning for en vellykket integrering, der alle får brukt ressursene sine, og alle tar del i fellesskapet. Alle innbyggere i Norge har de samme rettigheter og plikter, og det er viktig å føre en politikk som tydeliggjør sammenhengen mellom rett og plikt. Alle må få en sjanse til å lykkes, og alle må møtes med felles krav. Den viktigste faktoren for god integrering er uten tvil gode norskkunnskaper. Det gjelder unger så vel som voksne. For flyktninger og asylsøkere er rett og plikt til deltakelse i introduksjonsprogrammet inngangsnøkkelen. For mange er det tilstrekkelig for å tilegne seg grunnleggende norskkunnskaper, men ikke for alle. Det opplyses i meldingen at om lag 1 000 per årskull i norskopplæringen er å regne som analfabeter. KS påpekte i høringen de særlige utfordringene dette medfører, og at disse er bosatt i ulike kommuner over hele landet. KS anmoder derfor om et ekstratilskudd for analfabeter i norskopplæringen. Jeg har stor forståelse for at det er en krevende problemstilling, og det er en sak man eventuelt må komme tilbake til i forbindelse med budsjettbehandling. Barnehage og skole er de viktigste arenaene for integrering av barn og unge. Derfor vil jeg advare mot foreldrestyrt segregering i skolen. Minoritetsforeldre må møtes med klare forventninger og krav om å la ungene sine være sammen med andre unger og velge vennene sine selv. Bruken av religiøse symboler i skolen må reguleres av hensyn til barns rett til religionsfrihet og likestilling. Bruken av heldekkende hodeplagg i skolen bør forbys lokalt, og egne bønnerom på skolene mener jeg bør unngås. I høringen kom det fram at noen av høringsinstansene ønsket å fjerne kontantstøtten. Fra barnehageåret 2012–2013 er ordningen imidlertid omlagt, og det gis ikke lenger kontantstøtte for unger over to år. Faren for at kontantstøtten kan virke negativt på barns språkutvikling, eller at den skal medvirke til at innvandrerkvinner blir gående hjemme over flere år, er dermed eliminert. Kontantstøtten bidrar til større valgfrihet for familier med unger fra 12 til 24 måneder. Ikke alle unger i den alderen er modne for å begynne i barnehage, og ikke alle foreldre er modne for å sende så små unger i barnehage. Senterpartiet vil jobbe for at denne ordningen videreføres. Bosetting av flyktninger er en viktig og en varig oppgave for kommunene. Jo raskere etter innvilgelse av opphold en flyktning får etablert seg i en kommune, jo raskere kommer vedkommende i gang med introduksjonsprogram og veien mot arbeid eller utdanning. I det siste har ventetiden dessverre økt, og det gir grunn til bekymring. Mangel på egnet bolig til rett tid og på rett plass i kommunene er ofte en viktig grunn når kommunene ikke kan ta imot flyktninger. Husbanken har flere virkemidler som styrker det boligsosiale arbeidet i kommunene, og det er viktig at kommunene er kjent med det. Flyktninger er blant målgruppene for disse ordningene. De fleste flyktninger er ikke i en situasjon der de kan kjøpe bolig når de kommer fra mottak. Ofte kan en kommunal utleiebolig derfor være det best egnede alternativet. Regjeringen har flere ganger styrket tilskuddet til utleieboliger, og Husbanken kan gi mellom 20 og 40 pst. tilskudd til boligprosjekt til flyktninger og andre prioriterte grupper. Boligmeldingen signaliserer at maksgrensen på 40 pst. kan brukes i større grad. Det er jeg glad for. Boligmeldingen beskriver også flere andre strategier for raskere bosetting av flyktninger i kommunene. Noen stikkord er langsiktig planlegging, god forankring og profesjonell bruk av det private leiemarkedet. Jeg vil understreke at den frivillige linjen er viktig for at integreringen skal bli vellykket. Bosetting forutsetter at det er tilgjengelige boliger i kommunene, og at kommunene har på plass et godt mottaksapparat og tilstrekkelig kompetanse til god språkopplæring. Derfor er jeg glad for at vi nå har fått på plass en samarbeidsavtale med KS som legger til rette for raskere bosetting.