Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-14:
Medisiner er et stort gode når man er syk eller har smerter. Men feil, for mye og kritikkløs bruk av medikamenter kan føre til alvorlige bivirkninger med store helseplager og sykdommer – ja, sjøl med lave doser som skrives ut av lege. Mange får bivirkninger som man kunne unngått hvis både lege og pasient hadde hatt bedre kunnskaper om risiko og større tilgang på riktig behandling og nedtrapping hvis avhengighet har oppstått. Dette handler om preparater som benyttes mye til behandling av angstsymptomer, angstlidelser, søvnvansker og lignende problemer. De har rask effekt, og de er lite giftige. Men bivirkningene kan ofte forveksles med annen, eller ny, lidelse. Bruken av andre legemidler i tillegg kan forsterke dette, og man får abstinens hvis man forsøker å slutte. Bruken bør derfor begrenses til korte perioder. Det står det også i all veiledning om bruk av disse medisiner, men dessverre skjer det ikke bestandig. Langtidsforskrivning frarådes, men likevel er langtidsbruk vanlig, skrev Apotekforeningen i en henvendelse som jeg fikk rett før jul. Det jeg snakker om, er altså lavdoseavhengighet, ikke høydoseavhengighet, og dette er brukere som ikke har ruspreget adferd – det er det svært viktig å merke seg – men de får ofte bivirkninger som kan gi dem store problemer i hverdagen. Så hvordan leger kan motivere slike pasienter til nedtrapping – som må gå langsomt for seg – er ofte vanskelig å se. Og når de ikke gjør det, fortsetter man en langtidsbehandling uten noe klart formål – man fortsetter altså bare å skrive ut. Det er få tilbud om avvenning og nedtrapping for legemiddelavhengige i spesialisthelsetjenesten slik den er i dag. Dette handler altså om lavdoser, det handler ikke om rusavhengighet. Det handler om bivirkninger og avhengighet av lavdosemedisiner – av medisiner vi får av legen i livets vanlige kriser og kast. Jeg mener det er et stort og skjult helseproblem. Den norske legeforening sa i statusrapporten sin for 2006 at de mente det var behov for et landsdekkende tilbud med behandling av legemiddelavhengige. Og da handlet det ikke om store doser. Det er en del som gir tilbud til rusavhengige, og i forhold til høydoseavhengighet. Men tilbudet blir da gitt enten innenfor rusomsorgen eller innenfor psykiatrien, som fokuserer på den vinklingen. Da fanger man ikke opp det spesifikke knyttet til dette problemet som jeg tar opp nå, og som jeg også har tatt opp før. De legemidlene som tydeligvis er hovedproblemet, er B-preparatene og de som ligner på dem. Når oppstår dette problemet? Det vet vi ikke så mye om i Norge, men det er knyttet stort sett til helt vanlige situasjoner i livet. Det vi vet fra forskning i Sverige – de har holdt på med forskning på dette lenge – er at 80 pst. fikk denne pillen første gang i forbindelse med en livskrise, 13 pst. ble avhengige under sykehusopphold eller ved bruk av smertestillende på grunn av en vanlig somatisk lidelse. Det er altså ikke noe spesielt knyttet til dette som har overslag til rus e.l. Ett av problemene når man skal gripe fatt i dette, er at dette er et problem som pasienten får fordi legen faktisk ikke følger opp det legen skal følge opp. Ergo er det kanskje også svært vanskelig for legen å gripe fatt i det på en riktig måte. Man er blitt påført et helseproblem av den instansen som skulle hjelpe en ut av en vanskelig situasjon. Jeg tror også at jeg skal være så fri å si at jeg tror dette handler om at det er raskere og mindre tidkrevende å fortsette å skrive ut en resept enn å bistå pasienten med kanskje litt lengre samtaler og bistå med annen hjelp for å greie livets vanskelige situasjoner, og kanskje også til å leve med problemer som man har fått. Og det baller på seg når man får nye diagnoser som følge av medikamentbruk. Det er viktig for meg å understreke igjen at dette er pasienter som fortsetter med medikamentet, ikke fordi de søker rus, men for å dempe og lindre symptomer og bivirkninger de får av medikamentbruken. Det er altså ikke et rusproblem, men det kan bli det. Jeg har vært borti en del tilfeller der legen har funnet ut at: Nå har jeg skrevet ut denne medisinen til deg altfor lenge, nå må du slutte. Så slutter man fort, og da hender det at noen havner på Plata. For nedtrapping av noen av disse medisinene krever faglig tilnærming, og det må være lang nedtrapping. Noen påstår at det tar lengre tid å trappe ned på noen av disse medikamentene enn det det gjør på heroin. Det sier jo sitt at dette må håndteres på en faglig forsvarlig medisinsk måte. Så er det spørsmål om hvordan dette problemet virker ellers i samfunnet. Der vet vi også lite fra Norge, men det svenske ASTA-prosjektet, fra 1995, fra universitetet i Karlstad, har sett på årsaken til at mange forble langtidsklienter på sosialkontoret til tross for at store ressurser ble igangsatt for å gi dem hjelp til å komme tilbake i arbeid. Godt over halvparten av langtidsklientene var brukere av denne typen medikamenter over svært lang tid. De hadde alle de bivirkningene som det går an å beskrive knyttet til dette, og bivirkningene er ofte årsaken til at folk ikke kommer seg tilbake i jobb. Er dette annerledes i Norge? Det er det liten grunn til å tro. Disse bivirkningene, som kan være tiltaksløshet, angst, depresjoner og utmattethet, fører veldig sjelden til at folk kommer ut av en vanskelig livssituasjon når de først har kommet dit. Det kjenner folk igjen, de som jobber på Nav: Det er ofte dette som er problemet med mange som sliter med å få jobb. I tillegg er dette veldig kostbart for den enkelte. Så når vi er opptatt av å forebygge helseskader på laveste nivå, er dette et veldig godt sted å begynne – at vi i hvert fall sørger for at vi ikke skriver ut medisiner på en slik måte at folk blir syke av det. Her var det et prosjekt på Hamar som het «Medisin mot piller», som ble startet av kommuneoverlegen, Georg Moland, og en prosjektleder, Rolf Torodd Olafsen, som jobbet med dette feltet. Men det ble dessverre et kort prosjekt, og man har ikke fått midler til å drive videre. Jeg er opptatt av at vi er nødt til å få på plass kompetanse på dette området både hos legene og i hjelpeapparatet, slik at vi håndterer dette på en riktig måte, for det som skjer i dag, er ikke tilstrekkelig. Så er jeg også opptatt av at vi kan se på hvordan apotekene kan bistå i dette arbeidet, og jeg har fått en rekke innspill fra Apotekforeningen, f.eks. knyttet til legemiddelsamtale – både førstegangssamtale og en nedtrappingssamtale – der det er mulig for apotekene å bistå pasienten med både støtte og informasjon. Det er også mulig at apotekene kan bistå med å si fra på en tydeligere måte når leger fortsetter å skrive ut medisiner som ikke er i tråd med måten de skal skrive dem ut på. Men de melder at slik disse systemene er i dag, får legen vite hvilket apotek det er som har meldt fra, at det kan være et problem, og at de vegrer seg for å si fra når de ser en praksis som ikke er riktig. De nevner også at det bør innføres strenge regler og restriksjoner på forskrivning av B-preparater på papirresept når eResept har fått en nasjonal utbredelse. Det tror jeg også er riktig, slik at det er mulig å få oversikt over dette. Så viser de også til noen forsøk, bl.a. i Skedsmo og Røros kommuner, der de har lokalt samarbeid mellom lege og farmasøyt rundt forskrivningen av disse preparatene, og at det er en mulig modell som man kan se på – og se om man kan gjøre informasjon om dette tilgjengelig, slik at dette kan bli tilgjengelig over hele landet. Man må selvfølgelig da gjennom dette også se på hva slags ekstra tilbud som trengs for dem som trenger nedtrapping på dette området.