Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2010-02-16:
God ledelse truer aldri den akademiske friheten – dårlig ledelse kan true den. Denne debatten handler egentlig om dette – ikke om forståelsen av akademisk frihet, som alle partiene er enige om, og som er gjeldende rett for forskere i instituttsektoren. Det debatten handler om, er rammevilkårene for den akademiske friheten. Alle som forsker, uansett hva slags institusjon de arbeider i, er avhengige av arbeidsbetingelser som gir uttrykket «akademisk frihet» et meningsfylt innhold. Akademisk frihet handler om frihet til å forske og om å gjøre det innenfor forskningens egne, høye fagetiske krav til hypoteser, framgangsmåter og formidling. Men akademisk frihet er ikke frihet fra omverdenen og institusjonenes krav til kompetanse, arbeidsinnsats og kvalitet. Dette Dokument 8-forslaget omtaler først og fremst instituttsektoren. Det er en viktig del av den samlede forskningsinnsatsen i Norge. Store deler av denne forskningen er helt eller delvis offentlig finansiert. Dette er fellesskapets midler, og derfor er det rimelig at det blir lagt noen føringer for alle aktører som mottar en sånn finansiering. Jeg merker meg at komiteens mindretall, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, mener at målstyring og politiske føringer truer den akademiske friheten. Her er vi helt klart uenige. Vårt flertall mener at målstyring og politiske føringer også handler om ledelse. God ledelse er helt nødvendig, også ved forskningsinstitusjoner, for at forskerne skal ha det handlingsrommet som skal til for å fokusere på forskningen. God ledelse sikrer god infrastruktur og gode betingelser. God ledelse bidrar til stabile rammer og handlingsrom. God ledelse skaper et systematisk driv for kvalitet og frihet i forskningen. Faktisk vil jeg gå så langt som å si at god ledelse er minst like viktig som god økonomi for forskningen og den akademiske friheten. Også forskere trenger lederskap og retning. Da styrer man selvsagt ikke fagetikken eller forskerens framgangsmåte – ei heller problemhypotesene de velger å arbeide ut fra. Forskeren skal òg være fri til å legge fram hypoteser, resultater og resonnementer offentlig, sånn som den akademiske friheten forutsetter. Man styrer forholdene de arbeider under, nettopp for å sikre at forholdene er gode. Man setter ambisiøse mål for arbeidet, nettopp for å sikre framdrift og framgang. Mangel på målstyring og politiske føringer er mangel på lederskap, noe som i sin tur kan føre til manglende resultater. Det er en misforståelse å tro at mindre ledelse gir mer frihet. Det kan tvert imot gi mindre frihet – både fordi dårligere rammevilkår kan gi flere distraksjoner, slik at forskeren ikke har frihet til å fokusere på forskningen, og fordi det kan gi mer spillerom for mindre synlige føringer, som dårlig arbeidskultur kan føre med seg. De mindre synlige føringene kan føre til at man velger det som er trygt framfor det som utfordrer rådende oppfatninger, eller det kan føre til at man ikke tør å ta faglig risiko fordi fallhøyden da blir så stor. I disse sammenhengene handler ledelse om å sikre arbeidsforhold som gir rom for å gå motstrøms. Det forundrer meg at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre mener at samarbeid mellom ulike aktører i Norge og internasjonalt truer den akademiske friheten. Ledende akademiske institusjoner i andre land prioriterer forskere utenfra. Det er en strategi som òg norske forskningsinstitusjoner adopterer. De ser at et sånt samarbeid kan fremme god kvalitet i forskningen, ved at ulike kunnskapsmiljøer utfordrer og samarbeider med hverandre. De store, internasjonale utfordringene som verden står overfor – enten det er matkrise, klimakrise eller energikrise – løses best når flere kunnskapsmiljøer arbeider sammen. Samarbeid kan skjerpe de høye fagetiske kravene den akademiske friheten stiller. Sett i lys av det blir det et paradoks at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre legger opp til en debatt i stortingssalen om hvorvidt internasjonalisering egentlig er en trussel mot den akademiske friheten. At det nevnte mindretallet er bekymret for betydningen oppdragsforskningen i instituttsektoren kan ha for den akademiske friheten, er et mer forståelig standpunkt. Men den akademiske friheten innen oppdragsforskningen er bl.a. ivaretatt av de etiske retningslinjene for statstjenestemenn, slik at oppdragsforskning ikke skal sette den akademiske friheten under press. Å sikre den akademiske friheten er kontinuerlig arbeid, og jeg ser fram til at Regjeringen kommer tilbake til oss med en tydeliggjøring av den akademiske friheten også i instituttsektoren.