Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-05-10:
Jeg må si redegjørelsen fra statsråden var meget interessant. Fremskrittspartiet finner klare kjennetegn i det som ligger i redegjørelsen, på det vi har lagt vekt på i tidligere sammenhenger. Regjeringen ønsker et levende demokrati, hvor borgerne skal kunne påvirke sin hverdag og framtid og aktivt delta i beslutningsprosessen på alle plan i samfunnet. En slik målsetting skaper selvsagt store utfordringer med dagens forvaltning, som er uoversiktlig og forskjellig organisert. Man kan også si at dagens forvaltning er ineffektiv med en sammenblanding av roller som på en måte har ansvarspulverisering som kjennetegn. Og det er klart at Regjeringen gjennom denne redegjørelsen og alle de utvalg som den har satt ned, har laget store planer. Det er nok å nevne handlingsplan for å sikre økt rekruttering av innvandrere til statsforvaltningen, prosjektet «Norge 2030», fordelingsutvalg, arbeidsutvalg for å utrede konkurranseeksponering, arbeidsgruppe for å utvikle et helhetlig, brukervennlig og pålitelig system for offentlig plikt- og rettighetsinformasjon og offentlige servicekontorer. Det er noe av det som er nevnt i redegjørelsen. Fremskrittspartiet har tidligere tatt til orde for en gjennomgripende forvaltningsreform som klargjør ansvarsfordelingen mellom dem som fastsetter lovene, reglene, forskriftene og instruksene på den ene siden, de som administrerer disse på den andre siden, de som produserer tjenestene på den tredje, og til slutt de som fører tilsyn med at lover, regler og forskrifter følges. Dette er av sentral betydning for en effektiv, moderne og rettferdig forvaltning. Poenget er at dagens forvaltning er opprettet uten en klar, overordnet, fastsatt modell. Forvaltningen er bygd opp på de enkelte fagområdene og ansvarsområdene basert på en selvstendig historisk adhocvurdering, uavhengig av hva andre forvaltningsområder har gjort ved tilsvarende problemstillinger vedrørende ansvarsforhold. Institusjoner som en departementsavdeling, et direktorat, en etat eller et tilsyn kan derfor ha forskjellige ansvars- og oppgaveforhold fra fagsektor til fagsektor. Finansieringen av arbeidet til de forskjellige departementsavdelinger, direktorater, etater og tilsyn varierer også sterkt, fra helt selvfinansierende organisasjoner til organisasjoner som i sin helhet er finansiert over statsbudsjettets utgiftsside, selv om det ikke eksisterer noen begrunnelse for forskjellene. Et eksempel på ulikheter er f.eks. at Arbeidsdirektoratet har klart definerte oppgaver med eget styre og stor uavhengighet av sitt departement, mens Statens forurensningstilsyn opptrer både som uavhengig direktorat og som en slags politisk departementsavdeling. Kredittilsynet har direktoratsoppgaver ved at det lager forskrifter og retningslinjer som det selv utfører tilsynet med. Helsetilsynet utfører også selvstendige direktorat/departementspolitiske avgjørelser og fører tilsyn, mens Konkurransetilsynet er et rent tilsynsorgan. De rettslige bestemmelsene varierer i stor grad fra fagområde til fagområde. Fremskrittspartiet mener at en felles modell, hvor det i selve benevnelsen på organet blir klart hvilke oppgaver det har, må være fornuftig. Like oppgaver og funksjoner for alle departement, direktorat, etater og tilsyn, med det ansvarsforhold disse har seg imellom og i forhold til f.eks. politiske myndigheter og domstoler, må være formålstjenlig og avgjørende for å skape oversiktlighet og forutsigbarhet. Videre mener Fremskrittspartiet det ville være en fordel om det var et regelverk for hvilke tjenester et direktorat og et tilsyn skal kjøpe inn fra et marked, og hvilke tjenester man kan produsere selv. I et fast forvaltningssystem vil alle andre aktører og befolkningen i utgangspunktet være kjent med hvilken instans som utfører visse oppgaver, og hvilket organisasjonsledd som har ansvaret. Den uoversiktligheten som nå hersker, vil kunne bli avløst av et ordnet og oversiktlig system, noe som i seg selv vil styrke rettssikkerheten og folks muligheter til å orientere seg i det offentlige maktapparatet og byråkratiet. Som jeg tidligere har sagt, er norsk forvaltning i dag uoversiktlig, forskjellig organisert og lite effektiv med delvis sammenblanding av roller og på en måte ansvarspulverisering. Fremskrittspartiet mener derfor at det må gjennomføres en overordnet forvaltningsreform i tråd med innstillingen fra Modalsli-utvalget av 15. mai 1970 og Fremskrittspartiets mindretallsinnstilling fra Innst. S. nr. 239 for 1975-76, som ble videreført av Fremskrittspartiet i Innst. S. nr. 63 for 1992-93. Hovedinnholdet i en slik reform ville vært å gjennomføre en total omorganisering etter følgende prinsipper: Et departement utformer lover, regler og forskrifter for et område som sekretariat og rådgiver for den ansvarlige statsråd, mens det å sette en vedtatt politikk ut i livet, skal være en oppgave for direktorater utenfor departementet. Et direktorat står for den daglige driftsgjennomføring, oppfølging og iverksetting av den vedtatte politikk og utformer nærmere detaljforskrifter og bestemmelser for dem som utfører en virksomhet eller produserer varer og tjenester, og behandler konsesjons- og autorisasjonsordninger. En etat står for utførelsen av visse oppgaver i henhold til lover, regler og forskrifter fra direktoratet samt de spesielle oppgaver etaten er tildelt. Den kontrollerende virksomheten legges til et uavhengig tilsyn som påser at alle aktører følger lover, regler og forskrifter. Slike statlige tilsyn gjøres selvfinansierende ved avgifter pålagt den næring eller virksomhet tilsynet er satt til å kontrollere, og til dels bestemte sanksjonsmuligheter overfor de som bryter lover, tillatelser, konsesjoner og forskrifter m.m. Fremskrittspartiet mener en organisering etter disse prinsippene vil medføre at alle departementer får samme type oppgaver og ansvar. Alle direktorat får samme type oppgaver og ansvar, alle etater får samme type oppgaver og ansvar, og alle tilsyn får samme oppgaver, ansvar og sanksjonsmidler, enten fagområdet dreier seg om landbruk, finans, fiskeri, natur, miljø, olje, transport, handel, næringsmidler, servicenæring eller skoler m.m. Vi vet at det i andre land også er egne forvaltningsdomstoler, forfatningsdomstoler og andre særdomstoler. Fremskrittspartiet mener at det burde undersøkes hvilke erfaringer andre land har med slike domstoler, og deretter vurdere om det kan være fornuftig å innføre slike i det norske styrings- og domstolssystemet. Det kan f.eks. være at en egen forvaltningsdomstol uten ventelister og køer, med ekspertise på nettopp forvaltningslov og praksis, kan fatte raske avgjørelser og dermed få forvaltningssaker raskt tilbake på rett kjøl uten at nyttig tid er blitt kastet bort. En slik domstol vil også virke forebyggende på en forvaltning med sterk indre lojalitet også mellom overordnet og underordnet ledd slik at ankesaker sjelden vinner frem. En kritisk og uavhengig forvaltningsdomstol som i utgangspunktet har forståelse for synspunktene til menigmann, vil kunne bedre kvaliteten i våre forvaltningsorgan og etater. Til sist: Den politiske delen er viet lite oppmerksomhet i redegjørelsen. Personlig hadde jeg gjerne sett at Regjeringen og statsråden hadde kikket på dobbeltrollene som eksisterer i det politiske miljøet. Vi vet at mange av oss i huset her som overordnet politisk myndighet også deltar i underordnede politiske organer, slik som fylkeskommune, fylkesting og kommunestyre. Jeg skulle gjerne sett at Regjeringen og statsråden hadde sett mer på den problematikken, for det er på en måte litt merkelig at vi skal ha et så stort omfang av politikere som har tredelte roller.