Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2007-01-16:
Helt siden slutten av 1960-tallet har tilgjengelighet blitt diskutert. I 1976, altså for mer enn 30 år siden, kom det inn regler om tilgjengelighet i plan- og bygningsloven. Siden har det gått slag i slag, med bl.a. St.meld. nr. 40 for 2002-2003, Nedbygging av funksjonshemmende barrierer, og handlingsplanen for universell utforming, fra 2004. I 2005 godkjente Nordisk Råd «Design for alle – et nordisk handlingsprogram», og i april 2006 godkjente Europarådet «Handlingsplan for å fremme rettigheter og deltakelse for personer med nedsatt funksjonsevne: Bedre livskvalitet for personer med nedsatt funksjonsevne i Europa 2006–2015». Også FN har gjort vedtak om tilgjengelighet. På mine reiser i utlandet har jeg oppdaget at dette stort sett over alt er et tema på den politiske dagsordenen – i større eller mindre grad. Mange land har kommet mye lenger enn oss, og jeg lærer stadig noe nytt. I forrige uke var jeg i London med komiteen. Heisknappene på hotellet hadde blindeskrift. Jeg pleier alltid å kjenne på disse små knuppene, og jeg undres like mye hver gang: Hvordan er det mulig å kjenne forskjell? For meg er knappene bare generelt knudrete. Uansett: Da heisen stoppet, ble det annonsert hvilken etasje vi var i. Først da tenkte jeg over at det faktisk ikke er nok å vite hvilken knapp man skal trykke på. Dersom heisen er full av folk, vil den stoppe mange ganger, og som blind eller svaksynt vil man fortsatt være avhengig av hjelp, så lenge heisen ikke gir beskjed om hvilken etasje man faktisk er i. Slike tanker er unaturlige for meg, som ikke har problemene. Jeg trenger at noen setter meg på ideene. Men vi har jo alle disse ideene klare: Det har blitt vedtatt en rekke lover og forskrifter som omhandler temaet. Nasjonal transportplan 2006–2015 inneholder et tilgjengelighetsprogram. Utdanningssektoren og barnehagene er gitt en generell tilretteleggingsplikt. Utbyggingsavtaler gir muligheter for å stille krav om universell utforming. Universell utforming skal nå tas med i planleggingen i forbindelse med nyanskaffelser i offentlig sektor. I tillegg er det egne lover, f.eks. arbeidsmiljøloven – for å nevne noe. Hvorfor går det da så tregt? Hvordan var det i året 2000 mulig å bygge en togstasjon eller en kino som ikke er tilgjengelig for alle? Min erfaring som kommunepolitiker er at politikerne – i hvert fall i min kommune – er opptatt av dette, men vi er mer opptatt av det enn det administrasjonen er. For oss har det i enhver byggesak som kommunen har vært involvert i, vært helt nødvendig å innlemme rådet for funksjonshemmede og eldrerådet. Kommunestyret har vedtatt dette. Allikevel opplever vi gang på gang at når et utvalg, formannskapet eller kommunestyret skal behandle en byggesak, ligger det ikke ved noe høringsinnspill fra rådet for funksjonshemmede eller fra eldrerådet. Administrasjonen gir forskjellige forklaringer på hvorfor det ikke gjør det. Og vi blir advart mot å utsette saken, da det kan forsinke byggeprosessen og fordyre prosjektet. I min kommune har vi hatt is i magen: Vi har konsekvent sendt saken tilbake, med beskjed om at rådene skal ha behandlet den før den kommer til endelig politisk behandling. Det vi som et samlet politisk miljø har vunnet på dette, er for det første at det nå er blitt innarbeidet klare retningslinjer for høringer i begge rådene, og at dette stort sett blir gjort uten at vi eksplisitt må si fra om det. Men det viktigste vi har oppnådd, er nok at det nye sykehjemmet, den nye skolen og det nyrehabiliterte svømmebassenget er gjort tilgjengelig for alle våre innbyggere. Disse byggene hadde faktisk ikke vært tilgjengelige for alle dersom vi ikke hadde brukt rådene som høringsinstans. Vi vet det vi trenger å vite, og vi har mange folk der ute som er erfarne eksperter – som gjerne deler sine erfaringer med oss. Hvis vi som politikere passer på å bruke dem, er det ingen grunn til at vi ikke skal kunne ha et samfunn som er tilgjengelig for alle.