Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2015-04-14:
Nå skal det bli lettere for private å etablere seg i norsk helsevesen og å behandle pasienter. Det blir betalt av staten. Og man skal ikke trenge noen avtale med offentlige helseforetak, slik kravet er i dag. Omtrent slik lød lanseringa av den reformen som ble presentert i januar 2011 av Høyres leder, Erna Solberg, og nestleder Bent Høie, begge daværende medlemmer av helse- og omsorgskomiteen. Reformen ble etter hvert kalt for fritt behandlingsvalg, mens jeg for min del aldri har klart å se at det er det frie valget for pasientene som er det nye. Det er vel snarere den frie etableringsretten for private aktører som utgjør reformens kjerne. For det er jo slik at fri rett til å velge hvor vi vil bli behandlet når vi er sjuke, har vi allerede hatt i 15 år i Norge, gjennom fritt sykehusvalg, som kom i 2001. Det innebærer at en pasient som skal ha behandling i spesialisthelsetjenesten – det gjelder også rus- og psykiatripasienter – fritt kan velge å dra til hvilket som helst sykehus i hele landet, til offentlige sykehus eller til private og ideelle aktører som har avtale med et helseforetak, og som altså er kvalitetssikret. Stoltenberg-regjeringa utvidet denne retten til også å gjelde billeddiagnostikk, og vi vedtok at dette i tillegg bør gjelde rehabilitering. Det er bare ca. 15 pst. av norske pasienter som i dag aktivt bruker fritt sykehusvalg, så det er grunn til å anta at her har vi mye å gå på. Bedre og mer oppdatert informasjon om ordninga på nettet, enkel nettilgang og en plikt for fastleger og sykehus til å bistå pasientene med å finne fram i systemet er viktige verktøy for å lykkes med dette, noe som vi tok tak i på vår vakt. Når vi så legger til at valgfriheten for norske pasienter også gjelder rett til å bytte fastlege, kan vi trygt slå fast at prinsippet om valgfrihet innen helsetjenestene er ivaretatt i lovverket allerede – for heile behandlingskjeden. Jeg tror det kanskje kunne være en idé at helseministeren var mer opptatt av de mulighetene som faktisk er i lovverket, at de ble brukt, istedenfor å lansere det sterkt byråkratiske og lite oversiktlige fritt behandlingsvalg. Helseministeren har sagt at han vil skape pasientens helsevesen. Det er en god ambisjon å ha, og jeg tror absolutt at helseministeren mener det. Det er også en ambisjon vi deler. Derfor er det jo slik at vi er enige om mange ting i helsepolitikken, som f.eks. å innføre standardiserte behandlingsforløp i kreftomsorgen for å korte ned ventetidene, såkalte pakkeforløp. Men i denne saka kan det være grunn til å stille det spørsmålet som man stiller i den framlagte proposisjonen på side 7: «Et grunnleggende spørsmål er: Hvis pasienten fikk bestemme – hvordan ville vi organisert og styrt arbeidet da? Dette er et radikalt spørsmål. Svaret skal vi ta på alvor – og det skal være bestemmende for arbeidet med pasientens helsetjeneste.» Jeg går ut fra at man her tar høyde for at pasienten eller pasientene, i flertall, har ulike ståsteder, ulike behov og veldig ulike stemmer, både i antall og i styrke. Og vi som ønsker å sette pasienten i sentrum for alt vi foretar oss i helsesektoren, må ta denne helheten inn over oss. Det aller viktigste vi kan gjøre, både for den enkelte pasient og for pasienter flest, er å ta vare på det likeverdige helsevesenet, det helsevesenet som skal gi gode tjenester til hele befolkninga, med rettferdig fordeling mellom landsdeler og regioner, mellom ulike pasientgrupper og mellom spesialisthelsetjenesten og de kommunale tjenestene. Hva mener så det store flertallet av det norske folk om saka, slik proposisjonen etterspør? Et klart svar på dette fikk vi i det helsebarometeret som Landsforeningen for hjerte- og lungesyke la fram på nyåret. Der svarer et overveldende flertall av befolkninga at det viktigste er å styrke de offentlige sykehusene over hele landet, lokalsykehusene man har i relativ nærhet, og de store, spesialiserte sykehusene, som fins i alle regionene. Dette er også Legeforeningens syn. I stortingshøringa understreket man følgende: «Det mest effektive tiltaket for å få ned ventetidene og køene er å sikre de offentlige sykehusene adekvate rammebetingelser gjennom økte bevilgninger over statsbudsjettet.» Så er det et viktig funn til i LHLs helsebarometer: Folk ønsker ikke at vi skal åpne for enda flere private aktører i norsk helsesektor. Det er et tydelig svar på spørsmålet om hvordan folk vil at vi skal rigge helsevesenet vårt. Sjøl om det er mange pasientorganisasjoner, f.eks. innenfor rusfeltet, som er positive til at fritt behandlingsvalg kan gi flere behandlingsplasser – noe jeg har full forståelse for – er altså et overveldende flertall i befolkninga samt flere pasient- og brukerombud og de svært mange ulike høringsinstansene som deltok i stortingshøringene, meget negative. Så svaret fra folk på det spørsmålet helseministeren sjøl stiller i proposisjonen, er altså ikke fritt behandlingsvalg. Så til sjølve forslaget og innholdet i den reformen vi behandler i dag. Først er det å si at regjeringa har dempet omfang og innretning, sammenlignet med hva man gikk ut med i utgangspunktet. All kritikken denne saka har møtt, har, etter det vi kan se, gjort inntrykk – og det skulle bare mangle. Like fullt er forslaget om fritt behandlingsvalg fullt av ubesvarte spørsmål. Proposisjonen mangler indre logikk og har en rekke resonnementer som går i én retning, men som ender med stikk motsatt konklusjon. Men sjøl om man har strippet ned ordninga i forhold til de voldsomme ambisjonene man la for dagen i utgangspunktet, trer de problematiske sidene ved reformen tydelig fram. Jeg synes Norsk Sykepleierforbund sa det ganske presist i stortingshøringa: «Etter NSFs vurdering vil regjeringens «behandlingsvalgreform» innebære et omfang av privat kommersiell tjenesteyting som vi ikke har sett i norsk helsetjeneste før.» Det er noen spesifikke trekk ved reformen som gjør at Norsk Sykepleierforbund har rett i sin karakteristikk. Fritt behandlingsvalg åpner opp for at private, kommersielle aktører kan slå seg ned nøyaktig der de sjøl vil, og – etter hvert som dette rulles ut – sjøl bestemme hvilke pasientgrupper man vil tilby behandling, f.eks. de mest «lønnsomme», uten noen avtale med offentlige helseforetak. Og så skal regninga sendes til det offentlige, dvs. den skal belastes de offentlige sykehusenes budsjetter. Mens offentlige sykehus har klare rammer og føringer å forholde seg til, kan altså de private, kommersielle aktørene drive uten volumbegrensninger, ifølge regjeringas forslag. Da må det være lov å spørre: Hva slags drivere er det man bygger inn i spesialisthelsetjenesten, når man åpner opp for etablering av en statlig finansiert privat, kommersiell sykehussektor, som altså skal operere uten økonomiske rammer og frikoplet fra offentlig helsetjeneste? Hva gjør dette med balansen mellom de «spisse» delene av helsesektoren – spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten – med tanke på at vi skal ivareta god fordeling av både økonomiske og faglige ressurser? Jeg våger å påstå at hensynet til god fordeling og prioritering – og målet om likeverdige tjenester over hele landet – settes på spill dersom fritt behandlingsvalg rulles bredt ut, slik regjeringa har sagt at man ønsker. Det må ikke forbause noen at dersom man innfører markedet i helsesektoren, får man markedets logikk og markedets dynamikk. Regjeringa mener at det skal inspirere til mer innovasjon, bedre tjenester og mer effektivitet både hos offentlige og hos private aktører. Men ser man til nasjoner som har prøvd dette, er det det motsatte som har skjedd. Skottland, som er et land vi på mange måter kan sammenligne oss med, gikk vekk fra sin tidligere politikk med utstrakt stykkprisfinansiering og et betydelig innslag av private, kommersielle tilbydere, som angivelig skulle løfte det offentlige helsevesenet til nye høyder. Men det var ikke det som skjedde. Tvert imot, man slet med store underskudd, overetablering av enkelte «lønnsomme» behandlinger, overbehandling og fragmenterte tjenester – og et stort og dyrt transaksjonsbyråkrati, som stadig spiste mer av helsepengene. I dag er det tverrpolitisk enighet blant alle de skotske politiske partiene, fra venstre til høyre, om at det er det offentlige som skal ha ansvaret for å drive helsetilbudet til befolkninga. I Skottland reverserte man tidligere politikk og har i dag et offentlig og langt bedre helsevesen, med budsjetter i balanse. Jeg kan ikke se at reformen fritt behandlingsvalg har noen annen begrunnelse enn de rent ideologiske, rett og slett fordi etablering av flere behandlingsplasser utmerket godt kan skje innenfor dagens ordninger, både gjennom direkte, langsiktige avtaler med private og ideelle tilbydere og gjennom den anbudsordninga vi har – og som departementet har sagt er den beste. For eksempel bevilget Stoltenberg-regjeringa i budsjettet for 2014 friske midler til 200 ekstra rusplasser, til kjøp fra bl.a. institusjoner. Slik kan vi korte ned ventetidene, uten å bygge opp en byråkratisk ordning sentralt i Helsedirektoratet. Men har man akslet en ideologisk ryggsekk som nærmest framstår som en tvangstrøye, er det vanskelig å se andre muligheter. Fritt behandlingsvalg er et bevis på at det er nettopp det man gjør. Jeg vil ta opp de forslagene som Arbeiderpartiet fremmer sammen med Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, og de forslagene som vi fremmer sammen med Senterpartiet. Arbeiderpartiet vil stemme imot lovforslaget, med unntak av endringa som gjelder pasient- og brukerrettighetsloven § 2-1 b i forslag til romertallsvedtak II – som vil være en lovfesting av dagens praksis, og som vi støtter. Vi ber om at voteringa legges opp slik at det voteres særskilt over denne bestemmelsen.