Ola Elvestuen (Venstre), 2012-03-08:
Den 22. juli ble Norge rammet av den verste terroraksjonen i fredstid noensinne. Jeg vil først uttrykke medfølelse med alle pårørende og berørte av denne terroraksjonen. Statens viktigste oppgave er å ivareta borgernes sikkerhet. Det klarte vi ikke den 22. juli. Vi klarte ikke å forhindre aksjonen, og vi klarte ikke å stanse gjerningsmannen underveis. Det viste seg at vi ikke var godt nok forberedt. Den 22. juli var det mange enkeltpersoner som gjorde mer enn vi kunne forvente, ja langt mer. Men systemene viste seg ikke å fungere godt nok. Det er mye å gå inn i fra Stortingets side, som Den særskilte komité har gjort, både når det gjelder responstid, samhandling mellom politi og forsvar og hvordan nødetatene fungerte. Men jeg tror også det er viktig fra komiteens side å anerkjenne alle de enkeltpersoner som gjorde en innsats den 22. juli. Det gjelder innenfor politiet, det gjelder innenfor nødetatene, det gjelder forbipasserende ved terroraksjonen i Oslo. Spesielt vil jeg nevne dem som var på Utvika camping, og som gjorde en helt spesiell innsats ved å plukke ungdom fra Utøya opp fra Tyrifjorden den 22. juli. Uten deres innsats kunne denne katastrofen blitt enda mye større. I Venstre er vi glad for at vi har løftet denne saken inn i Stortinget, og at vi får behandlet flere sider av det som skjedde den 22. juli, her i salen. Stortinget har et overordnet systemansvar, og vi mener det var helt nødvendig at Stortinget fikk en egen redegjørelse. Saksordføreren var innom avgrensingen mellom denne komiteen og 22. juli-kommisjonen. Det er en viktig avgrensing. Jeg deler saksordførerens framstilling. Jeg vil bare tilføye at den debatten vi har i dag, og den innstillingen vi diskuterer, har en viktig funksjon ved å berede grunnen for den debatten som skal komme etter at 22. juli-kommisjonen legger fram sin rapport. Målet må være at Stortinget bidrar til at vi lærer av hva som gikk galt. Vi ser på hvorfor det gikk galt, og ikke minst hvordan vi kan forbedre systemene i årene framover. Flere før meg har pekt på at det er en enstemmig komité som står sammen om merknader og viktige forslag. Jeg vil trekke fram noen punkter som Venstre mener er spesielt viktige å følge opp. Det første jeg vil trekke fram, er selve mobiliseringen – eller problemene ved mobiliseringen – i de første timene etter angrepet. Komiteen er enig om at varslingsrutinene internt i politiet har et forbedringspotensial, og jeg må si meg enig i dette. Én ting er å diskutere hvilke kapasiteter vi har i politi, forsvar og nødetater, og om vi trenger flere ressurser for å forbedre disse. Men et annet spørsmål er hvorfor ikke alle kapasiteter ble brukt eller mobilisert da terroraksjonen var et faktum. I innstillingen fra komiteen påpekes det at det er et godt samarbeid mellom beredskapstroppen og Forsvarets spesialkommando. Det er helt riktig, men jeg tror det er viktig at 22. juli-kommisjonen går nærmere inn på hvorfor Forsvarets spesialkommando likevel ikke ble mobilisert og benyttet, til tross for at man jo forberedte seg umiddelbart etter terroraksjonen i Oslo. En annen diskusjon som har vært mye oppe, er forholdet til helikopterberedskap. Det er viktig å ha en god helikopterberedskap. Det er også viktig, som regjeringen nå går inn for, å forsterke beredskapen ytterligere med flere helikoptre. Men det hjelper lite med flere helikoptre hvis det ene man hadde, ikke ble benyttet. Det er nødvendig å gå inn og se på hvorfor dette ikke skjedde. Så vil jeg trekke fram sikring og beskyttelse av utsatte objekter. Den 22. juli var et angrep utført av én person. Det er grunn til å spørre om hva som ville skje dersom vi ble rammet av en større, mer organisert terror utført av flere på forskjellige steder samtidig. Jeg tror vi har oppdaget – etter 22. juli – at vi ikke er godt nok forberedt på simultane angrep eller angrep som har stor geografisk utbredelse. Det tok 7 timer og 26 minutter før det kom en anmodning fra politiet om bistand til objektsikring. I Venstre håper vi nå at det hjelper med en videreutviklet og forsterket overordnet plan som Stortinget ber regjeringen legge fram. Det er mulig det også hadde vært fornuftig å beholde HV-016, som nettopp hadde mange års erfaring med beredskapsøvelser. Meg bekjent kunne de stille klare til operativ innsats i løpet av en time med 25–30 operatører hvor som helst i Oslo. Jeg mener man også må gå inn i erfaringene fra Øvelse Oslo i 2006, hvor jo mange av de samme svakhetene viste seg, med at Forsvaret ble mobilisert for sent med hensyn til sikring og vakthold. Og da blir det et spørsmål: Tok vi tilstrekkelig lærdom av denne øvelsen i 2006? Venstre mener også det er nødvendig å se på hele systemet med riksalarm bl.a. innholdet: Hva innebærer riksalarm av mobilisering, er det en mobilisering av alle tilgjengelige ressurser, eller har det en mer begrenset funksjon? Så må man også se på: Hvorfor tok det 77 minutter fra bomben ble sprengt, til riksalarm ble erklært? Det er også nødvendig å gå inn på hvorfor Kripos måtte komme med en anmodning til Oslo-politiet for å få erklært riksalarm. Det er også grunn til å gå inn i: Hva skjedde når riksalarm først ble gitt? Hva skjedde i det enkelte politidistrikt? Det har vært mye diskusjon om innholdet i «skyting pågår». Jeg skal ikke gå inn på dette. Det er nødvendigvis 22. juli-kommisjonen som må se på hvordan dette fungerte denne dagen, men jeg tror det er grunn til å konkludere med at det uansett er nødvendig å trene, å øve mer, også på prosedyrene omkring «skyting pågår». Her kan det ikke være tvil om hva som er innholdet, og hva som er forventningen i forhold til politiet. Komiteen har også brukt mye tid og arbeid på Politiets sikkerhetstjeneste. PST fanget ikke opp gjerningsmannen på forhånd, noe som er en bekymring. Venstre ønsker å få mer åpenhet om PSTs ressurssituasjon, arbeidsoppgaver, prioriteringer og utfordringer. Prosessen etter 22. juli har vist at det kan være vanskelig å få svar ut av PST, noe jeg mener er uheldig. I etterkant av 22. juli har vi fått lese – riktignok noe motvillig – at PST har fremmet forslag til lovendringer vedrørende terrorlovgivningen og PSTs metodebruk. Venstre skal gå grundig inn i dette ved et eventuelt lovforslag fra regjeringen, men jeg vil allerede nå advare mot å gå for langt når det gjelder å veie metodebruk opp mot grunnleggende friheter og personvern. Vi er ikke kjent med at det er for strenge personvernregler for PSTs arbeid, og Venstre opplever ikke at utfordringen fram til nå har vært det juridiske rammeverket, men at PST har utfordringer med både kapasitet og prioriteringer, er nok mer riktig. På høringen spurte Trine Skei Grande daværende sjef for PST, Janne Kristiansen, om det var viktigere med utvidede hjemler eller flere personer for å gjøre en god jobb i PST. Kristiansen svarte at PST trenger «både maskiner og mennesker», og dette er sikkert riktig. Avslutningsvis vil jeg peke på at det er en krevende balanse å sikre et trygt, fritt samfunn og samtidig være forberedt på det verste. Tidligere justisminister Odd Einar Dørum sa at du må tenke på det verst tenkelige minst 5 minutter i uka, men ikke hele tiden. Gjør du det hele tiden, vil du miste forstanden. Gjør du det aldri, kan du ikke være så forberedt som du skal være i krisesituasjoner. Jeg tror imidlertid at det viktigste vi kan gjøre for å bedre terrorberedskapen i fremtiden, er å øve – øve på «skyting pågår», øve på mobilisering og øve på samhandling og rutiner.