Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-30:
Jeg vil i dette hovedinnlegget legge hovedvekten på tre aspekter av samfunnssikkerhetsarbeidet og det sivil-militære samarbeidet: forholdet til privatisering av infrastruktur, forholdet til klimaendringer og forholdet til terrorisme. Men først: Det norske samfunnet har tradisjonelt vært et robust samfunn, som har god evne til å håndtere krisesituasjoner. Stortinget gikk for ganske kort tid siden gjennom St.meld. nr. 17 for 2001-2002, som berørte en rekke problemstillinger knyttet til samfunnssikkerhetsarbeidet. Den meldingen som vi nå behandler, tar opp enkelttemaer som det ble spurt om i forbindelse med den stortingsmeldingen, og enkelte nye temaer. Det er – med få unntak – stor enighet i Stortinget om disse spørsmål, og det er naturlig og godt. Mye av samfunnssikkerhetsarbeidet kan forstås gjennom de prinsippene som meldingen legger til grunn: ansvarsprinsippet, som betyr at de som har ansvaret i normalsituasjoner, også har ansvaret i krise likhetsprinsippet, som betyr at den organisasjonen som opererer i det daglige, er mest mulig lik den som skal håndtere krise nærhetsprinsippet, som betyr at kriser skal håndteres på lavest mulig nivå Dette er fornuftige prinsipper som danner en ramme rundt samfunnssikkerhetsarbeidet. Det norske samfunnet endrer seg raskt. Ny teknologi utvikles nå raskere enn det vi trodde var mulig for få år siden. Det forandrer hverdagen for hver enkelt av oss: transportmønstrene, handlevaner, fritidsaktiviteter – på alle felt blir vi stadig mer avhengige av omverdenen. Vi er ikke lenger selvberget, som vi var for et par generasjoner siden. Det betyr noe for hvordan vi kan håndtere uforutsette situasjoner eller kriser. Et langvarig strømbrudd får raskt store konsekvenser når rommene blir kalde, komfyren ikke virker, maten i fryseren blir uspiselig og mobilbatteriet er flatt. Dette er helt enkle ting, som vi ikke skal bruke for mye tid på her. Men konsekvensene av sårbar teknologi er at den fungerer fint når den fungerer, men er fullstendig ubrukbar når den ikke fungerer. Derfor er det viktig at vi i all planlegging og daglig praksis legger inn store nok marginer og alternative løsninger som gjør at samfunnet kan fungere også i en krisesituasjon. Det er ikke alltid det virker som om dette er tilstrekkelig vektlagt. Norge har blitt et land der markedsøkonomien rår, og der det private markedet overtar stadig mer av det som tidligere har tilhørt oss alle gjennom kollektive velferdstjenester. Privatisering av offentlig virksomhet er den sittende regjerings varemerke på mange måter. SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet har i denne innstillingen lagt inn klare merknader mot mer privatisering av offentlig infrastruktur. Klimaet, det globale klimaet, har til alle tider gjennomgått endring, men hastigheten i global oppvarming over det neste hundreåret anslås av FNs klimapanel å bli høyere enn det kloden har opplevd på minst 10 000 år. Endringer i klimamønsteret kan bety at klimaet blir mer uforutsigbart. Hva dette helt presist vil bety, vet vi ennå ikke så mye om. Men for Norges del kan dette f.eks. bety økt hyppighet av lokale flommer og større variasjoner i temperaturen gjennom vinteren. Dette vil bety mye for samfunnssikkerhetsarbeidet i framtiden på mange områder. Det er i økende grad enighet om at vi allerede i dag kan observere en menneskeskapt påvirkning på klimasystemet. FNs klimapanel konkluderte i sin siste hovedrapport med at våre klimagassutslipp har en stor del av ansvaret for klimaendringene vi har sett de siste 50 årene. Vi må forholde oss til at det globale klimaet vil endre seg også i framtiden. Til nå har fokuseringen særlig vært rettet mot utviklingsland, som ventes å bli hardest rammet. Men det rettes nå økende oppmerksomhet også mot Norge og andre europeiske land. I det siste hundreåret har temperaturen økt i de fleste norske regioner med mellom 0,4 °C og 1,2 °C. Forskningen antyder at vi kan forvente en økning i middeltemperaturen på mellom 1 °C og 2 °C fra perioden 1980–2000 til perioden 2030–2050. Klimaendringen som har vært observert i Norge, stemmer overens med observasjoner på globalt nivå. Kampen mot klimaendringer kan bare skje gjennom felles innsats og gjennom forpliktende internasjonalt samarbeid, slik som Kyoto-avtalen legger til rette for. Resonnementet er enkelt: De globale utslippene må ned. Så må alle land forholde seg til dette avtaleverket. Russland slutter seg nå til Kyoto-protokollen. Det er gledelig og et viktig skritt. Men store land, som USA, gjenstår. Dette arbeidet med internasjonale avtaler for å begrense klimaendringer må styrkes ytterligere, og SV mener at denne meldingen ikke i tilstrekkelig grad legger vekt på dette, og at dette arbeidet må forsterkes. I tillegg mener komiteen, med unntak av Fremskrittspartiet, at Regjeringen må arbeide videre med å finne ut hvilke reelle konsekvenser klimaendringer vil få, og hvilke tiltak som er aktuelle innenfor alle samfunnssektorer. Dette er et viktig steg for å få oversikt over konsekvenser av klimaendringer. Dette er nødvendig ikke bare for å få konkretisert hva slags utfordringer vi får når klimaet endrer seg, men også for debatten om hvordan vi kan styrke arbeidet for å begrense klimaendringene før de kommer. Vi må ta virkeligheten innover oss. Her gjelder det altså å holde to tanker i hodet samtidig. Det kan være vanskelig, men det går. Terrorisme er mye omtalt etter 11. september 2001, men det er ikke et nytt fenomen. Ulike grupper har i generasjoner brukt terrorhandlinger som virkemiddel for å oppnå et politisk resultat. Graden av trussel som terror utgjør mot et samfunn, er primært knyttet til kombinasjonen av en aktørs vilje til å angripe og evnen til nettopp å gjøre det. Forsvarets forskningsinstitutt har i sitt forskningsprosjekt «Terrorisme og asymmetrisk krigføring – TERRA-prosjektet» trukket fram noen utviklingstrekk ved dagens terrorisme, som er framstilt i stortingsmeldingen. Konklusjonen er at Norge, sammenliknet med en del andre land, er et lite sannsynlig mål for terrorhandlinger. Det skal vi være glade for. Kombinasjonen av graden av vilje til å angripe og graden av evne utgjør til sammen størrelsen på trusselen. For SV er det viktig at det internasjonale samfunn i fellesskap kommer fram til de grep som gjør at framveksten av terrorisme ikke får utvikle seg – altså de grepene som har størst effekt. Vi mener at militære virkemidler er dårlig egnet til å stoppe terrorisme. Når terrorhandlingene har skjedd, er det i grunnen for sent. Det gjelder å unngå terrorhandlingene – forebygge dem, fjerne grunnlaget for vilje til å angripe. Da kan det være andre virkemidler enn krigføring i f.eks. Afghanistan som er mer virksomme. Kampen mot terror er primært alle andres oppgave enn Forsvarets, og jeg er fornøyd med at Regjeringen og Stortinget holder fast ved prinsippet om at det er politiet som har ansvaret for å forebygge, etterforske og bekjempe eventuelle terroranslag i Norge. Dette er et uhyre viktig prinsipp, for det plasserer ansvaret for å håndtere denne typen handlinger der det skal være. Dette er kriminelle handlinger som skal håndteres av den etat som håndterer kriminelle handlinger her i landet, nemlig politiet. Så kan det hende at det oppstår situasjoner der politiet må rekvirere bistand fra andre aktører i samfunnet, slik det skjedde etter 11. september 2001, da jagerfly ble rekvirert i en tidsperiode. Dersom militære ressurser skal rekvireres, skal dette skje dersom politiets materielle og personellmessige ressurser ikke strekker til. Bruk av Forsvarets ressurser i fred må bero på et identifisert sivilt behov. Dette ligger fast, og det skal det fortsatt gjøre. Så vil jeg til slutt konstatere med glede at en samlet komite ber Regjeringen gjøre en helhetlig gjennomgang av det nedrustnings- og ikkespredningsarbeidet som Norge gjør. Jeg er glad for dette. Den internasjonale innsatsen for nedrustning står i stampe, og det er vesentlig at Norge gir sitt helhetlige beste bidrag for å styrke arbeidet med nedrustning og ikke-spredning.