Michael Tetzschner (Høyre), 2015-04-28:
Foregående taler henviste til at man skulle løse problemet. Det hadde vært fordelaktig hvis man kunne konkretisert og definert dette problemet noe mer, for disse interessekonfliktene har vi jo ganske god erfaring for håndteres på en adekvat måte gjennom de habilitetsreglene som vi har i dag. De fungerer nå ut fra den forutsetning at den enkelte tjenestemann er ansvarlig for å vurdere sin stilling ut fra alle relevante forhold som kan tenkes å svekke tilliten til at en avgjørelse tas på saklig grunnlag. Så det er en indre informasjonsside, hvor selvfølgelig den som trekker grensene for sin egen habilitet, er den som også har full oversikt over momentene. Det vil en offentlighet aldri kunne få innsyn i, med mindre man gjennomfører det totale overvåkningssamfunn. Og så er det en objektiv side, og det er nettopp det som forslagsstillerne påberoper seg å være ute etter, nemlig det som kan svekke den allmenne tillit til at avgjørelsene tas på et saklig grunnlag. Med seg i bagasjen et regelverk som er fullvoksent for de reelle problemstillingene som finnes, durer altså enkelte representanter frem under transparenten «åpenhet», en åpenhet som egentlig er reservert for konkurrenter i det politiske bildet, hvor det nærmest problematiseres at man har tjent penger, man har hatt kunder, man har til og med vært ansatt i et firma og ikke selv hatt kunder direkte, men firmaet har hatt kunder. Man durer i vei uten å tenke på tredjepartsinteresser. Det har også vært fastslått tidligere når man har diskutert hva som f.eks. er helt berettiget å holde unna offentligheten, nemlig forretningshemmeligheter, strategidrøftelser og kundelister. Det er uttrykkelig nevnt i dokumentet fra Stortinget. Vi kunne også tenke oss at det neste kanskje ble å angripe prinsippet om advokatkonfidensialitet, for da er det plutselig et problem. Da vil man bare ha rykket åpenhetsretorikken videre, fortsatt uten å vise at man løser nye problemer, men man problematiserer de områdene hvor man alltid vil kunne argumentere for såkalt åpenhet. Vi kan jo gi en liten utfordring tilbake til Arbeiderpartiet: Arbeiderpartiet har tradisjon for at det ikke bare er stortingsgruppen selv som avgjør hvilke standpunkter en går inn for her i salen. De har en annen partitradisjon enn de mer liberale partiene. Siden vi er så heldige å ha en tidligere partisekretær på Stortinget nå som utmerket bekler sitt verv som leder i kontroll- og konstitusjonskomiteen, kan vi sikkert få mange eksempler på at sentralstyret i Det norske Arbeiderparti har vippet flertallet i saker hvor det har vært uenighet i Arbeiderpartiets egen stortingsgruppe. Da burde man ut fra de samme resonnementene sagt at det er en så viktig binding til folkevalgte representanter at allmennheten selvfølgelig burde få innsyn i hva som skjer i Arbeiderpartiets sentralstyre. De burde egentlig gå for åpne møter, slik at pressen kunne formidle til allmennheten hvordan debattene går i det forum som faktisk kan avgjøre saken i Arbeiderpartiets stortingsgruppe og i mange tilfeller på grunn av sin størrelse også i Stortinget. Det hadde vært interessant. Da kan man jo begynne uten å forandre en eneste lov – kanskje noen vedtekter i Arbeiderpartiets lover, men veien til å endre dem må jo være langt kortere enn å gå veien om Stortinget. Det er riktig at vi i beste rettsstatstenkning problematiserer lovforslag som fremmes i Stortinget av – skal vi si – mer partipolitiske grunner. Uten at man kan påvise at det er et stort samfunnsbehov for det, underkaster vi det også hvilke virkninger det har for tredjemenn som overhodet ikke har ønsket å få verken sitt firmanavn eller sine kundelister involvert i en politisk dragkamp. For øvrig kan jeg vise til presidentskapets vurdering under punkt 2.4, og vise til at det ikke er påvist at de ordinære prosedyrene – de vi har i dag – for å motvirke inhabilitet er utilstrekkelige. Jeg synes også det må nevnes, siden vi stadig støter litt mot spillereglene for politikken her, at det også hadde kledd forslagsstillerne om de hadde omformulert den delen av forslaget som går ut på at man vil pålegge regjeringen å utforme en forskrift av et visst innhold. Etter gjeldende lov tilligger kompetansen til å gi nærmere regler gjennom forskrift Kongen i statsråd. Det innebærer altså at denne delen av forslaget ikke kan vedtas i den foreliggende form. Avslutningsvis vil jeg si at det som kanskje skiller de to synene i denne salen, er at det for noens vedkommende vektlegges en overdreven tro på prosedyrer og saksbehandlingsmåter som kan fortrenge oppmerksomheten om innholdet. For vi står sammen om at vi skal ha en ordentlig forvaltning, vi skal ha habilitetsregler, og vi skal sørge for at folk ikke dømmer i egen sak. Men vi må passe på at troen på ytre formalia ikke blir så sterk at den fratar den enkelte representant bevissthet om hvor man er, og hva man skal. Dermed kan denne flerheten av regler for mange som ønsker å bli med i politikken, også være en barriere. Det kan være til skade for rekruttering til politikken, og dermed også en svekkelse av tilliten til politikken. Og så kan det bli noe av en rituell stammedans, hvor formen blir viktigere enn innhold. De som påberoper seg det store tillitsprosjektet til befolkningen, vil jeg kanskje anbefale et par andre felter å se på. De kunne se på det politiske livs agering, måte å opptre på, ved å forhåndsselge politiske resultater, f.eks. CO2-rensing, ved å bruke hele nyttårstalen til statsministeren om månelandingen, svekke forventninger, og så noen år etterpå skrinlegge det hele nærmest i hemmelighet. Apropos åpenhet: Man skrinlegger det slik at velgerne ikke får fatt i det før valget er et faktum. Og regningen sitter skattebetalerne med, som de alltid gjør, på mellom 5 og 7 mrd. kr, litt avhengig av hvordan man vurderer skrapverdien av anlegget. Det er også mange andre ting man kan gjøre i sin politiske praksis for å styrke tilliten til politikk generelt. Veien går ikke nå ved flere detaljerte prosedyreregler. Veien tror jeg faktisk går ved at noen tenker igjennom sin politiske praksis, for den politiske tilliten som vi smykker oss med at vi har, kan være truet av helt andre grunner enn mangel på regelverk.