Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-11-23:
Arbeiderpartiet kan slutte seg til Regjeringens forhandlingsopplegg foran den nye runden i Verdens Handelsorganisasjon. Jeg vil for øvrig også vise til den debatten vi hadde i Stortinget 17. juni i år, og registrerer at de områdene som ble drøftet der, er med i utenriksministerens siste redegjørelse, som understreker hensynet til verdiskaping i norsk næringsliv og betydningen av å sikre utviklinglandenes situasjon og å videreutvikle handelssystemet på en måte som tar hensyn til kvalitative aspekter, så som miljø, arbeidervern og kulturelt mangfold. Arbeiderpartiet er enig i disse hovedmålene. Globaliseringen av økonomien skaper et behov for nye kjøreregler mellom land og regioner, for å få til like betingelser. Det er spesielt viktig å hindre at bedrifter etablerer seg enkelte steder på grunn av lavt kostnadsnivå og dårlige arbeidsforhold. Vi må med andre ord sikre «fair trade» og ikke bare «free trade». Derfor må verdenshandelen ikke favorisere land som skaffer seg konkurransefortrinn ved brudd på faglige rettigheter og sosiale standarder eller ved rovdrift på ressurser og miljø. Men vi trenger økt samkvem mellom land. Historien har vist oss at isolasjon er veien til fattigdom. Den nye globale økonomien forsterkes av den teknologiske utviklingen. Kunnskap er derfor – sammen med handel og velfungerende offentlig sektor – veien til økonomisk framgang. Teknologisk betyr globaliseringen også at varer og tjenester kan produseres – jeg hadde nær sagt – hvor som helst, med ressurser fra hvor som helst, lokalisert hvor som helst, til en kvalitet vi finner hvor som helst, for å selges hvor som helst. Arbeiderpartiets utgangspunkt er at en globalisert verdenshandel må baseres på en regulering som sikrer et felles sett av internasjonale kjøreregler. Internasjonalt forpliktende avtaler er bedre enn internasjonalt anarki. Vi foretrekker også multilaterale handelsavtaler framfor bilaterale, som ofte har vært avtaler mellom tidligere kolonimakter og deres kolonier. Disse har med respekt å melde neppe vært særlig gunstige for verken kvalitative aspekter eller det å sikre miljø og naturressurser i utviklingsland. Vi støtter Regjeringens opplegg for å få til en bred og omfattende forhandlingsrunde. Når man fra norsk side har framsatt forslag på områdene landbruk, tjenester, markedsadgang for industriprodukter, inklusiv fisk og fiskeprodukter, fiskerisubsidier, miljø, konkurranse og finansiering av faglig bistand til utviklingsland, kan vi si oss enig i det. Jeg har noen utdypende kommentarer på enkelte punkter: Vi må ha en overordnet nasjonal strategi for å sikre norske interesser når det gjelder norsk eksport, bl.a. av fiskeprodukter, som i dag stoppes av regionale samarbeidsstrukturer i flere verdensdeler. Når det gjelder EU, vet vi at EØS-avtalen ikke sikrer like rettigheter for nettopp norsk fiskeindustri. Dette kan WTO endre på. Norsk fiskerinæring er en viktig faktor i distriktspolitikken og for å sikre levende lokalsamfunn.Vi må ha en balanse mellom offensive og defensive krav. Derfor må det legges vekt på landbrukets multifunksjonelle rolle, dvs. at landbruket i tillegg til matproduksjon også skal bidra til å sikre bosetting, kulturlandskap og distriktspolitikk. Dette er i tråd med de kvalitative kravene. Det betinger et nasjonalt handlingsrom for utformingen av landbrukspolitikken. Samtidig ligger det helt klare forpliktelser i artikkel 20 i Verdens Handelsorganisasjons landbruksavtale om en langsiktig målsetting om gradvise reduksjoner i støtte og vernetiltak. Jeg har for øvrig merket meg at utenriksministeren i sin redegjørelse understreker: «Partene må i forhandlingene forventes å gå lenger enn de eksisterende forpliktelsene.»Det er viktig med en utjamning mellom i-land og u-land. U-landene må sikres særskilte tiltak, både i form av kompetanseutvikling, investeringsbistand og tollfrihet for sine produkter. Den aller største globale utfordringen framover er å løfte de minst utviklede land ut av fattigdommen ved en sosial og økonomisk utvikling. Ved inngangen til det neste tusenåret er det uakseptabelt at så mange mennesker fremdeles mangler elementære goder som utdanning, helse og drikkevann, og at 2/3 av disse er kvinner. Dette er vårt ansvar, men det er også ansvaret til lederskapet i enkelte av disse landene. Det er bred enighet om at sosial og økonomisk utvikling i de aller fattigste landene forutsetter verdiskaping i form av lønnsom og effektiv produksjon innen håndverk, industri og landbruk i tillegg til et godt styresett og bedrede institusjonelle forhold. Regjeringen har lagt fram en strategi for næringsutvikling i sør, som skal legges fram for Stortinget forhåpentligvis til våren. Her er bl.a. Mosambik, Sri Lanka og Uganda blinket ut som pilotland. Fra før har vi oppnådd relativt store effekter av såkalte mikrokreditter, en investeringsordning for håndverk og småindustri, som særlig kommer kvinner og familiebedrifter til gode. Men da må vi også sørge for at det internasjonale samfunnet åpner sine markeder for de produktene som kommer fra investeringer som vi faktisk har bidratt til. Og når jeg snakker om produkter fra MUL-land, snakker jeg om et bredt spekter. Det dreier seg altså ikke bare om landbruksprodukter. Og for ordens skyld: Botswana er ikke et MUL-land. Jeg er glad for at Regjeringen slutter seg til EUs forslag om å gi tollfri markedsadgang for så godt som alle produkter fra de aller fattigste landene. Dette har vi understreket helt siden forrige redegjørelse i mai. Internasjonalt vil dette kunne innebære en videreutvikling av dagens preferanseordninger, noe som vil kunne gi de fattigste utviklingslandene bedre markedsadgang til viktige markeder. Jeg er også glad for at man fra norsk side har tatt initiativet til en opprioritering av det faglige bistandsarbeidet i WTO, og at vi støtter planene om et uavhengig juridisk senter som kan gi de fattigste landene bistand til å håndtere handelstvister i WTO. Det er vanskelig å snakke om politiske kjøreregler i internasjonal handel uten å ta med så vesentlige spørsmål som investeringer og kapitalbevegelse. Dette er faktisk også nødvendig for å sikre like vilkår mellom ulike land og for å hindre sosial dumping og miljøødeleggelser og regulere de store konsernenes etablering på tvers av landegrensene. Her må det gjøres unntak for naturressurser og vesentlige deler av offentlig sektor, bl.a. innen kultur og velferd. For arbeiderbevegelsen er vektlegging av faglige rettigheter og arbeidstakerstandarder et ufravikelig krav. Frihandel må også innebære at varer er produsert i frihet. Frihandel er viktig, men arbeidsstandarder må være utgangspunktet – ellers får vi ikke «fair trade». Norge har helt siden 1996 arbeidet for at WTO bør opprette en egen arbeidsgruppe for å drøfte spørsmålene rundt arbeidsstandarder, for å sikre at WTO-sekretariatet er forpliktet til å arbeide videre med saksfeltet også etter ministermøtet. Jeg er enig med Regjeringen i at vi denne gangen må komme lenger enn i Singapore, der det ble slått fast at WTO-medlemmene forplikter seg til å respektere grunnleggende arbeidsstandarder. USA har foreslått en arbeidsgruppe, mens EU foreslår at handel, globalisering og arbeidsspørsmål bør drøftes i et felles forum mellom ILO og WTO. Det viktigste er at faglige rettigheter er en del av WTOs virksomhet. Utenriksministeren snakker om å samarbeide med «likesinnede land». USA er kanskje ikke den rette samarbeidspartneren i forhold til u-land i arbeidstakerspørsmål. Hadde det vært en tanke å søke å finne løsninger i forkant, f.eks. med land som Sør-Afrika og India? Effekten av å stå sammen med «likesinnede» kan lett bli oppfattet som proteksjonisme. Jeg reiser dette spørsmålet og ber utenriksministeren kommentere det. For øvrig er den dialogen nordiske land har hatt med u-land i dette spørsmålet, veldig viktig. Regjeringen går inn for å styrke WTOs regelverk for å gi innsyn i offentlige investeringer, bl.a. for å styrke kontrollen med hvem som får anbud og kontrakter i offentlig sektor. Det er viktig at dette ikke fører til at store konserner får kontroll med offentlige anskaffelser på lands statsbudsjetter. Til slutt vil jeg ønske Kina velkommen i WTO og for øvrig vise til Grete Knudsens innlegg i debatten i juni: «Stilt overfor etiske og menneskerettslige spørsmål i globaliseringens perspektiv er det to nøkkelstrategier som vil ha effekt: utvikling av et felles forpliktende internasjonalt regelverk …utvikling av kvalitetskrav og etiske normer innenfra hos hver enkelt aktør» – bedrifter, regjeringer og organisasjoner