Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2020-11-19:
Selvskryt skal man lytte til, for den kommer fra hjertet, sa filosof Arthur Schopenhauer. Det var vel et snev av det hos begge de ministrene som redegjorde for oss i Stortinget for to dager siden. Jeg ble dessverre ikke så veldig imponert, men så er det faktisk ikke meg regjeringen skal imponere, heller. Norske politikere er valgt av det norske folk. De skal representere Norges interesser, og det bør være hovedfokus, også hos de ministrene som redegjorde. Men det så jeg altså ikke. Det betyr ikke at man ikke kan stelle med utenrikspolitikk uten at det man foretar seg, er i Norges interesse i stort og smått, men det må være utgangspunktet for alt man gjør ute. Og det skjer ikke, dessverre for norsk utenrikspolitikk. I mitt innlegg vil jeg være den røsten som taler motstrøms. Jeg kunne ha sittet stille i båten og sluttet meg til konsensus, men det ønsker jeg ikke. Jeg vil være talsperson for dem som ikke får sin røst hørt annet enn i innlegg i sosiale medier. Jeg vil bygge opp mine argumenter nedenfra og opp, ikke ovenfra og ned. Jeg vil lytte, ikke belære – og helt sikkert provosere. Klimaforsker er ikke en beskyttet tittel, men et yrke i sterk vekst. I går varslet eksempelvis klimaforsker Erik Kolstad på TV 2 at det blir bra skiføre til vinteren. Jeg gleder meg til lange skiturer. Klimaendringer, den nye landeplagen, klimatiltak som skal redde jorden fra den visse død – vi må omstilles, omorganiseres, omdirigeres, vi må endre livsstil, fjerne oss fra det trygge, gode liv, skape nye fellesskap. Det skal gjøres med økonomisk tvang, med skatter og avgifter, restriksjoner, forbud, begrensninger og subsidier for den gode sak. Vi skal skape lønnsomme, grønne arbeidsplasser. Det er nødvendig. Det er akutt. De intellektuelle, de beleste, akademia og de grønneste – ja, de er kanskje alltid i livsførsel de grønneste. Men de gjør det kun i ord, de lever ikke slik selv. De hevder å ha vitenskapen på sin side. Da trenger man ikke å forstå eller forklare, det bare er sånn. Og alt dette for å unngå noe som ligger enten i nær eller fjern fremtid, et flytende mål. De mest dystre spådommene har gått ut på dato, de inntraff ikke. Det er tryggest å se langt inn i fremtiden – Aftenpostens klimaekspert Mathismoen sier nå, han sa noe annet før – flere tiår frem i tid, når de fleste av oss ligger «six feet underground», som amerikanerne ville sagt det. Det har faktisk skjedd gudestyrte dramatiske klimaendringer tidligere. Men i dag er det menneskene som har erstattet gudene. Vi skal helst ikke si et pip. Da blir vi useriøse og populistiske klimafornektere – ikke noe særlig å ha på cv-en. Vi skal applaudere kreativiteten. Oslo sentrum er lagt øde for den gode sak. Nå står nabolagene utenfor for tur. Bilen skal bort, alle skal sykle. Ung og gammel skal sykle, bestemor og den høygravide. Jorden brenner. Men det er noen røster som advarer mot skremselspropagandaen, bl.a. generalsekretær Petteri Taalas i den meteorologiske verdensorganisasjonen WMO, som advarer mot en alarmistisk mediedekning om klimaendringer som har sporet av. Mediene sprer uberettiget angst. Han ignorerer skiltet «klimaforsker i arbeid, må ikke forstyrres». Dommedagsprofetene har gode levevilkår, jobbene står i kø – subsidierte, selvsagt. Det samme gjør 500 prominente forskere og ledende akademikere, de advarer også. Brev til FNs generalsekretær advarer mot de enorme menneskelige konsekvensene. De ber om flere stemmer i debatten. Vel, jeg er en slik stemme. Men vanligvis slipper ikke disse stemmene til, uansett hvor vitenskapelig og faktabasert de argumenterer. De er per definisjon kunnskapsløse og ignorante egoister. De ser ikke engang det andre ser, de ser ut av vinduet og ser ikke jordens klimatiske undergang – det til tross for at keiseren har flotte, subsidierte klær. Vel, her er i hvert fall lille jeg. Jeg slipper til, jeg har i hvert fall jobb til neste høst. Da kan det hende at samtlige motrøster har forsvunnet. Da blir det en kamp om hvem som har mest vilje til å redde jordkloden – med andres penger, selvsagt. Det vil bli veldig behagelig. Hvorfor nevner jeg alt dette? Fordi politikere aldri går inn i premissene for debatten, aldri presenterer variablene, aldri motforestillinger – kun tiltakene og hvor umåtelig enige alle er, fordi utenriksministeren og klima- og miljøministeren gang på gang fremhever det flotte og kostbare klimasamarbeidet med EU, og fordi man ikke kan redde jordkloden alene. Vi må ha støtte fra EU, eller bli med på «Europas grønne giv», slik utenriksministeren uttrykte det. Utenriksministeren sa i sin redegjørelse at dagens pandemi – nå går jeg over til et annet tema – har ført til et større ønske og behov for europeisk samhold. Har det virkelig det? I så fall er det jo forunderlig at det første tiltaket nasjonale myndigheter foretok seg, var å stenge grensene, og fremdeles er de fleste europeiske grenser stengt. Europeisk samarbeid? Det er en påstand uten grunnlag. Det koronapandemien faktisk har vist, er at nasjonalstaten er det beste verktøyet for å bremse spredningen av en pandemi. Heller ikke når det gjelder vaksine, er den europeiske solidariteten sterk. Man diskuterer tiltak for å gjøre oss mindre sårbare overfor verden, men hva som ligger i dette, er uklart. Kanskje er det også brudd på ideen om frihandel. I den samme perioden har norske myndigheter hatt egne nasjonale tiltak, ikke europeiske tiltak, og friheter av alle slag er blitt innskrenket. Restriksjonene som er innført, har rammet bredt. Bedrifter i ulike sektorer har mistet etterspørselen etter sine varer og tjenester, og mange trues nå med konkurs. Folk flest mister jobben. Noen bransjer er mer utsatt enn andre. Når nasjonal solidaritet er krevende, er det noe naivt å tro at en felles solidaritet vil gjøre seg gjeldende i alle medlemsland samtidig. Lærdommen vi uansett må trekke, er at det gjelder å holde hjertet varmt, men samtidig holde hodet kaldt. Da bør vårt fokus være nasjonalt, ikke europeisk. Utenriksministeren var ellers innom flere områder av interesse. Hun nevnte bl.a. det europeiske forsvarsfondet, EDF, hvor Norge har mulighet til å delta. I redegjørelsen hevdet utenriksministeren at Norge støtter utviklingen av det europeiske forsvarssamarbeidet og vurderer å slutte seg til senere. Det er passivt, og det er heller ikke mulig. Det er nå døren står åpen. Den vil etter hvert lukkes. Det er fordi prosjektet påbegynnes, FoU-arbeidet igangsettes og forsvarssystemene og teknologiområdene defineres. Her har Norge en mulighet til endelig å kunne delta i et EU-prosjekt som vil gagne norsk høyteknologi og underleverandører direkte. Hun sier nei. Vi har ikke råd, hevder forsvarsministeren, til tross for at de to milliardene man vil bruke over syv år, er en utgift til inntekts ervervelse. Med andre ord: Man vil få mer igjen i en teknologiutvikling for avanserte systemer innenfor all norsk høyteknologi. Unnskyld uttrykket, president, men regjeringens avvisning av prosjektet er det reneste sludder. Dersom Norge har råd til å bruke 7 mrd. kr på karbonfangst gjennom prosjektet Langskip – noen hevder sluttregningen kan bli så høy som 25 mrd. kr – er det noe fundamentalt galt med regjeringens bruk av skattebetalernes penger. Handelsavtalen med Storbritannia – som nå begynner å ta form – er positiv. Norge har et langt og nært forhold til Storbritannia, og brexit bør kunne styrke disse båndene. Jeg velger å være mer optimistisk enn utenriksministeren og tror at en frihandelsavtale med UK vil ha større muligheter enn det vi har sett med UK innenfor EU. Vi bør også på sikt vurdere å inkludere Canada og USA i en slik avtale. Våre fire land vil samlet utgjøre 450 millioner mennesker, som er det samme som i EU, men samtidig vil vi ha mer samlet kjøpekraft. Norge bør ikke spille en aktiv rolle for å belære Ungarn og Polen om rettsstatsprinsipper. Norge vil gjerne følge nøye med, slik utenriksministeren uttrykte det, men det betyr ikke at vi ikke skal gi Polen og Ungarn anledning til å styre sine egne land basert på demokratiets premisser. At vi eventuelt ikke liker lovlig fattede vedtak, noe for så vidt ikke jeg heller gjør, betyr ikke at det er vår oppgave å straffe disse landene for dette. Hva EU velger å gjøre, angår ikke oss, men jeg registrerer at også Slovenia nå støtter Polen og Ungarn i deres nei til å signere EUs budsjett, nettopp fordi EU stiller krav som ikke angår budsjettet. Utenriksministeren nevnte også migrasjon i sin redegjørelse og viste til tre EU-prinsipper, en helhetlig tilnærming. For det første screening og hurtigprosedyre ved yttergrensene. Det er positivt, det vil vel de aller fleste mene. For det andre fordeling av asylsøkere i form av en obligatorisk solidaritetsmekanisme. For det tredje å styrke samarbeidet med opprinnelseslandene, slik at færre reiser, og for å returnere dem som allikevel reiser uten å ha behov for beskyttelse. Jeg vil anta at vi alle kan enes – jeg vil anta det – om punktene 1 og 3, men punkt 2 må ikke under noen omstendigheter bli norsk politikk. Norge er en suveren og selvstendig stat. Vi er ikke medlemmer av EU og skal heller ikke opptre som om vi er det, uansett hvor fristende enkelte vil mene det er.