Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2011-04-12:
La meg aller først få lov til å understreke at vi lever i et rikt land og må forvente at personer fra andre deler av verden ønsker å komme hit for å tjene penger. En rekke personer som kommer hit, har også et reelt behov for beskyttelse mot forfølgelse. Personer fra andre land er i gjennomsnitt verken mer arbeidssky eller mindre lovlydige enn personer som er født her og har besteforeldre som er født her. La det være klinkende klart. Samtidig er vi i en situasjon der vi har temmelig fri flyt av informasjon, kapital og arbeidskraft. Når vi i Norge legger til rette for det, strømmer informasjon, kapital og arbeidsvillige mennesker hit. Det tjener vi som nasjon svært mye på, og det er positivt for Norge som sådan. Når vi legger til rette for at det også går informasjon ut i verden om at Norge er et hyggelig sted å begå trygdekriminalitet, er det vi som bestemmer om det skal være lett, lukrativt og lite risikabelt å begå kriminalitet her. La meg så stille følgende spørsmål: Hva skjer hvis det er mulig å få ganske mye ekstra penger fra staten eller kommunen jevnlig? Det eneste som kreves, er at en gir falske opplysninger til en offentlig myndighet, og myndighetene ikke har lovhjemmel for å kontrollere de opplysningene som gis. Jeg skal la svarene ligge foreløpig. For ca. en måned siden ble vi kjent med, gjennom et oppslag i Dagsrevyen, at politiet gikk til aksjon mot flere somaliske barnefamilier som er siktet for grovt bedrageri. Hver familie skal ha svindlet staten for rundt 800 000 kr ved å hevde at de er skilt, og at moren er aleneforsørger. Da debatten om trygdesvindel blant somaliske mødre blusset opp i 2007, gikk lederen for Nav kontroll og innkreving, Magne Fladby, ut og sa: «For tiden er det denne typen svindel som øker mest hos den nye velferdsstaten.» Når vi da på nytt ble minnet om disse forholdene gjennom Dagsrevyen i et oppslag for en måneds tid siden, gir det meg i alle fall en følelse av at ting ikke har blitt bedre siden 2007. Med andre ord kan man også stille seg spørsmålet – og som jeg sa innledningsvis: Har vi gitt myndighetene de nødvendige lovhjemlene for å drive den nødvendige kontrollen? 18. august i fjor skrev Kadra Yusuf en kronikk i VG med tittelen «Til velferdsstaten skiller oss ad». Kronikken fikk også stor redaksjonell oppmerksomhet og skapte debatt. Hovedbudskapet til Kadra var at somaliske kvinner skiller seg etter norsk lov, men levde videre sammen med de menn de var gift med etter islamsk lov. Velferdssystemet misbrukes av økonomiske årsaker, der innvandrerbarna er de store taperne, var hennes hovedbudskap. Som politiker vil jeg takke Kadra, som gjennom denne kronikken ga oss detaljert innsikt i hvordan det tenkes og ageres i det somaliske miljøet. Tall fra Statistisk sentralbyrå viser at tre av fire somaliske kvinner ikke jobber, en av tre er fraskilt, og halvparten har mer enn tre barn. Antallet enslige forsørgere er to og en halv gang så høyt blant somaliere som blant øvrige innvandrere og gjennomsnittet for hele befolkningen. Jeg stiller meg da spørsmålet: Hva skyldes det at folk som kommer fra et konservativt sunnimuslimsk land, plutselig velger å skille seg i Norge? Kan det ha en sammenheng med at vi har stønadsordninger som gjør det langt mer lukrativt å bli aleneforsørger enn å være ute i arbeidslivet? Kadra skriver i sin kronikk: «Dette er et paradoks. For vi snakker om ressurssterke kvinner som har klart å rømme fra krig på Afrikas horn. De har alle blitt utsatt for store prøvelser og risikert mye på reisen. Målet er et liv i Norge der de kan leve i frihet – og ta vare på sin familie. Men vel installert i Norge møter de et stønadssamfunn som indirekte oppfordrer ektepar til å skille seg på papiret og premierer alenemødre med store barneflokker. Dette får for mange familier tragiske følger. For den fiktive skilsmissen er ikke bare en papirsvindel. I frykt for å få uanmeldt besøk fra NAV forlater ofte mannen hjemmet på dagtid, og mange somaliske menn søker seg til khatmiljøet på Grønland.» Konsekvensene av det Kadra skriver, gir meg nye bekymringer – bekymringer som vi egentlig alle burde ha vært opptatt av, nemlig det faktum at barn vokser opp i oppløste hjem uten faste rammer, som igjen skaper kaos i hjemmet. Jeg tror vi politikere må våge å se sannheten i øynene: Det norske velferdssystemet misbrukes av økonomiske årsaker, der dessverre innvandrerbarna blir de store taperne. Human Rights Service har i flere omganger rapportert om identitetsjuks, fiktive asylsøkere, misbruk av barn for å få opphold, triksing med antallet barns identitet for å få oppnå mer stønad og løgn om sivilstand. La oss ta to eksempler: en innvandrerkvinne som forteller sannheten. Hun er gift, men kan ikke bo sammen med barnefaren, da barnefaren fortsatt er på flukt i utlandet. Hun er alene med to unger på fire og fem år, deltar i et introduksjonsprogram. Hun vil få utbetalt til sammen 169 052 kr i barnetrygd og introduksjonsstønad. La oss ta det andre eksempelet: En innvandrerkvinne forteller ikke sannheten. Hun er gift, bor sammen med barnefaren, men forteller at hun er skilt. De har også to barn på fire og fem år, og hun deltar på et introduksjonsprogram. Hun vil til sammen få utbetalt 332 000 kr i overgangsstønad, introduksjonsstønad, barnetrygd og stønad til barnetilsyn. I disse to eksemplene gir svaret seg selv. Hvorfor i all verden skal man gå glipp av tusenvis av kroner ved å opplyse at man er gift? En av dem som har prøvd å gjøre oss politikere oppmerksom på trygdejukset, er politiadvokat Trond Høvik. I Politijuristen nr. 2 i 2009 skrev han et omstendelig innlegg om hvordan trygdemisbruket foregår, der han også kom med en rekke forslag til løsninger på problemet. Tilbake til Kadra og hennes kronikk, der hun avslutningsvis peker på at problemet knyttet til trygdemisbruk blant somaliere må angripes ut fra en etnisk kulturell synsvinkel. Mitt utgangspunkt og det overordnede målet må være at somaliske innvandrere må ut av rollen som passive stønadsmottakere med dårlige familieforhold og inn i inntektsgivende arbeid, for slik situasjonen har utviklet seg, kreves det at vi tar nye og sterkere grep. Jeg vil derfor, i slutten av mitt innlegg, få utfordre statsråden på noen av de grepene som kunne ha vært tatt. Det første: I dag er alle opplysninger som ligger i Folkeregisteret, også gjenstand for Navs og kommunenes beslutninger om stønader. Burde man ha sett på også andre måter å hente inn opplysninger på? Bør opplysningene kunne dokumenteres og kontrolleres på en annen måte enn det vi gjør i dag? For eksempel, når det kommer en somalisk dame og hevder at hun er skilt, burde hun også legge fram dokumentasjon på at hun er skilt etter islamsk lov, ikke bare etter den norske? Det andre tiltaket: Folkeregisterets hjemler for å kreve dokumentasjon for opplysninger bør etter mitt skjønn revideres. En adgang til å korrigere feilaktige opplysninger om sivilstand i Folkeregisteret med beskrivelse av fremgangsmåte bør vurderes lovfestet. I dag er det paradoksalt nok sånn at selv om man har feil i Folkeregisteret, er det ingen som kan endre på de feilene, og utbetalingene fortsetter. Det er litt av denne utfordringen. Ønsker vi da å kunne ta noen enkle grep for å få bedre kontroll og få muligheten til å rette opp i den typen ting? Andre tiltak som man kunne ha ønsket å utfordre statsråden på, og som kunne vært med og bedret situasjonen, dreier seg om fingeravtrykk. For familiegjenforening er det veldig lite brukt, og de gangene det brukes, blir det oppbevart veldig kort tid. Kunne man ha tenkt seg at fingeravtrykk bør vurderes registrert som et identifikasjonsmiddel bl.a. i familiegjenforeningssaker for å hindre at flere misbruker samme identitet, eller at samme person kan operere med flere identiteter? Det er også et av de tiltakene jeg kunne tenke meg å utfordre statsråden på for å begrense trygdemisbruket. – Nå ser jeg at tiden er ute, president.