Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2000-03-23:
Helt siden fellesprogrammet etter krigen har det vært bred enighet om hovedlinjene i utvikling av velferdssamfunnet. Det forholdet at folketrygdloven ble fremmet av Borten-regjeringen og enstemmig vedtatt av Stortinget, vitner om dette. Det samme gjør enstemmige gjentakelser om at folketrygden fortsatt skal være bærebjelken i vår velferdsbygging. Men folketrygden som andre velferdstjenester utfordres av en ny tid som preges av teknologiske og demografiske endringer, endringer i arbeidsdelingen mellom offentlig og privat, mellom menn og kvinner. Folketrygden ble bygd som et sikkerhetsnett tilpasset industriarbeideren med forsørgeransvar for hjemmeværende kone og barn. Dette forutsatte en ytelsesstruktur som ikke på samme måte er tilpasset dagens situasjon, der kvinner selv er forsørgere og opparbeider sine egne rettigheter – slike forhold må gjenspeiles når folketrygden videreutvikles. Nye velferdsrettigheter er gitt med bakgrunn i en ny arbeidsdeling mellom menn og kvinner når det gjelder permisjon og økonomisk kompensasjon i forbindelse med omsorgsoppgaver. Det nye i rettighetsstrukturen er at den preges av fleksibilitet, noe barnefamiliene er avhengige av, dersom de skal kunne finne en god balanse mellom deltakelse i så vel privat som offentlig sfære. Modernisering av offentlig sektor innebærer bl.a. at vi utvikler slike fleksible ordninger som styrker den enkeltes valgfrihet. Ofte fremstilles det som om individuell valgfrihet står i motstrid til en sterk offentlig sektor. Kvinnefrigjøringen min generasjon opplevde, er beviset på det motsatte. Velferdsstaten og offentlig sektor har vært grunnplanken og forutsetningen for kvinnenes frigjøring og våre valgmuligheter. Den nye teknologien innebærer ikke bare strukturelle endringer og muligheter for næringslivet og privat sektor. Den gir også muligheter for fornyelse og modernisering av offentlig sektor, f.eks. innen offentlig helsevesen. Høyresiden har søkt etter løsninger i tradisjonell markedstenkning. Dette er ikke nødvendigvis å tenke fremtidsrettet. Derimot kan den nye informasjonsteknologien være nøkkelen til den fremtidige modernisering av helsevesenet. Telemedisinen vil kunne demokratisere og desentralisere behandlingstilbud som i dag er sterkt sentralisert. Det vil kunne åpne muligheter for en mer rasjonell bruk av spesialisthelsetjeneste, gi muligheter for en annen arbeidsdeling mellom primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten. Det vil kunne bedre spesialisttilgjengeligheten for pasientene der de bor, bl.a. ved at diagnose kan gis via telekommunikasjon og behandling kan gis lokalt. Disse store muligheter vil kunne gi oss et helt annet helsevesen dersom vi evner å ta dem i bruk. Men også utviklingen innen bioteknologien gir oss helt nye muligheter til både å behandle sykdommer og å forhindre at de utvikles. Dette er behandlingsmuligheter som har en helt annen teknologi og helt andre krav til ressursbruk enn dagens arbeidsintensive sykehus. Også dette kan komme til å kreve en helt annen type ressursbruk og en helt annen organisering enn det som er tilfellet i dag. Vi må være aktivt med i kunnskapsutviklingen på dette området og ikke stikke hodet i sanden, slik vi har sett tendenser til fra sentrumsregjeringen. Skal offentlig sektor moderniseres i pakt med framtidas utvikling må vi bruke de muligheter som ligger i den nye teknologien. Slik vil vi kunne sikre en fremtidsrettet utvikling av velferdssamfunnet.