Ivar Kristiansen (Høyre), 2007-11-08:
Dagens debatt illustrerer jo for all verden at Regjeringens egen tidstabell i disse spørsmålene allerede og for lengst har slått sprekker. Det ble sagt på et tidlig tidspunkt når vi snakker om det som er Regjeringens prestisjeprosjekt, det såkalte månelandingsprosjektet, at EU, EØS og ESA ikke var noe problem i denne saken. Man har liksom med åpne øyne holdt Stortinget med godprat hele tiden. Det er faktisk opposisjonen som har bedt om å bli informert underveis. Og når man omsider blir informert, viser det seg at tidstabellen som Regjeringen selv har satt, fullstappet av egne ambisjoner, sprekker også, dessverre, på dette området. Derfor synes jeg redegjørelsen som sådan, som prisverdig tar opp disse spørsmålene som er helt vitale for Norge i alt vi snakker om når det gjelder miljø og klima, på mange måter illustrerer at her slår tidstabellen fullstendig feil. Og når olje- og energiministeren i dagens debatt slår fast at hun er stolt av å tilhøre en regjering som tar store grep, i motsetning til den forrige regjering som gjorde ingenting, synes jeg denne type retorikk ikke lenger hører hjemme i disse spørsmålene. For faktum er at vi ganske snart skriver 1. januar 2008. Så viser det seg at én ting er klimadirektivet som ikke er kommet på plass, implementert, i norsk lovgivning – REACH er et annet forhold, som utenriksministeren tok opp i sin redegjørelse, hvor vi ser at vi er på overtid. Vi ser at vi faktisk er kommet så langt at NHO, på vegne av det meste av Norges skapende næringsliv, nå leverer inn protest til EU, og ber EU om på egen kjøl å ta affære mot Norge. Samtidig som dagens regjering slår fast at vi ønsker å spasere parallelt med EU, viser det seg at i denne kompromissviljen som man er nødt til å ha internt i Regjeringen, legger man inn særnorske begrensninger som gjør at vi har en usikkerhetssituasjon i norsk næringsliv, samtidig som den politiske fremdriften bærer preg av ett ord, og det er «uavklart». Vi ser at man har lagt seg på et system innenfor klimadirektivet hvor norsk næringsliv ikke får frikvoter. Altså: norsk næringsliv som er etablert etter 1. januar 2002, får ikke frikvoter – i motsetning til alle våre naboland og de øvrige noen og tjue EU-nasjonene. Vi har sett at ny virksomhet i Norge ikke får frikvoter, i motsetning til i våre konkurrentland, altså en antiklimapolitikk, en antimiljøpolitikk. Når det gjelder retorikken, ønsker jeg særlig å peke på den som olje- og energiministeren fører i disse spørsmålene –det er nesten ikke seriøst. I en tid hvor man prøver alt man kan politisk å skape brede forlik i Stortinget for å få på plass en klimapolitikk som kan være bærende, og som kan være et mønster for det også andre land skal foreta seg i disse spørsmålene, holder det ikke å møte opp i Stortinget i dag og si at jo, hun er stolt av å tilhøre en regjering som jobber hardt, i motsetning til den forrige regjering, som ikke gjorde noen ting. Det skaper i hvert fall ikke et godt klima når det gjelder forhandlinger. For øvrig illustreres jo også dagens debatt ved mange gode innlegg hvor man henviser til at Europa, EU-parlamentet, er verdens store pådriver i miljøspørsmål, i klimaspørsmål. Det er henvist til både Blå bok om maritim politikk og Grønn bok om energi og klima. Jeg tror at Norge for fremtiden vil stå seg på én ting, og det er at hvis man erkjenner at EU er en pådriver i disse spørsmålene, så må man også være i stand til å gå parallelt med EU her – og ikke på grunn av indre motsetninger prøve å skape særnorske sideveier som bare kompliserer og begrenser tempoet mot de mål vi setter oss, om å bli veldig gode både i Europa og resten av verden når det gjelder klimaspørsmål. Til slutt vil jeg bare si at også innenfor forvaltning, fiskeri, miljø, nordområdepolitikk og suverenitetsutøvelse ville vi ha stått oss på ikke å stå på gangen, men å delta og ha innflytelse over de helt avgjørende spørsmål for norsk fremtid.