Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Det er vel liten tvil om at finanskrisen fortsatt preger vårt nabolag. Eurosamarbeidet har blitt satt på sin første kraftige prøve, og vi er mange som følger spent med på hva som blir konsekvensene i EU. Noen spår euroens fall – jeg tror det er veldig risikabelt å spå noe som helst. Men kanskje vil krisens etterdønninger og den alvorlige situasjonen Hellas, Irland, Spania og Baltikum befinner seg i, føre til et sterkere samarbeid også på det finanspolitiske området. Debatten om mer felles budsjettering går f.eks. høyt. Uansett har krisen synliggjort behovet for at finansmarkedene reguleres internasjonalt. Det er mange analyser av hva det var som egentlig skjedde. Dette kommer til å være doktorgradsmat i mange år, men i etterpåklokskapens klare lys er dette samme historie som vi har sett så mange ganger før. En av de mest opplysende bøkene jeg har lest, heter «This Time Is Different: Eight Centuries of Financial Folly». Den er skrevet av økonomiprofessorene Carmen M. Reinhart og Kenneth Rogoff, og de går gjennom finanskriser gjennom 800 år. Konklusjonen er enkel og også veldig skremmende: Når gjeldsoppbyggingen skjer for raskt, blir det trøbbel. Når gjeldsoppbyggingen skjer uavhengig av «ordentlig» vekst i den «ordentlige» økonomien, betyr det at det er veldig mange som investerer i ting som ikke finnes. Gjeld kan være veldig bra når det investeres i noe ordentlig, noe som skaper innovasjon, og som skaper virkninger i realøkonomien, men spillegjeld er oppskriften på katastrofe. Sånn er det for enkeltmennesker, og sånn er det for nasjoner. Når finanssektoren blir så sammensatt og så uoversiktlig at den er ute av kurs i forhold til realøkonomien, skapes det en illusjon av at den kan tjene penger på seg selv. Gjelden øker, men pengene havner i papirer, i ren gambling, og går ikke inn i selskaper som skaper verdier. Alle land har hatt sine havarikommisjoner – i hvert fall de fleste. FN har hatt sin, som nobelprisvinneren Stiglitz ledet. Og Norge har hatt sitt finanskriseutvalg med Jon Hippe i spissen, de leverte sin innstilling for et par uker siden. Det var en bredt sammensatt komité, og jeg må si at konklusjonene derfra er overraskende samstemte. Deres rapport kan ikke leses som noe annet enn et solid forsvar av den nordiske modellen, av det inntektspolitiske samarbeidet og av en godt regulert økonomi. De kommer med mange forslag. Noen av dem er etter min mening bedre enn andre, men alle svar, absolutt alle svar, peker i retning av mer regulering av denne sektoren. Noe av det mest interessante er at de peker veldig tydelig på at finanssektoren er underbeskattet, og at skattesystemet kan brukes for å stabilisere. Nå er jo disse forslagene ute på høring, og vi skal komme tilbake til dem konkret, men jeg må si at reaksjonene fra f.eks. Høyre på en måte har vært utrolig forutsigbare. De har trukket på skuldrene og sagt at nei, vi kan ikke drive med særnorske reguleringer. Allikevel er jeg ganske overrasket over at Høyre ikke oppfatter hvordan deres konservative partifeller i hele Europa snakker, og at de ikke ser det enorme handlingsrommet som har oppstått, ikke for å drive særnorsk regulering, men internasjonal regulering av finanssektoren. Det skal man jo ikke gjøre fordi man har sluttet å tro at markeder fungerer, men fordi man vil beskytte de «ordentlige» markedene, der hvor den faktiske verdiskapningen skjer, fra kasinovirksomhet. Når Sarkozy, som ikke akkurat kan karakteriseres som noen sosialdemokrat – han som akkurat nå leder G20, leder G8 – sier at vi må skattlegge bankene, svarer Høyre at vi kan ikke gjøre noe særnorsk, vi kan ikke regulere. Man skulle jo tro at konservatisme handlet om å beskytte verdiskapning og ikke hevde at alt som oppstår i et marked, er rett. Jeg er veldig glad for den vendingen den internasjonale debatten har tatt. Jeg mener at man evner å peke på noen av de helt grunnleggende mekanismene som har skapt denne krisen, og ser optimistisk på det. I kjølvannet av andre kriser har vi fått nye institusjoner, sånn som Bretton Woods. Jeg er spent på hva som nå kommer ut av den selvransakingen som verden på sett og vis er inne i. Forhåpentligvis kan noen om noen år skrive en bok som har tittelen «This Time Is Different».