trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-08:
Vi skal ikke ha «krisefokus», sier statsråden. På en måte beviser det igjen at fokusering på dem som skal være hjelperne, ikke er det viktigste. Vi fikk en gjennomgang nå av hvordan statsråden tenker ut fra sin egen og Høyres politiske organisasjonsteori om hvordan ting skal være. Det skal være resultatenheter, det skal organiseres bit for bit, man skal få pengene, de skal følge brukerne, og det skal en type belønningssystemer inn i dette systemet. Jeg vil bare rope et kjempevarsku: Husk hva som skjedde i Aetat da de ble bedt om ensidig å fokusere på formidlingstall! Det gikk så galt at man måtte inn med store undersøkelseskommisjoner, og hoder rullet. Det var ikke trivelig for noen. Altså må vi ha fokus på hva man skal gjøre her. Man kan ikke, som statsråden sier, forvente at alle skal følge denne teorien, for da går det bra. Poenget er at vi må fokusere på brukere, for de vet hvor skoen trykker. Jeg har reist såpass mye rundt på arbeidskontorer de siste fem årene at jeg vet at det sitter masse kompetente mennesker der som er i stand til å sy sammen opplegg som gjør at folk kommer og greier å gjennomføre utdanning og greier å komme seg i arbeid. Jeg har vært veldig imponert over den jobben mange av disse har gjort med personer som jeg ikke ville ha trodd hadde greid det, men som har greid det. Og derfor er det viktig at man fokuserer på kompetansen og på hvordan brukerne oppfatter dette, og ikke på Høyres prinsipprogram, når man skal organisere dette arbeidet. Det er ikke bruk for mer penger, sier statsråden. Men, det var jo det! Statsråden mente i forbindelse med budsjettet at det ikke var bruk for mer penger, men det gikk ikke mer enn litt over en måned før det ble klart for alle at det var bruk for mer penger. Så jeg må beklage, men jeg tror ikke på forsikringen om at det ikke er bruk for mer penger. Det kan godt hende at det ikke er det når man får organisert seg skikkelig og bedre og på en annen måte, men da må man gjøre det først. Og så må man vite hva man gjør. Man kan ikke bare bruke sparekniven først – fordi man har en ideologi som sier at det skal man gjøre – og så finne ut etterpå at dette gikk ikke så bra. Man er nå nødt til å kjøre en prosess der de som har bruk for dette systemet, også blir hørt. Jeg vil anbefale at man f.eks. også hører på de arbeidssøkendes organisasjoner og hvordan deres erfaringer er med møtet med denne etaten. Der er det mye å hente.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-08:
SV har i de fem årene jeg har hatt ansvar for dette politiske området, slåss en ganske seig kamp mot byråkratiet i departementet og i Arbeidsdirektoratet, nettopp for at man skulle tilby brukerne det kvalitetstilbudet som de trenger. Vi har ikke vært noe hinder for at man skal kunne bruke private tilbydere når det har vært best. Tvert imot, senest i vår sloss vi en seig kamp for brukerstyrte tilbud der uføretrygdede arbeidsledige sjøl på egne premisser ville få kompetanseheving, starte egne bedrifter – opp å stå. Her er det mange måter å gjøre det på, vi er ikke uenig i det. Men vi er livredde for det perspektivet som statsråden nå trekker opp, at man mer og mer skal gå inn på resultatenheter som hver for seg og bit for bit på en måte skal ha sine egne mål, og som skal belønnes ut fra et eller annet taksametersystem. Man må fokusere på det viktigste, nemlig hvordan lykkes på skikkelig vis og på lang sikt, så man ikke får flere slike som man i helsevesenet kaller svingdørpasienter. Jeg mener at Aetat – og dette er ikke deres feil – gjennom mange år har fått politiske signaler og politisk oppbakking for nettopp den politikken: kompetanseheving på kortest mulig tid, og så fort som mulig ut i en eller annen tilfeldig jobb, det er det beste. Vi må ha et langsiktig perspektiv på at folk får tilstrekkelig kompetanseheving og kunnskap, slik at de kan være trygge i en jobb. SV kommer til å gi fullstendig oppbakking for en slik politikk, men vi kommer ikke til å gi oppbakking for en politikk som bryter Aetats oppgaver opp i småbiter, der det ikke blir mulig å samarbeide på tvers. Vi må fokusere på det samfunnspolitiske ansvaret som Aetat skal ha, og ikke på en eller annen budsjettstrek. I utgangspunktet snakker vi nå om det viktigste tiltaket, som flertallet har sagt skal være fattigdomsbekjempelse. Flertallet har stemt ned så å si alle SVs forslag når det har dreid seg om å gi økonomiske ytelser til folk som har det vanskelig, for at de skal få det bedre. Svaret har vært: nei, de skal ut i arbeid. Men da er vi nødt til alle sammen å gjøre en helt annen jobb på dette området. Dette er snakk om skreddersøm, individuell tilpassing og langsiktig, helhetlig perspektiv, og da må man få snakke noe om de ansatte, for de sitter med kompetanse, de skal ha kompetanse, og de trenger kontinuitet. Dette dreier seg om «en til en» og oppfølging ikke bare i en oppbyggingsfase, men kanskje også når en har kommet ut i arbeidslivet. Det er nemlig ikke slik at arbeidslivet står med åpne armer og er villig til å ta imot alle dem som nå trenger Aetats hjelp. Dette er et langsiktig arbeid, og her trengs det mer og ikke mindre ressurser.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2002-03-08:
Det er ingen tvil om at situasjonen er kriseprega i Aetat. Dei mange breva og meilane gjev klare bodskap. Det er også alvorleg at einskildmenneske på grunn av svikt i offentlege etatar får problem med å betala utgiftene sine. Men at dette skulle vera den største utfordringa nokosinne, slik representanten Britt Hildeng seier, skjønar eg ikkje. Vi har framleis ei svært låg arbeidsløyse, og Aetat har hanskast med mykje meir omfattande arbeidsløyse tidlegare. For Aetat har tinga stokka seg på ein uheldig måte. Fyrst var det turbulente tider, med fusk og fanteri. Deretter vart det fokusert på Aetat Bedrift, som datt saman som eit korthus. Så kom nye attføringsreglar og ikkje minst innføring av eit nytt datasystem. Dei nye attføringsreglane må vi – dei fleste av oss – ta eit felles ansvar for. Det skulle jo også vera eit nullsumspel, der dei som før fekk minst, skulle få litt meir, og der dei som hadde fått mest, mista litt. Og det siste er sjølvsagt vanskeleg og kanskje ikkje eit svar på fattigdomsproblema, men det er ikkje nødvendigvis urettferdig. Det var også føresetnaden at dei forskjellige stønadsordningane skulle kunna samanliknast. Det som forundrar meg, er at nyordningar skapar så mykje rot. Det måskaffast ordningar for dei som er komne ille ut, med eventuell inkasso, som mange har nemnt, på grunn av systemfeil og korttull i Aetat. Tanken om at Aetat i større grad skal verta ein kvalifiseringsetat, er utfordrande. Alle vil ha forandring, men ingen vil forandrast, heiter det. Kristeleg Folkeparti trur det er viktig at Aetat vert sett i stand til den svært viktige jobben det er å kvalifisera menneske slik at dei kan koma tilbake i jobb. Moglegheitene til å delta i arbeidslivet er viktige for sjølvrespekt, for økonomi og for sosial kontakt. Dette dreiar seg om menneske si framtid, og om ein arbeidsmarknad som fungerer. Då må etaten ut av datatrøbbel, klagestormar, forseinkingar og uforståelege meldekort. Eg synest det er roande at både Regjeringa og Aetat har teke tak i problema. Eg håpar at 15 mill. kr kan skapa ein smule optimisme, og eg kan ikkje fri meg frå tanken om at dei likvide problema dei fleste brukarane har, kunne vore reduserte betydeleg dersom moglegheitene for friinntekt ikkje hadde vorte fjerna. Det er aldri for seint å snu. Arbeid er positivt, sjølv om det skjer i helga mens ein kvalifiserer seg for nye oppgåver. Så eit lite apropos til slutt: Som firebarnsmor vil eg seia at 17 kr pr. dag i barnetilsyn er ein vits.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-03-08:
Det er nødvendig med ein debatt om kva reiskap dei tilsette i Aetat skal vera for at fleire skal få høve til å delta i arbeidslivet. Ein av dei fem strategiane i utjamningsmeldinga er ei mjukare arbeidslinje. Det inneber eit sterkare engasjement for at fleire skal få delta i arbeidslivet, og det inneber endringar i regelverket for å lukkast. Senterpartiet vil ha ein offentleg arbeidsmarknadsetat som formidlar arbeid både for arbeidssøkjande og for yrkeshemma. Vi vil ha tilsette med kunnskap og innleving i forhold til dei mange enkeltpersonane som treng råd, rettleiing og oppfølging. Vi vil ha tilsette som kan spela på lag med offentlege og private bedrifter og organisasjonar, og vi veit at det inneber ei bemanning som er i samsvar med dei oppgåvene som skal løysast. Vi heldt fast ved dei 30 millionane som vart lagde inn av Stoltenberg-regjeringa, fordi vi meinte det var nødvendig for 2002. No er vi i ein situasjon med aukande arbeidsløyse – 80 000 ledige. Det er altså endå fleire enn i fjor som treng individuell rettleiing, oppfølging og styrkt samarbeid med eksterne samarbeidspartnarar. No ser vi at talet på sjukemeldingar er aukande, og at det er frustrasjon blant dei tilsette. Og så kjem det eit endra regelverk, som Stortinget må ta ansvaret for, eit endra regelverk som kjem før nødvendig opplæring og informasjon er gitt og det tekniske er på plass. Akkurat det siste må nok både storting og regjering ta innover seg, at det må vera samanheng mellom innføringsdato og den rettleiinga som skal vera på plass i forkant. Når det gjeld nye reglar for rehabilitering, er det Arbeidarpartiet gjennom velferdsmeldinga som har teke initiativ til eit nytt regelverk for rehabilitering og attføring. Det har gått mange år, og det har vore gjort mange berekningar for å sikra eit enklare og meir føreseieleg regelverk. Trass i det er det no pinleg å konstatera at dette regelverket ikkje held for dei mest vanskelegstilte i møte med praksis. Det var ikkje nokon si meining. Senterpartiet, som var med på dette, meinte i alle fall ikkje å ramma dei som no har lågast inntekt. Eg deler her Karin Andersen si vurdering. No har Regjeringa ein ting å gjera, og det er mellombels å rydda opp, forskottera kommunane for å gi dei som no er mest vanskelegstilte, orden i rekningane, mot og tru, slik at dei reelt kan koma tilbake til eit arbeid.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-03-08:
Det er noko sjølvmotseiande over Regjeringa sine signal for tida. Sosialdepartementet melder at fleire departement no er i arbeid for å sikra ein tiltaksplan mot fattigdom. Søkjelyset skal setjast på tiltak for å hjelpa enkeltmenneske ut av ein vanskeleg situasjon. Mange som slit i dette landet, har fatta nytt mot som følgje av dessa signala. Det er bra. Men så held det på å gå skikkeleg gale i den etaten i Noreg som skal ha hovudansvaret for å bidra til at fleire får høve til å delta i arbeidslivet, altså høve til å stå på eigne bein og høve til å koma ut nettopp av ein vanskeleg økonomisk situasjon og ein vanskeleg livssituasjon. For å få til forbetring er det avgjerande viktig å lytta til dei som har erfaring som arbeidssøkjande. Det er viktig å lytta til dei unge yrkeshemma som faktisk sjølve – eg har møtt dei – har vorte rådde ifrå å søkja arbeid. Dei har vorte tilrådde å gå rett over på trygd. Og det er viktig å lytte til dei tilsette som i dag har kompetanse, og som no slit mellom press, forventingar og sjukdom og attpåtil faktisk opplever frynsete haldningar i forhold til kva dei eigenleg held på med. Sosialministeren har varsla forsterka innsats. Eg oppfattar at statsråd Norman i dag varslar friare stilling og større sjølvstendig ansvar for Aetat. Eg synest det er all grunn til å stille spørsmål ved om det er det som no er løysinga. Men lat meg seia: Senterpartiet skal gi si fulle støtte til det som handlar om oppmjuking i regelverket, slik at Aetat lokalt f.eks. skal ha større høve til å spela på lag med kommunar og lokale bedrifter for at fleire skal få seg eit arbeid. Vi skal òg stilla opp for oppmjuking i regelverket i forhold til dei krava som i dag vert stilte når det gjeld tidsperioden ein skal gå ledig før tiltaka slår inn. Altså: Vi skal stilla opp for forslag som inneber at fleire får høve til raskt å koma inn i eit arbeid. Men vi vil åtvara sterkt mot ein type fristilling som gjer at det vert større avstand mellom Aetat og Regjeringa, at Regjeringa dermed fråskriv seg ansvar på eit område der ein faktisk no frå Regjeringa si side heilt klart krev forsterka innsats.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2002-03-08:
Etter alle de henvendelsene jeg har fått etter nyttår om nye regler for attføring og rehabiliteringspenger, er det ingen tvil om at dette har gitt mange uheldige utslag og mange fortvilte mennesker. De nye reglene har for mange vært en katastrofe, sier distriktsarbeidssjefen ved Aetat i Moss. Det er sterke ord, men de kommer faktisk fra en som sitter midt oppe i det. Og det finnes knapt en lokalavis i dette landet som ikke har hatt kjempeoppslag om temaet. Psykisk helsevern i Østfold, som også følger opp rusklienter over flere år, fra forvern til innleggelse og deretter institusjonsbehandling, forteller om en tidligere heroinmisbruker som er under attføring. Som for alle andre som skal gjennom slikt et løp for å bli rusfri og komme ut i arbeidslivet, startet dette løpet med sosialhjelp som den eneste økonomiske inntektskilde, for deretter å gå over på rehabiliteringspenger og til slutt yrkesrettet attføring. Inntil i år har disse vært økonomisk uavhengige. Men fra nyttår opplever de en stor økonomisk nedgang når de går fra rehabiliteringspenger til yrkesrettet attføring, og hele rehabiliteringsløpet, som så langt har kostet staten masse penger, stopper opp. Månedlig bruttoinntekt i dette tilfellet sank fra ca. 10 000 kr til 6 600 kr. Da spør jeg: Er dette den tryggheten vi ønsker å gi disse menneskene? Arbeiderpartiet mener at Regjeringen nå må rydde opp. Har Stortinget vedtatt noe der konsekvensene er så store som det vi hører om i mange tilfeller, må vi være villige til å se på dette på nytt. Og når Regjeringen i tillegg kutter i budsjettene til Aetat og bevilger 30 mill. kr mindre enn Arbeiderpartiet, som betyr færre stillinger og færre til å ta tak i problemene, har selvsagt dette forsterket kaoset ytterligere, selv om det kommer en ekstrabevilgning nå i mars. Dette er meget alvorlig. Flere har fått så store økonomiske problemer ved overgangen til den nye ordningen at de vurderer å avbryte attføringsopplegget og søke uføretrygd. Andre har måttet oppsøke sosialkontoret for å få hjelp. Arbeiderpartiet mener at dette må vi ta på alvor og rydde opp i. Vi er veldig opptatt av å få færre på uføretrygd og flere i arbeid. Da må disse dette gjelder, få mulighet til det. Dersom Bondevik-regjeringen mener alvor med sin satsing på fattigdomstiltak, som de har gått sterkt ut på banen og sagt, er det faktisk underlig at de svekker de virkemidlene vi har for å klare det.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2002-03-08:
Statsråden sier belønning, friere stilling for Aetat, mer ansvar, Aetat skal rendyrkes, andre kvalifiserte skal slippe til – alt dette tyder på at Regjeringen ønsker å snøre igjen pengesekken til Aetat og gjøre etaten til en smalere etat, som kun skal ha ansvar for visse grupper: de svakeste, funksjonshemmede og innvandrere. Det er vel ingen tvil om at det var det vi hørte her i dag. Selv om statsråden nå sier at man også skal drive med formidling, er det helt klart at her har Høyre tenkt å gjennomføre det de alltid har drømt om, å slanke og innsnevre Aetat. Arbeiderpartiet er sterkt uenig i det. Vi er redd for at det her vil være grupper som faller mellom to stoler. Det vil igjen gjøre at flere blir uføretrygdet, flere blir ledige. Norge mangler arbeidskraft, og Regjeringen vil ta inn ufaglært arbeidskraft fra utenfor EØS-området. Disse trenger også norskopplæring og å lære om det norske samfunnet, og de trenger arbeidstrening. De er langt fra klare til å gå inn i de norske arbeidsplassene når de kommer til landet. Så hvorfor sørger man ikke for at de 25 000 langtidsledige som er her i landet, kommer i jobb først? Blant disse langtidsledige er det nemlig også ganske mange innvandrere som allerede er her i landet, som i dag lever på sosialhjelp, og som gjerne ønsker å tjene sine egne penger og komme seg ut av det systemet. Det vil selvsagt kreve en innsats, ikke minst i Aetat, og det vil koste penger. Men jeg vil hevde – og jeg tror ingen tør å benekte det – at dette er økonomisk lønnsomt for samfunnet totalt og i det lange løp. Og da blir det ikke slik som representanten Apelthun Sæle sa i sitt innlegg i forrige sak, at det er behov for mindre ressurser i Aetat når vi har lav ledighet. Det er mer behov for oppfølging av hvert enkelt ledige menneske i en tid med stor etterspørsel etter arbeidskraft enn i en tid med nedgangskonjunkturer. Og mange trenger mye mer enn et kurs for å komme i arbeid. Situasjonen i Aetat gjør nå at kontorene omprioriterer oppgavene, for nå skal alle ressurser settes inn på at attføringsklientene får sine penger – og det er riktig. Men det er også fullstendig uakseptabelt at man nå nedprioriterer formidlingsarbeidet. Det vil sannsynligvis gjøre at færre av de vi ønsker skal komme i arbeid, kommer i arbeid. Det er tid- og ressurskrevende å hindre uføretrygding og få folk i jobb. Alle som venter på attføring, trenger individuell bistand, og det finnes ingen universalløsninger. Derfor må Aetat styrkes og ikke slankes. Aetat må nå få ro og ikke nye omstillinger.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-08:
Statsråd Norman sa at han ønsket å gjenreise Aetat. Det var et godt utsagn, og jeg kan godt tenke meg, både ut fra tidligere erfaring og ut fra nåværende erfaring, å gi statsråden noen gode råd på veien i arbeidet med å gjenreise Aetat. Mitt første råd til statsråden er at man må ha forutsigbare rammer i Aetat. De siste årene har de ansatte vært opptatt av kontinuerlig å diskutere hvor store ressurser man har til enhver tid. Det er ikke snakk om en årlig foreteelse, men flere ganger i året er det som gjelder nedbemanning og den såkalte stillingsfordelingsmodellen, et stort tema blant de ansatte. Det tar altfor mye av Aetats ressurser å bruke tid på å diskutere arbeidskontorene imellom hvor mange stillinger man skal ha osv., og man tar oppmerksomheten bort fra det man skal holde på med. Så min anbefaling nr. 1 er forutsigbare rammer, slik som for øvrig næringslivet ber om. Det synes jeg også Aetat skal få – i hvert fall over et visst tidsrom så man ikke trenger å ha denne diskusjonen kontinuerlig. Mitt andre råd er fleksibilitet. Vi har i dag et altfor rigid regelverk som man blir pålagt fra Arbeidsdirektoratet og ned til de ulike arbeidskontorene. Landet vårt har ulike forhold, og det krever ulike måter å løse de ulike oppgavene på. Jeg bruker å si det slik at vettet er jevnt fordelt i dette landet. Og jeg tror det er like mye vett på arbeidskontorene rundt omkring som det er i direktoratene og i departementene. Ja, kanskje er det enkelte ganger mer vett når man kommer lenger ut! Med det mener jeg å si at det er ikke slik at et rigid regelverk bestandig er det beste. Noen ganger må man for å få folk i arbeid gå til fleksible løsninger i samarbeid med andre, noe som faktisk er i strid med regelverket, men som tjener både den enkelte arbeidssøkeren og ikke minst samfunnet fordi man får til løsninger. Det må ikke være sånn at en person må gå x antall måneder ledig for å få en opplæring for å komme seg ut i jobb. Det er hensiktsmessig at den som blir ledig, går i opplæring allerede etter fem dager fordi det er en sjanse som byr seg, og fordi det er fornuftig. Man må ha mulighet til den type løsninger. Mitt tredje råd gjelder dette med måling. Vi vet at arbeidskontorene hele tiden skal måles. Men måling gir ikke bestandig det rette bildet. Karin Andersen var inne på det samme: Det er en vesentlig forskjell når man skal regne ut hvor mange man får ut i arbeid – om man får ut en i arbeid én dag for å måke av et tak på en garasje et sted kontra det at man får en som har slitt i mange år, ut i fast arbeid. Arbeidet med å få enkelte ut i jobb kan faktisk være mange ukesverk, mens for andre kan en ordne det på noen få minutter. Derfor må man ikke være for opptatt av måling, men se mer på helheten.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-08:
Forslaget fra Steinar Bastesen syns vi i SV er meget betimelig og godt. Dette med nasjonalt eierskap over en del viktige naturressurser syns vi igjen bør settes i fokus i nasjonalforsamlinga. Hvis vi går mange år tilbake, var nasjonalt eierskap over naturressurser et sentralt tema, sjøl så langt tilbake som før første verdenskrig. Det vi opplever i dag langs sjøen, er at en god del av de naturressursene står i fare for å bli oppkjøpt – noen er allerede oppkjøpt – av utenlandske eiere. Så kan man si at det at utenlandske eiere kommer inn, kan være en betydelig fordel, fordi man får inn kapital, kompetanse osv. Men det store problemet man ser i dag, er at utenlandske eiere da vil ha stor styring over hvordan man organiserer ulike foredlingsanlegg, og ikke minst er det de utenlandske eierne som får, eller tar, den store delen av det overskuddet som man kan forvente av disse naturressursene. Senest i går hadde jeg et møte med en kommune i Sør-Trøndelag som har brukt massevis av millioner. De har i tillegg fått penger fra SND og fra andre aktører for å bygge opp en infrastruktur for oppdrettsnæringa. Så skjer det at staten selger seg ut til et nederlandsk selskap, som overtar dette. Og hva blir resultatet, fem år etter at det er gjort betydelige investeringer? Jo, resultatet er at selskapet nå strukturrasjonaliserer, i den forstand at det legger ned alle arbeidsplassene og flytter dem et annet sted, med den begrunnelse at økonomien er krevende for tida, og derfor må man gjøre en del nye grep. Jeg syns at forslaget fra Bastesen må vi komme grundig tilbake til i Stortinget. Jeg er enig med resten av komiteen i at dette er en så stor sak at vi kunne ikke ta den til realitetsbehandling her og nå, men jeg vil be statsråden om at denne saken får høy prioritet i Regjeringa, og at man kommer tilbake til Stortinget når man er ferdig med det arbeidet.
Leif Christian Johansen (Kristelig Folkeparti), 2002-03-08:
Det er blitt sagt i debatten i dag at arbeidsmarkedet er inne i sin verste krise på lang tid. Jeg lurer litt på, i likhet med statsråden, om det er en positiv tilnærming til den komplekse problematikken som vi står overfor her. Det som er klart, er at Aetat står overfor betydelige utfordringer, om vi ikke skal si problemer. Brukerne av etaten opplever tydeligvis at man ikke får de tjenestene man forventer, og som man har behov for. Og det er flere årsaker til det, som det er blitt nevnt i dag. Man kan peke på at en av stressfaktorene, nemlig innføringen av det nye datasystemet, formodentlig vil medføre både innsparing og effektivisering på sikt, og det er viktig å ta med seg. Aetats utfordringer fremstår derfor som akutte nå, men de er opplagt både langsiktige og i stor grad knyttet til en nødvendig utvikling og tilpassing av organisasjonen. Det er ikke tvil om at både ledelse og etat har en meget sentral rolle her. For den politiske diskusjonen er det derfor viktig at vi har det langsiktige perspektivet med oss. Jeg tror også det er viktig å anerkjenne at vi i denne sal faktisk har et felles engasjement i denne saken og dermed kan bli litt mer konstruktive i en del diskusjoner. Arbeidet med Aetat må være et dugnadsarbeid mellom etaten og de politiske myndigheter. Det viser at det man fra politisk hold nå først og fremst må sikre etaten, er balanse mellom de oppgaver vi pålegger Aetat, og de ressurser vi tilfører. Som det ble påpekt bl.a. fra representanten Gitmark, er det også viktig å legge langsiktige føringer for etaten. Det virker også som en del av frustrasjonen internt i Aetat har sin bakgrunn i at man ikke helt ser sin fremtidige rolle. Det er typisk for enhver organisasjon som opplever usikkerhet rundt sin fremtidige oppgave, at slitasjen på menneskene i organisasjonen blir urimelig høy. Som interpellanten pekte på, har Aetat en helt sentral rolle når det gjelder å gi flest mulig mennesker evnen til å leve av egen kraft, som vi sier i kristendemokratiet. Arbeid er et spørsmål om verdighet. Det er et spørsmål om personutvikling. Det er et spørsmål om foredling av mennesket. Arbeid er jo vår fremtidige, store utfordring når det gjelder sikring av velferden i dette landet. Diskusjonen rundt kvalifiseringsredskapet Aetat er kompleks og viktig å ta, og det er viktig at vi kommer ut med et resultat som gir etaten stabile oppgaver fremover. Jeg vil avslutningsvis peke på at statsråd Solberg i går understreket at Regjeringen følger nøye utviklingen i arbeidsledigheten, særlig blant unge, og lovet i den forbindelse å komme tilbake til Stortinget eventuelt med nye ressurser dersom det skulle være nødvendig.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 2002-03-08:
Det er kanskje uvanlig i Stortinget at det går fort i svingene, men jeg følte at det gjorde det en periode her! Det foreligger altså et Dokument nr. 8-forslag om å be Regjeringen fremme forslag overfor Stortinget slik at naturressursene skal forbli under nasjonal kontroll og eierskap. Det er vel ikke noe mitt parti i hvert fall er veldig uenig i. Intensjonene bak forslaget ser vi, som det framgår av innstillingen også, behov for å gå nærmere inn i. Det er en gjennomgang i innstillingen av hvordan «stoda» er for ulike naturressurser, og det er vedlagt et brev fra Fiskeridepartementet som går mer gjennom det. Jeg tror kanskje at det nå er grunnlag for å be om å få en nærmere gjennomgang av dette. Vi får jo en egen melding som går på statlig eierskap, men den vil ikke i like stor grad dekke opp det som er intensjonene bak det forslaget som er fremmet av Bastesen. Derfor har vi også fått et flertall og et mindretall i komiteen. Flertallet, bestående av Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet – som antakeligvis blir et mindretall i Stortinget – ber, som det framgår av innstillingen, om at man på en egnet måte får en orientering til Stortinget om hvordan staten bør håndtere eierskapet til naturressursene, også matressursene, samt se nærmere på fordelingen av norsk og utenlandsk eierstruktur når det gjelder viktige naturressurser. Nå var representanten Ryan inne på et eksempel som jeg syns er veldig godt, fra Osen. Det viser hvordan vi kan komme galt ut når det gjelder måten naturressursene våre forvaltes på, ved at kommuner bruker betydelige offentlige midler, bygger opp og legger til rette for å bruke sine arealer for å skape verdier i dette landet, for så å oppleve at verdiene og arbeidsplassene bare blir flyttet ut når man har fått bygd det opp og fått det på plass. Det bør ikke være et eksempel til etterfølgelse for andre kommuner. Vi kan bl.a. havne i problemer ved at kommunene blir mer restriktive med å benytte arealer til den typen verdiskaping, fordi man ser at verdiskapingen forsvinner utenlands – den verdiskapingen som i det minste burde ha forblitt nasjonal, kanskje først og fremst lokal, slik at man får nytte av de arbeidsplassene og den verdiskapingen som skjer der.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2002-03-08:
Eg deler òg det synspunktet som har vore fremma både av Ryan og av Alstad, at det er eit viktig dokument som representanten Bastesen her har lagt fram. Men til liks med kva Ryan sa, er det klart at dette er ei så stor og omfattande sak at å behandle den grundig gjennom eit Dokument nr. 8-forslag blir vanskeleg. Derfor er det ein samstemd komite som ønskjer at dette i ei eller anna form skal kome tilbake til Stortinget, slik at vi får eit grundig dokument frå Regjeringa – ei melding, eller på annan eigna måte – der ein ser heilskapen i dette med rett til naturressursar og eigarskap i det heile. Derfor vil eg ikkje gå inn i realiteten i denne saka no, men berre be det såkalla fleirtalet i komiteen – som ikkje er fleirtal i salen, for å seie det slik – om dei kan vurdere å gjere I om til eit oversendingsforslag, i og med at merknaden til det som er fleirtalet i salen, for så vidt seier det same, og det er kanskje litt dumt at det då blir nedstemt ved at ein pålegg Regjeringa dette. Eg har forstått det slik at Regjeringa vil kome tilbake til denne saka, og at det kanskje vil vere fornuftig at vi gjer dette om til eit oversendingsforslag, sidan heile salen – i alle fall heile komiteen – er einig om at vi ønskjer dette tilbake, vi ønskjer å få dette vurdert, for dette er store og viktige saker. Så eg ber om at fleirtalet i komiteen vurderer om ein skal gjere dette om til eit oversendingsforslag.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-03-08:
Det er riktig som andre talere har sagt, at det er et viktig spørsmål som her er tatt opp. Jeg synes det er prisverdig at man fra Kystpartiets side har tatt opp den type problemstillinger i Stortinget. Det har gitt næringskomiteen mulighet for en debatt omkring problemstillingene, som man jo må erkjenne er sammensatt, ut fra de ulike felt. Men det er en ting som er felles når det gjelder forvaltningen av naturressurser, og det er at vi historisk sett har vært ganske flinke i Norge til å sikre både fornuftig og langsiktig forvaltning av eierskapet til naturressursene. Norge er et naturressursland, og det er ikke gitt at et land med en så overveldende grad av naturressurser som det Norge har, kan beholde eierskapet og dermed også en viss kontroll over utøvelsen og forvaltningen av naturressursene. Det har vi hatt et bevisst forhold til, og vi har hatt et bevisst forhold til eierskapet av ressursene. Det tror jeg har tjent det norske samfunnet på sikt. Jeg tror det har tjent det norske samfunnet at vi etablerte en hjemfallsrett og en statlig forkjøpsrett for vannkraftanlegg i 1917. Jeg tror det er tjenlig for det norske samfunnet at vi har eiendomsretten til petroleumsressursene sjøl om vi tildeler konsesjoner av en viss varighet, både til norske og internasjonale selskap. Dermed har vi også hatt mulighet til å sikre oss den grunnrenten som bør tilfalle det norske samfunnet basert på olje- og gassressursene. Jeg tror det er tjenlig at vi har en bo- og driveplikt knyttet til en langsiktig forvaltning av matressursene, og jeg tror det har vært tjenlig at man har en deltakerlov som sikrer at det er en fiskereid fiskeflåte i Norge. Det vi jo opplever i dag, som enkelte av partiene i komiteen er opptatt av, er at en del av disse ordningene er under press. De er under press enten på grunn av den politiske diskusjonen i Norge, eller de er under press fra utlandet, særlig da fra ESA og EØS-organene. Vi står derfor overfor en diskusjon om hvordan eierskapet til kraftrettigheter, fisk, olje og gass skal sikres over lang tid. Det er en viktig debatt. Jeg er glad for at den debatten har blitt tatt opp. Jeg er enig i at det trengs mer tid knyttet til en slik debatt, og at det kan være tjenlig å få en egen sak om det til Stortinget på et senere tidspunkt. Eierskapsutvalget vil berøre noen av problemstillingene, men de vil ikke gå i dybden på det som er kjernen, nemlig forholdet til naturressursene og eierskapet til naturressursene som sådan. Eierskapsutvalget vil altså ikke være dekkende i så måte. Men ut fra de positive signal som nå er kommet fra enkelte av de andre partiene om betydningen av en egen sak og en egen debatt om disse spørsmålene, er flertallet innstilt på å omgjøre sitt forslag til et oversendelsesforslag.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-11-28:
Jeg foreslår Oddbjørg Ausdal Starrfelt og Ranveig Frøiland.
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2002-11-28:
Representanten Gløtvold hadde eit knakande godt sitat frå Jon Lilletun. Det var veldig godt sagt, og Kristeleg Folkeparti lever opp til det og kjem til å leve opp til det. Eg skulle ynskje at Senterpartiet også kunne ta det sitatet og sende det som eit rundskriv til sine folk i kommunane med oppmoding om å leve opp til det når dei handsamar forskjellige alkoholsaker. Det ville vi setje stor pris på. Så skjønar eg at eg har vore utydeleg og upresis, for representanten Gløtvold var lei og litt sint på Kristeleg Folkeparti – det er han i mange saker, pussig nok – for at vi ikkje kunne støtte det framlegget som han går inn for. Eg prøvde å grunngje det. Når statsråden har sagt at dette er noko dei vil ta opp, og vi også i ein merknad har skrive at vi har merka oss det, så stoler eg på statsråden og finn ikkje grunn til å slå inn opne dører. Eg synest det har vore ein veldig positiv debatt, der alle parti for så vidt har gjeve uttrykk for uro for det som kan skje. Eg trur det er viktig å halde ein brei tverrpolitisk allianse for i lag med departementet å sjå på moglege tiltak som kan avgrense dei skadane som mange av oss tverrpolitisk fryktar kan komme. Eg synest det er ein verdifull start og eit verdifullt fundament i denne saka.
Beate Heieren Hundhammer (Høyre), 2002-11-28:
Forslag til endringer i alkoholloven kommer som resultat av avgjørelse i EFTA-domstolen. Innføring av likebehandling av omsetning av alkohol med samme alkoholstyrke krever de endringer som er praktisk gjennomførbare, og som virker fornuftige ut fra nåværende praksis for alkoholomsetning. For å imøtekomme dette var det eneste rimelige å tillate å selge rusbrus i dagligvareforretninger, slik øl blir i dag, og ikke flytte ølsalget til Vinmonopolet for å unngå rusbrus i butikkene. Samtidig er det viktig at det allerede nå tas stilling til en løsning med hensyn til lik aldersgrense. Signalet fra EØS er klart. Ulik aldersgrense for samme alkoholinnhold, avhengig av om det er spritbasert eller ikke, vil ikke bli akseptert. Det er da viktigere å fokusere på andre aspekter ved norsk alkoholpolitikk, deriblant en rekke tiltak når det gjelder forebygging, enn fåfengt å drive brevveksling og rettssaker med internasjonale organer som vi selv har sluttet oss til. Likeledes er det fornuftig å inkludere tilsvarende alkoholholdige varer som ikke omfattes av EØS-avtalen. Noe annet ville virke spesielt vanskelig for forbrukerne å forstå logikken i. Innstillingen fra flertallet gir derfor etter regjeringspartienes oppfatning klare regler for forbruker, handelsstand, utesteder og håndhevere av loven. Imidlertid er ikke rusbrus uproblematisk. Den appellerer spesielt til ungdom, også til dem under 18 år. Jenter har vist seg å være mest mottakelige for å prøve rusbrusen. Det er en stor utfordring i norsk alkoholpolitikk å få ungdom til å drikke mindre og å heve debutalderen for alkohol. Derfor er det viktig at departementet, som varslet i proposisjonen, følger opp med tiltak for å gripe fatt i disse problemene. Blant annet har departementet varslet full gjennomgang av alkoholloven.
Beate Heieren Hundhammer (Høyre), 2002-11-28:
Et godt fungerende tilsyn med helsetjenester er viktig for å sikre befolkningens behov for helsetjenester og sikre god kvalitet på helsetjenestene, og er med på å opprettholde befolkningens tillit til helsevesenet. Lovendringene som er foreslått, og den omorganiseringen som er lagt til grunn, vil bedre tilsynstjenesten. Videre skal heller ikke fylkesgrenser lenger være hellige for fylkeslegenes embetskrets. Spesielt med tanke på etableringen av regionale helseforetak er det nødvendig å være fleksibel. En fylkesgrense er heller ikke interessant i seg selv. Poenget må være at grenser blir hensiktsmessige i forhold til at fylkeslegen skal kunne gjøre en god jobb. Videre er det viktig at Statens helsetilsyn får adgang til å ilegge tvangsmulkt overfor spesialisthelsetjenesten. Knyttet til en tidsfrist vil det gi Statens helsetilsyn en mulighet til å gi pålegg med bedre effekt. Konsekvensene for ikke å følge opp pålegg vil være langt mer negative for institusjonene enn tidligere. For øvrig har kjært barn mange navn. La oss håpe at direktøren for Statens helsetilsyn fortsatt gjør jobben sin, og at befolkningen fortsatt forbinder ham med tilsyn av helsetjenester, selv om han ikke lenger skal tituleres helsedirektør.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-28:
Jeg registrerte at saksordføreren i sitt innlegg fremhevet at det ville være få dette gjaldt, mens man samtidig påpekte at det kunne være utgifter i størrelsesorden 210 mill. kr–400 mill. kr, så vidt jeg oppfattet. Det virker ikke som om det henger helt sammen. Hvis dette gjelder noen få, vil utgiftene også være relativt beskjedne. Det som er viktig å understreke, er at det ligger en begrensning også i det forslaget som SV støtter, knyttet til hvem som skal yte. Men en forutsetning her er at pleiepenger først skal tilstås når pleiebehovet strekker seg over mer enn sju kalenderdager. Så til den ordningen som vi har hatt til nå, der det har vært en begrensning på en liggetid på sju dager i sykehus, og hvis noen har blitt utskrevet før den tid, så skal det ikke tilstås pleiepenger. Jeg tror de fleste i denne salen må kunne være enig i at en slik grense fremstår som kunstig. Man kan utmerket godt tenke seg barn med til dels svært alvorlige lidelser og med mye raskere utskrivning fra sykehus med en helt annen tilnærming rent behandlingsmessig som skjer poliklinisk, og der det er godt grunnlag for å si at det er behov for at en av foreldrene eller en av de pårørende skal være hjemme hos den syke – i verste fall kan det være en sykdom som det kan ta måneder og kanskje år å behandle. Sykehusoppholdets varighet i antall dager sier veldig lite direkte om alvorligheten av sykdommen. Og når man da har en begrensning med hensyn til hvor mange kalenderdager pleiebehovet skal strekke seg over, har man laget en inngangsport som er begrenset. Det betyr f.eks. at relativt banale lidelser som behandles kanskje i form av innleggelse i ett eller to døgn, og som man raskt kommer seg av, ikke kommer inn under ordningen. Det betyr også at hvis et barn får fjernet mandlene og foreldrene må være hjemme noen dager etterpå, så er det andre typer ordninger som skal brukes, og ved den type ordninger eksisterer det altså ikke pleiepenger. Så her ligger det en begrensning i det. Jeg er imidlertid enig med komiteens leder i at det selvfølgelig er et poeng at man har oversikt over den kostnadsmessige siden. Men flertallet har jo understreket at departementet i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for 2003 utarbeider både kriterier og proveny for en ordning, og at ikrafttredelse først skal skje 1. juli 2003. Dermed har man sikret en behandling i Stortinget der vi som utgjør flertallet, skal være med og ta ansvar for å skaffe denne inndekningen. Jeg synes at regjeringspartiene her kanskje tar vel hardt i når det gjelder hvilke store og alvorlige ringvirkninger det skal ha at også personer som kan være alvorlig syke, men som blir utskrevet før sju dager, skal nyte godt av en ordning. 400 mill. kr – vi får se når vi kommer til revidert nasjonalbudsjett.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-11-28:
La meg først få oppklare en åpenbar misforståelse. Jeg er ikke sint på Kristelig Folkeparti, men jeg er veldig forbauset og i noen grad skuffet over Kristelig Folkeparti når det gjelder noen av sakene vi behandler i dag. Så til sitatet fra parlamentarisk leder Jon Lilletun – det synes jeg er et godt sitat. Vi lever opp til det, for vi prøver å velge en litt annen vei, både i forhold til det som står i sitatet og i merknaden i innstillingen i dag, hvor vi viser til at noen europeiske land nå prøver å gå andre veier. Jeg er forbauset over at man ikke tar konsekvensen av det, og jeg synes det blir litt freidig når Magne Aarøen sier at vi kan ta sitatet og sende det rundt til våre folk, for det er faktisk vi i Senterpartiet som etterlever dette nå i Stortinget, både ved behandling og votering i dag. Så til dette med å slå inn åpne dører. Den døra som jeg ser at flertallet og Regjeringen åpner her, er døra inn til pallene med rusbrus i våre dagligvareforretninger. Noen andre dører synes jeg ikke at Regjeringen og regjeringspartiene åpner i dag når det gjelder ansvaret i ruspolitikken og i sosialpolitikken.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-11-28:
Jeg hadde nær sagt: På festens nåværende tidspunkt burde jeg kanskje kunne frafalt, fordi vi har en relativt stor enighet innenfor flertallet. Men jeg har allikevel lyst til å komme med noen momenter. Saksordfører Olav Gunnar Ballo la fram både flertallets og mindretallets syn i saken, og det er, som jeg sa, stor enighet mellom Høyre, Kristelig Folkeparti, SV og Senterpartiet i denne saken, slik det var i forbindelse med behandlingen av bioteknologimeldingen. Dagens bioteknologilov har allerede et forbud mot forskning på befruktede egg. Men Regjeringen legger her opp til en utdyping og presisering av dette lovforbudet når det gjelder menneskeembryo og celler som kan differensieres videre, og som man da kan bruke i forskningen. Når det gjelder terapeutisk kloning, har det ikke vært noe forbud i vår bioteknologilovgivning. Det foreslår Regjeringen nå, noe som vi støtter. Det innebærer at et slikt forbud både omfatter fremstilling av menneskeembryo, forskning på cellelinjer fra slike og fremstilling av embryo ved bruk av arvematerialer fra mennesker som kan settes inn i eggceller fra dyr. Det som har vært berørt her, og som har vært et sterkt apropos til denne saken, er de meldinger vi har fått fra Italia i det siste om hva som er i ferd med å skje eller har skjedd der. Jeg er i likhet med andre glad for at det er en tverrpolitisk enighet her i Stortinget om at det må være et forbud når det gjelder reproduktiv kloning. Jeg har lyst til å si litt om alternativene innenfor bioteknologien og den lovgivningen vi nå legger opp til. Jeg er glad for å kunne konstatere at et forbud mot forskning på befruktede egg i dag ikke representerer det samme etiske dilemmaet som det kanskje gjorde for en stund siden. Dette fordi gjennombruddene innenfor forskningen ikke har kommet på bruken av celler fra befruktede egg, men først og fremst ved bruk av adulte stamceller, altså celler fra fødte individer. Da blir ikke det etiske dilemmaet det samme. Da blir ikke livet som middel satt opp mot livet som mål. Den problemstillingen unngår man, og derfor er det greit å minne om at den forskningen vi må satse på nå, altså er forskning på adulte stamceller. Norge bør være i forkant av forskningen på adulte stamceller både når det gjelder midler og miljø. Jeg vil minne Regjeringen om det samme som vi sa i forbindelse med bioteknologimeldingen, at det må være et prioritert satsingsområde i Norge, og at det i kommende år må bevilges særlige midler til stamcelleforskning, slik at Norge kan være blant de land i verden som ligger i front når det gjelder denne type forskning, også sett i forhold til at dette er positivt for helsevesenet og behandlingen av helsen til våre innbyggere.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-11-28:
Som komiteen er inne på i sin innstilling, er det ulike ordninger med omsorgspenger, pleiepenger og opplæringspenger som samlet gir gode løsninger i de fleste tilfeller, slik at foreldrene skal kunne dra omsorg for og pleie syke barn uten at det går ut over familiens økonomi. Ut fra et regelverk som gir gode løsninger i de fleste tilfeller og betydelige merkostnader ved en endring, anbefalte jeg å ikke prioritere forslaget i Dokument nr. 8:123. Men jeg ser samtidig at det kan oppstå situasjoner hvor foreldrene har brukt opp omsorgspengerettighetene og heller ikke har rett til pleiepenger fordi barnets sykdom ikke er så alvorlig at den dekkes etter folketrygdloven § 9-11, eller at sykehusoppholdet ikke varer minst åtte dager. Flertallet i komiteen foreslår på denne bakgrunn nye regler, hvor den medisinske tilstanden og alvorlighetsgraden skal være avgjørende kriterier for tildeling av pleiepenger. Ifølge forslaget fra komiteen skal pleiepenger tilstås når pleiebehovet strekker seg utover syv kalenderdager, selv om sykehusoppholdet varer mindre enn syv dager. Det legges i innstillingen til grunn at departementet i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett 2003 utarbeider kriterier og proveny for en slik ordning, slik at lovendringen kan tre i kraft 1. juli 2003. Jeg vil følge opp vedtaket og merknadene og komme tilbake i revidert budsjett med dette.
Bent Høie (Høyre), 2002-11-28:
Det kan godt være at jeg uttalte meg uklart i mitt innlegg, for representanten Ballo mente at det ikke var en sammenheng mellom påstanden om at dette dreier seg om få personer, men at regningen likevel blir stor. Det var på en måte det som var hele poenget i innlegget mitt. Jeg er enig med flertallet i at det er få personer som ikke faller inn under dagens regelverk, dvs. at foreldre som har barn som er innlagt på sykehus i mindre enn syv dager, men som likevel har et behov for omsorg i mer enn én måned, kan i dag få omsorgslønn etter omsorgslønnsparagrafen. Det vil derfor dreie seg om få personer som faller utenfor den kombinasjonen. Problemet er at flertallet, i stedet for å be Regjeringen utrede endringer som fanger opp disse få tilfellene, velger en lovendring som åpner opp for betydelig mer skjønn enn det som er tilfellet i dag. Dermed velger en å bruke mellom 110 og 240 mill. kr innenfor et budsjett, der det finnes veldig mange gode formål, for å nå en liten gruppe, som en kunne ha nådd på en annen måte, men bare mer målrettet. Det er min anklage i forholdet til flertallet. Men så legger en heldigvis opp til at Regjeringen skal komme tilbake med kriterier for dette. Jeg håper at Regjeringen er i stand til, innenfor den såpass vide lovparagrafen som en i dag kommer til å vedta, å komme tilbake med kriterier som begrenser skadevirkningene av dette mest mulig.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2002-11-28:
Å gi god omsorg til barna våre må vel være noe av det viktigste vi driver med. Og aldri er vi mer sårbare enn når barna er syke, og da er det barnet som kommer i første rekke. Det er svært krevende å ha barn på sykehus eller i en annen institusjon, men det er også ganske krevende å ha omsorg og pleie for barn etter opphold og behandling i institusjon – såpass krevende at man ikke bør ha for mange andre bekymringer i tillegg. I Arbeiderpartiet synes vi det er en urimelig ordning at pleiepenger bare skal tilstås når barnet er innlagt på sykehus i mer enn sju kalenderdager. Når barnet er sykt og skal få omsorg og pleie, må det være den medisinske tilstanden og alvorlighetsgraden av denne som må være avgjørende, ikke antall liggedøgn. Det virker ikke akkurat som om denne loven på dette punktet har fulgt med i utviklingen, verken den medisinsk-teknologiske utviklingen eller samfunnsutviklingen for øvrig. Det har skjedd en radikal reduksjon i antall liggedøgn i sykehus også fra 1997, som loven er fra. Utstrakt bruk av poliklinisk behandling har gjort sitt til at oppfølging og pleie fra foreldre ofte blir svært krevende. Det er kjent at det også innenfor loven er gode ordninger som kan anvendes når barnet er kronisk sykt eller funksjonshemmet, men til tross for det mener heldigvis flertallet i komiteen at det er god grunn for forbedringer av loven. Vi er opptatt av at alle skal få den økonomiske støtten som vil være rimelig ut fra det enkelte barns pleiebehov. Pleiepenger skal ut fra vår vurdering tilstås når pleiebehovet strekker seg over mer enn sju kalenderdager sjøl om sykehusoppholdet har vært mindre enn sju dager. Det har vært viktig for flertallet å legge til grunn at trygdekontoret etter erklæring fra helsepersonell avgjør om vilkårene for pleiepenger er oppfylt. Den faglige vurderingen blir dermed sikret. Vi deler altså ikke statsrådens syn i brev av 25. oktober d.å. til komiteen om at en slik regel må få en liberal fortolkning, og at nær alle sykehusopphold vil være kvalifisert til pleiepenger. I denne saken er det barnets beste under alvorlig sykdom eller funksjonshemming som må være overskriften, og å ivareta hele familien så godt det lar seg gjøre også økonomisk. Vi kan se at endringer av regelverket vil kunne føre til økt bruk av skjønn i praktiseringen, men det er ikke tungt nok argument mot en endring. Og den sjansen er vi villige til å ta.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2002-11-28:
Representanten Woie Duesund, som er ordfører for saken, har redegjort for komiteens standpunkt, og Arbeiderpartiet er med i flertallet. Jeg finner det helt unødvendig å gjenta det representanten sa, men ønsker å understreke noen argumenter som vi i Arbeiderpartiet er opptatt av. Vi ønsker å understreke hvor viktig det er å bedre koordineringen av statlig forvaltning ved at tilsynet med helsetjenestene og sosialtjenesten samordnes. Vi ønsker at dette skal føre til en styrking av den tverrfaglige innsatsen, og vi er enige i at den sentrale samordningen skjer i Helse- og sosialdirektoratet, og mener at en slik samordning bør ivaretas under fylkesmannens samlede ledelse av statlige tilsyn på fylkesnivå. Men vi fra Arbeiderpartiets side vil sterkt understreke at fylkesmannen må få tillagt en tydelig styringsmyndighet. Når både fylkeslegen og Statens utdanningskontor skal integreres hos fylkesmannen, mener vi at det er svært viktig. Vi ønsker ikke at styringsmyndighet i praksis skal tillegges de ulike avdelingene hos fylkesmannen, slik at man opplever at det er små stater innenfor statlige tilsyn på fylkesnivå.