Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-18:
Heller ikke SV er representert i komiteen, men støtter sjølsagt dette forslaget som tidligere barne- og familieminister Inga Marte Thorkildsen la fram og arbeidet fram. Det er viktige endringer som gjøres nå, og som vi mente det var nødvendig å gjøre før man tar den fullstendige, store gjennomgangen som er varslet i saken. Saken handler om flere endringer i regelverket, men først og fremst handler det om at prosessen skal gjøres enklere, og at det skal være større likebehandling og færre instanser å forholde seg til for søkerne. Det er vi i SV veldig opptatt av. Det punktet som det har vært en del diskusjon om her, er punktet om hvorvidt samboere skal vurderes på lik linje med ektepar. Jeg må minne om at det er kravene til omsorgsevne som skal vurderes i disse sakene, og ikke samlivsform. Det er jo også slik nå at enslige – eller som de sjøl velger å kalle seg: enestående – adoptanter har lov til å adoptere. Ektepar har det, sjølsagt, og de som har registrerte partnerskap, men også samboere bør ha mulighet til dette. Det skjer endringer i samlivsformene i samfunnet, og det er mulig at noen ikke liker det, men slik er det. Og det er nok heller ikke slik at ekteskap alltid er en garanti for at ting skal holde, så det er viktig å fokusere på at det er kravene til adoptantene som skal være høye. De skal være der uavhengig av hvilken samlivsform en har, og det er det som skal sikre barnet. Man skal altså gjøre en ordentlig vurdering av det. At det nå blir flyttet til Bufetat, støtter vi, men vi støtter også dem som advarer mot at vi nå må sikre et system som ikke gjør at det blir mer byråkrati. Så ser jeg i merknadene til komiteen at man ber regjeringen vurdere nærmere om en skal kreve inngåelse av en samboeravtale for å sikre adoptivbarnet juridisk. Jeg mener at en mye riktigere veg er å endre lovverket generelt, slik at barn i samboerforhold har likestilte rettigheter generelt sett, enten en er adoptert, eller en er et biologisk barn. Disse endringene mener jeg man må gjøre istedenfor at man lager noen forskrifter om at noen skal ha en privatavtale som sikrer barna på en eller annen måte. Det må være likt for barna, uavhengig av hvem foreldrene er. Så er den endringen som foreslås om at man kan gå i gang med adopsjonsprosessen samtidig med at man forsøker assistert befruktning, viktig. Det er mange barnløse som har tatt opp problemet med at man ikke har kunnet stå i de to køene samtidig. Det har ført til stress og uro, fordi prosessen er tidkrevende, og fordi barnløse frykter at de kan miste muligheten til å adoptere dersom de ikke lykkes med assistert befruktning. Da er det viktig at man nå slår fast at det er mulig å stå i begge køer samtidig – og noen er jo så heldige at de til og med lykkes med begge deler samtidig; de opplever dobbelt lykke. Til slutt til diskusjonen om aldersgrense. Jeg er glad for at den ikke har blitt satt. Det er gode argumenter både for og imot, men jeg vil minne om at alderen til folk som får barn i dag, er mye høyere enn den var da jeg fikk mine barn – da jeg var 20 år. Det er en utvikling som også må, synes jeg, gjenspeiles når vi diskuterer hvor gamle foreldre er i forhold til barna sine. Det er en situasjon som er annerledes i dag enn før. Det har også å gjøre med en generell helsetilstand i befolkningen, tror jeg; mange er spreke eldre, men det er klart at man må vurdere det. Det er ikke rimelig at damer på min alder, f.eks., skulle bli vurdert til å få adoptere. Man må vurdere forholdet mellom alderen på de adopterte barna og foreldrenes alder. Jeg tror jeg vil slutte med det, for det er nok slik at det er mange flere av de litt større barna som trenger adoptivforeldre – kanskje aller mest.