Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2014-06-05:
Takk til interpellanten for å ta opp et tema som er så viktig, men som det er så utrolig vanskelig å finne en løsning på. Jeg vil også takke utenriksministeren for å være så tydelig i sitt svar til interpellanten om å fortsette arbeidet som forrige regjering startet, og ikke minst jobbe for en atomfri verden. Mandag var jeg på besøk på Andøya rakettstasjon. I anledning saken vi nå diskuterer, utløste i sin tid en forskningsrakett nettopp fra Andøya nesten en atomkrig. Det var skremmende å se hvor lite som skulle til før president Jeltsin fikk beskjed om å åpne atomkofferten og gjøre seg klar for å gjengjelde angrepet fra USA. Huff og huff, sier jeg bare! Neste år er det 20 år siden dette skjedde og 70 år siden Hiroshima og Nagasaki ble utslettet av to amerikanske atombomber. Men til tross for den dokumenterte djevelskapen som ligger i bruken av atomvåpen, kan verden fortsatt ikke våkne til en atomfri morgen. Selv er jeg gammel nok til å huske atomprøvesprengningene utenfor Novaja Semlja på 1950-tallet. De skapte frykt hos befolkningen i Finnmark, selv om det bare ble definert som ufarlige prøvesprengninger. Og skulle det gå så galt som man fryktet, fikk befolkningen i det minste utdelt jodtabletter fra myndighetene hvis det begynte å gjøre vondt i halsen! Det var alt, og samtidig nesten ingen ting. Frykten for atomvåpen satte seg for evig og alltid i dem som nesten kunne se atomskyene i det fjerne. Verden har heldigvis gått videre. Vi opplevde noen tiår med framgang og håp om at kapprustningsspiralen fra den kalde krigen skulle kunne snus. Men den gang ei. Det første tiåret i det nye århundret bekreftet nok en gang at fornuften tapte overfor argumentet om hvor viktig atomvåpen er for å forhindre krig. Verden klarte å forhandle fram både SALT I og START II og Landminekonvensjonen og en halvering av militært materiell i Europa i årene mellom 1970 og år 2000. Men så smalt det i New York, og det ble dessverre også et anslag mot atomnedrustningsarbeidet. Og som vi kjenner til, Ikkespredningsavtalens tilsynskonferanse i 2005 endte uten resultater. Hvorfor det strandet, har ikke jeg noen gode svar på, men vi vet at man kan få til våpenavtaler hvis man vil. I den forbindelse vil jeg trekke fram konvensjonen om klasevåpen, hvor Norge gjorde en fantastisk god jobb. De siste årene har vi sett at spørsmålet om atomnedrustning har kommet høyere på den politiske dagsordenen. Det bekymringsfulle i dette er at det bare er knyttet til de alvorlige bekymringene rundt Nord-Koras og Irans atomprogrammer. Men det er allikevel noe positivt i det, og jeg vil derfor gi honnør til spesielt utenriksminister Kerry, som etter min mening i løpet av 2013 bidro sterkt til at verden kunne få større innsikt i Irans atomprogrammer. Det er også en dokumentasjon på at sanksjoner fra verdenssamfunnet virker. Dessverre oppnår vi ikke det samme overfor Nord-Korea. Apropos det å ta ansvar og gå foran: Det hadde vært ønskelig, slik også interpellanten sa, at NATO hadde erklært at alliansen i sitt strategiske konsept hadde avstått fra førstebruk av atomvåpen. I forrige uke fikk Stortinget Meld. St. 22 for 2013–2014 til behandling. I kapittelet under generalforsamlingens 1. komité, internasjonal fred og trygghet, refereres det til et høynivåmøte om kjernefysisk nedrustning som ble avholdt i september i fjor. Så er det vel ingen overraskelse at selve høynivåmøtet ikke klarte å framforhandle et sluttdokument. Landene i den alliansefrie bevegelsen, forkortet NAM, varslet at de ville komme tilbake med resolusjon senere på høsten. Det er vel ingen overdrivelse å si at det framlagte resolusjonsutkastet var svært omstridt og møtte sterk motstand blant de etablerte kjernevåpenstatene, også i NATO-kretser. Av mange argumenter mot velger jeg å trekke fram at mange land mente at det var litt forhastet å innlede forhandlinger om en kjernevåpenkonvensjon. Slik kan det også argumenteres. Etter snart 70 år med erfaringer om de skadene bruk av atomvåpen medfører, bruker man ennå argumentet forhastet. Jeg sier ikke mer. Resolusjonen ble vedtatt, men mange NATO-land og Russland stemte imot. En håndfull NATO-land, deriblant Norge, valgte å avstå for å forhindre en for sterk polarisering. Men det positive i debatten om kjernevåpen var at oppslutningen om den humanitære tilnærmingen fikk en bred tilslutning, og at en ser behovet for å vise fram både direkte og mer langsiktige virkninger av en kjernefysisk sprengning, mens det dessverre også her var land som tok til motmæle og argumenterte mot det humanitære sporet. Forstå det dem som kan.