Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2006-10-24:
Det virker som om de som ivret mest for å få denne debatten, har mistet litt interesse for den, men det får nå så være. Fremskrittspartiets parlamentariske leder sa i sitt innlegg at det utløste en stor krise da Arbeiderpartiet brøt med den brede sikkerhetspolitiske enigheten rundt det såkalte dobbeltvedtaket i NATO i 1979. Men, sa hun, siden har Arbeiderpartiet holdt sin sti ren. Når jeg så opphisselsen og de dramatiserende uttalelsene fra Høyre og Fremskrittspartiets representanter etter Regjeringens beslutning i forrige uke, minnet det også meg om den sikkerhetspolitiske debatten vi hadde for over 25 år siden. Utgangspunktet var, som representanten Jensen sa, dobbeltvedtaket i NATO fra 1979, om å utplassere nye mellomdistanseraketter i Vest-Europa, som svar på Sovjetunionens nye SS20-raketter. Først skulle man ruste opp, så skulle det inviteres til samtaler om å ruste ned. Dette utløste sterke engasjementer, ikke bare i Norge, men ute i Europa og i USA. Vi fikk bl.a. frysbevegelsen. Også den gang ble det fra Høyres side snakket om at Arbeiderpartiet undergravde vår troverdighet som alliert. Men enden på den debatten ble en enstemmig innstilling fra utenrikskomiteen i den såkalte nedrustningsmeldingen, våren 1984. Det førte til den endring at norsk sikkerhetspolitikk tok opp i seg tankene bl.a. fra Palmekommisjonens rapport Sikkerhet i fellesskap. I den innstillingen var frys av atomvåpenarsenalet et viktig virkemiddel på veien til nedrustning. Tanken om en korridor i Europa fri for kjernefysiske slagmarksvåpen var med, og arbeidet for å gjøre Norden til en atomvåpenfri sone var en aktuell mulighet. Erfaringene fra den debatten er ikke, som representanten Jensen synes å tro, at Arbeiderpartiet skapte krise, og siden har holdt seg på matta. Nei, lærepengen var det Høyre som fikk. Den gangen forsøkte Høyre fra regjeringskontorene å legge opp til en debatt som skulle skape vanskeligheter for Arbeiderpartiet i sikkerhetspolitikken. I stedet ble det Høyre som satt igjen med svarteper og ville blitt stående utenfor en bred sikkerhetspolitisk enighet, om ikke Arne Skauge som Høyres hovedaktør hadde beveget seg, til stor overraskelse for mange den gangen, med den holdningen regjeringen hadde lagt for dagen. Men som Skauge sa den gangen: Når man får ny innsikt, kan man ikke late som om alt er som før. Det har også ligget under i denne debatten. Høyresiden unnslår seg ikke for å bruke utenriks- og sikkerhetspolitikken i innenrikspolitiske markeringer. Denne gangen er det SV som er målskive. Det uttrykkes bekymring for at et av regjeringspartiene har innflytelse på norsk sikkerhetspolitikk. Representanten Dagfinn Høybråten sa at Kristelig Folkeparti ikke ville bidra til å polarisere situasjonen. Det er en konstruktiv innfallsvinkel hvis man har et ekte ønske om at den brede sikkerhetspolitiske enigheten vi har i Norge, ikke bare skal bevares, men omfatte alle partier i Stortinget. Da burde de som uttrykker en så sterk bekymring for at SV skal ha en hånd på rattet i sikkerhetspolitikken, kanskje ha mer oppmerksomhet på det SV har akseptert gjennom regjeringsplattformen, enn på hvilket syn partiet har hatt på NATO. Den sikkerhetspolitiske polariseringen er jo blitt atskillig mindre etter Soria Moria-erklæringen. Denne debatten har i hvert fall dempet de mest dramatiske påstandene om hvilke konsekvenser Regjeringens nei til NATOs forespørsel kunne føre til. Representanten Lars Sponheim sa at vedtaket ikke truer vår stilling i NATO, og at han ville støttet Regjeringens opplegg om den utvidede utenrikskomite var blitt konsultert, selv om hans primære råd ville vært at Norge skulle svare ja. Det forslaget som var varslet i denne saken, har forduftet for solen. Det er en tydelig forskjell på tonen i innleggene fra Fremskrittspartiet og Høyre og fra Kristelig Folkeparti og Venstre. Den kritikk som står igjen etter denne debatten, går mer på manglende kontakt med Stortingets organer enn på beslutningens innhold. Slik sett har denne debatten vært nyttig og avklarende. På denne bakgrunn får det ikke hjelpe at representanten Martin Engeset følte seg så kraftig provosert av Regjeringens standpunkt at hans innlegg tydelig bar preg av at han – om han har lyttet til debatten – ikke har hørt etter innleggene verken fra Regjeringens side eller fra flere av opposisjonens taleres side. En kort kommentar til representanten Gundersen, som syntes det var skremmende at man av hensyn til det han mente var den indre enighet i Regjeringen, opplevde at regjeringspartiene påvirket Regjeringens politikk: Jeg tror Gundersen kanskje kunne begynne med å lese Sem-erklæringen, og se på om ikke også Høyres standpunkter var påvirket av at man skulle i regjering med to andre partier. Han kunne kanskje også spørre Kåre Willoch om hvorfor hans engasjement for palestinerne var noe mer avdempet den gangen han satt i regjering med Kristelig Folkeparti.