Lars Sponheim (Venstre), 2002-06-17:
La meg først si at det ved en inkurie er oppstått en feil i vedleggsdelen i den foreløpige utgaven av proposisjonen, idet det der er falt ut en tabell med tekstomtale som gjelder «Nytt maksimalt innmarkbeiteareal pr grovfordyr». Dette er rettet opp i den endelige versjonen. Proposisjonene er for øvrig korrekte og like. Jordbruksavtalen som er inngått med Norges Bondelag, er en god avtale for jordbruket. Elementene i avtalen gir en økning i inntektsmulighetene på 10 700 kr pr. årsverk. Det tilsvarer om lag 7 pst. i forhold til det inntektsnivået som er i jordbruket. Likevel er det mange forhold utenfor avtalen som er minst like viktige for inntektsutviklingen i jordbruket. Det gjelder ikke minst kostnadsutviklingen. Med de bindinger vi ser på pris- og overføringsnivået framover, er en mer effektiv produksjon nødvendig både for en tilfredsstillende inntektsutvikling for aktive produsenter og for at samfunnet over tid skal få produsert de kollektive godene jordbruket leverer til borgerne. Jeg er glad for at en friere omsetning av melkekvoter og forenkling av virkemidlene har latt seg gjennomføre innenfor rammen av en avtale. Fra behandlingen av St.meld. nr. 19 for 1999-2000, Om norsk landbruk og matproduksjon, for to år siden har Stortinget og ulike regjeringer pekt på behov for større fleksibilitet i kvotesystemet og strukturutvikling i melkeproduksjonen. Det er i denne produksjonen handlingsrommet for produsentene har vært klart minst. For å øke handlingsrommet heves eller fjernes også noen tak og begrensninger. Sammen med større mulighet for å kjøpe kvote er jeg overbevist om at melkeproduksjonen vil bli mer attraktiv for unge som vurderer å overta et bruk og utvikle det til et spennende foretak. Ja, jeg sier foretak. For jordbruket består av selvstendig næringsdrivende med betydelig ansvar for egen drift og inntekt. Flere grep i avtalen skal bidra til å styrke bøndenes fokus på dette. Jeg er glad for alle bidrag som legger til rette for entreprenørskap for dem med trang til å skape seg en småbedrift. Samtidig foreslo Regjeringen før forhandlingene å utvide jordbruksfradraget ved skattelikningen innenfor et provenytap på 200 mill. kr. Utvidelsen skal være proporsjonal med inntekten over eksisterende fradrag. Det målretter jordbruksstøtten til bruk hvor jordbruksdriften kan gi et vesentlig inntektsbidrag. Denne måten å støtte jordbruket på er mer effektiv enn å øke tilskuddene på avtalen. Det gjelder både i forhold til provenytap på statsbudsjettet og i sin virkning på foretaksøkonomien i jordbruket, og det er enklest administrativt. Skatt er ikke forhandlingstema, men forslag til vedtak er likevel med i proposisjonen, fordi avtalepartene har lagt forslaget til grunn både for rammen og fordelingen av den. I avtalen gjennomføres flere forenklinger, delvis med utgangspunkt i forslagene i rapporten fra Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning om forenkling og målretting. Dette arbeidet skal fortsette. Det er nødvendig og er en naturlig del av Regjeringens forenklingsarbeid. Jeg har merket meg at et bredt flertall i innstillingen ser overgang til toårige avtaler som et viktig forenklingstiltak og ber departementet vurdere en slik overgang i jordbruksforhandlingene neste år. En slik vurdering vil bli gjennomført. Toårige avtaler har flere sider, men mindre hyppige endringer i et omfattende og komplisert rammeverk vil bidra til å øke forutsigbarheten for de næringsdrivende. Det er ikke minst viktig for investeringer i en så langsiktig næring som jordbruket er. Samtidig kan det bidra til å dreie næringens fokusering bort fra rettigheter i forhold til avtalesystemet og mer mot selve næringsdriften og markedsmulighetene. Jeg vil også peke på det miljøarbeidet som skjer i avtaleregi. Fra 2003 blir det innført krav om miljøplan for alle foretak som søker produksjonstilskudd. Dette skal bidra til å målrette innsatsen i forhold til lokale miljøutfordringer og øke næringens fokus på miljøarbeidet. Dette skal samordnes så godt som mulig med annet plan- og kvalitetsarbeid for å minimere byråkratiet. Det er endrede handlinger og bedre resultater som er målet. Kulturlandskapet er sentralt i det norske landskapet og Norge som reiselivsprodukt. Folk som reiser med ferge fra Hellesylt til Geiranger – kanskje noe av det vakreste naturlandskapet Norge kan vise fram – legger merke til at guiden bruker det meste av tiden til å orientere om kulturlandskapet langs ruta, om virkninger av jordbruk som gir landskapet historie og kultur. Som et kollektivt gode kompenseres i avtalen all produksjon av kulturlandskap på lik linje. Jeg er også glad for at flertallet støtter Norges Turistråds arbeid med å markedsføre Norge som turistmål i eget land, og at dette må utvikles med støtte fra reiselivsnæringen og offentlig sektor utenfor avtalen. Til slutt vil jeg understreke betydningen av å øke mangfoldet i jordbruket. Det gjelder både i matproduksjonen og i annen næringsutvikling. Satsingen på verdiskapingsprogrammet videreføres. I neste fase skal tilknytningen til volum- og non-food-segmentene vurderes. Det tas sikte på å øke integreringen av eksportsatsingen og å øke næringsmiddelindustriens deltakelse. Næringsmiddelindustrien er svært viktig, og derfor er dette leddets konkurransevilkår godt ivaretatt i avtalen generelt. Det økologiske jordbruket skal videreutvikles. I avtalen har partene lagt vekt på å fjerne flaskehalsene, som er viktig for at målet om 10 pst. økologisk areal skal kunne nås. Avtalen legger også til rette for en betydelig økning i satsingen på bioenergi. Dette gir jord- og skogbrukere en mulighet til å bli leverandører av fornybar energi. Det kan redusere samfunnets avhengighet av fossil energi og er en satsing som har gitt veldig gode resultater i Sverige. Men jeg vil understreke at dette ikke skal være en satsing det offentlige skal ha ansvaret for. Som i øvrige deler av jordbruksavtalen legges det til rette for dem som ønsker å satse med egne ressurser og kompetanse for å skape seg en næring på eget ansvar.