Tage Pettersen (Høyre), 2021-10-20:
I forrige uke overleverte Erna Solberg nøkkelkortet til et land i god stand. Sysselsettingen øker, ledigheten går ned, og 5 000 flere fullfører skolen hvert eneste år. Grunnlaget er lagt for videre vekst framover. Den nye regjeringen overtar et Norge som på mange områder går godt, og det ligger i ryggmargen til Høyre at vi etter vår vakt skal overlevere landet i en bedre forfatning enn da vi selv overtok. Det siste Høyre gjorde i regjering, var å legge fram et statsbudsjett som legger til rette for trygge og gode liv i hele landet, gjennom å legge grunnlaget for flere jobber i privat sektor, gjennom å gi folk og bedrifter kompetansen de trenger, gjennom å sette fart på omstillingen mot et grønnere og mer digitalisert samfunn og gjennom å se de svakeste. Den nye regjeringen skriver at den skal gjennomføre en tillitsreform. I samme plattform viser den imidlertid null tillit til at lokalpolitikerne selv kan bestemme hvordan de ønsker å løse sitt kompetansebehov eller anskaffe tjenester til sine innbyggere. Regjeringen viser med all tydelighet at systemet er viktigere enn enkeltmennesket – gjennomgående i regjeringserklæringen. Allergien Arbeiderpartiet – og nå også Senterpartiet – har mot de private, trumfer barnas behov. Det viktigste for et barn som må tas hånd om av barnevernet, er god omsorg og gode rammer, men dette kommer åpenbart i andre rekke for regjeringen, som synes det er viktigst hvem som leverer tjenestene. I regjeringsplattformen er det mange paradokser. Et av dem er at det blir distriktene som blir mest skadelidende, siden det i utgangspunktet er de som har minst tilgang på kompetent fagpersonell, samtidig som de nå skal avslutte bruken av konkurranseutsetting. Dette skjer samtidig som kommunene får økt ansvar i barnevernsreformen. Et annet er at regjeringen vil avslutte bruken av konkurranseutsetting, samtidig som den skal sikre ideelle virksomheter langsiktige avtaler med det offentlige. Hvordan er dette mulig, og hvorfor er det bedre med et monopol bestående av ideelle enn et bredt mangfold? Og hva med alle de områdene hvor de ideelle i dag ikke tilbyr tjenester? Var det virkelig barnas beste som lå til grunn da man satt i Hurdal og ble enige om disse konkrete punktene? Et tredje område er at Arbeiderpartiet og Senterpartiet skriver at det er en prioritert oppgave å sikre god kompetanse. Hvor troverdig er dette? Fram til i dag har ikke Arbeiderpartiet villet snakke om noe annet enn øremerking av stillinger og antall ansatte på dette feltet. Det har vært Høyre som har snakket om og bevilget penger til økt kompetanse i barnevernet. Beskjeden var tydelig da KS møtte til høring i Stortinget knyttet til forslag om en gransking av barnevernet. De sa at vi «vet nok om hva som ikke er bra nok». Videre argumenterte de for behovet for en faglig utvikling av tjenesten. For meg og for Høyre betyr det at svaret på utfordringene som avdekkes i barnevernet, er noe annet enn øremerking av flere stillinger, fordi flere folk ikke nødvendigvis er det samme som økt kompetanse eller bedre kvalitet. Med Høyre i regjering var nettopp økt kompetanse for de ansatte i barnevernet en av de aller viktigste satsingene for å møte de utfordringene barnevernet står overfor. En ny kompetansereform for barnevernet har vært ute på høring, og det jobbes nå med utviklingen av mastergrad for barnevern. Mastergrad vil gi en større juridisk kompetanse i tjenesten, og det er helt nødvendig, for barns rettssikkerhet er fortsatt ikke godt nok ivaretatt, ifølge rapporter fra bl.a. Riksrevisjonen. Derfor foreslo regjeringen Solberg 77 mill. kr for å innføre kompetansebehov for de ansatte i barnevernet i statsbudsjettet for 2022, og vi vil også opprette 300 nye studieplasser til barnevernfaglig mastergrad. Helt til slutt vil jeg komme med en utfordring, og da på likestillingsfeltet. Da likestilling under Erna Solberg ble flyttet til Kulturdepartementet, uttalte nåværende kultur- og likestillingsminister at dette var hårreisende, pinlig og drøyt, og at: «Likestillingspolitikken har ingen ting å gjøre i Kulturdepartementet». Da er utfordringen og spørsmålet om dette betyr at den nye regjeringen nå har tenkt å tilbakeføre likestilling til barne- og familieministeren, ettersom Trettebergstuen åpenbart mente at kulturministeren ikke burde ha ansvar for dette området.