Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-06-14:
Svekkelsen av skoletilbudet i kommunene har pågått lenge. Omfattende bygningsmessig forfall bærer bud om vedlikeholdsbudsjetter som ikke dekker behovet. Mangel på – og mangelfullt – utstyr preger mange elevers skolehverdag. For få lærerstillinger og for få timer rammer i økende grad et økende antall elever. Denne utviklingen viser frem driftsbudsjetter som heller ikke dekker behovet. I kjølvannet av trange budsjetter dukker også skolenedleggelsene opp – 600 skoler er nedlagt siden 1986. Mange elever har gjennom skolenedleggelse fått lang skolevei. Mange elever bruker for lang tid til og fra skolen, og tilknyttet belastningen ved reisetiden opplever også mange elever mobbeproblemer. Dessverre er de økonomiske problemene i mange kommuner åpenbart store og økende. Det er derfor fare for at skoletilbudet settes under ytterligere press, og at flere skolenedleggelser kan ramme mange elever – med økt reisetid som resultat. Gode hensikter til tross: Forslaget fra forslagsstillerne kan faktisk medføre ytterligere skolenedleggelse. Det illustrerer at som virkemiddel mot skolenedleggelse er ikke maksimalgrense for reisetid særlig egnet, etter vår mening. Fremskrittspartiet understreker at innenfor dagens lov- og rammeverk er det viktig at de totale offentlige kostnader forbundet med endringer i skolestrukturen, blir synliggjort. Det betyr at vi må gjøre slutt på svarteper-spillet om eleven, der skoleeier kan regne frem utgiftsmessig reduksjon i sitt skolebudsjett som samtidig er utgiftsmessig økning hos andre enheter i samme kommune eller annen kommune. Den enkleste og sikreste måten å få ordnet dette på, er å la statlige penger – penger som i dag kanaliseres gjennom kommunale budsjetter – gå direkte til elevene. I helsesektoren heter dette innsatsbasert finansiering, og blir nå økt fra 55 pst. til 60 pst. av sykehusenes inntekter. Et slikt system vil Fremskrittspartiet ha i utdanningssektoren. Når eleven blir kunde, utstyrt med statlige penger, blir det etterspørselen i elevgrunnlaget som avgjør lokalisering og drift, ikke lokalpolitiske prioriteringer der skoleformål kan oppleve å bli nedprioritert. Men Fremskrittspartiet understreker at i tillegg til endret finansiering trenger også brukerne – elever og foreldre – ny lovgivning. Vi trenger en skolelov for alle elever, slik vi kjenner det i Sverige. Vi trenger en skolelov som åpner for konkurranse og derved mangfold i norsk skole. Langt større grad av fritt valg vil også gi endret finansieringsmodell full kraft. Det blir da økonomisk mulig for andre enn kommuner å starte og drive skole. Fremskrittspartiets løsning åpner for mangfold gjennom muligheter. Et åpent mangfold i konkurranse om elever vil ikke bare gi kortere reisetid, men også bedre kvalitet. Jeg har et godt eksempel fra mitt eget hjemfylke, kommunen Austevoll – en liten kommune, lokalisert på flere store og utallige små øyer ute ved kysten sør for Bergen. Da det kom bro til øya Stolmen for et par år siden, kvitterte flertallet i kommunestyret med å legge ned skolen på Stolmen. Foreldrene vil drive skolen videre, og har søkt om etablering av privatskole, en kyst- og naturskole. De har nå flere hindringer å passere. Først må etablering etter privatskoleloven godkjennes, eventuelt som forsøk. Deretter må de søke om penger – penger som de samme elevene i hovedsak vil få dersom de reiser til kommunens skole, som altså er lokalisert et godt stykke unna. Får de ja, blir det igjen skole på Stolmen. Der som andre steder er grendeskolen «limet» i lokalsamfunnet. Etter Fremskrittspartiets syn skal det ikke være slik at etablering av skole som alternativ til lang skolevei skal være avhengig av politikeres og byråkraters nåde. Vi bør endre systemet. Brukerne bør styre mer enn lokalpolitikerne. Jeg tar derfor opp Fremskrittspartiets forslag om å legge frem sak om et nytt lovverk og et nytt finansieringsopplegg for grunnskolen og den videregående skole.