Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2009-12-14:
I dag, helt på tampen av 2009, er temaet Riksrevisjonens rapport om den årlige revisjon og kontroll for budsjettåret 2008. Stortinget ser bakover i tid og utfører dermed en av sine viktigste oppgaver: kritisk tilsyn med bruk av bevilgede midler. På sett og vis begynte denne kontrollvirksomheten for alvor i juli 1824. Da behandlet Stortinget statsregnskapene for perioden 1815–1818, og kom bl.a. med kritikk over forsinkelsene i revisjonsarbeidet. I august 1827 var turen kommet til statsregnskapene for 1819 og 1820. I dag går kontrollarbeidet fortere og lettere. For Riksrevisjonens del skjer det i samsvar med moderne lovgivning og ikke minst i tråd med internasjonalt anerkjente standarder. Men det historiske perspektivet fortjener litt tid og rom innledningsvis og gjennom innlegget, nettopp for å sette denne delen av Stortingets virke på kartet og makt og funksjon inn i en større sammenheng. Norsk historie siden 1814 er en historie om offentlig sektors ekspansjon. De offentlige utgiftenes andel av brutto nasjonalprodukt har økt. Det samme har inntektene. Jo større statsbudsjettet blir, både absolutt og relativt til verdiskapingen, jo viktigere blir det å føre kritisk tilsyn med at de demokratisk bevilgede midlene faktisk blir brukt og investert i samsvar med Stortingets føringer og forutsetninger, vilje og vedtak. Jeg vil også få tilføye at i tider med flertallsregjering blir kontrolloppgaven ytterligere viktigere og aktualisert. Det påhviler etter mitt skjønn kontrollkomiteen et spesielt ansvar for å kontrollere at Stortingets vedtak blir fulgt opp etter gjeldende lover og regler. Stortingets rett og plikt til å utøve slik kontroll har det derimot ofte og lenge stått strid om. Dette har delvis handlet om balansen mellom statsmaktene, mellom den utøvende makt og regjeringen og den bevilgende og kontrollerende makt, Stortinget. I sin historie om Riksrevisjonens første 150 år skriver Tim Greve at loven om statens revisjonsvesen i 1918 betydde avslutningen på den lengste behandlingen noen enkeltsak har hatt i forfatningens historie, nemlig forholdet mellom storting og regjering, i stort gjennom nesten 100 år. Da hadde striden mellom de to statsmaktene endelig stilnet av, og ingen var lenger i tvil om at Stortinget hadde den ledende stillingen. Men like fullt: 90 år etterpå er det noen historier som gjentar seg, f.eks. når det gjelder Regjeringens skepsis til Riksrevisjonens kompetanse og innsynsrett. I 1845 nektet f.eks. Kirkedepartementet å svare på revisjonens spørsmål om bruken av et stipend som var gitt til tre vitenskapsmenn, til utenlandsreiser i 1839. Helt konkret var det lektor Jonas Collett som hadde fått et stipend på 800 spesidaler, på det vilkår at han skulle oppholde seg i utlandet i 18 måneder. Men hadde han det? Det ville revisorene vite. Departementet mente at det ikke hadde noen plikt til å opplyse nærmere om det. Dette synet var uantakelig for Odelstinget, skriver Greve, og etter en ganske skarp uttalelse måtte Kirkedepartementet bøye unna. I dag er dette problemfeltet aktualisert på nytt. En enstemmig komité støtter Riksrevisjonens kritikk av manglende innsyn i dokumenter som gjelder risikoanalyser i Miljøverndepartementet. Komiteen understreker at Riksrevisjonen må – og skal – ha tilgang til de opplysningene og innsyn i de dokumentene som trengs for å kunne utføre de oppgavene de er pålagt på Stortingets vegne. Isolert sett er denne saken kanskje liten, akkurat som anekdoten fra 1845. Men de er like og ikke minst grunnleggende, rent prinsipielt og konstitusjonelt: Disse enkeltsakene lyser opp motsetninger mellom statsmaktene og ender med at Stortinget slår fast sin ledende stilling, for å si det med Riksrevisjonens historiker Tim Greve. Jeg vil dvele litt ved det faktum at revisjonen nektes innsyn i dokumenter hos Miljøverndepartementet. Denne saken er heller ikke enestående. I morgen skal komiteen avgi en sak om innsyn for Sivilombudsmannen. I begge sakene hevder departementene og Regjeringen at det er de som definerer hvilke dokumenter som skal være tilgjengelige for Stortingets oppnevnte kontrollører. Men hvor effektiv og hvor reell kan en kontroll være om det er forvaltningen som skal definere tilgangen til dokumenter og underlagsmateriale? Jeg er derfor veldig glad for at det ser ut til å være full konsensus i denne salen om at det er kontrolløren som må bestemme hvilke dokumenter som er relevante eller ikke. Den kritikken som kommer Miljøverndepartementet til del i denne innstillingen, er til dels skarp på dette punktet. Da må jeg få tilføye at det er tilfredsstillende å merke seg at man på alle andre felt går fri fra vesentlig kritikk. For Miljøverndepartementets del er det altså sånn at spørsmålet om manglende innsyn gjelder ulike risikovurderinger knyttet til internstyring. Det kan være fristende å spørre hvilke politiske risikovurderinger departementet gjorde seg da de bestemte seg for å nekte Riksrevisjonen innsyn her. Hva er det som gjør at erfarne statsråder både i Miljøverndepartementet og i Olje- og energidepartementet, som attpåtil er fornuftige og skikkelige folk, plutselig finner det formålstjenlig å nekte våre kontrollorgan innsyn? Jeg tror det er greit å fastslå at sviende kritikk fra et samstemt storting i hvert fall er premien, og at moralen er at dette temaet aldri kommer til å bli uaktuelt. I skjæringspunktet mellom de to statsmaktene må derfor Stortinget verne om innsyn og demokratisk kontroll. Det går flere debatter knyttet til kontrollørenes rett til innsyn. Og det er sånn at det finnes unntak i lovverket. Det største problemet med unntak for innsyn er de gråsonene disse unntakene skaper, noe disse konkrete sakene viser i praksis. Dette er et argument for fullt og uinnskrenket innsyn fra kontrollørenes side – en praksis som også er godt kjent i mange andre land. Apropos Stortingets ledende stilling: Johan Sverdrup arbeidet lenge og trofast med å styrke de daværende statsrevisorene i tiden og striden som førte fram til parlamentarismens gjennombrudd. En tid var han også formann i militærkomiteen. Det vervet hadde gjort ham overbevist om at Forsvaret var en sektor der det var sannsynlig at man kunne finne eksempler på uheldige administrative avgjørelser og overdreven pengebruk. Derfor var Sverdrup gjennomgående opptatt av å forsterke Statsrevisjonen – som det het helt fram til 1938 – med militært sakkyndige. En av hans seiere var å bidra til å få oberstløytnant Hjorth valgt til revisor. Blant embetsmennene var det også militærfaglig kompetanse tidlig på 1800-tallet, blant dem løytnant Boyesen og kaptein Prydz. Og de leverte varene: Halvparten av Statsrevisjonens antegnelser i 1880 gjaldt militærvesenets regnskap. I 1881 var 60 pst. av merknadene knyttet til Forsvarets budsjetter. Dette økte på fram til 1888. Da gikk revisor og oberstløytnant Hjorth ut av Statsrevisjonen. Igjen ser vi paralleller – dessverre. Riksrevisjonens merknader til Forsvarsdepartementet er til dels alvorlige, dels preget av å være såkalte gjengangere. En samlet komité slutter seg i stort til Riksrevisjonens kritikk. I 2008 ble det brukt 32,6 milliarder kr på forsvar – et stort pengebeløp i alle henseender. Formålet går til kjernen av statens ansvar: forsvar av land og folk, demokrati og rettigheter – vår frihet. Det er derfor frustrerende å se at både antall merknader og grad av alvor er tilnærmelsesvis like stort nå som det var på 1880-tallet. Omfattende rot med fakturaer, alvorlige brudd på bevilgningsreglement, bevisst igangsetting av uferdige systemer, dårligere oversikt over egen materiellbeholdning, dyre flygere i ikke flygende stillinger, manglende betaling – jeg tror jeg vil bruke begrepet «umusikalsk» når ordene «staten», «forsinkelsesrenter» og «inkasso» dukker opp i samme setning, der staten er den som er skyldneren – og i tillegg betydelige ikke innrapporterte midler, bare for å nevne noe. Dette tegner et bilde av en etat som ikke har nødvendig kontroll og styring – forhold som er helt uholdbare, spesielt når vi snakker om landets forsvar. Særlig vekt blir lagt på de merknadene som sår tvil om Forsvarets operative evne. Vi legger selvsagt merke til statsrådens svar om at dette ikke går ut over Forsvarets operative evne, og tar det til etterretning. Jeg tror at jeg for egen del vil tilføye to ting: For det første kan dette umulig styrke den. Og i utvidet betydning er Forsvaret avhengig av både tillit og oppslutning for nødvendig styrking av budsjettene. Denne typen revisjonsrapporter bidrar ikke positivt i så måte. Jeg vil derfor innstendig oppfordre departementet til å gi arbeidet med å rydde opp i dette høyeste prioritet. En samstemt komité ber videre Riksrevisjonen følge opp kritikken av denne kjernevirksomheten i staten – forsvar av land og folk – og melde tilbake i neste utgave av Dokument 1. Alle stortingsrepresentanter står – for å si det med Isaac Newton – på skuldrene til kjemper. Kanskje gjelder dette spesielt dem av oss som er medlemmer i kontroll- og konstitusjonskomiteen. For historien om det norske konstitusjonelle folkestyret og Stortinget som statsmakt er drevet fram av menn med prinsipielt klarsyn – og av sparepolitiske hensyn. Det siste var ikke minst viktig da Stortinget i 1821 vedtok den første instruksen for statsrevisorene. Offentlige midler skal ikke sløses med, skal ikke sløses bort; offentlige utgifter skal kun og nøyaktig brukes i samsvar med Stortingets vedtak og vilje. Dette tankemønsteret er tidløst, men bør være enda mer i tiden nå enn tidligere. For, som sagt, med stadig større statsbudsjett øker også farene for feil og fusk og brudd med lover og forskrifter og budsjettvedtak. Det kanskje alvorligste forholdet knyttet til gjennomgangen av statsbudsjettet for 2008 kommer i forbindelse med Nav. Dette blir behandlet som en egen sak, med egen høring på nyåret. Jeg vil likevel knytte noen få generelle merknader til dette. Vi snakker her om at ca. en tredjedel av regnskapet for det norske statsbudsjettet for 2008 er i så dårlig forfatning at det ikke blir godkjent. Det stilles ytterligere store spørsmål ved om folk får den hjelpen de har behov for og krav på, og om offentlige midler blir brukt på en forsvarlig og etterprøvbar måte. Hadde dette vært en organisasjon som hadde søkt om statsstøtte, eller et u-land som vi yter bistand til, tør jeg våge påstanden at man ville fått betydelige problemer med neste års utbetalinger. Alt i alt: Mye er bra, og mye fungerer, men det er også store og alvorlige mangler som Norge anno 2008 burde ha vært foruten. Det er derfor dagens sak er uhyre viktig. Det er derfor denne debatten er uhyre viktig. Og det er derfor Riksrevisjonen er et stadig viktigere organ i norsk samfunnsliv. Sist, men ikke minst, bidrar dette ordskiftet til å bekrefte og befeste Stortingets rolle og funksjon: I konstitusjonell likevekt skal Stortinget se framover, legge sentrale premisser for samfunnsutviklingen og beskjeftige seg med de lange linjer. Men nær sagt samtidig må Stortinget ha øyne i nakken og se bakover, se til at det man hadde vedtatt, skjedde. I dette skjæringspunktet mellom framtid og fortid er det at Stortinget befester sin ledende stilling i dag.