Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-12-11:
Dagens budsjettdebatt er den første store debatt om kirke-, utdannings- og forskningspolitikk i denne stortingsperioden. Det kan være grunn til å spørre om vi i dagens debatt ser noen politiske prioriteringer for kommende fireårsperiode. Kristelig Folkeparti har i denne perioden valgt å gå inn i et regjeringssamarbeid med Høyre og Venstre. I Sem-erklæringen finner vi det politiske grunnlaget for dette samarbeidet. For Kristelig Folkeparti er det viktig å framheve at skolen skal gi kunnskap, kompetanse og kreativitet. Derfor er det riktig å ha fokus på kvalitet, læringsmiljø og mangfold. Men det er like viktig for Kristelig Folkeparti å peke på at læring er en livslang prosess. Den gode skole skal formidle kulturarv, allmenndannelse, verdier og kunnskap, men også hjelpe barn til mestring, utfoldelse og sosial utvikling. Dette krever et helhetlig læringssyn som tar utgangspunkt i barnets verdighet, evner og muligheter. En skolepolitikk som ikke tar utgangspunkt i enkelteleven, vil fort miste fokus. Budsjettet for 2002 er noe spesielt. Regjeringsskiftet etter valget gjorde at mye av premissene og grunnlaget er gitt av den avgåtte Stoltenberg-regjeringen. Samarbeidsregjeringen hadde liten tid og begrenset mulighet til å sette sitt preg på budsjettet. Likevel er det satsinger her som varsler nye og viktige prioriteringer. Det viktigste signalet er viljen til å øke timetallet på barnetrinnet for bl.a. å bedre lese- og skriveopplæringen. Den nye PISA-undersøkelsen viser at vi har en jobb å gjøre her. OECD-undersøkelsen viser også behovet for å jobbe med skolens læringsmiljø. Mange elever klager på ødeleggende uro i skolen. Prosjektet «Verdier i skolehverdagen» griper rett inn i denne utfordringen. Videre styrker Regjeringen mangfoldet ved å øke bevilgningene til private høgskoler, og samarbeidspartiene følger opp i innstillingen med økte midler til de private skolene. Studiefinansieringen bedres ved å øke kostnadsnormen og opprettholde et basisstipend på 30 pst. til alle, uavhengig av om studenten klarer eksamen. Forskningsopptrappingen til gjennomsnittlig OECD-nivå innen 2005 står ved lag, og det gis skattelette for FoU-tiltak for å øke næringslivets forskningsinnsats, samtidig som Forskningsfondet økes. Så har Samarbeidsregjeringen vist vilje til å satse på Den norske kirke ved å sikre midlene til den lokale kirke, foreslå flere stillinger og starte på prosjekter for en bedre dåpsopplæring. Disse prioriteringene viser at Kristelig Folkeparti har påvirkningskraft på samarbeidspartienes politikk. I dagens budsjettinnstilling opplever vi et flertall bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Dette flertallet har én felles prioritering: økt stipendandel i studiefinansieringen. Men denne omprioriteringen på om lag 220 mill. kr har kostet dyrt, og jeg er ikke sikker på om flertallet er like klar over konsekvensene av sine budsjettkutt. Jeg opplever en manglende vilje hos flertallet til å konkretisere kuttene, noe vi ser både i kuttet på landslinjene i videregående skole, til Kirken og til morsmålsopplæringen. Flere steder henviser flertallet til at er kuttene for alvorlige, må Regjeringen gjerne komme tilbake med nye anslag i revidert nasjonalbudsjett våren 2002. I tillegg forsøker flertallet å redusere smerten ved å øke bevilgningene til studentboliger og nordisk utdanningssamarbeid i nysalderingen av budsjettet for 2001 og overføre disse bevilgningene til 2002. Vi som har fulgt budsjettprosessen på nært hold i komiteen, ser klart det overordnede politiske ønsket om å påføre Regjeringen et tydelig nederlag. Det må vi i Kristelig Folkeparti selvfølgelig akseptere, men da forventer jeg også at flertallet er tydelig på hvordan inndekningen skal skje og ikke forsøker å bagatellisere eller skyve ansvaret over på Regjeringen. Det har skjedd flere ganger og vitner om manglende politisk mot. Et annet interessant spørsmål er om dagens flertall vil være styrende for utdanningspolitikken framover. Det tror ikke jeg, for til det er motsetningene for store, f.eks. når det gjelder synet på eksamen og vurdering i grunnskolen, morsmålsopplæringen og private skoler. Dette flertallet har lite felles politikk utover økt stipendandel. Dette bekrefter inntrykket av at resultatet er klart politisk motivert. Men det betyr også at det ikke er noe utdanningspolitisk flertallsalternativ til samarbeidspartienes politikk, og at Regjeringen har gode muligheter for å prege de store linjene i utdanningspolitikken i denne stortingsperioden. Et flertall bestående av Arbeiderpartiet, SV, Senterpartiet og Fremskrittspartiet har gått sammen om å øke stipendandelen for studentene med 10 pst. Samtidig har de blitt enige om en konverteringsordning. Arbeiderpartiet foreslo en konverteringsordning uten sosial profil, der den som ikke bestod sin eksamen, mistet hele stipendet sitt. Nå har Arbeiderpartiet moderert sin ordning, studenten mister 15 pst. om hun eller han ikke består eksamen. Flertallet har etter Kristelig Folkepartis mening på budsjettet for neste år prioritert en to måneders gevinst for studentene ved innføringen av økt stipend. Dette har kostet dyrt. Det har kostet dyrt for elever på folkehøyskoler, minoritetsspråklige elever i grunnskolen, studenter med boligproblemer og elever ved de mange landslinjene rundt omkring i landet. Det har også kostet dyrt for Kirken, som nå er nødt til å ta den tunge byrden med å finansiere andre sektorer som partiene ønsker å satse på. For å finansiere deler av stipendet har flertallet dessuten valgt å dele stipend og lån til studentene i månedlige utbetalinger. Dette har samarbeidspartiene vært skeptiske til, da det bærer preg av sterk statlig kontroll med studentenes økonomi, fordi man ikke lar studentene forvalte sitt eget lån. Nå ser vi også at 50 000 studenter ved private høgskoler og ved studiesteder i utlandet kan få dårligere råd som følge av den nye betalingsmodellen. Selv om man har bestemt at halvparten av pengene skal utbetales ved semesterstart, er ikke dette nok til at studentene har råd til å betale semesteravgiften ved skolestart. Også utenlandsstudentenes interesseorganisasjon ANSA mener dette forslaget vil gjøre det mindre gunstig å reise ut for å studere. Det samme kan sies om studenter som trenger bolig i pressede markeder hvor tre måneders depositum ofte er påkrevd. Disse problemene har også ført til at studentorganisasjonene har vært avvisende til denne ordningen. Sist månedlige utbetalinger ble foreslått i 1994, gikk SV imot. Den gangen gikk SVs Øystein Djupedal ut og sa at dette forslaget var i nærheten av en provokasjon. Men det er ikke bare i forhold til månedlige utbetalinger at SV har snudd. Også når det gjelder konverteringsordningen, har SV nå akseptert en modell de tidligere har vist sterk prinsipiell motstand mot. SV har altså gjort en stor snuoperasjon på svært kort tid. Og det er jo litt forunderlig at når SV ønsker å ha politisk innflytelse, går de sammen med Fremskrittspartiet for å få det til. Mange studenter vil ha glede av økt stipend. Men når vi innfører konverteringsordningen før kvalitetsreformen er på plass, betyr det at mange studenter ikke får den forutsatte oppfølging fra sin studieinstitusjon. Dette vil føre til at noen studenter faktisk går ned i stipend, fordi de før ville fått 30 pst. stipend uansett, mens de nå bare vil få 25 pst. om de stryker. Samarbeidsregjeringen varslet at stipendandelen skal trappes opp fra 30 pst. i forbindelse med gjennomføringen av kvalitetsreformen, og at økningen utover 30 pst. skal gjøres avhengig av avlagte vekttall. Alle studenter skal fortsatt være sikret et basisstipend på 30 pst. Flertallet viser ingen vilje til å satse på Den norske kirke. Kristelig Folkeparti har påpekt to viktige prioriteringer i kirkepolitikken framover. For det første: Vi må få en styrking av dåpsopplæringen. Bare gjennom en god og aktiv dåpsopplæring kan folkekirken overleve. Dette har også Kirkemøtet understreket. For det andre: Kirken trenger økt bemanning for å kunne imøtekomme behovet for kirkelige tjenester, men også for å gi sine ansatte tidsmessige arbeidsvilkår. Begge disse prioriteringene forutsetter økte ressurser. Jeg konstaterer dessverre at Den norske kirke ikke vil få tilstrekkelig med ressurser hvis dagens flertall får fortsette. Det viser etter min mening hvor nødvendig det er å komme videre i arbeidet med å gi Den norske kirke en selvstendig kirkeøkonomi..