Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2010-02-09:
Overordnet er planleggingsarbeidet i Norge et forsøk på å finne en balanse. Det skal være en balanse mellom allmennhetens tilgang til flotte områder og eiendomsretten – folks rett til å forvalte det de selv har – og statens behov for en viss overordnet kontroll og lokalt selvstyre. Jeg er generelt skeptisk til at man skal la enkeltsaker styre for mye av den politiske dagsordenen, men av og til er det sånn at enkeltsaker kan være med på å illustrere svakheter, problemer og utfordringer med det rådende regelverket. Denne interpellasjonen tar utgangspunkt i nettopp en slik enkeltsak, en enkeltsak som omhandler en Bamble-mann fra Telemark, som for ca. ti år siden opplevde noe vi alle frykter, nemlig å bli handikappet. Han skulle ut og fikse noe i hagen sin, falt ned fra et tre og ble lammet fra livet og ned. Han bor vakkert til på et område hvor familien har hatt tomt i 100 år, og hvor det er bebyggelse rundt. Men etter at han havnet i rullestol, ble det åpenbart at bygningen som sto der allerede, huset til familien, ikke var egnet, ikke var tilrettelagt for hans bruk. Isteden måtte han flytte inn i en rekkehusleilighet som de også disponerte – en rekkehusleilighet som både var brannfarlig, som ikke var tilrettelagt, og som i praksis var en fengselscelle hvor han måtte oppholde seg så å si døgnet rundt. Familien ble splittet, for det var ikke mulig for dem å få plass på samme boareal. Én del av familien kunne fortsatt bo i den gamle, ikke-tilrettelagte boligen, mens denne mannen måtte bo i familiens rekkehusleilighet, som heller ikke var tilrettelagt. Det naturlige da er selvfølgelig at man spør kommunen der man bor, om man får lov til å bygge en tilrettelagt bolig. Av forskjellige årsaker var det ikke mulig å tilrettelegge den gamle boligen. Man måtte søke om å få lov til å bygge en ny, tilrettelagt bolig på området, et område som er innenfor 100-metersbeltet, men som er tett bebygget fra før – hvor det er boliger og det er gitt tillatelser til utbygginger og utbedringer i flere år. Svaret fra teknisk komité i kommunen – etter at de hadde vært på befaring på området, etter at de hadde snakket med kommuneadministrasjonen og forhørt seg om mannens situasjon – var ja! Dette skal vi få til. Det var lokalpolitikere som kjenner kommunen sin, lokalpolitikere fra alle partier som er representert på Stortinget. De kjente mannen, historien, området, de hadde bodd der, hadde vokst opp der, vært der, ferdes der. Kommunens tekniske komité sa ja, dette skal vi få til. De brukte lokal sunn fornuft. De sa at de skulle gi en dispensasjon i dette tilfellet, for tungtveiende helse- og sosialpolitiske hensyn lå til grunn. Fylkesmannen i Telemark så det ikke på samme måte. Fylkesmannen, som er satt til å forvalte statens planer og statens regler, mente at her forelå det ikke en grunn til dispensasjon. Eksplisitt forelå det i det gamle regelverket ikke noen som helst grunn til at man skulle hensynta helse- og sosialpolitiske aspekter. Fylkesmannen i Telemark overprøvde og overkjørte det lokale selvstyret. Settefylkesmannen i Aust-Agder befestet og bekreftet det fylkesmannen i Telemark hadde sagt, og statsråden som fikk saken på sitt bord, nektet – selv om han hadde mulighet til det – å gå inn og overprøve saken til fordel for mannen som ønsket å bygge en tilrettelagt bolig. Hva er det denne saken illustrerer? Jo, jeg tror den illustrerer både en større og en mindre problemstilling. La meg ta den større problemstillingen først: Det er ikke tvil om at man trenger et nasjonalt rammeverk for planlegging. Det er ikke tvil om at man må ha en politikk som til en viss grad er restriktiv for å hindre at man tetter igjen noen av de mest verdifulle områdene vi har i Norge. Men etter min mening er det heller ikke tvil om at balansen har blitt forrykket, at byråkratiet og regelverket har blitt for rigid – at det er for vanskelig å bruke lokalt skjønn. Jeg vil nesten gå så langt som til å si at det er nesten umulig å bruke sunn fornuft i kommunene før fylkesmannen kommer og knakker på døra og sier at her skal det være annerledes. Det andre poenget er at det kan være vanskelig å kjenne hele landet godt når man sitter i stortingssalen og skal forsøke å se seg rundt. Det er tross alt sånn at en av fordelene med lokaldemokratiet er at vi velger folk som bor i kommunen, som er der, som oppholder seg der, som møter folk og naboer, som kjenner lokalsamfunnet sitt. Stortingspolitikerne ser i beste fall en plan eller et kart eller et regelverk. Derfor er også reglene nasjonalt sett lite tilpasset lokale forhold. Det tredje poenget er at dispensasjonsretten med den nye plan- og bygningsloven fortsatt blir praktisert for strengt. Det er for liten anledning for kommunene til å gi dispensasjoner basert på lokal fornuft og lokalt skjønn. Så er det det mindre poenget: Saken med mannen fra Bamble er ikke en unik sak. Det er selvfølgelig ikke spesielt mange saker som dreier seg om muligheten til å bygge tilrettelagte boliger på områder som i utgangspunktet er omfattet av ganske strenge reguleringer, men sakene fins! Det har vært ganske vilkårlig hvorvidt sakene har ført til at klager har fått medhold – eller utbygger har fått medhold – eller sånn som i dette tilfellet, at utbygger ikke har fått medhold i utgangspunktet. Det betyr at presiseringen i den nye plan- og bygningsloven, hvor man går bort fra en generell formulering om særskilte vilkår for å gi dispensasjon til å si at man kan legge vekt på også helserelaterte årsaker, er god, men sannsynligvis ikke god nok. Det er et problem at loven samtidig sier to forskjellige ting: På den ene siden gjør loven det vanskeligere å bruke lokalt skjønn, vanskeligere på mange måter å gi dispensasjoner. På den annen side er loven krystallklar – og det er veldig bra – på at universell tilrettelegging og universell utforming skal ligge til grunn. Jeg tror at mange av dilemmaene vi står oppe i i dag, mye av frustrasjonen som er der ute, kunne bli løst nettopp ved å la lokale myndigheter og lokale politikere få lov til å ta mer av ansvaret for sine egne plan- og bygningssaker. Ved å delegere ansvaret nedover sier man i praksis at Stortinget kjenner ikke hver eneste kommune i dette landet. Stortinget kjenner ikke folk der. Stortinget kjenner ikke nødvendigvis områdene. Og selv om Stortinget skal legge rammeverket, må det allikevel være betydelige rom for lokalt skjønn, lokale tilpasninger og lokalt selvstyre.