Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2015-11-10:
Frafall har vært diskutert i denne salen mange ganger, det har vært omtalt i mediene mange ganger, og vi skolepolitikere er alle opptatt av det. Det er ikke uten grunn, for vi snakker om det mest sentrale suksesskriteriet for norsk skole. Det er det vi egentlig diskuterer, for dette betyr jo noe i den reelle virkeligheten – særlig for den enkelte elev som faller fra, men også for hvordan vi som samfunn skal lykkes med å ha en produktiv voksenbefolkning og folk som har jobb og klarer å tjene sine egne penger – i motsetning til f.eks. PISA-rangeringer, som ikke er en slik type suksesskriterium. Jeg har lyst til å berømme interpellanten, som tar opp et sentralt tema og som har satt seg veldig grundig inn i det. Det er lett å forstå når man hører innlegget til representanten Jan Bøhler. Men hvorfor er dette så vanskelig? Jeg tror i hvert fall én åpenbar grunn er at det er så forskjellige årsaker til hvorfor den enkelte faller fra. Av det følger at tiltakene også må være forskjellige, for det går ikke an å gjøre én konkret ting og tro at da synker frafallet. Det er muligens der vi kan ha gjort en feil og trodd at dette er lettere sagt enn gjort. Det er det ikke. Det er skrevet side opp og side ned om dette. Jeg er også litt i tvil om det går an å si at vi trenger mer kunnskap for å finne ut hva som fører til frafall, for det har vært dokumentert lenge hva dette handler om, etter min mening. Det handler for noen om at de er skoleleie, at skolen ikke tilfredsstiller det tilbudet ungdommen ønsker seg. Det gjelder også særlig mange av dem som går på yrkesfag, som opplever et svært – mange vil kalle det – teoretisk eller skolebasert opplegg med veldig lite praksis. De får ikke lærlingplass, og dermed er det blitt et frafall. Det kan være sosiale problemer som ikke har noe med skolen å gjøre i det hele tatt – problemer på hjemmebane, bolig, barnevern, den typen forhold. Det kan være psykiske problemer som den enkelte sliter med, og det kan være at man bare føler at nå ikke er det riktige tidspunkt å gå på skolen, at man ikke har noe motivasjon igjen, osv. Det enkelttiltaket som man i hvert fall fram til nå har ment har vært det som fungerer best, er å ha de grunnleggende ferdighetene på plass, for da er man satt opp og rustet til å gå inn i den videregående skolen. Da behersker man fagene, og da opplever man ikke nederlag i klasserommet. Det andre er mye tettere oppfølging generelt, særlig gjennom overgangene mellom barneskole og ungdomsskole og ungdomsskole og videregående skole. Vi må ha en bedre fagopplæring – det vil antageligvis hjelpe til med å bedre gjennomføringen – og det gjøres det masse med: Både forrige regjering og den nåværende regjeringen gjør mye med det. Skolehelsetjenesten er også viktig. Det er altfor få ansatt i skolehelsetjenesten i Norge. Har man psykiske problemer, er det vanskelig å få lavterskelhjelp. Det er vi alle klar over, men dessverre vil ikke denne regjeringen øremerke stillinger til skolehelsetjenesten, noe vi gjorde i 2013. Det er klart at det er vanskelig for skolen å løse problemer som handler om noe annet enn det som er skolerelatert. Da blir problemet vanskelig å løse, for da får man koordineringsproblematikk med en gang. Flere har i denne debatten vært inne på – og det har vel stått i mediene også – at det man har gjort mot frafall, nærmest er mislykket. Jeg tror det er å ta munnen litt full. Jeg tror at uten de tiltakene man har gjort, ville nok tallene vært større, for det er mange som får hjelp, og som holder på å droppe ut. Men det viktigste, tror jeg – uansett hvilken etat som har ansvaret, om det er skolen selv, eller om det er Nav, som ser ut til å være et godt virkemiddel – er at det som slår en når en snakker med ungdom som har kommet tilbake, eller som har vært på nippet til å falle ut, er at de peker på de voksne som var der, som passet på og hjalp dem med de utfordringene de hadde. De hadde nærhet til noen voksne i skolesystemet, eller systemet rundt, som gjorde at de klarte seg gjennom en vanskelig tid. De som ikke har det, som ikke har noen nære personlige relasjoner til folk rundt seg i skolesystemet, eller andre som hjelper til, er ofte de som faller fra. Jeg er optimist, for dette er en tverrpolitisk utfordring som vi alle sammen er opptatt av, og som jeg tror vi vil klare å løse. Men vi må ha tålmodighet, og vi må gjøre mye forskjellig på en gang.