Masud Gharahkhani (Arbeiderpartiet), 2020-12-15:
For hvert år som går og vi diskuterer flyktningpolitikken i Stortinget, blir det enda flere mennesker på flukt i verden. Nå blir situasjonen enda mer krevende. Pandemien har påvirket oss i Norge på alle mulige måter: helse, tap av arbeidsplasser, økonomi – det er ingen som ikke er berørt. Men vi er heldige som bor i et land med den sosialdemokratiske samfunnsmodellen, med en sterk velferdsstat, sterke fagforeninger og trygg økonomisk styring. Vi kan tenke oss alle de land som huser millioner av flyktninger som ikke har det samme sikkerhetsnettet. Tilbakeslag i økonomien i disse landene vil gjøre situasjonen veldig alvorlig, både for eget land og for de flyktningene som bor der. Det er heller ikke utenkelig at mange land vil redusere egen innsats både i nærområdene og gjennom FNs kvotesystem på grunn av pandemien. Da er det viktig at noen land viser vei. Det handler om solidaritet for mennesker på flukt, det handler om felles dugnad, og det handler om felles interesse. Alternativet kan være en ny ukontrollert asylstrøm som vil få fatale konsekvenser for alle mennesker på flukt og svekke asylinstituttet, slik vi så i 2015 og 2016. Dagens regjering har overlatt flyktningpolitikken til høyrepopulistene i Fremskrittspartiet. Det er i realiteten de som styrer flyktningpolitikken til regjeringen – ikke Høyre, ikke Venstre og ikke Kristelig Folkeparti – og det er trist. Det er nå vi trenger en trygg, forutsigbar og rettferdig ledelse av flyktningpolitikken. Tenk, regjeringen brukte flere uker i en tid med masseoppsigelser og konkurser, der kommunene våre bruker tid på å redde liv og helse og holde kontroll på smitten, på følgende: at Fremskrittspartiet krevde null kvoteflyktninger, og at Fremskrittspartiet krevde kutt i bistandsbudsjettet. Resultatet ble – etter flere uker med krangling, som alle kjenner til – 1 krone og 48 øre billigere øl og dagens nivå på kvoteflyktninger. Arbeiderpartiets flyktningpolitikk er kjent. Den vil bidra til en mer solidarisk flyktningpolitikk der vi ikke bare stiller opp for noen få, men for mange, og der vi stiller opp i nærområdene som virkelig trenger all støtte nå, for å gi nødvendig humanitær bistand. Det handler om tak over hodet, vann, mat og medisiner, men også om prosjekter som gir mottakerlandene muligheten til å «booste» egen økonomi, og som gir de mange millioner som lever i et limbo, muligheten til å jobbe og kunne forsørge seg selv og familien. Derfor har vi gjennom bistandsbudsjettet bygget opp en solidaritetspott på 2,5 mrd. kr. Vår ambisjon er å øke den til 5 mrd. kr. Vi samarbeider ikke med partier som vil kutte i bistand. Vi ønsker også en omlegging av asyl- og flyktningpolitikken. Norges hovedprioritet skal være kvoteflyktninger. Noe av det jeg er mest stolt over med mitt utvalg som la fram en ny sosialdemokratisk flyktningpolitikk, var at det klarte å skifte hele debatten i Norge: at den mest rettferdige og bærekraftige måten å ta imot flyktninger på i en verden med 80 millioner på flukt er gjennom FNs trygge og rettferdige køsystem. Det handler om den familien jeg hørte om i Jordan, som hadde en sønn på seks år som hadde kort tid igjen å leve om han ikke fikk nødvendig helsehjelp raskt. Den familien sa Norge ja til. De hadde aldri klart å reise til Norge på egen hånd, de hadde aldri hatt råd til å komme til Norge selv. Eller hva med den kommunen jeg snakket med nylig, som tok imot en familie fra Sør-Sudan der mor er sykepleier og far er lege – og fengslet. Vi ser det ikke på tv-skjermen, men dette er barn og familier som lever i en håpløs situasjon. Noen vil påstå at hvordan vi bruker ressursene i flyktningpolitikken, aldri har noe å si, at det ikke er noen motsetning mellom antall asylankomster og antallet kvoteflyktninger Norge kan ta imot, og at det ikke er noen motsetning mellom store asylankomster og den innsatsen Norge kan gjøre i nærområdene og mottakerland. Det er å lure folk. Store asylankomster vil føre til færre kvoter og mindre innsats i nærområdene. Ukontrollert asylstrøm vil også la menneskesmuglerne og dødsveien over Middelhavet fortsette. Derfor fremmet Arbeiderpartiet en rekke løsninger som er i tråd med vår politikk for nettopp å prioritere flere kvoteflyktninger og forpliktende innsats i nærområdene. Når det er lave tall for asylankomster, foreslår vi å øke antallet kvoteflyktninger fra 3 000 til 3 500. Det vil gjøre Norge best i verden – det er solidaritet. Når mange land kutter innsatsen og høyrepopulistene i Norge krever kutt, foreslår Arbeiderpartiet flere, for vi skal stille opp for mennesker på flukt. Men vi skal gjøre det på en rettferdig og forutsigbar måte. Flere barnefamilier, som er de mest sårbare, skal få hjelp av Norge. Hva slags gud de tror på, eller om de ikke tror på noen gud, skal ikke bestemme om de får komme til Norge som kvoteflyktninger. Vi har tiltro til at FNs kvotesystem velger ut de mest sårbare barnefamiliene. En politikk der vi prioriterer kvoteflyktninger, vil også sørge for at vi kan håndtere integreringen bedre. Kommunene vil være forberedt på hvor mange som kommer, og vi må lykkes bedre med integreringen enn det dagens regjering har klart. Fortsatt er det mange som ikke klarer å forsørge seg selv. Vi mener kvoteflyktninger skal i gang med å lære seg det norske språket, det norske arbeidslivet, det norske likestillingssamfunnet og det norske demokratiet før de ankommer. Sammen med en grundig kartlegging av kompetansen og en bedre matching av bosetting vil det sikre en raskere vei inn i arbeidslivet. Over til arbeidsinnvandring og kampen mot sosial dumping: Arbeiderpartiet mener et organisert arbeidsliv er avgjørende. Det er urovekkende at organisasjonsgraden er så lav blant innvandrere i Norge, og spesielt blant arbeidsinnvandrere, særlig sett i sammenheng med deler av vårt arbeidsliv der det er cowboyvirksomhet og folk blir utnyttet grovt. Dette undergraver det anstendige og organiserte arbeidslivet, og det hindrer integrering av arbeidsinnvandrere i det norske samfunnet. Noen bedrifter viser vei og arrangerer gratis norskopplæring for arbeidsinnvandrere, men langt fra alle. Det er dyrt, og når man i tillegg får elendig lønn, blir det vanskelig for den enkelte å prioritere dette. Derfor foreslår vi etablering av regionale norskopplæringssentre i samarbeid med partene og frivillige organisasjoner, som f.eks. Caritas, hvor det skal tilbys norskopplæring og andre relevante tilbud til arbeidsinnvandrere. Tilbudet skal være gratis for organiserte arbeidstakere. Det handler om kampen mot sosial dumping, det handler om å øke organisasjonsgraden, og det handler om integrering.