Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2010-06-09:
Vi har lett for å glemme. Det ligger visstnok i den menneskelige natur. Spørsmål som står høyt opp på dagsordenen den ene dagen, kan være glemt den neste. For 15 år siden var vi alle opptatt av krigen på Balkan. Kameralinsene var stilt inn på den grusomme konflikten som der utspant seg. Slik er det ikke lenger. Men vi har alle et ansvar for ikke å glemme Balkan – sentralt plassert i Europa, ikke veldig langt unna oss. Det er blitt sagt at Jugoslavia i sin tid var landet med seks republikker, fem nasjoner, fire språk, tre religioner, to alfabeter og en jugoslav: Tito. Tiltakende etniske, politiske og økonomiske konflikter mellom de seks delrepublikkene førte til oppløsningen av Jugoslavia og opprettelsen av mange selvstendige stater tidlig på 1990-tallet. Bosnia-Hercegovina erklærte seg uavhengig i april 1992. Sammenlignet med mange andre land i regionen var levestandarden i Jugoslavia relativt høy, men levestandarden var ujevnt fordelt mellom de ulike delrepublikkene. Bosnia-Hercegovina var antakelig av de fattigste områdene, i tillegg til at de hadde en svært sammensatt befolkning. Men Bosnia-Hercegovina var før krigen på 1990-tallet preget av sameksistens mellom de ulike folkegruppene. Bosettingsmønsteret gikk på tvers av etniske og religiøse forskjeller, og blandingsekteskap var vanlig. Da krigen på Balkan brøt ut som en følge av de slovenske og kroatiske uavhengighetserklæringene i 1991, foregikk krigshandlingene i stor grad på kroatisk jord. Men da krigen spredte seg, var det Bosnia-Hercegovina som skulle bli hardest rammet. Tidligere hadde det ikke vært noe stort problem at befolkningen besto av tre store og en rekke mindre folkegrupper. Etter at krigen brøt ut, ble det vanskelig å håndtere nettopp dette. Og her hadde, som vi husker, lederne i naborepublikkene Serbia og Kroatia sentrale roller – dessverre. I Bosnia-Hercegovina fikk vi virkelig se hva ekstrem nasjonalisme og etnisk rensing kan føre med seg. Dette er noe av bakteppet for dagens utfordringer i Bosnia-Hercegovina. For det er ingen tvil om at landet har store utfordringer. Bosnia-Hercegovina er antakelig den av de seks delrepublikkene i det tidligere Jugoslavia som har størst utfordringer. Her har det internasjonale samfunnet et ansvar og en rolle. Og det er i vår interesse at det er ro, stabilitet og framgang i Bosnia-Hercegovina og på Balkan for øvrig. En forutsetning for alt dette er at vi har en samfunnsutvikling i Bosnia-Hercegovina på lik linje med regionen for øvrig, og at den preges av respekt for menneskerettighetene og alt det vi forbinder med demokratisk styresett og åpent samfunn. Jeg kjenner meg ikke helt trygg på at disse forutsetningene er til stede i tilstrekkelig grad i dag. En annen forutsetning for å sikre en positiv utvikling er at det internasjonale samfunn er villig til å stille opp med tilstrekkelige ressurser – ikke bare økonomisk, selv om det helt klart også må til, men også politisk, slik at man kan støtte opp om helt nødvendige og påkrevde reformer for å sikre en demokratisk samfunnsutvikling. For det er ikke tvil om at Bosnia-Hercegovina har store utfordringer – jeg tror jeg vil si enorme utfordringer. La meg komme med noen fakta om den økonomiske utviklingen: Bruttonasjonalprodukt falt i 2009 med 3 pst., eksporten falt med 24 pst., og arbeidsløsheten er på mellom 30 og 40 pst., litt avhengig av hvordan man regner. Fra et utgangspunkt som fra før var relativt svakt, representerer virkningene av finanskrisen – oppå alle andre utfordringer – betydelige utfordringer for myndighetene i landet. Om to uker befinner jeg meg i Bosnia-Hercegovina som leder av en delegasjon fra NATOs parlamentarikerforsamling. Vi skal ha møter med både politiske og militære ledere for å høre deres syn på landets utvikling. Faktisk spiller Norge og Norges ambassade i Sarajevo en viktig rolle under denne internasjonale delegasjonsreisen. Vår ambassade er nemlig såkalt NATO-kontaktpunktambassade for bosnierne. Jeg har i dette innlegget pekt på at Bosnia-Hercegovina har betydelige utfordringer. La oss likevel ikke gjøre bildet helsvart. Det finnes også mange positive utviklingstrekk innenfor justissektoren, politiet, forsvaret og på andre områder. Norge har, som før nevnt, bidratt til flere av disse prosessene. La oss fortsette med det.