Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-06-14:
Bakgrunnen for at Stortinget i dag vil sette hovedfokus på forebygging og tidlig innsats i helsepolitikken, baserer seg på tre svært viktige analyser av framtidens utfordringer. Den ene er at vi vet at 70 pst. av alle alvorlige sykdommer som blir behandlet på sykehus, er livsstilsrelaterte. Vi klarer ikke å løse det i framtiden bare ved å øke behandlingskapasiteten, vi må gjøre noe mer. Vi må prioritere tidlig innsats, vi må prioritere forebygging. Nummer to: Som følge av vår høye levestandard lever vi lenger, og behovet for helsetjenester og helsepersonell vil øke formidabelt de neste 15–20 årene. Om vi ikke tar grep nå, vil det være behov for all ungdom som går ut av videregående skole, i helsevesenet, og det går ikke. Jeg vil trekke fram en faktor til: Vi har større helseforskjeller i Norge enn det de har i land det er naturlig å sammenlikne oss med, og vi bruker mindre på forebyggende helse. Vi kan ikke vente til utfordringen blir akutt, vi må begynne nå. Det er det langsiktige perspektiv som legges til grunn i dag. Jeg har vært saksordfører for folkehelseloven og skal innlede med å kommentere den. Jeg vil først takke komiteen for godt samarbeid. Det er enighet om det aller meste. Folkehelseloven er en milepæl. Det er en milepæl at vi nå skal vedta en lov som har bekjempelse av sosiale helseforskjeller som formål. Det vil kreve stor innsats på tvers av alle sektorene, målbevisst over lang tid. Folkehelseloven understreker at folkehelsen ikke bare er et individuelt ansvar, men et ansvar for fellesskapet. Noe av det viktigste vi gjør med folkehelseloven, er å flytte helseansvaret. Det blir for snevert når kun helsetjenesten skal ha helseansvar. 90 pst. av folkehelsearbeidet skal foregå utenfor helsesektoren. Med denne loven flyttes folkehelseansvaret til et overordnet kommunalt nivå. Et av lovens hovedprinsipper er at det skal være helse i alt vi gjør. En folkehelserapport fra 2010 om helsetilstanden i Norge slår fast med nærmest brutal ærlighet hvor hardt sosiale forskjeller virker. En gjør en teoretisk øvelse der en ser hva virkningen ville ha vært av å heve befolkningen til helsenivået til de best stilte gruppene. Da kommer det som svar at hvert år dør 1 000 for mange av hjertesykdommer og 500 for mange av lungekreft. Totalt kunne 4 300 liv vært spart årlig. Det gir oss en pekepinn om betydningen av å bekjempe helseforskjellene i samfunnet. Det er derfor lovens andre prinsipp er at den skal virke utjevnende, den skal bekjempe sosiale helseforskjeller. Frivilligheten er svært viktig for folkehelsen. Idrettslag, kulturorganisasjoner og barne- og ungdomsorganisasjoner bidrar med arenaer for tilhørighet, mestring og glede for svært mange av oss. Det er også derfor komiteens flertall foreslår å styrke lovteksten knyttet til kommunenes ansvar for frivilligheten. Med den nye loven skal kommunene legge til rette for frivillighet. Innretningen av dette er selvsagt et spørsmål man må håndtere lokalt og i nært samarbeid med frivilligheten selv. Dette arbeidet er en del av det tredje prinsippet, prinsippet om medvirkning. Medvirkning handler like fullt også om at hver enkelt skal ivareta sin egen helse, samtidig som myndighetene skal legge til rette for å gjøre de gode valg. Et av våre sterkeste kort for å sikre en god helse for befolkningen er et velregulert arbeidsliv. Da NHO arrangerte sin årskonferanse i januar under vignetten Velferdsfella, tok de mål av seg til å vise at befolkningen jobber mindre. I 1850, sier NHO, ble rundt halvparten av vår våkne tid benyttet til arbeid, i 1950 rundt 35 pst. og i 2000 rundt 25 pst. Men dette er jo framskrittet. Det er traktor heller enn hest. Vi jobbet nok mer i 1850, men hvordan var samfunnet for øvrig? I 1886 var levealderen 51 år, i 1950 var den økt med 20 år, i 2000 var den nesten 76 år, og i år er den enda høyere. Det handler om økt levestandard og om medisinske framskritt. Det å ha et arbeidsliv folk kan leve med, er avgjørende viktig for helse og velferd, for samfunnsutvikling og for hvor lenge vi får leve. Det manifesterer seg klart: Presten kan vente 81 leveår, servitøren og drosjesjåføren ti færre år. Folkehelseloven er et større arbeid – en styrket arbeidsmiljølov, et sterkt offentlig helsevesen med lave egenandeler, satsing på miljø og kollektivtransport for å gi bedre lokale luftforhold. Folkehelseloven gir kommunene sterke virkemidler for å sikre at helseaspektet blir tatt med i all lokal planlegging og samfunnsutvikling. Mange kommuner og fylkeskommuner har gjort, og gjør, veldig mye bra på dette området. Det er mange gode eksempler å lære av. Vi har også et kommunenettverk for folkehelse. Men for framtiden skal ikke dette bare være basert på lokale ildsjeler og entusiastiske medarbeidere i kommunesektoren. De blir svært viktige også i framtiden, men nå får alle landets kommuner og fylkeskommuner et ansvar, og ikke minst staten også. Regjeringen skal følge opp folkehelseloven med en gjennomføringsplan. Den skal omfatte økonomiske virkemidler, utvikling av et bedre kunnskapsgrunnlag og styrking av kompetansen. Dette arbeidet skal gjennomføres på tvers av departementene og på tvers av alle sektorer. Jeg vil understreke at denne loven og også det som står om folkehelse i Nasjonal helseplan, er et første viktig steg på veien. Ansvaret blir plassert, og utfordringene blir beskrevet. Men oppfølgingen av dette arbeidet som regjeringen skal gjøre, blir svært viktig om folkehelsesatsingen skal få det løftet over hele landet som vi nå forventer. Til slutt vil jeg bare vise til de to forslagene om endringer av loven, før jeg avslutter som saksordfører og går over på mitt innlegg om de øvrige lovene som SV-representant. La meg aller først uttrykke glede for det gjennombruddet vi i dag kommer til for folk med funksjonsnedsettelser. Endelig fatter vi et vedtak som pålegger regjeringen å komme tilbake med forslag om rettighetsfesting, og det gjelder BPA, ordningen med brukerstyrt personlig assistent. Jeg vil berømme alle som har vært tålmodige og arbeidet fram mot dette målet. SV har en lang tradisjon for å støtte frigjøringsbevegelser, og den kampen folk med funksjonsnedsettelser kjemper, er en sånn kamp. Vi som politikere har et ansvar for å støtte opp under det. Rettighetsfesting av BPA blir et sånt bidrag. Det er jeg veldig glad for at vi i dag skal fatte vedtak om. Da Helsetilsynet nylig førte tilsyn med oppfølgingen av lov om sosiale tjenester i Nav, fant tilsynet direkte lovbrudd i 45 av 50 kommuner. Det er svært alvorlig. Det har vært viktig for oss å sikre gode klageordninger, og vi har kommet fram til en god løsning, som sikrer klageadgang og adgang for klageinstansene til å omgjøre vedtak. Regjeringen har tatt inn over seg mye av kritikken som kom gjennom høringsrunden mot det opprinnelige forslaget. For SV vil jeg understreke at det er viktig å styrke rettssikkerheten, særlig for de mest utsatte gruppene. Det mener jeg vi nå har fått til. Rekrutteringen av leger til kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten i hele landet og alle landets kommuner blir svært viktig i årene som kommer. Derfor er det naturlig at det blir reagert når en så vellykket ordning som turnuslegeordningen skal omlegges. Det blir reagert fordi det loddtrekningssystemet som har vært praktisert, i stor grad har lagt grunnlaget for rekruttering av nyutdannede leger til hele landet. I innstillingen skriver en samlet komité at eventuelle endringer i turnustjenesten for leger ikke må gå på bekostning av rekruttering og legedekning i distriktene. Det er viktig. De kvalitetene som turnuslegeordningen har for både legeutdanningen og ikke minst for rekruttering av leger til hele landet, må følge med i den nye ordningen som regjeringen nå jobber med. Den nye loven slår sammen den gamle sosialtjenesteloven med kommunehelseloven. Det er uttrykt bekymring for at det sosiale ansvaret i loven er svekket. Jeg forstår den bekymringen, men er også klar på at det fra lovgivers side ikke er intensjonen at dette skal svekkes. Det er derfor gjort endringer etter høringsrunden. Kommunene har fortsatt et klart ansvar for å fange opp de som vil falle utenfor, og det er en svært viktig del av velferdsstaten vi nå snakker om. Jeg vil understreke lovens formål som bl.a. understreker at den skal «fremme sosial trygghet, bedre levevilkår for vanskeligstilte, bidra til likeverd og likestilling og forebygge sosiale problemer». Dette er et tungt ansvar, et ansvar jeg forventer at kommunene tar på det største alvor, også i framtiden. I Nasjonal helseplan har lokalsykehusene fått en spesiell omtale. Det er beskrevet et minimumsnivå for lokalsykehus. Lokalsykehusene skal ha heldøgns spesialisthelsetjeneste, som et minimum ha døgnberedskap i indremedisin og kompetanse til å utføre enkle kirurgiske prosedyrer på døgnbasis. Det står videre at i områder med lange avstander og vanskelige kommunikasjonsforhold er det et særlig behov for å kunne håndtere akutte tilstander. Komiteens flertall har også tilføyet at det må være anestesiberedskap ved disse lokalsykehusene. En skulle tro at anestesi var en selvfølge når det gjaldt akuttberedskap, men det er det ikke. Det viser seg at det planlegges, og det har vært planlagt, lokalsykehus med akuttberedskap uten anestesi. Derfor er denne understrekingen tatt med. Når det gjelder fokuset i spesialisthelsetjenesten for øvrig og i sykehusene spesielt, er pasientsikkerhet og kvalitet hovedfokuset. Til tross for at vi har et helsevesen og en spesialisthelsetjeneste som rangeres helt på topp internasjonalt, så begås det feil. Pasientsikkerheten er ikke alltid god nok, og det er rettet et kritisk søkelys på kvalitetssystemene på våre sykehus. Direktøren i Helsetilsynet sier også klart at sykehusene er for dårlig på å lære av feil som blir gjort. Feil blir gjentatt, og det er et symptom på at kvalitetssystemene ikke er gode nok. Regjeringen har varslet en stortingsmelding om pasientsikkerhet. Jeg imøteser den og håper den vil bli bredt anlagt. Jeg mener at pasientsikkerheten må vurderes i et bredt perspektiv. Vi må se på hvordan styringssystemene virker. Sikkerhet og kvalitet må få høyeste prioritet. Så til slutt bare noen få ord: Vi når ikke over alt med kort taletid. I helseplanen gir regjeringen startsignalet for det som til sist må bli en tannhelsereform. Tennene skal bli en del av kroppen, som det heter. Nå skal vi utrede hvordan dette skal skje. En gang i framtiden mener jeg at tannhelse må bli en del av folketrygden slik som annen helse er. Det fremstår som en merkverdighet at vi ikke har tannhelse fullt inne i folketrygden. Det er min og SVs målsetting at vi skal komme nærmere målet med den utredningen som nå iverksettes.