Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-03:
Det var representanten Sanners innlegg om at det ville bli anarki i stortingssalen, som fikk meg til å ta ordet. Hvis man oppsummerer denne sesjonen, tror jeg nok ikke det er anarki som er tilfellet, men uforutsigbarhet og tilfeldige flertall. At denne regjeringen lar seg herje med av Stortinget, er Regjeringens egen skyld. Hvis man ikke vil akseptere de vedtak Stortinget gjør, må man bruke de parlamentariske spilleregler som finnes for dette i dette hus, utviklet gjennom mer enn 100 år. Det betyr at da stiller man kabinettsspørsmål, eller så går man i dialog med partiene for å få flertall for sin egen politikk. Slik er den parlamentariske praksis, heldigvis. Slik har parlamentarikere gjennom mange, mange år her i huset utviklet spilleregler som gjør at man håndterer også mindretallsparlamentarismens maktesløshet. Det er jo det vi her ser, men man prøver å institusjonalisere bevilgningsreglementet og Stortingets forretningsorden gjennom prokuratorknep. Det som er det tydeligste tegnet, er at det er umulig å vite hvem som står bak vedtak i Stortinget. Det er det som er det mest fortvilte med dette stortinget. At vi nå har en borgerlig politikk, lar jeg ligge. Jeg tar ikke for meg innholdet i politikken som sådan, for den må jeg virkelig si ikke har vært mye å skryte av gjennom disse tre årene. Men det er en politisk vurdering – la den ligge. Det som er det mest fortvilte og mest påfallende i disse tre årene så langt – og mest sannsynlig kommer det til å bli det det siste året – er at ingen utenfor dette hus vet hvem som står bak hvilke vedtak. Denne regjeringen har gjort det til en dyd ikke å ha venner her i huset, og denne regjeringen gjør det sågar til en dyd å provosere dem man har fått til et flertall sammen med. Og la meg da ta dette eksemplet med revidert budsjett, som vi nå sitter og behandler. Når man tar omkamp på alle de saker som, i dette tilfellet, Arbeiderpartiet fikk flertall for i det ordinære budsjettet, velger man selvfølgelig å være venneløs, og man gjør det nærmest til en dyd å si at man skal ikke ha venner. Det som da er den veldig entydige oppsummeringen av dette i denne perioden, er ikke at vi må endre bevilgningsreglementet eller noe annet reglement, men at velgerne har bruk for stabilitet, langsiktighet og forutsigbarhet. Det får man bare på én måte, og det er ved at man faktisk blir enig med andre partier slik at man utgjør et flertall her, og et flertall i bygningen litt lenger borte i gaten. På den måten sørger man for dette. Jeg er veldig overasket over at Regjeringens representanter har tillatt sine «sersjanter» her i huset å legge fram dette forslaget. Jeg er veldig overrasket over at en regjering som består av så mange kloke mennesker, tillater sine representanter her i huset å legge fram et forslag som til de grader ikke burde ha vært fremmet. Jeg er veldig overrasket over det, for det er klart at dette stiller Regjeringen i et svært uheldig lys. Det viser Regjeringens evneløshet og maktesløshet i forhold til å få et flertall. Dette forslaget har nå likevel kommet igjennom og er til behandling her i salen, men i de fleste tilfellene når det gjelder denne typen spørsmål, er parlamentarikerne her i salen heldigvis voksne nok til å si at dette forslaget avviser vi. Vi har akkurat evaluert budsjettreformen – i det utvalget satt jeg i. Flertallet syntes at dette for så vidt var greit. Men vi har mange eksempler, og det vil bli flere, på at Stortinget i plenum fraviker sine egne vedtak. Jeg husker spesielt godt at vi vedtok utenlandsmilliarden, som selvfølgelig var helt utenfor Stortingets bevilgningreglement. Det var masse prokuratorknep, igjen for å hindre at Stortinget skulle fatte et slikt vedtak. Men Stortinget i plenum fattet likevel vedtaket, og det var riktig. Poenget er nok en gang: Stortinget må og vil til enhver tid, uansett hva man gjør av endringer i noe som helst, stå fritt. Jeg synes at denne debatten egentlig aldri burde ha vært holdt, for det har ikke vært noen god debatt for Stortinget som sådan. Men de som står i skammekroken, er ikke Stortinget. Det er de som har fremmet forslaget.