trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Representanten stiller en rekke spørsmål som det er helt umulig for meg å svare på nå, for det første fordi en del av størrelsene er knyttet til planer som er vedtatt, men hvor det ikke er budsjettpenger. Noe av det ligger i Norsk veg- og vegtrafikkplan, hvor den såkalte vestkorridoren er ønsket, men bare ligger inne, så vidt jeg vet, med 600 mill. kr. Den billigste utgaven av vestkorridoren, altså E18 under lokk fra Frognerstranda til Høvik, koster 3 milliarder kr, tilknyttende systemer 2-3 milliarder kr, dobbeltsporet Skøyen–Asker, som Stortinget har bedt om å få en egen forsert behandling av, koster et sted mellom 4 og 8 milliarder kr, avhengig av alternativer. I tillegg til dette har man den selvstendige baneutredningen mot Fornebu, som jeg nettopp har gjort rede for henger sammen med konsekvensutredningen, og som er et arbeid som pågår. Det er min plikt som samferdselsminister i hvert fall å gjøre det jeg kan for at Stortinget skal være kjent med størrelsene. Så er Stortinget selvfølgelig helt suverent til å foreta vurderinger. Men jeg har som oppgave å sørge for at ting kommer fram, og de beste svarene jeg kan gi på dette, kan jeg ikke gi før konsekvensutredningen ligger på bordet.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Statsråder skal ikke tro, de skal vite, og de skal stå inne for det de vet. Så jeg akter ikke å tro noe som helst om det budsjettet som ikke er behandlet. Det jeg kan si, er at vi pr. i dag med det budsjettet som er behandlet for i år, ligger etter når det gjelder budsjettpenger i forhold til planpenger. Blant annet i Oslo-området på Oslo-pakke I, som er et samarbeid mellom Oslo kommune og staten, er det nå utelukkende bompenger inne til å drive fram riksveiprosjektene. Det betyr at staten puffer sin andel av bompengepakken foran seg, og den kommer selvfølgelig tilbake som et krav senere i planperioden for at bompengeavtalen skal holdes. Hva man ellers vil bevilge penger til – det skjer jo i de årlige budsjett. Men jeg kan si at pr. i dag ligger bevilgningene pr. budsjett etter, pluss at vi generelt har det slik at vi av statsfinansielle grunner – som startet under arbeiderpartiregjeringen, og som min regjering har videreført – bremser opp en del prosjekt på en slik måte at de direkte er ulønnsomme. Vi puffer for øyeblikket 800 mill. kr foran oss i ekstrakostnader på veiprosjekt bl.a., fordi vi ikke har hatt tilstrekkelige budsjettrammer. Dette er de nakne fakta.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Man skal gjøre det som regjeringen Bondevik bl.a. gjorde da man satte ned den gruppen som har brakt fram disse eksemplene, hvor man har bedt en rekke departementer komme med de groveste eksempler de kunne komme på, for å kunne lære av det. Nå er den saken til behandling. Rapporten foreligger delvis slik som representanten sier det, og den vil selvfølgelig bli gjennomgått. Men noe har jo skjedd. Det ble vedtatt meget strenge retningslinjer for veiutbygging i budsjettet for 1998, det er også trukket opp strenge retningslinjer for jernbaneutbygging, slik at fra nå av er det stilt strenge krav til hva slags kostnadsavvik det skal være, og det er stilt strenge krav til planleggingsforutsetninger før et prosjekt fremmes. Men de kravene forelå ikke med samme strenghetsgrad i den tidsperioden representanten tar opp. Når man tar dette fram, er det for aldri å hvile – idet man skal stadig lære noe nytt og se om man kan finne ut av prosjekter som sprekker, enten de sprekker på samferdsel eller statsbygg – på Rikshospitalet eller hvor det måtte være. Man plikter å forvalte pengene på en bra måte, og på samferdselssektoren har det skjedd en vesentlig oppstramming og opprydding. Derfor har Stortinget fått bl.a. en rekke samferdselsprosjekter om igjen, bl.a. i statsbudsjettet for i år, og det kjenner jo også representanten Nistad til. Men ofte er det slik at Stortinget på tross av kunnskap om betydelige overskridelser sier: Fortsett! Et eksempel på det er Drammenspakka. Men Stortingets vilje er lov, og da fortsetter det selv om kostnadene er betydelige.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Dette jernbaneprosjektet ligger langt tilbake i tid, og det er gjort opp. De prosjektene vi har nå, holder så vidt jeg husker i farten, stort sett rammene. Hvis de ikke gjør det, går det ut over andre prosjekter ved at det forsinker dem. Det får Stortinget beskjed om i hver eneste enkeltsak eller i budsjettproposisjonene. På veisiden er det slik at når kostnadene øker, som f.eks. når det gjelder Drammenspakka og Trekantsambandet i Hordaland, går det ut over andre prosjekter. Det sprer seg på den måten at andre prosjekter blir satt senere i gang. Noe av det jeg ser på nå, er hvordan man f.eks. ved bompengeavtaler kan gardere seg mot at staten alltid skal bære kostnadene hvis sprekken er større enn 10 pst. Trekantsambandet i Sunnhordland er et eksempel på det. Det har fått meg til å se på om vi kan få til en helt annen risikofordeling. Men det er slik på samferdselssektoren, i motsetning til på mange andre sektorer, at dette sprer seg og rammer andre tiltak. Av og til skulle jeg – et lite hjertesukk – ha ønsket at man kunne få de ekstrabevilgningene som andre sektorer får, men slik er livet. Det er hardt og ubarmhjertig, og du har bare de pengene du har.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Freud spilte meg et puss, for jeg kom til å si at dobbeltsporet ble litt billigere enn den billigste varianten. Jeg sa at det ville koste mellom 4 og 8 milliarder kr. Det billigste er dessverre bare på 5,5 milliarder kr. Det var nok min kjærlighet til jernbanen som fikk meg til å gi en informasjon som var i mildeste laget.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Alle sykehjems- og omsorgsboligprosjekter blir behandlet av Husbanken i forbindelse med at det gis tilskudd. Selv om Husbankens utlånsramme er økt med 1 milliard kr til i alt 9 milliarder kr i forhold til i fjor, ville det innebære at årets utlånsmidler ville bli oppbrukt relativt tidlig dersom Husbanken skulle lånefinansiere alle prosjekter som det søkes om tilskudd for. Dette ville ramme lånsøkere som har betydelig større problemer enn kommunene med å oppnå lån med gunstige betingelser i andre låneinstitusjoner, bl.a. privatpersoner som ønsker å bygge egen bolig og utbyggere som vil bygge utleieboliger for ungdom og vanskeligstilte. Det er for øvrig fastsatt en låneramme som gjelder for alle Husbankens utlån. Det er derfor ikke riktig at Husbankens låneramme allerede er oppbrukt. Husbanken har på denne bakgrunn oppfordret kommunene om å søke lånefinansiering til sykehjem og omsorgsboliger i Kommunalbanken, eventuelt andre finansinstitusjoner. Både Husbanken og Kommunalbanken tilbyr ulike rentevilkår avhengig av bindingsperiode. I perioder kan det oppstå visse forskjeller i rentetilbudene mellom de to bankene. Sett over tid er det imidlertid ikke grunn til å tro at Kommunalbankens utlånsrente vil ligge over Husbankens rente for noenlunde sammenlignbare tilbud. I perioden da markedsrentene lå forholdsvis stabilt før renteoppgangen i fjor sommer, kunne Kommunalbanken og private kredittinstitusjoner tilby kommunene lån til lavere rente enn Husbanken. Svært mange kommuner valgte derfor å lånefinansiere sine sykehjemsprosjekter utenfor Husbanken. Et stort antall kommuner valgte også i denne perioden å innfri sine gamle lån i Husbanken. Beregningen av det statlige kompensasjonstilskuddet til dekning av renter og avdrag på lån tar utgangspunkt i et serielån i Husbanken med 30 års løpetid, ingen avdragsfri periode og Husbankens til enhver tid flytende rente. Dette gjelder uansett om kommunen faktisk har valgt andre av Husbankens rente- og avdragsalternativer eller om lånet er tatt opp hos en annen långiver. Som allerede nevnt, er det ikke grunn til å tro at lån opptatt i Kommunalbanken over tid vil være vesentlig dyrere enn husbanklån.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Regjeringen har forholdt seg til det faktum at kommunene også tidligere har sett seg tjent med å låne andre steder enn i Husbanken, og da er kjernespørsmålet: Har en kontroll over rammene i Husbanken? Det har jeg gjort rede for gjennom det svaret jeg har avgitt på vegne av kommunal- og regionalministeren. Det andre spørsmålet er: Kjenner man vilkårene, enten man låner det ene eller det andre sted? Det har jeg også gjort rede for, idet jeg sa – og jeg gjentar det gjerne – at beregningen av tilskuddet til dekning av både renter og avdrag på lån tar utgangspunkt i et serielån i Husbanken med 30 års løpetid, ingen avdragsfri periode og Husbankens til enhver tid flytende rente. Dette er vilkår som en kan ta med seg og vurdere, enten mot en privat finansieringsinstitusjon eller mot Kommunalbanken.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Jeg kan gjerne gjenta det jeg tidligere har sagt, at kompensasjon som gis til dekning av renter og avdrag, er knyttet til renter og avdrag på lån som tar utgangspunkt i et serielån i Husbanken med 30 års løpetid, ingen avdragsfri periode og Husbankens til enhver tid flytende rente. Det er de vilkårene som gjelder, og det er de vilkårene som er kjent for kommunene når de skal løse disse oppgavene.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
I årets statsbudsjett ble det satt av 50 mill. kr. i ekstra skjønnsmidler til kommuner som har ekstra stramme rammer og sliter med å opprettholde tjenestetilbudet. Med disse midlene ønsker jeg å bidra til at kommuner med svak økonomi får en mulighet til å opprettholde nedleggingstruede grendeskoler. I mange lokalsamfunn er grendeskolen kanskje det viktigste ankerfestet for å opprettholde bosettingen. Vi har nå fordelt de ekstra midlene til kommunene i samråd med fylkesmannen og utdanningsdirektøren i det enkelte fylke. Utgangspunktet for om en kommune har fått midler er om den har et bosettingsmønster som tilsier et desentralisert skoletilbud. Vi har lagt stor vekt på konsekvensene for elevene som ville ha blitt rammet av en skolenedleggelse. I utkantstrøk kan nedleggelse av en skole fort gi elevene en urimelig lang skolevei. Vi har også sett på økonomien til kommunen og om den taper mye på bortfallet av selskapsskatten. De ekstra midlene ble gitt som en økning i rammeoverføringene til kommunene. Midlene er gitt for å styrke skolesektoren i kommuner som har et desentralisert skoletilbud. Det er derfor en klar forventning fra min side at de ekstra midlene faktisk blir brukt til dette. Jeg har tillit til at de kommunene som nå får ekstra midler, bruker disse på en god måte.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Jeg gjentar gjerne på vegne av kommunalministeren at midlene er fordelt med bakgrunn i den kunnskap fylkesmannen og utdanningsdirektøren i de enkelte fylkene har. Det er hovedkriteriet. Så har jeg videre sagt at jeg har tillit til at kommunene bruker pengene, for vi er jo inne i et kommunevalgår hvor det er ganske mange som mener at kommunene er så bundet opp på alle måter og blir møtt med så mye detaljstyring, at mange kvier seg for å søke kommunale verv. Jeg tenker som statsråd på denne talerstol på vegne av kommunalministeren, som henne, at når man tar utgangspunkt i en konkret utfordring, nemlig grendeskolene, må vi også ha som utgangspunkt at vi viser tillit. Vi kan ikke starte med å vise mistillit ved å si at vi egentlig skulle ha detaljstyrt dette. Pr. i dag vil veldig mange si at det er for mye detaljstyring. Derfor har Regjeringen gjennom kommunalministeren også tatt initiativ til å gjennomgå regler for å forenkle dem, og til å se på hvordan man kan endre situasjonen med for mange øremerkinger. Så det kommunalministeren har lagt opp til, er på linje med den politikk Regjeringen står for.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Jeg vil jo aldri benekte det når jeg skal drive valgkamp, men dette handler om mer enn valgkamp – det handler om demokratiet, og det handler om en har tillit til at lokale folkevalgte møter tillit med tillit. Og når man vet at det har vært en landsomfattende debatt om grendeskoler og det er tildelt midler til grendeskoler med bakgrunn i det som utdanningsdirektøren og fylkesmennene sier, til kommuner som med det som utgangspunkt trenger det, må vi også regne med at disse kommunene vil kunne forholde seg til det, og at de lokale folkevalgte også vil kunne gjøre det. Det er min erfaring, på grunnlag av de steder i landet jeg kjenner til, at de lokale folkevalgte er fullt ut voksne nok til å vise seg en slik tillit verdig og bruke pengene fornuftig.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Bransjeavtalen for bokomsetning er en avtale mellom Den norske Forleggerforening og Den norske Bokhandlerforening. Avtalen inneholder konkurransereguleringer, f.eks. bestemmelser om fastpris på salg av bøker fra detaljist, som må ha dispensasjon fra konkurranselovens forbudsbestemmelser. Forleggerforeningen og Bokhandlerforeningen har søkt Konkurransetilsynet om slik dispensasjon i brev av 10. juli 1998. Konkurransetilsynet har fattet vedtak i saken som innebærer at bransjeavtalen gis dispensasjon på visse vilkår. Det sentrale i Konkurransetilsynets vedtak er at en mener at avtalens regulering av skolebokomsetningen må tas ut av avtalen, særlig gjelder dette reglene om fastpris ved salg av skolebøker. Partene har klaget Konkurransetilsynets vedtak inn for Arbeids- og administrasjonsdepartementet, som nå har saken til behandling som klagesak. I departementets saksbehandling vil både de konkurransepolitiske, de distriktspolitiske og de kulturpolitiske sidene ved saken vurderes. Bransjeavtalen som et virkemiddel for å opprettholde distriktsbokhandlere og kulturtilbudet i distriktene er hensyn som vil bli vurdert. Departementet tar sikte på å ferdigbehandle klagesaken innen 1. april i år.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Representanten vil selvfølgelig være kjent med at når en sak er til klagebehandling, fullfører man klagebehandlingen før man kunngjør resultatet. Og slik har denne statsråden tenkt å opptre på vegne av den statsråden jeg svarer for. Jeg er selvfølgelig, som den statsråden jeg svarer for, kjent med alle sider og alle linjer som står i Voksenåserklæringen. Derfor skal jeg med glede gjenta det som jeg sa på slutten av svaret mitt: I departementets saksbehandling vil både de konkurransepolitiske, de distriktspolitiske og de kulturpolitiske sidene ved saken vurderes. Bransjeavtalen som et virkemiddel for å opprettholde distriktsbokhandlere og kulturtilbudet i distriktene er hensyn som vil bli vurdert.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Jeg skal bringe de oppmuntrende tilropene videre til arbeids- og administrasjonsministeren.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Innenfor tildelte rammer prioriterer arbeidsmarkedsetaten i Oslo og Akershus tiltaksmidler til AMO-kurs rettet mot delarbeidsmarkeder hvor det er stor etterspørsel etter arbeidskraft og mange ledige stillinger. Dette innebærer bl.a. at kurs innen pleie og omsorg og pleieassistentkurs gjennomføres denne våren for å kunne fylle ledige stillinger i bydelene i Oslo. Fylkesarbeidskontoret for Oslo og Akershus og Oslo kommune har inngått samarbeidsavtaler om rekruttering av vikarer til eldreomsorgen og Oslo-skolene. Fra arbeidsmarkedsetatens side legges det vekt på at rekrutteringsavtalene vil gjøre det mulig å få formidlet utsatte arbeidssøkergrupper til ledige stillinger i bydelene. Arbeidsmarkedsetaten bistår Oslo kommune i rekrutteringen av utenlandske sykepleiere. For 1999 tar etaten sikte på å rekruttere 400-500 finske sykepleiere. Denne rekrutteringen skjer i samarbeid med den finske arbeidsmarkedsetaten. Når det gjelder Oslo kommunes behov for hjelpepleiere og pleieassistenter, søker arbeidsmarkedsetaten å bidra til å dekke dette gjennom ordinær rekrutteringsbistand. Dette kommer i tillegg til satsingen på vikarformidlinger overfor bydelenes eldreomsorg, både hjemmebasert omsorg og institusjonsomsorg. For å dekke bydelenes behov for arbeidskraft på en god måte har etaten i Oslo og Akershus opprettet et eget team for å betjene vikarbehovene. Fra 1. januar 1999 har dette teamet formidlet 404 vikarer til bydelene. Av disse vikarene er det 246 fremmedspråklige arbeidssøkere. Etter etatens vurdering er vikariater en god inngangsport til arbeidslivet for arbeidssøkere som har problemer med å skaffe seg arbeid. Før etaten formidler de fremmedspråklige arbeidssøkerne til bydelene, blir det gjennomført avklaring og språktesting. Det blir også gjennomført opplæringsvirksomhet i form av AMO-kurs for å kvalifisere innvandrere for ledige jobber i Oslo. Ved utgangen av januar 1999 var det om lag 7 800 helt ledige i Oslo, herav om lag 2 500 fremmedspråklige. Blant de helt ledige fremmedspråklige var 730 langtidsledige. Videre var det om lag 1 150 deltakere på ordinære arbeidsmarkedstiltak i Oslo ved utgangen av januar 1999. Av disse var om lag 650 fremmedspråklige. Dette innebærer at mer enn 50 pst. av ressursene til ordinære arbeidsmarkedstiltak i Oslo går til fremmedspråklige arbeidssøkere.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Arbeidsmarkedsetaten er Regjeringens ansvar. Men det å få til gode løsninger når det gjelder kommunale jobber, skjer i et samarbeid mellom statlig og kommunal virksomhet. Slik må det være. Det redegjorde jeg for i mitt svar. Jeg gjorde det bl.a. klart at av 404 vikarer er 246 fremmedspråklige, og av 1 150 deltakere på arbeidsmarkedstiltak er 650 fremmedspråklige. Det betyr at oppmerksomheten rettes mot denne gruppen. Så vil jeg gjerne tilføye at jeg har jobbet med fremmedspråklige noen år før jeg ble statsråd. Jeg skulle ønske at det alltid var så lett å få noe på plass. Men dessverre har vi i Norge eksempler på godt kvalifiserte arbeidssøkere med en litt annen hudfarge enn min og et annet navn enn mitt som ikke får jobb selv om de er meget kompetente. Der er derfor Regjeringen har fulgt opp et stortingsvedtak om å få opprettet et senter som skal bekjempe diskriminering, slik at vi kan være sikre på at folk med kompetanse i hvert fall får en jobb. Noe av det mest uverdige ved det norske samfunnet i dag er at meget kompetente innvandrere ikke får jobb fordi de har galt navn og gal hudfarge.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Det engasjementet jeg bærer fram, er selvfølgelig det samme som administrasjonsministerens. Jeg er selvfølgelig klar over ledigheten blant mange fremmedspråklige og vet også at vi mangler arbeidskraft i Norge. Derfor har jo også administrasjonsministeren fremmet den politikken som jeg beskrev i sted. Regjeringen ønsker selvfølgelig å ha alle ledige hender i bruk, for å bruke et slagord som gjerne hører et annet parti til enn det jeg gjør, men som jeg like fullt synes er godt, og det er helt klart at vi ønsker å gjøre det vi kan med dette. Av og til går ting sent. Det betyr ikke at vi ikke har engasjementet. Og når jeg markerte så sterkt som jeg gjorde at det ofte var slik at folk ikke fikk jobb når de var kompetente, var det nettopp for å understreke det. Administrasjonsministeren har også fremmet initiativ på dette området og har fått kritikk for det, så jeg tror ikke noen kan si at det er noe i veien med hennes engasjement eller Regjeringens vilje til å gjøre noe. Jeg skal likevel ta initiativ til at de synspunktene som er tatt opp, blir tatt med, slik at man får sett på tiltakene, spesielt i forhold til denne gruppen.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
I utgangspunktet er trafikken på Vestfoldbanen en del av avtalen mellom staten og NSB om kjøp av persontransporttjenester. Denne avtalen omfatter daglig 13 togavganger mellom Skien og Oslo og 21 togavganger mellom Sandefjord og Oslo, dvs. i gjennomsnitt avganger annenhver time fra Skien og hver time fra Sandefjord. Fra 10. januar 1999 er det annenhver time satt opp buss mellom Skien og Sandefjord. Dette er et tilbud NSB har opprettet på eget initiativ og er i realiteten en økning av kollektivtilbudet i Vestfold. Ideen bak det såkalte TogBuss-tilbudet er at matingen med buss skal føre til at flere tar toget. Jeg er opptatt av at kunden kommer i fokus også i jernbanevirksomhet, og at de produkter som tilbys, skal holde det som loves. Det vil være i NSBs interesse at kundene er fornøyd med tilbudet. Jeg regner derfor med at NSB lytter til kundenes eventuelle kritikk, og at denne tas på alvor, slik at det kan utvikles et produkt som er til det beste både for de reisende og NSB. Jeg vil dessuten nevne at problemet er videreformidlet til NSB.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Jeg kan bekrefte at NSB mener at punktligheten i togavgangene skal prioriteres, slik at det kan ha forekommet at kunder med buss har kommet for sent til toget i Sandefjord. NSB selv mener at denne typen forsinkelser i busstrafikken i tilfelle har forekommet innenfor rushtiden, dvs. mellom kl. 05.00 og 09.00. I dette tidsrommet er det imidlertid tre togavganger i timen fra Sandefjord og dermed maksimalt 20 minutters venting på neste tog. For å kunne oppnå økt lønnsomhet i togdriften har imidlertid NSB – som jeg har sagt – fokusert på kundeorientering. Selskapet gjennomfører derfor nå ulike undersøkelser om kundenes tilfredshet med de produktene selskapet tilbyr, og har som mål å utvikle disse mot kundenes krav. Resultatet av denne typen undersøkelser med mål for forbedringer ble første gang presentert som et kunderegnskap som tillegg til NSBs årsrapport for 1997. Jeg føler meg derfor trygg på at NSB vil ta på alvor den kritikken som nå er framkommet om TogBuss-tilbudet på Vestfoldbanen, og utvikle dette til beste for kunden.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Bruk av frankeringsmaskin er en kredittordning Posten tilbyr sine kunder for at det skal være enklere å frankere store mengder post. I forbindelse med inngåelse av avtale får brukeren utlevert et hefte med Postens retningslinjer for bruk av frankeringsmaskin. Under punktet om generelle bestemmelser står det følgende: «Det er viktig at de som bruker frankeringsmaskinen har fått god opplæring i å betjene den, og at de kjenner Postens forskrifter. Feilbetjening kan føre til unødige utgifter til reparasjoner, overfrankering o.l.» I samme hefte er det også et eget punkt som omhandler reglene i forbindelse med refusjon av feilfrankerte sendinger. Ordningen med refusjon av feilfrankering er ifølge Posten svært tidkrevende for selskapet, og til tider har det vært svært mye av dette. For å få redusert antall feilfrankeringer ble det i 1987 innført en avgift. Avgiften er i 1999 satt til 110 kr, og beløpet dekker kun deler av de administrasjonskostnadene Posten har i forbindelse med refusjon av feilfrankerte sendinger. Det kan samles opp flere frankeringstrykk, men ikke over mer enn tre dager. Hensikten med tidsbegrensningen er å unngå mulig svindel. Denne regelen har ikke vært endret siden ordningen ble tatt i bruk. Jeg har ingen merknader til Postens praksis på dette området.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Jeg kan ikke forestille meg at private som hadde gitt en kredittordning, ville ha gjort det gratis. Det tror jeg ikke går. Da måtte vi stått overfor ikke-profittbaserte stiftelser uten overskudd som siktemål. Men når man først har en kredittordning, er det selvfølgelig et spørsmål hvordan den skal fungere best mulig. Jeg har gjort rede for hvordan Posten tenker om det. De synspunkter representanten har tatt opp, skal jeg likevel ta med meg, for det er alltid grunn til kritisk å spørre om en ordning. Selv om jeg med den kunnskap jeg har i dag, ikke har noen foranledning til å foreslå ordningen endret, lagrer jeg alltid slike spørsmål, for det kan jo tenkes at det kommer en dag da jeg føler at det er nyttig å stille dem videre.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Jeg har selvfølgelig dyp respekt og forståelse for små og mellomstore bedrifter. Jeg har selv i en tidligere del av mitt liv jobbet i en liten, frivillig organisasjon, hvor jeg feilfrankerte. Det måtte jeg betale for. Jeg kan vedgå at det hadde en atferdsterapeutisk virkning på meg: Jeg gjentok det ikke, jeg ble svært nøyaktig. Jeg tror at det å være nøyaktig i småting også er viktig, men jeg forstår at det ikke er det representanten anfekter. Representanten anfekter at man på tross av en slik nøyaktighet kanskje kunne komme til å feile. Da sier jeg at med den kunnskap jeg har pr. i dag, har jeg ingen foranledning til å endre praksis. Men jeg har registrert spørsmålet, og – som jeg sa i mitt forrige svar – jeg tar det med meg videre.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Jeg er i utgangspunktet enig med representanten Arnesen i at det på landsbasis foreligger et misforhold i kravet til glattkjøringsopplæring for kandidater til førerkort i tungbilklassene. Jeg har forståelse for at det kan oppfattes som urettferdig at noen deler av landet ikke er omfattet av denne ordningen med obligatorisk opplæring, mens kandidater andre steder i landet er pålagt kurs selv om reisevegen til banen er lang. Jeg vil imidlertid presisere at det ikke er noe som tilsier at de kandidater som ikke har glattkjøringskurs, medfører noen økt risiko i forbindelse med ulykker på vegnettet. Jeg ser det som nødvendig å gi en kort redegjørelse for bakgrunnen for den geografiske avgrensning som er gjeldende for dette opplæringskravet i dag. I 1993 ble obligatorisk opplæring på glatt føre for førere av tungbil innført som en prøveordning i elleve fylker i de sørlige deler av landet. For å vurdere ordningen er det gjennomført evalueringsstudier, herunder i forhold til om kurset har ulykkesreduserende effekt. Resultatene med hensyn til sistnevnte foreligger i TØI rapport 334/1996. Tendensen i resultatene fra denne undersøkelsen var at glattkjøringskurset gir en ugunstig effekt med hensyn til ulykkesrisiko, og at kurset ikke reduserer risikoen på glatt føre. Disse resultatene ble framhevet overfor Stortinget i tilknytning til spørsmålet om tilskudd til bygging av ytterligere en glattkjøringsbane for tungbil, Nord-Norsk Trafikksenter AS i Lenvik i Troms, jf. St.prp. nr. 1 Tillegg nr. 7 for 1996-97. Samferdselsdepartementets tilråding var den gang at det ble foretatt en kritisk gjennomgang av kursets innhold og framtid før det eventuelt ble bygd et nytt anlegg i Lenvik og glattkjøringsopplæringen gjort obligatorisk. Komiteens flertall bad imidlertid i Budsjett-Innst. S. nr. 14 for 1996-97 departementet komme tilbake med forslag til nødvendig bevilgning for bygging av banen i Lenvik. Komiteen bad videre departementet vurdere kursopplegget som benyttes i forbindelse med glattkjøringsopplæring på tyngre kjøretøyer. På denne bakgrunn foreslo departementet i St. prp. nr. 1 Tillegg nr. 7 for 1996-97 bevilget 18 mill. kr til bygging av banen i Lenvik. Det ble lagt til grunn at virkeområdet for opplæringen skulle utvides til også å omfatte Nordland nord for Saltfjellet, Troms og Finnmark, men at det deretter ikke skulle foretas ytterligere utvidelse av virkeområdet for krav om slik opplæring før det var foretatt en ytterligere vurdering av kursopplegget. Vegdirektoratet har etter dette i et samarbeid med glattkjøringsbanene i Sør-Norge arbeidet med en justering av kursene, og det legges vekt på at opplæringen må følges opp og vurderes kontinuerlig. Vegdirektoratet har utarbeidet en rapport om samlet vurdering av føreropplæringen, hvor også glattkjøringsopplæring for tunge kjøretøy er omtalt. Rapporten er nå til vurdering i Samferdselsdepartementet. Jeg vil komme tilbake til spørsmålet om hvorvidt obligatorisk glattkjøringsopplæring skal innføres for hele landet, etter at departementets vurdering av rapporten er ferdig.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Som jeg gjorde rede for i mitt svar, har saken en noe kronglete forhistorie. Det er ingen tvil om at det er rett som representanten sier, at det eksisterer et slikt misforhold, men forhistorien har vist at en teorirapport ikke dokumenterte at glattkjøringskurs nødvendigvis var positivt for å unngå ulykker. Da tidligere regjering la fram dette, vedtok Stortinget at man skulle gå videre med et senter i nord. Det gjorde man, men så sa man også at man skulle gå gjennom hele opplegget, og det er faktisk det som skjer. Vi gjennomgår nå opplegget fordi vi har fått en tilbakemelding fra vegmyndighetene om føreropplæring generelt, og jeg sier på nytt at vi i den sammenhengen også vil se på glattkjøringskravet, slik som det nå praktiseres. Det er en del av dette opplegget. Men jeg vil ikke uttale meg nærmere om det før vi i departementet er ferdig med arbeidet med den rapporten som nå foreligger fra Vegdirektoratet om føreropplæring generelt og som en del av dette, også om glattkjøringsopplæring for førere av tunge kjøretøyer.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-02-24:
Jeg kan ikke nå eksakt angi tidsrammen, bortsett fra å si at vi skal gjøre det så raskt som det er mulig ut fra faglig forsvarlige hensyn. Vi har en rekke trafikksikkerhetsspørsmål på bordet i departementet. Føreropplæringen er en del av dem. Vi skal få dem fram for Stortinget i tur og orden. Jeg har merket meg synspunktene som er framført, men jeg kan ikke i dag si noe nærmere om tidsrammen. Føreropplæringen er imidlertid viktig, og vi skal gjøre det så raskt som vi kan.
Ola Røtvei (Arbeiderpartiet), 1999-02-24:
Jeg vil stille statsråd Angelsen følgende spørsmål: Jeg viser til representanten Myrvolls spørsmål tidligere angående slokte fyr og lykter. I budsjettet for 1999 uttrykte departementet i forbindelse med gjennomgangen av statusen for fyrtjenesten at det dårlige vedlikeholdet etter hvert kunne true påliteligheten av fyr, lykter og lanterner, og tilsvarende at deler av merkesystemet langs kysten er i sterkt forfall. I forbindelse med budsjettbehandlingen sa en enstemmig samferdselskomite at dette var meget alvorlig. Komiteen bad derfor om at departementet så snart som mulig la til rette for at det ble foretatt en gjennomgang av kvaliteten av fyrtjenesten, gjerne ved bruk av eksternt fagmiljø, og at dette ble lagt fram for Stortinget senest i budsjettet for år 2000. Hva har statsråden gjort i sakens anledning?
Ola Røtvei (Arbeiderpartiet), 1999-02-24:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg finner det tilfredsstillende at merknaden fra komiteen blir fulgt opp, og at han ønsker å ta dette på alvor. Jeg viser til at Regjeringen har sagt at den vil vise stor vilje til styrking av drift og vedlikehold på vegsiden, og forutsetter at statsråden – som han nå sier –ønsker å følge opp i forhold til trafikksystemene langs kysten. Vil statsråden når man får oversikt over dette, følge det opp i forhold til budsjettet for år 2000, og ikke minst i forhold til Nasjonal transportplan, som Stortinget skal behandle neste år, med rammer for 2002-2005?
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-02-24:
Det har gjennom artikler i pressen vært reist spørsmål om troverdighet ved Kystverkets håndtering av disse spørsmålene. Komiteen har i sin merknad antydet at man gjerne kunne se på muligheten for å bruke eksterne fagmiljøer til å gå inn og foreta en gjennomgang av kvaliteten av fyrtjenesten. En slik bruk av eksterne fagmiljøer vil gi en mulighet for å få verifisert tilstanden og også være en form for revisjon i forhold til det arbeidet som foregår internt i etaten. Har statsråden vurdert denne muligheten for også å gjøre bruk av eksterne miljøer, f.eks. av typen Veritas?
Ellen Gjerpe Hansen (Høyre), 1999-02-24:
Jeg har et spørsmål til statsråd Dørum. Næringskomiteen har avgitt sin innstilling i saken om etterbruk av arealene på Fornebu. Flertallet går inn for en meget rask utbygging og etablering av et kunnskaps- og IT-senter. Vi vet at dette vil kreve store investeringer også når det gjelder samferdsel. Mitt spørsmål til statsråden blir: Er planene for utbygging og et kunnskaps- og IT-senter på Fornebu samkjørt med utbyggingsplanene for vei og bane i dette området?
Ellen Gjerpe Hansen (Høyre), 1999-02-24:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg oppfatter at det hefter en del usikkerhet fortsatt ved investeringsbehovene i forbindelse med Fornebu. Spørsmålet blir: Kan statsråden si noe om størrelsen på samferdselsinvesteringene? Kan statsråden si noe om en tidshorisont for gjennomføring av infrastrukturutbyggingen? Og er det mulig å si noe om hva dette kan bety for øvrige samferdselsprosjekter i Oslo-området, for ikke å si resten av landet?
Jan Johnsen (Høyre), 1999-02-24:
Jeg har følgende spørsmål til samferdselsministeren: Samferdselsbudsjettet ble veldig barbert ved budsjettbehandlingen i Stortinget. Dette fikk store deler av landet lide for. I Oslo-området har man hatt kraftig utbygging på veisektoren, ikke minst mot Gardermoen, og det vil nå bli ganske betydelige beløp i forbindelse med Fornebu. Tror samferdselsministeren at det samferdselsbudsjettet vi går i møte neste gang, er like stramt og gjerne dårligere for Distrikts-Norge enn det vi opplevde nå?
Jan Johnsen (Høyre), 1999-02-24:
Jeg har følgende spørsmål til samferdselsministeren: «De fleste bedrifter av noen størrelse har en frankeringsmaskin. Det hender også at det blir frankert feil. Men for å få refundert denne feilfrankeringen må beløpet være på minst 110 kroner. Det er ikke mulig å samle opp flere feilfrankeringer for å komme over dette beløpet. Den ordningen som Posten Norge BA her har laget for sitt eget monopolsystem, tar altså tusenvis av kroner urettmessig fra bedriftene. Kan statsråden se på dette, slik at ordningen blir mer bedriftsvennlig?»
Jan Johnsen (Høyre), 1999-02-24:
Jeg takker for svaret. Jeg var selvfølgelig ikke fornøyd med det, men jeg kan prøve meg igjen. Jeg vil foreslå for samferdselsministeren å se på muligheten av å kunne samle opp disse feilfrankeringene og eventuelt levere dem inn hvert kvartal eller hvert halvår. Dermed vil administrasjonstiden for å takle disse problemene gå ned, og bedriftene ville få refundert det som de rettmessig har krav på. Jeg ser på dette nesten som en konfiskering av penger, som bedriften ikke har sjanse til å komme unna, og det er ganske pussig at det er en monopolbedrift som praktiserer en slik ordning. Hadde det vært muligheter for å ha private her, hadde denne ordningen vært helt annerledes, og vært sett på som bedriftsvennlig.
Jan Johnsen (Høyre), 1999-02-24:
Jeg oppfatter dette svaret som positivt, og takker selvfølgelig for det. Grunnen til at jeg stresser dette litt, er bl.a. at det partiet som samferdselsministeren kommer fra, har gått veldig høyt ut når det gjelder små og mellomstore bedrifter. Mye av det som angår små og mellomstore bedrifter, gjelder lønnsomheten, om en skal ha det i fortsettelsen. Byråkratiske ordninger var også en del av de tingene som ikke minst Venstre var høyt på banen med. Jeg går derfor ut fra at samferdselsministeren virkelig går inn og ser på dette, for det er et irritasjonsmoment for både små og store bedrifter i dette landet. Hvis ministeren kunne love meg å gå inn og ikke bare vente til han får følelsen for det, ville det vært veldig positivt.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 1999-02-24:
Spørsmålet mitt går til næringsministeren. «Varsellampene blinker», er eit uttrykk som òg har vore brukt ein god del i politisk samanheng. Ikkje minst var det jamleg brukt av vår tidlegare finansminister i arbeidarpartiregjeringa for å illustrere behovet for ein økonomisk stram politikk, utan at det kanskje førte til noka felles innsikt her i Stortinget. Vi har nå i lang tid òg brukt uttrykket «varsellampene blinker» i forhold til dei utfordringane som norsk næringsliv står framfor når det gjeld dei prognosane for arbeidsløyse som etter kvart ligg føre. Nå ser vi at fleire av landets største selskap og hjørnesteinsbedrifter, rundt omkring på kysten særleg, har varsla nedbemanning og permitteringar. Dagens Næringsliv på laurdag prata om 40 000 som kunne miste jobben. Eg er klar over at næringsministeren var innom temaet i eit svar til representanten Røsjorde tidlegare i dag, men mitt spørsmål, som eg likevel føler behov for, er: Kva slags ansvar ser næringsministeren at han har som næringsminister i denne samanhengen? Og har næringsministeren og Regjeringa nå ein offensiv politikk og tiltak for å møte dette?
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 1999-02-24:
Eg takkar for svaret, men eg føler at vi må gjere noko meir enn politimester Bastian i Kardemomme by, at ein skulle skrive ned og så tenke vel gjennom det før ein gjorde noko som helst. For faktum er at allereie i haust låg det føre nokså klare prognosar for auka arbeidsløyse. Arbeidsdirektoratet førespegla 70 000 ledige i tida framover. I finansdebatten sa likevel finansminister Restad at arbeidsløysa truleg ville gå ned med 0,1 pst. i løpet av 1999 sett i forhold til året før. Arbeidsmarknadstiltaka vart halverte. Spørsmålet mitt til næringsministeren er derfor: Tek Regjeringa dette alvorleg? Eg utfordrar næringsministeren på følgjande: Vil næringsministeren vere med og gjenreise solidaritetsalternativet, og korleis skal han i tilfelle gjere det? Faren er at ein nå òg er litt for seint ute, iallfall på kort sikt, og det neste spørsmålet blir derfor: Vil næringsministeren, sjølv om det ikkje er hans departement sitt ansvar, medverke til å få arbeidsmarknadstiltaka opp på ansvarleg nivå?
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 1999-02-24:
Jeg har et spørsmål til samferdselsministeren. I løpet av den tiden jeg har vært her på Stortinget og i samferdselskomiteen, har jeg til stadighet fått meldinger om grove overskridelser på samferdselsprosjekter. Det dukker ennå opp nye store overskridelser. Det verste er ifølge Dagens Næringsliv på mandag dobbeltsporet på Østfoldbanen, der er det en overskridelse på ufattelige 1,2 milliarder kr. Stortinget fikk denne saken i 1986, og ble da forelagt utbyggingskostnader på 300 mill. kr. Den har altså en sluttpris på 1,56 milliarder kr. Hvordan skal vi politikere forholde oss til de tall og beregninger som kommer fra departementet, når det til stadighet forekommer feilberegninger og overskridelser?
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 1999-02-24:
Jeg takker for svaret. Jeg er veldig fornøyd med at det vil bli en oppstramming, og håper at det vil bli det. Men i hvilken grad rammer de overskridelsene som er nå, de andre prosjektene som er planlagt? Blir det tatt penger fra andre prosjekter for å fullføre disse prosjektene som det nå er overskridelser på? Hvis det blir gjort på den måten, blir da pengene beregnet som et lån og tilbakeført til de andre prosjektene? Vil de planlagte andre prosjektene bare bli utsatt i tid, eller vil de kanskje overhodet ikke bli fullført eller påbegynt?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-02-24:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kulturministeren: «Kulturdepartementet har vendt tommelen ned for støtte til «Gråtassprosjektet». Dette resulterer i blant annet færre produserte filmepisoder og reduserte muligheter for salg til utlandet. Kan statsråden tenke seg å revurdere sitt avslag slik at denne populære barne- og ungdomsserien får bedre økonomiske vilkår, og at man også ser på lovverket, blant annet med tanke på sponsing, for å få ned kostnadene?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-02-24:
Jeg takker statsråden for svaret, selv om det var negativt når det gjelder selve innholdet. Barnefilmen «Gråtass» er en serie som på en meget god måte ivaretar norske tradisjoner og norsk kultur – den viser livet på en bondegård, dens virksomhet, gleder og farer. Serien ivaretar ikke bare barns interesser, men også hele familiens interesser. Det er utført målinger som bl.a. viser at i aldersgruppen 14-25 år er «Gråtass» nummer fem av de programmene som er mest sett. Når man tar i betraktning den forholdsvis minimale støtten dette prosjektet trenger, og samtidig ser på de store pengeoverføringer enkelte norske filmer får – og som kun blir sett av en håndfull mennesker – kan man lure på hvilke vurderinger som ligger bak. Ser ikke statsråden at dette vil være en svært god investering med hensyn til spesielt barn og unge? I motsetning til mye annen produksjon, med helt andre tendenser, med slåsskjemper og utenomjordiske vesener og skrik og skrål, vil «Gråtass» bli et alternativ med ro rundt seg. Man blir dessuten underholdt samtidig som man lærer.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-02-24:
Jeg kan ellers nevne at hadde serien blitt innspilt av utenlandske firmaer, ville ikke de strenge norske sponsorreglene vært en bremsekloss. Ellers er det søkt på fire områder, alle med avslag, nemlig Norsk Kassettavgiftsfond fire ganger, Norsk Filminstitutt, AV-fondet hvor det var krav om distribusjon til kino, dvs. film, og Nordisk Film- og TV-fond – med avslag der også. Ellers må jeg bemerke at NRKs takstpris pr. minutts sendetid er for lav. Kan statsråden tenke seg å øke denne?
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-02-24:
Kulturdepartementet disponerer ikke selv midler til produksjon av film. Departementet har delegert samtlige støtteordninger til sine underliggende institusjoner. Dagens støtteordninger på filmområdet er først og fremst rettet mot produksjoner ment for visning på kino. Det gis ikke støtte til prosjekter som faller inn under fjernsynsselskapenes ordinære virksomhet. Produksjon av fjernsynsserier faller utenfor de etablerte støtteordningene. Fantasifabrikken har søkt om støtte til produksjon hos departementets støtteforvaltere og fått avslag hos samtlige. Representanten Bredvold hevder at et avslag fra departementet vil føre til reduserte muligheter for salg til utlandet. Den vanligste form for finansiering av produksjoner for fjernsyn er enten forhåndssalg av visningsrettigheter til programmet til et fjernsynsselskap, eller en avtale om samproduksjon med et fjernsynsselskap eller en annen produsent mot samfinansiering av produksjonen. Jeg kan ikke se at manglende statlig støtte til prosjektet skulle gjøre produksjonen mindre attraktiv for utenlandske fjernsynsselskap. Når det gjelder spørsmålet om å revurdere lovverket, særlig når det gjelder reglene for sponsing av barneprogrammer, vil jeg vise til det svar jeg gav til representanten Rui i spørretimen i april i fjor om nettopp ordninger for støtte til barneprogrammer produsert på video og regelverket for sponsing av fjernsynsprogrammer for barn og ungdom. Jeg viste her til at forskriftene til kringkastingsloven fastsetter at barne- og ungdomsprogrammer ikke kan sponses av virksomheter som har som formål å drive næringsvirksomhet. Dette er i samsvar med Regjeringens politikk. Det hevdes at reglene gjør det vanskeligere å finansiere produksjon av barne- og ungdomsprogrammer for fjernsyn. Jeg vil imidlertid understreke at formålet med denne begrensningen er å skjerme barn og ungdom mot kommersiell påvirkning. Regjeringen ser det som viktig å opprettholde dette prinsippet og finner det ikke aktuelt å endre dagens regelverk for sponsing av programmer for barn og ungdom. Jeg viser til at forbudet ikke er absolutt. Frivillige organisasjoner og andre som ikke primært driver næringsvirksomhet, vil kunne sponse programmer for barn og ungdom.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-02-24:
Jeg har tidligere gjennom spørsmål i spørretimen blitt konfrontert med «Gråtass»-fenomenet og den gamle «Ferguson»-figuren. Jeg har etter det hatt anledning til å se på programmet og kan for så vidt være enig i at dette er positivt. Selvfølgelig er det fint om den typen produksjoner kan støttes. Nå er det imidlertid slik at de institusjoner som ligger under Kulturdepartementet, har avslått søknaden. Vi har en søknad liggende, men det er et kjent faktum at vi fra Kulturdepartementets side ikke har spesielle midler til å støtte denne typen prosjekter. Vi vil oversende den til et par andre departementer, men slik jeg ser det, er de støtteordningene som vi har for produksjon av programmer for barn og unge, ganske omfattende og gode. Når man i de institusjonene ikke finner rom for «Gråtass», må jeg ta det til etterretning.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-02-24:
Det er nok riktig som Bredvold redegjorde for, at støtte til dette prosjektet er avvist i en rekke institusjoner. Når det gjelder sponsorreglene, er det slik, som jeg nevnte i mitt første svar, at vi ikke ønsker at de som er direkte knyttet til næringsvirksomhet, skal sponse denne type programmer. Det er spesielt for å forhindre at man får en kommersiell påvirkning. Men dette forbudet er ikke absolutt, og bl.a. når det gjelder frivillige organisasjoner, kan man se på andre ordninger. Når det gjelder reglene for takstpris som NRK bruker, og som Bredvold spurte om avslutningsvis, har jeg ikke mulighet til å redegjøre for det her, fordi jeg kjenner ikke detaljene. Men jeg ser det slik at med den AS-modellen til NRK, er det veldig vanskelig for oss som generalforsamling å skulle ta opp et slikt spørsmål. Det må vi overlate til AS-et og styret for AS-et.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-24:
Eg vil gjerne stilla følgjande spørsmål: «Utenriksministeren sa i den ordinære spørretimen 10. februar 1999 at Norge ikke lager noen særordning for Israel når en israelsk ubåt som kan ta atomvåpen, får øve i norsk farvann. Hvilke andre land utenfor NATO er i dag gitt tillatelse til slik øvingsvirksomhet, og mener utenriksministeren det er sikkerhetspolitisk gunstig å gjøre norskekysten til et mulig øvelsesområde for ubåter fra land i hele verden?»
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-24:
Eg takkar utanriksministeren for svaret. Eg vil gjerne likevel utfordra han til å vera meir presis når det gjeld nasjonalitet. I prinsippet kan ein då ikkje avvisa f.eks. russiske ubåtar dersom dei skulle søkja om å øva i norsk farvatn. Eg vil gjerne be om at utanriksministeren stadfestar det. Eg vil òg ha ein garanti frå utanriksministeren om at desse ubåtane ikkje fører atomvåpen. Den risikoen vil me ikkje ha i norske farvatn. Kan utanriksministeren stadfesta det?
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-24:
Då tolkar eg utanriksministeren slik at han vurderer dette frå sak til sak. Han har då funne ut det at Israel er så kjekke og greie at dei skal få øva her. Men så vil han ha andre prinsipp og gjera andre vurderingar ut frå kva land som søkjer. Dette må bli rimeleg komplisert. Eg vil berre spørja heilt konkret: Dersom russiske styresmakter skulle søkja, på kva grunnlag skulle ein kunna avvisa dei?
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-24:
Eg vil gjerne stilla utanriksministeren følgjande spørsmål: «EUs direktiv om «Patentbeskyttelse av bioteknologiske oppfinnelser»(patentdirektivet) er omstridt, ikke bare i Norge, men også i EU. Regjeringen i Nederland og Italia klaget direktivet inn for EU-domstolen fordi man mener det strider mot konvensjonen om biologisk mangfold. I likhet med EU-land har Norge gjennom EØS-avtalen anledning til å støtte klagen innen 3 måneder etter offentliggjøring. Fristen løper ut 5. mars 1999. (patentdirektivet) Akter Regjeringen å benytte seg av denne anledningen?»
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-24:
Utanriksministeren har heilt rett i at representanten Langeland er nøgd med dette svaret. Det er jo dette SV saknar frå Regjeringa – ei offensiv haldning i forhold til EU-spørsmål. Veldig ofte ser ein ei regjering som høyrer på kva Arbeidarpartiet og Høgre seier, og så gjer dei akkurat det. I denne saka vel ein altså ei litt meir offensiv linje. Det er dette me ønskjer av Regjeringa i EU-sakene, nemleg at ein grip fatt i dei tinga som er viktige, ikkje minst på miljøsida. Utfordringa til Regjeringa er då: Vil ein følgja ei litt meir offensiv linje i EU-spørsmål framover ved aktivt å gå inn og prøva å påverka systemet i den retninga som SV og Regjeringa meiner er korrekt?
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-24:
Er det noko SV har lært seg, er det at ein ikkje nødvendigvis skal lita på kva folk seier i regjeringserklæringar og sånt. Det har me erfart. Me ønskjer å utfordra Regjeringa, og det er det me gjer i dag, og det kjem me til å gjera framover når det gjeld å setja miljøomsyn framfor f.eks. profittomsyn. Føre var-prinsippet bør gjelda i alle saker. Det står det i regjeringserklæringa, og det er SV samd i. Me har altså dette patent på liv-direktivet, og det er kome eit barnematdirektiv, og det kjem andre direktiv. Vår utfordring til utanriksministeren og Regjeringa er nettopp å vera offensiv, slik som ein viser tendensar til i denne saka.