Inge Lønning (Høyre), 2007-01-11:
I stortingspresidentens fravær skal jeg få gi en kort utdypning av bakgrunnen for flertallsinnstillingen fra Presidentskapet. Det Stortinget skal ta stilling til, er formelt sett et representantforslag om å endre Stortingets forretningsorden, nærmere bestemt ved å føye til en ny underparagraf under § 13 som gir hjemmel for å opprette et nytt utvalg. Imidlertid fremgår det klart av innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen at dette aktualiserer en hel rekke spørsmål av prinsipiell konstitusjonell art, nærmere bestemt forståelsen av ansvarsdelingen mellom den utøvende statsmyndighet og den lovgivende statsmyndighet, og det aktualiserer i tillegg til det en hel rekke spørsmål som går på hvorledes Stortinget innretter sin egen interne arbeidsordning. La meg derfor starte med å understreke at etter mitt skjønn er et representantforslag ikke noe godt grunnlag for å ta standpunkt til denne type spørsmål. Vi hadde i det siste år av den forrige stortingsperiode en utredning av Stortingets komitestruktur, og den førte frem til et vedtak på slutten av forrige stortingsperiode som da ligger til grunn for forretningsordenens bestemmelser på dette punkt. I det utredningsarbeidet ble det ikke reist spørsmål, så langt jeg erindrer, av den type som er reist i representantforslaget. Det burde ha skjedd hvis man ønsket å foreta en endring på dette punkt, for da hadde det vært mulig å foreta en seriøs vurdering av konsekvensene av det å opprette et slikt utvalg. La meg også føye til at Stortinget i forrige stortingsperiode hadde en meget omfattende gjennomgang av Stortingets kontrollfunksjon, som er et av hovedargumentene bak representantforslaget, Frøiland-utvalgets utredning, som siden også har ført til at Stortinget har igangsatt en rekke oppfølgingssaker, bl.a. spørsmålet om forandring av riksrettsordningen. Heller ikke i den sammenheng ble dette ønskemål reist, og derfor ble det heller ikke drøftet. Når flertallet i kontroll- og konstitusjonskomiteen og flertallet i Presidentskapet foreslår å avvise dette forslaget, er det fordi vi ikke kan se at det er godtgjort at det finnes noe udekket behov i Stortingets egen interne arbeidsordning på dette felt. Det er også fordi vi mener at det å innføre en sikkerhetskomite ville skape langt flere problemer enn det ville løse, fordi det ville skape uklarhet både om ansvarsdelingen mellom statsmaktene og om ansvarsdelingen mellom Stortingets egne saksforberedende organer. I tillegg til det ville det å følge opp forslaget, slik det er utformet, også bryte ganske kraftig med det som ellers ligger til grunn for sammensetningen av Stortingets saksforberedende organer. Det å la et organ av denne typen få et ikke ubetydelig innslag av det som i representantforslaget kalles ledertrioen i to utvalgte fagkomiteer, ville være en splitter ny måte å sette sammen organer i Stortinget på. Alle vet jo at den måten komitevervene fordeles på i forbindelse med konstitueringen av et nytt storting, er et resultat av svært mange ulike hensyn og kan ha et ikke ubetydelig innslag av tilfeldigheter i forhold til spørsmålet om hva som er representativt med hensyn til den politiske styrkefordeling i Stortinget. Man ville derfor få med inn i sammensetningen av et slikt utvalg et ikke ubetydelig mål av tilfeldigheter, noe som ville svekke utvalgets representativitet med hensyn til Stortinget som besluttende organ. Til sist gjenstår selvfølgelig det grunnleggende spørsmål som er utgangspunktet for forslagsstillerne. Det er ingen uenighet om at sikkerhetsutfordringene er betydelige, men også på dette punkt er det vel grunn til å peke på at det er en manglende klarhet i begrunnelsen. De aller fleste trusler mot den interne sikkerhet både i Norge og i andre samfunn i dag kommer fra den internasjonale, organiserte form for kriminalitet og terrorvirksomhet. Det dreier seg i de aller fleste tilfellene om utfordringer som naturlig hører inn under sikkerhetspolitikk som begrep. Av de spørsmål som var fremme i forrige periode i forbindelse med gjennomgangen av komitestrukturen, var spørsmålet om ikke tiden er inne for å slå sammen forsvarskomiteen og utenrikskomiteen til én komite for nettopp utenriks- og sikkerhetspolitikk. For min del er jeg ganske overbevist om at det ville ha vært en fremtidsrettet og velbegrunnet reform, men den hadde dessverre ikke tilstrekkelig oppslutning da Stortinget behandlet det spørsmålet på slutten av forrige periode. En slik reform ville ha skapt en ryddigere struktur når det gjelder Stortingets måte å behandle dette sakskomplekset på. La meg aller sist peke på at det i begrunnelsen for representantforslaget ikke er søkt tatt opp noen bestemmelse om ansvarsdelingen mellom et eventuelt nytt sikkerhetsutvalg og kontroll- og konstitusjonskomiteen, eller om ansvarsdelingen mellom dette og henholdsvis justiskomiteen, forsvarskomiteen og utenrikskomiteen. Man har derimot brukt den utvidede utenrikskomite som et slags mønster. Det er grunnen til at flertallet i kontroll- og konstitusjonskomiteen, med tilslutning fra flertallet i Presidentskapet, mener at de fleste av de hensyn man ønsker ivaretatt, allerede er ivaretatt i forretningsordenens bestemmelser om den utvidede utenrikskomite. Den utvidede utenrikskomite er ikke noen vanlig saksforberedende komite, men et konsultativt organ hvor Regjeringen på uformell måte kan konsultere Stortinget og sikre seg at det er oppslutning fra et flertall i Stortinget om de standpunkter Regjeringen akter å innta, på et saksfelt som er Regjeringens og ikke Stortingets ansvarsområde. Det forekom opp til flere ganger i forrige stortingsperiode at justisministeren redegjorde for denne type problemer i møte i den utvidede utenrikskomite. Det er, så vidt jeg kan skjønne, ikke noe i dagens forretningsorden som er til hinder for at en slik praksis kan fortsette, når det foreligger saker på dette felt som Regjeringen ønsker å innhente Stortingets synspunkt på. Det er antydet i innstillingen at man muligens burde se på hvorvidt justisministeren bør nevnes eksplisitt i den eksisterende paragraf om den utvidede utenrikskomite. Etter mitt skjønn er det en relativt uinteressant problemstilling. Jeg oppfatter praksis og sedvane helt klart dit hen at det er Regjeringen – ikke den enkelte statsråd – som konsulterer Stortinget. Når det i § 13 er nevnt uttrykkelig «statsministeren» og «utenriksministeren», kan det naturligvis ikke tolkes eksklusivt, at det utelukker de øvrige regjeringsmedlemmers medvirkning på sine saksområder, men det er fast praksis i den utvidede utenrikskomite at det er utenriksministeren som representerer Regjeringen, sammen med de statsråder som har det konstitusjonelle ansvar på vedkommende saksområde. Praksis i dag er etter mitt skjønn fullt ut tilfredsstillende, og jeg kan ikke se noen grunn til at man ikke skulle kunne fortsette med den, uten at det gis noen eksplisitt hjemmel for det i § 13.