Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-11-16:
La meg innledningsvis si at Arbeiderpartiet er fornøyd med hvordan statsråden har håndtert denne viktige arbeidslivsreformen. Utdanningspermisjonsutvalget har lagt ned et betydelig arbeid med å forene til dels motstridende interesser, og de har lyktes på en forbilledlig måte. Utvalgsinnstillingen bærer preg av stor grad av konsensus, som også er avgjørende for hvorvidt man skal lykkes med denne reformen. Utgangspunktet er at vi gjennom den raske teknologiske utviklingen beveger oss inn i kunnskapssamfunnet, og vår konkurranseevne og næringslivets overlevelse i markedet avhenger av de ansattes kunnskaps- eller kompetansenivå og omstillingsevne. Særlig gjelder dette i små og mellomstore bedrifter og i bedrifter i distriktene. Forskning viser at bedriftene i distriktene ligger vesentlig under gjennomsnittet når det gjelder andel ansatte med høyere utdannelse eller høy kompetanse. Den viktigste utfordringen i kampen om f.eks. bosettingsmønsteret vil etter hvert også bli kampen om kompetansen. Når jeg innledningsvis understreket at statsråden på en ordentlig måte har håndtert denne saken, som i vid forstand må ses som en samfunnsreform, har det sammenheng med at Regjeringen i stor grad fører videre den konsensus som utvalget har arbeidet seg fram til. Jeg synes også, i likhet med representanten Djupedal, at det er gledelig at Odelstinget og saksordføreren fører videre denne enigheten. Selve reformen ender opp med en rettighetslov, hjemlet i arbeidsmiljøloven. Den gir arbeidstakerne en individuell rett til utdanningspermisjon. Høringsuttalelsene er i hovedsak positive. Det som imidlertid slår meg, er at de som i størst grad har behov for å heve kompetansen til sine ansatte, og som er mest avhengig av et høyt kompetansenivå, også er de som er mest tilbakeholdne med hensyn til å lovfeste ansattes rettigheter. Det gjør meg noe betenkt. Og jeg tenker i første omgang på offentlig sektor, hvor Kommunenes Sentralforbund, som skal representere Kommune-Norge, verken ser behov for å likestille de midlertidig tilsatte og fast tilsatte eller behov for adgang til å kombinere permisjon med arbeid. Det er nedslående. Det understreker samtidig at kommunesektoren må begynne å ta sitt arbeidsgiveransvar på alvor. Loven trekker opp en rekke praktiske sider, som frister for varsling av permisjon, vilkår for permisjon og tilbakevending fra permisjon, som burde være håndterbare og bidra til at partene kan nyttiggjøre seg denne reformen. Loven er i tillegg til å være en rettighetslov også en fullmaktslov, der departementet gis fullmakt til gjennom forskrifter å unnta spesielle virksomheter fra loven. Dette er en fullmakt som også Utdanningspermisjonsutvalget har foreslått, og som Arbeiderpartiet mener er hensiktsmessig, uten at man har konkrete eksempler på hva slags virksomheter som er relevante i denne sammenheng. Men hjemmelen synes vi er hensiktsmessig å ha med i lovteksten. Komiteen er uenig med Regjeringen på ett område. Det gjelder retten til å ta ut delvis permisjon og samtidig være i arbeid. Høyre og Fremskrittspartiet har en noe annen tilnærming til dette spørsmålet, men komiteen står samlet om prinsippet. Arbeiderpartiet tror at arbeidstakernes kunnskaps- eller kompetanseløft vil komme gjennom en kombinasjon av arbeid og organisert utdanning, og vil derfor legge til rette for denne utviklingen. Det er viktig å understreke at retten til utdanningspermisjon er betinget av at utdanning utover grunnskolenivå og videregående skole-nivå skal være yrkesrelatert og omfatte alle typer arbeidsmarkedsrelevant etter- og videreutdanning. Når det gjelder retten til utdanningspermisjon, er hovedregelen, som også saksordføreren var inne på, at arbeidstakere som har hatt utdanningspermisjon, ikke har rett til ny utdanningspermisjon før det har gått dobbelt så lang tid som varigheten av den foregående permisjonen, og minst ett år siden den foregående permisjonen tok til. Imidlertid står komiteen samlet om ett unntak: For arbeidstakere som har hatt utdanningspermisjon for kurs under én måneds varighet, gjelder ikke kravet om ett års opphold før neste utdanningspermisjon. Jeg antar at statsråden og Regjeringen vil se nærmere på praktiseringen av denne unntaksregelen og eventuelt justere den gjennom forskrifter dersom det over tid skulle vise seg å være behov for det. Avslutningsvis vil jeg fokusere på et forhold som proposisjonen ikke omhandler. Utdanningspermisjonsutvalget har drøftet hvor bestemmelsen om utdanningspermisjonen skal hjemles. Regjeringen har, som tidligere nevnt, funnet å innlemme bestemmelsen i arbeidsmiljøloven. Det er jeg enig i, fordi det er sannsynligvis den mest hensiktsmessige plasseringen. Arbeidsmiljøloven omfatter enhver virksomhet som sysselsetter arbeidstakere. Loven gjelder alle bransjer, offentlige og private, og alle arbeidstakere som omfattes av loven, med visse unntak. Det vil si at det er noen som unntas fra arbeidsmiljøloven. Det innebærer også at retten til utdanningspermisjon ikke gjelder alle arbeidstakere, som er utgangspunktet. Jeg vil derfor utfordre statsråden, og be ham om i sitt innlegg å kommentere den problemstillingen og eventuelt signalisere hvordan og i hvor stor grad det vil være mulig å innta bestemmelser som favner videre enn de som er knyttet opp til arbeidsmiljøloven, altså gi alle arbeidstakere rett til utdanningspermisjon.