trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2004-12-09:
For kystnasjonen Norge er det viktig at den næringspolitiske debatten vier fiskerinæringa så stor oppmerksomhet som den har gjort i dag. Nå er det jo slik at fiskerinæringa ikke er noen ensartet næring, heller tvert imot. Næringa er preget av ulike og til dels sterkt motstridende interesser. Med et slikt utgangspunkt er det vår oppgave, sammen med næringa, å styre ressursene slik at kystbefolkninga – befolkninga langs hele vår kyst – kan ha sitt utkomme fra havet. Dessverre er det blitt slik at ordene «styring» og «regulering» nærmest er blitt fyord for denne regjeringa. Markedet derimot, markedsmekanismenes skapende kraft, har man stor tro på. Men tro meg – markedskreftene vil aldri alene kunne trygge kystsamfunnene. Den største utfordringa i fiskerinæringa i Finnmark er å skape god lønnsomhet på landsida, for på den måten å skape trygge og framtidsretta arbeidsplasser. Vi trenger også en offensiv satsing på sjømatsektoren og på reiseliv. Sjømatsektoren vurderes som den desidert viktigste, og anses som den bransjen i norske kystsamfunn som har de beste forutsetningene for å få en positiv utvikling og en stor – den største, faktisk – sysselsettingseffekt. Dette må vi lytte til, og dette må vi gjøre noe med. Så over til det nye eventyret: Neste mandag, 20. desember, starter boreriggen Eirik Raude et tre måneders boreprogram i Barentshavet. Allerede i andre kvartal 2005 vet vi mer om hvorvidt disse tre brønnene er geologisk interessante. Målet må være olje og fisk i godt naboskap, og at myndighetene må holde trykket oppe, de må forsere arbeidet med å utmeisle en strategi for hvordan Norge skal ivareta sine interesser i nordområdene. Jeg gir full støtte til ham som var her oppe og sa: Hva gjør våre myndigheter for å være offensive i nord? Det haster med å få dette på plass. La oss ta f.eks. gråsoneproblematikken. Hvilken strategi har Regjeringa for å løse den knuten? Til slutt noen ord om reiseliv: Reiselivsnæringa i Nord-Norge sysselsetter flere personer i dag enn det fiskerinæringa gjør. Reiselivsnæringa i nord er godt organisert, den driver et målrettet markedsarbeid, og den representeres av utøvere med høy kompetanse. Finnmark er ett av to fylker i Norge der det tilbys mastergrad i reiselivsfaget. I tilknytning til dette arbeides det nå med å etablere et Center of Expertice innen reiseliv i Finnmark.
Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2004-12-09:
I løpet av debatten har Regjeringen og regjeringspartiene blitt kritisert fordi vi ikke vil forskjellsbehandle flytende hotellpersonell på fergene og hotell-, kurs- og konferansenæringen på land. Det er for meg komplett uforståelig at vi skal subsidiere den enkelte barkeepers, stuepikes og taxfreeselgers årslønn om bord i fergene med 120 000 kr samtidig som mange av våre kurs- og konferansehotell på land, i bygd og i by, betaler sin skatt og må kjempe i hard konkurranse med nettopp fergerederiene. Det er mange reiselivsbedrifter og hotell på land som kunne tenke seg den samme ordningen. Som eksempel kan nevnes Union Hotell i Geiranger – en hjørnesteinsbedrift, et være eller ikke være for bygda Geiranger. Hotellet er helt avhengig av kurs og konferanser i tillegg til turismen, ca. 3–4 måneder i sommerhalvåret. Jeg kan nevne mange flere eksempler. Listen er like lang som vår langstrakte kyst, og vi finner svært mange ærverdige turisthotell innerst i våre fjordarmer og i våre små bygdesamfunn. Hva vil Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Fremskrittspartiet stille opp med den dagen lyset slokkes i f.eks. turistbygda Geiranger, fordi disse partiene har gitt cruiseferger med store driftsoverskudd skattefordeler som forsterker konkurransen mellom norske, historiske fjordhotell som kjemper for sin tilværelse? Regjeringen satser og skal fortsatt satse på den maritime næringen gjennom kompetansemodellen. Den maritime bemanningen, som består av offiserer og maskinister om bord, vil fortsatt nyte godt av nettolønnsordningen. Det er ganske så overdrevet når representanten Lodve Solholm påstår at hele den maritime clusteren vil falle med dette. Regjeringen ønsker ikke å gi fergerederiene og de hotellansatte om bord fordeler som kan knekke nakken på konkurrerende næring i land.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-12-09:
Denne debatten fortsetter, og det er ikke så rart. Det er ikke rart at Stortingets partier ikke kommer utenom denne debatten, for det er en mager trøst, det representanten Steensnæs prøvde på, å si at vi tross alt har redusert utbyttet fra 95 pst. til 78 pst. Det er jo fortsatt slik at det er i strid med det som private eiere må forholde seg til når det gjelder aksjelovens bestemmelser, og det er fortsatt slik at dette er en uheldig triksing i forhold til budsjettbalansen, på den måten at vi ikke vil erkjenne budsjettbehovet, og derfor velger vi noen omveger. Kan ikke næringsministeren i det minste erkjenne at Regjeringen på dette punktet faktisk gjør noe som enhver klok privat eier ikke ville ha gjort? Jeg synes at han i tillegg til at han forsvarer at Statkraft her har vekstmuligheter, og at man får 1 milliard kr i overskudd, i det minste burde vært åpen nok til å problematisere den siden ved det, at en her gjør noe som kloke private eiere ikke ville ha gjort.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-01-29:
Grunnen til at Senterpartiet ønsker å få utredet den sveitsiske modellen videre, er at det selvsagt ikke er mulig for Norge å kopiere den sveitsiske løsningen. Den sveitsiske løsningen er skreddersydd til sveitsiske forhold og til de behovene man har for å ha et ryddig og godt forhold til EU. Hvis Norge skal etablere en avtaleform med EU à la den som Sveits har, vil vi måtte gå inn og se på hvilke sektorer det er nødvendig for oss å gå inn og etablere bilaterale avtaler på. Det har sjølsagt Senterpartiet tanker om, og dem kan vi gjerne dele med dere. Samtidig er dette et krevende arbeid, og vi mener det vil være riktig å få det utredet i hele sin bredde. Jeg tror det er betydelig enighet mellom ja-sida og nei-sida om ulempene med EØS. Demokrati er det springende punktet. Den sveitsiske løsningen er et mye bedre alternativ i forhold til de demokratiske prosessene.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-01-29:
Når Senterpartiet mener at EØS-avtalen som løsning for Norge på sikt vil være en ulykke, knytter det seg til at avtalen kobler oss stadig tettere og tettere opp mot EU. Det er en avtale som i sin natur er grenseløs. Det er en dynamisk avtale. Vi har aldri kontroll med hva som er innholdet i framtidas EØS-avtale. Vi er helt avhengige av hva EU måtte finne på, for å vite hva som faktisk er innholdet i avtalen. Vi er altså helt prisgitt utviklingen i EU. Vi er forpliktet til å følge opp alle de ideer og initiativ som kommer fra EUs side. Det er her den sveitsiske modellen er så mye bedre, for en vil da ha kontroll. En vil ha en avgrenset avtale, og en vil ha bedre demokratiske rutiner.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-01-29:
Jeg tror ikke det er noen i denne sal som er i tvil om hva som er Senterpartiets standpunkt til EØS-avtalen. Vi ønsker på sikt ingen EØS-avtale. Vi ønsker en annen tilknytningsform til EU. Nå gis det ofte i debatten inntrykk av at dersom vi sier opp EØS-avtalen, blir vi hengende og dingle fullstendig i løse lufta. Det er sjølsagt ikke riktig. Vi vil da gå tilbake til den gamle frihandelsavtalen. Vi har hatt EØS i ti år. EØS har, som jeg var inne på i sted, utviklet seg enormt i løpet av den perioden. Det vil være behov for å gå inn og se på på hvilke sektorer vi trenger å ha egne avtaler med EU som går utover den gamle frihandelsavtalen. Det er derfor dette trenger å bli utredet. Jeg har nettopp svart representanten Blankenborg at det er en krevende prosess å utvikle alternativet. Vi har noen tanker om hvordan det skal være, og det er fullt mulig hvis man bare har et snev av kreativitet og åpenhet.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Eg lurer på om oppsummeringa mi av Åslaug Hagas innlegg er riktig. For det første: Senterpartiet ønskjer primært å seie opp EØS-avtala. Derfor dette forslaget som går på at ein ikkje skal godta avtala, men fortsetje å forhandle. Det betyr i praksis at ein forkastar avtala, og eventuelt seinare vil ratifisere om forslaget fell. For det andre: Senterpartiet har strengt teke ikkje bruk for å greie ut eit anna alternativ, fordi det sveitsiske alternativet er fullgodt. Eg skjønar da ikkje grunnen til at ein går inn for eit forslag om å greie ut ytterlegare alternativ. Og dersom det er slik at Senterpartiet likevel ønskjer å greie ut ytterlegare alternativ, kan kanskje Åslaug Haga gå vidare på det spørsmålet eg stilte til Bjørn Jacobsen tidlegare i dag: Kva er ein betre måte? Regjeringa må ha ein retningsvisar på kva som er betre, når ein skal forhandle. Og til slutt: Eg hadde i alle fall aldri tenkt at Regjeringa kom til å prøve å få pengane som skal gå til EØS/EU, godkjende som bistandspengar, som ODA-pengar. Derfor blir dette ei merkeleg samanlikning. Då kan vi jo samanlikne nesten alt som går over statsbudsjettet, med det som går til utviklingsland. Åslaug Haga meiner vel heller ikkje at det er mogleg å seie at det som går til Polen, er bistandspengar?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Eg har to spørsmål på slutten her. Det eine gjeld eit spørsmål som Senterpartiet tok opp ganske tidleg. Dei som går inn for å ratifisere denne avtala, som, så vidt eg forstår, nok også er Senterpartiet til sjuande og sist, er svært skeptiske til det beløpet som blir overført til Sentral-Europa gjennom EØS-avtalen, fordi det er ein meiningslaus bistand, som det heiter. Eg har ikkje høyrt om Senterpartiet har slutta å omtale dette som bistand. Det er ikkje bistand. Vi har streka under mange gonger at dette er noko heilt anna, og eg ville setje pris på om det også blir presisert frå Senterpartiet, slik at ei misforståing ikkje blir hengande igjen etter debatten. Det andre dreier seg om dette forslaget om ei betre avtale, som vi har hatt oppe mange gonger no, og som har variert frå den frie forskinga til nokre synspunkt på kva ho skal innehalde. Men om ein no skal følgje opp dette forslaget som skal sikre norske interesser på ein betre måte, så har vi eigentleg ikkje fått nokon særleg fleire retningsvisarar på dette enn at det skal sikre norsk marknadstilgjenge. Det er veldig greitt, men det må finnast nokre andre vilkår som ligg i dette «betre». Skal vi forsøkje å byggje opp institusjonar som gjer at vi kan få større innverknad på lovgjevinga i EU, så kan det vere eit viktig innspel å få med seg. Då bryt vi i så fall ganske kraftig med det sveitsiske systemet, som er eit evigvarande forhandlingssystem. Eg synest at dei som legg fram forslaget, burde kunne seie noko meir om kva ein vil i ei slik retning, bortsett frå å seie at avtala skal vere betre. Det er mogleg at eg høyrer dårleg, men eg har ikkje høyrt særleg mange føringar for kvar dette skal gå. Så er det klart at EU har påført mange land mange stygge sår og store problem. Det er heilt sikkert. Men så er det då slik at ei rekkje nye land no har valt å gå inn i EU og utvide EU med ti medlemer. Norge vel ikkje å gå inn, og det er ikkje noko problem for Europa. Ingen bryr seg om det, og, som utanriksministeren sa, vi går frå å vere utaforsette til å vere utelatne. Men vi må få stille det spørsmålet, f.eks. til Ågot Valle, som hadde eit innlegg om EU her. Ønskjer Ågot Valle så å seie at dei som er i gang med dette samarbeidet, også skal trekkje seg ut av samarbeidet? Det er vel ein fordel at Frankrike og Tyskland samarbeider, og at Polen har gått inn. For europeisk politikk må det vere ein fordel, og om ein er heilt konsekvent, så bør vel Ågot Valle også kunne seie ut frå sitt syn at ho vil sterkt anbefale desse å gå ut av dette samarbeidet, slik at mangelen på demokrati ikkje er det som spreier seg utover Europa. Det må vere uheldig for Norge at så mange land, fleirtalet av landa i Europa, går inn i eit system som øydelegg demokratiet i Europa. Det er den logiske konsekvensen av det argumentet som vi høyrde i stad.
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
Åslaug Haga sa: «Som en permanent løsning er den» – altså EØS-avtalen – «en ulykke». Hvis jeg forstod det riktig, er det denne ulykke Senterpartiet skal stemme for å forlenge i dagens møte, riktignok bare subsidiært, men det er likevel ganske modig å ville føre Norge direkte ut i «uløkka». I Senterpartiets program for inneværende stortingsperiode står det klart og tydelig at man vil erstatte EØS-avtalen med en avtale etter sveitsisk modell. «Senterpartiet vil på dette grunnlaget si opp EØS-avtalen i henhold til avtalens artikkel 127.» Da må det være tillatt å spørre om Senterpartiet ved sin stemmegivning ikke bare skal stemme for to forslag som gjensidig utelukker hverandre i sitt innhold, men også stemme for Bastesens forslag på vegne av Kystpartiet, som sier «Stortinget ber Regjeringen ta de nødvendige skritt for å melde Norge ut av EØS.» Forslaget er som snytt ut av Senterpartiets program.
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
Åslaug Haga fikk ikke tiden til å strekke til til å svare på spørsmålet jeg stilte. Derfor vil jeg gjerne gi henne enda en anledning til å svare på spørsmålet. Hvorledes henger denne enorme svartmaling av EØS-avtalen sammen med den stemmegivning Senterpartiet akter å foreta ved debattens avslutning? Hvorfor fremmer man forslag om å utrede noe man tilsynelatende vet utmerket godt fra før? Trenger man Regjeringens hjelp til å finne ut av det man selv har programfestet for lenge siden?
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
Representanten Arnstad har helt rett når hun antar at jeg har en oppfatning av Norges forhold til EU. Derfor har jeg heller ikke behov for å anmode noen om å utrede på mine vegne hva jeg mener, for det vet jeg faktisk. Hvis man leser programmet for stortingsperioden 2001 til 2005 for henholdsvis Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, ser man at de også aldeles utmerket godt vet hva de mener. Programmet er helt umisforståelig. Senterpartiet sier uttrykkelig at de vil si opp EØS-avtalen for å få en avtale etter sveitsisk modell. Ikke et eneste forbehold, ikke en eneste tvil og ikke én antydning om at man har behov for utredning av noe som helst. SV sier i sitt program: «SV vil i perioden arbeide for at Noreg seier opp EØS-avtalen, og forhandlar fram ein handelsavtale med EU.» Det er også lysende klart. Men da er det jo forbløffende at man i etterkant, etter at man har forelagt sine programmer for velgerne i valg og forpliktet seg på dem, har kommet på den tanke at man trenger å utrede det man har gått inn for. Den eneste mulige tolkning jeg har klart å finne av den eiendommelige inkonsistens i disse to partienes argumentasjon, er ordlyden i forslag nr. 2 fra mindretallet i innstillingen: «Stortinget ber Regjeringen utrede reelle alternativer til EØS-avtalen». Det kan kanskje bety at man da har oppdaget at de alternativene som man har forpliktet seg på i sine programmer, ikke er reelle, og at man derfor trenger Regjeringens hjelp til å komme opp med noe bedre. Det er fremdeles uklart for meg – jeg fikk ikke noe svar fra Åslaug Haga tidligere i debatten på spørsmålet – hvorledes de to partiene akter å forholde seg til Kystpartiets forslag, som er helt i samsvar med begges programformuleringer. Jeg antar at når man har drevet de akrobatiske øvelsene så langt at man er i stand til å stemme for to forslag som er innbyrdes uforenlige, så må man også kunne klare å stemme for et tredje som er uforenlig med begge de to andre.
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
Jeg la merke til at Ågot Valle besvarte Haakon Blankenborgs spørsmål ved å si at SV ikke vil hindre andre land i å gjøre det de vil, og det er jo sjenerøst. Men det var ikke det Blankenborg spurte om. Han spurte om hvordan SV ser på dette. Og hvis Ågot Valles beskrivelse av EU-systemet er alvorlig ment, må hun vel anse det som beklagelig at stadig flere europeiske land med åpne øyne går inn i noe så forferdelig. For øvrig, når det gjelder disse berømmelige fire frihetene, trodde jeg det retoriske nummeret var brukt opp for ti år siden. Men siden Ågot Valle trekker det frem igjen, kan det være verdt å minne henne om at det i Kongeriget Norges Grundlov står at det ikke skal legges hindringer i veien for den frie næringsutøvelse. Det har vi vel levd rimelig godt med i snart 200 år i dette land. Så i hvert fall på det punkt er ikke Norge noe annerledesland. Marit Arnstad svarte på mitt spørsmål i sted ved å presisere at Senterpartiet vil stemme imot Kystpartiets forslag, og det er i hvert fall en nyttig presisering. Men hun kom i skade for å gjengi sitt eget program feil, for i Senterpartiets program står det ikke at man vil utrede alternativer. Det står der: «Senterpartiet vil arbeide for at det som alternativ til dagens EØS-avtale blir forhandlet fram en avtale med EU som gir Norge en institusjonell løsning tilsvarende den Sveits har fått gjennom sin nylig godkjente avtale med EU.» Det er veldig klare ord for pengene. Henvisningen til NUPIs studie og til Sverre Jervell er i denne sammenheng etter mine begreper ganske meningsløs. For det Marit Arnstad selv gjengav, var nettopp at Jervell påpeker at ingen kan forutsi hvordan et alternativ kan komme til å se ut. Det kan ingen si på forhånd! Og det kan ingen forsker utrede! Jeg har i sin alminnelighet meget stor tro på forskning, men hvordan skulle en forsker simulere forhandlinger med 28 land, forutsatt at vi kunne komme til enighet med de to landene vi allerede er i felles båt med? Det er simpelthen meningsløst! Den eneste måten man kan få rede på hva dette går ut på, er ved å ta sjansen og si opp EØS-avtalen, slik som begge de to partiene har programfestet, og så forsøke og se hvordan det går. Til sist, nok en gang: Forslag nr. 1, fra Senterpartiet og SV, er et forslag som helt presist gir et svar på proposisjonen. Proposisjonen foreslår at Stortinget skal ratifisere avtalen. De to partiene foreslår at Stortinget ikke skal ratifisere avtalen. Deretter skal de ratifisere den likevel.
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
Bjørn Jacobsens siste innlegg gav meg en aha-opplevelse. Han fortalte nemlig at det dreier seg om en situasjonsbetinget løsning. Det er altså situasjonsbetinget når Senterpartiet og SV vil stemme – riktignok bare subsidiært, hvis det gjør saken bedre, men dog, vil stemme – for noe de samme partiene anser som en ulykke for Norge. Da har man strukket det situasjonsbetingede langt! Men Jacobsen fortsatte jo med å presisere, hvis jeg forstod ham rett, at reservasjonen «situasjonsbestemt» skal bety: i påvente av en ny regjering. Den nye regjeringen som SV og Senterpartiet har sett for seg i noen tid i sine visjoner, skal – igjen hvis jeg har forstått det riktig – være en flertallsregjering sammen med Arbeiderpartiet. Det er fascinerende. Det er nesten slik at man skulle ønske et virkelig stort flertall, slik at vi alle kunne få lov til å være med i de debattene som skal foregå i en slik regjering, om vitale norske utenrikspolitiske interesser. Vi har hatt mange rare samarbeidsregjeringer i historiens løp i Norge. Det er jo gjerne slik i et demokrati. Men vi har ennå til gode å se en samarbeidsregjering hvor de deltakende parter er så grunnleggende og fundamentalt uenige om Norges plass i Europa og i verden. Det har vi aldri opplevd hittil, og jeg må si jeg håper inderlig at vi ikke kommer til å oppleve det i fremtiden heller.
Jan Petersen (Høyre), 2004-01-29:
Det er et faktum at Norge nå blir en av de tunge bidragsyterne, så mye at det legges merke til. Jeg vet ikke om Høglund så referatet fra statsministerens besøk hos forbundskansler Schröder i forgårs. Der var det jo åpenbart at man hadde merket seg at Norge vil være en betydelig bidragsyter til det felles beste. Det gir oss selvfølgelig muligheter for gjensidig samarbeid. Jeg vet at i hvert fall i dette spørsmålet ligger Høglund og jeg så nær hverandre at vi begge kan si at når man yter tilskudd av den art, vil det også være forretningsmuligheter, og forretningsmuligheter er til begges felles beste. I hvert fall på denne siden av den politiske streken regner jeg med at det er en felles holdning.
Jan Petersen (Høyre), 2004-01-29:
Jeg tror jeg gav uttrykk for i mitt innlegg at jeg ser svakheter ved EØS-avtalen, slik som jeg gjorde det da jeg var med på å skrive utenrikskomiteens innstilling da den ble vedtatt. Men det er altså det beste vi har, ut fra den situasjonen som er. Jacobsen vet godt hva jeg mener om det som bør være den endelige løsning. Jeg mener at fullt medlemskap vil være best, men det er ikke politisk grunnlag for det i Norge, siden Høyre er det eneste partiet som har det klart i sitt program. Jeg ser ikke så mange andre muligheter for et velegnet samarbeid, med mindre man vil gi opp masse og allikevel betale en god del. Jeg har vanskelig for å se at det vil være aktuelt. Det er jo heller ikke fra EUs side på noen måte uttrykt noe ønske om dette. Det er altså ingen interesse fra den siden. Det interessante er at når nei-siden, som har glede av det, må ha hjelp fra ja-siden for å holde orden på sine tanker på dette området, er det tydelig at heller ikke Jacobsen egentlig ser noen andre muligheter enn dem som er.
Jan Petersen (Høyre), 2004-01-29:
Hvis man skal være med på noe annet enn et politisk seminar, må man jo ha gjort seg opp en mening om hvorvidt dette er en rimelig brukbar vei å gå. Da vil vi gjerne lytte til hva f.eks. Senterpartiet sier, om det er en rimelig vei å gå. Jeg må si at jeg er veldig forbauset over at man etter ti år ikke greier mer enn å komme med noen vage anmodninger til ja-siden om å være så snill å finne ut av det man selv ikke har funnet ut av. Når dette er ganske viktig, er det også fordi Odd Roger Enoksen faktisk gjennom flere år har vært medlem av den norske regjering, hvor han satt på dette utredningsapparatet, og så vidt jeg husker, følte han den gang han hadde mulighet til å sette i gang utredninger, intet behov for å sette det i gang. Og det er vel kanskje svaret på det spørsmålet vi nå står overfor. Derfor har Senterpartiet etter alle disse årene endt opp i den eiendommelige situasjon at de nå i dag subsidiært kommer til å stemme for det de betegner som en ulykke. Pussige greier!
Jan Petersen (Høyre), 2004-01-29:
Jeg tok ordet fordi det var reist et spørsmål om EU-revisjonens rapport om låne- og tilskuddsordningen, og det er slik at den har merknader til noen enkeltprosjekter. Det stilles spørsmål om rentestøtten til prosjektene har hatt innvirkning på beslutningen om å bygge de aktuelle vindmøller og avløpsanlegg, som er problemet, eller om den ikke har hatt det. Kvaliteten på selve prosjektene har imidlertid ikke blitt anfektet. Og så vidt jeg skjønner, er vurderingen av låne- og tilskuddsordningen gjennomgående positiv. Nå er det imidlertid slik at den ordningen som skal gjelde fra 1. mai, ikke har noe element av rentesubsidiering, slik at jeg går ut fra at man kan være beroliget på dette området. Så har jeg lyst til bare å komme med en generell kommentar til debatten. Det er tydelig at nei-siden nå føler seg såpass på defensiven at de føler seg latterliggjort av at de ikke har kunnet svare bedre for seg. Det er for så vidt synd, men det gir kanskje et lite innblikk i hvorfor vi stiller spørsmålene. Det er fordi de har et enormt engasjement, stor kunnskap og stor detaljkunnskap om alt man har å klage på, og om alt man er uenige om. Det er ikke grenser for hvor mye det er. Og når vi da spør: Hva har dere tenkt å gjøre? Ja, da er all detaljkunnskap forsvunnet som dugg for solen. Da vet man faktisk så lite om hva man har tenkt seg, at man altså ber ja-siden og EØS-tilhengerne om å være så snille og hjelpe til med å få orden på argumentasjonen. Den kontrasten er ganske slående. Senterpartiet er best til å klage og er relativt lite gode til å lage alternativer. Det er i grunnen derfor vi spør om hva man har av tanker som gjør at det kan være en farbar vei, det man i så fall ber om. På det punktet har altså SV og Senterpartiet ikke levert noe som helst.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2004-01-29:
Det er riktig som utenriksministeren sier. Bidraget handler også om politikk, og det sier også komiteen noe om. Utenriksministeren refererte til vårt oversendelsesforslag. Men det foreligger jo nå en enstemmig komitemerknad der man sier: «Norske bidrag må også bidra til å fremme norske interesser i EU.» Det er noe som det ikke står ett ord om, i hvert fall slik jeg har oppfattet det, i den proposisjonen som er grunnlag for denne debatt. Dette går ikke på det tekniske. Dette går mer på formålet med finansieringsordningen. Vil utenriksministeren bekrefte at denne enstemmige merknaden fra utenrikskomiteen nå er en del av hele formålet med finansieringsordningen?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
I denne debatten har ikkje kritikken frå EU-tilhengarane mot EØS-avtalen blitt framført. Ingen av dei frå den sida har vore her og framført kritikken mot EØS-avtalen. Men som vi var inne på før i dag, er jo både ja-folk og nei-folk kritiske til EØS-avtalen. Eg har lyst til å spørje utanriksministeren, som jo også heilt klart ser dei problema som er i forhold til folkestyret: Ser han ingen moglegheiter for ein annan type samarbeidsavtale, som ikkje har som automatikk at vi må sluke alle direktiv, også dei som vi ikkje er imot? Eg er sikker på at utanriksministeren vil sjå at det er område i politikken som vi har måtta innføre i Noreg, som også han sikkert har vore ueinig i. Kunne vi få ein annan avtale, med større handlefridom for Noreg når det gjeld miljø, distrikt og forbrukarpolitikk? Det kan vere andre område som utanriksministeren ville leggje til, der han ville synast det var bra om vi kunne ha mykje meir sjølvbestemming. Er det mogleg for utanriksministeren å sjå ein slik annan type samarbeidsavtale?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
Eg registrerer at representanten Inge Lønning er blitt redd for at flest mogleg skal stemme for innstillinga og fleirtalsforslaget, og at politikk dermed òg kan vere situasjonsbestemt. Den måten vi i dag forvaltar vårt program på frå SV si side, er at vi ser på den situasjonen som er i dag. Om vi stemmer mot ratifiseringa no, leier vi merksemda bort frå det som for oss er det viktigaste i den situasjonen vi har i dag, nemleg å få reist ein god debatt og få opp flest moglege alternativ. Utanriksministeren har ikkje rett i at vi ikkje har lagt fram mange alternativ i løpet av dagen. Det har vi peika på, men vi har òg bede Regjeringa om å greie ut fleire. Det vil ikkje Regjeringa gjere. Eg skal gjerne vere med på å få ei anna regjering som vil vere meir positiv til det synet. Så har fleire sosialdemokratar vore oppe her og kritisert SV og Senterpartiet for forskjellige ting, som om Sosialdemokrater mot EF aldri har eksistert, som om tidlegare stortingsrepresentant Hallvard Bakke aldri har budd i Noreg, osv. Eg har spurt etter dei før i dag: Kvar er dei ja-folka som mange gonger i media bar fram kritikk mot EØS-avtalen? Eg har ikkje sett dei her i dag. Det er heller ikkje å stikke under stol at verdikonservative utover i Europa har ein del kritiske kommentarar til EU, ikkje minst i forhold til framtida, i forhold til konventet, i forhold til konstitusjonen, osv. og det som skal til der. Avisa Die Welt eksisterer jo også. Representanten Lønning burde vite at ho er veldig kritisk til utviklinga innafor EU i forhold til demokrati. Vi har hatt demokrati i ein bitte liten del av den tida som menneska har eksistert. Dette skal no på mange måtar også bli fjerna. Inge Lønning veit også at eg mange gonger i dag har vore kritisk til EØS-avtalen sitt folkestyreelement. Eg er sikker på at Inge Lønning også vil vere einig med meg i ein del av den kritikken. Men det representanten Lønning ikkje vil vere med på, er å spørje EU – etter at Regjeringa har greidd det ut – om det kan vere andre måtar å regulere forholdet mellom EU og Noreg på, som ville vere meir demokratiske?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2004-01-29:
Jeg må si det er oppsiktsvekkende at utenriksministeren, etter å ha levd i ti år med EØS-avtalen uten å ha prøvd å finne fram til alternative løsninger, fortsatt mener at EØS-avtalen er den nest beste vi har. All den tid det fra EØS-tilhengerne og EU-tilhengerne ikke er vilje til å se om det er mulig å få en form for avtale med EU som kan dekke våre behov i forhold til EU som marked på en annen måte enn EØS-avtalen gjør, mener jeg det blir litt merkverdig at utenriksministeren gang på gang gjentar at EØS-avtalen er den nest beste vi kan få. EØS-avtalen har fått et langt større omfang enn jeg tror noen, selv på ja-siden, kunne forestille seg den gang EØS-avtalen ble inngått, ikke minst i forhold til norsk distriktspolitikk. La det ikke herske tvil om at oppsigelse av EØS-avtalen står fra Senterpartiets side fast. Men det er ansvarlig politikk å arbeide for å utrede alternativer og se på hvilke områder som bør inkluderes i en ny handelsavtale med EU, før en oppsigelse av avtalen. Ser ikke utenriksministeren at det faktisk er nødvendig å gå de skrittene før man sier opp avtalen?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2004-01-29:
Dette har vært en merkverdig debatt, og jeg ser meg nødt til å komme med noen få kommentarer helt på slutten av debatten. Thorbjørn Jagland bekymrer seg for industriens vilkår uten et EØS-medlemskap. Thorbjørn Jagland vet meget godt at industrien hadde frihandel med EU før EØS-avtalen ble inngått. EØS-avtalen utvider på ingen måte industriens markedsadgang. Jeg er selv medeier og styreleder i en av de små bedriftene som Thorbjørn Jagland bekymrer seg for, som eksporterte varer til EU både før og etter EØS-avtalen. Våre forretningsforbindelser i EU vet ikke engang hva EØS-avtalen er for noe, og vi merket definitivt ingen endring med EØS-avtalen. Ivar Kristiansen sa at vi har hatt ti år med stagnasjon i norsk fiskerinæring. Det er definitivt ikke tilfellet. Vi har hatt ti år med en eventyrlig utvikling i norsk fiskerinæring, ikke minst i norsk oppdrettsnæring. I åtte av disse ti årene har oppdrettsnæringen tjent gode penger. På slutten av 1990-tallet gikk deler av denne næringen fullstendig av skaftet og skapte problemer for seg selv som man i dag sliter med. Det skyldes ikke EU. Det skyldes den måten man agerte på: man trodde at dette skulle vokse inn i himmelen. Så EU skal ikke ta skylden for det. Så spør Ivar Kristiansen om hva vi vil tilby som motytelse for å få bedre markedsadgang. Ja, det er en av de diskusjonene vi må ta med EU. Jeg vet meget godt hva Ivar Kristiansen vil tilby. Ivar Kristiansen vil oppgi råderetten over norske fiskeressurser for å få bedre markedsadgang. For oss er det faktisk et bedre alternativ å ha noen færre industriarbeidsplasser i norsk fiskerinæring enn å gi opp råderetten over norske fiskeressurser. Til Haakon Blankenborg må jeg si: Når Haakon Blankenborg ser det å sikre norske interesser bedre kun som et spørsmål om handelssamkvem med EU, er det en gedigen feilslutning. Det å sikre norske interesser bedre kan f.eks. være å ivareta muligheten til å føre en selvstendig norsk distriktspolitikk, som EØS-avtalen har fratatt oss muligheten til. Det er på et av de områdene hvor EØS-avtalen er utvidet vesentlig siden 1992 – ikke som Ivar Kristiansen prøver å framstille det som, på grunn av endring i balansen mellom EFTA-pilaren og EU-pilaren, nei, det er fordi EØS-avtalen har blitt langt mer omfattende enn jeg tror selv ja-siden hadde drømt om i 1992 da man forhandlet fram EØS-avtalen. Da ble det sagt uttrykkelig i denne sal, ikke minst fra daværende kommunalminister Berge, at norsk arbeidsgiveravgift kunne beholdes uendret også med en EØS-avtale. De mulighetene bør vi se på for å ivareta våre interesser på en bedre måte og få en tilknytningsform til EU, eller avtaleverk med EU, som også ivaretar de sidene ved det. Jeg registrerer at ja-siden i denne sal overhodet ikke er interessert i å diskutere disse spørsmålene, men lar seg drive videre i en EØS-avtale som stadig har blitt mer omfattende, uten å være i stand til å se betenkeligheter, og uten å være villig til å gå inn i en seriøs diskusjon om hvorvidt det kan være mulig å forhandle fram reelle alternativ.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2004-01-29:
Når det gjelder spørsmålet om hva som er situasjonsbetinget, vil jeg bare helt kort si: Jeg forutsetter faktisk at det også er ganske situasjonsbetinget at Høyre i dag stemmer for EØS-avtalen og ikke for et EU-medlemskap.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Noen kommentarer til det representanten Ågot Valle sa, at et medlemskap vil være verre enn EØS-avtalen, fordi vi får mer av det de ikke liker med avtalen. Og hun pekte på at man grunnlovfester de fire friheter. Så var representantene Øystein Djupedal og Marit Arnstad ute med kritikk av EU fra den stikk motsatte synsvinkelen, nemlig at det ikke er grenser for hva de blander seg bort i og regulerer. Altså: De fire friheter er det prinsipp for økonomisk aktivitet som vi har i de fleste land vi kan sammenlikne oss med. Vi har det i Norge, vi har det i alle EU-land, og vi har det altså i EU-landene i fellesskap. Men det betyr jo ikke det Ågot Valle på en måte forsøker å si mellom linjene, at det er fritt fram, for det er jo, som de andre påpekte, sterk regulering, og man kan alltid diskutere hvor detaljert man skal foreta den reguleringen. Men jeg skulle ønske at de som kritiserer EU som samarbeidssystem, kanskje kunne velge hvilken kant de skulle ta kritikken fra. Så ironiserte Ågot Valle litt over at man ved å gå inn i EU skulle kunne få innflytelse, være med og påvirke den utviklingen som skjer i EU, og den politikken som føres. Jeg tror i hvert fall at vi kan være enige om at når vi står utenfor, som vi gjør, så har vi ingen medbestemmelse over det regelverket som utvikles i EU, og som vi altså må godta. Det tror jeg vi kan være enige om. Men hvis man da mener at ved å gå inn har vi heller ingen innflytelse, så har man jammen ikke mye tro på at demokratiske land kan samarbeide forpliktende i fellesskap. Men hele EUs historie er jo en historie om seks land – tre små og tre store – som startet samarbeidet for femti år siden, og at det har blitt utvidet gradvis. I ti år har det vært femten land –– og nå går ti nye land inn – som har utviklet samarbeidet i fellesskap, gått inn på nye områder, utdypet samarbeidet. Det er jo egentlig en utrolig historie at så mange land har greid å samarbeide om så mye i så lang tid. Det er atskillig mer enn vi har greid i Norden gjennom Nordisk Råd, selv om vi var tidligere ute enn EU med å slippe passkontroll på grensen. Det er EUs historie. De har støtt på problemer og det som er kalt kriser, men de har overvunnet dem og gått videre i samarbeidet. Da går det jo ikke an å late som om det hadde kunnet skje hvis det var et samarbeidssystem hvor de store overkjørte de små. Den historien er bare mulig i et samarbeidssystem hvor man tar hensyn til hverandres interesser og finner et balansepunkt mellom de ulike landene, enten de er knøttsmå eller ganske store.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2004-01-29:
Jeg registrerer med interesse at SV og Senterpartiet fører debatten videre med å påpeke det faktum at EØS-avtalen har forandret seg siden 1992, som Marit Arnstad og Øystein Djupedal velger å gå tilbake til. Det har de selvfølgelig helt rett i. Hvis vi nå er velvillige og sammenligner EU-unionen i 1994 med dagens EU-organisering, ser vi at det i 1994 var en slags likevekt, hvis vi velger å være litt romslige i sammenligningen mellom EØS-landene og EU. Den likevekten er fullstendig forsvunnet. Andre har i denne debatten vært inne på at det nå altså er Norge, Island og Liechtenstein som er igjen. På bakgrunn av den saken vi behandlet i dag, har jeg registrert det faktum at vi i tillegg får ti nye land fra tidligere Sentral- og Øst-Europa som angivelig, hvis vi skal forstå SV og Senterpartiet rett, ikke har vært tilstrekkelig i stand til å ivareta sine egne interesser godt nok, når de velger å gå inn og bli fullverdige EU-medlemmer. Den likeverdigheten som fullstendig har forsvunnet, forverrer vårt bilde i denne debatten, og det kan man ikke se totalt bort fra. Representanten Marit Arnstad er også bekymret for norsk fiskerinæring. Hun har da det geniale svaret at det at vi har problemer med norske fiskerier, skyldes Kina – punktum. Jeg tror med respekt å melde at det blir noe forenklet å skylde på kineserne i denne sammenhengen. Jeg tror man fortsatt må ta innover seg at vi taper dramatisk markedsandeler. Vi kunne ha solgt flere hundretusen tonn med laks til EU i dag hvis vi hadde beholdt den markedsandelen vi hadde midt på 1990-tallet. Det er flere som bearbeider norsk fisk i EU enn i Norge. Dette bør vi la synke inn i oss. Spørsmålet må være: Hvem skal vi da selge norsk laks og øvrige norske fiskeriprodukter til, hvis ikke det er det nærmeste og best betalte markedet i hele verden, nemlig EU, som skal kjøpe den? Og hva skal vi tilby som motytelse? Det spørsmålet synes jeg Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet må besvare. Hvis ikke vender man norsk kyst og fiskerinæring ryggen med fullstendig åpne øyne.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-01-29:
Jeg ble ikke helt ferdig med det jeg hadde å si, så jeg skal prøve å supplere litt det jeg sa i mitt innlegg, særlig angående kyst og fiskeri. Jeg tror nok også det blir et viktig diskusjonstema i tiden framover. Representanten Kristiansen var veldig opptatt av utenforskapet, som han kalte det. Jeg synes også det er grunn til å peke på, i forhold til fiskeriene, noe av det det har betydd for oss at vi ikke har blitt medlem av EU. Ti år uten medlemskap har betydd at deltakerloven og råfiskloven fortsatt består. Nå er riktignok Høyre imot disse lovene, men et flertall i Stortinget mener at de er viktige for kystens befolkning. Ti år uten medlemskap har betydd at ressursene fortsatt forvaltes av oss, og ikke som et felles EU-hav, med de virkninger det kunne fått i forhold til den katastrofale fiskeripolitikk EU har hatt i løpet av de ti siste årene. Det at vi har stått i ti år uten EU-medlemskap, har også betydd at vi har sluppet at det er EU som forhandler med Russland på vegne av oss om torsken i Barentshavet. Det tror jeg har hatt stor betydning for den torskestammen, ikke minst sammenliknet med torskestammen i Nordsjøen, som EU har hatt sin andel av. Jeg synes det er ganske drygt å gi vårt forhold til EU skylden for at norsk fiskeindustri sliter, når vi nå vet at det er kombinasjonen av lave kinesiske lønninger og en regjering som fullstendig har abdisert i næringspolitikken, som er mye av den reelle årsaken til at norsk fiskeindustri sliter. Det finnes ingen langsiktig tenking i denne regjeringen om hvordan man kan omstille norsk fiskeindustri. Det er ikke lenger Europa som er problemet, men det er faktisk Kina. Så litt over til representanten Lønning, som er opptatt av den sveitsiske modellen. Jeg kjenner godt Senterpartiets program, og jeg vet også at det Lønning siterte her, er en liten del av det avsnittet som gjelder forholdet til utmeldelse av EØS. Det avsnittet begynner nemlig med at Senterpartiet vil utrede et sveitsisk alternativ og se på det som et grunnlag for å kunne si opp avtalen. Jeg har lyst til å vise til hva Sverre Jervell sier i en artikkel for ikke så lenge siden: Det er ingen gitt å si hvorledes en avtale mellom Norge og EU basert på den sveitsiske modellen vil se ut. Men det er mulig å si mye om hvilke prinsipper som vil bli lagt til grunn for en avtale, og det er mulig å danne seg et bilde av hvorledes forhandlingsprosessen vil forløpe. Og det er kanskje det vi kunne ha gjort, hvis vi hadde vært villige og åpne nok til å utrede et slikt avtaleverk nøyere enn det vi har gjort. Jeg tillater meg også å komme med en liten stemmeforklaring. Jeg merket meg at representanten Bastesen var fornøyd med Senterpartiets og SVs forslag, dog syntes han at formuleringen fra oss var litt vag. Jeg deler ikke den oppfatningen. Jeg mener at vårt forslag har to trinn: først å utrede en sveitsisk løsning, for deretter å arbeide for å si opp avtalen. Jeg mener det er riktig å gå fram i det totrinnssystemet, og Senterpartiet vil derfor velge å stemme for egne forslag, og imot de forslag som er fremmet av Kystpartiet.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-01-29:
Jeg kan trøste utenriksministeren med at jeg føler meg i god form, og at jeg ser med glede fram til debatt om EU-spørsmål både i denne sal og utenfor denne sal i tiden som kommer. Senterpartiet har ikke bedt ja-siden om å utrede noe som helst. Vi har bedt Regjeringen om å utrede en sveitsisk modell, og så vidt jeg vet, består Regjeringen av både ja- og nei-folk. I alle fall har den gjort det så langt. Så var det representanten Blankenborg, som hadde to spørsmål. Det var for det første spørsmålet om overføringene til Øst-Europa. Vi går ikke imot de overføringene, men vi sier jo det at det ble dyre sild. Det har vi sagt tidligere, og det står vi for. Det er det samme for meg om man kaller det bistand eller ikke, men det er et faktum at summen av overføringene til Polen nå blir dobbelt så stor som bistanden til Tanzania, som er et av våre hovedsamarbeidsland. Det kan jo være et tankekors som man bør ta med seg. Senterpartiet kommer ikke til å gå imot utvidelsen når våre forslag er falt. Det betyr ikke at vi ikke fortsatt kommer til å arbeide for alternativ til EØS. Så den som hadde håpet at det skulle stilne Senterpartiets ønske om et alternativ til EØS, vil nok bli grundig skuffet.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
Også jeg har forundret meg over denne debatten og over de svarene som både utenriksministeren og representanter for flertallet gir når vi utfordrer dem med hensyn til alternativer. Jeg oppfatter at det flertallet driver med, er en type latterliggjøring. Når vi ber om andre alternativer, gir de en framstilling som om det skal være akkurat på en prikk lik den avtalen som Sveits har. Etter hvert må flertallet og utenriksministeren forstå at det vi ber om, er utredning av en bilateral avtale som ikke binder oss til den dynamiske avtalen som EØS-avtalen er – en avtale som kan sikre samarbeid, som kan sikre spilleregler, og som også kan sikre norsk næringsliv. Så lurer jeg litt på: Hvorfor denne latterliggjøringen fordi vi ber om at Regjeringa skal utrede alternativene? Ja, hvem ellers? Det er jo Regjeringa som sitter på utredningsapparatet, og jeg hadde også forventet at den ville ha gjort denne jobben hvis flertallet hadde gått inn for det samme som det SV og Senterpartiet gjør. Så blir det framstilt som om det eneste alternativet til EØS-avtalen er EU-medlemskap. Til det vil jeg si at hvis man framstiller EØS-avtalen som en husmannskontrakt, og at EØS er feil medisin i forhold til folkestyrets solidaritet og lokal handlefrihet, så er medlemskap en enda verre feil medisin. I likhet med Marit Arnstad lurer jeg på dette med inn for å påvirke. Svein Roald Hansen sa endatil at man skulle inn for å påvirke for å forandre EU i rett retning. Man må ta inn over seg at EU i disse tider forhandler om en ny grunnlov som man er enig om både skal grunnlovfeste de fire frihetene og gi mer markedsmakt. Jeg vil si at det å gå inn for å forandre er like realistisk som å gå inn for å forandre Rosenborg til en sjakklubb. Så er det ett relevant spørsmål på bakgrunn av den kritikken som er kommet fra revisjonsdomstolen om manglende kontroll over pengestrømmen fra Norge til EØS så lenge EØS-avtalen har virket. Hvilke føringer vil utenriksministeren legge, så man nå kan sikre seg kontrollen? Så blir det også framstilt som om de bidragene vi skal gi, skal utjevne forskjeller. Da vil jeg spørre: Forskjeller for hvem? Er man villig til å gå inn og se på hvem som er de fattigste? Det er kvinnene! Hvordan skal en sikre at disse bidragene skal kunne gi kvinner i Øst-Europa bedre levekår og bedre liv? Det er et veldig viktig spørsmål.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
Jeg har fått noen utfordringer. Først til spørsmålet om vi ikke ser det som en fordel at Polen og andre land går inn i EU, og at de samarbeider. Ja, jeg må si det samme som Øystein Djupedal sa, vi anerkjenner enhver stats rett til å velge sin egen veg. Når de landene har valgt å gå inn i EU, så har de rett til det, men det skal bli veldig spennende å se hva folket i landene sier når de blir presentert den forfatningen som EU sannsynligvis kommer fram til. Vi må konstatere – og det må ja-sida også se – at hele EU-systemet er et system som har svært liten legitimitet i befolkningen, derfor også lav deltakelse ved valg til parlamentet. Så til Svein Roald Hansen – inn for å forandre, ja forandre et system som grunnlovfester de fire frihetene. Til sosialdemokraten Svein Roald Hansen vil jeg si: Det betyr faktisk å grunnlovfeste markedskreftenes friheter på bekostning av folkestyre, på bekostning av miljø og på bekostning av lokal handlefrihet. Det er nettopp på grunn av disse fire frihetene at land etter land blir fratatt kapitalstyringa. Det å gå inn i EU betyr også å slutte seg til Den økonomiske og monetære union, noe som igjen betyr at pengepolitikken i sin helhet blir overlatt til en banksjef som det ikke en gang er mulig å påvirke, med et styre der møtene blir hemmeligholdt i 30 år. Så vil jeg også si til Blankenborg, når han ironiserer litt over at vi setter spørsmålstegn ved hvordan pengene skal brukes, og sier at dette ikke er bistand: De pengene som vi nå skal overføre og bruke gjennom EØS-avtalen, markedsføres jo som et solidaritetsprosjekt. De markedsføres som et prosjekt som skal utjevne forskjellene, men når markedskreftene får råde, vet vi jo at det skjer én ting, nemlig at forskjellene i de enkelte landene blir større, at de rike blir rikere og de fattige blir fattigere.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
Til Lønning: Det at Grunnloven lovfester fri næringsutøvelse i Norge, er ikke å sammenlikne med f.eks. å grunnlovfeste fri kapitalbevegelse. Også Norge er knyttet til dette gjennom EØS-avtalen. Men det er det at konkurransen er overordnet alle andre forhold, som gjør at vi blir nødt til å gi slipp på et så godt virkemiddel som differensiert arbeidsgiveravgift, som gjør at heimfallsretten kan komme opp til diskusjon, og at endatil øremerking av kvinnelige professorer ved Universitetet i Oslo blir en hindring for den frie konkurransen. Så må jeg gjenta: Det er altså ethvert lands rett å bestemme sin egen veg, og da er det helt uinteressant hva SV mener om dette. Men det skal bli spennende å se hva folket sier når man skal ha folkeavstemning om den nye forfatningen, den nye grunnloven.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2004-06-02:
Som sakens ordfører på en grundig måte beskrev, har denne saken en ganske kronglete historie. I forbindelse med at straffeloven § 382 ble endret i 1998, gikk flertallet i kulturkomiteen inn for at filmklubber skulle unntas fra bestemmelsen om forbud mot å vise fram grove voldsskildringer. Bare Kristelig Folkeparti og Senterpartiet gikk den gang imot. Ved påfølgende oppfølging av saken i Stortinget den 13. desember 1999 fremmet flertallet i kulturkomiteen et anmodningsvedtak hvor Stortinget påla Regjeringen å utarbeide regler for visning av filmer omfattet av straffeloven § 382. Den framlagte proposisjonen som Odelstinget nå har til behandling, er en oppfølging av stortingsflertallets vilje. Den får støtte fra alle partier i komiteen, med unntak av Kristelig Folkeparti. Tillatelsen til framvisning av grove voldsskildringer vil helt naturlig skape debatt. Det har vært framhevet som et argument mot at det vil gi en uheldig signaleffekt i forhold til aksept av vold i underholdningsøyemed. Arbeiderpartiet er også bekymret over framveksten av de ekstreme voldsmiljøene og for at framvisning av grov vold kan påvirke unge mennesker negativt. Men nettopp derfor er det også viktig å få belyst og diskutert de grove voldsfilmene som finnes i markedet. Grove filmatiske voldsskildringer er i dag tilgjengelig for mange gjennom privat import, Internett, satellittkanaler m.m. Dette er utbredelsesmåter som ikke rammes av straffeloven. Eksistensen av slike privat tilgjengelige voldsskildringer er en god grunn for at man trenger fora for å diskutere filmvold. Filmklubber og foreldregrupper er derfor egnede fora for å vise slike filmer, nettopp med det mål å få en kritisk debatt og bevisstgjøring. Flertallet har valgt å begrense unntaket i loven litt mer enn det departementet legger opp til. Vi ønsker at unntaket bare skal gjelde for filmklubber som drives på samme ideelle måte som klubbene i Norsk Filmklubbforbund, eller at visningen skal skje utenfor næring og etter tillatelse fra stedlig politi. Vi mener at slik lovforslaget nå er blitt utformet av komiteens flertall, er det mer på linje med de grensene kulturkomiteen fastsatte for framvisning av grove voldsskildringer.