Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2015-04-14:
Statistisk sett er det bortkastet å forsikre sin egen bolig mot brann. Vi gjør det allikevel. På samme måte er investeringer i forsvaret av landet å oppfatte som en forsikringspremie. Men mens sjansen for boligbrann ikke øker i samsvar med manglende brannforsikring, har historien vist at sjansen for krig øker i tråd med manglende vilje til investeringer i forsvaret. Kun en liten brøkdel av det som produseres av våpen og våpensystemer i Norge eller hos våre allierte, er noen gang blitt benyttet i krig eller konflikt. Nesten alt av våpen som bestilles, produseres, handles og utruster våre soldater, blir til slutt destruert, uten at det noen gang er blitt benyttet i kamp. Allikevel er disse våpnene essensielle for vår forsvarsevne og vår felles sikkerhet. Det handler om å avskrekke, det handler om suverenitetshevdelse, og det handler om å skape en visshet om at et militært angrep vil bli gjengjeldt. Målet er å gjøre vårt og NATOs forsvar så slagkraftig at en potensiell angriper skal vite at vi har evne og vilje til å forsvare oss. NATO er historiens mest vellykkede forsvarsallianse fordi den aldri har hatt behov for å bruke sine militære kapabiliteter for å forsvare ett av alliansens medlemsland. Den har vært vellykket fordi medlemslandene har produsert, anskaffet og utrustet sine baser og anlegg med stadig mer avansert, høyteknologisk forsvarsmateriell, noe som har gjort at etterkrigstidens kalde krig forble kald helt til vi vant den kalde krigen. Opprustning og utrustning virket, menneskeliv ble spart, landene bygget parallelt sterke demokratier og gode velferdssamfunn. Vår utvikling av produksjon av forsvarsmateriell sikrer nasjonens forsvarsevne gjennom sterke allianser og et slagkraftig forsvar. Enkelte forsøker å fremstille dette som et paradoks. Det er det ikke. Det er solidaritet satt i system, fellesskap gjennom gjensidig avhengighet – kort og godt allianse. Alliansesamarbeid forplikter. Samarbeidet i NATO har fem ben å stå på: kollektivt forsvar, militært FoU, logistikk, utdanning og militært materiell. Alle bidrar ut fra evne, kompetanse, leveransesikkerhet og økonomi. NATO som organisasjon forsøker å veve alliansens 28 land sammen. Gjensidig avhengighet er både et mål og et middel. Norske forsvarsbedrifter har over mange år tilegnet seg kunnskap og kompetanse som gjør dem blant de fremste i verden innenfor enkelte nisjeteknologier. Det er en bragd som vi som nasjon bør være stolte av og takknemlige for. Bedrifter med suksess innen forsvarsteknologi har gitt betydelige synergieffekter for sivil industri og etter hvert gitt grobunn for flerbruksteknologier. Kompetanse fra forsvarsindustrien har gitt Norge et løft innenfor olje og gass, luftfart, marin teknologi og romteknologi. Dette er næringer som har gitt Norge tusenvis av arbeidsplasser og våre aller største inntekter, og derigjennom sikret vår velferd. Norsk forsvarsindustri er derfor en viktig integrert del av norsk industri, som legger grunnlaget for videreutvikling av andre teknologiområder. Utviklingen av produksjon av avansert forsvarsteknologi krever langsiktighet og multilateralt samarbeid. På nyhetene i går fikk vi vite at Statoil planlegger å redusere antallet ingeniører med ytterligere 2 500. Dette er dramatiske nyheter for dem det gjelder, og dramatiske nyheter for offentlig velferd. I innstillingen vi behandler i dag, benytter flere partier all sin energi på å snakke ned norsk forsvarsindustri. Samtlige forslag som fremmes, innebærer restriksjoner på forsvarsindustriens muligheter til å konkurrere på lik linje med industri i allierte land – med de aller beste intensjoner, hevdes det. Vi står overfor en situasjon hvor et politisk mindretall ønsker å pålegge norsk forsvarsindustri nye særnorske eksportbegrensninger, som gjør at industrien ikke vil kunne overleve. Man fremmer altså forslag i godhetens tjeneste som vil føre til at bedrifter som sikrer det offentlige inntekter, ikke skal bli i stand til å konkurrere – de som skaper verdiene alle i denne salen er særdeles flinke til å bruke. Man velger med åpne øyne å sage av den grenen man sitter på. Men hvem er det egentlig vi folkevalgte jobber for? Er det ikke på tide at vi heller skryter litt av dem som gir oss muligheten til å bevilge de pengene vi gjør til offentlig velferd? Det paradoksale er at de som snakker forsvarsindustrien ned, ofte er de samme som snakker norsk produksjon av olje og gass ned. Men de er også fremst i køen for innføring av nye offentlige velferdstiltak – landsmøtet i Venstre var kanskje en bekreftelse på akkurat det – en velferd som forslagsstillerne mener skal finansieres av grønne arbeidsplasser, mens man samtidig ikke har den ringeste anelse om hvor slike lønnsomme grønne arbeidsplasser i tusentall skal etableres. Og skattefinansierte medier og sivilsamfunn er kollektivt på forslagsstillernes side. Jeg håper de er forberedt på fallet, for også de sager av den grenen de sitter på.