Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2005-10-20:
Med et rød-grønt stortingsflertall vil Norges stemme for styrking av FN, for konfliktløsning heller enn bomber, for styrking av menneskerettigheter og for at kampen mot fattigdommen i verden, bli klarere. Utenrikspolitikk engasjerer folk, særlig når alternativene er klare, slik vi så det da mange millioner verden over protesterte mot Irak-krigen. Det er en stor seier for de mange engasjerte i de mange miljøene her hjemme at den nye regjeringa vil trekke stabs- og opplæringsoffiserer ut av Irak, og at deltakelse i Operation Enduring Freedom ikke skal videreføres. Det er en stor og viktig seier når deltakelse i internasjonale operasjoner heretter skal forankres i FN-pakten og ha et klart FN-mandat. Denne klare forpliktelsen vil bety noe for utviklingen av internasjonale spilleregler. Den vil bety noe for styrking av FN som den eneste internasjonale instansen som kan legitimere bruk av makt når maktbruk trengs. Det er i Norges og verdens interesse at vi har en FN-ledet verdensorden og ikke en situasjon der nasjoner tar seg til rette på egen hånd. Det er i vår interesse at kampen for en tryggere verden og mot terror skjer innenfor rammene av menneskerettighetene. SV støtter at Norge gjennom ISAF-styrken skal bidra til oppbygging og stabilisering i Afghanistan. Samtidig er det viktig å sette søkelyset på den praksis som styrken har med å overlate krigsfanger til USA, som deretter sender dem til fangeleirer der brudd på grunnleggende menneskerettigheter både er mange og veldokumenterte. Nå mer en noensinne trengs alternativer til militær innsats, alternative måter å fremme, koordinere og sikre kvaliteten på fredsbygging og konfliktforebygging. Mer enn noen gang trengs de kreftene som kjemper mot spredning av atomvåpen og for nedrustning. Norges innsats som fredsnasjon på disse områdene og det at vi har en åpen og opplysende debatt, er avhengig av disse kreftene. Norge har et rikt mangfold av fredsorganisasjoner. Den nye regjeringa vil styrke samarbeidet med de frivillige organisasjonene, med forskningsmiljøene og med andre som jobber med fred og konfliktløsning. Det var samarbeidet mellom UNIFEM, FNs utviklingsfond for kvinner, og de mange frivillige organisasjonene, særlig kvinneorganisasjonene verden over, som gjorde at Sikkerhetsrådet vedtok resolusjon 1325 for fem år siden. Denne resolusjonen beskriver ikke bare den volden som holder kvinner nede i krigs- og krisesituasjoner, men også hvordan kvinners innsats må tas med under fredsmekling og når nasjoner skal bygges opp igjen. En UNIFEM-rapport om kvinner, krig og fred er rystende lesning om bl.a. hvordan kvinners kropper har blitt krigsarenaer gjennom massevoldtekt og spredning av hiv/aids, og om hvordan særlig unge jenter mister muligheten til skolegang i krig og krisetider. Men den kommer også med en rekke klare og konstruktive forslag. Det er nå viktig at resolusjon 1325 blir fulgt opp. Regjeringa vil være en pådriver for det. Det må være helt klart at tusenårsmålene aldri kan nås dersom ikke krenkelsene av kvinners menneskerettigheter opphører, dersom ikke kvinner kan få mulighet til å spille en rolle i konfliktløsninger rundt fredsforhandlingsbordene i overgangen fra krig og krise til fred, i Sudan, på Haiti, i Kosovo, i Kongo. Den rød-grønne regjeringa vil ha større åpenhet rundt WTO-forhandlingene. En rettferdig WTO-avtale vil være avgjørende for om vi skal kunne løse fundamentale spørsmål både globalt og nasjonalt. Utfallet av WTO-forhandlingene vil være avgjørende for om store deler av verdens befolkning skal kunne ha den samme muligheten som de rike landene har hatt, til å løfte seg sjøl ut av fattigdom og marginalisering. Ikke ett land har maktet å utvikle rettferdighet og demokrati for de store befolkningsgruppene uten å ha hatt mulighet til å beskytte egne ressurser og interesser. Det er derfor svært viktig at Regjeringa går gjennom og revurderer alle krav som Norge har stilt til u-land om liberalisering av tjenestesektoren i gassforhandlingene. Norge skal ikke fremme krav overfor fattige land som kan innebære en svekkelse av deres muligheter til å utvikle sterke offentlige tjenester innenfor helse og utdanning, og heller ikke gå inn for en avtale som kan presse privatisering av offentlige tjenester i Norge. Verdenshandelen trenger spilleregler, men det må være spilleregler som kan tøyle grådige markedskrefter og basere seg på interessene til vanlige folk, til de fattige og til miljøene.