Olemic Thommessen (Høyre), 2012-05-22:
Høyre ser på livet som en sammenhengende dannelsesreise der vi i møte med andre mennesker må få mulighet til å løfte frem det beste i oss selv til fordel for de fellesskapene vi er en del av. Kanskje særlig viktig er dette i vår tid, da vi lever i en tid med sterk endring. Den teknologiske utviklingen og globaliseringen i kjølvannet av den har gitt oss en verden i meget rask endring, og informasjonssamfunnet er i sin karakter rettet inn mot uttrykk med utspring i kulturlivet. Språk, tekst, musikk, levende bilder, kort sagt alle tenkelige uttrykk fra alle verdenshjørner, er tilgjengelige i et omfang vi tidligere aldri har opplevd maken til. Dette utfordrer oss på mange områder. Vi må forholde oss til et samfunn i rask endring, vi må makte raske og hyppige omstillinger på jobb eller i privatlivet, vi møter andre kulturer og religioner på nært hold og i stort mangfold, og vi må forholde oss til en global eller iallfall en internasjonal konkurranse på mange flere områder enn før. Perspektivene er også mange, mange flere. Dagens vellykkede samfunnsmenneske er gjerne en med god kulturell kompetanse. De som gjennom aktive liv møter mange kulturuttrykk, har opparbeidet toleranse og endringsevne. De som mestrer språk, er sterke i tekstforståelse og tilegner seg lett kunnskap. Kort sagt: De mestrer vårt stadig mer sammensatte og endringsorienterte samfunn. I dette bildet ser vi konturene av et klasseskille som ikke lenger alene vil defineres av penger, men som like viktig defineres av kulturell kompetanse. I Høyres ønske om et samfunn med muligheter for alle er derfor tilgjengeligheten av kultur og kunnskap sentrale samfunnskvaliteter. Stortingsmeldingen Kultur, inkludering og deltaking gir viktig informasjon om grupper som ofte fremstår som utsatte i vårt samfunn, det være seg fattige, innvandrere, mennesker med forskjellige former for funksjonshemninger, som riktignok med svært forskjellig utgangspunkt er utsatt for ikke å ha samme tilgjengelighet til kulturlivet som majoriteten. Høyre er opptatt av å ha en kulturpolitikk som tar hensyn til dette, som skal gi rom og muligheter for alle. Men Høyre baserer seg ikke på at det offentlige alene skal definere og tilfredsstille alle behov. Høyres politikk begynner hos enkeltmennesket og respekterer enkeltmenneskets egne valg og veier. Et fritt kulturliv formes som summen av alle disse valgene, ikke som et produkt av offentlige tilskuddsordninger. Høyre ønsker et kulturliv som er forankret og formet hos den enkelte og i lokalsamfunnene – ikke toppstyrt, slik et offentlig definert kulturliv lett vil bli. Høyre mener et fritt kulturliv utvikler et større mangfold, blir mer robust, ja, kort og godt blir mer interessant enn et kulturliv som retter nesen mot statens og kommunenes definerte satsingsområder og meny av ulike tilbud. Nettopp her ligger forskjellene i det politiske syn når det gjelder den saken vi diskuterer her. Det er mye bra i Meld. St. 10. Hver for seg er det mange tiltak og grep som det ikke er grunn til å kritisere, men underteksten i meldingen forteller om et syn på kulturpolitikk som baserer seg på at det offentlige skal forsyne borgerne med et sett av tilbud i alle livets faser, fra skolesekken via nistepakken til spaserstokken. De som ikke benytter seg av dette, defineres som å falle utenfor kulturlivet, og tilbudene til oss alle skal løpende utformes i styringsdialog med departementet. Et kulturliv underlagt styringsdialog, med penger som agn og budsjettkutt eller kvotering som pisk, er i Høyres verden ikke et fritt kulturliv. Gjennom denne regjeringens snart to perioder ved roret har dessverre styringsviljen tiltatt, fra å være en liten snert med pisken i forbindelse med statsråd Giskes mangfoldsår til å bli en ganske massiv rekke svært politisk riktige hensyn som skal ivaretas. Skjorten begynner da også å føles trang for mange i kulturlivet, og protestene har begynt å melde seg. Høyres utgangspunkt er klart. Vi mener at de føringene som ligger i tildelingsbrevene og i styringsdialogen generelt, skal begrenses til økonomisk-administrative spørsmål, mens typer som integrering, likestilling, barn og unge i internasjonal solidaritet, grunnlovsjubileet i 2014 og markeringen av kvinners stemmerett bør overlates til kulturlivet selv og den offentlige debatt, å styre. Også i en kulturpolitikk som baserer seg på bredt anlagte ordninger styrt av en rekke målformuleringer og kriterier, ligger det et betydelig potensial for maktutøvelse som det er grunn til å være oppmerksom på. Faren for beklemmende politisk riktighet er stor. Velmente ordninger bidrar ikke alltid til dynamikk og driv i kulturlivets uttrykk. Høyre ønsker en politikk der føringene ut mot kulturlivet i sin alminnelighet er så få som mulig, men der vi tar målrettede virkemidler i bruk, slik at vi inn mot den enkelte utsatte gruppe har programmer, enten det dreier seg om integreringsspørsmål, fattigdom eller universell utforming. Når det gjelder integrering, er Høyre mer opptatt av de initiativene som kommer fra innvandrermiljøene selv, snarere enn å basere seg på å tvinge tradisjonelt norske institusjoner til endring – selv om det også er viktig at man tar slike nye holdninger inn over seg. Nordic Black Theatre har lenge hatt en teaterskole og teatergruppe der innvandrerungdom er en klar majoritet. Hvorfor ikke bygge videre på dette, like gjerne som å bruke det mangedobbelte på tradisjonelle institusjoner til utdanning og aspirantordninger? Hvorfor skal Rikskonsertene drive festival for internasjonal musikk, når vi har Melafestivalen eller små festivaler som eksempelvis er sprunget ut fra Center for afrikansk kulturformidling? Kulturstatsråden og jeg var sammen i en debatt i Drammen på Kulturrådets årskonferanse for et par år siden, der vi diskuterte spørsmålet om hvordan vi skulle få flere innvandrere inn i institusjonene. Dagen etter fikk jeg svaret. Da var jeg i Centralteatret hvor Nordic Black Theatres ungdomsgruppe satte opp Tæsjern på Grønland. Der var det ikke noe tvil om hvem som hadde fylt plassene – det var folk med en helt annen hårfarge enn kulturstatsrådens og min. Dessverre har vi under denne regjeringen sett en negativ utvikling når det gjelder fattigdom. Dette er selvsagt et stort og komplekst tema. I kulturpolitisk sammenheng mener Høyre at det er særlig viktig å tenke på de barna som vokser opp i ubemidlede hjem. Barn fra fattige familier er ofte lojale mot sine foreldre. De maser ikke om det som koster penger, og de vil ofte velge aktiviteter bort i stillhet for ikke å kompromittere sin egen og foreldrenes ressurssvake situasjon. Det er flere veier inn i disse problemstillingene. For det første er det viktig at vi også i fremtiden har lavterskeltilbud som er billige eller gratis. Kor på kulturskolen, gratis bibliotek og den lokale balløkka er viktige eksempler på dette. Det frivillige kulturlivet, ikke minst med Frifondordningen i ryggen, gir også her veldig viktige muligheter. Men Høyre mener også det er viktig at staten setter av midler via Nav til kontingent eller utstyr for å aktivisere barn fra familier som mottar støtte. Samtalen mellom klient og saksbehandler i Nav vil kunne gi nødvendige initiativer for at barn som ellers aktivt velger bort tilbudene, faktisk kommer inn i dem og får det lille puffet som skal til for å komme i gang. Når kulturskolen er betalt, er det kanskje enklere for foreldrene å ta slike initiativer enn at barnet selv skal mase på det. Her er det viktig å finne frem til nye ordninger, og det er fortsatt en stor jobb å gjøre. Høyre mener også det er viktig å styrke arbeidet med universell utforming. Særlig er dette et tema i forbindelse med gammel bygningsmasse. Ikke sjelden blir eksempelvis nedlagte fabrikker tatt i bruk til kulturformål. Her er det ofte ikke så mye som skal til. Et lite økonomisk dytt vil kunne øke tilgjengeligheten dramatisk. Vi har derfor foreslått en egen tilskuddsordning for å oppnå nettopp dette. Tegnspråk- og synstolkning er også viktige perspektiver det må arbeides videre med, hvor ny teknologi gir fantastiske muligheter vi bør ta i bruk. Kultur skapes der kulturer møtes. Historien er full av eksempler på det. Men historien er også dessverre full av eksempler på at møte mellom kulturer har ført til konflikt og undertrykkelse. I det globaliserte samfunnet møtes kulturene tettere og med mer mangfold enn noen gang. Som menneskehet gir det fantastiske muligheter til utvikling og fremgang. Men det gir også risiko for konflikt og vold. Høyre ønsker en kulturpolitikk som gir alle muligheter til deltakelse, følelse av eierskap og mestring. Her ligger nøkkelen til å bygge den tilliten og lojaliteten vårt samfunn i fremtiden skal bygge på. Vi har fantastiske muligheter vi ikke må la gå fra oss. Kulturpolitikken blir derfor viktigere enn noen gang før. Jeg tar opp de forslag vi er med på. Og vi kommer til å støtte de fremlagte forslag fra Venstre.