Svein Flåtten (Høyre), 2016-12-20:
Jeg skal konsentrere meg om vår fagproposisjon og Innst. 5 S, hvor det ikke er de store uenighetene, men hvor det er betydelige og kraftige merknader fra særlig Arbeiderpartiet rundt regjeringens oljepengebruk i de ordinære budsjetter. Jeg blir fristet til å assosiere dette med skriftstedet om å se splinten i sin brors øye, mens man ikke blir var bjelken i sitt eget. Det er en gjentatt kritikk av regjeringens oljepengebruk, og jeg tror det er en dristig kritikk, for man får ikke øye på sin egen bruk, og ikke minst innretningen av den, og heller ikke at man har en skatteøkning på 10 mrd. kr, ca., i hvert eneste budsjett. Hva var egentlig hensikten med å sluse midler fra fondet inn i norsk økonomi hvert år gjennom handlingsregelen? Jo, det skulle skape vekst i økonomien, og det skulle gå til vekstfremmende investeringer i vei, bane, infrastruktur, skole, utdannelse, forskning osv. – dette som vi kjenner så godt. Og slik er det blitt. Men under vår regjering har innretningen gått mer mot de riktige investeringer enn under de rød-grønnes. Man kan bare bla opp i nasjonalbudsjettet, og der vil man se at det er en endring i det man bruker på de «riktige» tingene. Så skulle praktiseringen være slik at man skulle investere mer når tidene gikk imot, og mindre i medgangstider. Vi har hatt motgang – det hadde vi under finanskrisen. Da brukte man mer oljepenger, og vår soliditet og vår oljepengebruk kunne støtte raskt opp under banker og finansinstitusjoner. På samme måte har man møtt oljeprisnedgangen i 2014 og årene etter det med kraftfulle tiltak. Allikevel har man ligget godt under handlingsregelen – det siste året på rundt 3 pst. I løpet av de tre årene har regjeringen brukt 596 mrd. kr av oljepengene, som vi kaller det. Arbeiderpartiet har brukt ca. 590 mrd. kr – og nå har jeg vært veldig hyggelig i utregningen og ikke brydd meg så mye om den budsjettriksingen som foregikk i fjor, da man hadde en inndekning på penger som man visste ikke ville komme inn, altså en forsvinnende liten forskjell. Allikevel gjør man det til et poeng at fondet visstnok skal gå tomt i 2045, hvis man forutsetter at bruken er den samme som nå. Men da ser man helt bort fra alle de forbehold som man må ta. Det vil komme kriser, det vil komme nedgangstider, det vil komme oppgangstider – veldig mye kommer til å skje i de årene som ligger foran oss. Da kan man ikke forskuttere at oljepengebruken vil ligge der den har ligget, i den motsyklusen som vi nå har. Tvert imot skriver regjeringen faktisk at handlingsrommet vil bli mindre, og vi vil selvsagt opptre deretter. Det er heller ingen økonomer å få øye på som har kritisert oljepengebruken, særlig når det gjelder de budsjettene som har vært. Og hvem ville egentlig tørre det, i den kraftige motgangen vi har hatt? Så det er egentlig bare Arbeiderpartiets nærmest robotiserte retorikk som sier dette om og om igjen, og jeg assosierer igjen, men denne gangen med eventyret om god dag, mann – økseskaft. Vi løser ikke den situasjonen vi er i, ved polemikk på autopilot og rop om krise ved hver eneste anledning. Det tror jeg vi løser bare ved hardt arbeid for å fremme omstilling, som igjen kan skape nye arbeidsplasser. På 2040-tallet ligger det ikke til meg å vite hva den neste generasjon vil spørre om, men det vil forundre meg hvis de da stiller spørsmål om man hadde en politikk i 2016 som gjorde fondet 6 mrd. kr større eller mindre enn andre politiske partier hadde forslag om, så langt frem. Det spørsmålet man vil få, er: Hva er blitt gjort gjennom 20–30 år for å skape nye arbeidsplasser for en hel generasjon? Politiske resultater om hva vi skal leve av i fremtiden, hva vi skal investere i, hvordan vi skal skape arbeidsplassene, er det det vil bli spørsmål om. Det vil ikke bli spørsmål om akkumulert politisk retorikk.