André Oktay Dahl (Høyre), 2012-11-13:
Det som har vært det mest krevende og problematiske når Stortinget har forsøkt å følge nødnettutbyggingen nøye, er det uklare og til dels motstridende faktagrunnlaget som vi underveis har fått å bygge på. Jeg vil si at nødnettutbyggingen nesten konkurrerer med IKT-utbyggingen i politiet når det gjelder manglende betryggende informasjon til Stortinget. Det gjør et inntrykk når en dønn solid tidligere helsedirektør offentlig går ut og sår tvil om deler av det faktagrunnlaget som presenteres i regi av Direktoratet for nødkommunikasjon. Da ringer alarmklokkene våre. Det holder rett og slett ikke at dårlig dekning og talekvalitet i flere år har vært rapportert om uten å ha vært gjort noe med, som han påpekte. Det er problematisk når flere av oss får meldinger om at informasjon sminkes eller holdes tilbake, at de som faktisk skal utføre farlige jobber, ikke opplever at deres informasjon blir innhentet eller i det hele tatt søkt videreformidlet. Når man sier at bruker er fornøyd, er det ganske greit å vite at veldig mange av dem Høyre har vært i kontakt med, har bedt oss om å spørre: Hvem er de brukerne? Hvem er spurt, og hvordan er de spurt? Som flere har vært inne på, kollapset nødnettet både under Dagmar og under fullskalaøvelsen ved Ila landsfengsel. Det har også kollapset under en helt vanlig brann i et bolighus i Oslo. Politiet melder at det gamle sambandet fungerte mye bedre for politiet. Selv inne på Sentrum politistasjon skal det fungere dårlig i deler av bygget. Ved statsbesøket til Sør-Koreas president hadde man på Grand Hotel ikke dekning på nettet innendørs. Bilder er det, som flere har sagt, ikke mulig å overføre, men det blir et stadig større behov. Helsevesenet opererer med et eget kartsystem ved siden av nødnettet, i og med at det ikke er integrert. Når det gjelder ambulansetjenesten, brukte man før fire–fem tastetrykk. Nå bruker man altså elleve. Det sier noe om utfordringene som det haster å få gjort noe med. Flere av dem vi har vært i kontakt med, har kommentert kommisjonsrapporten, som sier at hadde man hatt nødnettet på plass, kunne kanskje ting vært annerledes den 22. juli. Det betviler de, for de mener at med utbygd nødnett ville man ikke løst situasjonen bedre den 22. juli. Det gir grunn til å etterspørre kommisjonens grunnlag for deres rapport på dette punktet som utelukkende er bygd på hva topper har sagt, og ikke hva operativt mannskap har sagt. Vi tviler sterkt på at de ansatte og brukerne som tar kontakt med oss, enten det gjelder dem i helsevesenet, brann- og redningsetaten eller i politiet, har noen som helst annen agenda enn å sørge for at deres arbeidsdag blir tryggest mulig. De er rett og slett bekymret for at de nærmest ikke vil tørre å gjøre jobben sin fremover. Det spørsmålet denne interpellasjonen egentlig handler om, er jo om statsråden er sikker på at folk som skal bruke nødnettet, kan være trygge på at det fungerer, og om hun kan garantere for at vi ikke om noen få år vil oppleve episoder hvor f.eks. brannfolk blir skadet eller kanskje drept på jobb fordi de ikke kan kommunisere med hverandre. Det er grunn til å ta opp at vi har opprettet et eget direktorat som skal styre hele nødnettutbyggingen. Det fører meg inn på hva vi kan si om norsk måte å organisere seg på. Når man ser på nødnettutbyggingen og gjennomføringen av IKT-prosessen i politiet og en lang rekke andre eksempler, gir det grunn til å sette spørsmålstegn ved måten vi organiserer samfunnet vårt på. Vi har et POD som visstnok skal bli mye bedre på IKT. Vi har et eget politiets data- og materielltjeneste. Vi har også etablert et eget direktorat for nødnettutbygging. Samtidig har vi et totalt fragmentert system for å forebygge og bekjempe «cybercrime» uten en klar og sentral strategi. Vi overlater utelukkende til private selskaper å håndtere mulige sikkerhetstrusler via kinesiske Huawei. Det gir grunn til å spørre hvem som i det hele tatt har det overordnede ansvaret – om høyre hånd ser venstre hånd. Høyre mener at nødnettutbyggingen egentlig blir en test på om våre beslutnings- og gjennomføringssystemer i praksis har lært noe særlig etter 22. juli, om vi nå har kommet til «the point of no return» eller ikke. Det er en lang rekke spørsmål som ikke er blitt besvart i dag, f.eks.: Når konkret kommer redningshelikoptrene med? Hvilke kontraktsmessige muligheter har vi til å supplere med moderne, ny teknologi som kan supplere det vi har nå? Og ikke minst: Hvordan har statsråden tenkt å sikre seg at operativt personale trekkes mer med i prosessen fremover enn tilfellet har vært til nå?