Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2012-02-16:
Jeg vil takke utenriksministeren for en redegjørelse som synliggjør litt av kompleksiteten og utfordringene vi står overfor i utenrikspolitikken. Tydelighet rundt hvilke verdier som skal være førende for vår utenrikspolitikk, vil gjøre det klart hvilke interesser vi skal følge i utenrikspolitikken. Verdiene som ligger i bunnen for regjeringens utenrikspolitikk, har sin forankring her i Stortinget, og de blir formet og videreutviklet gjennom de levende politiske debattene vi har, ikke minst etter redegjørelsene. I denne stortingsperioden har den internasjonale politiske scenen vært preget av finanskrisen, en matkrise og en snikende klimakrise. Ser vi på historien, har matvarekriser og finanskriser vært den drivende kraft i mange av de historiske hendelsene vi kjenner. En av forklaringene på at den franske revolusjon kom da den kom, var ustabilitet i matvareprisene på 1780-tallet. Senere i europeisk historie vet vi alle hvilke politiske krefter som fikk vind i seilene under den dype økonomiske krisen i mellomkrigstiden. Fundamentale kriser som har vært, og dem vi er vitne til nå, har historisk ført til endring av maktforhold. Det skjer også nå – og det påvirker oss både utenrikspolitisk og innenrikspolitisk i sterk grad. Noen av endringene skjer brått og brutalt, slik vi har sett under den arabiske våren, mens andre endringer skjer gradvis, slik det nå foregår i Europa. En grunnverdi i norsk utenrikspolitikk er fremming av folkestyre. Demokratiet i Europa er ikke lenger på frammarsj, men utfordres i stedet på flere måter. Spesielt i Sør-Europa strømmer folk til gatene for å bli hørt. Protestene vi har vært vitne til den siste helgen, har endt i regelrette gateslag. Mens protestene er høylytte i gatene, blir det politiske lederskapet tvunget til å underskrive avtaler om at de ikke skal endre politikken etter valget som kommer nå i vår. Det som skjer, er skremmende. Fortvilelsen som brer seg i eurosonen, skyldes det dype økonomiske uføret mange europeiske land står i. EU skapte en felles valuta uten å ha like økonomier eller en felles økonomisk politikk. Dermed står man uten gode politiske virkemidler når krisen inntreffer. Enkelte land har gitt fra seg retten til å drive en pengepolitikk, og eurofellesskapet, med sine ulike behov, kan ikke drive en fornuftig pengepolitikk for alle. Før krisen inntraff, dreide euroen europeisk økonomi i favør av motoren Tyskland og i disfavør av de svakere randstatene i sør. Da finanskrisen inntraff, gjorde europeiske stater alt for å redde banker og finansinstitusjoner og syltet statskassene ned i gjeld. I dag har vi en gjeldskrise, og den eneste posten EU kan regulere og kutte, er vanlige folks lønninger, pensjoner og rettigheter til velferd. Kuttpolitikken er urettferdig, rammer skjevt og skjer opplagt på tvers av folkeviljen. I tillegg sender den økonomien inn i en nedadgående spiral som gjør vondt verre. Å iverksette Keynes’ prinsipp om at i krisetider fører man en ekspansiv pengepolitikk, i oppgangstider holder man igjen, er utenfor rekkevidde for mange land. På starten av denne stortingsperioden var det Island vi snakket mest om – ikke Hellas. Island er på vei ut av sin krise på grunn av flere faktorer, men jeg vil peke på to: For det første reddet de ikke finansinstitusjonene som brakte landet ut i krisen, og for det andre har Island egen valuta. I stedet for å se etter alternativer har EU dreid fokuset i stikk motsatt retning, ved å forsøke å stramme grepet, få til en enda tettere integrasjon i unionen og konsentrere makten rundt Brussel. Dermed har vi en situasjon hvor folk roper på mindre av EU-modellen, og politikerne svarer med mer. Folket roper på mer demokrati, rettferdighet og mulighet til innflytelse, og politikerne svarer med mindre. Det er i ferd med å etablere seg en dyp og farlig kløft mellom de europeiske elitene og folket. Den europeiske union har i dag 27 medlemsland med omtrent 500 millioner innbyggere og 80 forskjellige språk. I krisetider blir det særlig tydelig at dette byggverket aldri kan erstatte det limet nasjonalstaten utgjør. Folket i EU stiller de enkelte lands regjeringer til ansvar nasjonalt for å håndtere virkningen av finanskrisen. De nasjonale politikerne stilles til ansvar for konsekvensene som rammer enkeltmennesker, familier og lokalsamfunn. For all politikk blir reell på lokalplanet. Men de nasjonale politikerne i eurolandene har gitt fra seg styringsrom. Og en felles valuta uten en felles finanspolitikk er utrolig krevende å håndtere, spesielt innenfor et så omfattende område som eurosonen. EU spenner fra Tysklands sterke industriøkonomi til Hellas, som er på konkursens rand. EU har ikke hatt en felles finanspolitikk, har ikke noen felles offentlig sektor. EU har ikke kraftfulle økonomiske virkemidler til å sette inn i områder som sliter, og som er bundet til en valuta som tar hensyn til land som har en helt annen vekst. Vi på nei-siden har hele tiden påpekt at det å ha en felles valuta uten å ha en felles finanspolitikk er et gedigent eksperiment, og nå ser vi resultatene av det. Løsningen nå er at EU gradvis overtar stadig mer makt over hvert enkelt eurolands økonomi, uten folkeavstemninger eller en sterk folkelig forankring. EU-landene føler at de ikke har noe valg. Makt må sentraliseres – selv om problemet i utgangspunktet var at man sentraliserte makt gjennom å innføre euroen. Gjennom det som skjer, tvinges man nærmere et EU med en felles finanspolitikk – et Europas forente stater. Folkestyrets vugge må ikke bli dets grav, var en overskrift i den danske avisen Politiken. Historien har vist oss at kriser kan nøre opp under de verste krefter i samfunnet. For Norge er det avgjørende at de løsningene som nå blir valgt i eurosonen, raskest mulig skaper arbeidsplasser for de mange ledige, og at de på sikt styrker folkestyret i Europa, ikke svekker det. For et reelt folkestyre er den beste forutsetning for stabilitet over tid. Kriser kan også føre til positiv endring. Mens man i Europa opplever et sterkt press på demokratiet, ser vi en annen utvikling i Midtøsten. Og endringen har kommet innenfra, ved at folket har reist seg og krevd sin rett til å bli hørt. Knapphet på mat og raskt stigende matvarepriser koblet med stor arbeidsledighet var en av de underliggende faktorene bak eksplosjonene i Tunisia og Egypt. Ønsket om folkestyre har vært et av hovedelementene i den arabiske våren. Hva de langsiktige konsekvensene vil bli, er for tidlig å si. Men det er viktig at vi i vår utenrikspolitikk bygger opp under de kreftene som ønsker en demokratisk utvikling. Den arabiske våren har igjen vist oss at ønsket om å leve i frihet og å ha påvirkningsmulighet er universelt, og det vi nå ser, viser hvilken pris noen må betale for å få noe vi i Norge tar helt for gitt. Norges militære bidrag i Libya hadde full støtte i Stortinget. Dette viser en linje i vår utenrikspolitikk: at vi som et lite land står politisk samlet om de store valgene vi tar. Det er en styrke og noe av det fineste folkestyret kan oppvise. Vi står samlet om noen hovedinteresser, som at vi alle ønsker et sterkt FN og klare internasjonale regler og menneskerettighetene som rettesnor. All politikk rammer til slutt i et lokalsamfunn. Det merket jeg godt i mitt lokalsamfunn, Ilseng. En av de lokale hjørnesteinsbedriftene, som jeg har kjent siden jeg var en neve stor, har sin hovedeksport til Libya. Oppsigelser og permitteringer var resultatet i mitt lokalmiljø av det som skjedde i Libya i fjor. Dette viser at det som skjer i utenrikspolitikken, kan ha konsekvenser for det minste lokalsamfunn. Her i salen har vi ulikt syn på nasjonalstatens betydning. Men vi er alle enige om at utviklingen av nasjonalstater og folkestyre har vært avgjørende for den freden og stabiliteten som råder i vår del av verden. Jeg mener at norsk utenrikspolitikk framover må fokusere på å utvide folkestyrets utbredelse i deler av verden som ennå ikke opplever det, mens vi samtidig jobber for å bevare folkestyret som står på spill i deler av Europa.