Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2011-02-03:
«Kulturens elite, maktapparat, statsrådens hellige styringskarat. Gjensidig logring, kyss, klapp og klem, den frie kulturen, glem ikke den. Frihetens stemme fra Nordkapp til sør, nå må vi sørge for at kulturen ikke dør!» Hva er god kultur? Hva er kultur? Hvem sitter på fasiten? Er det interpellanten? Er det eliten i Oslo? Er det departementet, eller er det Arbeiderpartiet? Hvordan snakker vi om kultur? Mange betrakter kultur mest som kunst og som i snevrere forstand er knyttet til orkester, teater, film og bøker. Kultur skal være en blodåre for hele Kultur-Norge og rundt menneskelige handlinger, som mentalitet og måter å tolke virkeligheten på. På 1970-tallet ble definisjonen utvidet til å omfatte frivilligheten og amatørkulturen. Det er bra, og vi ser at det bærer frukter den dag i dag, og vi ser at dette er spredt ut over hele landet. Det ble også etablert en stor kommunal kultursektor, og det kan man jo sette spørsmålstegn ved, men den spres i hvert fall ut over landet. Dette er noe vi burde ha tatt opp i en diskusjon. Kommunene er fundamentet i Kultur-Norge gjennom kor, korps, kulturskoler og bibliotek. Da mener jeg ikke kommunene fysisk, men de som bor ute i kommunene. Det er vel også en god grunn til å regne mediene og deler av forskningen og høyere utdannelse som en del av kulturdefinisjonen. Er det bra? Er dette noe vi bør diskutere? Disse institusjonene leverer nemlig en rekke virkelighetstolkninger som former oss. Bør kulturen styres? Bør kulturen styres av et underutvalg i Arbeiderpartiet eller av Kulturdepartementet i Oslo? Den smale og brede kulturdefinisjonen opererer side om side. Ingen av dem har vunnet hegemoni eller dominans, men spenningen mellom dem dukker stadig opp, ikke minst i diskusjoner om kunst og kultur, som har verdi i seg selv, versus kultur som instrument for å møte andre samfunnsutfordringer. Er dette noe vi burde ha diskutert i dag? Med et så omfattende kulturbegrep blir det Kulturdepartementet og sosialistenes oppgave å skille godt og dårlig innenfor hvert område av kulturen. Er dette bra? Er dette noe vi bør diskutere? Kulturlivet og sosialistene vegrer seg for å ta de tøffe diskusjonene om hva kvalitet og nyskapning må innebære for kulturen. Kanskje vegrer man seg fordi slik debatt nærmer seg det snevrere kulturbegrepet der mye faller utenom. Men dette er viktig, og dette bør vi diskutere. I Fremskrittspartiets kulturkamp er vi opptatt av framtidsrettet, moderne og aktiv kulturpolitikk, der alle, hele Norge, skal med og ikke styres av departementet i Oslo eller av et underutvalg i Arbeiderpartiet. Jeg etterlyser noe her i dag. Det er diskusjonen om litteraturen, litteraturens framtid i Norge. Når regjeringen og sosialistene har vært så klare på å si nei til ønsket om momsfritak på e-bøker, mener jeg det er et svik mot litteraturen. Det er et stort svik mot det norske språk. Hvordan skal vi få oppreisning rundt dette? Vi ønsker jo å likestille litteratur; vi ønsker å likestille lydbøker og papirbøker med de nye elektroniske bøkene. Vi ser nå at de som har fått seg iPad, laster ned utenlandske bøker så ofte de kan, og med en gang de har ferdiglest én bok, trykker de på en knapp og får en annen rett inn på iPad-en. Denne utviklingen vil ikke regjeringen eller departementet være med på. Der blander også Finansdepartementet seg inn. Jeg beklager at det er dem som skal styre litteratur- og kulturpolitikken. Det har heller ikke vært nevnt hva vi skal gjør med de gamle bygningene i Oslo som vi flytter fra, Nasjonalgalleriet – der må vi også ta et ansvar, og vi må ta ansvar for vikingskipene på Bygdøy.