Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-01:
Jeg vil takke interpellanten for å ta opp en veldig viktig og vanskelig sak. Den handler om veldig mange ting, men noe av det aller viktigste vi må ha som utgangspunkt, er å inkludere flest mulig – helst alle – i nærmiljø og lokalsamfunn, slik at alle føler at de er en del av et «vi», og at ikke splittelsen mellom dem og oss øker. Dette gjelder ikke bare folk med en annen religion enn den som Stortinget nettopp har vedtatt at vi fortsatt skal ha som førende i dette landet, eller folk som har sin opprinnelse i Norge i generasjoner. Jeg må minne om at det store terrorangrepet i Norge ble utført av en som var norsk, men som forfektet radikale verdier som går helt på tvers av dem som vi ønsker å bygge samfunnet på: demokrati, likestilling og anerkjennelse av ulike mennesker, og at de kan bo i lag. Det har vært vist til handlingsplanene som er lagt fram, og det er veldig mye som er bra i dem. Jeg har lyst å støtte dem som nå har sagt at det er mange her som nå må inn og ta et ansvar og følge opp dette, og jeg er veldig glad for at statsråden også peker på at man her kan lage mange veiledere, handlingsplaner osv., men det hjelper ikke stort hvis de ikke blir tatt i bruk og ikke følges opp. Derfor skal jeg nå bruke tida mi mest til å snakke om exit-arbeid, for jeg mener at det er en veldig viktig bit av dette. Dette arbeidet har vært drevet i Norge med veldig godt resultat. Det har gjeldt ulike typer kriminelle miljøer, og det er sikkert ulikheter mellom de ekstreme miljøene på politisk og religiøs side og de kriminelle miljøene, men noen mekanismer er nok ganske like – spesielt det at det er veldig vanskelig å trekke seg ut når man først har blitt rotet inn i det. Det er nok mange som ønsker seg ut, men som ikke tør. Da er det veldig viktig at vi hjelper unge mennesker som står i fare for å bli radikalisert – enten det er kriminelle, religiøse eller politiske miljøer som driver dem inn i dette – og da må vi ta vare på den kompetansen vi bygger opp, og som vi har bygget opp. Og ett av problemene er jo at det har vært bygget opp kompetansemiljøer på dette, så driver man et prosjekt, så er prosjektperioden over, og så brytes kompetansemiljøet opp. Det må vi nå unngå ved å jobbe med både forebyggingsstrategier og exit-strategier. Det kommer til å være en permanent oppgave i overskuelig framtid i kommunene og i ulike sektorer av samfunnet. Derfor vil jeg spørre justisministeren spesielt om han er enig i den betraktningen, og at man derfor må gå vekk fra finansiering på prosjekt til varige finansieringsordninger som gjør at vi bygger opp og beholder den kompetansen vi bygger opp på denne typen ting – og spesielt på exit-arbeidet. Mange av disse prosjektene lever nå litt fra hånd til munn, fordi de må søke om penger. Kanskje kommer det penger, kanskje kommer det ikke penger, og da kan veldig mye god kompetanse gå tapt. Så dette er ikke ad hoc-løsninger som vi kan bygge opp og bygge ned. Jeg er veldig glad for det statsråden nå sier om at man også skal legge inn penger til forskning på dette. Noe av kritikken mot exit-arbeidet før har vært at den følgeforskningen som skulle være med, var altfor dårlig, og at det på en måte renner ut i sanden når prosjektene blir nedlagt. Det er det ingen grunn til at det skal gjøre, for dette vil være ordninger som man – som sagt – i overskuelig framtid er nødt til å bygge opp. Det som har vært sagt om at her må man også rekruttere folk som har hatt skoene på – eller som har det som kalles «street cred», tror jeg – inn i disse programmene, er viktig. Til slutt: Det er også en del kvinner som rekrutteres inn i disse ekstreme miljøene, men også av dem som reiser, og jeg tror det kanskje trengs særlige tiltak for dem for å kunne bryte ut, for jeg tror at de er utsatt for enda sterkere mekanismer.