trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-14:
Jeg skal være såpass ydmyk at jeg sier til statsråden at hun har unektelig et poeng her. Det høres litt rart ut at jeg ikke stoler på at kommunene kan fatte skikkelige vedtak i forhold til dette. I utgangspunktet har statsråden et poeng der, men virkelighetens verden burde jo statsråden kjenne til. Virkelighetens verden er at når kommunene får strammet inn sin økonomi, får de mindre mulighet til å drive en skikkelig sosial boligpolitikk. Kommunene roper til statsråden og sier: Vi trenger mer penger til boligtilskudd, slik at vi kan få bygd flere utleieboliger, ikke bare til flyktninger, men til ungdom også. Kommunene har jo lyst til å bygge boliger til begge grupper. Kommunalministeren satt sist mandag på TV 2 og diskuterte med bl.a. meg, og kommunalministeren sa at vi prioriterer ungdom. Så viser det seg at det gjør Regjeringen jo ikke. Det er ikke nok midler til å klare å prioritere ungdom. Da kan ikke kommunalministeren etterpå komme til Stortinget og si at nå må vi passe oss så vi ikke på en måte går over streken i forhold til flyktninger. Jeg er helt enig i at man skal prioritere flyktninger. Jeg bare peker på at konsekvensen av det blir for lite penger til ungdom, og at den potten burde vært større. Det burde statsråden ha kjempet for. Når statsråden ikke kjemper for å få den posten større, ikke sørger for at det blir mer tilskudd til leieboliger, betyr det at kommunene sier: Vel, vi klarer ikke å løse dette problemet selv. Det er vårt ansvar, for vi har fått det ansvaret pålagt, men vi klarer ikke å løse dette problemet selv. Da står private aktører, også kommersielle aktører, klare til å steppe inn på markedet med sin egenkapital og kjøpe opp borettslagsleiligheter. Når man ser hvilket tilbud Oslo kommune og andre storkommuner har vært villige til å tilby sine innbyggere – det har vært tilbud om elendige hospitsplasser som de har vært villige til å kjøpe av private – synes jeg det er rart at ikke statsråden, bare et ørlite grann, blir bekymret for hvordan dette kan bli i forhold til disse boligene vi snakker om her.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-14:
Siden statsråden sier at det vi debatterer nå, ikke er en del av saken, vil jeg gjerne bare peke på innstillingen, der et flertall bestående av Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet mener «dette» – og vi snakker her om forslaget – «ikke må innebære mindre overføringer fra staten for å løse problemer kommunene har ansvar for å løse. Etter flertallets oppfatning kan dette … ses på som ansvarsfraskrivelse fra det offentliges side». Det er det ene elementet. Det er veldig, veldig viktig for oss å understreke, for statsråden sier én ting. Hun sier: Aldri har det vært gitt mer penger i boligtilskudd. Da lurer jeg på om statsråden skjønner rekkevidden av det hun sier. Det er to ting som har ført til at vi er i denne situasjonen. Det ene er at når prisene på boligbygging og prisene på annengangsomsetning av boliger er blitt tredoblet, f.eks. i Oslo, i løpet av de siste ti årene, er det klart at det betyr at også boligtilskuddet, som er nødvendig for å klare å bygge flere boliger, må øke ganske bra. Også boligtilbudet, for å klare å kjøpe leiligheter til folk, må øke ganske bra for at det skal kunne matche tidligere boligtilskudd. Det andre er: Ser ikke statsråden at det på mange områder også er blitt et større behov for boliger, bl.a. til flyktninger, som vi snakker om, og til andre? Tidligere klarte kommunene å ta dette unna i det eksisterende leiemarkedet, men det klarer de ikke lenger. De trenger nye boliger. Det er etter min oppfatning beviset på at statsråden har bommet på ett punkt. Poenget er at hvis man kjører opp prisene i boligmarkedet, betyr de 0,5 pst. eller 1 pst. rente, som statsråden mente på en måte er det viktigste, ingenting i forhold til hva prisøkningen betyr for den enkelte, både i leiemarkedet og i eiemarkedet. Dette fører til at flere folk faller utenfor, og det virker det for meg som om statsråden ikke helt har skjønt.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2002-06-14:
Først en bemerkning til representanten Holmberg: Hvis representanten mener at Arbeiderpartiet ikke bevilger mer penger til Husbanken i revidert nasjonalbudsjett, anbefaler jeg å ta en titt til i innstillingen. Det er ikke ofte at Arbeiderpartiet er enig med Huseiernes Landsforbund, en organisasjon som først og fremst ivaretar huseiernes interesser. Men i denne saken har vi den samme frykten for at det som et flertall her i dag vil vedta, vil kunne ødelegge gode bomiljøer. Å gi private som driver på kommersielt grunnlag, med det formålet å tjene mest penger, rett til å kjøpe og leie ut inntil 10 pst. av boligene i et borettslag til bostedsløse og andre vanskeligstilte, er Arbeiderpartiet helt uenig i. Vi tror at det kan resultere i flere, ikke færre hospitslignende boligtilbud. Alle som var på høring, var enig i at dette var å gå for langt. Kristelig Folkeparti sier at vi ikke stoler på kommunene. Jo, Arbeiderpartiet har tillit til kommunene. Men det er også slik at det i dag er kommunene som betaler for de hospitsene vi har. De fleste som leier ut hospitsplasser i dag, har avtale med kommunene, på samme måte som det nå legges opp til. Det er disse avtalene som skal garantere at det ikke blir useriøse aktører som kommer inn på de områdene som vi nå åpner for. Da vil jeg spørre statsråden: Hva er det av det som blir vedtatt her i dag, som kan forhindre at useriøse private aktører kjøper seg inn i et borettslag, slik at det blir en form for hospits? Og dermed blir det flere, ikke færre hospitser, som vi alle er enige om skal avskaffes.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-14:
Å drive hospits i en vanlig bolig vil kreve bruksendring av boligen, slik jeg kjenner plan- og bygningsloven. Det er ingenting i denne loven som tilsier at man kan omgjøre det som er en bolig for en familie eller en person, til korttidsutleie og et døgntilbud til noen. Det dreier seg om noe helt annet. Vi har mange andre lovregler som vil forhindre at dette blir hospitser, lovregler som i så fall vil kreve, etter mine begreper, en bruksendring, fordi det ville være en aktivitetsendring, man bruker ikke lenger boligen til en enkelt familie eller til en enkelt person. Så til spørsmålet om Arbeiderpartiets holdning. Arbeiderpartiets representant Signe Øye holdt et innlegg hvor hun kritiserte bruken av boligtilskuddet. I forslag til boligtilskudd i revidert nasjonalbudsjett er det ikke én krone mer. Det er ikke lenge siden jeg møtte i spørretimen og ble angrepet fordi jeg hadde for lite penger til boligtilskudd til flyktninger. Da hadde jeg egentlig håpet at Arbeiderpartiet, når de ikke har mer penger, ikke hopper på første mulighet til å kritisere at vi bruker for mye penger på flyktninger og for lite på ungdomsboliger. SV har mer penger til dette tiltaket, det er greit. Jeg ser at de ønsker å prioritere ungdom mer. Men vi må passe oss litt, i forhold til det denne debatten har utviklet seg til i dag, så dette ikke blir et angrep på det at man bruker penger på flyktningboliger og bosetting av flyktninger. Det har vært tendenser i løpet av dagen til at det har preget debatten, og da har vi et stort problem i forhold til dette. Ja, det er mer penger til låneordningen til Husbanken. På disse prosjektene i Husbanken er det penger. Det har vi sagt at vi skal sikre, og vi har sagt at vi også vil komme tilbake i forhold til prioriterte grupper hvis rammene ikke holdt, men pengene er der.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-14:
Forrige mandag diskuterte jeg og Heikki Holmås lånerammene til Husbanken, og jeg sa at vi prioriterer ungdom og ungdomstiltak innenfor lånerammene i Husbanken, og det gjør vi. Vi prioriterer ikke ordinær, vanlig boligbygging, men vi prioriterer altså på lånerammen. På boligtilskuddet har det vært en klar prioritet, som jeg faktisk har oppfattet har vært den prioriteten som Stortinget har gitt over år. Vi skal ha penger til prosjekt for bostedsløse, altså de vi egentlig diskuterer her. Og der er det altså fortsatt penger til denne delen. Så skal vi ha til de vanskeligstilte, det som går på å få dem inn i eierboliger, og så har vi sagt at vi på utleiesiden skal skaffe bolig for flyktninger og for ungdom, men flyktninger har vært prioritert høyere enn ungdom. Og jeg kan godt begrunne hvorfor jeg gjør det, og hvorfor meg mener det er riktig å prioritere flyktninger foran ungdom. En flyktning som kommer til dette landet, trenger et sted å bo, har ikke noe nettverk, ikke noen referanse, står på bar bakke og trenger å få hjelp til å starte et integreringsløp. Det er diskriminering i boligmarkedet som gjør at det vil være vanskeligst for dem. Når det gjelder generell bygging av utleieboliger for ungdom, er det slik at veldig mange av dem ikke nødvendigvis er vanskeligstilt, det eneste er at de er unge. De har faktisk et mindre behov for det offentlige enn de andre gruppene. Men blant dem vi prioriterer på boligtilskuddet, som er den halvparten vi bruker på å hjelpe folk inn i et mer varig boligforhold, er det også ungdom, nemlig ungdom som er både unge og som er vanskeligstilte, og som vil ha et varig problem i boligmarkedet – unge uføre og andre grupper som over tid har vært utenfor. Derfor vil jeg fremdeles si at denne regjeringen prioriterer ungdom. Vi prioriterer innenfor den lånerammen vi har, ved at vi gir penger til prosjekter som er rettet mot ungdom, og vi prioriterer ungdom når det gjelder utleieboliger. Men vi har altså noen grupper som generelt sett står svakere i boligmarkedet innenfor de rammene vi har. Så har SV større rammer enn det vi har, det er greit. Men la meg bare si ett ord om hospitsbruk. Jeg må faktisk si at jeg har lyst til å berømme hva f.eks. Oslo kommune har gjort når det gjelder kvalitetsutvikling og kontrakter, og når det gjelder det å forbedre. I løpet av de fire siste årene er det blitt en kraftig forbedring i bruken av de korttidsplassene de har, og hva slags krav de har, så mye at sosialministeren har varslet at de kommer med en egen veileder hvor man nettopp bruker Oslo som eksempel for de kvalitetsavtalene som gjøres i forhold til hospitser.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-14:
Uansett hvor mye Arbeiderpartiet nå snakker, kommer de ikke vekk fra at de ikke har mer penger på boligtilskuddet. De har mer på bostøtte, de har mer penger i rammen for boligbygging. Men det er boligbygging som vil dreie seg om den generelle boligbyggingen, og ikke de målrettede tiltakene til ungdom. Arbeiderpartiet forsøker å ri to hester. Jeg syns det er interessant å huske på den debatten som kontrollkomiteen hadde her for en måneds tid siden knyttet til hva Arbeiderpartiet hadde svart i regjering om en opptrappingsplan for ungdomsboliger. Der har de svart i budsjettet i høst at nei, det kom ikke Regjeringen med, det var en del av budsjettbehandlingen. Men nå har man i opposisjon valgt å fremme et forslag som nettopp krever en slik opptrappingsplan. Det interessante er selvfølgelig at den viktigste forskjellen som har skjedd her, er at Arbeiderpartiet har gått i opposisjon, og da går de tilbake igjen og fremmer de forslagene de ikke hadde før, uavhengig av budsjettsituasjonen eller uavhengig av at det ligger inne i budsjettet. Når det gjelder hospits, er jeg helt enig med representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen i at det er viktig at vi ikke bruker hospits. Noe døgnovernatting vil det være, det tror jeg ikke vi kan komme bort fra i en sosial nød, men det bør være høyere kvalitet på det som er, og det må ikke være et varig tilbud til brukerne. Det er derfor vi har et prosjekt og arbeider med et prosjekt som heter «Prosjekt bostedsløse». Og som jeg sier, det er prioritert, det er penger til det, og vi jobber med kvalitetsmessig videreutvikling i samarbeid med de kommunene som er med i prosjektet. Det er det som er hovedprioriteten. Så til spørsmålet om flyktninger og ungdom. Ja, så lenge vi har rammer som må holdes, og vi har et visst behov, vil det jo bli en konkurranse mellom ulike typer prosjekter. Men en viktig del av dette er at vi aldri har bevilget mer penger til utleieboliger i kommunene enn det vi gjør ved revidert nasjonalbudsjett nå. De boligene som nå brukes til flyktninger, vil jo være tilgjengelig for kommunene, når gjennomstrømningene etter hvert skjer, også f.eks. til ungdom. Det betyr jo at vi bidrar til å øke mengden utleieboliger over tid, også i kommunalt eie, og da vil det også hjelpe ungdom. Ungdom syns ikke jeg i seg selv trenger spesielle tiltak, hvis de ikke også er i en vanskelig situasjon, annet enn det som er knyttet til å kunne få en lettere adgang til boligmarkedet.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-14:
Begrunnelsen for at vi innfører et eget storbytilskudd – og som jeg har forstått av den avtalen som er inngått mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet på Stortinget om det, vil det utvides til å gjelde flere av de byene som er med i «Prosjekt bostedsløse» – har bl.a. vært at der hvor bostedsløshetsproblemene er større på grunn av rus/psykiatriproblematikken, har man en større forpliktelse til å kunne være med på en egeninnsats. Dette har vært vår begrunnelse for å gjøre den vridningen av penger innenfor totaløkonomien som går til kommunesektoren. Jeg er enig med alle som sier at det viktigste bidraget til ungdom – som egentlig ikke er temaet vi diskuterer i dagens innstilling – er å sørge for at boligbyggingen holdes høy. Men jeg er uenig i at det eneste og viktigste virkemiddelet for å kunne holde den høy, er at vi skal bidra i forhold til lånerammer for Husbanken. Jeg tror det viktigste vi gjør, er å sørge for stabilitet rundt det å kjøpe og bygge boliger, og da er renten og helheten i finanspolitikken det desidert viktigste. Et parti som i fjor mente at handlingsregelen var viktig, men som nå har redefinert handlingsregelen til å være en fleksibel handlingsregel, og som mener at vi skal bruke enda mer penger i en situasjon hvor vi har en anstrengt økonomi og stort press, vil altså sette opp renten i det norske boligmarkedet. Det ville gjort mer for å forhindre at vi fikk nye boliger. Senterpartiets politikk ville etter min mening vært et angrep nettopp mot det å holde en høy boligbygging. Men la meg nå gå til temaet i den innstillingen som vi egentlig diskuterer i dag. Når vi sier at vi ønsker å rasjonere dette, og at kommunene er de som skal bestemme hvem de har samarbeidsavtaler med, er det en tillitserklæring til at kommunene klarer å gjøre denne jobben. Det er også fordi vi mener at det kan være enkelte aktører rundt omkring som kan gi et positivt bidrag, som vi ikke har oversikten over. Derfor ville det være dumt å lage en for avgrenset lovregel, så lenge det uansett ikke er fritt frem for folk å gå inn og kjøpe mer enn én andel i et borettslag, dersom de ikke har en egen avtale med kommunen. Denne avtalen dreier seg om begrunnelsen, nemlig at dette er tiltak mot bostedsløshet og å lage bedre handlingsplaner for folk som har problemer i boligmarkedet.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-14:
Til det siste punktet tror jeg bare jeg skal vise til hva som skjedde i boligmarkedet sommer 1998, relativt nevnt. I det øyeblikket det ble usikkerhet knyttet til hvordan renten ville utvikle seg, og den steg drastisk, falt også prisene drastisk, fordi det har noe med hvor mye folk har råd til å betale. Men byggekostnadene var jo like store, og hva skjedde da? En rekke prosjekter stoppet opp. Man torde ikke sette i gang, og det ble et fall i boligbyggingen de neste kvartalene. Altså: Markedet for boligbygging er relativt enkelt å følge. Det er hva folk tør, og hvilken sikkerhet man har for økonomien fremover, som er en av de viktigste forutsetningene for hva som skjer. Så til analysen av hvorfor det er mer bruk av boligtilskudd. Den analysen som Heikki Holmås har her, at det bare er boligtilskuddet, er ikke riktig. Jeg skal ikke underslå at det blir utbetalt mer penger fordi prisene går opp. Men da man behandlet Bondevik I-regjeringens boligmelding her i Stortinget, vedtok man å oppfordre alle kommuner til å lage boligsosiale handlingsplaner. Det som har skjedd, er at veldig mange kommuner som før ikke hadde boligsosiale handlingsplaner, nå har utformet det. Det betyr at etterspørselen innenfor boligtilskuddet øker ikke bare der hvor det gjelder å få bygd utleieboliger, men også fordi kommunene har en kombinasjon av virkemidler for at de vanskeligstilte skal komme seg inn permanent på boligmarkedet. Derfor øker også den delen av boligtilskuddet som er begrunnet i det som vi gir til kommunene for de boligsosiale handlingsplanene, og som er begrunnet i hjelp til vanskeligstilte. Det er veldig bra. Det viser at tanken om å ansvarliggjøre kommunene i forhold til det sosiale ansvaret på boligområdet, faktisk har virket. Derfor har jeg også tro på at med den lovendringen vi gjør her, vil kommunene bære preg av at når de har ansvar, velger de også ansvarlig. Det er jo de som først og fremst vil merke presset hvis de ikke har gjort det i forhold til velgerne sine. Borettslagene er tross alt en del av de enkelte kommunene, så de vil ganske klart få beskjed tilbake hvis de har valgt å bruke useriøse samarbeidspartnere. Jeg synes også at det er en del av det ansvaret som en skal ha i kommunen, og som kanskje gir nærhet til de kommunale beslutninger på annen måte, enn at vi forhindrer det gjennom å detaljregulere hvem kommunene faktisk kan samarbeide med, slik som flertallet i komiteen, mindretallet på Stortinget, ønsker.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-14:
Det er vel ikke slik at man kan bestille andre forklaringer enn de forklaringene man faktisk har på hvorfor man ikke gjør noe. Det er i hovedsak myndighetsalderen som er begrunnelsen for at man fra Regjeringens side ikke har ønsket forsøk heller. Det er slik at forsøk har vi fordi vi ønsker å utprøve noe som vi kanskje tror kan være en god ide, men hvis Regjeringen har tatt stilling til dette og vi ikke synes det er en god ide fordi vi mener at stemmerettsalderen burde henge sammen med myndighetsalderen, synes vi heller ikke det er behov for forsøk. Det er altså en realitetsstillingtagen til at vi ikke nødvendigvis trenger å utprøve ting vi ikke har som intensjon å gå videre med for å vedta nye reformer. På dette området har Regjeringen hatt en diskusjon. Det er helt riktig at Venstre mener noe annet. La meg bare få lov til å si det slik: Jeg fikk plutselig stemmerett før jeg ble 18 – det ble vedtatt da.. Så senket man etter tre-fire måneder også myndighetsalderen fordi man mente at stemmerettsalderen og myndighetsalderen var det samme. Og jeg er ikke sikker på om jeg mener at min opplevelse da, nemlig å være i den gruppen som Venstres parlamentariske leder refererte til som kanskje å være mindre politisk aktiv eller ikke ha like god greie på politikk som det 16-åringer har i dag, stemmer. Min opplevelse var nok at den var rimelig godt forankret, den politiske debatten på den tiden, med ganske stor temperatur og i alle fall mye større partipolitisk engasjement den gangen enn det er nå. Men det er ikke det som er grunnen. Det er ikke engasjementet eller muligheten for det. Det er rett og slett de oppgavene man har som folkevalgt, det henger etter min mening også sammen med at man skal være myndig, og at man har ansvar for de handlingene man gjør. Det er et paradoks at man altså skal kunne sitte og fatte ganske alvorlige og store beslutninger i en kommune, mens foreldrene fortsatt skal motta barnetrygd for en! Da synes jeg at det i alle fall burde henge sammen med, når ansvaret er gitt, at man også har myndighet til å påta seg det ansvaret og er blitt myndig i det norske samfunnets øyne.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-14:
Jeg er helt sikker på at vi kan komme tilbake med dette før neste stortingsvalg. Jeg tør ikke her og nå love hvor raskt vi kan komme tilbake med forslag om endringer. Det er litt avhengig av hva vi ser for oss som mulige endringer, og hvordan det skal gjøres. Men det jeg kan love, er at vi i løpet av høsten, før man er ferdig med behandlingen av neste del av valgloven, ganske raskt kan komme tilbake med en temposkisse til kontroll- og konstitusjonskomiteen over hva vi ser for oss av mulige endringer som kan gjøres, og når vi eventuelt kan komme tilbake igjen til det. Jeg er litt redd for nå å binde meg til et tidspunkt, for jeg har ikke i dag oversikten over hvilke endringer dette krever i andre lover og regler. Det vil det jo også ta litt tid før vi kan få oversikten over, men det skulle være fullt mulig at man relativt raskt i høst, når Stortinget er samlet igjen, i en eller annen form kan få informert kontroll- og konstitusjonskomiteen om tempoet i det videre arbeidet med dette.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-06-14:
Der statsråden etter Arbeiderpartiets syn gjør en grunnleggende feil, er jo i vurderingen av at det bare er særskilte tiltak for ungdom som har betydning for ungdom. Det viktigste for ungdom er en økt boligbygging slik at man reduserer presset på prisene. Det vil være det viktigste for alle grupper, også for ungdom. Men i tillegg er det behov for særskilte tiltak. Derfor er det all grunn til å ta alvorlig de signalene vi har hørt gjennom NRKs sendinger i dag, at ungdom ikke får tilstrekkelig tilgang på utleieboliger. Dette er en av årsakene til at Arbeiderpartiet for det første har foreslått økte utlånsrammer, for det andre har foreslått en vesentlig sterkere utbygging av utleieboliger og for det tredje har foreslått en vesentlig sterkere utbygging av boligtiltak for økonomisk vanskeligstilte. Så registrerer jeg at statsråden er bekymret for at flyktninger og ungdom settes opp mot hverandre. Det er jeg også bekymret for. Problemstillingen her er jo at dersom man ikke har ordninger som er slik at ungdom får dekt sine boligbehov, vil den type motsetninger kunne oppstå. Og når statsråden sier at ungdom ikke er en så vanskeligstilt gruppe, en så prioritert gruppe, slik statsråden har gitt uttrykk for på radio i dag, så blir jeg bekymret for at den type motsetninger blir sterkere. Derfor er det viktig å iverksette boligtiltak som er nødvendig for ungdomsgruppene. Jeg viser her til et utmerket forslag som er lagt inn til behandling i dette hus, Dokument nr. 8:141 for 2001-2002, som nettopp tar opp i seg både spørsmålet om boligbygging, boligtiltak for ungdom og for økonomisk vanskeligstilte – og deri også spørsmålet om hospits. Det alvorligste tankekors er jo at det å betale for plasser på hospits koster vesentlig mer enn om kommunene hadde bygd ut egne boligtilbud for de økonomisk vanskeligstilte, brukt 60 pst. i tilskuddsordning for å få det, og kombinert det med bostøtte. Da ville man ha fått en vesentlig billigere ordning, samtidig som man kunne brukt mer på sosial oppfølging. Det må være ambisjonen. Så må jeg også få lov til å friske på representanten Holmbergs hukommelse, Arbeiderpartiet har forslag både om bostøtte og om økte utlånsrammer ved behandling av revidert budsjett.
Martin Engeset (Høyre), 2002-06-14:
Ved en inkurie, som det heter, kom jeg i skade for å omtale debatten og temaet om slengerordningen og dagens ordning og videreføring av denne uten å fremme et forslag, som visstnok skal være nødvendig ut fra sammenhengen. Forslaget, nr. 6, blir nå omdelt i salen, og det fremmes på vegne av Høyre, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-14:
Det er bra, ut fra det statsråden sa om Senterpartiets fornuftige forslag, at vi nå innfører en egen forsøkshjemmel i valgloven. Og det kan gi oss en mulighet til å drive slike forsøk. Det er altså fritt fram etter det vi vedtar i dag, å gjøre slike forsøk. Jeg synes det er interessant at vi får slik solid støtte fra Venstre når det gjelder vårt forslag om nedsatt stemmerettsalder, og at det faktisk foregår en kamp i Regjeringa om det. Vi ser det som en halv seier at forsøkshjemmel nå blir innført i valgloven, men flertallet vil altså ikke bruke den til å gjøre forsøk med nedsatt stemmerettsalder, stemmerett for 16-åringer, til tross for de gode erfaringene fra Tyskland, som jeg refererte til i innlegget mitt, og til tross for at NOVA-rapporten viser at det er en større andel av de unge som deltar i politisk aktivitet i dag, enn det det var i min generasjon. Jeg støtter virkelig det Trine Skei Grande sa om at dagens ungdom er oppegående politisk. Med andre ord, de har skaffet seg kunnskap, de har skaffet seg erfaringer, og de viser engasjement som kunne kommet lokaldemokratiet til gode. Mitt spørsmål er: Hvorfor vil ikke statsråden være så dristig at hun kan åpne for forsøk – forsøk! – med nedsatt stemmerettsalder? Hvorfor er statsråden så redd for det? Og jeg vil ha noen andre forklaringer enn det som går på sammenhengen mellom myndighetsalder og stemmerettsalder. Hvorfor vil ikke statsråden åpne for forsøk?
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2002-06-14:
Siden jeg fikk litt for kort tid i innlegget mitt i sted, vil jeg nå nevne en sak som er viktig for Kristelig Folkeparti, nemlig forhåndsstemmegivningen. Spesielt er det viktig å sikre de velgerne som har behov for hjelp i valglokalene. Det har tidligere vært nevnt funksjonshemmede av forskjellig art. Det er viktig. Så er det viktig at de som kommer til valglokalet, ikke blir utsatt for innflytelse eller kontroll av velgerens handling. Derfor er det flott at vi får vedtatt et lovforslag nå som går på at det må være minimum to personer ved forhåndsstemmegivning. Særlig gjelder dette landpostbudet som har en spesiell posisjon i forhold til velgerne de oppsøker. Det er derfor positivt at loven endres slik at det blir påkrevd at det skal være to til stede når stemmeseddel mottas hjemme hos velger, på institusjoner eller andre steder der valgstyret har bestemt at det skal foregå stemmegivning. Så vil jeg si til slutt at Kristelig Folkeparti håper at de forenklingene som nå skjer i valgloven, vil medføre forbedringer når det gjelder en mer rettferdig valgordning, at velgerne får den innflytelsen som vi ønsker, og at valgdeltakelsen dermed vil øke.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-06-14:
Jeg har et spørsmål til statsråden i forbindelse med en komitemerknad på side 15 i innstillingen som dreier seg om aktivitetskrav og organisasjonsvirksomhet for registrerte politiske partier for å kunne opprettholde sin registrering. De fleste er jo kjent med at det i registeret over registrerte politiske partier er flere partier som har hatt relativt begrenset, hvis noen, aktivitet i en del år, altså partier som kanskje i ti år bare har stått på denne listen. Det betyr at hvis noen ikke vil ta det blodslitet det er å samle 5 000 tilhengere til et nytt politisk parti, og skaffe underskrifter for å kunne stille med lister både til stortingsvalg og kommune- og fylkestingsvalg, kan faktisk en gjeng på syv stykker bare sende et brev til Notarius Publicus og si at de har holdt landsmøte i et slikt parti, som bare står på navnet. Det er en rettighet man har når man er et rikspolitisk registrert parti. De vil da melde at de er det nyvalgte sentralstyret, og at de vil endre navnet på partiet til et annet navn samt melde fra om adressen til partiet. Så sendes et brev fra Notarius Publicus til alle partier, hvor man spør om noen har innvendinger mot dette navnebyttet. Hvis ingen har det, og de som egentlig stod bak dette partiet, er borte, har flyttet eller ingen adresser er kjent, da vil Notarius Publicus, fordi ingen har protestert, godkjenne det nye partinavnet med det nye såkalte sentralstyret og den nye adressen. Denne gjengen har så skaffet seg et politisk parti og kan sette i gang å levere inn lister uten at dette er gjort etter vedtektene til dette partiet. Man gjør det altså ved et kupp eller for en kopp kaffe, for å bruke et uttrykk som har vært fremme i enkelte debatter. Det er å omgå lovverket, omgå gjeldende krav, og få gratis den fordelen uten at noen kontrollerer. Det er ingen som kontrollerer dette i dag. Det er altså en enstemmig komite som ber Regjeringen vurdere et krav om en viss aktivitet, mer enn det som ligger i de forslag til lovendringer som kommer fra Valglovutvalget, og organisasjonsvirksomhet, eventuelt at man passer på at det er vedtektene som følges av disse partiene. Hvis dette ikke skjer etter noen år, strykes hele dette partiet fra denne listen over registrerte partier. En enstemmig komite ber Regjeringen vurdere denne problemstillingen og komme tilbake til Stortinget med resultatet. Jeg kunne tenke meg å spørre statsråden om når vi kan forvente at hun kommer tilbake med eventuelle forslag til en innstramming på dette området, og når vi kan forvente en mulig ordning som gjør at man fjerner «døde» partier fra listen, og særlig om det kan komme før neste stortingsvalg.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-10-15:
På vegne av Inger S. Enger, Odd Roger Enoksen og meg sjøl vil jeg få lov å framsette forslag om å etablere en sentral for miljøovervåkning nær Snøhvit-feltet.
Grethe Fossli (Arbeiderpartiet), 2002-10-15:
På vegne av representantene Olav Akselsen, Sylvia Brustad, Marit Arnstad, Åslaug Haga, Inger S. Enger, Siri Hall Arnøy, Heidi Sørensen, Inge Ryan og meg selv vil jeg fremsette forslag om tiltak for å legge til rette for økt bruk av nullutslippsbiler i Norge.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-15:
Finansministerens svar på interpellasjonen var vel omtrent som man kunne forvente. Men jeg er glad for to presiseringer han gjorde, og som jeg antar at Norges Bank merker seg. Det ene er at det er viktig at finans- og pengepolitikk virker sammen, som statsråden sa. Dette er et avgjørende poeng. For en liten, åpen økonomi med egen valuta er det helt avgjørende at man spiller på lag, og ikke spiller mot hverandre. Slik situasjonen har vært gjennom en periode, kan det virke som om Norges Bank har valgt å ta en overdommerrolle i den økonomiske politikken, og dette har vært uheldig. Det andre er at finansministeren klart fastslår at det som står i revidert nasjonalbudsjett, er å forstå som pluss/minus 1 pst. Det betyr at den ortodokse, mekaniske forståelsen av hvordan dette inflasjonsmålet skal forstås av Norges Bank, er uriktig. Det betyr at når man legger en toårsprognose til grunn som ligger ørlite grann over det som er 2,5 pst., så er dette en forståelse som Norges Bank velger, men som ikke nødvendigvis er i tråd med det som har vært Stortingets og Regjeringens mening. I den situasjonen vi nå har, er jeg enig med finansministeren i at det er helt avgjørende at vi får et rentenivå som går nedover. Den norske kronen er sterk, av mange ulike grunner. Norsk økonomi generelt er sterk. Og når man kan få en betydelig gevinst av å investere i norsk valuta til fordel for å investere f.eks. i aksjer i et urolig aksjemarked, er det klart at mange velger en trygg nødhavn i norske kroner. Dette er et problem for norsk økonomi, ved at det gjør norsk industri konkurranseudyktig over tid. Det er mange forhold som skulle tilsi at Norges Bank burde ha satt ned renten, og det burde den ha gjort allerede på et tidligere tidspunkt. Grunnene til det er flere. Arbeidsledigheten i Norge er svakt stigende, eksportindustrien selv melder om betydelige problem, den sterke kronen og den sterke renten gjør at man sliter mer enn godt er. Vi ser nå av byråets rapporter at konsumet i Norge avtar. Det betyr at det private konsumet er flatet ut. Det i seg selv er et godt argument for at renten burde ha gått ned. Det tredje momentet, som vi dessverre som forbrukere har sett liten gevinst av, er at med en sterk valuta skulle vi pr. definisjon ha importert lavere prisstigning enn den vi har. Her er det noen som spiser av lasset på veien, for det betyr at alle varer og tjenester kjøpt i utlandet skulle med vår sterke valuta ha medført at vi importerte lavere prisstigning. Her er det noen som spiser av lasset, som gjør at denne gevinsten ikke har kommet til norsk økonomi, hvilket den åpenbart burde. Dette var forhold som talte i motsatt retning. Jeg håper at det gjennom denne klargjørende interpellasjonen og finansministerens vektlegging av disse to forhold nå er gitt et signal til Norges Bank som betyr at det i pengepolitikken i fremtid utøves mindre mekanikk og mer praktisk skjønn av dette, hvilket jo også har vært finansministerens og Stortingets mening.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-10-15:
Jeg setter pris på det siste innlegget til interpellanten, for det vitner kanskje om at pengepolitikken har en bredere forankring enn det Stortingets behandling av St.meld. nr. 29 for 2000-2001 i seg selv kunne tyde på. Jeg tror interpellanten har rett i at det er særlig krevende for et lite land å føre en selvstendig pengepolitikk i en økonomi der vi jo ser tendenser til at andre land slutter seg sammen i pengeunioner. Kanskje er det nå, utover Storbritannia i forhold til euro-området, først og fremst Sveits og Norge som fører en selvstendig pengepolitikk uten tilknytning til unioner, og det er særlig krevende. Da er det også krevende at man holder stabilitet i politikk og i pengepolitikk, og at dette føres på en måte som markedet forstår. Det er min oppfatning at Norges Bank har gjort det på en utmerket måte, og at finansmarkedet har oppfattet det på en tilsvarende måte. For ordens skyld må jeg si at jeg deler ingen av de karakteristikker som interpellanten gav i sitt første innlegg av Norges Banks oppfattelse av mandatet, verken «ortodokst», «bokstavtro» eller et utrykk for, som det het, «politisk ideologi» og prinsipprytteri. Det er Norges Bank som skal vurdere når virkemiddelet renteendring skal tas i bruk, ut fra de prognoser den selv lager. Jeg må nok erkjenne at det å bruke rentevirkemiddelet kan være vanskelig på to års sikt. Det er sikkert ulike oppfatninger om hvor tidlig et virkemiddel bør settes inn for å unngå at utviklingen skjer i gal retning i forhold til mandatet, altså går vesentlig over f.eks. anslaget for inflasjonen. Norges Bank har vel over tid vist seg å ha en betydelig kompetanse på å gi gode prognoser. I siste renteendring begrunnet Norges Bank sin beslutning med en særlig henvisning til nylig foretatte lønnsoppgjør i inneværende år og faren for ytterligere lønnsvekst i årene som kommer. Jeg legger en viss vekt på at Norges Banks kompetanse i å gi prognoser for lønnsutvikling har vist seg meget god, faktisk bedre enn de fleste andre som gir prognoser for slikt. Så jeg deler ikke interpellantens bekymring for at Norges Bank overdriver frykten i så måte.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-10-15:
Jeg tror det er en illusjon å tro at renten påvirkes av politisk signalgiving eller gjennom debatter. Renten avspeiler realiteter i økonomien, og de realitetene må man gjøre noe med før det slår ut i termometeret som vel renten populært sett kan oppfattes som. Normalt kommuniserer jo parlamentet med sentralbanken gjennom regjeringen, gjennom de forslag regjeringen legger frem, og de dokumenter Stortinget da svarer gjennom. Det er den normale form, og det fungerer godt. Jeg skal ikke ha noen oppfatning om Stortingets arrangement av åpne høringer. Jeg bare konstaterer at det har hendt før at finansminister og sentralbanksjef har møtt i Stortingets finanskomite etter ønske. Selvfølgelig opptrer ikke sentralbanksjefen som noen form for overdommer, eller har synspunkter på enkeltheter i budsjettpolitikken. Sentralbanksjefens mandat avgrenser også hva han skal ha oppfatninger om, og det føler han meget godt. Jeg legger også vekt på at den nåværende sentralbanksjef faktisk meget aktivt kommuniserer med en bred opinion. Jeg ser bare av denne ukes plan at han skal holde tre åpne foredrag om den økonomiske politikken, så jeg tror det er alle muligheter for å ha en dialog om dette i samfunnet. Og med den tillit som nåværende pengepolitikk møtes med, både i markedet og med bred politisk bakgrunn, er jeg ikke redd for noen debatt om alle deler av den økonomiske politikken. Representanten Hill-Marta Solberg understreket betydningen av sammenhengen mellom finans-, penge-, struktur- og inntektspolitikken, og det er jeg enig i. Regjeringens opplegg i budsjettet for neste år følger i stor grad opp vesentlige områder i strukturpolitikken, i tråd med anbefalinger f.eks. fra OECD. Det gjelder det man gjør på arbeidsmarkedets område, dagpengeordningen, det gjelder det man gjør i forhold til uføretrygding, oppfølging av Sandman-utvalget, og det gjelder ikke minst en effektiv konkurransepolitikk overfor skjermede næringer –vesentlige ledd i strukturpolitikken er alle disse forholdene. Det var finanskomiteens leder, Siv Jensen, som stilte spørsmål om den fagøkonomiske debatten – hvor tett sammenhengen er mellom rente og kronekurs. Tiden tillater ikke annet enn å si at det selvfølgelig også er andre forhold som påvirker kronekursen enn bare rentenivået. Men på dette området må vi nok erkjenne at kunnskapen vår og den faglige kunnskap om hvordan kronekursen utvikler seg for en liten økonomi som den norske eller som den sveitsiske i Europa, som domineres av euroområdet, er relativt liten. Men vi høster stadig nye erfaringer. Avslutningsvis vil jeg bare si meg meget tilfreds med at debatten har avdekket en bred enighet om pengepolitikken.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-10-15:
Styrket kronekurs og høy rente er uten tvil en stor utfordring for norsk økonomi, og i særdeleshet for den eksportrettede industrien vår. Det får vi daglig oppleve resultatene av gjennom at arbeidsplasser går tapt innenfor spesielt eksportrettet sektor. Derfor er det også svært viktig at den økonomiske politikken samlet bidrar til at vi får oppleve rentenedgang i tiden framover. Da Stortinget behandlet og vedtok nye retningslinjer for pengepolitikken, understreket flertallet den gangen sterkt at finans-, penge-, struktur- og inntektspolitikken skulle «virke sammen for å nå målet om stabile rammevilkår for næringslivet og en sunn økonomisk utvikling». Og det samme flertallet understreket videre at finanspolitikken skulle «brukes aktivt for å utjevne svingningene i økonomien og for å virke konjunkturstabiliserende». Jeg nevner også at interpellantens parti inngikk ikke den gang i det flertallet, men stod ved siden av og var ikke enig med flertallet i Stortinget i omleggingen av retningslinjer for den økonomiske politikken. Det var som kjent regjeringen Stoltenberg som fremmet saken om endringer av retningslinjene for den økonomiske politikken. Formålet var, som det også er sagt fra finansministerens side, bl.a. å sikre en forsvarlig innfasing av oljeinntektene i norsk økonomi, og innebar derved også en klargjøring av pengepolitikkens rolle i økonomien. Jeg vil sterkt igjen understreke det som Arbeiderpartiet vektla ved behandlingen da retningslinjene ble endret, at budsjettpolitikk og pengepolitikk må virke sammen. Arbeiderpartiet var kritisk til hvordan regjeringen Bondevik nå senest i vår disponerte innenfor den økonomiske politikken. Vi mente den gang at man tøyde grensene, at budsjettet var i løseste laget, og at man den gang ikke nok tok hensyn til nettopp samspill mellom budsjettpolitikk og pengepolitikk for å bidra til mulig rentenedgang. Nå er det lagt fram et stramt budsjett for Stortinget. Det er viktig. Men jeg vil gjerne understreke et forhold til som er viktig. Det er at det også blir tatt nye grep for å sikre et godt inntektspolitisk samarbeid. Uten at også dét fungerer godt sammen med finanspolitikk og pengepolitikk, har vi ikke det riktige styringsgrepet over den totale økonomiske politikken. Avslutningsvis: Arbeiderpartiet ser ingen grunn til å endre de pengepolitiske retningslinjene.
Heidi Larssen (Høyre), 2002-10-15:
Representanten Djupedal hevdet at Norges Banks tolkning av pengepolitikkmandatet og dermed også beslutningen om å sette opp renten med et halvt prosentpoeng er sterkt kritisert. Det er vel en overdrivelse. Jeg er også litt forbauset over at et av de tre kritikkpunktene representanten Djupedal hadde, var at Norges Banks utøvelse av pengepolitikken er udemokratisk. Jeg synes det er litt vanskelig å si at utøvelsen er udemokratisk, når den følger det mandatet som storting og regjering har gitt. Det som ville være udemokratisk, er hvis Norges Bank tok hensyn til hva enkeltrepresentanter i Stortinget måtte mene til enhver tid. Men det har vært en viss debatt om hvilken oppgave pengepolitikken kan og bør ha når det gjelder å jevne ut konjunkturene i realøkonomien og sikre konkurranseevnen i norsk næringsliv. Representanten Djupedal hevdet også at Norges Bank legger for stor vekt på å nå inflasjonsmålet, og at det er veldig statisk. Men – som flere har vært inne på her – det er jo ikke mer enn halvannet år siden Stortinget vedtok de nye retningslinjene for den økonomiske politikken, hvor pengepolitikken skulle rettes inn mot lav og stabil inflasjon, og dette var det beste bidraget pengepolitikken kunne gi til stabilitet i kronekursen over tid. Vi er ikke alene om å ha et slikt inflasjonsmål. Det er svært mange andre land som også har det. Renten påvirker prisstigningen, bl.a. via kronekursen. Sterkere krone demper inflasjonen. Og hvis man skal motvirke at kronen styrker seg når det er press i økonomien, reduseres også muligheten for å holde inflasjonen i sjakk, og risikoen for store svingninger i økonomien øker. Dét kan da ikke være representanten Djupedals mål. Det er heller ikke bare pengepolitikken som skal brukes til å påvirke hvor bredt konkurranseutsatt næringsliv vi skal ha over tid. Det er i hovedsak lønns- og inntektsdannelsen, finanspolitikken, herunder bruk av oljepenger, og omstillingsevnen og effektiviteten i økonomien som avgjør det. Vi vet at det er opp til partene i arbeidslivet å avgjøre lønns- og inntektsdannelsen. Da er det kanskje ikke lurt å legge seg på en lønnsøkning som er 2 prosentpoeng høyere over tid enn den våre handelspartnere har. Lønnsveksten i Norge er for høy. Finanspolitikken, herunder bruken av oljepenger, styrer vi i hovedsak fra denne sal. Og det beste bidraget vi kan gi, er å sørge for stramme budsjetter. Bare det at vi gradvis faser inn oljeinntektene, altså bruker litt mer penger hvert år, kan bidra til å svekke vilkårene for konkurranseutsatt industri. Den faren var Stortinget klar over da handlingsregelen ble vedtatt. Jeg ser i likhet med Hill-Marta Solberg ingen grunn til å endre mandatet til Norges Bank. Retningslinjene for pengepolitikken innebærer en fleksibel inflasjonsstyring, og den sikrer stabilitet og forutsigbarhet i pengepolitikken. Så får pengepolitikken og finanspolitikken, herunder budsjettpolitikken, virke sammen, ved at vi vedtar et stramt budsjett, og ved at partene i arbeidslivet kanskje får et noe mindre godt lønnsoppgjør neste år.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-10-15:
La meg først slå fast at Fremskrittspartiet støtter inflasjonsmålet for pengepolitikken. Det er viktig at det er stabilitet, langsiktighet, troverdighet og forutsigbarhet i innretningen av norsk pengepolitikk. Men: Det betyr ikke at vi ikke fra tid til annen skal kunne ha både faglige og politiske diskusjoner om innretningen av detaljene i vår pengepolitikk. Men det må være langsiktige diskusjoner, og ikke diskusjoner som kommer som følge av plutselige sjokk i økonomien eller at man på kort sikt opplever behov for plutselige justeringer. Det er fra flere hold reist spørsmål om selve leiet på 2,5 pst. Det er slik at norsk økonomi står oppe i strukturomstillingsprosesser som kan kreve justeringer av både relative priser og lønninger. Den typen justeringer kan bli enklere hvis inflasjonsmålet sikrer et tilstrekkelig rom. Så den diskusjonen mener jeg at vi må ta. En annen diskusjon er i forhold til mandatets formulering i § 1 om at «det skal i utgangspunktet ikke tas hensyn til direkte effekter på konsumprisene som skyldes endringer i rentenivået, skatter, avgifter og særskilte, midlertidige forstyrrelser». Det bør også drøftes, for det første fordi vi vet av beregninger bl.a. foretatt av Statistisk sentralbyrå at større endringer i skatte- og avgiftspolitikken i ett år får virkninger flere år frem i tid. Vi har også sett av omtalen av statsbudsjettet at det er virkninger på konsumprisene, prisstigningen, av tidligere lettelser, bl.a. i matmomsen. Jeg vi også henvise til et nylig behandlet Dokument nr. 8-forslag fra Fremskrittspartiet, som vi registrerer nå har bred støtte i fagmiljøene. Flere og flere peker på den manglende institusjonelle uavhengigheten for Norges Bank, at forskriften er uklar og at det er en ulempe at hovedstyret er politisk oppnevnt. Her er det også grunnlag for å gjøre noe. Så ønsker jeg å reise en problemstilling til, og det er hovedargumentet som føres fra Regjeringen, om at det er en sammenheng mellom den såkalte stramme finanspolitikken, renten og valutakursen. De som hevder det, antar åpenbart at sammenhengene virker mekanisk, og det er jeg uenig i. Det er grunn til å utfordre den etablerte sammenhengen mellom rente og valutakurs, for den er mindre automatisk enn man synes å tro. Siden tiden snart er ute, må jeg ta et innlegg til for å få fremmet detaljene i argumentasjonen. Men jeg vil gjerne utfordre statsråden nettopp på denne problemstillingen, fordi han er en av dem som er klarest i å hevde at sammenhengen mellom rente og kronekurs er åpenbar. Den er ikke så åpenbar. Det vil jeg gjerne høre statsrådens synspunkter på.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-15:
Bakteppet for denne debatten er at Norge heldigvis har unngått de verste utslagene så langt av de økonomiske problemene som går over hele verden. Mens renten i f.eks. USA har gått til bunns under trykket fra børskrisen, er melodien her i landet i stor grad den samme som den har vært gjennom flere år. I bekymrede ordelag redegjøres det for faren for prisvekst og svekket konkurranseevne, fordi for mange etter sigende har det for godt. Det er likevel mye som tyder på at inflasjonsspøkelset ikke er det farligste av de uvesener som nordmenn kan komme til å støte på i tiden som kommer, og at det er i ferd med å bli et problem at det å unngå noen promillers avvik fra inflasjonsmålet er et overordnet politisk mål i Norge. Regjeringen har de siste månedene beveget seg inn i en sirkelargumentasjon, som virker slik at den fremmer en bestemt type økonomisk politikk, en politikk for innstramming av den offentlige sektor og en politikk som vi ser truer med å skape arbeidsledighet. Gjennom en strikt tolkning av mandatet for pengepolitikken er muligheten til å styre spillereglene for den økonomiske politikken overlatt til Norges Bank, og det er tydelig at Regjeringen ser seg tjent med å ha det slik. Det gjør at de har en ytre, mektig aktør å legge ansvaret på. Når det hevdes at lønnsoppgjøret har blitt for godt, eller at økte bevilgninger til kommunene vil bidra til rentehopp, blir dette selvoppfyllende profetier. Resultatet blir at Regjeringen kan føre klassisk høyrepolitikk, med nedskjæringer i velferdstilbudet, og legge ansvaret på en ytre faktor – vi hadde ikke noe valg, vi er bare ansvarlige! Men selvsagt er det slik at Regjeringen har et valg. De signaler som gis fra finansministeren om hvordan mandatet bør tolkes, er viktige. Derfor synes jeg det er positivt at finansministeren legger vekt på at det ikke skal være noen mekaniske sammenhenger i dette. Måten mandatet har blitt tolket på de siste månedene, kan imidlertid vanskelig forstås annerledes enn at noe økning i inflasjonen er farligere for Norge enn økt arbeidsledighet. Det er et ansvar og en prioritering som det nettopp ikke er automatikk i, og som Regjeringen bør svare for. Den tolkningen av mandatet som har fått ligge til grunn de siste månedene, har fått åpenbare uheldige konsekvenser for samfunnet vårt. Regjeringen kan ikke i all evighet fortsette å peke på Gjedrem og si at ansvaret for en upopulær politikk ligger hos ham. Ansvaret ligger til syvende og sist hos Regjeringen, og det ansvaret blir tyngre og tyngre jo lengre tid det går med høy rente, og for hver gang arbeidsledigheten øker.