Ivar Kristiansen (Høyre), 2007-01-16:
Når jeg fremmer denne interpellasjonen i dag, er det ut fra et inderlig ønske om at vi må være i stand til å utmeisle en nasjonal politikk som kan sette en standard for hvordan vi skal skape tilgjengelighet for alle i Norge. Hvordan kan vi skape fysisk tilgjengelighet, og hvordan kan vi sørge for at dette blir nedfelt i all offentlig planlegging og saksbehandling? Vi er kommet sørgelig kort her i landet i arbeidet med å skape en universell utforming som berører transport og tilgjengelighet. Det må gjennomføres en politisk endring som medfører at produkter, bygninger, transportmidler og menneskeskapte omgivelser utformes slik at de kan brukes av alle innbyggerne i så stor utstrekning som mulig. Jeg mener at idealet i Norge må være at det fysiske miljøet er utformet slik at det tar hensyn til hele befolkningen, også mennesker med nedsatt funksjonsevne, uavhengig av hva som er årsaken til funksjonsnedsettelsen. Jeg er for tiden leder i Nordisk Råds handikappolitiske utvalg. Det har inntil jeg begynte å jobbe med dette feltet på mange måter vært en ukjent verden for meg, men dette arbeidet har gitt meg anledning til å få innsyn i en politisk sektor som har avdekket skyggesider som jeg ikke var kjent med, og hvor jeg registrerer at begrepet «maktesløshet» særlig treffer de mange hundre tusen i Norge som har nedsatt funksjonsevne. Norge har jo en imponerende høy grad av yrkesdeltakelse. Vel 75 pst. av den voksne befolkning i Norge er i jobb, og det plasserer oss nesten helt på toppen i det internasjonale tetsjikt. Men samtidig har vi altså mellom 700 000 og 800 000 nordmenn i arbeidsfør alder som står utenfor arbeidslivet. Det er et alvorlig problem for dem det gjelder, men det er også en stor utfordring for det norske samfunnet. Ifølge Statistisk sentralbyrå er det rundt 455 000 funksjonshemmede i arbeidsfør alder i Norge. Man regner med at ca. 15 pst. av den norske befolkning mellom 16 og 66 år har en eller annen form for funksjonshemning – altså et svært høyt tall. Selv om vi i Norge heldigvis kan smykke oss med en svært høy grad av yrkesdeltakelse og lav ledighet, har vi store mørketall og mange hundre tusen nordmenn som lever i suksessens skygge. Kun 46 pst. av de funksjonshemmede i arbeidsfør alder er i jobb, og svært mange av dem jobber, naturlig nok, deltid. Tallet for de friske er, som jeg nevnte tidligere, på vel 75 pst. og økende, mens det er for nedadgående når det gjelder funksjonshemmedes yrkesdeltakelse – jeg gjentar: Det er for nedadgående. Den beskjedne arbeidsledigheten vi har i Norge i dag, er et lite problem målt opp mot de mange hundre tusen mennesker i arbeidsfør alder som hver dag står på utsiden av arbeidslivet, og som har sitt utkomme fra trygd eller sosialhjelp. Selv med et utall av sikkerhetsnett og -ordninger for nordmenn flest på plass er integreringen av funksjonshemmede i arbeidslivet ikke spesielt vellykket. Kanskje er ordet «feilslått» mer dekkende for situasjonen. Hva kan dette komme av? Vi er jo ellers så flinke her i landet når det gjelder å fokusere på begrepet «integrering». Vi må rett og slett finne flere og bedre løsninger som gir mennesker på utsiden, eller som er på vei ut av den definerte suksessen, en mulighet til å delta i arbeidslivet. Vi må gi disse en ny sjanse. Tallet på nordmenn i arbeidsfør alder som står utenfor arbeidslivet, og tallet på funksjonshemmede som ikke finner løsning med hensyn til å komme seg til jobb eller skole, er så stort at dette burde skape stor bekymring og en heftig politisk debatt i Norge. Imidlertid foregår denne debatten i disiplinerte og rolige former innad i det politiske miljøet og i noen grad blant de spesielt interesserte. Dette er svært synd. Pengerikdommen vi har i Norge, må ikke få oss til å tro at det er greit at så mange hundre tusen ikke finner en inngang til arbeidslivet, og at så mange rett og slett tvinges til å leve av trygd eller sosiale ytelser. Det er fremdeles «en lang vei å gå før funksjonshemmede er likestilte med andre i det norske samfunnet», sier professor Jan Tøssebro ved NTNU, som har ledet arbeidet med rapporten «Full deltakelse for alle?(...) (...) De nevnte sektorene preges av manglende tilrettelegging. Eksempelvis er kun 7 pst. av den norske boligmassen fullt ut tilgjengelig for rullestolbrukere. Innen det offentlige kollektivsystemet er det ofte bare unntaksvis at tilrettelegging i dag, i år 2007, er et faktum. Selv om det selvfølgelig ikke er ment slik, møter funksjonshemmede flere ekskluderende grenser, særlig innen transportsektoren. Flere peker på at vi i Norge må få på plass en antidiskrimineringslov for funksjonshemmede som vil hindre nye barrierer og bryte ned eksisterende. Jeg skal ikke gi svar på om en ny lov er veien å gå, men vi må i hvert fall, som et minimum, være i stand til å sette noen normerte standarder som åpner for å virkeliggjøre begrepet «tilgjengelighet for alle», og som også i sterkere grad berører offentlig innkjøpspolitikk. Skal funksjonshemmede ha sjansen til å nå en arbeidsplass, må det stilles krav til tilgjengelighet. Vi må eksempelvis ikke la monopolselskapet NSB, som utfører milliardtjenester for staten, lenger slippe unna. Det må stilles krav om utstyr som tilrettelegger for eksempelvis rullestolbrukere, på samme måten som rutebilselskap i sine anbudsinnbydelser må levere tjenester hvor det stilles krav til fasiliteter. Mitt spørsmål til statsråden er naturlig nok om han er villig til å følge opp på disse områdene. La meg ta et eksempel: I konkurransen i 2005 om å drive Gjøvikbanen ble det stilt slike krav om tilgjengelighet for funksjonshemmede, og disse ble innfridd. På de øvrige rutene som NSB har fått ansvaret for, stilles det ikke slike krav. Dette bildet viser at det politiske Norge må komme i bedre dialog med de funksjonshemmedes organisasjoner, noe disse selv også ber om for å få økt innflytelse og bedre resultater på disse områdene. Det er selvfølgelig dyrt å gjøre begrepene «tilgjengelighet for alle» og «universell utforming» til en realitet som inkluderer rullestolbrukere og hørsels- eller synshemmede. Det er det liten tvil om. Imidlertid er anslagene på dette området svært usikre. Jeg har sett at Statsbygg har beregninger som illustrerer betydelige kostnader på dette området. Andre opererer med helt andre og lavere tall. Uansett er det bedrøvelig å registrere at offentlig sektor neppe kan sies å være en pådriver i denne tilretteleggingspolitikken. Sett i forhold til dagens situasjon på arbeidsmarkedet vil en tilgjengelighetspolitikk, en offentlig tilretteleggingspolitikk, kunne skaffe en betydelig arbeidskraftressurs fra de funksjonshemmedes rekker. En slik tilrettelegging vil kunne gi den tilleggseffekt at tusener bringes ut av stønadssystemet og inn i den norske arbeidsstyrken. Hvis Norge ikke lykkes med en ny politikk på dette området ved å gi denne gruppen en ny sjanse, vet vi hva som skjer med mennesker som ikke får delta i arbeidslivet, og som føler at samfunnets beskjed er at vi ikke trenger dem. I videste forstand er det utenforskap dette dreier seg om. Lykkes vi ikke med tilrettelegging for og integrering av de mange hundre tusen funksjonshemmede, er dette rett og slett et stort nederlag for velferdsstaten.