trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2002-04-18:
Jeg forundrer meg stadig over at så snart det inntreffer dramatiske hendelser i Norge, er alle de politiske partiene på banen og roper på handling. Det som forundrer meg aller mest, er kanskje at når Fremskrittspartiet kommer med konkrete forslag, så ønsker man ikke å slutte seg til dem. Nå har vi sett at manglende integreringspolitikk får tragiske konsekvenser, og likevel vegrer man seg altså når beslutningene skal tas. Jeg skjønner ikke hva årsakene kan være til total beslutningsvegring når det gjelder flyktninger og innvandrere. Snillismen har ikke virket, og dette har vi i den senere tid fått bekreftet fra mange og høyst troverdige hold. Da må vi gjøre noe annet. Og da er nettopp dette Dokument nr. 8-forslaget en måte å handle på. Jeg trodde faktisk – med all respekt – at alle politiske partier nå hadde fått øynene opp for hva som skjer innenfor noen av innvandrermiljøene: tvangsekteskap, vold og kjønnslemlestelse. Og så blir vi beskyldt for å slå inn åpne dører. Men det er da jammen nødvendig, når ingen tør å bevege seg gjennom døråpningen. Hvis de lovene som er vedtatt, hadde virket, hadde man vel heller ikke opplevd de ulike tragiske skjebnene som vi har fått høre om i den senere tid. Pene ord og festtaler, solidaritet og støtte – ja da! Men vi trenger også handling. Vi er enige om at det er uakseptabelt at jenter tvangsgiftes eller kjønnslemlestes. Det burde vært opplagt at foreldrene holdes ansvarlige hvis barna deres blir utsatt for kjønnslemlestelse eller tvangsgifte. Hadde dette vært barn av norske foreldre, hadde barnevernet umiddelbart vært på banen, og barnet hadde blitt akutt plassert. Da står det ikke til troende når man snakker om likhet for alle som bor i Norge, hvis man da ikke velger å støtte Fremskrittspartiets forslag om å ansvarliggjøre foreldre ved kjønnslemlestelse. Det er klart at foreldre som utsetter barna sine for overgrep av denne typen, burde vært stilt for retten og dømt. Hvordan skal ellers innvandrermiljøene ha noen respekt for norske lover og regler? Ser vi gjennom fingrene med overgrep mot barn og unge og ikke straks slår ned på alle lovbrudd, det være seg tvang, vold eller lemlestelse, vil vi nok oppleve flere tragiske hendelser i årene som kommer.
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-04-18:
Kystpartiet er et verdikonservativt sentrumsparti som vil arbeide for at det norske samfunn skal preges av trygghet for den enkelte borger. Det vil bl.a. si at alle som er bosatt i vårt land, skal være beskyttet mot overgrep fra både andre enkeltmennesker, familier, organisasjoner, bedrifter og offentlige instanser. Slik beskyttelse skal skje gjennom norsk lovverk og rettsvern. For å skape et trygt samfunn må lovverket være innrettet for å forebygge konflikter og overgrep. En forutsetning for å forebygge konflikter er at de demokratisk vedtatte lover og regler blir fulgt, og at folk flest har innsikt i norske samfunnsforhold. Uten en felles forståelse av hva som er lov og hvordan ting fungerer, vil det lett kunne oppstå misforståelser og konflikter. Under slik forhold vil det også være mulig å feilinformere om hva det innebærer å bo i Norge. Norge er i dag et av de land i Europa som har størst innvandring i forhold til folketallet. Innvandrerne kommer fra alle deler av verden og har svært ulik bakgrunn. Noen kommer bare for en kort periode for så å reise videre til andre land. Andre får varig opphold på ulike grunnlag. Enkelte ønsker å beholde sitt utenlandske statsborgerskap, f.eks. for å markere tilhørighet til sitt fødeland. Andre søker om norsk statsborgerskap, med de ekstra rettigheter dette innebærer. Søknaden bør etter Kystpartiets mening også bety at innvandrerne ønsker å bli integrert i det norske samfunn og ha sin fremste lojalitet knyttet til det. Innvandrerne trenger ikke å kaste vrak på sin egen identitet for å bli integrert i det norske samfunn, men de bør beherske det norske språk og ha grunnleggende kunnskap om våre lover og samfunnsforhold. Innvandrere som ønsker norsk statsborgerskap, bør i tillegg erklære sin lojalitet til den norske Grunnloven, som er en overbygning over hele det norske lovverket. Enkelte formuleringer og paragrafer i Grunnloven kan virke gammeldags og lite tilpasset dagens forhold. Det skal jeg være den første til å være enig i. Men poenget er først og fremst at en erklærer lojalitet overfor det dokument som skapte utgangspunktet for oppbyggingen av den norske rettsstaten og det norske demokratiet. Det var dette dokumentet som skapte forutsetningen for det lave konfliktnivået i vårt samfunn. Man kan selvfølgelig dra dette i alle mulige retninger, men det er intensjonen bak forslaget. Jeg har registrert at Regjeringen arbeider med NOU 2000:32 og spørsmålet vedrørende norskkunnskap. Jeg synes dette er viktige saker, som vi ser fram til å få til behandling i Stortinget i neste stortingssesjon. På denne bakgrunn vil Kystpartiet støtte forslagene fra Fremskrittspartiet i sak nr. 4.
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-04-18:
Etter innlegget til representanten Lønning føler jeg behov for å klargjøre en del ting. Han må ha misforstått en del av forslagene i sak nr. 4. Formålet med forslagene i sak nr. 4 er å bedre integreringen i det norske samfunn, og det gjør vi med språkkunnskap, samfunnskunnskap, felles lojalitet for intensjonene i Grunnloven og rettssystemet. Og da må jeg spørre: Hvorfor skulle det være et problem at man erklærer lojalitet til det land man søker statsborgerskap til? Jeg kan ikke på noen måte se at man kan fremstille det som et problem. Han hevdet videre at det var konjunkturbestemt at dette forslaget var kommet. Nei, det er kun for å bedre integreringen i det norske samfunn. Og det viser vel at det er en helt relevant problemstilling som er tatt opp her i forbindelse med NOU-en vedrørende norskkunnskap og den behandlingen som skjer, i Regjeringen, en sak som blir fremlagt i neste stortingssesjon. Så var statsråden inne på at det var over 40 år siden man opphevet dette med troskapsløfte. Det ble innført i 1888, og i 1976 ble det opphevet. Det er bare 26 år siden. Da gikk Høyre, Anders Langes parti og Kristelig Folkeparti imot at man skulle oppheve det. Jeg siterer fra NOU 2000:32: «… at den endelige tildeling av norsk statsborgerskap bør skje ved en enkel, men også i noen grad høytidelig handling, for på denne måte å understreke at det nye statsborgerskap ikke bare gir rettigheter men også er forbundet med ansvar.»
Inge Lønning (Høyre), 2002-04-18:
Det store knippet av Dokument nr. 8-forslag som behandles i dagens møte, vitner om at det er et stort engasjement fra politikere på Stortinget i forhold til integreringsproblematikk. Det er fra én side sett positivt. Fra en annen side sett er det kanskje grunn til ettertanke over at dette engasjementet kan virke relativt konjunkturbestemt og utløst av enkeltsaker som fanger oppmerksomhet i opinionen. Det gjør at man av og til kan få en fornemmelse av at det mer er feber som bestemmer kurven av aktivtet, enn det er klar tenkning. Jeg synes de to Dokument nr. 8-forslagene som vi nå diskuterer, er ganske klare eksempler på det. I den første saken som vi behandler, står det i forslag nr. 3 at Stortinget ber Regjeringen «innføre krav om tilfredsstillende kunnskaper i norsk skriftlig og muntlig som vilkår for å oppnå norsk statsborgerskap». Haken ved det forslaget er jo bare at det ikke står noe om hva man anser som «tilfredsstillende» kunnskaper i norsk skriftlig og muntlig. Vi har sett at opp til 40 pst. av norske lærerstudenter stryker i norsk. Det må bety at de ikke behersker norsk skriftlig og muntlig tilfredsstillende. Men det er vel ingen som har drømt om å frata dem statsborgerskapet eller nekte dem statsborgerskap av den grunn – forhåpentligvis. Hvis man setter kravene til tilfredsstillende kunnskaper i norsk skriftlig og muntlig tilstrekkelig høyt, er jeg redd for at til og med denne forsamling kunne bli desimert i ikke ubetydelig utstrekning. Jeg synes dette forslaget vitner om hodeløshet. Når det gjelder forslaget om å lage særlovgivning for imamer, som den eneste gruppe som har ledelsesansvar i religiøse menigheter, burde det vel ringe en liten bjelle allerede ved utgangspunktet. Det kan vel knapt være i samsvar med religionsfrihetsprinsippet at man skal begynne å lage særlover for enkelte trossamfunn og ledere i enkelte trossamfunn, som ikke gjelder for ledere i andre trossamfunn. Det er relativt elementært. La meg også si at det er fundamentalt viktig å fastholde at ytringsfriheten, som er fastslått i Grunnloven, gjelder for alle borgere i dette land, også om de skulle være så uheldige å være ledere i et trossamfunn. Det er ikke meningstvang i dette landet – heldigvis. Jeg synes det er kjedelig hvis man skal begynne å innføre meningstvang og restriksjoner på hva man får lov til å ytre offentlig dersom man tilhører en bestemt kategori borgere.
Inge Lønning (Høyre), 2002-04-18:
Jeg uttalte meg i mitt innlegg i sted ikke spesifikt om forslaget om troskapsløfte til Grunnloven, for det er et forslag av en litt annen art enn de øvrige forslagene som har vært behandlet i dagens møte. Jeg er enig med regjeringsfraksjonen, som sier i innstillingen at det får man anledning til å komme tilbake til i en videre sammenheng. Personlig tror jeg ikke at det er aktuelt, fordi jeg ser en ikke ubetydelig forskjell mellom det å innføre som en ny praksis noe som har vært ute av bruk over adskillig tid, og det å eventuelt være tilhenger av å opprettholde en gammel praksis på dette området. Men det er noe som lar seg diskutere på vettugt vis. Forslaget om egne regler når det gjelder kategorien imamer, lar seg derimot etter mitt skjønn ikke diskutere på vettugt vis. Og den måten representanten Sandberg forsvarer det på, gjør det mer og mer tydelig at det er en ganske umulig øvelse. Man kan selvfølgelig diskutere billedbruken når jeg sa at man av og til kan få inntrykk av at det er et feberaktig aktivitetsnivå, så jeg skal innrømme representanten Sandberg at det er enkelte som har feber permanent, og som utfolder en betydelig aktivitet på dette området. Da er det ikke konjunkturbestemt, det er jeg enig med Sandberg i. Men tankegangen bak forslaget om å innføre egne regler for imamer fordi en eller to personer har ytret noe i det offentlige rom som man er hjertens uenig i, er i seg selv etter mine begreper ganske hodeløst. Det er jo mange innfødte nordmenn, folk som tilhører urbefolkningen, som uttrykker ganske sterke meninger i det offentlige rom – ja, jeg har så menn registrert at representanten Sandberg også gjør det fra tid til annen. Og det får jo vi andre bære over med og forholde oss til på den måten at vi tar til motmæle, ikke ved at vi påkaller lovgivningen for å stoppe munnen på representanten Sandberg. Men det er jo faktisk det man langt på vei argumenterer for, at man anser noen synspunkter på og meninger om og vurderinger av det norske samfunn for utillatelige å hevde dersom man er imam. Hvis man derimot er innfødt nordmann, så har man full anledning til å kritisere alle samfunnsforhold i dette land. Vi har alle full anledning til å kritisere det norske samfunnet, og vi gjør det forhåpentligvis når vi mener at det er samfunnsforhold som det er verdt å kritisere. Da kan vi ikke nekte andre den samme rett som vi insisterer på å kunne gjøre bruk av selv.
Inge Lønning (Høyre), 2002-04-18:
Jeg trodde jeg hadde klart å gjøre begripelig det poeng at vi ikke kan ha en lovgivningstradisjon i dette land som lager særregler som gjelder for én religion, og som ikke gjelder for andre religioner, som gjelder for én kategori menighetsforstandere, og som ikke gjelder for noen andre menighetsforstandere. Det trodde jeg var så vidt elementert at det var mulig å oppfatte det. Det er i hvert fall en integrert bestanddel av enhver religionsfrihetstenkning at man må likebehandle religioner og trossamfunn. Man kan ikke holde seg med én lovgivning som gjelder for én religion, og som ikke gjelder for de øvrige. Hvis representanten Sandberg er opptatt av kvalitetssikring av alt det som foregår i trossamfunn, så får han påta seg jobben med å kvalitetssikre alle trossamfunn da. Vi har jo faktisk i hundre år i dette landet hatt ledere for trossamfunn som ikke har kunnet et kløyva ord norsk. Vi har en tysk menighet, vi har en amerikansk menighet, og det er ingen som har kommet på den tanken å forlange at de skal dokumentere norskkunnskaper for å få oppholde seg i Norge, og gjøre tjeneste i en menighet.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-12-05:
På vegne av representanten Odd Roger Enoksen og meg sjøl fremmer jeg forslag om å innføre et nasjonalt forbud mot klasebomber.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2002-12-05:
Jeg bad om ordet av hensyn til protokollen. Jeg er svært enig i alt det komitelederen har sagt her, bortsett fra på ett område. Hun sier at Riksrevisjonen er Stortingets viktigste premissleverandør. Det er naturligvis Riksrevisjonen ikke på noen måte. Det som er situasjonen, er at det er Stortinget selv som legger premissene, mens Riksrevisjonen altså er et av de viktigste instrumentene vi har for at disse premissene skal følges opp og fungere ute i samfunnet.
Martin Engeset (Høyre), 2002-12-05:
Det som representanten Engebretsen kom med der, kunne kanskje være en grei presisering. Jeg har ikke tegnet meg til det punktet, men for rett og slett å knytte noen få kommentarer til de problemstillingene som reises i forbindelse med det som står i Gul bok kapittel 7.3. Jeg finner det nødvendig å kommentere det litt, fordi det er slik at – hovedspørsmål her skal vi komme tilbake til noe senere – hvis vi ved denne korsvei, i komiteen og/eller her i Stortinget, ikke hadde kommentert dette nærmere, kunne enkelte komme i skade for å legge til grunn prinsippet om at den som tier, samtykker. Derfor synes jeg det er greit å si noe om disse problemstillingene nå. Når det i Gul bok kapittel 7.3 bl.a. står at «i enkelte departementer er innsynsbegjæringer fra Riksrevisjonen blitt behandlet på samme måten som innsynsbegjæringer fra pressen», må jeg si at jeg virkelig holdt på å falle av stolen. For dette var faktisk egnet til å skape den misforståelse at rammene for pressens innsynsrett etter offentlighetsloven også ble lagt til grunn overfor Stortingets kontrollorgan, Riksrevisjonen. Jeg er derfor glad for at Regjeringen oppklarte denne uklarheten ved å slå fast at Riksrevisjonen har og skal ha en langt videre rett til innsyn enn pressen og allmennheten kan kreve etter offentlighetsloven. Det skulle da også bare mangle! Ulike departementer har ulike retningslinjer for håndtering av innsynsbegjæringer fra Riksrevisjonen. Det har fremkommet gjennom statsministerens svarbrev på spørsmål fra Fremskrittspartiet. Vi tror at enhetlige retningslinjer er viktig både for Riksrevisjonen, Regjeringen og forvaltningen for øvrig. Dette bør utarbeides så snart som mulig. Men for egen del vil jeg legge til at det nok kan være greit å avvente Stortingets behandling i forbindelse med behandlingen av ny lov og instruks for Riksrevisjonen. Når det gjelder spørsmålet om Riksrevisjonens innsynsrett for øvrig, vil Stortinget få anledning til å drøfte dette spørsmålet i sin fulle bredde i forbindelse med behandlingen av det såkalte Frøiland-utvalget og ved behandlingen av ny lov og instruks for Riksrevisjonen.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2002-12-05:
Når det gjeld sjølve budsjettforslaget og den sida av saka, har leiaren av komiteen gjort veldig godt greie for det, det er det full semje om i komiteen. Som fleire andre registrerte eg det som leiaren kommenterte når det gjeld det som står i Gul bok. Stortinget sin kontoll med forvaltinga er eit berande element når det gjeld trygg forvalting. Her trengst det opne kanalar mellom forvaltinga og revisjonseininga, og det må vera udiskutabel integritet i revisjonseininga, altså Riksrevisjonen. I brev av 14. oktober skriv Riksrevisjonen m.a.: «Det er derfor Riksrevisjonens erfaring at det normalt gis innsyn i alle relevante interne dokumenter, også dokumenter som inneholder politiske overveielser og dokumenter med påtegning av politisk ledelse.» Det heiter også i det same brevet at det har vore ein dialog om innsynsretten i enkelte tilfelle. Dette er det ikkje noko merkeleg ved. Også når vi kjem så langt at vi har behandla Dokument nr. 14 for 2002-2003, som har vore omtala av fleire her i dag, vil det nok framleis vera «ein dialog» om kva som er relevante dokument og kva som ikkje er det. Forhistoria til denne saka syner at fleire regjeringar i sine høyringsutsegner har gjeve uttrykk for at Riksrevisjonen skal ha tilgang til alle opplysningar og dokument som gjer at Riksrevisjonen kan gjennomføra kontroll- og revisjonsoppgåvene sine. Alle desse forholda vert det mogleg å koma tilbake til til våren når den nye lova skal behandlast.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-12-05:
Jeg har bare et par synspunkter på noe som står i budsjettinnstillingen på side 36 om bobehandling, som dreier seg om Anders Jahres dødsbo. Jeg synes det er merkverdig at justiskomiteens flertall har sagt at de har «tillit til det arbeid boets organer utøver». Det virker som om flertallet i justiskomiteen tror at dette er et konkursbo, mens det i realiteten er et dødsbo. Og i et dødsbo er det, slik jeg i hvert fall har forstått det, først og fremst et hensyn til loddeierne. I dette tilfellet er det bare én loddeier. Det er loddeieren som er oppdragsgiver i utgangspunktet, slik jeg i hvert fall har vurdert rettssituasjonen. Det er også selsomt at dette dødsboet, som selvsagt også skifteretten har et ansvar for, har vært tillatt å holde på så lenge, og særlig når boet ikke lenger har tillit fra loddeiers side. Da er det merkverdig at justiskomiteen går inn i dødsboets vurdering, et bo som altså slåss med loddeieren. Det virker som om man, fordi staten er kreditor, av en eller annen merkverdig grunn har kviet seg for å gjøre det som hadde vært det naturlige, nemlig å slå dødsboet konkurs, for deretter å få et reelt konkursbo hvor staten som hovedkreditor selvsagt ville fått styring. På en måte virker det som om skifteretten har godkjent at i stedet for at bobestyrer forholder seg til loddeier, forholder man seg til en av kreditorene. Statens rolle er utelukkende som en av kreditorene, selvsagt den største, slik at skifteretten også ser ut til på en måte å arbeide ut fra at man skal gjøre det som er i statens interesser. Og da vil jeg rope et lite varsku: Er det i samsvar med rettsstatens prinsipper? Det har vært nok av synspunkter på at vi kanskje har litt for mange innenfor vårt domstolssystem som i utgangspunktet ser ut til for mange ganger å legge mer vekt på statens interesser enn det juridiske vurderinger skulle legge til grunn, for staten i seg selv er liksom noe som skal veie tungt. Jeg synes det er rart at justiskomiteen her har gått inn i denne saken når det er en konflikt, og altså prøver å si at det ikke lenger skal være slik at bobestyrere i dødsbo skal ta hensyn til dem som er arvinger i boet, og er loddeiere i boet, men utelukkende en representant for kreditorene, i dette tilfellet én kreditor.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-12-05:
Først et hjertesukk når det gjelder soningskøene og problemene med dem. En skikkelig handlekraftig regjering hadde løst det problemet i løpet av tre måneder ved ganske enkelt raskt å få private vaktselskaper og eiendomsutviklere til å tilby fengselskapasitet – det hadde de ikke trengt mer enn tre måneder til – for de fanger som er minst rømningsfarlige, de minst voldsfarlige, men som skal sone. Det hadde det ikke vært noe problem å ordne hvis man hadde hatt en handlekraftig regjering som ikke var styrt av fagforeningene eller det offentlige. Så til Knut Storberget og Anders Jahre-saken. Jeg har mange ganger følt at Knut Storberget og jeg av og til har hatt ting vi har vært enige om når det gjelder rettssikkerhet. Men han slår altså fast at her er det kriminalitet. Det er meg ukjent at noen domstol har avsagt kjennelser for slik kriminalitet. Det er saker som verserer for domstolene, og da burde man vente til domstolene har avgjort. Mitt hovedanliggende er: Hvorfor har ikke staten som kreditor sørget for å få en kjennelse som godkjenner at de har et reelt krav i boet? Staten som kreditor har i realiteten greid å tilta seg instruksjonsmyndigheten over bobestyreren. På tross av at bobestyreren først og fremst er loddeierens representant, har man altså sabotert å komme inn i en rettssal for å få en avgjørelse om at staten har et reelt krav overfor Anders Jahres dødsbo. Det er min anklage. Vi ser av og til en god del tegn på systemsvikt i vårt domstolsvesen. Det tillater jeg meg å si, for det har stått nok om det også i litteraturen. Vårt system er at regjeringene, delvis embetsverket, utnevner høyesterettsdommere og andre dommere. Det har de full anledning til – selvsagt ikke på noen måte i samme målestokk som vi kjenner til i regimer vi ikke liker. Men her er det nyanseforskjeller. Det er glidende overganger. Da er det på tide at vi stiller spørsmålet: Får vi helt objektive og uavhengige dommere når det er embetsverket som i staten selv i stor grad styrer hvem som blir dommere? Vi har en tendens til å være meget statstro i saker hvor staten er part. Jeg tror vi er nødt til å se at når staten som kreditor overtar styringen av et bo, der staten bare er kreditor og ikke loddeier, istedenfor tidsfrister for å få bostyrets behandling avsluttet, får skifterettens hjelp til å fortsette, fortsetter de å sabotere at domstolene kommer inn i bildet og fatter kjennelse i saken. Nå får vi se. Det er selvsagt saker for domstolen. En del av de tingene jeg snakker om, går til Høyesteretts kjæremålsutvalg. Men jeg synes det er uriktig å slå fast at personer, som i hvert fall jeg respekterer meget høyt, er kriminelle.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-12-05:
Det naturlige for staten som kreditor hadde vært å slå boet konkurs for lenge siden. Det hadde vært et rettslig anliggende, og da hadde en domstol kunnet komme inn og vurdert i hvilken grad staten har et reelt rettslig krav i dette boet. Da hadde man fått prøvd et av hovedpunktene, om en eventuell utenlandsformue tilhørte Anders Jahre personlig eller selskapet som den gang het selskap Kosmos, noe som er helt sentralt. Det har staten vært livredd for at noen domstol skulle ta stilling til, og derfor har staten oppført seg slik at man har sabotert enhver mulighet for at saken ble forelagt en domstol. Jeg går ut fra at svar på skriftlige spørsmål jeg har rettet til finansministeren, vil klargjøre dette, når han sannsynligvis om en stund får tid til å verdige Fremskrittspartiets parlamentariske leder svar på disse spørsmålene.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-12-05:
Jeg har to spørsmål til statsråden. Det gjelder både kap. 414, Domsutgifter, og kap. 440, som er en generell beskrivelse av behovet når det gjelder asyl- og utlendingssaker. Der står det i det tekniske sammendrag at det ikke er nok penger «til å dekkje politiet sine meirutgifter i 2002 på asyl- og utlendingsfeltet. Dette skyldast at utviklinga på asylområdet har vore sterkt aukande dei seinare åra. Det er behov for 52 mill. kroner til å dekkje auka utgifter til asyl- og utlendingssaker». Dette er jo en argumentasjon som hører hjemme under en overslagsbevilgning. Det samme gjelder domsutgiftene, hvor utviklingen viser at det er behov for mer penger. Ville det ikke være naturlig at statsråden tok initiativ til å sørge for at det ble overslagsbevilgninger på de områder hvor departementet behandler det som om det er det? Det er klart at hadde man i departementet vært innstilt på å holde sitt budsjett, hadde man gjort et eller annet i juli, august eller september når man så at budsjettet ville sprekke. Det gjør man jo på andre områder fra denne regjeringens side, særlig innen helsevesenet. Det er det ene spørsmålet. Det andre gjelder Oslo. Jeg har lest i avisene at det har vært slutt med en del overtid og begrensninger og innskrenkninger nå de siste månedene før jul. Ifølge avisene skyldes det mangel på penger til å betale overtidslønn og slikt. Kan statsråden forsikre Stortinget om at mangel på penger ikke er noe problem når det gjelder mindreaktiviteten ved Oslo politikammer, og at det er andre årsaker, men ikke mangel på penger?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-12-05:
Jeg takker for svaret på min første replikk, men har noen oppfølgingsspørsmål. Jeg var spesielt godt fornøyd når det gjaldt Oslo politidistrikt, hvor statsråden helt klart slo fast at mangel på penger ikke var årsaken til eventuell mangelfull patruljering og mangelfull bruk av overtid, men at det eventuelt er overtidsbestemmelser og reglene for det som er årsaken. Han slo klart fast at det altså ikke er mangel på penger som er årsaken, og det er godt å få avklart. Men han svarte ikke på det første spørsmålet, som var meget konkret: Vil departementet sørge for at man får stikkordet overslagsbevilgning innført for de to kapitlene jeg snakket om? Det er en måte å gjøre det på. Det er helt kurant bare å sette overslagsbevilgning og si at domstolsutgiftene er blitt høyere enn det vi regnet med da vi beregnet dette, fordi det har vært flere rettssaker. Det er helt kurant for oss, akkurat som når det gjelder sykepenger og arbeidsledighetstrygd. Der bruker man det som er nødvendig etter lover og regler, basert på behovet for sykepenger og behovet for arbeidsledighetstrygd. Og det er snakk om akkurat den samme argumentasjonen som departementet her bruker. Det er behov for mer penger til domstolsvesenet, for det har gjort mer enn det man hadde forutsatt, akkurat som folk blir syke mer enn man hadde forutsatt. Så det jeg ville vite, var: Vil man enten innføre stikkordet overslagsbevilgning, eller vil statsråden sørge for at departementet følger budsjettreglementet, slik at hvis det ikke er overslagsbevilgning, skal det fremmes tilleggsbevilgningsforslag til Stortinget før utgifter blir påført?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-05:
Jeg kan selvfølgelig bekrefte at når kontrollkomiteen har avgitt en innstilling, slik som den nå har gjort, og påpekt at det ikke er ensartethet i forholdet mellom Riksrevisjonen og andre deler av samfunnet, er det selvfølgelig Regjeringens oppgave å sørge for at det blir behandlet på en korrekt måte. Det vil selvfølgelig bli fulgt opp. Andre sider ved de spørsmålene som er reist, vil Stortinget komme tilbake til senere når man behandler lovgivningen.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-05:
Etter den lille oppklaringen: Representanten Gjul insisterer stadig på at jeg taper kamper som hun selvfølgelig har liten innsikt i å kunne vurdere hvordan foregår. Det eneste hun kan vurdere, og som er situasjonen i Stortinget, er jo hva som kommer ut i et budsjett. Og det som kom ut i et budsjett, var Regjeringens vilje og min vilje til å flytte et mindre beløp fra politiet for å styrke kriminalomsorgen. Når det skjedde, var det for en helhet i straffesakskjeden. Det er ingenting som virker mer ødeleggende for muligheten til å rehabiliteres enn at man står lenge i en soningskø. Derfor er det viktig at man har nok soningsplasser, og at man har innhold i det som skjer. Når det gjelder skifte i politikken, har jeg skrevet et tilsvar til Dagbladet, hvor jeg prøver å påvise at det å være tøff mot ulike former for kriminalitet samtidig som man skal ha åpent sinn for at folk skal ha en sjanse til å komme tilbake når de har gjort opp for seg, har jeg faktisk holdt på med i en lang årrekke. Jeg skal ikke gå inn på hva som er forskjellen på Arbeiderpartiets justisfraksjon i denne stortingsperioden og i den forrige. Det vil jeg overlate til dem som leser dokumentene, å vurdere. Derimot har min egen politikk vært slik at jeg har holdt denne linjen med å være tøff og konsekvent mot organisert kriminalitet og samtidig være med på å gi en stemme til dem som har vært usynliggjort i samfunnet. Jeg kan godt gjenta hva det bl.a. gjelder. Det gjelder dem som utsettes for vold, spesielt i hjemmet, i mange former, det gjelder barn, og det gjelder rusede mennesker, bl.a. de menneskene som behandles med mangel på verdighet og respekt. Jeg er sterkt tilhenger av som justisminister – nå som tidligere – å sørge for at det skjer et forvaltningssamarbeid. Så det er en todelt politikk. På den ene måten må folk vite at det reageres strengt overfor dem som misbruker samfunnets tillit ved vold, vinning og sedelighetsovergrep. På den andre siden må folk vite at de har en sjanse til å gjøre opp for seg, når de først tar straffen. Denne todelte linjen har jeg stått for før, og den står jeg for fortsatt.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-05:
Selvfølgelig teller Stortingets vedtak, uavhengig av hvem som står bak vedtakene. I det øyeblikket man bryter det prinsippet, vil det skje naturlige reaksjoner i stortingssalen. Når det gjelder det som er representanten Ellingsens anliggende, nemlig fri rettshjelp, har Regjeringen tatt konsekvensen av det, bl.a. i den avtalen som er inngått med Fremskrittspartiet, med subsidiær støtte ved årets inngang, at man ikke skal kunne påføre senere års budsjetter belastninger som en del av en annen saksbehandling. Den avtalen gjaldt ikke i fjor. Men det er et faktum at det som ble vedtatt om fri rettshjelp, på mange måter kom ved siden av alt annet budsjettarbeid. Jeg var innstilt på å følge opp det. Men vi la fram i åpenhet hva vi kunne få til innenfor våre økonomiske rammer. Derfor foreslo vi 1. september. Skulle jeg vært riktig strid, og det hadde jeg aldri til hensikt å være, hadde jeg tatt omkamp på å fjerne egenandelen og omkamp på hele ordningen. Det gjorde jeg ikke, nettopp fordi jeg legger til grunn det som er representanten Ellingsens grunnforhold her, nemlig at en må følge opp Stortingets vedtak. Men så må jeg foreta en avveining som statsråd i forhold til de ressursene vi har til rådighet. Så kan jeg bare konstatere hvordan Stortinget har forholdt seg til dette. Det er slik at den linjen Regjeringen har lagt opp til her, har sikret et flertall i Stortinget. Da må det bety at Stortinget alt i alt har valgt å akseptere det som nå har skjedd, fordi man har valgt å se budsjettet som en samlet helhet. Men egenandelene blir avskaffet og rettshjelpsgrensen blir hevet. Det skjer riktignok, som representanten Ellingsen selv har sagt, på et senere tidspunkt, nemlig 1. september 2003, enn det som var flertallets forutsetning og ønske, 1. januar 2003, men Stortinget har selv hatt mulighet til å styre det gjennom budsjettbehandlingen. Jeg er selvfølgelig lojal også mot den budsjettbehandlingen som finner sted nå.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-05:
Først om rettshjelpssaken. Det er et faktum at den fant sted i tillegg til vanlig revidert nasjonalbudsjett og utenom vanlig budsjettbehandling. Så vidt jeg husker, er kostnadene ved å gjøre det 56 mill. kr. Så det hadde vært fullt mulig for representanten Thorkildsen å prioritere dette tiltaket. For her gjelder nemlig den naturlov at når man skal legge fram et budsjett, må man prioritere. Det gjelder for Regjeringen, og det gjelder selvfølgelig også for opposisjonen, fordi rammene fastsettes av Stortinget på den måten man gjør. Jeg har valgt å gjøre en prioritering slik som jeg har gjort, akseptere et vedtak og sørge for at det blir faset inn, men det blir faset inn senere. Men de 56 mill. kr er det full dekning for å ha kunnet prioritere f.eks. innenfor justiskomiteens budsjettramme, hvis man hadde ønsket å gjøre noe med det. Den valgmuligheten har man uansett hvor man sitter. Når det gjelder dublering, er mitt utgangspunkt det som det har vært hele tiden, at det skal vi bruke i et begrenset omfang og meget forsiktig, og alltid ut fra helse-, miljø- og sikkerhetshensyn. Det skal alltid være avgjørende. Det har man tatt hensyn til tidligere når man har brukt det. Man hadde en forsiktig dubleringslinje da man hadde soningskøer på begynnelsen av 1990-tallet. Jeg har ikke tenkt å endre de grunnprinsippene som skal ligge til rette i hvert eneste tilfelle, når det er saken. Det betyr at hvis vi hadde sett bort fra slike hensyn, kunne vi avskaffet soningskøene på et blunk ved å dublere. Men det er ikke en slik linje jeg står for. Det må alltid være helse-, miljø- og sikkerhetshensyn som teller når dette vurderes i det konkrete tilfellet og i den konkrete institusjon. Det er en linje jeg har gitt uttrykk for tidligere, og det er en linje som også vil blir videreført. Resultatet vil bli, slik det går fram av skriftlig svar til komiteen, en meget begrenset og meget moderat bruk av denne formen for soning.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-05:
Min undring er egentlig i hvilken form gratulasjonen er, og hva den handler om. Det kan vi avklare på annen måte enn fra Stortingets talerstol. Men jeg regner med at komiteen ønsker seg selv og folket til lykke med at de får et godt budsjett! Når det gjelder det spørsmålet som representanten Marthinsen tar opp, har jeg ikke pr. i dag detaljoversikt over det. Men det har hele tiden ligget til grunn at de forutsetninger Stortinget har uttrykt om Barnekripos, skal følges opp. Jeg vil forvisse meg om det, ikke bare på dette området, men også på andre områder hvor både Regjeringen og Stortinget har ønsket økt kompetanseoppbygging i politiet. Det gjelder f.eks. familievoldskoordinatorer, som det nylig var en konferanse om, hvor også den politiske ledelsen i Justisdepartementet var til stede, og det gjelder økonomisk kriminalitet og andre områder. Det jeg kan si til representanten, er at i det øyeblikket vi inkorporerer Barnekonvensjonen i norsk lov, vil vi også se på bestemmelser som berører barnepornografi, slik at vi nettopp skal kunne være bedre skikket til å reagere mot dette. Og jeg deler representantens oppfatning at det å komme dette ondet som han her tar opp, til livs, krever styrket kompetanse, for en må være erfaren og klok nok til å se hva det er som skjer, slik at man kan reagere rettidig. Jeg vil gå inn i dette spørsmålet, og jeg vil finne en egnet måte å melde tilbake til Stortinget på, både når det gjelder Barnekripos, og når det gjelder annen kompetanseoppbygging i politiet. Politireformen har nettopp tatt sikte på – i tillegg til det som mange har vært inne på, at man skal frigjøre folk fra administrative stillinger til aktiv polititjeneste – at man også gjennom distriktene skal ha mulighet til å bygge særkompetanse der det er viktig. Og denne kriminaliteten mot barn, som representanten har tatt opp, er ett av disse områdene.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-05:
Når det gjelder Handlingsplanen mot vold i samliv, får jeg bare vedkjenne meg en fortid som jeg hadde til felles med daværende statsråd Magnhild Meltveit Kleppa, da det var nødvendig å lage den handlingsplanen som er laget, rett og slett fordi dette hadde vært holdt usynlig, ikke for de mange engasjerte og ikke for de mange aktivister, men på det store, sentrale, offentlige politiske plan. Og det er nødvendig å videreføre handlingsplanen. På de punktene må vi bare erkjenne at mange må bli synliggjort, de må få en stemme. Der har jeg en fortid som jeg fullt ut vedkjenner meg, og en framtid som jeg har tenkt å kjempe med glød i. Når det gjelder krisesentre, vet selvfølgelig representanten at det konstitusjonelt ikke hører inn under meg, men jeg kjenner selvfølgelig meget vel til betydningen og viktigheten av krisesentre. Og nettopp det Kvinnevoldsutvalget som representanten viser til, har fått som sitt deloppdrag å se på en permanent og god finansiering for krisesentrene. De har selv bedt om en utsettelse av det, og det har jeg måttet ta til følge, men jeg regner med at vi får det. Vi må finne ordninger som gjør at sentrene er sikret liv, og så får jeg på egnet måte følge det videre, uten at jeg vil si mer fra Stortingets talerstol. Når det gjelder innsynsloven, var den hele tiden ment å være midlertidig. Den må ses i forhold til at Stortinget også – med rette – har opprettet et eget utvalg, et EOS-utvalg, som ikke har noen avgrensning i sitt funksjonsområde når det gjelder innsyn, og som bl.a. ved rapporter til Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite også går inn på enkelttilfeller. Med den innsynsloven som vi har, er det full mulighet fram til 31. desember å be om innsyn. Det er meget enkelt å gjøre det. Det er å ha et skjema og skrive navn. Det er satt opp opplysningstelefoner. Og fordi det også har vært oppmerksomhet om en god del saker med samisk bakgrunn, er dette også selvfølgelig kunngjort på samisk. Det er gjort kjent at også de som henvender seg på det språket, vil bli betjent på en skikkelig måte når de bruker den telefonen som er der. Her er det altså mulighet til å benytte innsynsloven fram til 31. desember. For øvrig har Stortinget opprettet EOS-utvalget – en utmerket ordning.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-05:
Bare noen korte merknader på slutten av debatten, bl.a. på grunn av representanten Meltveit Kleppas innlegg. Senterpartiet sitter ikke i komiteen, men jeg synes de har krav på å få en reaksjon. Representanten var spesielt bekymret for at man ikke får nok faglærte til å søke stillinger utenfor byområdene. Det er klart at det er en utfordring. Det er av de spørsmål jeg vil ta med meg i etatstyringsdialog med Politidirektoratet, nettopp i sammenheng med hvordan politireformen virker, som er beskrevet i budsjettproposisjonen, og som komiteen også har gitt viktige merknader om. Jeg vil legge vekt også på dette perspektivet. Jeg synes det er viktig å ta det på alvor. Vi er selvfølgelig ikke tjent med at vi skal ha situasjoner som hun bl.a. viser til. Når det så gjelder debatten om soning og soningsdøgn, er det slik – jeg tror ikke jeg har oppgitt tallet – at med den politikk som vi nå legger opp til, og som Stortinget har sluttet seg til, kan vi få 170 nye soningsplasser neste år, de fleste av dem åpne. Det er nettopp for å ta unna dem som har de korteste dommene. Vi får også en ordning med et promilleprogram, der § 12-soning vil bidra til at soningskøen kan håndteres på en annen måte. Vi har også fått et oppdrag som ligger i budsjettforliket med Fremskrittspartiet. Fram til revidert nasjonalbudsjett skal vi se på om man ved en gjennomgang av landets militærleirer og andre anlegg kan finne plasser der som er egnet. Det vil selvfølgelig bli gjennomført. Jeg er enig med representanten Hagen i at det er en trussel mot rettsfølelsen i et samfunn å ha store soningskøer. Dessuten er det, som man også har vært inne på i debatten tidligere, et dårlig utgangspunkt for rehabilitering av dem som skal gjøre opp for seg, at de må vente lenge.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-05:
Jeg skal knytte noen korte kommentarer til nysalderingen. Det er et faktum at vi nærmest har hatt en trappetrinnseffekt som det ikke har vært lett å forutse når det gjelder kostnadene. De er nå synliggjort, og det vil vi selvfølgelig forholde oss til når det gjelder den videre utvikling. Men jeg tror nok at realitetene kommer fram når jeg forteller at Politiet har sendt ut 2 200 i 1999, 3 400 i 2000, 5 200 i 2001 og ca. 6 500 da det gjenstod noen måneder av dette året. Det betyr at det har vært en utvikling som en må forholde seg til. Regjeringen har sagt at den vil gjennomgå det både i forhold til grunnløse asylsøkere, som har vært tatt opp flere ganger i Stortinget, og også i forhold til hele saksbehandlingen. Det er det som har ført til at man har lagt dette fram, og det er også presentert i proposisjonen. Når det gjelder forskerkonferansen, er den omtalt i revidert nasjonalbudsjett. Det er sagt at man står foran noe som man ikke har hatt erfaring med fra før. Politiet har gått inn i det for å skaffe seg erfaring, og har fått det, og de håndterte konferansen på en måte som de fikk alminnelig ros for. De klarte å sikre fredelige demonstranter deres rett til å gjennomføre fredelige demonstrasjoner, og de klarte å forebygge at det foregikk noe som kunne true denne fredeligheten, som man hadde sett eksempler på før. Jeg tror selv at politiets gode forberedelser var viktig for dette, men det har da ført til en regning som måtte dekkes. Når det gjelder politiet i Oslo, som har vært et debatttema, viser situasjonen at man pr. tredje kvartal i år har en svak nedgang i volden i Oslo generelt, og spesielt i sentrumsområdene. Noe av det henger sammen med det som komiteen kjenner til, som man kaller for «problemrettet politiarbeid», som er målrettet. Det er heller ikke riktig at det er så få politipatruljer ute som man har lest i enkelte aviser. Politimesteren har opplyst at det i helgene alltid er minst 15 patruljer ute i Oslo, dvs. minst 30 politifolk, og at vi på ingen måte har noen dårligere beredskap enn det man har i andre nordiske hovedsteder. Når det gjelder overtidsbruken, har Riksrevisjonen bedt om en kommentar på det. Vi avventer også en tilbakerapportering fra Politidirektoratet. Men en reform som ligger der, er at budsjettfullmaktene som er delegert til politimestrene, for 2003 vil bli vurdert slik at Oslo politidistrikt også skal kunne få fullmakter bredere enn i dag til selv å opprette nye årsverk for noen stillingskategorier innenfor budsjettrammen. Hvis man har veldig stive fullmakter og har strenghet på overtidsbruken, kan man risikere ikke å få gjort den jobben man skal gjøre. Og nettopp det å se på selve systemet her tror jeg vil være med på å løse opp og sørge for at man får løst politioppgavene rettidig. Jeg synes det var riktig å gi disse kommentarene.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-05:
Fremskrittspartiet har gjort sine anmerkninger om en overslagsbevilgning. Jeg har valgt – åpent, selvfølgelig, som det skal være –overfor Stortinget både i nysalderingen og i innlegget nå å gjøre rede for hvorfor vi har fått en økning i kostnadene på asyl- og flyktningfeltet. Det er noe som Regjeringen vil måtte gjennomgå, slik at man har et ryddig og godt forhold til det senere, og det vil vi selvfølgelig gjøre. Jeg vil ikke knytte andre kommentarer til det nå. Det har vært en faktisk utvikling, og jeg har beskrevet det som en trappetrinnseffekt. Når man har hatt denne økningen som følge av mange asylanter inn, svært mange av dem grunnløse, som skal sendes ut igjen, får det en effekt for politiet som man ikke har hatt godt nok verktøy til å forutse. Da får vi gå gjennom verktøyet vårt for å være sikker på at det er godt nok, og budsjetteringen er slik som den skal være. Det er det som er essensen i representanten Hagens spørsmål til meg. Det vil jeg selvfølgelig sørge for å gjøre, både i eget departement og i forhold til andre samarbeidende departementer som berøres av dette. Når det gjelder Oslo politidistrikt, har overtidsdiskusjonen sitt utgangspunkt i en anmerkning fra Riksrevisjonen om bruk av overtid. Den overtidsbruken har vi bedt om å få en melding tilbake på. Jeg tror at noe av svaret her er, uten at jeg vil forutskikke alt, for vi har ikke fått alt materiale, at man i klemmen mellom det ikke å bruke for mye overtid, fordi man har bestemmelser for det, og for stive regler når det gjelder stillinger, kan risikere å komme galt av gårde. Nettopp derfor sa jeg at vi vil se på stillingsfullmaktene, som vil gi en bedre utnyttelse av ressursene. Når det gjelder penger, har Oslo politidistrikt fått kompensert 42 mill. kr i 2002, som har gått til ekstra vaktkostnader etter 11. september. Det er ført inn 52 mill. kr på asylantsiden, som for en stor del vil gå til Oslo, og det er ført inn de 75 mill. kr som nå er lagt inn på ABCDE-konferansen. Det er min oppfatning at man da skal ha et godt budsjett å styre etter, og at også budsjettet for neste år, hvor både vaktutgifter og andre forhold er videreført, vil kunne gi Oslo-politiet en mulighet til å løse oppgavene sine. Men jeg tror vi må se på rent organisatoriske forhold, og det vil jeg ta opp i styringsdialogen med Politidirektoratet.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-05:
Jeg konstaterer at representanten Carl I. Hagen ikke er fornøyd med svaret mitt. Det får jeg ta til etterretning. Det jeg gjorde, var å forklare hvorfor vi har fått en kostnadsøkning på asyl- og flyktningfeltet. Jeg sa at det hadde bestemte forklaringer. Jeg sa at vi måtte gå gjennom de modellene og de verktøyene vi har til rådighet, slik at vi er sikre på at budsjetteringen er riktig og reell. Det vil vi gjøre, og vi vil selvfølgelig opptre i forhold til det på en korrekt måte i forhold til Stortinget senere. Vi må ta innover oss at vi har et stort volum på asylsiden. Regjeringen har ved kommunalministeren gitt en del viktige signaler om en begrensning når det gjelder grunnløse asylanter, og jeg vil selvfølgelig gå gjennom nettopp de verktøyene vi har, slik at vi kan opptre på en riktig måte i forhold til Stortinget. Det oppfattet jeg var essensen i representanten Hagens spørsmål til meg, og det har jeg sagt at vi vil gjøre. Hvordan vi deretter skal håndtere det, er det jo kun ett svar på. Da må vi håndtere det på en slik måte at det er forutsigbart det vi gjør, og kjent for Stortinget. Når det gjelder Oslo politidistrikt, sa jeg at jeg ikke har gått inn i alle detaljer. Jeg venter en tilbakerapportering på overtid. Men jeg nevnte de tilleggsbevilgninger som har vært tilført for 2002, som er kjente størrelser, og jeg sa samtidig at det har vært en stivhet mellom bestemmelsen som hindrer for mye overtid, og muligheten til delegasjon i forhold til stillinger. Dette står jeg ved, og det vil jeg selvfølgelig følge opp i forhold til styringsdialogen med Politidirektoratet for å være sikker på at man ikke skal komme opp i den type organisatoriske spørsmål. Om det så er nok penger, vil alltid være et generelt politisk spørsmål. Fremskrittspartiet mener f.eks. at vi har for lite penger. Regjeringspartiene mener at det vi har lagt fram, skulle gi et godt utgangspunkt, og så får den debatten fortsette senere i de former den må ha når man skal se hvordan man løser kriminalitetsutfordringen. Men det budsjettet jeg har nå, mener jeg er et brukbart utgangspunkt for å gjøre en god jobb også i Oslo.
Trond Helleland (Høyre), 2002-12-05:
Representanten Storberget etterlyser visjonene, og var litt forundret over at jeg avsluttet innlegget mitt med en kritikk av Arbeiderpartiets inndekning. Det er jo faktisk en budsjettdebatt dette. Men jeg hadde altfor mye jeg skulle ha sagt om våre visjoner. Jeg hadde et innlegg som sikkert kunne ha vart i fem minutter til, og det var fullt av visjoner. Det var en halv side om opposisjonens budsjettering. Jeg synes det er betenkelig at når Arbeiderpartiet skal dekke inn dette, øker de rettsgebyret, noe som gjør at folk som tjener over 240 000 kr, vil få en atskillig dyrere saksgang, mens partiet samtidig har gått inn for å fjerne rettsutgiftene for folk som tjener under 240 000 kr. Da er spørsmålet om dette er en real finansiering. Men visjonene våre finnes både i innstillingen, og de finnes i mitt innlegg – jeg brukte over ti minutter på visjonene. Når det gjelder soningskøen, er det jo nettopp denne regjeringen som har grepet fatt i det. Jeg kan ikke se at Arbeiderpartiet overhodet har noe å skryte av i denne sal når det gjelder det. Det har ikke kommet som julekvelden på kjerringa at soningskøen har økt. Men Arbeiderpartiet gjorde ingenting i de årene de satt i regjering for å utvide fengselskapasiteten. Nå har vi altså gått inn for å åpne for at private kan bygge fengsler. Det har utløst en kreativitet. Det er faktisk de borgerlige partiene som står for kreativiteten og nytenkningen i kriminalpolitikken. Knut Storbergets bidrag så langt har vært å gå inn for å konvertere fengselsdommer til samfunnsstraff for å redusere soningskøen. Det er en politikk som denne regjeringen og denne regjeringens partier ikke vil slutte seg til.