Søren Fredrik Voie (Høyre), 2002-03-15:
«Skull torsken os feile, hvad havde vi da», skrev åndskjempen og dikterpresten Petter Dass på slutten av 1600-tallet. Helt siden da, ja i realiteten i mange århundrer tidligere, har torsken og fiskeriene vært bærebjelken i vår nasjons økonomi. Fiskeriene, med torskefiskeriene som hovedvirksomhet, har skaffet både inntekt og mat til en fattig og sulten befolkning. Selv i dag, når vi skryter av å være en av verdens rikeste nasjoner på grunn av våre olje- og gassinntekter, fremstår marin sektor som vår nest største eksportnæring med over 30 milliarder kr i valutainntekter pr. år. Nå har det lenge vært forutsatt at olje- og gassinntektene vil komme til å avta. Da er det at marin sektor igjen fremstår som Norges redning. I «Det marine Norge 2020 – Scenarier for kystens framtid» beskriver en gruppe forskere hvordan det marine Norge kan bli Norges økonomiske fremtid og redning etter at oljeeventyret går mot avslutning. Lignende visjoner og fremtidsscenarioer er beskrevet av andre forskningsmiljøer, og felles for alle er at de trekker opp et mulighetsbilde med enorme perspektiver. Allerede i 2020 kan norsk eksport av sjømat og marine produkter, utenom olje og gass, være steget fra dagens nivå til svimlende 150–200 milliarder kr. Dette forutsetter selvsagt betydelig satsing på forskning og utvikling, og at rammebetingelsene blir tilsvarende tilrettelagt for markedsadgang og verdiskaping. Bestandsestimater, tilrådde fangstmengder og uttak innenfor tradisjonell fiskerinæring har svingt til dels voldsomt fra ett år til et annet med derav følgende problemer for næringsutøvere, investorer, arbeidstakere og lokalsamfunn. Dette skjer til tross for at det norske havforskningsmiljøet, i hovedsak finansiert over Fiskeridepartementets budsjett, fremstår som et av verdens fremste miljøer innen sitt fagfelt. Det må være en prioritert målsetting for Norge som fiskerinasjon å styrke og kvalitetssikre dette miljøet ytterligere, slik at myndighetene med fiskeriministeren i spissen blir i stand til å fastsette kvoter og ressursuttak på et slikt nivå at vi sikrer et optimalt og stabilt langsiktig utbytte til næringen og til alle dens utøvere. For å nå dit ser det ut til at det fortsatt gjenstår mye grunnleggende forskning, bl.a. knyttet til sammenhengen mellom ulike bestander og økosystemer. Minst like økonomisk viktig som tradisjonelle fiskeprodukter er i dag, ser fremtiden ut til å bli for det som i dag betraktes som avfall og biprodukter. Fiskeslo, lever, isel, fiskeskinn og fiskeben inneholder marine stoffer som vi bare aner betydningen og virkningen av, og hvor næringsmiddelindustri, farmasøytisk industri, kjemisk industri og sågar kosmetisk industri allerede bruker betydelige beløp til forskning og utvikling av nye produkter. Felles for alt dette er at utvikling og anvendelse er sterkt kunnskapsbasert og forskningsdrevet. Etter en meget beskjeden oppstart av oppdrettsvirksomheten i Norge på slutten av 1960-tallet har oppdrett av laks og ørret vokst til en gigantisk produksjonsnæring. Til sammenligning er den årlige produksjonen av biomasse i oppdrett i dag større enn den samlede produksjon av kjøtt i hele den norske landbruksnæring. I tillegg kommer en økende produksjon av ulike hvitfiskarter, først og fremst kveite, torsk og steinbit, men også konkrete forsøk med oppdrett av andre fiskearter, og ikke minst skjell. Men her gjenstår fortsatt mange uløste problemstillinger og utfordringer knyttet til en rekke fagområder som involverer både tradisjonell grunnforskning og anvendt næringsrettet forskning. Parallelt med denne formidable veksten i oppdrettsnæringen har vi også utviklet en tilhørende teknologisk industri. Utvikling og produksjon av utstyr og tekniske løsninger til oppdrettsnæringen og til tradisjonell fiskerinæring har gitt store utfordringer til våre tekniske og teknologiske forskningsmiljøer, men samtidig medført fremvekst av nye produkter og ny virksomhet som vi for få år siden ikke kjente og heller ikke kunne tenke oss muligheten av. Det samme har vært og er tilfellet innenfor fôrindustri og veterinærmedisin. Både bedre fôrkvalitet og ny kunnskap fremskaffet gjennom forskning om fiskesykdommer og fiskehelse har medført at aktørene i norsk fiskeoppdrettsnæring fremstår som noen av de mest konkurransedyktige i hele verden. Jeg kan i denne sammenheng heller ikke unngå å nevne betydningen av å bevare et rent og forurensningsfritt miljø. Med vår enorme kystlinje – på over 57 000 m2 – et uttall av fjorder, skjermende øyer og et rent havmiljø har vi noen av verdens beste forutsetninger for å drive marin virksomhet. Men også på dette området kreves omfattende forskning, både for å bevare miljøet og for å overvåke at egne og andre lands utslipp til havet ikke truer fremtidige generasjoners muligheter. Det ligger ikke innenfor denne interpellasjonen å kunne gå i dybden av noen av disse meget spennende og hver for seg omfattende forskningsområder. Det meste av marine råstoffer kan ha en kommersiell fremtid. Det er bare fantasien og kunnskapene som setter grenser. La meg likevel påpeke følgende: Nøkkelen til den positive utviklingen vi har erfart i norske marine næringer, er kunnskap – som igjen er avhengig av gode forskningsmiljøer med tilstrekkelige menneskelige og økonomiske ressurser for stadig å kunne fremskaffe ny kunnskap og best kunnskap, slik at vi kontinuerlig kan ligge i verdenstoppen innenfor produktutvikling, kommersialisering og verdiskaping. Her må både grunnforskning, anvendt forskning, produktutvikling og kommersialisering gå hånd i hånd – med fokusering på marked, markedskunnskap, markedsforskning og markedsadgang. Det leder over til den muligens viktigste politiske delen av dette saksfeltet – i tillegg til å opprettholde og videreutvikle et generelt høyt og godt kunnskapsnivå i befolkningen – nemlig rammebetingelsene for norsk marin forskning. Ved behandlingen av budsjettet for 2002 ble finansieringen av norsk forskning lagt om. Man la større vekt på skatteincentiver, for derved å kunne få større privat finansieringsandel. Jeg er kjent med at Regjeringen har som målsetting å gå videre med dette. Innenfor marin forskning er behovet for større privatfinansiert forskningsandel spesielt stort, da mer enn 70 pst. av forskningen på dette området så sent som i 1999 ble finansiert av offentlige kilder. For å kunne utløse enda mer av det enorme vekstpotensialet som er til stede, og for å kunne oppfylle noen av de visjoner som forskerne har beskrevet i «Det marine Norge 2002», tror jeg det er nødvendig å satse ytterligere og tyngre med både offentlige og private midler, knyttet til grunnforskning og anvendt næringsrettet forskning. Byggingen av et nytt havforskningsfartøy er utvilsomt et stort steg i riktig retning. Men dette må følges opp med tilstrekkelige driftsmidler og med frie forskningsmidler til våre tyngre maritime forskningsmiljøer ved universitetene i Bergen og Tromsø. For å kunne finne gode løsninger på de grunnleggende problemstillingene kreves det både tilstrekkelig breddekunnskap og faglig konsentrasjon. Dette er det kun universitetene som evner i dag. Anvendt forskning knyttet til næringsutvikling og kommersialisering kan derimot med fordel skje ved flere aktuelle forskningsmiljøer langs kysten, f.eks. ved Høgskolen i Bodø, hvor en er i ferd med å utvikle et nasjonalt kompetansemiljø for kveiteforskning. Slike og liknende miljøer bør i årene som kommer, stimuleres ytterligere. Jeg vil igjen understreke betydningen av tverrfaglighet og behovet for ny kunnskap knyttet til hele verdikjeden – fra grunnforskning på økosystemer og bestander, herunder miljøforhold, til anvendt forskning på nye produkter, nye anvendelser og nye markeder. Utfordringene – men også mulighetene – er enorme. I denne sammenheng er det viktig å la de tusen blomster blomstre. Jeg imøteser statsrådens svar og Regjeringens forslag til løsninger på disse utfordringene.