Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2010-05-06:
Daglig kommer det nye oppdateringer om eurokrisen. Bildene vi har sett fra Hellas de siste dagene, har vært skremmende, og det viser hvilken sprengkraft det er vi nå står overfor. Ledigheten i en rekke EU-land er enormt høy. Annenhver ungdom i Spania står uten jobb, og sparetiltak som virkelig svir for vanlige folk, blir vedtatt. Det er krevende valg våre kollegaer i andre europeiske land nå tar. Hvilke politiske konsekvenser disse valgene vil få, og hvilke konsekvenser dagens krise vil få over tid, er vanskelig å se klart nå. Forrige uke sa professor Isachsen på BI at Hellas igjen bør ta i bruk drakmer for å ha muligheten til å devaluere. En fersk rapport fra EUs sentralbank sier at det mulig, men at det også medfører utmeldelse av EU. Euro og EU-medlemskap er to sider av samme sak. Heldigvis er det ingen medlemsdebatt i Norge nå, men en av flere klare forskjeller mellom et EØS-medlemskap og et EU-medlemskap er at Norge da ville miste muligheten til å ha en nasjonal pengepolitikk. På kort sikt har EU og IMF satt sammen en krisepakke som kan holde Hellas flytende – i hvert fall en stund. Men betingelsene er svært harde, og det vil ramme folk hardt. Her hjemme er arbeid til alle et kjent slagord. For å kjempe mot ledighet har regulering gjennom devalueringer vært ett av de virkemidlene vi har. Euroland har gitt fra seg muligheten, med de konsekvensene det får. Finanskrisen i 2009 ble møtt med tiltakspakker for å holde ledigheten nede. En konsekvens av pakkene er at nesten ingen land oppfyller EUs egen stabilitetspakt. Hva er den langsiktige politiske konsekvensen av det? Analytikere uten de store politiske bindingene har kommet med forskjellige analyser på rekke og rad. Et av de store byråene, USAs finans- og bankkonsern Citigroup, sa det sånn i forrige uke: Europa må nå bestemme seg for om en vil bli et Europas Forente Stater med felles økonomisk politikk, eller om en vil være et lappeteppe av selvstendige stater. Bare et Europas Forente Stater vil kunne redde euroen. Nå har aldri vi i Senterpartiet hatt store bank- og finanskonsern som våre fremste rådgivere. Finanskrisen har også vist at blind tro på analytikere ikke er veien til innsikt. Men det er interessant å se at oppfatningen av at en valutaunion uten en felles økonomi ikke hører sammen, nå kommer langt utenfor de tradisjonelle EU-kritiske miljøene. Stadig flere ser at det ikke er sammenheng mellom kartet og terrenget. Det er vanskelig å spå om utfallet – for euroen og for EU – av den situasjonen vi nå står oppe i, men det er to hovedscenarioer som utkrystalliserer seg. Det ene er større integrasjon og føderale styringssystemer. Det andre er mindre integrasjon – at man har ulik hastighet i ulike land, at man går i retning av å høre mer på folk, og at det blir større nasjonalt selvstyre. Reaksjonene på forslagene om større integrasjon er sterke. Det har kommet forslag om at EU skal innføre en slags felles forhåndsgodkjenning av nasjonale budsjetter. Det har kommet forslag om direkte skattlegging av borgerne. Det har kommet forslag om større felles EU-budsjetter for å oppnå føderal handlekraft. Og det har kommet forslag om et europeisk pengefond og et eget økonomisk råd. Motstanden mot alle forslagene om større integrasjon har vært svært stor. En kjerne i EUs problemer og i hele Lisboa-prosessen er at den mangler demokratisk forankring. Franskmenn, nederlendere og irer ble ikke hørt. Lisboa-prosessen har skapt en union i utakt med egen befolkning. EU-eliten står oppe i et gedigent dilemma, klemt inne mellom nasjonalstatenes demokratiske tradisjoner og EU-systemets mangel på demokratisk forankring. Hvordan EU takler sin økonomi i de kommende årene, vil få konsekvenser også for Norge. En nedgang i etterspørsel og lønnsnivå i Europa vil påvirke utviklingen i hele det norske arbeidsmarkedet, og det vil påvirke det norske lønnsnivået. Skal vi holde sysselsettingen oppe, kan ikke reallønnsveksten i Norge ses uavhengig av utviklingen i Europa. Vi må vise måtehold i vår hjemlige vekst. Vi har handlefrihet til å ta selvstendige valg – tilpasset våre nasjonale utfordringer. Eurolandene har ikke den samme friheten.