Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-06-11:
Vi skal alle føle oss trygge i møte med helsevesenet. Det er helt avgjørende. Helsevesenet har også en viktig rolle i samfunnsvernet knyttet til behandling av noen få svært farlige pasienter. Det er dessverre forhold knyttet til sikkerheten rundt de aller farligste pasientene i tvungent psykisk helsevern som ikke har bidratt til tilstrekkelig trygghet. Jeg ønsker størst mulig frihet og minst mulig tvang, men i enkelte tilfeller er det nødvendig med større sikkerhet enn i dag for å sørge for tryggheten til pasientene, ansatte og samfunnet for øvrig. Jeg har hele tiden vært åpen om at 22. juli-saken aktualiserte dette lovverket. Det har vært viktig at Stortinget skulle gis mulighet til å vedta endringene før sommeren. Dette har medført raskere lovarbeid og en kortere høringsfrist enn normalt. Jeg er glad for at flertallet i komiteen likevel har merket seg at regjeringen har gått grundig inn i forholdet til menneskerettighetene, til Grunnloven og til rettsavgjørelser som berører slike spørsmål. Jeg er også enig med komiteen i at departementet må følge med på effekten av de nye bestemmelsene. Stortinget skal orienteres på egnet måte. Menneskerettighetene er grunnleggende i vårt samfunn. De innebærer en plikt for myndighetene til å beskytte innbyggernes liv og helse. Derfor bidrar dette forslaget til å styrke menneskerettighetene. I noen tilfeller er det nødvendig å innskrenke noens frihet for å ivareta andres frihet og trygghet, for menneskerettighetene gjelder alle, også dem som i verste fall blir utsatt for vold som en følge av for dårlig sikkerhet ved et sykehus. Det er grundig beskrevet i proposisjonen hvem som kan overføres til enhet med særlig høyt sikkerhetsnivå. Sentrale momenter i mitt forslag er graden av risiko knyttet til rømning, gisseltaking, alvorlig voldelig adferd eller angrep mot pasienten selv, medpasienter eller personell. Tidligere alvorlig voldelig adferd og at de fryktede handlingene vanskelig kan avverges ved en regional sikkerhetsavdeling, står sentralt ved vurdering av om det foreligger en særlig risiko. Jeg mener det sentrale i en slik vurdering er risikoen som foreligger, ikke hvorvidt en pasient er dømt til tvungent psykisk helsevern eller mottar behandling med hjemmel i lov om psykisk helsevern. Det er ikke grunnlaget for frihetsberøvelsen som står sentralt, men risikoen for svært alvorlige hendelser og sikkerheten til pasienter, personell og samfunnet for øvrig. Det er vel kjent at også pasienter som ikke er dømt til tvungent psykisk helsevern, kan representere en særlig sikkerhetsrisiko. Et eksempel på hvor uhensiktsmessig et slikt skille kan være, er at personer som er dømt til fengselsstraff for svært alvorlige handlinger, kan bli psykotiske og trenge tvangsbehandling i det psykiske helsevernet. Disse pasientene er da ikke dømt til tvungent psykisk helsevern, og de vil ikke kunne behandles i enheten ved et slikt skille. Min mening er at nødvendige sikkerhetstiltak også må kunne iverksettes overfor slike pasienter. Dette er en sak med mange dilemmaer, men tiltakene er nødvendige. Noen sier tiltakene kommer for raskt, men mitt svar er at disse lovendringene burde vært fremmet for lenge siden. Jeg vil takke komiteen, og i særlig grad saksordføreren, for godt samarbeid. Komiteen har bidratt til en god og grundig behandling av denne saken, tross tidsbegrensningene. Jeg er også glad for at et stort flertall i komiteen støtter samtlige av regjeringens forslag til lovendringer i psykisk helsevernloven.