Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-16:
Slik representanten Knut Arild Hareide helt riktig påpekte, er det prisverdig at det nå finnes en gruppe, som man har kalt en komité, her på Stortinget som jobber for å øke kunnskapen om denne farlige konflikten, som mange av mine kollegaer har vært innom. Det er også prisverdig at Knut Arild Hareide i dag har dratt saken inn i Stortinget. Det er en del av denne gruppens arbeid, og det er prisverdig. Det ble belyst mange gode sider av konflikten, eller dårlige sider, for å si det sånn, men at konflikten i det hele tatt ble brakt inn i salen, er bra. Jeg skal prøve å ta et par–tre momenter om hvorfor det norske parlamentet, regjeringen og ikke minst vi som samfunn bør sette oss bedre inn i denne konflikten og bruke litt mer tid på den. For det første, slik mange har vært innom, har menneskerettssituasjonen i det indisk kontrollerte Kashmir dessverre vært kritikkverdig. Mange internasjonale organisasjoner, Amnesty International, Human Rights Watch og flere andre, har kritisert brudd på menneskerettighetene. Særlig har det gått ut over kvinner. På et tidspunkt var det opptil 800 000 mann under våpen i Kashmir, og det ble begått brudd på menneskerettigheter. Kvinner ble særlig utsatt for det. De ble direkte rammet av det. Den seksualiserte volden var altfor stor, og i tillegg ble veldig mange menn, ektemenn, sønner og fedre, drept. Det betød at kvinnene måtte ta byrden. Det er ikke noen velfungerende velferdsstat i Kashmir – på linje med veldig mange andre land – og når mannen går bort, blir livet veldig vanskelig for disse kvinnene og for barna. Så er det i begge land veldig mange penger som går til opprustning av det militære og til utstyr. Disse pengene trengs i velferdssamfunnet i begge land, og særlig i Kashmir. Som utenriksministeren var innom, er arbeidsledigheten veldig høy. Dette kan når som helst bli en fullskala konflikt. Det har det vært tendenser til, opptil flere ganger i løpet av de siste 30–40 år. Derfor er det viktig at vi bruker tid, øker kunnskapen og blir kjent med dette. Jeg vil si at Kashmir-gruppen her på Stortinget og også andre stortingsrepresentanter kanskje bør dra til Kashmir, til begge sider av linjen, for å lære om konflikten. Så har mange vært innom denne biten, om hvem som har ansvar for dette, om vi kan blande oss inn i det, eller om det er partene selv som må løse dette. Det er helt riktig som utenriksministeren også var innom, at i 1972 ble det inngått en avtale mellom Pakistan og India om å løse dette sammen. Men så har det gått 38 år siden denne avtalen ble inngått. 100 000 liv er gått tapt. Veldig mange kvinner er blitt voldtatt. Mange barn er blitt rammet av konflikten. Man klarer ikke å løse konflikten mellom disse to landene bilateralt. Da er det kanskje på tide at det internasjonale samfunnet sier at ja, her skal vi gjøre det vi kan, og at presset mot disse to landene økes for å løse konflikten. Først og fremst er det kasjmirerne som må være målgruppen her, de som lider hver eneste dag i disse to landene. Jeg mener at vi der bør gjøre en større jobb. Så er det noe som jeg også har vært innom og slått fast: Brudd på menneskerettigheter, uansett hvem som begår det, bør det slås ned på. Pakistan må gjøre sin del av jobben, slik at opprørerne ikke kommer inn. Men det må også kunne forstås at når det på et tidspunkt var 800 000 mann under våpen i Kashmir, kan man ikke si at det kun var for å takle noen hundre, kanskje noen tusen opprørere fra Pakistan. Det måtte være et gryende, bredt, lokalt opprør i Kashmir som trengte 700 000–800 000 mann under våpen. Noen bør begynne å forstå at det kasjmirske folk i indisk del av Kashmir ikke er fornøyd med situasjonen.