Ingjerd Schou (Høyre), 2018-12-05:
Den stortingsmeldingen vi i dag behandler, er et dokument som er et oversiktlig veikart, og dokumentet er også lett og godt å orientere seg i. Innstillingen er enstemmig, men jeg vil også redegjøre for flertallsmerknader, og så regner jeg med de partiene som har andre merknader, redegjør for disse. Komiteen har behandlet Meld. St. 17 for 2017–2018, Partnerland i utviklingspolitikken, som besvarer flere spørsmål vedrørende norsk bistandspolitikk, også det som går på anmodningsvedtak 69 og anmodningsvedtak 72. Komiteen viser til at partnerlandskonseptet, som danner grunnlaget for den foreliggende stortingsmeldingen, ble redegjort for i Meld. St. 24 for 2016–2017, Felles ansvar for felles fremtid, omtalt som utviklingsmeldingen, men konseptet er videreutviklet i den foreliggende meldingen som komiteen har hatt til behandling. Partnerlandskonseptet er utarbeidet innenfor rammene av 2030-agendaen og de 17 bærekraftsmålene verden samlet seg om under FN-toppmøtet tilbake i 2015. Bærekraftsmålenes overordnede ambisjon er at alle verdens land innen 2030 skal ha utryddet ekstrem fattigdom, sikret en inkluderende utvikling og fremmet velstand, fred og rettferdighet. Komiteen har også i sitt arbeid framhevet at bærekraftsmålene omfatter alle land og alle deler av samfunnet. Norsk innsats for internasjonal bistand har økt kraftig de senere tiårene, og bistandsbudsjettet er blitt stadig større, i takt med økende bevilgninger og et politisk ønske om å lede an i internasjonalt utviklingssamarbeid. Komiteen ser også at regjeringen har konsentrert det norske bistandsengasjementet om færre land, sektorer og samarbeidspartnere, for nettopp å sikre at den norske innsatsen gir faktiske, varige og målbare resultater. Antall mottakerland for norsk bistand har siden 1994 vært i overkant av 100 enkeltland, men siden 2014 er dette redusert, og i 2017 var tallet 84 land. Komiteen viser til at Norges ledende rolle innenfor andre tiltak, som klima- og skoginitiativet, også har påvirket retningen og innretningen på norsk bistand. Afrika sør for Sahara har vært en viktig region for norsk bistand og vil forbli det i årene framover. Videre har vi i komiteen i vårt arbeid sett at det er innført ulike kriterier og klassifikasjoner. Når det er innført, er det for å oppnå konsentrasjon av norsk bistand tidligere, men antall land som mottar norsk bistand, har vært relativt konstant siden midten av 1980-tallet. Innføringen av partnerlandskonseptet ses som en god og mulig anledning til å foreta en gjennomgang av hvilke land Norge bør konsentrere ressursene om for å få mest mulig ut av bistanden. Innføringen av konseptet vil ikke nødvendigvis føre til at bistand til andre land fases ut, men har som hensikt at regjeringen over tid vil utvikle et bredere og dypere samarbeid med partnerlandene. Det er noen kriterier som ligger til grunn som komiteen har merket seg når det gjelder valg av partnerland. Det handler om gjensidighet – at partnerskapene skal bygges på et gjensidig ønske om samarbeid for utvikling innenfor en felles forståelse av mål og prioriteringer for utvikling. Det er også et felles ansvar som er kriteriet for 2030-agendaen med de 17 bærekraftsmålene og The Addis Ababa Action Agenda, som er den globale enigheten om hvordan man skal finansiere arbeidet med å nå nettopp bærekraftsmålene, og hvor det slås fast at hvert land har det primære ansvaret for en egen utvikling og for å mobilisere nasjonale ressurser for å nå målene. Dialog i spørsmålet om sammenhengen mellom ulike politikkområder, spesielt med tanke på hensynene til menneskerettigheter, likestilling, klima og miljø og anti-korrupsjon, har også vært av de viktige forholdene som vurderes i dette arbeidet, samt utviklingspolitiske virkemidler i partnerland forvaltet innenfor et helhetlig perspektiv, en tydeligere innretning av bistand mot partnerland og med mål om at partnerland over tid skal få tilgang til bredden av Norges utenrikspolitiske verktøy, innenfor grundige behovsanalyser.