Bjørnar Moxnes (Rødt), 2018-01-16:
I dag skal Stortinget behandle et forslag fra Venstre om å innføre et lobbyregister for Stortinget og regjeringen. De store, etablerte partiene går imot lobbyregister – altså Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet og Senterpartiet. Kun Venstre støtter sitt eget forslag i innstillingen fra presidentskapet. Det forbauser oss i Rødt at alle de store partiene er imot et lobbyregister i innstillingen fra presidentskapet. Det er nettopp de store, etablerte partiene som burde ta bekymringen for tilliten til politikerne og til de politiske institusjonene på alvor. I mange andre land ser vi at det nettopp er disse partiene som rammes hardest av økende politikerforakt, og det er nok av ferske eksempler som etter vårt syn viser behovet for mer åpenhet i politikken. Overgangene mellom politikk og lobbybransjen, svingdøren mellom politikk og lobby, er en ny trend blant toppolitikerne i Norge. Den ene dagen er de folkets ledere, den neste dagen er de pengemaktens tjenere, og demokratiet sitter igjen med svarteper. Dette skiftet er tydelig i et historisk perspektiv. I etterkrigstiden var det et mindretall av politikerne som gikk til et annet yrke enn det de opprinnelig kom fra, når de forlot politikken, og for dem som skiftet beite, var tendensen at de gikk over til lederstillinger i det offentlige. Datidens politikerelite vekslet i liten grad inn sin politiske kapital i ledende stillinger i næringslivet eller i PR-bransjen. Dagens politikere er av et annet kaliber. Det store flertallet av dem som nå forlater politikereliten, kommer seg høyt opp i samfunnet, og mange blir også lobbyister for pengesterke interesser. Så kan man spørre seg om dette egentlig er et problem. Rune Gerhardsen sa følgende da han annonserte at han skulle jobbe i påvirkningsbransjen. «Jeg skal ikke selge nettverk, men kunnskap om politiske prosesser. Det står i lærebøkene i statsvitenskap, den er tilgjengelig for alle.» I samme intervju sa han også: «Jeg vil jo gjette på at det vil dukke opp interessenter fra både organisasjonslivet og det private næringslivet, når det blir kjent hva jeg kan tilby innen generell myndighetskontakt og kunnskap om hvordan man kan tilnærme seg ulike beslutningstakere.» Det ene av disse utsagnene kan ikke være riktig hvis det andre er det – og omvendt. Det er ikke lett å være salgsmann og samtidig snakke ned det man selger. Den økende personellflyten fra politikk til næringsliv kan på lengre sikt undergrave politikernes tillitsbaserte makt. Én ting er at folk gjør karriere i politikken, en annen sak er at stadig flere bruker politikken som et springbrett til attraktive jobber høyt oppe i den kommersielle sektoren. De selger sin politiske kapital til høystbydende, og flere ender opp i posisjoner der de fremmer andre interesser enn de gjorde tidligere, i sine folkevalgte verv. Det må være lov å skifte standpunkt, men overgangene styrker mistanken om at aktøren også har hatt egen vinning som formål for sitt virke, kanskje også som politiker. Allmenn stemmerett, storting, kommunestyre, fylkesting – alt dette er ment å balansere pengemaktens innflytelse over samfunnet. Stemmeseddelens makt skal være en tung motvekt til pengeseddelens makt, men folkestyret svekkes når folkestyrets ledere er til salgs til høystbydende. I tillegg til å stemme for forslagene fra Venstre fremmer vi et løst tilleggsforslag med hensikt om å kartlegge statsråders og statssekretærers tidligere oppdragsgivere der vedkommende har arbeidet for å fremme politiske eller næringsmessige interesser. Ordlyden er nesten identisk med det forslaget som i forrige periode ble støttet av Senterpartiet, SV, Venstre og Arbeiderpartiet. Hvis disse partiene i dag stemmer slik de gjorde ved forrige stortingsperiodes behandling, vil det i dag være flertall på Stortinget for å be regjeringen utarbeide en sånn type registreringsordning. Jeg håper dette kan få flertall i Stortinget i dag.