Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-05-31:
Det vil alltid være behov for å evaluere og komme tilbake til hva man har gjort. I min tid som medlem av forsvarskomiteen hadde man en oppfølgende drøfting etter innledning fra daværende forsvarsminister Løwer om erfaringer og såkalte «lessons learned», hva har vi lært i Kosovo. Det sier seg selv at Stortinget i tilknytning til både utenriks- og forsvarspolitiske redegjørelser og temaer må komme bredt tilbake til det, løpende. Jeg er også enig med representanten Rise i at vi alltid må se på blandingsforholdet mellom forebyggende arbeid og aktuelle militære operasjoner. Det er uten videre slik at det å sette ressursene inn i å forebygge konflikter, selv om det går mye penger med til det – Norge bruker mer enn mange andre land – likevel er billigere enn å bli engasjert i krig og konflikt hvis det først er nødvendig. Jeg tror alle NATO-land og alle FNs medlemsland tenker på samme måten her, men det fritar oss ikke for ansvaret for å gripe inn militært når det er nødvendig, og det var Stortingets vurdering i Kosovo-saken, som kjent. Den aktuelle saken som foreligger nå, er altså det smule sjokk som jeg ble forelagt kort etter tiltredelsen som forsvarsminister, at det var et tilleggsbehov på til sammen 2,1 milliarder kr for internasjonale operasjoner inneværende år, mot budsjettert rundt 860 mill. kr. Det er riktig at det nok var tatt høyde for at man måtte komme tilbake til annet halvår, men selv om man tok høyde for det, var beløpet ubegripelig stort i forhold til det jeg går ut fra både storting og for den saks skyld regjering hadde regnet med. Jeg ser selvsagt alvorlig på denne type undervurdering av utgifter i en slik størrelsesorden, og jeg har bedt om en full gjennomgang av saken med sikte på å hindre gjentakelse. Det er riktig, som representanten Width var inne på, at det er departementet og statsråden, for ikke å snakke om statsrådene – det er to i dette tilfellet, eller kanskje bare en – som har ansvaret, men det er for enkelt å si at her ligger løsningen i departementene alene. Det er de ytre etater under ethvert departement som sitter og legger sammen regninger – det er ikke departementene – og finner ut at summen er for stor i forhold til det man hadde tenkt, og så gjør man anskrik. Man burde ha gjort anskrik tidligere, også fra underliggende etater. Men vi går nå gjennom situasjonen i samarbeid med Forsvarets overkommando for å bedre rutinene og for å få helt klare ansvarsforhold i forbindelse med budsjettering og oppfølging av saker av denne karakter. Noen få ord om inntrykket fra foreløpige rapporter om dette. Økningen i budsjettbehovet skyldes ikke, etter det jeg har fått vite, nye kostnadselementer som var ukjent på planleggingstidspunktet. Økningen skyldtes at vesentlige faktorer og elementer ble utelatt fra budsjetteringen, både i mai og i september i fjor. Dette skjedde fordi faktorer som oppdrag, krav og forutsetninger ikke ble koblet mot den påvirkning det ville ha direkte på ressursbehovet. På grunn av manglende rutiner og press for å holde korte tidsfrister fikk denne mangelen passere upåaktet gjennom Forsvarets organisasjon til Forsvarsdepartementet. Manglene ved beslutningsgrunnlaget hadde i alt vesentlig sin årsak i følgende forhold – jeg tar dem kort og punktvis: lønnsbetingelser både under oppøving og i operasjonsområdetuforutsett behov for infrastruktur i operasjonsområdet og etablering av leirfasiliteter osv.materiellmessige konsekvenser av lengre oppøvingsperiode, fra en måned som tidligere, til tre månederantakelsene av at anskaffelser budsjettert for 1999 ville dekke det totale behovet og ikke bare nødvendig utstyr for deployeringantakelse av at hovedtyngden av materiell i SFOR ville tilfredsstille behov i KFORutelatelse av materiellbehov i forbindelse med oppøving undervurdering av de økonomiske konsekvensene i forbindelse med de krav som var satt til personellets sikkerhet Alt dette burde man ha visst noe mer om og tatt mer konsekvensen av på et tidligere tidspunkt, men det er de faktorer som er nevnt i de foreløpige rapporter. Følgende tiltak vil bli satt i gang for å hindre tilsvarende underbudsjettering i framtida: For det første etablering av rutiner som sikrer sammenheng mellom oppdrag og økonomi fra dag 1. For det andre prioritering av tilstrekkelig bemanning og kapasitet ved Forsvarets organisasjonsledd for budsjettering av internasjonale fredsoperasjoner. For det tredje utvikling av egnet budsjetterings- og oppfølgingssystem. Vi må vel føye til at det å være oberstløytnant og major ute i felten og ha ansvar for de operative krav som stilles der og da, ikke alltid samsvarer med en bokholders, enn si ministers behov for å ha orden i regnskapene og i budsjettene. Men denne sammenhengen må jo skapes, og det ansvaret påligger Forsvarets overkommando og underliggende etater, og det påligger departementet og meg et ansvar for å sørge for at de systemene kommer i orden fra dag 1, slik at vi unngår liknende situasjoner i framtida. Når det gjelder de momenter som er nevnt i tilknytning til Libanon og UNIFIL, skal jeg ikke forlenge debatten uten å vise til at utenriksministeren i egnet form vil komme tilbake til de spørsmålene. Det er hevet over tvil, tror jeg, at alle land i verden føler et ansvar for den situasjonen vi har i Midtøsten generelt og i tilknytning til den israelske tilbaketrekking fra Libanon. Dersom det kommer på bordet et akseptabelt mandat fra FNs side og et militært opplegg for hva FN-styrker konstruktivt kan bidra til i området, må vi se hva Norge eventuelt har av kapasitet for å bidra. Men det sier seg selv at det kommer til å være på et beskjedent nivå i forhold til de store engasjementer vi har i Kosovo, og delvis også enkelte mindre engasjementer andre steder. Og – det sier seg selv – det er ikke aktuelt å finansiere en slik eventuell innsats innenfor rammen av eksisterende operasjoner, eksisterende budsjetter. Det er noe som må tilleggsfinansieres, og det vil Stortinget i så fall få rik anledning til å komme tilbake til.