Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2007-12-18:
Jeg vil innlede med å få si at fra rundt 1950 og fram til 1990 førte Norge trolig verdens mest aktive kraftpolitikk. På hele 1960-, 1970- og 1980-tallet var det svært få andre land som bygde ut så mye ny vannkraftproduksjon som nettopp Norge. Selv i dag er altså Norge verdens sjette største produsent av fornybar vannkraft. Også da Norge som det første landet i Europa i 1990 vedtok å deregulere kraftmarkedet, ledet Norge an internasjonalt og banet vei for den nye tids kraftpolitikk basert på liberalisering og marked. Den omfattende dereguleringen av norsk kraftsektor i 1990 både var og forblir riktig, etter mitt syn, men dereguleringen av kraftsektoren har hatt en meget vesentlig svakhet ved seg, nemlig mangel på utbygging av ny kapasitet. Manglende kraftutbygging siden dereguleringen i 1990 i Norge har mange ulike forklaringer, som det tar for lang tid å komme inn på her nå, men Fremskrittspartiet har kontinuerlig i løpet av de siste 10–15 årene tatt til orde for en mer aktiv kraftpolitikk. Fremskrittspartiet har stadig påpekt behovet for ny kraftutbygging i Norge, men dessverre uten å ha fått gehør fra de andre partiene på Stortinget for dette syn. Fraværet av en aktiv kraftpolitikk etter dereguleringen i 1990 har resultert i en stadig større ubalanse mellom kraftforbruk og kraftproduksjon. Dette har gitt en strammere kraftbalanse og en betydelig svekket forsyningssikkerhet. Resultatet av 10–15 år med slumrende norsk kraftpolitikk ser vi klart i dag, for i dag er Norge ikke lenger selvforsynt med strøm selv i et såkalt normalår for nedbør, men landet er altså blitt helt avhengig av å importere strøm fra utlandet. Det er også slik at i hele sju av de elleve siste årene har Norge vært nettoimportør av strøm fra danske og svenske kull- og kjernekraftverk. Det norske kraftforbruket har økt med hele 20 TWh i 15-årsperioden fra 1990 til 2005, fra ca. 106 TWh i 1990 til 126 TWh i 2005, mens utbyggingen av ny kapasitet bare har vært på rundt 4–5 TWh i samme periode. Skulle kraftutbyggingen holdt tritt med økningen i kraftforbruket, måtte vi ha bygd ut rundt 30 nye Alta-kraftverk i løpet av de siste 15 årene, mens vi altså bare har bygd ut kapasitet tilsvarende sju–åtte Alta-kraftverk. Det norske kraftunderskuddet blir også vanskeligere å håndtere fordi kraftforbruket har økt ulikt i regionene. Dermed er sentralnettets betydning blitt stadig viktigere for kraftflyten fra regioner med kraftoverskudd til regioner med kraftunderskudd. Fremskrittspartiet mener det er viktig med et meget godt utbygd sentralnett, regionalnett og lokalnett for distribusjon av elektrisk energi i Norge, men rent systemmessig – og det er mye av poenget med forslaget her – er det en klar fordel med best mulig regional kraftbalanse, for å slippe unødvendig store transportvolum av strøm over lange avstander mellom regionene. I dag er leveringssikkerhet for elektrisk energi en svært kritisk infrastruktur i vårt moderne samfunn. Det moderne samfunn er blitt svært sårbart for selv korte perioder med avbrudd i strømforsyningen. Samtidig er også toleransen for strømavbrudd i dag blitt svært lav, både i næringsliv og hos private husholdninger. Avslutningsvis vil Fremskrittspartiet si at det er uheldig at Norge som en av verdens største energinasjoner kanskje skal forbli avhengig av å måtte være permanent importør av atom- og kullkraft for framtiden. Derfor ønsker altså Fremskrittspartiet en ny norsk kraftpolitikk som tillater ny vannkraftutbygging i Norge i en skala som ikke bare gjør landet selvforsynt i et normalår, men som også er robust nok til å takle år med lite nedbør. Jeg ønsker med dette å ta opp det forslaget som Fremskrittspartiet er medforslagsstiller til.