John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-12-12:
Vi kan vel alle være enige om at det har vært en til dels sterk turbulens rundt behandlingen av statsbudsjettet i Stortinget denne høsten, en turbulens som neppe har styrket det politiske miljøets anseelse. Jeg finner grunn til å takke sosialkomiteens medlemmer for en ryddig og konstruktiv budsjettbehandling. Sosial- og trygdebudsjettet er på til sammen ca. 230 milliarder kr, en økning på ca. 35 milliarder kr i forhold til 2001. Av disse enorme summene, som utgjør ca. en tredjedel av hele statsbudsjettet, har det kun vært mulig innen rammen for fagkomiteen å flytte på ca. 34 mill. kr. Behandlingen av tallbudsjettene i fagkomiteen er etter min mening en ren farse og en desavuering av fagkomiteens kompetanse. Meningsløst synes jeg også det er at komiteene mottar et betydelig antall høringer etter at de enkelte politiske partiene i finansinnstillingen har det meste av sin politikk og sine tallbudsjetter på plass. Dette er etter mitt skjønn ikke mindre enn å holde brukerorganisasjonene for narr. Men jeg ser også en positiv side ved å behandle statsbudsjettet på denne måten, nemlig muligheten for partiene til å lage politikk – tenke langsiktig, legge føringer for fremtidens politikk og danne flertallsmerknader og fremme forslag som går på fremtidig struktur, som vil være bindende for regjeringene på noe lengre sikt enn tidsintervallet for et statsbudsjett. I den foreliggende innstilling fra sosialkomiteen har det lyktes et flertall av partiene – Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet – å få til svært mange flertallsvedtak om fremtidig struktur på ulike områder som vil få stor betydning i tiden som kommer. Manglende interesse fra regjeringspartiene til et konstruktivt samarbeid med Fremskrittspartiet i sosialkomiteen, men en desto mer positiv vilje fra Arbeiderpartiet til samarbeid, gjenspeiles i den foreliggende innstilling og understreker at det er opposisjonen som setter sitt politiske preg på den foreliggende innstilling. Riktignok er det Fremskrittspartiet og regjeringspartiene som har innstillingen på rammene, men pengeflyttingen er for vekslepenger å regne. Fremskrittspartiet betrakter helse og omsorg samt tilrettelegging for inkludering av de funksjonshemmede i samfunnet som de viktigste offentlige oppgaver som skal prioriteres fra samfunnets side. Partiet registrerer med tilfredshet at en betydelig del av Fremskrittspartiets helsepolitiske målsetting har fått gjennomslag de seneste år. Jeg nevner i denne forbindelse fritt sykehusvalg, innsatsbasert finansiering, pasientrettighetslov og ikke minst den største politiske reformen i Norges historie, ansvarsreformen med statlig enhetlig ansvar for sykehusene, som trår i kraft neste år. Fremskrittspartiet vil fortsatt medvirke til nytenkning innen helsepolitikken og eldreomsorgen, slik at Norge til enhver tid har et kvalitativt behandlings- og omsorgstilbud til sine borgere på linje med det beste i verden. Skal vi i fremtiden nå disse høyverdige målene, må det nå satses mer på medisinsk forskning enn det den foreliggende budsjettinnstilling legger opp til. Den nye gen- og bioteknologien som nå er på full fremmarsj i hele verden, vil sannsynligvis i løpet av relativt kort tid revolusjonere den medisinsk-tekniske utviklingen på mange felt, og det er rimelig optimisme med hensyn til at denne teknologien både kan forebygge og fremfor alt helbrede en rekke alvorlige, dødelige sykdommer som menneskeheten i dag sliter med. Jeg er imidlertid svært bekymret for den restriktive holdning til denne teknologien som det legges opp til fra den nye regjeringen i Sem-erklæringen. Vi må ikke få en norsk lovgivning på dette området som utelukker norske forskningsmiljøer og norske klinikere fra å delta i utviklingen av denne behandlingsteknologien på internasjonalt høyt nivå til beste også for norske borgere. Jeg vil anbefale helseministeren og Kristelig Folkeparti å lytte til partiets søsterparti i Sverige, som har en langt mer positiv tilnærming til denne teknologien enn hva Kristelig Folkeparti synes å ha her i Norge. Selvfølgelig skal vi være oppmerksom på de etiske sidene ved denne teknologien, men vi må ha en tilnærming som i utgangspunktet er positiv og ikke forutinntatt negativ, om vi skal komme til målet, til beste for våre fremtidige pasienter. Det må imidlertid aldri bli tillatt å bruke denne teknologien til sortering av mennesker eller til å endre arvestoffet. Dette er da også i dag forbudt i hele den vestlig verden. Det har vært mye diskusjon rundt hvilke av de to ulike budsjettforslagene, fra henholdsvis Stoltenberg-regjeringen og Bondevik-regjeringen, som har den beste sosiale profil for å bekjempe fattigdom. Det er for enkelt å tro at man kan bekjempe fattigdommen i Norge ved bare å øke de statlige overføringene. Problemet er komplekst og involverer både skatter og avgifter, tilgjengelighet til arbeidsmarkedet og tilrettelegging for næringslivet for å skape flere arbeidsplasser. Bedre oppfølging av arbeidslinjen med utgangspunkt i Sandman-utredningen er viktig. Positiv utnyttelse av restarbeidsevnen gir bedre livskvalitet for de fleste. Fremskrittspartiets alternative budsjett med en betydelig reduksjon av avgifter som rammer alle, og likeledes en kraftig reduksjon av skattene for lavinntektene, ville ha en langt bedre sosial profil enn både regjeringspartienes og Stoltenberg-regjeringens budsjett. Det er for øvrig min mening at flere av de strukturforslag som ligger i sosialkomiteens innstilling, og som har et flertall bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet bak seg, samlet har en bedre sosial profil enn regjeringspartienes forslag. Jeg viser her særlig til flertallsforslagene om at det skal brukes 70 mill. kr til økt barnetillegg for sosialklienter. Jeg håper dette betyr en varig endring av Arbeiderpartiets helse- og sosialpolitikk. Et eksempel på en annen gledelig snuoperasjon fra Arbeiderpartiets side er flertallsmerknaden og forslaget om at grunnbeløpet i folketrygden skal reguleres minst på linje med den vanlige lønns- og prisutviklingen fra førstkommende trygdeoppgjør. Dette har Fremskrittspartiet i årevis stått alene om å mene. Den største helsepolitiske reform noen gang i landets historie som skal gjennomføres i 2002, nemlig sykehusreformen – eller ansvarsreformen, som jeg ønsker å kalle den – med statlig enhetlig ansvar og finansiering av spesialisthelsetjenesten, er vi alle spente på. Jeg er glad for at den nåværende regjering med helseminister Dagfinn Høybråten i spissen har lovet at reformen i henhold til Odelstingets intensjoner skal gjennomføres fra januar 2002. Fremskrittspartiet kan love støtte til Regjeringen fullt ut for å gjennomføre reformen i henhold til de intensjonene som lå i odelstingsbehandlingen av saken. Så langt som jeg har kjennskap til, er imidlertid det foreliggende budsjettforslag når det gjelder bevilgning til de regionale helseforetakene, ikke tilstrekkelig, og vi kan risikere at man starter reformen med en samlet underdekning i foretakene på kanskje så mye som 1,5 milliarder kr. Dette er ikke bra, og dette må vi komme tilbake til i revidert nasjonalbudsjett. I revidert nasjonalbudsjett neste år må staten også være forberedt på å dekke alle driftsunderskudd ved de offentlige sykehusene som regnskapsmessig kan tilbakeføres til økt pasientbehandling i 2001. Dette er det heller ikke tatt høyde for i den foreliggende budsjettinnstillingen. Når jeg ønsker og foretrekker å bruke benevnelsen ansvarsreformen på sykehusreformen, er det for å poengtere hvilket ansvar vi i Stortinget får i forhold til fremtidig drift av våre sykehus. Selv om Fremskrittspartiet alltid har ment at ressursene til helsevesenet var Stortingets eneansvar, vil dette ansvaret nå i langt større grad måtte bli synliggjort i Stortinget nettopp i forbindelse med behandlingen av statsbudsjettene. Verken Stortingets flertall eller helseministeren kan lenger skyve ansvaret over på andre når syke mennesker ikke får behandling til rett tid i vårt eget land. Jeg har fortsatt et sterkt behov for å minne helseministeren om de to store mangler vi fortsatt har, i kreftomsorgen og psykiatrien. Disse to av Stortinget vedtatte opptrappingsplaner er ikke i rute i forhold til behovet, og planene må revurderes så fort som mulig. Jeg er glad for at det er tverrpolitisk enighet i den foreliggende innstilling om at eldresatsingen skal fortsette inntil behovet for sykehjemsplasser er dekket. Det er både beklagelig og litt av et paradoks at etter at vi nå har brukt 26 milliarder kr på eldresatsingen og reformen har gått over tre og et halvt år, så har vi i dag dårligere sykehjemsdekning enn det vi hadde da reformen startet. Altså: Etter denne store satsingen har vi et dårligere omsorgstilbud til de mest pleietrengende av våre eldre syke. Dette må både regjeringene og ikke minst de enkelte kommuner ta det fulle og hele ansvaret for. To tidligere regjeringer har ikke fulgt opp reformen og påsett at sykehjemsplasser blir prioritert i kommunene, som økonomisk har spekulert i å satse på omsorgsboliger fordi det gir ren profitt og nærmest ingen utgifter for kommunene. Jeg registrerer med tilfredshet at det nå endelig synes å være tverrpolitisk enighet om at helsevesenet i større grad skal ha hovedansvaret for behandlingen av de narkomane. Dette må følges opp lovmessig ved å overføre behandlingsansvaret til helselovgivningen. Det er imidlertid fortsatt en lang vei å gå før de narkomane også blir respektert og verdsatt som andre syke mennesker. Aldri har vi sett så mye misbruk av narkotika over hele landet som i våre dager. Vi ligger på verdenstoppen når det gjelder overdosedødsfall, og det er ikke lenger bare de store byene som har et betydelig antall sprøytenarkomane. Det er grunn til å sette spørsmålstegn ved om den narkotikapolitikk som har vært ført i dette landet, er forfeilet, og jeg skulle ønske at det kunne bli politisk enighet om å oppnevne en narkotikakommisjon for å gå gjennom hele vår narkotikapolitikk og vår lovgivning med tanke på endringer og forbedringer. Skal narkomani fortsatt være en forbudt sykdom i Norge i 2001? Samlet sett mener jeg at Fremskrittspartiet på helse- og sosialområdet har kommet godt ut av denne budsjettbehandlingen. Vi har fått gratis medisin på blå resept for pensjonister og uføretrygdede. Vi har fått redusert egenandelstaket. Vi har fått økt den innsatsbaserte finansieringen med 5 pst. Vi har forhandlet oss til en mindre økning i opptreningsinstitusjonenes kurpengesats. Vi har fått midler til klinisk å utføre en lovende terapeutisk hiv-vaksine. Vi har fått øket bevilgningen til pensjonistorganisasjonene og organisasjonene for de funksjonshemmede. Og ikke minst har vi fått gjennomslag, takket være Arbeiderpartiet, for at det nå skal bli slutt på underreguleringen av G, og at denne reguleringen skal skje minst på linje med lønns- og prisutviklingen. Dette vil være en stor hjelp for alle som mottar statlige overføringer av ulike former for trygd og pensjon, og vil således være en viktig faktor i bekjempelse av fattigdom i Norge. Og så en inderlig henstilling til Regjeringen: Opptreningsinstitusjonene sliter med særdeles dårlig økonomi. Vi kan risikere i 2002, om dette budsjettet blir endelig, at flere må legge inn årene og slutte. Opptreningsinstitusjonene er kanskje de viktigste institusjonene som driver rehabilitering, jeg holdt på å si på et normalt nivå, og de dekker faktisk mer enn halvparten av den rehabilitering som gis i dette landet, og da må Stortinget og Regjeringen se sitt ansvar og sørge for at disse institusjonene får en forutsigbar økonomi som det er mulig å drive med fra år til år, slik at man ikke må leve i denne redselen for hvert eneste statsbudsjett som kommer. Hvordan skal det gå neste år? Vil jeg overleve – vil jeg ikke overleve? Her må det komme en annen finansieringsform enn den vi har i dag, som må være forutsigbar, og som inkluderer opptreningsinstitusjonene i det hele og fulle helsevesen, slik at vi ikke har en særbehandling av disse institusjonene i forhold til all annen rehabilitering. Til slutt tar jeg opp de forslag fra Fremskrittspartiet som er inntatt i innstillingen.