Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2006-03-14:
Det kunne ha vært fristende å kommentere den siste runden mellom Høyre og Fremskrittspartiet og mulig – jeg tror jeg får understreke mulig – framtidig regjeringssamarbeid. Det hørtes jo ikke så veldig lystelig ut, må jeg si, i det replikkordskiftet som akkurat ble avsluttet. At vi fra Kristelig Folkepartis side ikke støtter det framsatte forslaget, er vel ingen overraskelse. Men jeg må vel også si at for en som da er midlertidig samferdselspolitisk talsmann, med opprinnelig sete i finanskomiteen, har det også vært interessant å høre hvor mange milliarder som har rent ut i løfter allerede i den korte tiden vi har debattert saken. Så får jeg heller ønske storfraksjonen til Arbeiderpartiet lykke til med å snekre et statsbudsjett, som saksordføreren var inne på i sitt innlegg. Det kan vel hende at Regjeringen som kollegium har en større utfordring enn storfraksjonen har i så måte. Kristelig Folkeparti – og jeg vil si mange med oss – ser at de forslagene som ligger her, vil gjøre det tilnærmet umulig å gjennomføre Nasjonal transportplans handlingsprogram for den perioden som ligger foran oss. Flere store prosjekter i Norge vil i realiteten stå i fare dersom forslaget i det framlagte dokumentet skulle bli vedtatt. Det er ikke til å komme fra at det er stor forskjell når en hører på Fremskrittspartiets talspersoner når det gjelder samferdsel i denne sal, og de som tar ansvar rundt omkring i Kommune-Norge. I den byen vi er, er det jo på tale å få Oslopakke 3, hvor, så vidt jeg har oppfattet, Fremskrittspartiets samferdselsbyråd Peter N. Myhre er helt klar for å sette opp ytterligere en ny bomstasjon i denne byen for å sørge for at man får tilstrekkelig antall kroner inn for å realisere nødvendige veiprosjekter, og i tillegg prosjekter innen kollektivtrafikken. Kristelig Folkepartis hovedmål med transportpolitikken er å utvikle et sikkert, miljøvennlig og effektivt transportsystem. Der bompenger muliggjør igangsetting og realisering av gode, nødvendige samferdselsprosjekter, er vi derfor heller ikke prinsipielt imot det. Vi ønsker imidlertid å legge vekt på at det er lokalt initiativ og lokale vedtak som bør være hovedgrunnlaget for et vedtak i denne sal om bompengeprosjekter. I slike saker må kommune- og fylkespolitikerne vurdere prosjektet, gjøre sine vedtak, og dermed anbefale Stortinget det de mener er et riktig vedtak. Altså: Prosjektene skal ha sterk lokal forankring. Slik ønsker vi at det fortsatt skal være. Stortinget bør ikke påtvinge noen bompengeordninger. Bompenger skal ikke framstå som en ekstra statlig avgift. Jeg viser i denne sammenheng til den forrige samferdselskomiteens flertallsmerknader i innstillingen til Nasjonal transportplan. Jeg mener at følgende merknad står seg godt fortsatt: «Fleirtalet i komiteen, alle unnateke medlemene fra Framstegspartiet, har merka seg auka interesse for å setja i gang bompengeprosjekt over heile landet. Fleirtalet har likevel merka seg at graden av bompengefinansiering av infrastruktur varierer sterkt frå fylke til fylke og frå region til region.Fleirtallet ber Regjeringa fylgja nøye med slik at ikkje einskilde strekningar vert så dyre å passera for både privatpersonar og næringslivet at det vert ein hemsko for næringsutvikling og busetnad.Flertallet mener at bompengeprosjekter fortsatt skal baseres på tilslutning fra lokale myndigheter.» Med andre ord: De fylkeskommunale prioriteringer som gjøres ved utarbeidelse av handlingsprogrammene, vil bestemme omfanget av bompenger på det øvrige riksveinettet. Jeg har merket meg at Fremskrittspartiet i innstillingen skriver følgende: «Disse medlemmer mener at det politiske flertallet bevisst ønsker å bruke bilistene som en melkeku for staten, og at den politiske viljen til å satse innenfor samferdselsområdet ikke er noe annet enn politiske floskler.» Det er vel en retorikk jeg i stor grad har møtt først og fremst i skolevalgsdebatter. Og det kan være grunn til å referere fra en lederartikkel i en herværende middagsavis: «Det» – partiet –«kan velge det populære standpunkt, og gå mot det upopulære, uten å måtte forsvare helheten i sin politikk. Det kan appellere til alle som trenger mer offentlig støtte, samtidig som det kan love skatte- og avgiftslette til andre. Selv om det ikke går i hop, rent økonomisk, er det virkningsfullt.» Det er vel i grunnen utfordringen for de øvrige partier i denne sal.