Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2010-06-08:
Jeg har fulgt debatten og sett forslaget, selvsagt. Jeg ser at forslagsstillerne mener at dette best kunne løses innenfor det som kan kalles for den private sfæren. Det som er å si om det selv om det høres tilforlatelig ut, er at det fortsatt helt åpenbart og klart er en veldig stor forskjell på hvordan kvinner og menn lever sine liv, spesielt når de får barn. Det vet vi. Kvinnene jobber mer deltid, de tjener mindre, de passer barna mer. Tilsvarende jobber menn mer, og tar bare 20 pst. av den samlede foreldrepermisjonen. Derfor vil jeg si det slik at enten er dette på sett og vis et uttrykk for en form for naivitet – det tror jeg egentlig ikke – eller, og det tror jeg mer, det er uttrykk for en ideologi. Og jeg vil si – med adresse ikke til Høyre, men til Fremskrittspartiet – at det nok er et uttrykk for at Fremskrittspartiet ikke mener at likestilling mellom kjønnene er så veldig viktig, slik som deres politiske praksis har vært gjennom de siste 10–15 årene. Det er sagt av andre, men jeg vil også si at jeg synes det er litt beklagelig og litt oppsiktsvekkende at Høyre nå går på det samme sporet, og vil fjerne fedrekvoten. Nå er det riktignok slik at Høyre veldig sjelden har vært i front når det gjelder disse spørsmålene, men har i de fleste tilfellene kommet etter, sakte, men sikkert. Så også i dette spørsmålet. Vi kan minne hverandre om at i 1993 stemte Høyre imot at kvoten skulle innføres, men har altså endret oppfatning etter hvert. Hva er forklaringen på det? Så sent som i januar i år sa Høyres leder og parlamentariske leder, Erna Solberg, at Høyre «har innrømmet at av og til trenger samfunnet slike reguleringer for å snu holdninger som at mennene oppfattes som mindre ambisiøse i jobben om de tar ut foreldreperm, og at det forventes at kvinnene tar ut permisjonen». Nå er altså denne linjen forlatt av Høyre, og Høyre er enig med Fremskrittspartiet i at fedrekvoten bør avskaffes fordi holdningene hos menn er endret, og alle menn vil nå velge å være hjemme, uten at staten bestemmer hvordan den enkelte familie skal organisere privatlivet sitt. Det høres, som jeg allerede har sagt, kanskje litt tilforlatelig ut. Men hvis det prinsippet skulle overføres på andre områder, ville vi se at dette resonnementet rett og slett ikke holder; hvis Stortinget f.eks. skulle tenke slik innenfor arbeidslivet at nå har arbeidslivet utviklet seg så langt og arbeidsgiverne fått en så positiv holdning til arbeidsmiljøloven at vi kunne svekke den på mange områder, fordi den ikke trengs. Det er ikke å trekke resonnementet for langt, fordi det er balansen mellom den private sfære og egne rettigheter og statens behov for å regulere samfunnet på en fornuftig måte for at vi skal få til en positiv utvikling, som denne saken på mange måter egentlig handler om. Jeg vil til slutt si at når Arbeiderpartiet har arbeidet så intenst med disse spørsmålene, både når det gjelder likestillingsutvikling og foreldrepermisjon, nå gjennom veldig mange år, er det en blanding av to ting. Det er et uttrykk for at dette mener vi er det som skaper den individuelle friheten, men det er også et uttrykk for en pragmatisme, som jeg ikke forstår at høyrepartiene i denne forsamling ikke er med på. Hva handler det om? Jo, at dette har gitt en utrolig økonomisk suksess for samfunnet, for uten kvinnene i arbeid – basert på disse ordningene og flere til – hadde vi ikke hatt grunnlag for den økonomiske veksten vi har hatt. Avkastningen på kapital hadde blitt betydelig dårligere gjennom de senere årene. At høyrepartiene ikke ser det som et viktig element for hvordan samfunnet organiseres, forstår jeg rett og slett ikke. Derfor er en videreføring av denne ordningen også av stor betydning.