Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2011-05-03:
La meg først takke representanten Haugli for å ha reist denne interpellasjonen og utenriksministeren for svaret. Problemstillingen er krevende. FNs hjelpeorganisasjon for palestinske flyktninger i Midtøsten har et stort behov for reform, men organisasjonen klarer ikke helt å møte dette behovet innenfor det mandatet den er gitt, og ikke minst innenfor de politiske rammebetingelser den opererer innenfor i Midtøsten. UNRWA har gjennom 62 år hatt en viktig rolle for palestinske flyktninger både i Jordan, i Libanon, i Syria og i de palestinske områdene på Vestbredden og i Gaza. Hjelpeorganisasjonen har levert grunnleggende sosiale tjenester, som utdanning, helsetjenester og nødhjelp. Om lag 30 000 personer er nå ansatt for å levere disse tjenestene, og nesten alle er selv palestinske flyktninger. Men mandatet og strategien har samtidig bidratt til å binde mange palestinere til flyktningvilkår og hindre at de blir integrert og selvhjulpne. Fra Kristelig Folkepartis side ser vi verdien av UNRWAs rolle som sosialt sikkerhetsnett for en utsatt befolkningsgruppe. Utdanning og helse er grunnleggende behov, og sysselsettingseffekten virker sosialt stabiliserende. Store bidragsytere som USA legger også vekt på dette. Også Israels myndigheter har bekreftet sin støtte til UNRWA tross bekymringer for problemer knyttet til politisering av organisasjonen, som representanten Høglund også nevnte. Når vi fra Kristelig Folkepartis side understreker reformbehovet, er det ikke for å underslå at mye godt arbeid gjøres. La meg gi to konkrete eksempler: UNRWA har bidratt til å styrke kunnskapen om menneskerettigheter, bl.a. gjennom norskstøttet undervisning om dette i grunnskolen. At Hamas har vært så kritisk til å inkludere undervisning om holocaust, nazistenes folkemord mot jødene, er beklagelig og reflekterer deres forsøk på å fornekte faktum for å hindre sympati med jødenes skjebne. Og: UNRWAs sommerleirer har de siste årene vunnet stor oppslutning blant ungdom i Gaza. De oppfattes faktisk som farlige konkurrenter til sommerarrangementene til Hamas, som snarere fremmer indoktrinering, hat og voldsbruk. UNRWA har arbeidet med en organisasjonsreform siden 2007. Forvaltningskapasiteten er noe forbedret, men UNRWAs begrensede evne til reform og effektivisering forblir et problem. Det har flere årsaker. En av dem er organisasjonens mandat. Det er knyttet til palestinske flyktningers rett til å returnere på en slik måte at de bindes til varig flyktningstatus i påvente av en forhandlingsløsning på Midtøsten-konflikten. Jeg er helt enig med utenriksministeren i at det er den forhandlingsløsningen som må ligge i bunnen for at man også skal kunne løse de store sosiale problemene som er knyttet til flyktningenes situasjon. Men man må også stille spørsmål om hva slags grep som kan gjøres for å møte disse sosiale behovene, og ikke bare tenke på hva som rent politisk er taktisk tjenlig for å ivareta palestinernes politiske rettigheter og behov. De omkringliggende araberlandene har også andre grunner til å sementere palestinernes preg av permanente flyktninger. Det har vanskeliggjort deres muligheter til å skape seg en framtid som integrert del av de vertssamfunn hvor de har levd gjennom mer enn et halvt århundre. Kontrasten til hvordan FNs land generelt er bedt om å behandle og integrere flyktninger fra politiske konfliktområder, er tankevekkende og relevant. Med den definisjonen som benyttes, øker antallet UNRWA-registrerte flyktninger stadig. Samtidig er organisasjonens inntektsgrunnlag sviktende, fordi det er ekstremt avhengig av frivillige bidrag. Til nå har de vestlige land ikke klart å få oljerike arabiske land til å ta det nødvendige medansvar. Spriket mellom økende antall mottakere og de faktiske budsjetter må adresseres. Noen foreslår behovsprøving eller en form for begrenset egenandelsfinansiering av UNRWAs tjenester for å konsentrere innsatsen mer om dem som trenger den mest, slik at den humanitære bistandseffekten blir størst mulig. Det er relevante forslag. Det er også påvist at den hjelp UNRWA gir i gjennomsnitt til hver palestinsk flyktning, er langt høyere enn de bidrag som UNHCR gir per flyktning i andre konfliktområder. Jeg synes det ville være interessant om utenriksministeren kunne reflektere over spørsmålene: Bør UNRWA velge å behovsprøve eller egenandelsfinansiere i noen grad sine tjenester for å kunne styrke hjelpen til dem som har de største behovene? Og bør Norge styrke sin bistand, slik at palestinske flyktninger får rettigheter og muligheter til integrering i de vertssamfunn som de har levd i gjennom mange tiår, ut fra sosiale og humanitære grunner? Eller skal vi utelukkende lene oss på de politisk-taktiske hensyn som åpenbart er til stede, men som gjør at mennesker får dårligere levevilkår?