Torkil Åmland (Fremskrittspartiet), 2013-02-14:
Først av alt vil også jeg få takke utenriksministeren for en grundig, god og interessant redegjørelse om norsk utenrikspolitikk. Vi lever i en verden med raske endringer og der utviklingen fort kan ta uventede retninger. Det har vi nettopp sett i Mali og i Algerie, med hendelsen der. Det er derfor en krevende oppgave å skulle tolke og forstå det som skjer, og å legge gode strategier for å ivareta Norges interesser i en verden som er i rask endring. Dette er samtidig en god anledning til å ta opp noen litt prinsipielle spørsmål rundt norsk utenrikspolitikk og retningen på den. Siden den kalde krigen tok slutt rundt 1990, har vi sett en klar dreining i norsk utenrikspolitikk, bort fra – la oss si – den klassiske realistisk baserte politikken, der sikkerhet var kjernen i utenrikspolitikken, og over til en politikk der idealisme og globale utfordringer fikk en mye større plass, og nesten ble kjernefokuset. Engasjementspolitikken, der Norge skulle spille en global rolle innen fred, utvikling og miljø, var en sentral del av dette. Denne form for politikk utvikler seg ofte. Den kan man for så vidt føre i perioder med lav spenning, og der det også er en viss stabilitet og forutsigbarhet. Da kan den ha en viss berettigelse. Men når tidene skifter fort, når usikkerheten øker – og spenningen kanskje også øker – er dette en risikabel politikk, fordi den fort neglisjerer det mest grunnleggende i utenrikspolitikken, nemlig sikkerhet, nasjonale interesser og våre egne nærområder. Hvis situasjonen utvikler seg i en mer krevende retning og man fortsetter med en idealistisk politikk, er det en ganske risikabel måte å drive utenrikspolitikk på. Da kan en fort bevege seg over fra idealisme til en mer utopisk politikk, der en mister kontakten med den virkeligheten som bygger seg opp rundt en. Akkurat dette har vi vel fra vår egen historie smertelig fått erfare kan få ganske katastrofale konsekvenser. Derfor synes jeg det er positive trekk i redegjørelsen fra utenriksministeren. Det er en dreining over til en mer realistisk tilnærming som et grunnleggende prinsipp for utenrikspolitikken, der nærområder, sikkerhet og forsvarspolitikk også får en større plass i utenrikspolitikken. Dette betyr nok også at man i framtiden må ha et enda – la oss si – mer kritisk blikk på en del av den idealistiske politikken, den engasjementspolitikken, som føres. Det er ikke sikkert vi klarer å drive med alt man her ønsker å gjøre, at det kan bli tøffere prioriteringer med hensyn til hva som er viktig, og hva som ikke er så viktig å gjøre når det gjelder en del av de globale utfordringene og hvilken rolle Norge kan spille. Over Midtøsten og Nord-Afrika skyller det nå en bølge av revolusjoner. I denne bølgen er det mange ulike retninger og grupperinger, noen av dem gjerne mer ekstreme og totalitære enn de regimene de har vært med på å kjempe imot. Disse landene har liten eller ingen erfaring med demokrati, med rettsstat og med frihet. Vår egen europeiske historie forteller oss at revolusjoner er sårbare og ustabile hendelser som fort kan ta en annen retning enn det som var tenkt – de kan komme ut av kontroll og ende i regimer atskillig verre enn de regimene de var innrettet på å styrte. Det vi ser i Midtøsten i dag, gir grunn til en viss bekymring og pessimisme. Jeg tror det er en lang vei å gå før mange av disse landene har bygget stabile demokratier. Faren er at denne situasjonen kan destabilisere hele regionen og skape en mer eksplosiv situasjon. I Nord-Afrika har vi også problemer med svake og ustabile stater som gir terrorgrupper og ekstrembevegelser stort handlingsrom innenfor en del av sine områder. Blant annet var terroren som vi så i Algerie, en konsekvens av dette. Et av de spørsmålene som ikke ble tatt opp i redegjørelsen, er forholdet til Iran. Iran er en veldig viktig aktør i regionen, med den ekstremisme som spres derfra, og også når det gjelder den israelsk-palestinske konflikten. Jeg ble litt forundret da jeg hørte representanten Snorre Serigstad Valen snakke om at de palestinske rakettene fra Hamas osv. nesten kan forklares ut fra fravær av politiske løsninger. Da må vi nesten minne om at Hamas har torpedert Oslo-avtalen, har sagt nei til anerkjennelse av Israel, har sagt nei til de avtalene som allerede er inngått, og ikke har villet ta avstand fra bruk av terror som virkemiddel. Alt dette er i strid med folkeretten. Jeg er veldig glad for at utenriksministeren i denne saken har vært veldig tydelig på at Israel er i sin fulle rett til å forsvare seg – ut fra den selvforsvarsretten som ligger i folkeretten og i FN-pakten.