Freddy André Øvstegård (Sosialistisk Venstreparti), 2020-02-04:
Jeg vil starte der foregående taler slapp: Er det én ting vi alle er enige om at trygdeskandalen handler om, så er det tilliten til både storting, regjering og forvaltning – ja, til myndighetene i det hele tatt – og det er klart at den tilliten har fått seg en alvorlig trøkk med denne saken. Derfor har også kontrollkomiteen på Stortinget vært opptatt av at vår behandling, den opprydningen som skal skje, og den granskingen som foregår fra granskingsutvalgets side, også skal handle om å gjenopprette tilliten mellom befolkningen og myndighetene, som har sviktet – med så drastiske konsekvenser for i hvert fall 75 mennesker, som urettmessig har blitt fengslet og dømt. Vi gjenoppretter ikke tillit til systemet vårt ved å holde informasjon tilbake. Vi gjenoppretter ikke tillit til storting og regjering ved at kontrollkomiteen ikke får svar på alle de spørsmålene vi stiller, også i to enstemmige brev fra komiteen. Tvert imot har linja vært, fra flere av oss, at denne saken skal føre fram til at den hele og fulle sannheten blir avdekket, at hver stein skal snus. Men akkurat denne steinen skal ikke snus, tydeligvis, og det er egentlig urovekkende, for det gir et inntrykk der ute – for dem som følger med på dette, for dem som ønsker at tilliten skal bli gjenopprettet – av at man ikke faktisk søker full åpenhet og får fram den hele og fulle sannheten. Jeg er enig i det komitélederen sa om at dette er unødvendig. Vi skulle ikke måtte behandle dette i plenum. Jeg reagerer på den begrunnelsen som posisjonspartiet Høyre, og også Fremskrittspartiet, har gitt fra talerstolen nå for at de ikke ønsker å støtte dette forslaget. Vi får høre fra representantene Svein Harberg og Solveig Horne at all informasjon er gitt, og at vi ikke trenger noe mer informasjon nå. Hvorfor sier man det? Jo, fordi statsråden har sagt det. Det kan godt være at statsråden mener det, men det kan ikke Stortinget vite. Vi kan ikke ta det for god fisk, for det er vi som skal beslutte hva som er all relevant informasjon i en slik sak. Og vi kan ikke vite om det møtedokumentet vi snakker om, er relevant, for vi har ikke sett det. Om det så viser seg å være helt irrelevant for saken, er det greit. Da har vi fått det avklart, da kan vi gå videre, og så slipper vi denne usikkerheten – som dreier seg om og går rett inn i kjernen av kontrollfunksjonen på Stortinget og ikke minst også forholdet mellom storting og regjering. Det andre problemet med begrunnelsen fra – hittil – Høyre og Fremskrittspartiet i salen er mangelen på en prinsipiell vurdering, for dette dreier seg om hvorvidt Stortinget skal kunne fatte informerte beslutninger. Når altså en enstemmig komité – to ganger – mener at dette kan være relevant, at dette må vi få se, burde man ikke slå seg til ro med at statsråden er uenig. Det prinsipielle i saken er også tuftet på en sedvane, en praksis, som ble etablert bl.a. i saken om omorganisering av Statistisk sentralbyrå. Den gang ble et slikt møtedokument unntatt offentlighet etter offentlighetsloven § 14 første ledd. På spørsmål – også den gang fra en avis – og overfor kontrollkomiteen på Stortinget ble det hevdet at det ikke forelå noe referat. Den gang kom Sivilombudsmannen fram til at et dokument som er unntatt offentlighet etter den paragrafen, er å anse som et møtedokument, og resultatet av saken ble at kontrollkomiteen fikk innsyn i det. Det er viktig å huske den praksisen, for det er mange likheter med den saken vi diskuterer i dag. For det første er det samme paragraf i offentlighetsloven som har blitt brukt. For det andre – der må vi også imøtegå noen av de argumentene som er kommet fra de borgerlige partiene – dreide det seg også den gangen om et etatsstyringsmøte som var sentralt i saken. Vi hører fra statsministeren, fra arbeids- og sosialministeren og fra partier her i dag at dette er et internt departementsnotat, at dette er noe annet. Men nei, dette er jo også et møte mellom departement og etat, på høyeste nivå og på et helt avgjørende tidspunkt i denne saken, i denne tidslinjen. Det kan ikke bli mer sentralt enn det. Likevel ønsker man ikke å få tilgang til dette møtedokumentet, og det er skuffende. Jeg vil også vise til – bare for å understreke det også representanten Solveig Horne viste til – at vi har hatt en to dagers høring, og at vi, som også representanten Svein Harberg var inne på, har fått mange svar. Da vil jeg si: Ja, absolutt, og det er jeg glad for. I det store og hele opplever jeg at Arbeids- og sosialdepartementet, de andre departementene vi har spurt, og statsministerens kontor har svart godt på de spørsmålene vi har stilt. De har i en veldig krevende situasjon tilstrebet å gi oss gode svar, og det er jeg glad for. Men det at vi har hatt høringer og fått svar på andre  spørsmål, hjelper jo ikke når vi ikke får svar på dette spørsmålet – verken prinsipielt, når det gjelder forholdet mellom storting og regjering, eller for saken. For det etterlatte inntrykket er at her er det en del av sannheten som ikke kommer fram. Så vil jeg bare slutte meg til det som har blitt sagt av komitélederen bl.a. om praksisen når det gjelder Grunnloven § 75, og de feilene som ble sagt av statsministeren i høring, og også i de skriftlige svarene fra daværende arbeids- og sosialminister Anniken Hauglie. Vi prøver ikke å hevde noen mindretallsrett, vi gjør ikke det. Det er helt sant som arbeidsministeren viste til fra Frøiland-utvalget, at det forslaget som ble fremmet fra SV og Fremskrittspartiet den gang, ikke fikk støtte. Men det er ikke en mindretallshevd vi forsøker her; dette kommer fra en enstemmig komité. Når vi også ser det nødvendig å vise til Grunnloven § 75 i brevet, burde det være ganske tydelig at vi her snakker om en lang, lang praksis der kontrollkomiteen får innsyn i de dokumentene man mener er nødvendige for saken. Jeg er ganske skuffet over at flere partier ikke ønsker å slutte seg til denne viktige prinsipielle avklaringen på den ene siden og det viktige spørsmålet for trygdeskandalen på den andre siden. Det er synd fordi vi lenge har sagt at hver stein skal snus, at den hele og fulle sannheten skal komme fram. Det handler også mye om rettferdighet overfor ofrene i saken, at de skal vite at Stortinget har sett alt som er å se, og kommet fram til en konklusjon basert på det. Nå vet jeg at det er statsråden som er neste taler, og derfor vil jeg – på tross av den varslede stemmegivningen som er kommet fra Høyre og Fremskrittspartiet – slutte meg til det komitélederen også oppfordret statsråden til, og som kan avslutte saken her og nå. Det er at statsråden går på denne talerstolen og sier at dette dokumentet vil bli gitt – og la meg understreke: på egnet vis. For det å gi Stortinget et dokument er ikke det samme som offentliggjøring av et dokument; vi kan få det unntatt offentlighet. Det ville fått ro i denne saken, det ville gjenopprettet tilliten til granskingen, til opprydningen, og ikke minst vært viktig rent prinsipielt for Stortingets kontrollfunksjon i tiden framover. Det er min sterke oppfordring til statsråd Røe Isaksen, som skal på talerstolen nå etter meg.