Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2007-10-04:
Vi er kommet halvveis ut i stortingsperioden, og to år er gått siden Soria Moria-erklæringen ble lagt fram. To år er lang nok tid til å kunne si noe om leveringsevne, og denne regjeringen kjennetegnes ved at den leverer. Valgkampen i 2005 var i stor grad en kamp om verdier og om hvilken retning vi som samfunn skulle ta. Flere år med høyrestyre var i ferd med å ødelegge mange av de aller viktigste institusjonene i vårt samfunn. Kommunene var strupt, og kommunepolitikernes eneste oppgave mange steder var å finne stadig nye områder hvor det var mulig å kutte. Det betydde dårligere omsorg, mindre trygghet, færre barnehageplasser og dårligere skole. Og når kjerneoppgavene lider, så settes hele ideen om velferdsstaten under press. Den redningsaksjonen for kommuneøkonomien som har foregått under nåværende regjering, har dypest sett vært en redningsaksjon for velferdsstaten og noen av de viktigste ideene vårt samfunn er bygd opp rundt. Det har ikke bare vært kommuneøkonomi. Noe av det første Regjeringen gjorde da den gikk på, var å stoppe en uthuling av arbeidsmiljøloven som ville svekket stillingsvernet og åpnet for lengre arbeidstid enn i dag. Det var en lovendring som skulle gjøre det lettere å utnytte vanlige arbeidsfolk. Vi satte en stopper for det. Regjeringen hindret det som var i ferd med å bli en kommersialisering av norsk skole. Vi stoppet en utvikling som ville ha ført til at den beste utdanningen ble tilgjengelig bare for dem som hadde råd til å betale for det. Nå skal vi bruke alle kreftene på å gjøre den offentlige skolen så god at alle får like muligheter uavhengig av pappas bankkonto. Noen hevder at vi vil gjøre alle like. Det er grunnleggende feil. Ved å sørge for at alle får mulighet til å dyrke fram det beste i seg selv og velge en utdanning, skaper vi et samfunn med mangfold. Så har vi gjennomført en akutt redningsaksjon for hjemfallet, og betydningen av det kan knapt overvurderes. Det er tatt grep for å sørge for at en enormt viktig og evigvarende naturressurs forblir folkets eie. Vi har sørget for at vi selv skal eie fossene våre. Det er en avgjørelse som kommer til å bli stående som avgjørende og viktig i lang tid etter oss. Soria Moria-erklæringen er en erklæring det går gjetord om internasjonalt i miljøer som er opptatt av fattigdom og utvikling. Regjeringen har slettet u-landsgjeld, og det er et enormt viktig grep i en verden hvor det finnes fattige land som bruker mer penger på å betjene gjeldsrenter enn de bruker på helsevesen og på skole. Og det er ikke uten grunn at det har vært et viktig krav for solidaritetsbevegelser og sosiale bevegelser gjennom mange år. Noe av det første Regjeringen gjorde, var å trekke tilbake krav om privatisering av offentlige tjenester i u-land gjennom GATS-forhandlingene. Vi trakk oss ut av krigen i Irak. Vi har økt bistandsbudsjettet. Men kanskje viktigst av alt: Vi har nå en regjering med vilje og evne til å vise internasjonalt lederskap i kampen mot klimautslipp og i arbeidet med å få på plass en ny og mer ambisiøs avtale etter Kyoto-avtalen. Det er vår tids aller viktigste oppgave – det har flere sagt fra denne talerstolen i dag – og den krever alt vi har av politisk vilje og gjennomføringsevne. Får vi ikke en slik avtale på plass, blir alt annet vi som politikere holder på med, irrelevant. Vi er politikere i en skjebnetid. Vi har kunnskapen om hva klimaendringene fører til. Ingen kan i ettertid si at vi ikke visste. Vi har teknologien vi trenger for å gjøre noe med det. Vi har pengene. Det finnes ingen unnskyldninger. Alt står og faller med vår vilje til å ta de rette valgene. Om man følger litt overfladisk med på den politiske debatten i Norge, kan man få inntrykk av at alt dreier seg om uenighet om større eller mindre enkeltsaker, og at det er enighet om de store linjene. Det er feil. Det er enorme avstander mellom de politikere som kommer med stadige angrep på velferdsstaten og forsøker å uthule den, og de politikere som ønsker å verne om den og gjøre den enda bedre. Dette handler om hva slags samfunnsmodell vi tror på, om vi tror på å løse oppgavene i fellesskap eller hver for oss. Og det handler om solidaritetstanken, om vi som et rikt land skal ta vårt ansvar overfor verdens fattige på alvor. Det er kanskje pompøst å snakke om en ny kurs for Norge, om en annen samfunnsutvikling. Men når vi ser på de viktige og store grepene som er tatt de siste to årene, blir det veldig tydelig at det nå styres etter helt andre mål – mål som handler om et samfunn bygd på fellesskap og på solidaritet, som tar vare på sine innbyggere, og som gir alle mulighet til å bidra og å realisere sine egne drømmer og visjoner. Det er det samfunnet vi vil ha. Det er det samfunnet vi styrer mot.