Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-03-23:
Verden er inne i en omformingsprosess som jeg vil påstå savner sidestykke i historien, i hvert fall hvis man tar i betraktning tempoet forandringene foregår i. Verden blir stadig tettere sammenknyttet innen felter som økonomi, informasjon og vitenskap. En hovedoppgave innen politikken nå er derfor å sørge for at Norge blir en aktiv deltaker og partner i den globale økonomien, vitenskapen og politikken. Denne oppgaven er kanskje like stor og epokegjørende som det var å bygge opp velferdsstaten etter krigen. Landet skal fortsatt bygges, men ikke på grunnlag av en nasjonalstat som avgrenser seg til omverdenen gjennom reguleringer og restriksjoner. Norge får i økende grad sine rammebetingelser bestemt av internasjonale regler, bestemt i internasjonale organer. Skal vi sikre vår selvbestemmelse og selvrespekt for Norge i årene framover, må vi søke innflytelse i disse organene. Her ligger kanskje den største forskjellen mellom denne regjeringens politikk og filosofi og det den forrige regjeringen bygde på. Årsaken til regjeringsskiftet var jo at Bondevik-regjeringen ikke kunne leve med at energi- og miljøpolitikken ble satt inn i en global og europeisk ramme, slik Arbeiderpartiet og stortingsflertallet ville. Med en trang nasjonal ramme som utgangspunkt, slik den forrige regjeringen bygde på, ville Norge kommet i den situasjonen at vi ville blitt det eneste landet som ikke kunne utnytte gassen industrielt, til tross for at det er vi som har gassen. Bygger vi derimot på den filosofien som ligger til grunn for Kyotoprotokollen, at klimaproblemet er globalt, blir det fornuftig miljøpolitikk å lage elektrisitet av gassen i Norge selv om de nasjonale utslippene øker, fordi de globale utslippene reduseres som følge av at gassen fortrenger bruk av kull. Vi ser med andre ord at det er en sterkere sammenheng mellom innenrikspolitikk og utenrikspolitikk enn noen gang før. La meg nevne et annet eksempel på denne sammenhengen, nemlig vår holdning til EUs patentdirektiv. Direktivet danner de etiske og kommersielle rammebetingelser for den sterkest voksende industrien i verden, nemlig bioteknologiindustrien. Våre naboland satser stadig større ressurser innen disse næringene. I Øresund-regionen, i den såkalte Medicon Valley, er det 30 000 sysselsatte i bioteknologiindustrien. Finland har 10 pst. av Europas bedrifter innen dette området. Grunnen er at de har inntatt en offensiv holdning til denne industrien. Men Norge henger etter, trolig fordi det hersker usikkerhet om hvordan vi stiller oss til dette patentdirektivet. Her i landet har vi fokusert ensidig på de betenkelige sidene ved denne teknologien. La oss heller innta en offensiv holdning ved å trekke opp klare etiske retningslinjer, og utnytte de positive sidene ved de vitenskapelige nyvinningene. Vi ser nå mulighetene for å kurere folkesykdommer som diabetes og hjerteinfarkt, bekjempe kreft, aids og Alzheimers sykdom – for å nevne noen – mer effektivt som følge av denne nye teknologien. Og det er utviklet en risplante som har så mye A-vitamin i seg at den kan utrydde blindhet i de fattige landene. Det er 240 millioner blinde i verden. Vi må spørre: Skal vi si nei takk til disse nyvinningene? Skal Norge stille seg utenfor denne utviklingen? Den nye regjeringen har selvsagt ikke rukket å ta stilling til patentdirektivet, men jeg kan love at vi ikke vil skyve saken foran oss. Regjeringen vil nemlig ha en aktiv Europa-politikk der vi ser mulighetene og ikke bare problemene. Europas framtid er Norges framtid. Endringsprosessene i Europa stiller imidlertid Norge, som ikke er medlem av EU, overfor store utfordringer. Blokkdeling og motsetninger er erstattet av samarbeid på basis av felles økonomiske og politiske interesser. EU er en drivkraft i disse prosessene. Her må Norge være en aktiv medspiller til tross for at vi ikke er medlem av EU. Norge må ta sin del av ansvaret for å bygge et fredeligere Europa. Regjeringen legger til grunn at vårt forhold til EU bygger på folkeavstemningen i 1994. EØS-avtalen vil fortsatt være bærebjelken i vårt forhold til EU. Men våre interesser overfor EU må ivaretas mer aktivt – vi må også bidra! Medlemskapet i EU vil løfte de nye søkerlandene økonomisk og sosialt. Det kan det ikke være noen tvil om. Utvidelsene vil derfor bidra til sikkerhet og stabilitet i Europa og skape nye rammer for ivaretakelse av vår felles europeiske arv. Som en konstruktiv partner bør Norge yte bidrag til at utvidelsene skal kunne skje. Regjeringen ønsker derfor å styrke EØS-samarbeidet ved å bistå fremtidige medlemsland i EU med å tilpasse seg det indre marked. Som en aktiv bidragsyter her viser vi også praktisk solidaritet i det europeiske samarbeidet. Regjeringen ønsker også å aktivisere dialogen med EU på andre områder. Både innenfor justissektoren og i forhold til sikkerhets- og forsvarspolitikken ønsker vi å være en aktiv deltaker. Ti år og fire kriger etter at krisen i Jugoslavia brøt ut for alvor, er Balkan fortsatt preget av store spenninger. Og dersom ikke mottiltakene snart begynner å virke, vil voldsspiralen fortsette. Det er på ingen måte mulig å si seg ferdig med krisen på Balkan. EU har påtatt seg et hovedansvar for det langsiktige arbeidet med å stabilisere Sørøst-Europa gjennom Stabilitetspakten, som har som formål å stimulere til økt samarbeid mellom landene i Sørøst-Europa og knytte dem til selve integrasjonsprosessen i Europa. Denne utfordringen er også Norges utfordring, og Regjeringens syn sammenfaller her med EUs. Vår omfattende innsats på Balkan må være en integrert del av vår aktive Europa-politikk. I likhet med mange av EU-landene er Regjeringen imidlertid ikke fornøyd med framdriftsplanen og framdriften i Stabilitetspakten. Og når jeg selv tar sikte på å delta på den store finansieringskonferansen for Stabilitetspakten i Brussel neste uke, er det nettopp for å signalisere vårt ønske om å få større fart i dette arbeidet. Også i forhold til Russland har Norge de samme målene som EU. Målet er å integrere Russland i det europeiske samarbeidet. Norge kan spille en betydelig rolle. Dette vil ha stor betydning for vår egen sikkerhet, for vårt miljø og for vårt næringsliv. Derfor blir vårt forhold til Russland, som naboland, en svært viktig del av den nye regjeringens politikk. Vi må utvikle et bredt partnerskap med Russland. Blant annet derfor trenger vi forankringen i NATO, det nære vennskapet med USA og deltakelse i Europa. Freden i Europa er udelelig, dvs. at den må gjelde alle, ellers gjelder den til slutt ingen. Det er de historiske erfaringene vi har å bygge på! Her i landet er min generasjon og de generasjonene som er født etter meg, de eneste generasjoner fra det forrige århundre som ikke har følt krig og fascisme direkte på kroppen. Vi kan ikke ta det for gitt at dette ikke bare er et intermesso. I Østerrike har et parti som har benektet jødeutryddelsen og hyllet Waffen SS, kommet inn i regjeringen. Liknende tendenser finnes i mange andre land. Vi har et ansvar for at dette ikke skal kunne spre seg. Jeg vil i min gjerning bygge på at Norge er avhengig av det kontinentet vi er en del av, og at vi har et ansvar for å bidra til fred, slik at Europa ikke én gang til blir utgangspunkt for krig og fascisme. Med dette som utgangspunkt skal vi videreføre Norges sterke engasjement for FN, fred og forsoning og kjempe for de fattige landene gjennom praktisk internasjonal solidaritet. Jeg kan ikke se noen viktigere oppgave i dag enn å bidra til å utrydde fattigdom og kjempe for menneskerettighetene.