Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-06-17:
Et forpliktende regelverk for internasjonal handel er viktig for Norge, som har en liten, men samtidig meget åpen økonomi. Og selv om det kan være grunn til å sette et kritisk lys på deler av WTO-prosessen, ville alternativet, nemlig å stå utenfor prosessen, representere en uakseptabel usikkerhetsfaktor for norsk næringsliv og for norsk økonomi. At verdens handelsorganisasjon, WTO, i dag har 134 medlemmer, innebærer at de fleste industriland ser seg tjent med et internasjonalt regelverk som har som mål å sikre mest mulig likeverdige handelsvilkår. At de fleste WTO-land er utviklingsland, viser at ikke minst de fattige landene ser betydningen av en slik organisasjon. De 134 WTO-land representerer samtidig et mangfold av kryssende interesser. De forestående forhandlinger vil derfor bli preget av tautrekking og kamp for å ivareta interessene til enkeltland og grupper av land. Derfor blir det viktig for Norge å knytte allianser som kan gi det beste utgangspunkt for å ivareta våre nasjonale interesser og øke mulighetene for gjennomslag for de mer kvalitative sider ved handelen, i første rekke helse-, miljø-, forbruker- og distriktshensyn, I Voksenåserklæringen sier sentrumspartiene at de vil «arbeide for å videreutvikle og forbedre WTO-avtalen, slik at den i større grad tar sosiale …, miljøpolitiske- og helse- og forbrukerhensyn.» Forpostfektningene i forkant av den forestående forhandlingsrunden viser at dette er en ambisiøs og krevende strategi. Hovedutfordringen for Norge, som ønsker å være en pådriver i denne sammenheng, er at de fleste utviklingsland er motstandere av en regelendring og en regelutvikling som bedre kan ivareta hensynet til miljø, arbeidsstandarder og menneskerettigheter. Selv om en må ha forståelse for at utviklingslandene frykter at et skjerpet regelverk på disse områdene kan bli brukt i proteksjonistisk øyemed og dermed vil svekke de fattige landenes konkurranseevne, er det viktig at Norge her har en langsiktig strategi, hvor bl.a. sentrale miljøprinsipper, som «føre var» og «forurenser betaler», gradvis kan bli akseptert som grunnleggende prinsipper også for WTO. Forhandlingene om de såkalte immaterielle rettigheter vil også omfatte patenter. Også patentering av bioteknologiske oppfinnelser er et kontroversielt område hvor interessene spriker. Også her må Norge søke allianser med land som går imot patent på liv. Et annet stridstema er de avbrutte forhandlingene om en multinasjonal investeringsavtale, de såkalte MAI-forhandlingene. Jeg deler Regjeringens oppfatning om at erfaringene fra MAI-forhandlingene i OECD og den betydelige skepsis en rekke utviklingsland har gitt uttrykk for, bør ha som konsekvens at en søker å unngå at investeringer blir et eget forhandlingstema i den forestående forhandlingsrunden i WTO. Hensynet til norske næringsinteresser og hensynet til å fremme de kvalitative sidene ved handelen gjør at Regjeringen, i tråd med de øvrige OECD-land og sentrale utviklingsland, går inn for en bred forhandlingsrunde. Men Regjeringen presiserer også: «Bredden og omfanget av norske interesser vil kunne medføre vanskelige utfordringer og avveininger.» Dette gjelder bl.a. i forhold til å sikre handlingsrom for en nasjonal landbrukspolitikk, hvor en fortsatt kan legge vekt på bl.a. matvareberedskap, biologisk mangfold, bosetting, kulturlandskap og en god folke- og dyrehelse. Det er grunn til å understreke at Norge ikke står alene om å understreke landbrukets såkalte multifunksjonelle karakter. Også på landbrukssektoren blir det derfor viktig for Norge å knytte tette allianser med land som Japan, Korea, Sveits og Island, og med EU, som også vektlegger disse hensyn. I lys av dagens landbrukspolitiske debatt kan det være grunn til å minne om at Regjeringens strategi på dette området er en videreføring av Harlem Brundtland-regjeringens linje i Uruguay-runden. I en egen stemmeforklaring understreket den daværende regjering «den betydningen vi tillegger de ikke-handelsmessige eller ikke-økonomiske faktorene. Dette er viktige elementer i vår jordbrukspolitikk og omfatter ikke bare matvaresikkerhet, men også elementer som miljø, distriktspolitikk og sosiale hensyn. I den videre sammenheng er de av vital betydning for oss.» Det må være grunn til å spørre, på bakgrunn av de siste ferske landbrukspolitiske signaler fra Arbeiderpartiet om stordrift og ytterligere raske omstillinger, om regjeringen Harlem Brundtland fortsatt ville hatt støtte for sitt syn hos dagens landbrukspolitiske talsmenn for Arbeiderpartiet.