Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-06-10:
Vi feirer i år 200-årsjubileum for den norske grunnloven, en veldig radikal grunnlov som la grunnlaget for den videre utviklingen i Norge, en utvikling mot demokrati, velferd og menneskerettigheter. Det finnes mange steder i verden i dag der noen kjemper en kamp for frihet, rettferdighet og selvstyre. Vi har akkurat lagt en debatt bak oss, og jeg skal ta opp et annet sted. På Sri Lanka utgjør tamilene en stor minoritet som kjemper for rettferdighet under et undertrykkende regime. Den 18. mai for fem år siden endte den blodige borgerkrigen mellom regjeringen og de såkalte tamiltigrene, eller LTTE. Tamilene ble knust, bokstavelig talt drevet opp i et hjørne i nord på øya som utgjør Sri Lanka. 300 000 tamiler ble internert i leire, og det var en prekær humanitær situasjon for store deler av den tamilske befolkningen. LTTE er nå en helt ubetydelig maktfaktor på Sri Lanka. Vi har mange tusen tamiler i Norge. Jeg var én av dem som registrerte og fulgte krigen og de massakrene som skjedde i 2009. Jeg opplevde sinnet, raseriet og frustrasjonen hos våre innbyggere med tamilsk bakgrunn. Sri Lankas regjering brøt folkeretten og internasjonal humanitær rett. Den tamilske befolkningen ble fanget inne i kampområdene – uten nødhjelp, uten mat, uten medisiner eller legehjelp. Regjeringen nektet helsearbeidere å komme inn. De slapp heller ikke inn forsyninger, som medisiner og annet nødvendig utstyr, til de internt fordrevne flyktningene. Dette ble de også fordømt for av verdenssamfunnet i 2009. Så er det nødvendig å legge til at dette var en borgerkrig der brutaliteten var stor på begge sider. Krigen mellom tamiltigrene og singaleserne ble avsluttet 18. mai 2009, etter store sivile tap. En FN-rapport anslår at rundt 70 000 sivile mistet livet bare mellom januar og mai. Mange ble utsatt for store overgrep. Og igjen: Krig fjerner ikke underliggende konflikter, heller ikke på Sri Lanka. 18. mars 2010 hadde representanten Eva Kristin Hansen en interpellasjon om situasjonen, og to år senere hadde Peter Skovholt Gitmark en ny interpellasjon. Begge interpellasjonene ble besvart av Jonas Gahr Støre, som den gangen var utenriksminister. Gahr Støre sa bl.a. i sitt hovedinnlegg i 2010: «Ti måneder etter krigens slutt er ikke en politisk løsning rykket nærmere. De etniske skillelinjene er snarere blitt forsterket gjennom de store sivile tapene, behandlingen av internflyktningene og en økt tilflytting av singalesere til områder tidligere dominert av minoritetene. Srilankiske myndigheters svar på det nasjonale problemet blir trolig økonomisk utvikling og gjenoppbygging i nord og øst snarere enn satsing på å få til en politisk løsning som er akseptabel for minoritetene.» Jeg tror at for å forstå situasjonen på Sri Lanka er det nødvendig å se på landets historie. I 1505 tok portugiserne denne øya og kalte den for Ceylon, et navn som i 1972 ble byttet ut med Sri Lanka, som er et singalesisk navn. I 1638 ble portugiserne stått av Holland, som da tok over Ceylon. Under Napoleonskrigene fryktet imidlertid britene at franskmennene skulle ta øya. 14. februar 1815 koloniserte britene Ceylon. I det 20 århundret vokste det fram en velutdannet sosial klasse – som stort sett besto av tamiler – som gikk inn i statsadministrasjonen. Det sies at tamilene var britenes yndlinger. Singaleserne utgjør 75 pst. av Sri Lankas befolkning, tamilene 18 pst. – de er altså en minoritet, men en stor minoritet. I tillegg er det selvfølgelig også andre minoriteter, ikke minst muslimske minoriteter. Dette landet ble uavhengig 4. februar 1948. Vi husker sikkert i Norge de to statsministere – Bandaranaike og, etter hans død, hans kone Sirimavo Bandaranaike, som tok over etter sin mann i 1960 – med et Moskva-orientert sosialistisk styre. Jeg tror det er viktig, når vi ser på hva som videre skjedde, at det er veldig stor forskjell på singalesere og tamiler. Singalesisk og tamilsk er to helt forskjellige språk. Singaleserne, som er i flertall, er buddhister, tamilene er hinduer. Bandaranaike-regjeringene undertrykket og rensket ut tamiler og tamilsk språk og identitet. I 1956 ble singalesisk eneste offisielle språk på Sri Lanka. Innenfor høyere utdanning ble det etter hvert innført kvoter – man tillot bare noen få tamilske studenter. I 1983 startet geriljakrigen. De såkalte tamiltigrene, eller LTTE, var en brutal og kompromissløs frigjøringsbevegelse, men dette var en tøff krig. I 1983 flyktet nærmere 150 000 tamiler og søkte asyl i andre land, ikke minst i europeiske land. De fleste vil huske at rundt 2000 fikk Norge oppdraget med å mekle mellom partene på Sri Lanka. Det var en vanskelig jobb, det var en tøff jobb. Det ble etter hvert inngått en fredsavtale – den ble inngått i 2002 – men konfliktene var ikke løst. Partene aksepterte etter hvert ikke denne fredsavtalen, og borgerkrigen brøt ut på ny. Og det var den som ble blodig, og noen vil mene endelig – på Sri Lanka. Som sagt, tamiltigrene ble knust 18. mai 2009. Det kom krav om en uavhengig gransking av de mange påstandene om krigsforbrytelser og brudd på humanitærretten de siste dager og uker før krigens slutt. Forsoningsprosessen på Sri Lanka er vanskelig uten at vi får en uavhengig internasjonal gransking. Enhver løsning må også ivareta minoritetenes identitet og gjøre slutt på den diskrimineringen som tamilene har vært utsatt for helt siden uavhengigheten fra Storbritannia, da Ceylon ble til Sri Lanka – altså et singalesisk navn. Fortsatt utsettes tamilene for overvåking og undertrykking. Det er bare å gå inn på nettsidene til ulike menneskerettighetsorganisasjoner for å se det. Det er viktig at det internasjonale samfunnet ber Sri Lankas regjering stoppe utslettingen av tamilsk kultur og tamilsk identitet. Det er viktig at tamilene får en slags selvbestemmelse i de nordlige områdene. I norsk politikk har det vært stille en stund om tamilenes situasjon. Men vi blir minnet om den i hvert fall hver mai måned, da tamilene har flere arrangementer for å minnes det som skjedde i 2009. Vi skal i vår grunnlovsrus huske på at andre grupper i verden også kjemper en kamp for rettferdighet, demokrati og frihet. 27. mars vedtok FNs menneskerettighetsråd at det skal foretas en uavhengig gransking av mulige krigsforbrytelser på Sri Lanka våren 2009. FNs menneskerettighetsråd besluttet å iverksette en etterforskning av krigsforbrytelser begått av Sri Lanka. Det sa selvfølgelig Colombo – altså Sri Lanka – nei til med en gang. Men det er verdt å understreke og verdt å registrere at Menneskerettighetsrådet nå er mye klarere enn det har vært ved de tidligere møtene angående etterforskning – som er ordet som blir brukt – istedenfor bare å anbefale at det blir en gransking, som har vært gjort tidligere. Norge sitter i Menneskerettighetsrådet, og mitt spørsmål til utenriksministeren er rett og slett: Hvordan følger Norge i dag opp dette vedtaket i Menneskerettighetsrådet?