Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-05-27:
Lat det vera klart – det er ikkje gjort nok på dette området, og det er heller ingen grunn til å kvila på nokon laurbær. Her må det takast fatt frå fleire kantar, og arbeidslivet er eit viktig felt for likestillingslova. Me skal vera klar over at etter årtier med ord og tiltak for likestilling er det direkte nedslåande at kvinner ennå berre utgjer 2 pst. av styremedlemene i dei børsnoterte selskapa. At prosenten er tredobla i dei små og mellomstore bedriftene, gir heller ingen grunn til jubel. Det er vanskeleg å tenkja seg stader der kjønnsfavorisering vil møta sterkare motstand enn blant aksjonærane. Her er det berre høg aksjekurs, avkasting og konkurransekraft som tel. Men faren ved den nåverande velbrukte styremodellen er at det vert for einsidig samansetjing både når det gjeld alder, kjønn og bakgrunn. Det er i alle fall ikkje næringslivet tent med. Elles syner ein fersk likestillingsstatistikk frå Universitetet i Bergen at det framleis står dårleg til når det gjeld tilhøvet mellom kjønn og løn. Til høgare på lønsstigen ein kjem, til færre kvinner finst det. Over lønssteg 57 utgjer kvinnene 11 pst. Det er altså få kvinnelege professorar og leiarar. Det er grunn til å tru at dette ikkje berre gjeld for Bergen. Elles syner ei ny norsk undersøking, gjengitt i Nationen 14. mai, at berre 24 pst. av dei sjølvstendig næringsdrivande her i landet er kvinner, og då er primærnæringane også tatt med. Undersøkinga syner også at dei selskapa som er leidde av kvinner, berre har 7 pst. av sysselsetjinga i privat sektor. I tillegg står det i Klassekampen nå laurdag at i dei utvala som skal greia ut om framtidige arbeidstidsordningar, har LO, YS, AF og Akademikerne sytt for eit stort fleirtal av menn. Dette utvalet skal sjå på vilkåra for alle grupper ut frå arbeidstakarane sine interesser. Dette gir grunn til ettertanke. Derfor kan ein seia ved inngangen til eit nytt årtusen at kvinnene framleis står på sidelina i norsk næringsliv. Det kan vera rett å ta med at kvinnene også har eit medansvar for dette. Det er for lett å ropa om at dei ikkje får vera med på topplan dersom dei ikkje samstundes har engasjert seg på lokal- og grunnplan først og synt interesse der. Statsråden var i utgreiinga også innom pappapermisjon. Meiner me noko med likestilling, må det gjerast noko her når berre 2/3 av fedrane i dag tar ut pappapermisjon, sidan den er knytt til mora sine rettar. Og mora har som regel hatt dårlegare løn, jobba deltid eller vore heimeverande med andre born. Dette må endrast slik at fedre får sjølvstendig oppteningsrett til permisjon i samband med fødsel. Statsråden lova å fremja forslag om dette då eg tok det opp i ein spørjetime 4. februar i fjor. Eg vonar nå at det ikkje går for lenge før dette skjer. Eg merka meg at Likestillingsombodet i Dagsavisen 9. mars i fjor sa at fleire og fleire kvinner mistar jobben når arbeidsgivaren oppdagar at dei er gravide. Dette gjeld mest midlertidig tilsette, men også fast tilsette opplever å verta forbigåtte ved forfremmingar, eller har mista etterutdanningstilbod når dei har vorte gravide. Dette bryt klart med likestillingslova. Auka yrkesaktivitet blant kvinner har på alle måtar vore eit gode for samfunnet vårt. Eg reknar nå med at statsråden vil gjera det ho kan for å retta opp denne skeive utviklinga. Det må jo ikkje vera slik at komande mødrer vert sett på som eit problem. Det er jo omvendt. Det er kjent at 1999 er distriktskvinnene sitt år. Dette er fordi så mange distrikt har kvinnefråflytting. Dette bør eigentleg vera i alle si interesse, for menn vil heller ikkje bu i distrikta utan kvinnene – nemleg! Meiner me noko med at dei fleste lokalsamfunn i Bygde-Noreg nå har aukande utfordringar knytte til å halda oppe liv og aktivitet framover, må me innsjå at dette også er ei likestillingspolitisk utfordring i full breidd. Her må ein retta merksemda både mot kvinner og menn flest, mot dei som tar avgjerdene i politikk, administrasjon, næringsliv og organisasjonar, for å få resultat.