Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
Siden Stortinget sist var i aktivitet, i juni, har særlig to saker preget oss. Den ene er de forferdelige hendelsene 22. juli. Den andre er den voldsomme turbulensen i verdensøkonomien, og da særlig i eurosonen. Den internasjonale gjeldskrisen og det uventede og grusomme terrorangrepet setter oss på prøve. Det krever visdom, kløkt og lederskap av oss som politikere, og innsikt og kunnskap om vi skal sikre fortsatt økonomisk stabilitet og en opplevelse av at Norge er et trygt land å bo i. Det bør ikke herske noen tvil om at å sikre oss mot økonomisk tilbakefall og det å ta tryggheten tilbake er de to viktigste oppgavene vi står overfor som nasjon. En slik målsetting i den verden vi ser rundt oss i 2011, er å sette seg høye ambisjoner. Og skal vi nå disse målene, må vi basere politikken vår på kunnskap, både ved å føre en økonomisk politikk som tar utgangspunkt i det vi vet om samfunnsøkonomi, og ved å møte trusler og utrygghet med åpenhet, demokrati og deltagelse, men også konkrete tiltak som statsminister Stoltenberg omtalte tidligere i dagens debatt. Jeg mener denne oppgaven er enklere i et land som Norge. Vi har et høyt utdanningsnivå, og de aller fleste har et trygt og godt liv. Den norske modellen har mange særtrekk. Et av dem er at de aller fleste av oss har gått på samme skolen, uansett inntekt, sosial bakgrunn og medfødte evner. Det gir oss en felles referanseramme og gir de aller fleste av oss en opplevelse av å være en del av det store fellesskapet. For Arbeiderpartiet er det et mål i seg selv at alle skal med, og at vi sammen løser oppgavene bedre enn hver for oss. Derfor slår vi ring om fellesskolen. En felles offentlig og god skole for alle må være bærebjelken i samfunnet vårt. Skole var naturlig nok et sentralt tema i valgkampen. Det er kommunene som eier skolene. De eier byggene, de er arbeidsgiverne til lærerne, og de har ansvaret for å gjennomføre norsk utdanningspolitikk. Mitt inntrykk er at det er mange nyvalgte kommunestyrerepresentanter som er ivrige etter å komme i gang og jobbe for å gi barna våre en tryggere og bedre skole. Det er bra. Men ikke alle signaler er jeg like begeistret for, og det gjelder Høyres ordførere og skolepolitikere, som i stor grad argumenterer for mer testing, karakterer i barneskolen og privatisering av skolen. For eksempel sa ordfører Tore Opdal Hansen i Drammen i en debatt på NRK at kommersielt utbytte var helt greit, og sammenlignet det å tjene penger på skole med å drive vanlig butikk. Det er en sammenligning jeg er forundret over. Utdanning er for viktig til å bli et punkt på en shoppingliste. Åpning for økt privatisering av skolen fører ikke til en bedre skole. Sverige er et godt eksempel på det. En uavhengig rapport som nylig ble lagt fram der, viser at det ikke har blitt noe mer mangfold i den svenske skolen etter at de gjorde sine endringer i lovverket: Skoletilbudet, både offentlig og privat, blir pedagogisk stadig likere. Elevenes skoleresultater har ikke blitt målbart bedre, snarere tvert imot. Kunnskapsnivået er redusert de siste 15 årene i Sverige, mens karakternivået i skolen har steget – tydelig belegg for at konkurranse har bidratt til karakterinflasjon. Elever fra private grunnskoler presterer noe dårligere i videregående opplæring enn elever fra kommunale grunnskoler. Reformen er kostnadskrevende, og mye tyder på at flere elever i private skoler også øker kommunenes totale kostnader til utdanning. Dessuten har det ført til økt segregering, dvs. at elever på private skoler i gjennomsnitt har foreldre med høyere utdanning og høyere inntekt. Elever med utenlandsk bakgrunn er underrepresentert på de kommersielle private skolene. Det er ikke overraskende. Dette er ingen oppskrift vi bør følge. Vi bør satse på å styrke fellesskolen og ha enda tydeligere fokus på lesing, skriving og regning, grunnleggende ferdigheter og tidlig innsats. Vi skal hindre frafall og sikre at alle elever opplever mestring og at de er en del av fellesskapet. På den måten sikrer vi målene for norsk skole, og på den måten investerer vi i en framtid som må bygges på kunnskap, hvor vi i fellesskap løser de store utfordringene vi har sammen, både i verden og i Norge.