Olemic Thommessen (Høyre), 2012-11-23:
Nå i formiddag, faktisk kanskje akkurat i dette øyeblikk, er det ganske friske forhandlinger mellom Canal Digital, ved Telenor, og TV 2. Spørsmålet er om partene havner i retten. I så fall vil Telenor saksøke TV 2 og staten i det spørsmålet som vi nok forutså da vi diskuterte TV 2-avtalen for et par år siden, nemlig at det å gi et gode og ikke ha en klar adressat for regningen ofte er et krevende utgangspunkt. Jeg håper vi skal lande denne saken på en god måte. Jeg mener TV 2-avtalen var et viktig og riktig grep og støtter regjeringen i det. Men det finnes et landskap utenfor denne avtalen, det omkringliggende landskapet som handler om hvordan tv distribueres, og der er det mange uklarheter. Mange av de problemstillingene denne saken mellom Canal Digital og TV 2 omfatter, illustrerer dette på en god måte. Kabel-tv-markedet må ha som utgangspunkt at det gir forbrukerne – altså tv-seerne – det best mulige tilbud. Dette fordrer en bærekraftig kabelbransje og gode innholdsleverandører, og de må være organisert i et fungerende marked som ivaretar tv-seernes valgmuligheter både når det gjelder produktet, og når det gjelder hvilke leverandører de ønsker å ha. Et godt innholdsmessig tilbud til tv-seerne sikres gjennom å ha slagkraftige enheter på det internasjonale markedet, og det sikres gjennom at vi i Norge makter å ha en god innovativ innholdsindustri. Norsk produksjon skal sikre at vi har en god kulturell hjemmebane. Den representerer viktig næringspolitikk – medieinnhold og underholdningsindustri er en av verdens sterkest voksende næringer, det er også verdt å ha med seg – og ikke minst: Norsk produksjon er høyt verdsatt hos seerne. I dag bremses dette av kabelselskapenes driftskonsepter, der innhold og transport selges som ett abonnement. Dette legger veien åpen for at kabeleieren også kan forsyne seg noe av den verdiskapingen innholdsleverandøren står for. Pengene går altså delvis til den som eier kabelen og stabler sammen pakken, ikke bare til den som produserer innholdet. Der ligger også noe av kjernen i dagens sak: Hvem er det som skal sitte igjen med profitten, og hvor ligger delingspunktet mellom innhold og transport? Høyres politiske mål er å stimulere innholdsleverandørene gjennom størst mulig tilgjengelighet til markedet – altså til seerne – og derigjennom bidra til vekst og innovasjon. Dette betyr en målsetting om størst mulig åpenhet og nettnøytrale løsninger. Regjeringens politikk for eventuelt å styrke dette er ikke lett å få øye på. Samtidig er tv-seerne også avhengig av et godt kabelnett som når flest mulig, har høy driftssikkerhet og har den best mulige teknologiske kvalitet. Kabelnettutbygging er dyrt, og i dag ønsker forbrukerne fibernettløsninger til en rekke formål. Dette er en utbygging et moderne samfunn er avhengig av, og det at vi er langt fremme, betyr en viktig konkurransefordel for Norge som nasjon. Dette betyr at vi må ha en kabelbransje med god lønnsomhet, langsiktige rammebetingelser og med et tilstrekkelig antall aktører til at et fungerende marked kan utvikles. Dette har gått rimelig bra i Norge. Vi må si at vi i dag er brukbart dekket, men markedet etterspør større kapasitet og sterkere utbygging i årene som kommer. Høyres utgangspunkt er at kabelnettbransjen først og fremst bør konsentrere seg om teknologiske løsninger og produkter knyttet til transport av tjenester, Internett, telefoni og tv, og til alle de tjenestene vi ikke har kommet på ennå. Den tredje forutsetningen, ved siden av innhold og transport, er at vi må ha et fungerende marked, altså konkurranse, og at kundene har et fritt valg av tjenester. Når det gjelder det frie valget av tjenester, er pakketilbudene koblet til abonnement, en begrensning Høyre gjerne vil bli av med. Utviklingen går vår vei, i den forstand at leverandørene nå i økende grad konkurrerer om valgfrihet innenfor egen pakke, men dette er bare en halv seier. Så lenge forbrukeren ikke kommer seg ut av pakken og kan hente tilbud også fra andre leverandører, er vi ikke i mål. Eksempelet har vi i dagens sak, der TV 2 Zebra ikke vil være tilgjengelig for Canal Digitals seere dersom Canal Digitals opplegg gjennomføres. For øyeblikket kan vi her i Stortinget heller ikke glede oss over TV 2 Nyhetskanalen, som er tatt av midt under disse forhandlingene – kanskje ikke verdens hyggeligste hilsen til forbrukerne og tv-seerne. Når det gjelder konkurransesituasjonen, altså forbrukernes reelle valgmuligheter mellom kabelleverandører, er dette et krevende kapittel. Så vel forbrukerrådet som forbrukerombudet har gjentatte ganger påpekt store mangler. Pakkene, og ikke minst «bundlingen», altså kombinasjonsløsninger mellom telefoni, Internett og tv gjør dette uoversiktlig og skaper høye terskler for det alminnelige publikum med hensyn til å skifte leverandør. Dette har flere ganger vært tema her i Stortinget, og regjeringen satte etter lang tid først ned Sønneland-utvalget, så et utvalg under forbrukerombudet, som begge hadde dette som tema. Man skulle utrede hvordan tv-distribusjonen skulle foregå, og hva som var forbrukernes posisjon i det markedet. Begge har for lang tid siden levert sine innstillinger uten at noen av de forslagene som fremkom, er tatt til følge. Særlig skuffende er det at regjeringen har gjort det klart at Sønneland-utvalgets forslag om en forbrukerportal ikke blir noe av – angivelig fordi det er for komplisert. Forbrukermyndighetene har laget gode forbrukerportaler innenfor andre områder. Høyres utgangspunkt er at man i det minste burde ha prøvd en slik portal, eller gjennomført en pilot, før man hadde sendt saken til papirkurven. Høyre noterer seg også at heller ikke noen av de andre forslagene som disse to ekspertutvalgene kom med, er tatt til følge. Blant annet foreslår Sønneland-utvalget systematisk å arbeide for innføring av én standard for å sikre åpne løsninger ved mottak av internettbaserte tilbud. Forslaget bygger på å arbeide mot en åpen standardisert teknologi og tilgang for innholdsleverandører på objektive og ikke-diskriminerende vilkår. Etablering av en partssammensatt gruppe som har til oppgave å følge konkurransen i tv-markedet, var også en idé man burde reflektere over. Utviklingen går i Høyres retning. Kabeleierne åpner for større valgfrihet, og Post- og teletilsynet har nylig åpnet Telenors fibernett for andre operatører. Det er altså positive tegn i utviklingen, og jeg ser frem til å høre statsrådens betraktinger rundt disse spørsmålene. Oppsummert vil jeg likevel forsøke å ta ut noen konkrete problemstillinger som jeg håper statsråden vil gå nærmere inn på: For det første gjelder det spørsmålet om regjeringen mener det er behov for å styrke forbrukernes, altså tv-seernes, stilling når det gjelder valg av leverandør. Er regjeringen enig med Forbrukerrådet og Forbrukerombudet i at dette er så komplisert at konkurransen reelt sett ikke fungerer? Hva tenker i så fall regjeringen å gjøre med den saken? Jeg viser da til Sønneland-utvalgets forslag, som så langt ser ut til å være lagt i skuffen. For det andre vil det være interessant å høre hva regjeringen tenker om blandingen av kabelselskapenes produkt, altså blandingen av transport av signaler og leveranse av innhold, om det er en god løsning på sikt eller det er et spor man burde arbeide seg ut av. Hvis det siste er tilfellet, er spørsmålet hvordan man tenker seg en langsiktig politikk som skal gi oss noen svar og noen retningslinjer for dette. Det finnes ikke noen kortsiktige gode løsninger som gir en enhetlig oppskrift, men det er allikevel et poeng å se det lange perspektivet. En siste problemstilling knytter seg til det pålegget Post- og teletilsynet har kommet med til Telenor, der man åpner fibernettene for andre leverandører. Det er en god idé. Spørsmålet er hvorfor ikke også andre regionale aktører, typen Altibox, også burde åpne sine nett. De er også dominerende aktører i sine regionale sammenhenger. Da ser jeg frem til en god debatt rundt disse spørsmålene.