Inge Lønning (Høyre), 1999-06-10:
Tillat meg først en liten bemerkning til den siste replikkrunden og også tidligere replikkrunder i denne debatt, hvor det har vært hevdet at begrensningen i flertallets forslag – «innen de grenser som kapasiteten setter » – er et uttrykk for en spesiell ærlighet eller redelighet. Jeg synes nok det hadde vært til fordel både for redeligheten og ryddigheten om Kristelig Folkeparti isteden hadde vedgått rett frem at man har skiftet standpunkt siden 1997. Det som er det avgjørende, er jo ikke hvorvidt garantien eller rettigheten er knyttet til en tre måneders tidsfrist eller ikke, det avgjørende skillet er jo hvorvidt det skal foreligge en rettighet som utløser rettslige virkninger dersom den ikke innfris. Det var det løftet man uten forbehold gav i valgkampen i 1997. Og det løftet har man i dag forlatt. Det forekommer jo i virkelighetens verden at man må bryte løfter, men jeg synes det er til fordel for ryddigheten at man da innrømmer at det er det man gjør – å bryte et løfte. Det som også forbauset meg litt i helseministerens svar, var at han, hvis jeg oppfattet det riktig, begrunnet formuleringen «innen de grenser som kapasiteten setter » og forsvarte at dette er en god formulering med henvisningen til at man jo skal trappe opp kapasiteten. Det er en forbausende form for logikk. For sett at man nå ikke hadde fattet noe vedtak om å trappe opp kapasiteten. Da ville formodentlig behovet for en slik helgardering ha vært enda større. Det kan jo ikke være det at man skal trappe opp kapasiteten, som gjør at det er naturlig å lovfeste at rettigheter bare finnes innenfor de grenser som kapasiteten til enhver tid setter. Da det såkalte Lønning II-utvalget i 1996 avgav en delinnstilling om den såkalte ventetidsgarantien, foretok vi en rimelig balansert avveining av de sterke og svake sider ved bruk av ventetid som virkemiddel i prioriteringen. Det som det da var full enighet om i utvalget, var at det er et grunnleggende problem knyttet til bruk av ord som «garanti » og «rettighet », og det er at folk flest oppfatter disse ordene på en ganske klar og entydig måte. Politikere og jurister, som representanten Hove, kan selvfølgelig distingvere mellom relative rettigheter og absolutte rettigheter. Men på alminnelig, dagligdags norsk er det en ukjent distinksjon. Og det vi pekte på fra utvalgets side, er at det viktige ved lovgivning er at man unngår å skape ubegrunnede forventninger hos folk. Hvis folk tror at de tildeles en rettighet, tror de selvfølgelig at hvis den rettigheten ikke innfris, må det ha noen virkninger. Og hvis det er meningen at det ikke skal ha noen virkninger, bør man ikke bruke ord som rettighet eller garanti. Da bør man kommunisere med folk rimelig rett frem og klart, og si at her foreligger det ikke noen individuell rettighet. Jeg kjenner ikke norske lover ut og inn, men meg bekjent er det ikke vanlig i lovgivning, hverken på helseområdet eller andre områder, å velge å lovfeste en rettighet samtidig som man – i lovs form – sier at den bare gjelder så langt som man til enhver tid har råd til å innfri den. Jeg ville nok tro at det hadde vært mer hensiktsmessig å bruke andre ord enn rettighet hvis det er det budskapet man ønsker å kommunisere. Det som etter mitt skjønn er fordelen ved mindretallets forslag til formulering av § 2-1, er at den i realiteten bygger på det vi har lang tradisjon for i legeloven, nemlig at all medisinsk behandling som gis pasienter i dette land, skal være forsvarlig. I det forsvarlighetskriteriet ligger det minst to ting, nemlig at behandlingen skal holde faglige mål i forhold til det som er standard innenfor dagens medisin, og at behandlingen skal gis på det tidspunkt hvor den har utsikt til å gi det best mulige resultat for pasienten. Det er faktisk det forslaget fra mindretallet tar konsekvensen av og forsøker å formulere. Det hjelper ikke en pasient å få en faglig god behandling hvis behandlingen gis på et så sent tidspunkt at den ikke lenger har rimelige utsikter til å gavne pasienten. Forsvarlighetskriteriet er et langt bedre kriterium enn en mekanisk tidsfrist, enten den er på seks måneder eller tre måneder. På det punkt synes jeg mindretallets forslag er et stort fremskritt.