Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2004-12-08:
3,2 milliarder kr skryter statsråden av er satt av til ekstratiltak mot fattigdom siden Regjeringen tiltrådte. Noen vil si at det er imponerende. Jeg vil være mer tilbakeholden og heller spørre: Har Regjeringen brukt disse pengene på en måte som virker, og dermed bidratt til at vi har fått færre fattige i Norge? Og hvordan harmonerer Regjeringens retoriske fattigdomsbekjempelse med Regjeringens øvrige politikk? I praksis er nemlig ikke Regjeringens fremste mål fattigdomsbekjempelse, men en skattelettepolitikk. Også her brukes en snedig retorikk: Når folk får mer i egen lommebok, kan de fritt velge sin velferd. Men det er ikke slik det fungerer. Det er de som fra før alltid har kunnet velge, som får skattelette. De som ikke har kunnet velge, dvs. de som på grunn av dårlig råd må holde barna sine borte fra fritidsaktiviteter, de som har barn som ikke kan gå på kino, og som ikke kan feire bursdag, har ikke fått skattelette. Derimot har mange av dem måttet betale for skatteletten i form av innskrenkninger i arbeidsledighetstrygden, i rehabiliteringspengene, i uføretrygdordningen, i sykepengeordningen. Samtidig fører Regjeringen en konsekvent politikk som gjør ansettelsesforhold utrygge. Gjennom privatisering, virksomhetsoverdragelse og midlertidig ansettelser skapes det usikkerhet både om ansettelsesforhold og om opparbeidede rettigheter som pensjonsvilkår. Samtidig med at rammene for arbeidsinntekt blir svekket og trygdeytelsene redusert, øker både stat og kommuner kravene til egenfinansiering av viktige velferdsgoder, noe som særlig oppleves som tungt for funksjonshemmede, trygdede, syke og lavtlønte, dvs. de med dårlig økonomi – de som ikke får skattelette. Vi må redusere de allmenne og universelle ytelsene, slik at vi kan hjelpe dem som virkelig trenger det, heter det fra regjeringshold – skreddersøm er mantraet. Men Regjeringens skreddersømpolitikk er en politikk som ikke hjelper de fattigste, derimot en politikk og en skreddersøm som rettes mot de nest fattigste. Innsparingene i trygdeytelsene, i uføretrygden og rehabiliteringspengene «skal motivere de nest fattigste til arbeid». Men det er ikke slik det fungerer. Daglig får vi tilbakemeldinger fra trygdemottakere i fortvilte situasjoner. Det er personer som er under rehabilitering, men som ikke får fullført sine rehabiliteringsopplegg. Årsakene kan være mange. Noen har måttet stå i kø for å vente på behandling, andre er i langvarig behandlingsopplegg. De blir stående uten trygderettigheter, og trygdeetaten har henvist dem til sosialkontorene. På samme måte får vi tilbakemeldinger om at regelen om at attføring skal vurderes før uføretrygd kan tilstås, praktiseres slik at attføring uansett skal være prøvd. Dette resulterer i at attføringsbedrifter får klienter som er så syke at de ikke kan gjøre noe, og bedriftene har ikke noe meningsfylt å tilby dem. De som i utgangspunktet er i en vanskelig situasjon, får det enda vanskeligere, og veien tilbake til arbeid kan synes uoverkommelig. Skreddersømmen til Regjeringen retter seg mot mange som i utgangspunktet er i en marginal situasjon, og resulterer i en ytterligere utstøting av samfunnet. Resultatet av Regjeringens fattigdomsbekjempelse kan en avlese i sosialstatistikken, som forteller at antall sosialklienter øker, og at sosialbudsjettene øker med det.