Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Stortingsmeldinga om partnerland er framlagt i Stortinget fordi et flertall ba om det i forrige stortingsperiode. Jeg vil takke saksordføreren for et ryddig arbeid og for å bidra til at vi får denne viktige diskusjonen om norsk utviklingspolitikk inn i stortingssalen. Debatten om 1 pst. har egentlig overskygget debatten om bistandens innhold. Heldigvis tapte Høyre og Fremskrittspartiet i forrige periode den voteringen, og vi har nå et klart flertall i denne salen for at vi skal bruke 1 pst. til bistand. Da kan vi gå i gang med en enda viktigere diskusjon også i denne salen, om bistandens innhold, og den trenger vi virkelig. Utviklingsbistand er ikke et nøytralt instrument basert på objektive eller teknokratiske kriterier. Nei, vi kommer med våre verdier – menneskerettigheter, likestilling, demokrati og toleranse – og vi forventer at det er framgang i de landene hvor vi bidrar. Mens norsk og vestlig utviklingshjelp hadde større betydning for afrikanske land sør for Sahara for 20 år siden, har i dag utenlandske investeringer og penger som sendes hjem fra folk som bor i andre land, mye større betydning for disse landenes økonomi. Da må vi tenke: Hvordan kan våre midler bidra til politisk utvikling som skaper framgang for landets innbyggere, ikke bare for de få? Klarer vi å bygge stater ikke bare der flertallet får viljen sin, men også der minoriteter beskyttes mot diskriminering? Skaper de midlene vi overfører, bedre fordeling? Skaper de likestilling? Skaper de arbeidsplasser? Vi som er bistandens fremste forsvarere, må også være de første til å si fra og fremme kritikk når det er nødvendig. Myndighetene i en del utviklingsland fatter rett som det er beslutninger som er ukloke, som er dårlige, f.eks. når regjeringa i Zambia bruker store penger på luksuriøse privatfly. Skal disse landene oppnå framgang, med velgere som stiller myndighetene til ansvar, er det en forutsetning at det også skjer framgang for grunnleggende demokratiske og politiske rettigheter. Derfor fremmer vi i dag forslag om at det stilles krav til alle partnerlandene om framgang i arbeidet for åpenhet, presse- og ytringsfrihet, tros- og organisasjonsfrihet. Utviklingsbistand er noe annet enn veldedighet. Målet må være at bistanden skal bli overflødig, at landene selv blir i stand til å ta ansvar for å finansiere og styre også grunnleggende tjenester som helse og utdanning, at landene selv kan overta ansvaret for sykehus og skoler som i dag er finansiert av givere. Da trenger vi bedre skattesystem, bedre forvaltning av naturressurser, rettsstat og demokratisk utvikling. Og da må vi også høyne ambisjonene for hva konseptet «partnerland» skal innebære. I dag framstår lista litt for mye som en samling av land som tilfeldigvis allerede i dag mottar mye bistand. Jeg ser fram til en diskusjon her i salen med utviklingsministeren om hvorfor han har valgt akkurat de landene som i dag er valgt. Hvis vi skal mene alvor med at bistanden skal bli overflødig, må vi også ha ambisjoner om å drive kapasitets- og statsbygging. Mye av det vi har sett de siste årene, er at den utviklingshjelpen, eller den humanitære hjelpen, vi har bidratt med, har bidratt til å bygge opp et apparat, velferdstjenester, på siden av statsapparatet og dermed kanskje til å gjøre statene enda mer sårbare. Vi har også sett at det har vært avholdt valg i en rekke land de siste årene. Det er bra. Men politiske valg har de siste årene også blitt brukt av autoritære ledere for nettopp å styrke sin makt. Valgene har ikke vært reelle, fordi pressefriheten ikke har vært til stede, eller rettsstaten er politisk styrt. Det mener jeg også må få konsekvenser for vår utviklingspolitikk. Vi må være ambisiøse uten å bli urealistiske. I dag fremmer vi også forslag om at regjeringa må komme tilbake til Stortinget med en samlet framstilling av hvordan virkemidlene i norsk utviklings- og bistandspolitikk skal brukes for å styrke partnerlandenes egen kapasitet og evne til å tilrettelegge for varig, inkluderende, bærekraftig vekst og ikke minst rettferdig fordeling. Norsk utviklingspolitikk bør satse på områder der vi i Norge har kompetanse, der vi har erfaring og teknologi, og der det kan komme til nytte for utviklingslandene, f.eks. innenfor oljeforvaltning – der vi har mye å bidra med – fornybar energi og også fiskeri. Vi må vise at vi forstår utviklingslandenes egne prioriteringer, samtidig som vi erkjenner at bistand har størst effekt når den rettes inn mot land som viser reell vilje til å hjelpe seg selv. Jeg tar opp Arbeiderpartiets tre forslag.