Afshan Rafiq (Høyre), 2004-05-14:
I Dokument nr. 8:37, fra stortingsrepresentantene Audun Bjørlo Lysbakken og May Hansen, foreslås det å øke de veiledende satser for livsopphold for personer under gjeldsordning slik at ingen skyldnere får mindre enn 85 pst. av minstepensjon å leve av. Regjeringspartiene vil sterkt fraråde denne foreslåtte endringen. Balansen mellom skyldnerens og kreditorenes interesser, som hele gjeldsordningsinstituttet er basert på, vil med dette forrykkes. Forrykkelsen gjelder både ved fordeling av skyldnerens inntekt ved en konkret gjeldsordning og ved at en langt større gruppe får rett til å kreve gjeldsordning. Vi er bekymret for de økte byrdene kausjonistene får ved dette forslaget, og for at lån til utsatte grupper kan bli dyrere, eller at lån ikke vil bli tilbudt i det hele tatt. Det er viktig når man gjør politiske vedtak, at man tenker over hvilke konsekvenser forslaget vil ha. Dersom man ønsker å svekke gjeldsordningsinstituttet, er det nettopp det man oppnår med dette forslaget. Den bærende idé ved gjeldsordningsloven av 1992 er ifølge Graver-utvalgets utredning at «folk skal betale sin gjeld», men det skal likevel finnes en nødventil for dem som har havnet i et uføre de aldri vil ha muligheten til å komme seg ut av på egen hånd. Trenger man hjelp, må skyldneren finne seg i «en meget nøktern levestandard» og «tilpasse levestandarden til et minimumsnivå» i gjeldsordningsperioden. Klarer man seg gjennom gjeldsordningsperioden, vil all ikke-pantsikret gjeld bortfalle. Det i seg selv må være tilfredsstillende for en som ikke har klart å betjene sin gjeld. Det er denne ideen regjeringspartiene holder fast ved. Som politikere bør vi være opptatt av at gjeldsordningsinstituttet skal beholde sin legitimitet, i samfunnet, overfor kreditorene, men også overfor andre skyldnere som gjør sitt ytterste for å betale sine forpliktelser. Ved å øke livsoppholdssatsene kan vi få en situasjon hvor de som betaler sine lån, får høyere renter og dermed er med på å betale kostnadene for dem som får gjeldsordning. Livsoppholdssatsene er regulert i samsvar med folketrygdens grunnbeløp, som har gitt mer enn en kompensasjon for prisstigning. Derfor mener vi at det vil være meget uheldig å foreta en slik markert nivåheving av livsoppholdssatsene som er foreslått. En gjeninnføring av 85 pst.-satsen vil føre til at hushold under gjeldsordningen gis anledning til et høyst normalt forbruk, og i noen tilfeller mer enn det. Det er ikke i tråd med tidligere føringer gitt av Stortinget. I forslaget står det: «En endring av satsene vil neppe påvirke antallet gjeldsordninger». Det er ikke riktig. Endringene vil mye heller medføre en betydelig økning i antallet når det gjelder hvem som er berettiget til gjeldsordning. Det er overraskende for meg at Fremskrittspartiet går i tospann med SV i denne saken. Da ordningen ble innført i 1992, sa representanten Carl I. Hagen følgende: «Jeg tror det er helt avgjørende for forståelsen i det norske samfunnet at det ikke må lages en ordning som kan oppmuntre til å utnytte den. Den må altså ikke være for gunstig. Det må ikke være for lett å komme inn under ordningen, og hvis man kommer inn under den, må det ikke være for gode forhold, for da vil det være for mange som søker.» Dette er det motsatte av hva Fremskrittspartiet mener i dag. Når regjeringspartiene går imot forslaget, er det hovedsakelig på grunn av at det svekker gjeldsordningen. Dette er en ordning vi ønsker å opprettholde og beholde legitimiteten til. En gjeninnføring av 85 pst.-satsen er uheldig og vil kunne sette respekten for gjeldsordningsloven i fare, ved at levestandarden under ordningen blir for høy i forhold til mange hushold som tross anstrengelser betaler sin gjeld.