trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1998-11-05:
Fyrst vil eg kort kommentera det som går på reklame for slankeprodukt. Eg skal vurdera kva slags verkemiddel som er gode i så måte. Eg trur det er farleg å trekka fasttømra konklusjonar her og no, men måten informasjonen om produkta eventuelt kjem ut på, er veldig viktig. Å vurdera om slankeprodukta berre skal seljast på apotek, er ei ganske komplisert sak, som eg i alle fall ikkje kan trekka konklusjonen på no. Mange helsekostforretningar sel òg ein del produkt. Dette er eit stort og komplisert område, men eg skal lova å vurdera dei ulike sidene ved sal av slankeprodukta. Eg har òg lyst til å trekka fram at i det vidare arbeidet er samarbeidet med frivillige organisasjonar viktig – som eg sa i innleiinga mi – og eg har særleg lyst til å trekka fram interesseorganisasjonane på dette området. Dei er gode samarbeidspartnarar, og dei kan vera med og meisla ut treffsikre metodar for korleis vi kan møta problemstillinga. Spiseforstyrringar er òg, som mange har sagt her, eit aukande problem blant gutar. Her må vi vera veldig bevisste. Det er ikkje lenger berre jentene som slit. Gutane har det same presset på seg, og det må vi sjølvsagt ha i tankane i forhold til dei ulike tiltaka vi har sett i gang, og som vi kjem til å setja i gang. Nokre har trekt fram skulen her, og eg trur nok kanskje vi har eit litt for negativt syn på kva skulen gjer når det gjeld fysisk fostring. Det er mange barneskular i dag der dei faktisk går tur ute i naturen ein dag i veka, og brukar det som ein del av den fysiske fostringa. Dette er noko som vil auka meir og meir. Eg trur skulen er seg bevisst det som går på fysisk fostring i forhold til elevane. Men ein bør sjølvsagt ha med dette i det vidare arbeidet. Dette er ein viktig debatt, og eg synest det er bra at interpellanten har sett dette på dagsordenen. Eg er òg glad for den tverrpolitiske semja vi har i forhold til problemstillingane. Men vi kjem ikkje vidare berre med debatt, vi må òg setta i verk tiltak. Eg er glad for alt vi allereie har sett i gang – vi har begynt ein prosess. Regjeringa er i full gang med å gjera noko på mange av dei områda som er trekte fram i debatten i dag, og dette arbeidet vil vi sjølvsagt føra vidare. Helseministeren vil i neste interpellasjon trekka fram ein del konkrete ting når det gjeld helsesida, helsestasjonar osv., så eg skal ikkje kommentera den delen av utfordringane som går korkje på ein handlingsplan eller på helsesida. Men eg er glad for semja, og eg er ganske sikker på at ein i den neste debatten òg vil vera einig om at det er handling som no krevst, ikkje berre snakk om problema.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1998-11-05:
Som både Karita Bekkemellem Orheim og statsråden har pekt på, er årsakene til spiseforstyrrelser sammensatte. Det er vel ingen som tror at politikerne alene kan løse disse problemene. Men vi må gjøre det vi kan, og jeg er spesielt opptatt av to områder der vi aktivt kan bidra for å forebygge spiseproblemer. Vi må nok erkjenne at mange lærere kan for lite om spiseforstyrrelser. Derfor må vi ha et målrettet arbeid i skolen, og kompetansen blant lærerne må styrkes. Her har de kompetansesentrene som Arbeiderpartiet kommer til å foreslå i dag, en sentral oppgave. Samtidig er skolehelsetjenesten et viktig tilbud til dem som ønsker noen å prate med. Men i mange kommuner er det rett og slett ikke et godt nok tilbud i dag. Derfor er det bra at statsråden nå sier at Regjeringen vil styrke skolehelsetjenesten. Dette er et veldig viktig tiltak for å forebygge spiseforstyrrelser og øke kunnskapen blant helsepersonell. I dag finnes det på markedet en rekke slankeprodukter: pulver, piller, te, kremer – vi har alle hørt om dem. Reklamen for disse produktene formidler ofte at 3 cm for breie lår eller 5 kg for mye er et skjønnhetsproblem. Reklamen formidler ofte et budskap om vidunderkurer: Man kan gå ned 5 kg på tre uker. Eller: Nå kan du slanke deg uten å spise mindre. Å forby bruk av reklame som formidler et usunt kroppsbilde, er svært problematisk, for den internasjonale mote-, modell- og reklameindustrien kan nok ikke stoppes med forbud. Men på samme måte som vi har forbud mot reklame for alkohol og tobakk i Norge, mener jeg at vi må kunne innføre et forbud mot reklame for slankeprodukter. Vi må huske på at det er ikke bare voksne som ser denne reklamen, men også barn, og mange små barn har foreldre som spiser pulver hjemme istedenfor middag. Det er ikke naturlig, og det kan umulig være sunt. De som trenger produktene, de som har store vektproblemer, kan få hjelp hos legen sin eller på apoteket. Men det er et viktig signal om vi slipper å se reklamen for disse produktene. Statsråden åpnet for det, og jeg vil gjerne at statsråden bekrefter at hun seriøst vil vurdere å innføre forbud mot slankereklame.
Kari Økland (Kristelig Folkeparti), 1998-11-05:
En bølge av tragedier der barn og unge er ofrene, skyller over landet vårt. Spiseforstyrrelser, selvmord, seksuelle overgrep og rusmisbruk synes å øke i omfang i vårt opplyste og rike velferdssamfunn. Mens spiseforstyrrelser tidligere var ansett for å være et spesielt problem for tenåringsjenter, ser vi nå at også små barn og begge kjønn rammes. Årsakene ser ut til å være sammensatte og ofte av psykisk karakter. Men er ikke anoreksi og spiseforstyrrelser først og fremst et ubevisst rop om hjelp, et symptom på at et eller annet er galt? Forskning og det å prøve å kartlegge det kompliserte årsakskomplekset, kan det være lurt å overlate til forskerne. Jeg ønsker likevel å peke på noen grunnleggende behov hos barn og unge. Dette er ingen anklage mot foreldre som fra før bærer store byrder, og som vil sine barn det aller beste, snarere en påminnelse om enkle sannheter. Barn trenger trygghet og kjærlighet – å vite at de er elsket som den de er, av dem som står dem nærmest. Dette uttrykkes ikke alltid i klare ord, men også gjennom de små og store signaler vi gir dem underveis, bevisst og ubevisst, ved våre holdninger og prioriteringer. Barn kan være svært vare på slike signaler om hvilken posisjon han eller hun har i sine nærmestes hjerter. Mennesker som har gjennomlevd anoreksi i sin ungdom, har fortalt meg hvordan de tenkte og reagerte på sine omgivelser. Felles for dem var at de skulle slanke seg for å forbedre sitt ytre, men den grunnleggende årsaken som de konkluderer med i dag, er avvisning fra noen av sine nærmeste. Den nødvendige vissheten om at de var elsket som den de var, manglet. Det ledet over i prestasjonstenkning for å bli akseptert. Kunne de bli snillere, flinkere, vakrere – slankere? Dét var i alle fall noe de kunne gjøre noe med. Slankingen og senere anoreksi ble en måte å få kontroll over egen kropp og egen tilværelse på. Disse forhold angår primært familiens indre liv og må først og fremst løses der. Myndighetene kan bistå ved faglig opplysning og veiledning, men må også gjennom politikken gi rammevilkår, velge løsninger og prioritere ressursene slik at det bærer i riktig retning. Vi vet at behovet for å være elsket ikke er avgrenset til noen aldersgruppe – det gjelder småbarn og førskolebarn, skolebarn og unge mennesker i den sårbare ungdomstiden der de virkelig får bryne seg på omverdenen. For de fleste av oss er det kanskje det at noen bryr seg om oss, som dypest sett gjør livet verd å leve. Og med tanke på reklamens makt tror jeg at et menneske som er trygg på seg selv og har et positivt selvbilde, også vil stå sterkere rustet mot de idealer reklamen prøver å gi oss.
Inge Lønning (Høyre), 1998-11-05:
Det er prisverdig at temaet er satt på Stortingets dagsorden. Man kan vel også si at det er på høy tid. Det er jo atskillige leger som faktisk hevder at spiseforstyrrelser er den raskest voksende folkesykdom i dagens vestlige verden. Men det som kjennetegner denne folkesykdom, er at den slår ned med full tyngde i en bestemt livsfase og en bestemt aldersgruppe, og det er – for nå å knytte det til ordlyden i interpellantens spørsmål – egentlig verken barn eller voksne, men det er de som befinner seg midt imellom, som i vår samfunnsform i dag verken er entydig barn eller entydig voksne. Og det er nødvendigvis den mest sårbare fasen i det menneskelige liv. Særlig når det gjelder kroppslig identitet, er det uten sammenligning den mest sårbare fasen i det menneskelige liv. Det som kjennetegner livsløpet i vårt samfunn i dag, er at denne overgangsfasen varer umåtelig mye lenger enn før. I gamle dager, i det førdifferensierte samfunn, var det slik at hver enkelt spilte to roller i løpet av livet. Den første biten var man barn, og resten av livet var man voksen. Begge deler var entydige roller, som var klart definert, og overgangen kunne tidfestes til og med på klokkeslettet: Når man gikk inn til konfirmasjonsgudstjenesten, var man barn, og når man kom ut igjen, var man voksen. I dag bruker folk nesten 15 år på å tilbakelegge den distansen, og i de årene er man verken barn eller voksen, men blir vekselvis behandlet som det ene og det annet – uten noensinne å skjønne hvorfor. Man blir behandlet i det ene øyeblikk som barn og i neste øyeblikk som voksen. Dette er en ganske svær utfordring både til vår utdanningspolitikk, vår familiepolitikk og alle deler av politikken i dette samfunnet. Vi er nødt til å ta på alvor at livsløpet simpelthen er helt annerledes i dagens samfunn enn det var for en generasjon siden og lenger tilbake. Det finnes ikke noe enkelt håndgrep som kan løse dette problem, og det skyldes selvfølgelig at spiseforstyrrelsen egentlig ikke er sykdommen, men symptomet på den grunnleggende sykdom, nemlig at identitet, naturlig selvrespekt, er overmåte vanskelig å vinne i denne overgangsfasen i vårt samfunn i dag mellom barndom og voksen alder. Hvis vi ikke er i stand til å løse det fundamentale kommunikasjonsproblemet som ligger her, vil alle tiltak være surrogattiltak. Til syvende og sist er jo spiseforstyrrelsen en flik av et mye mer omfattende problem, nemlig den tiltagende vold i det moderne samfunn. For det å ødelegge sin egen kropp er også en form for blind vold. Jeg skal forsøke kanskje å videreføre dette, siden vi får en ny interpellasjonsdebatt om samme sak i neste omgang.
Inge Lønning (Høyre), 1998-11-05:
Forskning og profesjonelle medisinske behandlingstilbud er viktig, men når det gjelder akkurat dette problemkompleks, vil jeg advare mot å tro at vi har utsikter til å vinne krigen ved å satse på den tilnærmingen. Om det er noe sted det er grunnleggende viktig å se behovet for forebyggende arbeid, er det vel på dette problemområdet. Spiseforstyrrelsene er jo et nesten klassisk eksempel på en kulturskapt sykdom, en sykdom som ikke har utspring i biologiske forhold, men er skapt av ganske bestemte kroppsidealer som for lenge siden har mistet jordledning og forbindelse til den biologiske virkelighet. Jeg antydet her i forrige runde med interpellasjonsdebatt at en vesentlig tilnærming til dette problem, som helt klart øker i omfang hele tiden, må være å se at det er en flik av et mye større problem, nemlig at vi har utviklet et kulturbetinget kroppsideal som kommer på lengre og lengre avstand fra den virkelige kroppen i alle livsfaser. Vi har utviklet skjønnhetsidealer som egentlig er naturstridige, fordi skjønnhet, etter dagens takst, går ut på å se ut som om man ikke har levd en eneste dag. Man skal ikke bære synlige spor noe sted på kroppen av at man har levd. Aldringsprosessen er egentlig den elementære mekanisme bak alt liv; det er betingelsen for at livet kan eksistere på denne kloden i den form det har. Og vi har utviklet en kultur som har et grunnleggende nevrotisk forhold nettopp til de. For det er nødvendig å se at spiseforstyrrelsene i ungdomsgenerasjonen er en speiling av noe som gjelder hele voksensamfunnet. Når det er mulig å markedsføre «kroppsskulpturering» som et godt tilbud – for noen år siden het det fettsuging – når det er mulig å innbille mennesker at kirurgens kniv er til for å fjerne virkningene av absurd livsstil, da er vi i virkeligheten kommet ganske langt i retning av en voldskultur. For det er jo faktisk det dette dreier seg om: å øve vold på den virkelige kroppen for å få den til å stemme med et kulturbetinget kroppsideal. Egentlig er det dypt tankevekkende at vi lever i en kultur som er blitt så kroppsfiksert, men som er blitt kroppsfiksert på den helt forkjærte måten, nemlig fiksert ved drømmekroppen istedenfor den virkelige kroppen. Betingelsen for at mennesket kan respektere andres kropp – vi lever i en kultur hvor voldsbruken øker i omfang hele tiden – er at det har lært å respektere sin egen kropp. Selvrespekt et nøkkelen til respekt for andre mennesker.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1998-11-05:
Det er et viktig tema som tas opp i dag. Matinntak og spising som skulle være det mest naturlige og velbehagelige, er dessverre for mange mennesker blitt en alvorlig, sykelig tilstand med vanskelige helbredelsesprosedyrer. I mars i år hadde jeg en interpellasjon om skolemåltidets betydning ut fra det faktum at svært mange elever ikke spiser frokost eller har med mat på skolen. Ernæringsrådet har ropt varsku også om dette og foreslått tiltak for å bedre situasjonen. Dårlige spise- og måltidsvaner kan være én medvirkende årsak til at unge får et unaturlig forhold til inntak av mat. Det er tragisk å se at flere barn og unge ikke klarer å forholde seg til kost og kropp på en naturlig måte. Det faktum at fedme er sett på som et helseproblem, kan også i noen tilfeller få unge mennesker til å få unormale holdninger til vanlig matinntak, og slankekurfirmaer frister med dyre preparater og kurstilbud. Jeg er enig med interpellanten, som påpeker at utover dårlige spisevaner i hjemmet kan reklame og søken etter idealer være sterkt medvirkende til at barn og unge får spiseforstyrrelser. Det er ikke enkelt å være ung og oppfylle alle krav og forventninger som omgivelsene forlanger. Vi som er så heldige å klare hverdagen vår sånn noenlunde, har plikt til å rette søkelyset mot alle sider ved samfunnsutviklingen. Jeg mener det er særlig viktig å ha en god helse- og sosialrådgivningstjeneste i skolen. Vi har ikke klart å gjøre disse tjenester gode nok til nå. Jeg kan heller ikke unnlate å nevne idretten. Dessverre viser det seg at enkelte treningsopplegg har vært slik at noen utøvere har fått problemer med naturlig matinntak og av den grunn har havnet i gruppen med spiseforstyrrelser. Det er skremmende å lese at om lag 40 000 personer under 18 år har alvorlige problemer i sitt forhold til mat. Det er faktisk to tredjedeler av et skoleårskull! Dette er skammelige tall for det pengerike Norge. Og det er ingen enkle svar å gi for å rette på disse lidelser, som jeg forstår er en kombinasjon av psykologiske og fysiologiske forstyrrelser – men det var svært interessant å høre representanten Inge Lønnings refleksjoner. Det er viktig at spiseforstyrrelser får sin rettmessige plass i psykiatriplanene. Når det er sagt, forutsetter jeg at planene må følges opp av konkrete tiltak, som f.eks. opplysningskampanjer rettet mot ulike ungdomsmiljøer og skoler, etterutdanning av lærere og barnehagepersonell, styrking av helsestasjoner, kompetanseoppbygging ved spesialisthelsetjenesten mv. Parallelt med dette tror jeg at vi må bruke mer tid sammen med barna våre og gi dem trygghet, slik at de får et godt selvbilde til tross for at ikke alle kroppsmål innfrir reklamens og modellskapernes grådige krav. Videre er det svært viktig at personalet som har med barn å gjøre, blir skolert i å observere unormalitet i forhold til matinntak på et tidlig stadium. Aller viktigst er likevel forebyggingssiden. Her må oppmerksomheten rettes mot alle nivåer der barn og unge befinner seg.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-05:
Jeg vil først takke interpellanten for at hun tar opp dette viktige spørsmålet, og debatten viser at dette er et veldig komplekst spørsmål som krever belysning fra mange sider. Det jeg synes er opplagt, er at en ikke kan diskutere spiseforstyrrelser hos barn uten at en samtidig ser på slankepresset og skjønnhetstyranniet også hos voksne. Dette er et økende gutteproblem, men fremdeles er det et overveiende jente- og kvinneproblem. 80 pst. av kvinner og jenter er misfornøyd med kroppen sin. Er en jente, tenåring og på slankekur, har en altså størst mulighet for å utvikle spiseforstyrrelser. Og slanker mor seg, er faren for at 7- eller 11-åringen også vil slanke seg. Finn Skårderud har en gang sagt at det må være like viktig å gjemme slankepulveret som AG 3-en i familien, hvis det da finnes en AG 3. Det er klart at det her er masse press på mange områder. Interpellanten pekte på det, og mange andre har også nevnt presset omkring det å være vellykket. Men en må også se på drivkreftene, hvem det er som har interesse av at jenter og kvinner ser på seg selv som mangelfulle, som noen det kan repareres på. Da ser en at det står store økonomiske interesser bak, som gjerne vil erobre nye markeder. Reklameindustrien er det mange som har tenkt på her, og også skjønnhetsindustrien, slankeindustrien og andre sterke krefter som utfolder seg gjennom media. Jeg hørte bl.a. at Coca-Cola i Drammen annonserte: Cola light i ett år for den som kunne slanke seg mest på to uker! Annonsen ble heldigvis stoppet av oppegående tenåringer, og det viser seg at det nytter å gjøre noe. Derfor vil jeg i likhet med interpellanten gi honnør til IKS, Interessegruppa for kvinner med spiseforstyrrelser, til jentene som ikke finner seg i det årlige vegg-til-vegg-tyranniet fra Hennes & Mauritz, og også til Gutter mot Barbie, som har sitt utspring i SU. Vi må gå til drastiske tiltak og få til en bevisstgjøring for å få stoppet de økonomiske kreftene bak slankepresset og skjønnhetstyranniet. Jeg ser at tida går, men jeg vil si litt om mangel på fysisk aktivitet. Slanking kan ofte være en kompensasjon for mangel på fysisk aktivitet, mangel på gode kroppsopplevelser. Da er det et paradoks at skolen har redusert gymnastikken både i omfang og innhold. Det må være riktig å gi barna gode vaner og gode opplevelser med kroppen, både på skolen og i idretten. Derfor spiller idretten en viktig rolle her, og idretten må se sitt ansvar.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1998-11-05:
Det er en veldig viktig debatt interpellanten har satt på dagsordenen i dag. Det er egentlig rart at denne debatten ikke har kommet både tidligere og sterkere inn i det politiske miljøet, på linje med andre samfunnsproblem, som f.eks. alkohol og narkotika – ting som faktisk rammer ungdoms helse og til og med tar deres liv. Det er rystende å lese i aviser og rapporter om titusenvis av mennesker som har spiseforstyrrelser, om små barn som slanker seg, om jenter som til og med sulter seg til døde. Moteindustrien, reklamebransjen, bildet av vellykkethet som har sammenheng med hvor slank en er, hvor fin en ser ut, hvordan kroppen er, er en del av årsaksbildet – det kroppsidealet og den slankekulturen som storsamfunnet skaper. Men dette er ikke bare en kvinnedebatt, ikke bare en debatt som angår jenter, som dreier seg om jenter, og som jenter bør delta i. Det er en debatt som også menn bør engasjere seg i, av flere grunner – for det første fordi vi menn ikke bare kan sitte og se på at våre kjærester, ektefeller, døtre eller venninner har store problemer med sitt selvbilde og forholdet til mat, men også fordi dette ikke bare er et jenteproblem. Også mange gutter rammes av spiseforstyrrelser. En undersøkelse som ble gjort for en tid tilbake, viste at en av ti i førstegangstjeneste i militæret hadde et lavt selvbilde og problemer med mat. Særlig rammer det gutter som er aktive innenfor idretten. Prestasjonspress, press fra trenere og press for å oppnå store resultater er ofte drivkraften bak disse problemene. For noen få uker siden ble vi rystet av et oppslag om en gutt på elleve år som ble innlagt på sykehus med spiseproblemer. Det viste seg da at behandlingstilbudet og støtteapparatet for gutter om mulig er enda dårligere enn for jenter. Selv om det også for behandlingsapparatet og støtteapparatet for jenter trengs en enorm utbygging og satsing, er det kanskje dårligere for gutter, ikke bare fordi de organisasjonene og interessegruppene som finnes for jenter, ikke har kapasitet til å hjelpe de guttene som rammes, men kanskje også fordi gutter og menn har større problemer med å innrømme at de har vansker med maten, større problem med å innrømme at de trenger hjelp. Derfor er det viktig at Regjeringen, hvis interpellantens forslag om at man skal lage en plan for å hjelpe dem som har spisevegring, blir vedtatt, også setter guttenes situasjon på dagsordenen. Så helt til slutt bare noen ord om slankeprodukter. Jeg vil spørre om statsråden vil vurdere om slankeprodukter bare kan selges på apotek. Da ville man ikke få det presset, kanskje også det reklamepresset, som man har i forhold til slankeprodukter.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1998-11-05:
Spiseforstyrrelser rammer stadig flere. Det er bekymringsfullt når barn helt ned i sjuårsalderen slanker seg, og det er noe som er alvorlig galt når det ikke finnes nok behandlingstilbud for dem som trenger det. Sjøl om det er et fåtall som blir alvorlig sjuke, er det mange som er i faresonen. Derfor er det forebyggende arbeidet også på dette området svært viktig. Det er mange og kompliserte årsaker til spiseforstyrrelser, men det kan vel ikke være noen tvil om at det presset som har oppstått omkring kroppsfiksering og slanking, er en viktig årsak til at barn og unge ofte utvikler et unormalt forhold til kropp og slanking. De modellene som brukes både av de store moteskaperne i Europa og i blader og magasiner her hjemme, ser ofte både sjuke og underernærte ut. Jo tynnere en er, jo bedre. Mote- og slankepresset har nådd småjenter, og mange opplever presset fra en moteindustri som i økende grad lager barneklær som er miniatyrutgaver av ungdoms- eller voksenmote. Popstjerner med bar mage og ettersittende kjoler er ofte idoler for små jenter. Jeg synes også at foreldre som stadig er på slankekur, med slankepulver som en naturlig del av kosten, ofte bidrar til å gi barn et noe unaturlig forhold til mat. Når holdningen er at H-melk ikke er bra for barn, men det er greit å drikke lightbrus, er vi på feil spor. Det at en del barn til en viss grad har et noe usunt forhold til vanlig mat, enten det går i den ene eller den andre retningen, er bekymringsfullt. Lærere forteller om barn som kommer på skolen uten å ha spist frokost og uten å ha med seg matpakke. Alternativet blir å kjøpe noe i kiosken, eller hos bakeren, eller la være å spise. Ved en del skoler her i Oslo har man nå innført den gamle skolefrokosten. Kanskje burde det ha vært gjort ved flere av landets skoler. Det er mye som må gjøres i det forebyggende arbeidet mot spiseforstyrrelser, og vi er nødt til å bedre behandlingstilbudet betraktelig. I dag er det bare 16 behandlingsplasser på landsbasis, og det er selvfølgelig langt fra nok når vi vet at denne lidelsen er den hyppigste dødsårsaken blant unge jenter. Og det er ikke bare de som har blitt alvorlig og livstruende sjuke, som må få et tilbud. Uten behandling vil mange slite med spiseforstyrrelser, og noen med psykiske problemer, resten av livet. Jeg vil for øvrig bare vise til det forslag som Arbeiderpartiet har lagt fram, om at det bør opprettes kompetansesentre i alle regioner. Det bør også opprettes ett sentralt, som kompetansesentrene ute bør benytte seg av. Det er noe som jeg også håper det blir oppslutning om, slik at man får et bedre grep på dette problemet enn tilfellet er i dag.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1998-11-05:
Jeg vil også berømme Karita Bekkemellem Orheim for å ha tatt opp problemet. Det er et viktig spørsmål som engasjerer mange, både politikere og mennesker i de tusen hjem. Det har vært kastet frem mange ulike tanker om problemets årsak og muligheter for løsning her i dag, og jeg tror alle som har hørt debatten, er enig i at problemet er alvorlig, og at det er viktig at det ble satt på dagsordenen. Det trengs handling utover politikernes rekker, og det trengs handling som går utover fagseksjoner, for å få til noe som kan bedre situasjonen. Jeg vil likevel få lov å peke på én ting som ikke har vært nevnt her. Når en snakker om etterutdanning av lærere, snakker en veldig mye om at lærerne må skoleres til å se symptomene, men like viktig er det at lærerne skoleres til ikke å utløse. Når vi f.eks. ser på dagens gymnastikkundervisning, med et stort prestasjonskrav allerede i barneskolealderen – gutter og jenter har gymnastikk i samme klasserom, og etterpå skal de gjennom en felles dusj – er det klart at her ligger det også en kime til spiseforstyrrelser for enkelte som i utgangspunktet har problemer. Det er ingen tvil om at barn sammenlikner seg med andre. Og når en skal opptre sammen med andre, stiger kravene til vellykkethet i forhold til seg selv. Derfor må også lærerne skoleres til å være i forkant av problemet og ikke bare til å oppdage symptomer, og de bør gjerne være litt varsomme med hvilke krav de stiller til barn i en gymnastikksituasjon. Det har også vært kastet frem tanker her om at det skal være forbud mot markedsføring av slankeprodukter, eller at slankeprodukter skal selges på apotek. Jeg tror ikke dette er veien å gå. Jeg tror ikke vi kommer problemet til livs ved å forby markedsføring av slankeprodukter. Vi må heller ikke glemme at overvekt også er et stort problem i vårt samfunn både blant barn og voksne, og at mange kan ha nytte av markedsføring av slankeprodukter. Det er ikke forbud vi trenger, men rammer for hvordan markedsføringen skal foregå, slik at de som trenger informasjon, får en informasjon som er saklig og nøktern. Til sist vil jeg peke på det ansvar som bør ligge på helsestasjonene, ved å følge opp barn som har unormale avvik i vekten helt fra de er små. Tendensene til overvekt eller undervekt legges gjerne mens barna er ganske små, og ved å være i forkant og ha nær kontakt med familiene kan en gjerne forebygge at problemet oppstår – for mange i hvert fall.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-11-05:
Når det gjelder spørsmålet om kompetanseutvikling, er jeg enig med interpellanten i at det kan være all grunn til å vurdere hvordan denne kompetansen i dag bygges, ikke bare gjennom etter- og videreutdanningstilbud, som jeg var inne på i mitt innlegg, men også i grunnutdanningene for helsepersonell. Jeg er innstilt på å vurdere dette spørsmålet i samarbeid med andre berørte departementer. Når det gjelder spørsmålet om å opprette kompetansesentre, er min holdning at det er nødvendig å ha kompetanseenheter i de ulike helseregionene knyttet til behandlende avdelinger. Hvordan så dette rent praktisk bør organiseres, synes jeg det er naturlig å ta stilling til i forbindelse med den konkrete planen som Helsetilsynet er bedt om å legge fram, der dette vil bli nærmere berørt. Når det gjelder forslag nr. 3, er vel – så vidt jeg kan bedømme – den planen som vi har under utarbeidelse, allerede et svar på det forslaget. Jeg konstaterer for øvrig med glede den enighet som det synes å være i dagens debatter om dette feltet, og også om styrkingen av behandlingstilbudet og kompetansen ved Modum Bad, som jeg er enig med interpellanten i er et veldig løfterikt behandlingstilbud. Jeg har selv besøkt Modum og hatt anledning til å stifte nærmere bekjentskap med både pasienter og personell som har med dette tilbudet å gjøre. La meg avslutningsvis også si meg enig i at kompetansen i primærlegetjenesten er viktig på dette feltet. Det er en av grunnene til at jeg har satt i gang en vurdering av om ikke alle leger i sin utdanning og i sin turnuspraksis må gjennom psykiatri, et av de store områdene i norsk medisin som ikke omfattes av den praktiske delen av medisinerutdanningen, og det mener jeg det er på tide å få gjort noe med.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-11-05:
Jeg vil også takke for en særdeles interessant dag her i salen når det gjelder dette viktige feltet, og takk til initiativtakerne til debattene. Det er to utsagn fra to av representantene i debatten som jeg ved avslutningen her vil ta utgangspunkt i. Representanten Lønning snakket om en kulturskapt sykdom. Representanten Ballo pekte på behovet for å sette et politisk søkelys på samfunnsforhold, ikke bare på behandlingstilbudet. Jeg sa en god del om behandlingstilbudet i mitt første svar. Jeg synes det er grunn til å understreke at det vi egentlig har debattert i dag, er grunnleggende verdispørsmål. Det er en debatt om hva slags samfunn vi ønsker, det er en debatt om respekt for menneskeverd uansett ytre utseende, det er en debatt om å bry seg og å bry seg om, det er en debatt om hvor sterkt materialismen skal få grep om kulturen vår. Derfor er jeg enig i at man i det forebyggende arbeidet nettopp bør sette søkelyset på ungdomskulturen, på familiemønsteret, på skolens rolle osv. Avslutningsvis vil jeg igjen understreke at jeg for min del skal følge opp det planarbeid som er igangsatt i Helsetilsynet, og sørge for at vi ikke bare har en opptrappingsplan som det er knyttet ressurser til – det har vi – at vi ikke bare har en generell opptrappingsplan for psykisk helse, men at vi også får en spesiell plan når det gjelder behandlingstilbudet for mennesker med spiseforstyrrelser. I den forbindelse ser jeg det som naturlig at vi tar opp vurderingen av hvordan kompetanseenheter innen helsesektoren på dette feltet best kan organiseres. Vi har erfaringer å bygge på fra Nord-Norge, og vi får etter hvert erfaringer i Trøndelag. I den forbindelse er jeg enig i at dette bør være kompetanse på bredt felt, hvor en også utvikler kompetanse gjennom forskning. Med dette skulle jeg mene at de anliggender som har vært framme, og som er uttrykt bl.a. i de forslag som er fremmet, bør være fanget opp i det som nå skal gjøres framover.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1998-11-05:
Kunnskapen blant helsepersonell generelt om forebygging og behandling av mennesker med spiseforstyrrelser er langt fra god nok med unntak av enkelte avgrensede miljø. Det viktigste nå er å bygge opp kompetansen både i den forebyggende og den behandlende kjeden i tillegg til ettervernet. Vårt forslag om at det skal opprettes kompetansesentre med fagfolk i alle fem helseregioner er i denne sammenheng viktig. Slike kompetansesentre skal, slik det beskrives i psykiatrimeldingen, dvs. St.meld. nr. 25 for 1996-97, være en tverrfaglig organisasjon som har et særlig ansvar for å drive forskning, fagutvikling, veiledning og undervisning. Et slikt kompetansesenter bør så følges opp med en avdeling innenfor det psykiske helsevesenet i hver helseregion, slik at en får en særskilt kompetansefunksjon når det gjelder både diagnostikk og behandling av spiseforstyrrelser. En slik avdeling skal også kunne gi nødvendige råd til sykehusavdelinger, poliklinikker og helsepersonell i kommunehelsetjenesten. Jeg understreker hvor viktig det er at 1.-linjetjenesten rustes opp kompetansemessig, spesielt helsesøstre, psykiatriske sykepleiere og leger. Psykolog Charlotte Buhl sier i boken «Kampen om kroppen» at utviklingen av spiseforstyrrelser starter for de fleste i puberteten og utløses i ca. to tredjedeler av tilfellene av en slankekur. Jeg viser også til det helseministeren her sa om reklame- og motebransjen og slutter meg helt til hans synspunkter. Jeg tror ikke det er tilstrekkelig bare å heve kompetansen hos helsepersonellet. I grunnskolens læreplaner er forebyggende helsearbeid sterkt vektlagt. Lærerne er i daglig kontakt med elevene og er ofte de voksenpersoner som bruker mest tid sammen med barn og ungdom. Derfor har de også store muligheter til å forebygge og identifisere spiseforstyrrelser. Jeg har svært lang erfaring som rektor i grunnskolen, og jeg har, i likhet med mine kolleger i skolen, helt utilstrekkelige kunnskaper om spiseforstyrrelser. Jeg mener derfor at kompetansen hos lærerne må styrkes. Spiseforstyrrelser er ikke noe synlig tema i lærerutdanningen. Etterutdanning av lærere er i hovedsak et kommunalt ansvar, men i dette spørsmålet må utdanningsdirektørene ta et særlig ansvar for koordinering av slik etterutdanning i nær kontakt med fylkeshelsetjenesten og de kompetansesentra som jeg forventer nå blir opprettet. I likhet med representanten Nybakk er jeg tilfreds med helseministerens synspunkter, og tror at vi kan nå et stykke på vei.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-11-05:
«Det er få ting vi vet sikkert om årsakene til spiseforstyrrelser, men vi vet at slanking kan være en utløsende faktor», sier førsteamanuensis Jan Rosenvinge i Aftenposten i januar i år. Han mener at slanking i utgangspunktet er en privatsak, men at problemet oppstår fordi slankingen blir noe som angår omgivelsene. Dette understrekes av at det særlig for idrettsutøvere er blitt et alvorlig problem både med anoreksi og bulimi. Dr. Jorunn Sundgot Borgen la nylig fram en omfattende forskningsrapport som viser at bortimot 46 pst. av kvinnelige landslagsutøvere i etiske idretter i Norge sliter med slike problemer. Sundgot Borgen hevder at det er en dobbelt så stor andel personer med spiseforstyrrelser i toppidretten som i samfunnet for øvrig. Disse tallene må idrettsledere og -klubber ta på alvor. De må se nærmere på sitt eget miljø og denne uhyggelige utviklingen. Det er imidlertid ikke bare på idrettens område at problemene med spiseforstyrrelser er økende. Det er heller ikke slik at det er bare slankere som mislykkes, og som får disse problemene. Det er etter min mening viktig å ha en livssituasjon som gjør det mulig å unngå psykiske problemer og depresjoner som kan føre til disse større problemene. Her tror jeg familien og hjemmene har en viktig rolle. Familien er en viktig faktor som bør styrkes for å kunne gi den rammen om barn og ungdom som gir gode vaner og gode sosiale relasjoner. Spiseforstyrrelser blir også et økende problem for helsetjenesten. Særlig psykiatrien må legge til rette for bedre og utvidet behandling av disse lidelsene. I juni i år vedtok Stortinget, mot Fremskrittspartiets og SVs stemmer, å overføre Statens senter for barne- og ungdomspsykiatri til Oslo kommune. Jeg er redd for at det på dette området blir langt dårligere tilbud fra denne spesialinstitusjonen etter at den overtas av Oslo kommune, og vil være et savn og et handikap i det videre tilbud til spesielt denne gruppen pasienter.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-11-05:
I likhet med siste taler er også jeg fornøyd med at forslagene nr. 1 og 3 oversendes, idet intensjonene i disse forslagene, håper jeg, blir godt ivaretatt i den planen som er bebudet fra Regjeringen . Forslag nr. 2 vil jeg anbefale Fremskrittspartiets gruppe å stemme for.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1998-11-05:
Det er en viktig problemstilling som interpellanten har tatt opp. Spiseforstyrrelser er et stort, mangeartet og utbredt problem. Jeg slutter meg helt til de synspunkter som helseministeren har fremsatt, og vil på bakgrunn av hans to innlegg oppfordre forslagsstillerne til å gjøre de tre forslagene om til oversendelsesforslag. Så vil jeg bare komme med noen få kommentarer, som dels bygger på personlig erfaring med behandling av slike pasienter. For det første: Spiseforstyrrelser er et sammensatt problem, som det er grunn til å tro vil bli enda mer utbredt fordi det dreier seg om forholdet til egen kropp og dermed om eget selvbilde. Så rammer da også spiseforstyrrelsene gjerne unge i en usikker utviklingsperiode, der velmente bemerkninger som «så godt du ser ut» kan utløse helsefarlige slankekurer. At kroppen og kroppsbildet i dag kommersialiseres i økende grad, gjør selvsagt ikke situasjonen bedre. For det andre: Jeg tror at spiseforstyrrelser har sammensatte årsaksforhold. I jakten på psykiske, biokjemiske og genetiske årsaker eller faktorer er det viktig å huske at det ene ikke utelukker det andre. Derfor er det også viktig at vi ikke ensidig satser på bare det ene eller det andre av disse saksfeltene. Dermed er vi over på det tredje området, de helsepolitiske konsekvensene av det vi vet om det sammensatte problemet spiseforstyrrelser. Jeg tror poenget er tverrfaglig satsing og samarbeid. Men det gjelder ikke bare helsevesenet. Folkeopplysning er sannsynligvis en nøkkelfaktor i denne sammenhengen – et middel for å oppnå gode holdninger og unngå uheldige kroppsfikseringer. Dette er altså ikke et ansvar bare for helsevesenet, men også for foreldre, familie for øvrig, venner og venninner, og ikke minst for organisasjoner av alle slag, spesielt de som nødvendigvis i nokså stor grad må være kroppsfikserte. Så gjelder det også ikke minst media, som kan bygge opp og bryte ned, men som i altfor stor grad dyrker det vellykkede, også ikke minst både indirekte og direkte dyrker det som oppfattes som det vellykkede utseende. Bare på denne måten kan samfunnet som helhet støtte opp om og ikke bryte ned den innsatsen som helsevesenet skal yte for dem som lider av spiseforstyrrelser. Vi vet ikke nok om årsakene til spiseforstyrrelsene, men det er innlysende at mange miljøfaktorer provoserer fram slike problemer – og det må vi gjøre alt vi kan for å hindre. Vi ønsker ikke at menneskeverd og selvbilde skal måles i kilo, verken med pluss eller minus på vekten.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1998-11-05:
Jeg er glad for at forslagsstillerne har omgjort forslagene nr. 1 og 3 til oversendelsesforslag. Når det gjelder forslag nr. 2, er vi enig i intensjonene i forslaget, og jeg anbefaler representantene fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre å støtte dette forslaget.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1998-11-05:
Det er prisverdig at dette blir satt på dagsordenen i Stortinget. Det er et stort og komplisert problem som skaper stor fortvilelse, også med tragisk utfall og utgang for mange. Men det er et komplisert problem, som bl.a. helseministeren var inne på. Det gjelder både psykiatri og somatikk, det gjelder flere nivåer og behandlingsenheter i helsevesenet vårt, og det har både kulturelle og sosiale sider, bl.a. i forhold til de trender som gjelder når en snakker om kroppsutvikling og spisevaner. Gledelig er det da at det er bred og tverrpolitisk enighet her. For mitt vedkommende vil jeg vise til hva representanten Marit Tingelstad sa i forbindelse med den interpellasjonen som i dag ble behandlet før denne. Når det gjelder spiseforstyrrelser, er det veldig viktig med tverrfaglig kunnskap og behandling, større kompetanse på alle områder innenfor helse, skole og i alle faser, forebygging, symptomoppdagelse, behandling, ettervern og oppfølging. Som helseministeren sa, tror jeg at det også trengs et folkeopprør mot dette, mot mote- og trendpresset, slik at markedet og reklamebransjen får merke at det ikke er grobunn for og respons på deres aggressive markedsføring og trendsetting når det gjelder en del av det som er årsaken til denne utviklingen. Kultur, helse og miljø er gode stikkord for å utvikle et sunnere samfunn. Jeg tror det er viktig å minne om noen av de gamle begrepene i den sammenheng. Fysisk aktivitet ble nevnt i forrige debatt, og det tror jeg er veldig viktig. Vi hadde et begrep som het «fysisk fostring» tidligere, som jeg tror vi skal ta fram igjen, sammen med begrepet «en sunn sjel i et sunt legeme». Det er viktig at vi har fysisk aktivitet, men kanskje uten en del av det presset som vi ser i dag når det gjelder prestasjoner og kroppsfokusering. Kosthold og holdninger i de enkelte hjem og rundt den enkelte ungdom er viktig, og der bør kanskje mange gå i seg selv. Så er det den offentlige sektoren. Helsestasjonene, skolehelsetjenesten og primærhelsetjenesten er de som kanskje raskest kan oppdage disse problemene. En ting vil jeg fokusere på i denne sammenhengen, og det er skolehelsetjenesten i videregående skole. Den har lett for å falle litt utenfor, og det er veldig viktig at den følger opp disse tingene. Spesielt årvåken skal en være på overgangen fra barndoms- og ungdomstiden og inn i voksenalderen slik samfunnet har satt det aldersskillet. Helseministeren var selv inne på dette når det gjaldt psykiatri. Sosialkomiteen poengterte dette i forrige periode, og jeg håper at det kan følges opp veldig årvåkent nå, slik at ingen havner i ingenmannsland eller blir kasteballer mellom de ulike nivåer. Kompetansehevingen ved psykiatriske sentra og poliklinikker er viktig. Det er enda mer viktig at den kompetansen kommer ut til primærhelsetjenesten, slik at en kan få lagt dette til det nivået hvor barn og ungdom befinner seg i en vanskelig periode og hvor man kan utvikle spiseforstyrrelser.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-05:
Jeg kan bare understreke det som flere her har sagt, at det har vært både en spennende og givende debatt. Det har i stor grad vært enighet om de synspunktene som er kommet frem. Jeg syns likevel at man i veldig sterk grad her vektlegger behandlingsaspektet, det at helsepersonell på en måte skal kunne løse disse problemene ved at man styrker utdanningen og hjelpeapparatet. Det er jo selvfølgelig et poeng i seg selv, men man må også fokusere på årsaksforholdene. Jeg vil tro at hvis man går inn på ulike årsaksforhold, vil uenigheten være større enn det som er kommet til uttrykk her, fordi man i mye større grad setter et slags politisk søkelys på et samfunn som er i endring og årsakene til det. Jeg syns at Inge Lønning hadde et veldig godt poeng da han nevnte den endringen som har skjedd i samfunnet i forhold til ungdomstiden. Nå tror ikke jeg at det å la seg konfirmere vil løse problemene, og det var vel heller ikke hans poeng. Men man må kunne vise forskerne at det at ungdom i dag er en gruppe som utsettes for veldig sterkt press fra mange, og ikke minst fra markedsaktørene, har betydning for utviklingen av denne typen forstyrrelser. Jeg syns det er interessant i den sammenheng å referere til en artikkel som stod i Aftenposten den 26. september i år, hvor direktør Bjørn Petter Ulvær i Feedback Research og Consulting uttalte: «Men den etiske bevisstheten rundt det å arbeide med barn som målgruppe har vært så høy blant våre kunder at det nærmer seg handlingslammelse.» Det er altså en som har med markedsføring å gjøre – og man skal drøfte dette i fora, bl.a. på kurs innenfor næringslivet – som sier at det er et problem at man setter etikken så høyt at man ikke i sterkere grad påvirker barn og unge. Det viser hvor oppmerksomme vi som politikere må være i forhold til konsekvensene hvis man f.eks. slipper næringslivet inn på arenaer der de strengt tatt ikke har noe å gjøre – det gjelder ikke minst i skolen, der man nå ser at det er gratis utlevering av ulike produkter. Det kan jo for så vidt være meieriprodukter, og i den forstand ikke nødvendigvis usunt, men hvis man ikke har en bevissthet knyttet til de arenaene som det offentlige skulle stå for, og hvor man nettopp skulle utøve sunn og i hvert fall tilnærmet objektiv eller nøytral påvirkning, skaper man en utvikling som er særdeles uheldig fordi ungdom og barn ikke har noen steder å henvende seg for å få mer nøytral og saklig informasjon. Det samme syns jeg gjelder innenfor helsevesenet. Jeg syns ikke at markedsaktører har noe som helst å gjøre eksempelvis på Rikshospitalet, som man nå ser i forhold til McDonald’s. Hvis man slipper inn den typen aktører, og samfunnet ikke skal møte det med holdninger, betyr det i sin tur at det oppstår en form for forvirring i ungdomsmiljøene i forhold til hva som er sunne og gode idealer når de som skulle stå for dem og representere dem, stå for behandling eller informasjon, selv blander disse symbolene på en sånn måte at signalene blir uforståelige. Derfor trenger vi større grad av klarhet også i forhold til markedsaktørenes rolle på den offentlige arena.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-05:
SV støtter forslag nr. 2. Vi har ingen problemer med å gå inn for det, så jeg vil anbefale SVs gruppe å stemme for.
May Britt Vihovde (Venstre), 1998-11-05:
Det er viktige og aktuelle saker som Karita Bekkemellem Orheim og Marit Nybakk har teke opp i dag, og det skal dei ha ros for. På same tid som ein ser at gjennomsnittsvekta blant befolkninga går opp, og at dette er urovekkjande, ser ein altså på den andre sida at ei stor gruppe barn og unge har store problem. Det er kompliserte årsaksforhold bak dette, og det er fleire som har nemnt ein del av dei i dagens debatt. Hittil har hjelp eller behandling i stor grad vore prega av omgåande hjelpetiltak, og dette har berre kortvarig effekt. Dei unge har i for stor grad måtta syta for seg sjølve. Det er difor bra at ein i forslaget til statsbudsjett har lagt inn pengar som skal gje rom for auka satsing på førebyggjande ernæringsarbeid og auka satsing på skulehelsetenesta. Spesielt det siste har eg stor tru på. Helsetenesta både i ungdomsskulen og i den vidaregåande skulen må vera viktige støttespelarar når det gjeld å kjempa mot spiseforstyrringar. I den nye psykiatriplanen ligg det òg inne auka satsing på opplæring av personalet, og det er ikkje minst viktig å få mange fotfolk som har god kunnskap om desse problema. Som helseministeren sa, dess fleire etatar og nivå som skal samarbeida, dess større blir utfordringane. Og det å få ein framtidig plan med ei heilheitleg satsing, som helseministeren sa at ein nå jobbar for å få fram, er vegen å gå. Eg synest òg det er rett å nemna familien i denne samanhengen. Det er blitt sagt at 80 pst. – somme meiner det, men eg har høyrt 85 pst. – av oss kvinner er misnøgde med utsjånaden, og vekt og slanking er ofte i fokus. Me vaksne, mødrer og fedrar, må difor ta ansvar – eit stor ansvar – overfor våre unge, og ikkje overføra haldningar som avspeglar ei tru på at dess tynnare du er, dess lykkelegare blir du. Me har eit stort ansvar for å vera ideal for våre barn. I Noreg er me idrettsinteresserte, og det å driva med idrett er sunt for kropp og sjel. Det er dokumentert at svært mange aktive idrettsutøvarar – både menn og kvinner – har spiseforstyrringar. Krav til ytingsevna og fokusering på ernæring i den samanhengen er blitt større og større. Å sikra kompetansen til alle våre dyktige idrettsleiarar er difor viktig for å førebyggja spiseforstyrringar. Det er difor svært positivt at helseministeren og barne- og familieministeren nå vil gripa fatt i dette for å sikra våre organisasjonar meir kompetanse når det gjeld spiseforstyrringar. Eg føler at med dagens debatt er ein komen eit langt skritt vidare, og det er stor semje om at ein må satsa på både behandling og førebygging når det gjeld spiseforstyrringar.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 1998-11-05:
Saken gjelder 100 000 norske mennesker – unge kvinner utgjør den største gruppen, men også voksne kvinner, gutter og menn. Vi i samfunnet rundt dem spør oss hvorfor, og det har vi gjort i lang tid. Vi har fått mange forskjellige svar og flere definisjoner og årsakssammenhenger. Men jeg tror at de svarene vi får, er bruddstykker av sannheter og ikke hele bildet. Og hvorfor tror jeg det? Jo, fordi det ennå forskes altfor lite på sykdommene. Det må til systematiske studier, og større grupper mennesker med disse lidelser må undersøkes nøyere. Kan vi få helhetlige og korrekte svar, kan vi også etter hvert behandle dem riktig. Det er sånn i medisinens verden at før man kjenner hele bildet, kan man ikke behandle korrekt. Som mange andre er jeg også helt enig i at helsesøstre og allmennpraktiserende leger, som de fortvilte foreldre og pasientene selv henvender seg til først, kan altfor lite om spiseforstyrrelser. Derfor må det, som sagt, forskes mer, men også legges større vekt på kunnskap om spiseforstyrrelser i helseutdanningene og hos andre som arbeider med og blant barn og ungdom. Det burde være helsestasjonstilbud for alle ungdommer overalt i hele Norge, der råd og hjelp kunne gis tidlig, før sykdommen har kommet for langt. I dag er det slik at mange foreldre, venninner, venner og lærere ser at noe er galt og forsøker å hjelpe så godt de kan, men opplever at ingenting hjelper – det er som å snakke til veggen. Men den reelle virkelighet er at foreldre tror det de ser når deres datter spiser skikkelig, og kan ikke forstå at hun likevel blir bare tynnere og tynnere. Helsevesenet har tilbud om tvangsfôring med intravenøs næringstilførsel eller sondeernæring når den det gjelder, endelig kommer på sykehus, men dette er en behandling bare for å overleve der og da, det er ikke en behandling som retter seg mot å helbrede og å finne ut av de virkelige årsakssammenhengene. Det er som sagt disse sammenhengene vi må sette alt inn på å finne ut av ved mer forskning, gjerne kvotere kvinnelige forskningsstipendiater til å arbeide med denne spesielle problemstillingen, for jeg tror det er de som kanskje kan gjøre denne jobben aller best. Vi må samle kompetansen i kompetansesentre som gjør at det blir skikkelig medisinske miljøer rundt denne lidelsen. Der kan man også få riktig behandling til riktig tidspunkt før sykdommen er kommet altfor langt.