Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2003-04-01:
Gjennom det Dokument nr. 8-forslaget som jeg har fremmet, føler jeg at Stortinget nå vil kunne få anledning til å ta en viktig debatt om legemiddelassistert rehabilitering. Det som var grunnlaget for at jeg fremmet forslaget, var et TV-program der ei jente fra Bergen stod fram. Det var ei jente som hadde vært avhengig av opiater i lang tid. Hun søkte om å få komme inn under et program for legemiddelassistert rehabilitering. Hun framstod med stor kraft og tyngde i TV-programmet i forhold til sine behov. Konklusjonen fra TV-programmet var at hun ikke kunne få ta del i programmet fordi hun var under 25 år. Nå er det selvfølgelig slik at det slett ikke er sikkert at alle slike TV-program viser hele sannheten, og det kunne være andre grunner enn aldersgrensen til at det faglige teamet ikke ville ta henne inn. Men med utgangspunkt i det TV-programmet syntes jeg at det var rett å få opp en debatt om hvorvidt en absolutt aldersgrense er det riktige kriteriet for hvorvidt man skal kunne komme inn under legemiddelassistert rehabilitering eller ikke. Så er det selvfølgelig slik, det er jeg klar over, at også dagens regelverk åpner for at man i forbindelse med særskilte vurderinger kan gi legemiddelassistert rehabilitering til personer under 25 år. Men komiteens flertall, medlemmene fra Høyre, SV, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, sier: «Det kan imidlertid synes som om praktiseringen av 25-årsregelen praktiseres svært strengt.» Da er man jo like langt, hvis det er slik at den praktiseres svært strengt. Vi vil i tiden som kommer, måtte ha en prinsipiell debatt knyttet til spørsmålet om hvorvidt det å komme inn under et program for legemiddelassistert rehabilitering skal være basert på politiske kriterier eller basert på faglige vurderinger. Det er vel snart slik at den eneste typen medisinsk behandling som har klare politiske kriterier for hvorvidt man skal kunne komme under behandling eller ikke, er i forhold til bruk av medisiner som Subutex og metadon. Men etter min mening er det mer og mer som taler for at fagmiljøet nå begynner å få såpass mye erfaring med dette at det må være opp til legen og pasienten og det faglige teamet å vurdere hvorvidt bruk av legemiddelassistert rehabilitering er fornuftig eller ikke. Det er vanskelig å se for seg at vi i Stortinget liksom skal ha en kompetanse og på en måte si veldig klart fra om hvorvidt det er faglig fornuftig å iverksette denne type behandling eller ikke. Derfor er jeg glad for det jeg opplever at flertallet sier, nemlig at vi trenger et bredere evalueringsgrunnlag før vi eventuelt er villig til å foreta konkrete endringer av den praksis og det regelverk vi har i dag. Jeg synes saksordføreren var voldsomt avvisende i sitt innlegg, for det jeg leser i innstillingen, er at det pågår en masse evalueringer. Det er Regjeringen opptatt av å få fullført. Når de evalueringene er fullført, skal man komme til Stortinget med en vurdering av hvorvidt det er grunnlag for å endre regelverket eller ikke. Jeg opplever at det først og fremst er det statsråden svarer i sitt brev, ikke på død og liv at statsråden er imot enhver endring hvis evalueringene viser at det kan være grunnlag for å foreta justeringer.