Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-05-15:
La meg starte med å si at jeg er enig med komitelederen i at vi har et godt utgangspunkt for en videre utvikling av velferdssamfunnet. Vi lever i et av verdens rikeste land. Vi har høy sysselsetting, og vi har fortsatt relativt god fordeling mellom ulike distrikter i landet og mellom innbyggerne. At det er slik, skyldes selvsagt til dels de rike naturressursene som har skapt grunnlaget for sysselsetting og økonomisk vekst – jorden, skogen, fisken, de rike mineralressursene, vannkraften og ikke minst olje og gass. Men det skyldes også i stor grad forutseende og kloke politikere, som fikk vedtatt konsesjonslovene for å ta vare på eierskap til vannkraften, som har forvaltet olje og gass på en måte som har skapt sysselsetting og høy verdiskaping i landet, som har ivaretatt en langsiktig forvaltning av fiskeressursene, og som også opp gjennom tidene har bidratt til at vi har en rettferdig fordeling og en sterk offentlig sektor som skal gi alle den samme rett til utdanning, til helsetjenester og omsorg, og ikke minst også en politikk for å ta hele landet i bruk. På en rekke områder kan vi imidlertid nå se at en del av dette bildet slår sprekker, og at vi er på vei inn i en ny tid. Hvilke utfordringer står vi så overfor nå ved begynnelsen av et nytt århundre? Jeg skal begrense meg til å peke på noen. En av de grunnleggende utfordringene er selvsagt å ta vare på det vi har bygd opp, bygge videre på de verdier og på de styringsmekanismer som har gjort at Norge er et godt land å bo i, at vi har klart å slå ring om eierskap til naturressursene, at vi har klart å få til en rettferdig fordeling. Her ligger en av de store utfordringene, for vi ser at i en tid med økt globalisering og økt press på disse styringsmekanismene slår det sprekker, og flere og flere faller utenfor. Vi står også overfor store utfordringer i forhold til miljøet, og spesielt innenfor klimapolitikken. Vi står overfor utfordringer i forhold til å sikre at oljeformuen også kommer framtidige generasjoner til gode, og ikke minst også, som jeg sier, sikre råderett over naturressursene. Regjeringen har lagt fram forslag til retningslinjer for bruk av oljeinntektene og har gjennom media framstilt dette som en regel for økt bruk av oljepengene. Nå åpner finansministeren pengesekken, kunne man lese i avisene da forslaget kom. Den gleden ble kortvarig. Budsjettet i fjor høst bar bud om at det ikke kunne brukes en krone mer uten at det ville ødelegge norsk økonomi. Revidert nasjonalbudsjett, som ble presentert sist fredag, sier det samme. Om seks måneder, 1. januar 2002, skal det imidlertid i henhold til de reglene som nå er lagt fram fra Regjeringens side, være mulig å bruke mer penger. Tro det den som vil! Det er selvsagt konjunktursituasjonen og kapasiteten i økonomien som vil komme til å være avgjørende for om Regjeringen legger opp til å bruke mer penger. Det er et paradoks for mange, og det er vanskelig å forstå at i en tid hvor landet svømmer over av penger, så ser man i det daglige rundt seg at ting ikke strekker til, og at pengene ikke strekker til for å få løst helt selvsagte oppgaver. I nyhetene på TV i går kveld kunne vi se en bygd som nå faktisk hadde vært isolert i flere uker, og som hadde utsikter til fortsatt å være isolert i flere uker, fordi veien ikke var kjørbar. Det ville kostet 100 000 kr å utbedre veien. Staten manglet penger, var svaret, og kunne ikke gjøre det. Det samme opplever vi på E10 mellom Narvik og Bjerkvik, hovedfartsåren i nord over til Sverige. Der går det ukentlig steinras som stenger veien, og som utgjør fare for liv og helse. Staten har ikke penger. Jeg vil faktisk tro at når vi samtidig ser at det går mer enn 3 000 ledige bare i anleggssektoren, vil kostnadene ved ledighetstrygd bare i Nordland være større enn det det koster å rydde opp i de utfordringene vi her ser. En av utfordringene vi står overfor i forhold til bruk av oljefondet, er å gå aktivt inn og bruke oljepenger på områder hvor det er ledig kapasitet i økonomien, bruke oljepenger til investeringer i kunnskap, i forskning og ikke minst i bedrifter som er framtidsrettet, og som vil være lønnsomme og gi arbeidsplasser og inntekter også i framtida. Vi må ikke låse oss isolert sett bare til en regel om å bruke realavkastningen, men vi må gå inn aktivt og bruke oljefondet på områder der det er rom for det. Det er stor enighet om at marin sektor, olje og gass, maritim sektor og IT-næringen vil komme til å bli de viktigste næringene for Norge i framtida. Dette er næringer hvor storparten av arbeidsplassene vil komme i Distrikts- Norge. Det trengs derfor en kraftig omlegging av distriktspolitikken for å kunne sikre at vi også i framtida tar hele landet i bruk, og at vi får tatt ut det verdiskapingspotensialet som fins i disse næringene. Det er ingen naturlov som styrer bedrifter og folk mot sentrale strøk. Bak den sterke sentraliseringen som vi har sett, ligger det politiske vedtak. Det er mulig å bremse sentraliseringen, det er også mulig å snu flyttestrømmen, dersom det er politisk vilje til det. Dessverre har det så langt vært vanskelig å få en slik politisk vilje etablert. 50 pst. av alle som ble spurt i en bostedsvalgundersøkelse som sentrumsregjeringen fikk gjennomført, svarte at de gjerne kunne tenke seg å bosette seg i Distrikts-Norge. Arbeid var den viktigste forutsetningen for å kunne gjennomføre det og kunne ta et slikt valg. Det er derfor en viktig politisk oppgave å sørge for at vi gir folk mulighet til å bosette seg i alle deler av landet. En rapport som jeg fikk utarbeidet mens jeg var kommunal- og regionalminister, viser hvordan staten har brukt sine investeringer til å forsterke presset i Oslo-regionen, og dermed også bidratt til å øke sentraliseringen. Rapporten viste at i 1998 fikk Oslo og Akershus totalt 55 pst. av de statlige investeringene. De andre fylkene mottok i 1998 andeler av de totale investeringene på under 5 pst. – samtlige fylker. Utviklingen har gått i den retning hele det siste tiåret, en større og større andel til Oslo og Akershus, som har økt sin andel av investeringene fra 20 pst. i 1989 til altså 55 pst. ti år senere. Dette er en utvikling som det er nødvendig å gjøre noe med. Det skyldes ikke bare Gardermoen og Rikshospitalet, det skyldes også en sentralisering av investeringer på en rekke andre områder, som delvis har sammenheng med demografiske endringer og delvis sammenheng med politiske valg. Derfor er det også nødvendig å ha en aktiv politikk i forhold til utflytting av statlige arbeidsplasser. Jeg er glad for at arbeiderpartiregjeringen har fulgt opp det sentrumsregjeringen satte i gang, nemlig å innføre en regel om at alle nye statlige arbeidsplasser skal lokaliseres utenfor Oslo, og at man også har tatt fatt i den rapporten som ble lagt fram av Arbeids- og administrasjonsdepartementet om desentralisering ved hjelp av IKT, hvor det framgår at 1 000–1 500 arbeidsplasser enkelt kan flyttes ut av Oslo og være med og skape et grunnlag for sysselsetting og desentralisering. Dette betyr at det relativt enkelt og raskt – og med stor økonomisk gevinst – kan flyttes ut arbeidsplasser og også bidra til å få et bredere arbeidsmarkedstilbud i alle deler av landet. Skal vi imidlertid klare å legge til rette for at folk skal få bo hvor de vil i landet og stimulere til kunnskapsintensive arbeidsplasser i distriktene, må vi også motarbeide det digitale Forskjells-Norge som Regjeringens politikk vil føre til. Skal vi skape vekst og utvikling, må den digitale allemannsretten realiseres – alle i landet må få tilgang til bredbånd. Store deler av Distrikts-Norge ligger langt etter i utbyggingen av et slikt nødvendig tilbud. Regjeringens tidsplan for utbygging ser allerede ut til å sprekke. Det er også store prisforskjeller mellom sentrum og periferi på tilknytning og bruk av høyhastighetsnett. Det er uakseptabelt at bedrifter og skoler i Distrikts-Norge skal betale en høyere pris for å benytte seg av ny teknologi enn det man gjør i sentrale strøk. Ett resultat av mangel på infrastruktur er at bedrifter rett og slett ikke tar sjansen på å etablere seg på mindre steder. Et oppslag i Dagens Næringsliv, basert på en undersøkelse gjort av konsulentselskapet Byggstrategi, viser f.eks. at IT-selskapene konsentrerer sine investeringer til Oslo. Utenfor Oslo er IT-selskapenes investeringer stort sett fraværende, til tross for at vi faktisk kunne ha sett den motsatte utviklingen dersom vi hadde ført en aktiv politikk for en slik utvikling, og ikke bare latt markedet bestemme hvor etableringene skal komme. Regjeringens landbrukspolitikk er også – med støtte i Stortinget – i ferd med å rive bort grunnlaget for matproduksjon i deler av landet. Vi ser nå at vi har en sterk bruksnedgang, en akselererende bruksnedgang. De siste ti årene har det hver dag blitt lagt ned åtte gårdsbruk. Dette forsterkes nå, og vi ser at Regjeringen dessverre har med seg et stortingsflertall når man nå arbeider for et mer EU-likt landbruk. Det er en utvikling som går sin gang, til tross for at vi det siste halvåret har sett konsekvensene av en slik landbrukspolitikk. Vi vil ha trygg mat, det norske folk vil ha trygg og ren mat, ikke et industrialisert landbruk basert på stadig større enheter, slik som Regjeringens og stortingsflertallets politikk vil føre til. Regjeringen har både i Europa-meldingen og i langtidsprogrammet understreket at Norge må ha handlefrihet når det gjelder tilknytning til EU, og at Norge til enhver tid må vurdere om EØS-avtalen og andre samarbeidsordninger er tjenlig som redskap for å ivareta grunnleggende norske interesser. Utenriksministeren har ved flere anledninger gitt uttrykk for at det ikke kan utelukkes at en ny søknad om norsk EU-medlemskap kan bli sendt i neste stortingsperiode. På denne bakgrunn og ut fra det som er sagt her i dag, kan man trekke den konklusjon at vi har et stortingsflertall som fortsatt vil jobbe for EU-medlemskap, og at det vil være høyst aktuelt å fremme en søknad i løpet av neste periode.