Erling Sande (Senterpartiet), 2011-10-04:
Vi likar å framheve at dei demokratiske verdiane vi har, er trygt fundamenterte i det norske samfunnet og den styringsmodellen vi har. Det er grunn til å framheve det, og vi skal vere stolte av det. Ikkje desto mindre er det difor grunn til å hegne om og vidareutvikle ein styringsmodell som tek folk på alvor, som sikrar medverknad og deltaking, og som presenterer løysingar som treffer folk der dei bur – ein styringsmodell som må evne å justere seg, dersom det må til for å sikre legitimiteten. Vi må difor ikkje late att auga for at det er mange menneske rundt om i landet vårt som opplever at avstanden mellom dei styrande og dei som skal halde seg til vedtak som vert gjorde, aukar. På energi- og miljøkomiteen sitt område får vi mange tilbakemeldingar på felt som arealforvalting, rovdyr og vern. Mange føler seg makteslause i møte med ei forvalting som i for liten grad gjev rom for fornuftig og berekraftig bruk, men vurderer små og store tiltak under same rigide regelverk. Nokre kjenner seg framandgjorde i møte med språk og omgrep ein ikkje er kjend med, og med juridiske formuleringar ein ikkje fullt ut klarar å vurdere følgjene av. Regelverket blir stadig meir detaljert, utan at det nødvendigvis gjer det meir treffsikkert. Dei opplever at ansvaret er fragmentert, at ansvarspersonane er vanskeleg tilgjengelege, og at det blir utøvd skjønn som det ikkje alltid er like lett å fatte grunngjevinga for. Den som står for vedtaket, sit ofte langt unna. Mange opplever at den erfaringsbaserte kunnskapen dei har, blir sett til side og nedvurdert av dei som er delegert mynde til å forvalte lov- og regelverk. Dette trur eg ikkje er spesielt for miljøfeltet, men også på ei rekkje andre politiske felt. Når eg tek opp dette temaet, er det fordi vi i Senterpartiet meiner vi har eit felles ansvar i denne sal for å sikre at avstandane mellom dei styrande og dei som må halde seg til avgjerdene, ikkje blir for stor – at ikkje lov- og regelverk blir utforma på ein slik måte at det skapar forakt, og at forvaltinga er oversiktleg og føreseieleg. Den raud-grøne regjeringa har innanfor miljøområdet gjort fleire endringar som har bidrege til å flytte avgjerdene nærare folk, og som i større grad tek høgd for at landet er ulikt. Lokale folkevalde peikar fleire stader no på dei moglegheitene som er komne som følgje av den differensierte strandsoneforvaltinga. Landet er mangfaldig, og løysingane må vere det òg. Vi byrjar no å sjå resultat av den differensierte strandsoneforvaltinga i form av betre planar, betre prosessar, mindre barrierar og byråkrati og tidsbruk for dei som vil gjere fornuftige tiltak i strandsona, som følgje av dei kommunale planane. Eit anna område er arealforvaltinga i verneområde der ein no etablerer områdestyre som har lokal forankring. Lat meg òg ta med rovdyrforliket, som blei inngått i denne sal før sommaren, og som for fyrste gong på mange år går i retning mot meir lokal medverknad, og som i større grad tek på alvor den delen av befolkninga som lever og driv næring i område med mykje rovdyr. No er det viktig at rovdyrforliket blir følgt opp, og at det svarar til dei forventingane folk rundt om i landet har. Endringane som eg har nemnt, tener regjering og storting til ære. Det er ikkje slik at nærleik til avgjerdsprosessar, medverknad og forenkling fører til ei dårlegare forvalting – tvert om. Det skapar legitimitet, engasjement og gode løysingar rundt om i landet vårt. Eg blir meir og meir trygg på at vettet er jamt fordelt ut over landet, og at evnene til å finne gode løysingar på lokale utfordringar ofte ligg lokalt. Vi må gå vidare langs desse vegane. Regjeringa må ha fokus også i vidareføringa på korleis ein ytterlegare kan sikre lokaldemokratisk medverknad og styring i arealforvaltinga, og korleis ein kan forenkle og desentralisere den statlege forvaltinga.