Siri Frost Sterri (Høyre), 2001-04-06:
EU, USA og Russland er de tre aktører som påvirker norske interesser mest. Derfor blir også samarbeidet og forholdet til disse landene viktige hovedstolper i norsk utenrikspolitikk. Det å ivareta våre interesser i forhold til disse tre landene er en stadig mer krevende oppgave. Gjennom 1990-tallet har institusjoner, makt og lederskapsforhold vært i kontinuerlig endring, noe som gjør at diplomati og utenrikspolitiske strategier blir av større og ikke mindre betydning. Det innbyrdes forholdet mellom USA, EU og Russland er også av stor betydning for Norge. Utenriksministerens henvisning til helsetilstanden i samarbeidet mellom USA og EU er derfor betimelig. I proposisjonen om omstillingen av Forsvaret uttaler Regjeringen: «Skulle EUs sikkerhetspolitiske linje på lengre sikt gå på tvers av amerikanske målsettinger, for eksempel ved at den franske linje om økt europeisk selvstendighet i forhold til USA og NATO setter et for stort preg på EU-samarbeidet, vil forholdet mellom USA og EU kunne bli mer anstrengt.» Det er vel neppe grunn til å tro at en slik fransk linje skal få fullt gjennomslag i EU, men det er ingen tvil om at den felles sikkerhets- og forsvarspolitikken fortsatt har mange uløste spørsmål knyttet til seg. Hvordan samarbeidet mellom EU og NATO skal organiseres, er ett av dem. EU i et svekket NATO uten et sterkt amerikansk engasjement vil kunne stille Norge i en helt annen sikkerhetspolitisk situasjon. I arbeidet med å sikre våre interesser i sikkerhetssamarbeidet i Europa kan derfor en strategi for vårt samarbeid med USA være et viktig bidrag. Høyre forutsetter at en slik strategi som utenriksministeren omtaler i sin redegjørelse, vil munne ut i konkrete tiltak for å styrke de norskamerikansk båndene. Norges utenforskap stiller oss utenfor de fora hvor EU foretar sine vurderinger og beslutninger knyttet til den europeiske sikkerhets- og forsvarspolitikken. Dette er et alvorlig problem for oss. Det stiller svært store krav til håndteringen av samarbeidet med EU og ikke minst til vår egen innretning av forsvars- og sikkerhetspolitikken. Behandlingen av omstillingsproposisjonen for Forsvaret har derfor viktige utenrikspolitiske implikasjoner. Norge må gjennom den imøtekomme USAs krav om en ny byrdefordeling og styrke egen militær kapasitet. Utenriksministeren henviste i sin redegjørelse også til Russland som en krevende partner. Det ubegrunnede importforbudet mot norsk fisk er kanskje et resultat av såkalte gamle handlingsmønstre, som utenriksministeren uttrykte det. Det viser at vi må være forberedt på å gi temmelig klare tilbakemeldinger overfor Russland, samtidig som hovedmålet hele tiden er å styrke og bygge ut samarbeidet på ulike områder. Utenriksministeren la betydelig vekt på utsiktene til en bred internasjonal satsing i forhold til atomsikkerhet i Nordvest-Russland. Det er helt avgjørende å få ressurssterke aktører som EU og USA med hvis vi skal lykkes i å redusere miljøtrusselen som atomavfallet på Kola representerer. Og viljen er der. EUs utenrikskommissær Chris Patten uttalte i Moskva i januar at mangelen på forsvarlige lagringsforhold for atomavfall fra atomdrevne fartøyer og reaktorer på Kola er som et damoklessverd som henger over hele Europa. Han gjorde det klart at EU vil prioritere atomopprydding på Kola høyt. Norge må være spydspissen i atomsikkerhetsarbeidet i nord. Det er imidlertid skapt usikkerhet om Regjeringen har gitt dette arbeidet den nødvendige prioritering. Dagens Næringsliv kunne den 2. mars, med utgangspunkt i en foreløpig rapport fra Riksrevisjonen, avsløre at Utenriksdepartementet bare har satt av to til tre årsverk for å følge opp forvaltningen av bevilgningene til atomsikkerhetsarbeidet. I perioden 1995–1999 dreide det seg om 590 mill. kr. Høyre er innforstått med de vanskeligheter myndighetene har støtt på i samarbeidet med Russland. Men Riksrevisjonen har pekt på at årsaken til problemene ikke bare ligger i Russland, men også i den norske utenriksforvaltningen. Jeg ber derfor utenriksministeren redegjøre for hva han gjør for å sikre at håndteringen av arbeidet med de ulike atomsikkerhetsprosjektene skjer på en forsvarlig måte og i tråd med Stortingets prioriteringer. Utenriksministerens egne uttalelser om et mer selvbevisst Russland gir også grunn til å minne om Forsvarets rolle. Vi må være trygge på at Forsvaret også i fremtiden dekker våre behov for militær tilstedeværelse, etterretning, overvåking, suverenitetshevdelse og myndighetsutøvelse. Det er avgjørende for å kunne være stabilisator i vårt eget nærområde. Høyre slutter seg til utenriksministerens analyse av at de mange grunnleggende endringsprosessene i Europa er i ferd med å endre rammebetingelsene for det europeiske samarbeidet. En god illustrasjon er den enorme avstanden mellom debatten om utvidelsen av EU i 1994, hvor mange satte spørsmålstegn ved om den i det hele tatt ville finne sted, og dagens utenriksdebatt, som vil vise bred støtte til en norsk handlingsplan rettet mot 12 av de 13 søkerlandene til EU. Høyre har gjennom mange år vært pådriver for økt satsing gjennom samarbeidsprogrammet med Sentral- og Øst-Europa. Høyre er derfor tilfreds med at Regjeringen har utarbeidet denne handlingsplanen for økt samarbeid og kontakt med søkerlandene, men planens ambisjoner overstiger dessverre langt Regjeringens vilje til å bevilge nok penger. Dersom midlene som til nå har vært bevilget til nærområdene, skal tredeles i atomprosjektene, prosjektstøtte til Russland/SUS-landene og en siste del til handlingsplanen for søkerlandene, må bevilgningen over kapittel 197 økes. Høyre forutsetter at dette skjer ved fremleggelse av revidert nasjonalbudsjett i mai. Sammenlignet med hva EU-landene selv bidrar med i utvidelsesprosessen, synes Norges 169 mill. kr over to år forsvinnende lite. EU har i perioden 2000–2006 satt av 570 milliarder kr. Våre skandinaviske naboer, Sverige og Danmark, bruker betydelige midler til næringsetablering og miljøsatsing i det tidligere Øst-Europa. I perioden 1989–1998 har Sverige alene brukt 6,5 milliarder kr til støtte for økonomisk omlegging og miljøformål. Norge står i fare for selv å gi næring til den påstand som av og til kan høres i andre land, om at vi står utenfor fordi vi er oss selv nok. Norge leder sanksjonskomiteen for Irak og har både ansvar for og mulighet til å ta initiativ for å gjøre sanksjonsregimet mer målrettet mot makthaverne og mindre skadelig for sivilbefolkningen. Vi mener det kan være riktig å gjennomføre endringer i sanksjonsregimet mot Irak. Høyre setter imidlertid spørsmålstegn ved klokskapen i å legge til grunn at sanksjoner som virkemiddel generelt skal være tidsavgrenset. Enkelte makthaveres evne og vilje til å ramme egne innbyggere tilsier at man ikke bør fortelle nøyaktig når det internasjonale samfunn kommer til å gi seg. En tidsavgrensning kan snarere virke som inspirasjon for enkelte makthavere til virkelig å holde ut, enn som et forsonende trekk ved sanksjonsregimet. Frihandel med varer og skipsfartstjenester la grunnlaget for Norges utvikling fra å være et av Europas fattigste land på midten av 1800-tallet til en utviklet industrinasjon drøyt 50 år senere. Nå må vi gi utviklingslandene de samme muligheter. Det krever mer frihandel. Men det krever selvfølgelig et regelbasert samkvem mellom landene når det gjelder både handel, investeringer og kapitaltransaksjoner. Regjeringen vil på bred basis utrede hvordan vi kan bidra til bedre styring av de internasjonale markedskreftene, varsler utenriksministeren. Dersom det betyr etablering av et internasjonalt regelverk for finansmarkedene og en drøfting av hvordan vi kan øke gjennomslaget for de beslutninger som fattes internasjonalt, så er Høyre positiv til det. Høyre er åpen for å vurdere virkemidler i de internasjonale strukturer som kan sikre at vedtak faktisk blir fulgt opp, dvs. å innføre større grad av bindinger på deltakerlandene. Men når Jagland snakker om en internasjonal velferdsstat etter samme mønster som den norske velferdsstaten, da må Høyre melde pass. Hvilke av de feil vi har gjort i Norge, er det som skal løftes opp på et høyere, internasjonalt nivå? Med tanke på at vi har hele tre forvaltningsnivåer i Norge, ser jeg med skrekk og gru på hvor mange forvaltningsnivåer Jagland vil finne behov for internasjonalt. EU har f.eks. i begrenset grad en felles sosialpolitikk. De fleste velferdsspørsmål er faktisk overlatt til nasjonalstatene selv – jeg hadde nær sagt heldigvis. Så hvilke velferdspolitiske spørsmål er det Jagland vil flytte til internasjonale organer? Jeg imøteser en nærmere utredning fra utenriksministeren med stor interesse og spenning.