Borghild Tenden (Venstre), 2010-04-27:
Norge er en velferdsstat som vi kan være stolt av, og internasjonalt er det norske helsesystemet rangert blant de beste i verden. Men helse- og omsorgstilbudet står overfor en rekke utfordringer. Vi opplever en betydelig kostnadsvekst i spesialisthelsetjenesten. I kombinasjon med en stadig eldre befolkning er ikke dette bærekraftig på sikt. Det å ta på alvor de utfordringene som kommer på finansieringssiden i helsevesenet, handler nettopp om å ta på alvor at vi også i fremtiden må legge opp til at vi skal ha et godt og verdig helsetilbud i Norge. Dette er selve kjernen i Venstres budskap her i dag. Det følger vi opp med de forslagene som er omdelt i salen, og som jeg vil komme tilbake til. Utfordringene i dag er særlig store med hensyn til de største pasientgruppene, som er mennesker med én eller flere kroniske sykdommer eller tilstander, som flere har vært inne på i dag. Prognoser fra Helsedirektoratet forteller at denne gruppen vil øke, hvilket vil stille ytterligere krav til helsesystemet når det gjelder kvalitet og kvantitet. Norge bruker mer penger på helse enn de fleste andre land. Stadig mer av bevilgningene brukes på kostnadskrevende behandling i sykehus, mens de mange som mest av alt trenger daglig pleie og omsorg, ikke i tilstrekkelig grad får den hjelpen de trenger. Løsningene på disse utfordringene handler om prioriteringer, om organisering og om en bedre balanse mellom primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten enn det vi opplever i dag. I fremtiden vil det bli viktigere å sikre gode tjenester på de lavest effektive omsorgsnivåene. Gjennom Samhandlingsreformen adresserer Regjeringen flere av disse utfordringene, men man trekker ikke de nødvendige konklusjonene. Ambisjonen om å føre en helse- og omsorgspolitikk som både er samfunnsøkonomisk bærekraftig, og som endrer ressursbruken i den retning Venstre tar til orde for, er positiv. Det er også kommunenes nye rolle i helse- og omsorgspolitikken. Det er imidlertid vanskelig å se at Samhandlingsreformen inneholder tilstrekkelig med konkrete tiltak i en slik omlegging av kursen. Kommunal medfinansiering av spesialisthelsetjenesten er ett av Regjeringens hovedgrep. Venstre er skeptisk til kommunal medfinansiering for å dempe veksten i spesialisthelsetjenesten, slik kommunestrukturen er i dag. Særlig for de minste kommunene vil det ta svært lang tid før man kan se eventuelle økonomiske innsparinger av investeringer og tilrettelegging av en ny forebyggingspolitikk på helsesektoren. Et kommunalt medfinansieringsansvar er svært problematisk uten at man samtidig etablerer større kommuner som er i stand til å bære kompetente fagmiljøer som kan håndtere slike krevende helse- og omsorgstjenester. Kommunene har bare begrenset mulighet til å påvirke om en pasient innlegges på sykehus eller ikke. Kommunene vil reelt bare råde over ca. 5 pst. av sykehuskostnadene, ikke 20 pst. som Samhandlingsreformen legger opp til. Venstre frykter også at det kommunale medfinansieringsansvaret vil føre til mer byråkrati utenfor politisk kontroll. Samhandlingsreformen legger til rette for tautrekking om fordeling av kostnader mellom små og store kommuner. Helse- og sosialsektoren er allerede preget av et betydelig skjemavelde. Hensynet til verdige og gode helse- og omsorgtjenester og det lokale selvstyret må veie tungt i denne saken. En oppfølging av Samhandlingsreformens intensjoner krever en ny kommunestruktur. Formålet med Samhandlingsreformen må nettopp være å gi behandling, pleie og omsorg i menneskers nærmiljø, slik at brukerne får et bedre tilbud og økt verdighet. Nærhet til brukerne gir også større muligheter til å aktivisere det frivillige hjelpeapparatet gjennom samarbeid med det offentlige. Venstres hovedgrep i helsepolitikken i tillegg til å styrke innsatsen på enkelte områder er derfor å gjennomføre en ny kommunereform for større kommuner, men hvor kommunene i størst mulig grad selv får bestemme de nye kommunegrensene. Samtidig må staten forplikte seg til å overføre offentlige oppgaver til det nye kommunenivået, slik at andelen øker fra dagens 40 pst. til 50 pst. eller mer. Det bør legges vekt på å redusere antall kommuner i naturlige sammenhengende bo- og arbeidsmarkedsregioner. Av hensyn til Norges spesielle geografi kan det ikke settes en absolutt minimumsgrense for antall innbyggere i kommunene. Det må lages spesielle ordninger for øykommuner og andre kommuner der geografi gjør kommunesammenslåing mindre aktuelt. Jeg vil i denne forbindelse henlede oppmerksomheten på forslagene nr. 9 og nr. 11 fra Venstre, som er omdelt i salen, om henholdsvis å gjennomføre en ny kommunereform og å foreta en gjennomgang av rapportering til offentlige myndigheter for å redusere skjemaveldet. Så til de mer spesifikke forslagene fra Venstre knyttet til vårt dokumentforslag som er oppe til behandling her i dag. I dag finnes det ikke tilstrekkelig incentiv som premierer fastleger som ønsker å behandle pasienter i primærhelsetjenesten. Venstre er bekymret over at fastlegesatsene knyttet til livsstilsendringer, kosthold, fysisk aktivitet og røykeslutt tidligere har blitt redusert. Tilsvarende gjelder også satsen som omhandler det å snakke med pårørende til alvorlig syke mennesker, og satsen for samtaleterapi med personer med psykiske lidelser. Dette mener Venstre er å gå motsatt vei hvis målet skal være å dempe bruken av sykehustjenester. Det bør derfor utvikles incentivordninger for å bidra til å dempe veksten i spesialisthelsetjenesten, og jeg vil derfor peke på Venstres forslag nr. 14, som er omdelt i salen, som belønner fastleger for å behandle pasienter i primærhelsetjenesten. I lys av et økende pleiebehov i fremtiden reises også spørsmålet om hvordan man kan ta vare på de ansatte i sektoren på en god måte. De tunge løftene tas ikke lenger i industrisektoren, men i omsorgsyrkene. Mange opplever yrkesskader, høyt sykefravær og rekrutteringsproblemer. Det er foretatt en rekke forsøk med ulike typer turnus forskjellige steder i landet. Et forsøk i Bergen kommune med gjennomføring av såkalt nordsjøturnus, dvs. at personalet arbeider noe lengre perioder med tilsvarende friperioder i etterkant, er gjennomført med gode resultater for både ansatte og brukerne. Resultatene av forsøket viste bl.a. redusert skadeomfang, lavt sykefravær, lav turnover og høye søkertall. For brukernes del har det bl.a. ført til mindre medisinbruk og færre tvangssituasjoner. Kommunen driver rett og slett tjenestene bedre og mer effektivt. Disse forsøkene har hatt såpass god effekt at det bør etableres incentiver for å få i gang flere slike ordninger. Jeg vil derfor henlede oppmerksomheten på forslag nr. 10, som er omdelt. Venstre mener videre at det bør arbeides med å styrke rekrutteringen av sykepleiere til sykehjem, og foreslår i forslag nr. 12 å legge opp til en ordning med ettergivelse av studielån for sykepleiere og hjelpepleiere som ønsker seg til primærhelsetjenesten. Regjeringspartiene vil ikke støtte dette, fordi det – og jeg siterer det som står i innstillingen – «kunne stimulere til rekruttering i kommunehelsetjeneste i sentrale strøk på bekostning av små kommuner». Dette må forklares – jeg skjønner det ikke. En annen innfallsvinkel til å håndtere utfordringene med tunge løft og høy fysisk arbeidsbelastning er å ta i bruk ny teknologi på områder hvor det er mulig. Helse- og omsorgssektoren står for om lag 19 pst. av offentlige utgifter. Likevel står ikke nyskaping, nye løsninger og tekniske hjelpemidler særlig høyt på dagsordenen. I Danmark har man avsatt 3 milliarder danske kroner til arbeidskraftbesparende teknologi i perioden 2009–2015. Omsorgsteknologi finnes i den norske helse- og omsorgssektoren, men incentivene for å ta slik teknologi i bruk er for dårlige. Dette vil Venstre forandre. Arbeidskraftbesparende teknologi handler ikke om å erstatte menneskelig omsorg, men om å erstatte andre oppgaver og gi mer tid til omsorg. Jeg vil derfor trekke fram Venstres forslag nr. 13, om mer forskning på arbeidskraftbesparende teknologi. Så til slutt vil jeg ta opp behovet for å styrke rehabiliteringen. Stadig flere overlever alvorlige skader og sykdommer. Det er positivt, men mange av disse faller ut av arbeidslivet på grunn av funksjonskonsekvensene av sykdom og manglende mestring av disse. Kunnskap om funksjonskonsekvenser, tilretteleggingsbehov og -muligheter er svært viktig i arbeidet for å redusere sykefravær og uføretrygd og må inn i alle ledd i helse- og omsorgssektoren. Økt satsing på rehabilitering og forebyggende arbeid er også viktig for å fordele ressursene bedre innenfor helsevesenet og sørge for at kronikere, rusmiddelmisbrukere og mennesker med funksjonsnedsettelse får en bedre hverdag. Venstre er bekymret over den svært varierende kvaliteten man i dag finner med hensyn til rehabilitering i kommunene. Hvis rehabiliteringen i primærhelsetjenesten skal bli bedre, må kommunene få både ansvar og tilstrekkelige midler, jf. forslaget om mer robuste kommuner og jf. forslaget fra Venstre om et kommunalt opptreningsansvar for rehabilitering, forslag nr. 15, som er omdelt.