Fredric Holen Bjørdal (Arbeiderpartiet), 2014-05-08:
Eg vil takke interpellanten for å gje Stortinget anledning til å diskutere på det litt overordna planet og reflektere litt over dei langsiktige konsekvensane av den politikken som ein fører. Eit historisk perspektiv viser at forskjellane i Noreg gradvis vart mindre etter den andre verdskrigen. Særleg fekk vi ei stor middelklasse. Internasjonalt har – som interpellanten påpeiker – denne trenden for lengst snudd, og om utviklinga held fram som i dag, er det grunn til å frykte at forskjellane vil auke også her heime i åra framover. Globaliseringa, og særleg utvidinga av EU austover i 2004, har ført til at vår norske arbeidslivsmodell står under auka press. Det er kanskje hovudutfordringa med den auka globaliseringa, at sjølv om land blir løfta ut av fattigdom og forskjellane mellom landa blir mindre, så får vi meir økonomisk ulikskap innetter i land. Arbeidsinnvandringa fører med seg mykje godt. Den gir oss arbeidskraft, større moglegheiter til å byggje vegar, til å drive skular og sjukehus. Globaliseringa fører også til at jobbar som før vart utførte av faglærte her i Noreg, anten forsvinn og flyttar til fattige land, eller at løningar og arbeidsforhold blir sett under press hos oss. Mange arbeidsinnvandrarar i Noreg kjem frå land der lønsnivået kanskje er ein femtedel eller ein tiendedel av det norske. Fordelen for dei som kjem, er jo at dei får høgare løn. Fordelen for oss er at vi får gjennomført nødvendige oppgåver. Ulempa er at det nokre plassar bidreg til press på løningane, og det bidreg til ein fare for sosial dumping. Heldigvis er norsk arbeidsliv i hovudtrekk seriøst og ryddig. Dei fleste har arbeidskontrakt, dei har fast tilsetjing, dei har anstendig løn, og vi har eit godt arbeidsmiljø. Samtidig er den arbeidslivsmodellen vi har i Noreg, med tillit på arbeidsplassen, ansvarlege fagorganisasjonar og deira trepartssamarbeid med regjeringa ein av pilarane for samfunnsstyringa og heile vår samfunnsmodell. Sentrale lønsoppgjer gjev grunnlag for å styre norsk økonomi, og det har bidrege til langt mindre lønsforskjellar enn i land vi kan samanlikne oss med. Eg håper finansministaren er einig med meg i at denne arbeidslivsmodellen må forsvarast, i at vi kan ha ei forholdsvis stor arbeidsinnvandring fordi vi har sterke fagforeiningar og eit regulert arbeidsliv – men berre då. Om statsråd Siv Jensen meiner at auka forskjellar er eit problem som ho ønskjer å kjempe mot, så håper eg vi også kan vere einige om at tiltaksplanar mot sosial dumping, allmenngjering av tariffavtaler og innsynsrett ikkje er til hinder. Det at vi har sterke fagforeiningar er jo det som gjer at vi i Noreg har ei rimeleg fordeling mellom lønstakarar og inntektene til eigarar av bedrifta, og at vi har hatt det i lang tid. Både med tanke på arbeidsløyse og svekte løns- og arbeidsvilkår er utviklinga i norsk arbeidsliv noko usikker. Og med den djuptgripande krisa i søreuropeiske arbeidsmarknader, som Hellas, Portugal og Spania, og dei store lønsforskjellane heime i forhold til land som Polen, Litauen, Latvia og Romania, skal det mykje til om ikkje utfordringane som følgjer med arbeidsinnvandringa, vil halde fram. Truleg vil dei auke og samtidig anta nye former. Sosial dumping har ein tendens til å spreie seg som ringar i vatnet, viss ikkje det blir sett inn kraftige verkemiddel. Utan fleire tiltak risikerer vi at seriøse bedrifter blir svekte og freista til å vere useriøse fordi dei tapar kontraktar til useriøse aktørar. Vanlege norske arbeidsfolk kan dermed miste jobben eller få meir usikre eller dårlegare vilkår. Arbeidslivet sine organisasjonar kan miste innflytelse, miste medlemmar og kome inn i dårlege sirklar. Sosial dumping er eit samfunnsproblem som i siste instans vil rokke ved fundamentet til vår arbeidslivsmodell, som bidreg til små lønsforskjellar. Derfor håper eg finansministeren vil ta dette på alvor som eit samfunnsproblem. Problema på arbeidsmarknadane aust og sør i Europa tilseier auka utfordringar, også i Noreg. Viss uanstendige arbeidsvilkår får breie om seg i den norske arbeidsmarknaden, vil det gå ut over både den vanlege arbeidstakar i Noreg og dei seriøse verksemdene. Arbeidet for å sikre eit godt regulert og anstendig norsk arbeidsliv må derfor prioriterast endå høgare framover. Viss ikkje kan også den norske samfunnsmodellen, med den unike kombinasjonen av høg tillit, jamne levekår, god fordeling og økonomisk vekst, bli undergraven. Eg meiner det ikkje er rom for kvileskjer i dette arbeidet, og at tida for å ha ei vente-og-sjå-haldning for lengst er forbi. Eg håper statsråden i denne sal kan slå fast at regjeringa vil vere oppteken av å redusere forskjellane i Noreg, og bevise det gjennom å setje i verk tiltak mot arbeidslivskriminalitet. På den måten kan regjeringa vise at den forstår samanhengen mellom små forskjellar og eit godt organisert og anstendig arbeidsliv.