Lars Sponheim (Venstre), 2008-10-14:
Det er slik at når Stortinget går ut av salen i dag etter votering, vil rammebetingelsene ved generasjonsskifte i svært mange bedrifter være endret til det verre. Det er en realitet som en ikke kan skyve bort, ved å si at vi ikke behandler realiteten. Så kan man velge å tro på disse små antydningene saksordføreren kom med, om at det kan komme fram argumenter under saksbehandlingen i løpet av høsten som kan endre standpunkt. Det tror ikke jeg. Jeg har ikke noen erfaring som tyder på at fornuftige argumenter kommer til å virke på den behandlingen. I så fall vil det bli en gledelig overraskelse. Jeg har hørt representanten Lundteigen tidligere antyde at her kan det komme til å skje forandringer. Det er effektivt blåst ned av det flertallet han er en del av, når det kommer til realitetene. Så jeg tror ikke på det. Men jeg tror den debatten vi har her nå, kommer til å være starten på en debatt vi kommer til å ha veldig mye av i høst, nemlig hva slags eierskap skal vi ha av norske bedrifter og norske produksjonsmidler i dette landet framover. Det kommer til å handle om hvorvidt vi fortsatt skal snakke vel om og legge til rette for, klappe de familiene på skulderen som tar på seg og står for et stabilt eierskap gjennom generasjoner, i gode og i dårlige tider, som regulerer livreima i dårlige tider, og som dermed tar vare på det stabile, gode eierskapet som det er. Ja, på mange måter er dette en kjærlighetserklæring til familieeide bedrifter som på en måte har vært den milde, gode norske formen for kapitalisme, og når det har blåst og skiftet og vært turbulens alle andre plasser, har mye av dette stabile, gode eierskapet alltid stått der, ganske enkelt fordi eierne svært ofte jobber og deltar i den samme hverdagen som sine ansatte, går ut og inn av de samme barnehageportene som sine ansatte, går ut og inn av de samme foreldremøtene på skolen og vet at de har et mål med driften av sin bedrift i sitt lokalsamfunn som er noe annet enn veldig mye av det andre fjerne eierskapet. Derfor er det slik etter Venstres skjønn, og heldigvis en samlet opposisjons skjønn – etter hva jeg forstår – at denne formen for langsiktig, godt, stabilt, privat norsk eierskap er noe vi ønsker å ha mer av. Det ønsker vi å stimulere. Vi ønsker å gi det en klapp på skulderen og si: fortsett med det, og ikke gi det motsatte signal av det stortingsflertallet, som Senterpartiet er en del av, kommer til å gi i dag. Ja, dette handler en god del om ideologi. Jeg forstår godt at representanten Heikki Holmås svinger seg til de store høyder om rikfolk og alt, for han er hovedstadens sosialistleder og ser nok for seg andre former for eierskap – kanskje ikke engang privat, norsk eierskap, kanskje ikke engang kapitalisme med sjel. Så dette handler om ideologi, og det er en debatt vi kommer til å se mye av framover. Jeg er veldig glad for – jeg er ikke glad for dette vedtaket som blir fattet, men jeg er glad for at vi så tydelig får gått opp noen ideologiske og prinsipielle skillelinjer i norsk politikk. Det skal handle om det, og jeg tror det kan komme til å plage Senterpartiet, noe som er i nærheten av midten av norsk politikk. Så er det slik at det burde skje et generasjonsskifte i mange bedrifter framover. Det har demmet seg opp et veldig behov for eierskifte i familiebedrifter. Det er ikke bare et norsk fenomen, det ser vi opptar europeiske land rundt oss. Det opptar EU som har gått ut med både anbefalinger og forslag til virkemidler for å lette og legge til rette for å få til smidige eierskifter i familiebedrifter, som skal gjøre det mulig for neste generasjon å fortsette å eie. Andre land leter etter positive virkemidler som skal ta vare på familieeierskapet videre og lette generasjonsskifter. Den norske rød-grønne regjering gjør det motsatte. Det mener jeg er sterkt beklagelig. Selv om vi nok fikk høre ved framleggelsen av statsbudsjettet at man ikke egentlig hadde tenkt på vanskelige tider da man la fram dette statsbudsjettet – i hvert fall ikke nok på de vanskelige tider vi kan stå overfor – så er det jo slik at når vi nå forhåpentligvis har fått ryddet av vegen det som kunne ha vært en gryende bankkrise og finanskrise, vil vi nok gå inn i generelt krevende økonomiske tider for norske bedrifter. Prisene på produktene deres faller. Det er færre oppdrag og inntektene faller samtidig som de drar med seg et rekordhøyt kostnadsnivå som vi har etablert i de siste årene i verdens dyreste land. Det gjør at mange bedrifter kan komme til å få kjempestore problemer. Da er det viktig å ha en type eierskap som har tenkt å stå gjennom dårlige tider, som familieeide bedrifter tradisjonelt har gjort, og ikke gi det motsatte signalet om at egentlig er det ikke ønsket som eierskap. Jeg skal ikke bruke mye tid på saksbehandlingen annet enn å si at Stortinget hadde fortjent å få fram den dokumentasjon, de gode historiene, fortellingene om hva mange står overfor der ute som hadde planlagt generasjonsskifte denne høsten i tillit til at Stortinget gjør arveavgiftsvedtak en gang i året. Den historien kunne vært fortalt og gjort kjent for Stortinget. Det fikk vi ikke anledning til. Men det kommer vi til å gjøre.