trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Morten Lund (Senterpartiet), 1999-03-02:
Senterpartiet hører til det flertallet som ikke ønsker å instruere Regjeringen i denne saken. Det er en prosess på gang. Samtidig synes vi den prosessen har vært i gang såpass lenge at det ville vært positivt om Regjeringen fram til neste år hadde fått til en avklaring. Senterpartiet har ikke drøftet dette i sin gruppe, og det jeg vil si, er da for egen regning. Jeg synes det er vanskelig å finne argumenter til forsvar for dagens ordning. Det er mange og tungtveiende argumenter for å likestille undervisningspersonalet med andre yrkesgrupper i kommunesektoren. Jeg synes det er særlig grunn til å vektlegge at det er et klart brudd på prinsippene for lokalt selvstyre at de lokale arbeidsgiverne er helt koblet ut når lønninger og arbeidsvilkår fastsettes for en så stor gruppe. Som kjent er denne lønnsposten meget stor i en kommunes økonomi. De lønninger og vilkår som fastsettes for undervisningspersonalet uten kommunenes medvirkning, har direkte betydning for andre stillinger i en kommune, særlig i ledersjiktet, viser det seg. Det tør være vel kjent at kommunesektoren er svært lite tilfreds med dagens ordning, og at KS endog har forsøkt via rettsavgjørelse å få til endringer i ordningen. Det ville være bra for forholdet mellom kommunene og deres ansatte, lærerpersonalet, å få en avklaring snarest mulig, og jeg regner med og håper på at Regjeringen legger stor vekt på kommunesektorens syn når den tiden kommer.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-03-02:
Man kan gjerne stå her i en debatt og ha synspunkter og synse litt om både det ene og det andre knyttet til lærerrekruttering eller lønnsspørsmål for lærere, men forslagsstillerne har jo konkret gått inn på flytting av et forhandlingsansvar. Da syns jeg egentlig det Regjeringen har sagt i sitt brev til komiteen, som ikke er blitt berørt av så mange her i dag, er vesentlig: «Saken reiser en omfattende problemstilling og berører nær 100 000 arbeidstakere.» Jeg vil gjerne se det politiske parti som tror det er en sak hvor man bare kan gjøre et vedtak om eller henstille til Regjeringen å flytte arbeidsgiveransvaret og frikoble 100 000 arbeidstakere. Der tror jeg Regjeringen absolutt er på det riktige sporet, når de vil gå fram i samarbeid med partene – og Regjeringen er da en av partene. Hver eneste gang debatten her i Stortinget har knyttet seg til forhandlingsansvaret, har det nettopp endt med det klokeste, nemlig at det er en sak som partene i arbeidslivet må håndtere. Man får ikke til noe vellykket for verken den ene eller andre måten å føre forhandlinger på ved å innbille seg at man kan gjøre vedtak om å henstille til Regjeringen å gjøre noe i den ene eller andre retningen knyttet til forhandlingssituasjonen innenfor kommunesektoren eller statssektoren, hvis ikke arbeidstakerorganisasjonene er delaktig i et slikt løp. Helt til slutt: Jeg registrerte med interesse det Morten Lund uttrykte – han uttrykte også klart og tydelig at det var hans eget syn og ikke Senterpartiets han stod for. Det er én ting som har slått meg når jeg har fulgt forhandlingene knyttet til KS. Det er at hver gang det har vært hovedforhandlinger, har KS sagt: Ja, vi har jo ikke annet å gjøre enn stort sett å følge staten. Og det er jo der problemstillingen ligger. Hva skulle bli så mye bedre for lærerorganisasjonene om man koblet forhandlingene opp til KS i stedet for til staten, når nettopp KS uttrykker at de egentlig bare følger statens løp, selv om det er visse tilpasninger? Men det er ikke det som er hovedargumentet mitt for å ta ordet her. Det er i første rekke at arbeidstakerorganisasjonene, som en forutsetning for eventuelt å finne andre alternativer, må være delaktige i den prosessen.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-03-02:
Jeg tror jeg kan forsikre arbeids- og administrasjonsministeren om at Stortinget ikke har til hensikt å gjøre én enkelt statsråd ansvarlig for alt som skal skje i staten når det gjelder år 2000-problematikken. Vi er utmerket godt klar over at det er et linjeansvar, og at det er mange som må være med på å dele dette ansvaret. Men i vår samfunnsordning der vi har ulike forvaltningsnivåer som har ansvaret for ulike ting – kommunene, fylkene og en rekke statsinstitusjoner – er det bare Regjeringen som sådan som kan ta et overordnet grep for at vi kan være sikre på at vi kan møte de utfordringene vi står overfor med år 2000-problematikken. Det var egentlig det som var mitt poeng, at disse utfordringene ikke kan møtes av andre enn Regjeringen. Og hvis Regjeringen føler at det ikke er mulig å få andre viktige samfunnsinstitusjoner til å ta dette ansvaret fordi man ikke har instruksjonsmyndighet, har man et lovverk som er laget slik at i kriselignende situasjoner har Regjeringen alle fullmakter. Så en må ikke akseptere at lokale e-verk f.eks. ikke tar dette på alvor. I gitte situasjoner har etter min mening Regjeringen i forhold til slike problemer de virkemidler den trenger for å kunne ivareta vitale samfunnsinteresser. Men jeg understreker nok en gang: Arbeids- og administrasjonsministeren skal være klar over at vi oppfatter det ikke slik at hun sitter med eneansvaret for dette. Så hører jeg hva finansministeren sier, og jeg er glad for den oppmerksomhet som nå rettes mot de ulike statsinstitusjonene som har problemer i forbindelse med overgangen til nytt økonomireglement. Det skal bli spennende å se Riksrevisjonens Dokument nr. 1 for regnskapsåret 1998, om det har gått slik vi alle håper, eller om disse problemene bare forflytter seg alt etter hvor vi flytter kompetansen. Det som jeg er mest bekymret for, er at vi i dette lille landet med begrenset tilgang på kompetanse i det offentlige og i det private næringsliv, og med et så høyt ambisjonsnivå som vi har på all verdens områder, kanskje ikke makter å gjennomføre dette på en så god måte som vi innbiller oss. Dette må vi være klar over når vi etablerer krav til oss selv, og kanskje være litt mer ettertenksomme når vi fastsetter tidsfrister for når dette skal gjennomføres. Det er egentlig helt åpenbart at når nesten alle etatene skal ha egen regnskapsfører og regnskapsføreren ikke har kompetanse, går dette galt. Og hadde det vært private bedrifter hvor man ikke hadde vært i stand til å avlegge godkjente regnskap år etter år, hadde nok skattefogd og andre vært der med ganske hard hånd og sørget for å få satt dem på plass med loven i hånd. Derfor er det viktig at dette tas på alvor. Staten skal i sin regnskapsforvaltning være et eksempel for resten av samfunnet, og derfor ser jeg med spenning fram til Dokument nr. 1 for regnskapsåret 1998.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-03-02:
Jeg kan i og for seg gjøre dette forholdsvis enkelt. Stortinget har full kontroll med dette. Det er Stortinget som vedtar lover, ingen andre. Det er Stortinget som gjennom sin lovgivning bestemmer om det skal være anledning for Kongen eller for de ulike departementene til å utarbeide forskrifter og retningslinjer. Det er gjennom lovens forarbeid og gjennom lovens behandling her i Stortinget at retningslinjene for det materielle innhold i disse forskriftene fastlegges. I utgangspunktet vil jeg si at når en stortingsrepresentant – en stortingsrepresentant som ikke representerer noe politisk parti – søker å velte ansvaret for at det er blitt for mange forskrifter, over på de ulike statsinstitusjoner utenfor Stortinget, så er jo det helt feil. Det er Stortinget selv som bestemmer dette, og det er Stortinget som må ta ansvaret hvis de føler at det er behov for å rydde opp, ved å stramme inn det som man kaller fullmaktslovgivning. På den annen side viser det seg gang på gang at Stortingets lovgivning ikke kan være uttømmende. Det må være anledning for forvaltningen til å gi forskrifter og særskilte bestemmelser på bestemte områder, for det er umulig gjennom lovens forarbeid og stortingsbehandlingene å greie å fange opp alle ulike deler. Så kan man jo i ulike politiske partier her i Stortinget ha den oppfatning at Stortinget går for langt i å detaljregulere folks hverdag. Det er et politisk spørsmål. Det er ikke spørsmål om hvordan lovene utformes. Den politiske kampen får man ta her i Stortinget når man behandler de lovene, f.eks., som Høyre her har påpekt, lotteriloven, tvistemålsloven, våpenloven og regnskapsloven. Det er ikke lovene i seg selv som er av en slik karakter at de plager folk unødig i hverdagen. Det er det som Stortinget selv har bestemt og lagt vekt på gjennom utformingen av lovverket, som gir Regjeringen og andre statlige institusjoner mulighet til å lage forskrifter og utfyllende regler. Derfor har en samlet komite sagt at dette forslaget bør avvises. Det har vi da gjort, slik det framgår av innstillingen, med ulik begrunnelse.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-03-02:
Det holder med ti minutter! Representanten Bastesen er opptatt av at man ikke skal ha folk som flyr rundt her i landet og passer på og liksom arbeider etter eget hode. Det høres ut som om «han derre staten» stort sett bare er opptatt med å drive trollskap overfor folk. Det er jo ikke slik det er. Det lages et regelverk i tilknytning til de ulike lovene for at man skal ha likebehandling og et visst minimum av krav til rettssikkerhet i dette land. Så kan det være at den hjemmelen som blir gitt av Stortinget, enkelte ganger blir tøyd litt langt. Da har vi jo Riksrevisjonen og kontroll- og konstitusjonskomiteen i Stortinget som har plikt til å forsøke å taue dette inn og invitere Stortinget til å rettlede forvaltningen. Det har vi full mulighet til. Jeg sitter ikke med det samme inntrykket som representanten Bastesen gjør, at embetsfolk i Norge stort sett er ute etter å plage folk. Det er jo ikke slik. Representanten Bastesen tilhører en næring – han har i alle fall gjort det før han ble stortingsrepresentant – som er helt avhengig av at man har et ekstremt rigid regelverk rundt sin virksomhet, ellers blir jo havet tomt. Det kan hende at det er de konfliktene som representanten Bastesen fra tid til annen er oppe i som utøvende i yrket sitt og som stortingsrepresentant, som gjør at han føler den situasjonen han er kommet opp i, beklemmende. Vi hadde en sak i Dokument nr. 1 i dag som omhandlet ordningen med produktavgift for førstehåndsomsetning i fiskerinæringen, der kontroll- og konstitusjonskomiteen hadde en anmerkning i forhold til utviklingen av forskriften og den hjemmelen man hadde gitt. Det var ikke så veldig mange representanter fra de ulike partiene som ikke tilhørte kontroll- og konstitusjonskomiteen, som brydde seg om det spørsmålet da vi hadde det til behandling. Det skulle de ha gjort, for det er et spørsmål hvor man går ganske langt utover det som jeg oppfatter var Stortingets intensjon med loven. Men her er vi i Stortinget i en eksklusiv situasjon, hvor vi har anledning til å behandle disse spørsmålene når vi måtte ønske, og faktisk ikke er avhengige av noe utvalg. Jeg kan forsikre representanten Bastesen om at vi i komiteen utmerket godt har forstått hva han mente, men vi syntes liksom ikke at det var noe særlig godt forslag. Derfor har vi avvist det.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-02:
Vi har nå til behandling et meget sentralt dokument fra Riksrevisjonen, som lederen nå har gjennomgått på en grundig måte. Jeg kan i hovedsak slutte meg til det som han har anført. Som saksordfører for Samferdselsdepartementets saker ønsker jeg å henvise til den korte merknaden som finnes i innstillingen. Dog vil jeg understreke Riksrevisjonens påpeking, at de bevilgninger som er vedtatt av Stortinget til ulike utbyggingsformål, må benyttes på en best mulig måte. Realistisk sett er det slik at vi til stadighet opplever, beklageligvis, at innenfor denne sektoren er det ikke samsvar mellom de saker som legges fram i Stortinget til behandling og de faktiske forhold når det gjelder økonomirammene. Komiteen mener også at dersom det er behov for omdisponeringer, bør det skje på den måten at Stortinget på nytt får sakene til behandling. Det tror jeg er en utbredt oppfatning i Stortinget, og vi forventer derfor at det blir bedring i så måte innenfor ulike samferdselsprosjekter. Det må med andre ord blir en bedre samklang mellom Stortingets vedtak og det som her er tatt opp til behandling i enkelte prosjekter. Videre føler jeg også behov for å berøre regnskapsforholdene knyttet til Sjøfartsdirektoratet, ut fra den alvorlighetsgrad dette har. Det er meget alvorlig at Sjøfartsdirektoratet i liten grad har fulgt opp Riksrevisjonens bemerkninger og anbefalinger helt tilbake fra 1991, og at heller ikke regnskapet for 1997 er revidert. Slike forhold bør ikke fortsette, og jeg forutsetter at statsråden tar de nødvendige skritt for nå å få de forhold i orden som nevnes i rapporten, og at dette skjer omgående. Ingen er tjent med en slik praksis som Riksrevisjonen avdekker, og jeg håper derfor, i likhet med komiteens leder, at vi for neste budsjettårs revisjon ikke opplever denne form for utilfredsstillende behandling fra Sjøfartsdirektoratets side. For øvrig henviser jeg til komiteens innstilling og anbefaler de forslag som her foreligger.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-02:
Dokument nr. 3:1 omhandler hele 35 saker, hvorav ni saker fortsatt står «Til observasjon». Det er gledelig at det er en liten bedring i forhold til foregående år, men fortsatt er det ikke godt nok. Når det anføres at Tollvesenets regnskap medfører betydelig usikkerhet knyttet til regnskapets inntektsside, er dette et meget dårlig signal å gi utad. Denne usikkerheten har vært i regnskapene for 1991 og 1993, og disse regnskapene er ikke godkjent. Dette kan vi ikke være bekjent av, og systemene må bli bedre. Nå må alt settes inn på å bedre systemene, og jeg forventer at dette arbeidet gis høy prioritet i Finansdepartementet og Toll- og avgiftsdirektoratet. Det er også for meg grunn til å henlede oppmerksomheten på forvaltningen av motorkjøretøy i politiet. Det kan da umulig være nødvendig at det går både vinter og vår før ny instruks for motorkjøretøy i politiet blir utdelt og tatt i bruk. Jeg håper at dette vil bli ordnet omgående.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1999-03-02:
I hovedsak slutter også jeg meg til komiteleder Kosmos redegjørelse for Dokument nr. 1 og Innst. S. nr. 102. I likhet med komitelederen må jeg understreke på det sterkeste at det arbeidet som Riksrevisjonen gjør, og de undersøkelsene som de foretar, skal følges opp av samtlige departementer og samtlige som er berørt av den kritikken Riksrevisjonen tar opp, etter at vi har behandlet dette i komiteen og så lagt det fram. Når det gjelder Sjøfartsdirektoratets økonomiforvaltning og regnskap for 1997, som de foregående talerne har vært inne på, ser en, som også komitelederen var inne på, at kritikken fra komiteen er entydig, og den er sterk. Grunnen til at vi ikke kan være sterkere på dette området enn det vi er, er at vi ikke har mer å gå på her. Jeg tror heller ikke Sjøfartsdirektoratet har mer å gå på hvis ikke dette nå blir gitt ikke bare høy prioritet, men den høyeste prioritet når gjelder å få styr på økonomien og regnskapene i denne etaten. Jeg tar det som en selvfølge at begge de statsrådene som er her i salen i dag, vil følge opp og passe på at det som Riksrevisjonen har påpekt allerede i 1991, og som en enstemmig komite har understreket gang på gang, som komitelederen var inne på, nå følges opp. For hvis det ikke blir fulgt opp, er det ikke bare Riksrevisjonen som blir holdt for narr, men hele Stortinget og departementene – og det kan vi ikke finne oss i. Ellers må jeg understreke at når det gjelder år 2000 og IT, er også vi i Fremskrittspartiet veldig opptatt av dette. Vi er glad for at Riksrevisjonen har hatt en streng hånd på rattet når det gjelder å styre etatene og komme med innspill overfor de forskjellige departementene. Vi tar det som en selvfølge at statsrådene, som skal ha det overordnede ansvaret i sine departementer, følger opp dette arbeidet så godt som mulig, slik at ikke lyset går og sykehus og utstyr ved årsskiftet står stille. Jeg må også få si litt om en sak som jeg hadde ansvaret for. Det gjelder Justisdepartementet og beslag i straffesaker. At Justisdepartementet, som er en etat som skal stå for lov og orden i Kongeriket Norge, ikke kan holde seg til gjeldende regelverk når det gjelder beslag – ifølge omtalen av det som har skjedd når folk er blitt straffet og det skulle tas beslag i ting – synes jeg, og det synes hele komiteen, er for dårlig. Så vi tar det som en selvfølge når justisministeren er syk for tiden, at den som fungerer, nå tar fatt på dette arbeidet slik at vi ikke kommer opp i den situasjonen at de politidistriktene som har vært med i den undersøkelsen som Riksrevisjonen henviser til, ikke følger opp og ikke har kontroll med det som blir gjort, og ikke følger rutinene når det gjelder beslag i straffesaker. Ellers vil jeg henvise til de sakene som er omtalt i Dokument nr. 1. Jeg er glad for at en enstemmig komite står bak samtlige viktige prioriteringer og henstillingene til de enkelte departementene. Jeg tar det som en selvfølge at dette blir fulgt opp, og at det blir gjort noe med dette.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1999-03-02:
Jeg vil si litt generelt om disse sakene som vi behandler i denne innstillingen. Det går på det samme igjen. Jeg vil si fra Fremskrittspartiets side at det er noe rart som brer seg i departementene og de enkelte etatene – de som er så flinke til overfor andre å komme med pålegg og retningslinjer som skal følges til punkt og prikke. Her har vi en kultur – ja, jeg vil si en ukultur – som går på at en ikke har orden og system i sitt eget bo. Det er veldig bra at Riksrevisjonen gjør en slik god jobb som de gjør, og stadig følger opp de enkelte etatene og departementene. Gang på gang får vi på Stortinget forsikringer om at forholdene skal bli rettet opp, og at feilene og manglene skal bli rettet opp. Så får vi stadig tilbakemeldinger og unnskyldninger som går på at kompetansen ikke er god nok når det gjelder økonomiforvaltningen og regnskapsoppfølgingen. Og når departementene og de enkelte etatene innenfor offentlig og statlig sektor, som skal gå foran med et godt eksempel, ikke har den kompetansen som er nødvendig, vil jeg si det så sterkt som at da er det på tide at Regjeringen foretar seg noe drastisk. For en kan ikke alltid overfor Stortinget komme med den unnskyldningen at en mangler kompetanse, at en mangler det verktøyet en skal ha for å følge opp det som Stortinget har sagt, og det som Riksrevisjonen har påpekt. Her må vi få en bedring på alle områder. Hvis vi hadde sett dette i sammenheng, og sakene hadde kommet ut til offentligheten, tror jeg at både pressen og andre kunne boltre seg i det ene – som de ville ha betegnet det –skandaleprosjektet etter det andre. Jeg synes det er uverdig at statlige etater ikke følger bedre opp enn de gjør, og at de hele tiden finner vikarierende argumenter ved å skylde på andre. Systemene som de har framlagt for oss, er så bra når det gjelder både økonomistyring og annet, og bare de får de og de bevilgningene, så skal dette rette på seg! Og så ser en at dette ikke skjer. Det er kanskje lite grann på kanten av de enkeltsakene vi behandler – men allikevel er det ikke det. For hvis en gjennomgår og ser på alle disse sakene, er det en rød tråd som går igjen her: mangel på styring, mangel på oppfølging og mangel på kompetanse i forhold til det regelverket som alle andre i denne nasjonen må forholde seg til.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1999-03-02:
Vi i Fremskrittspartiet har skjønt hva Bastesen er ute etter, og derfor har vi også sagt i våre merknader i innstillingen at vi synes det er viktig å begrense fullmaktslovgivningen til et minimum. Som Bastesen var inne på, er tolkningen av regelverket et problem, spesielt i enkelte departement. Særlig når det gjelder fiskerisektoren, vil jeg våge den påstanden at har man gode kontakter i departementet, så er det det mest utrolige man kan få til på grunn av at vi har et regelverk, en fullmaktslovgivning, som gir makt og myndighet til dem som behandler disse sakene. Derfor har vi fra Fremskrittspartiets side understreket at vi synes det er viktig at vi får et bredt sammensatt utvalg for å vurdere konsekvensene av den tiltakende bruken av fullmaktslover. Og det vil vi sette inn i et historisk perspektiv, for det er klart at på dette området har vi gitt fra oss mye makt når det gjelder tolkning av regelverket. Så vi støtter initiativet. Som hr. Ludvigsen var inne på, hadde Høyre et forslag med litt andre tanker, men som samtidig gikk på det samme, men det gjaldt offentlig sektor. Men hovedprinsippene går igjen på det samme. Flertallet sa der nei til at vi skulle få en gjennomgang av det regelverket som kommunene på sin side er utsatt for når det gjelder statlige myndigheter – forskrifter, lovgivning, makt og myndighet. I denne innstillingen var flertallets begrunnelse for det at dette først og fremst var et politisk spørsmål. Ja, det er et politisk spørsmål, og det er derfor representanten Bastesen har tatt det opp, slik at vi skal få en gjennomgang av dette. Men fra Fremskrittspartiets side vil vi også utvide forslaget, slik at vi kan se dette i en litt større sammenheng enn det som ligger i Bastesens forslag. Men fra Fremskrittspartiets side er vi fullt beredt til å støtte initiativet fra representanten Bastesen. Og som jeg også nevnte i stad: Det står i våre merknader at vi er redd for den tiltakende bruken som vi ser på dette området. Det må også være et poeng at vi får en gjennomgang som er med på å vitalisere både Kommune-Norge og det politiske systemet. Men flertallet vil altså ikke det, fordi det hele tiden – og der kjenner vi i Fremskrittspartiet oss igjen – kan virke slik at dersom det kommer et godt politisk initiativ fra andre enn dem som stort sett har hatt makten oppigjennom i denne salen, skal det stemmes ned. Vi støtter forslaget, og vi synes det er bra, men vi vil utvide det.
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-03-02:
Jeg viser til komitelederens innlegg, og kan bekrefte at han taler på hele komiteens vegne når han karakteriserer Dokument nr. 1 som et av de mest sentrale instrumentene vi har i forholdet mellom storting og regjering. Riksrevisjonen er altså Stortingets sentrale verktøy i denne sammenheng, og det er et verktøy som alle departementene og forvaltningen må ta på alvor. Jeg sier det sånn fordi jeg også vil understreke det som de tre foregående talere har tatt opp, nemlig forholdet til Sjøfartsdirektoratet og Næringsdepartementet. Den holdning som er avdekket her, er ikke akseptabel. Jeg har vært på Stortinget siden 1989, satt første perioden i sjøfarts- og fiskerikomiteen og var deretter leder i næringskomiteen. Sjøfartsdirektoratet og regnskapsføringen der har vært kritisert helt siden jeg kom på Stortinget – uten at det har noen direkte sammenheng. Men nettopp fordi dette er en sak som har ligget der i hele dette tiåret, kan man oppleve et nytt slags år 2000-problem knyttet til dette spesielle direktoratet. Med de klare advarslene som ligger i innstillingen, og som også er gjentatt fra denne talerstolen fra flere av partiene, går jeg ut fra at statsråden og de ansvarlige nede i Sjøfartsdirektoratet nå tar det på alvor og imøtekommer det som står klart i innstillingen, nemlig at disse forhold fra 1991 og utover skal være brakt i orden i løpet av 1999, og at regnskapet for 1999 skal være reviderbart i det kommende år. Jeg skal ikke si noe mer enn det, for det er brukt så sterke ord allerede at jeg går ut fra at det ikke skal herske tvil i Sjøfartsdirektoratet om at nå er det alvor. Jeg går også ut fra som en selvfølge at også Riksrevisjonen nå lytter til det som blir sagt fra Stortingets talerstol, og av det så vel som av innstillingen forstår at de har full bakking på den jobben som nå må gjøres. Og hvis ikke Sjøfartsdirektoratet er i stand til å gjøre den jobben, må noen skiftes ut, slik at man blir i stand til dette. Dette kan ikke fortsette. Dette skal ikke bli et år 2000-problem i denne Regjeringen og denne forvaltningen.
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-03-02:
Representanten Bastesen sa i sitt innlegg at han var litt forundret over at Høyre var enig i hans forslag, men samtidig sa at vi var uenig. Her tror jeg det er viktig for Bastesen både å høre hva vi sier, og å lese Høyres merknad i innstillingen. For vi er enig i beskrivelsen – det er helt riktig som representanten tar opp, at dette er et tiltakende problem. Men det er virkemidlet vi er uenig i. For oss handler det om at Stortinget, som også Bastesen sa, skal ta igjen makten, men da kan man ikke sende saken til et utvalg for å utrede dette. Å skille mellom lov og forskrift og å gi fullmakter til forvaltningen må foregå i komiteene, det må foregå i odelsting og i lagting – i Stortinget. Beskrivelsen er vi altså enig i, men resepten er feil – derfor kan vi ikke gå inn i det. Vi ønsker å ta kampen om makten, som Bastesen sa, for hver enkelt sak i Stortinget. Det er der vi må gjøre det, for det er Stortinget som er lovgiver, og det er også vi som skal foreta den kontrollen.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-03-02:
Jeg tar ordet for å forsikre Stortinget om at også Regjeringen er svært opptatt av år 2000-problematikken. Mitt ansvar i Arbeids- og administrasjonsdepartementet er koordinering av den jobben som skal gjøres overfor statsforvaltningen. Det gjør vi gjennom forskjellige typer tiltak. Disse er intensivert siden Riksrevisjonen omtalte dette, og i det brev som vi har svart komiteen med, henvises det til en ny statusgjennomgang ved utgangen av januar. Den er nå gjennomført og blir en del av den meldingen som Nærings- og handelsdepartementet som det overordnede og koordinerende departement for hele år 2000-problematikken skal komme til Stortinget med i mars. Vi har intensivert en hel rekke oppfølgingsoppgaver av felles karakter overfor statssektoren. Vi har også intensivert tiltakene overfor den delen av samfunnet som vi ikke har direkte instruksjonsmyndighet for, nettopp for å prioritere og komme i inngrep med kritiske samfunnsfunksjoner som vann, strøm og den type ting som statsadministrasjonen ikke direkte har hånd om, men som vi ser er en helt vesentlig forutsetning for at alle funksjoner skal kunne være i virksomhet også etter overgangen til år 2000. I statsadministrasjonen er 2000-problematikken et linjeansvar. Det betyr at det er den enkelte statsråd som har ansvar for sitt departement og de utenforliggende etater. Dette er intensivert gjennom vårt arbeid, men også gjennom en sterkere fokusering på dette problemet i Regjeringen. Dette bare som en tilbakemelding til Stortinget om at vi har tatt Riksrevisjonens og også Stortingets merknader alvorlig, og at vi nå har full trykk på dette arbeidet for å forsikre oss om at vi kommer over årtusenskiftet med mist mulig problemer. Det viser seg at de store etatene i staten som kanskje har de mest kritiske funksjoner, som Rikstrygdeverket, Jernbaneverket og Statens Pensjonskasse, faktisk har kommet langt i denne type arbeid. Det er en del små etater og områder i staten som ikke har kommet fullt så langt, men de vil bli fulgt opp ganske intensivt gjennom resten av dette året.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-03-02:
Jeg skal være meget kort. Holten tok opp antegnelsen til Toll- og avgiftsdirektoratets regnskap. Jeg har ikke noe annet å si til det enn at det gamle systemet for håndtering av motorvognavgiften, det såkalte MASYS, er hovedårsaken til det som er påpekt av problemer. Dette systemet bruker man ikke lenger til annet enn spørrefunksjoner. Årsavgiften for 1999 ble utskrevet på et nytt system i begynnelsen av februar i år. Innbetalingen forfaller 15. mars og vil bli behandlet av det nye systemet. Dermed håper jeg at de problemene man har sett fram til nå, er et tilbakelagt stadium.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-03-02:
Det var interessant å høre både saksordførerens og representanten Ludvigsens framstilling av at de er enig med meg. De kan ikke være enig med meg likevel! Det var jo litt artig. Det er nettopp slike saker som det er viktig for Stortinget å diskutere. Det er vel derfor vi er i denne salen. Når jeg har fremmet forslag om å nedsette et utvalg, er det for å se på bruken av fullmaktslovene, og at Stortinget tiltakende og stadig vekk har gitt fra seg makt og kontrollmyndighet, i og med at man gir skiftende regjeringer fullmakt til å utferdige kgl. resolusjoner og overlater til embetsverket å utferdige forskrifter. Jeg skal ta et spesielt eksempel. I fiskerinæringen betrakter vi oss som totalt rettsløse – rettsløse, president. Jeg skal forklare hvordan det fungerer. Vi har saltvannsfiskeloven som regulerer fiskeriene. Forskriftene i kgl. resolusjoner er utformet veldig generelt, og det blir opp til kontrollørene og embetsverket som er ute i felten, å tolke, etter forvaltningens frie skjønn, hvordan regelverket skal brukes. En fisker kan prøve dette så mye han vil for retten, men domstolene tar ikke stilling til, eller er avskåret fra, å gripe inn overfor forvaltningens frie skjønn. Forstår presidenten det? Det er det som er problemet. Det gjelder ikke bare i fiskerinæringen, det gjelder også i en rekke andre næringer som har akkurat det samme problemet. Det er Stortinget som har gitt fullmakt til at det skal være slik. Selvfølgelig går det ut over rettssikkerheten. Det går absolutt ut over rettssikkerheten, og Stortinget har ikke mulighet til å kontrollere. Vi har allerede gitt fra oss fullmakter. Vi kan ta en annen sak som vi diskuterte i fjor, Kystverneplan Nordland, som var klar til å klubbes i Regjeringen, før Stortinget grep inn. Da hadde Stortinget gitt fra seg fullmakten i forbindelse med revidert landsplan for naturparker. Departementet hadde fullmakt til å iverksette planen uten videre diskusjon og uten at høringsinstansene fikk reell innflytelse. De har ikke reell innflytelse, for departementet har allerede fått fullmakter. Jeg må spørre: Er det ikke slike ting som Stortinget skal gripe fatt i? Er det for mye forlangt å nedsette et utvalg for å se på disse problemene, et utvalg som kunne legge fram en innstilling for Stortinget som man kunne diskutere? Er det for mye forlangt? Jeg tror ærlig talt at komiteen ikke har forstått forslaget mitt, så jeg ser ikke bort fra at jeg kommer tilbake med det i en annen form. – Takk.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-03-02:
Jeg vil bare benytte anledningen til å gjøre det helt klart at jeg er fullstendig klar over at Regjeringen må ha fullmakt til å utøve sin gjerning, og at den selvfølgelig må ha anledning til å gjøre det etter beste skjønn. Men det er viktig at de forskriftene som blir laget, ikke er for generelle. Det er det Stortinget må passe på – at det ikke blir utferdiget generelle forskrifter, hvor man overlater til embetsverkets frie vurdering hva som er rett og galt. For det er jo i strid med rettsoppfatningen til vanlige folk når de rett og slett blir mishandlet etter trynefaktoren i enkelte tilfeller. Så galt kan det i realiteten være. Hvis en kontrollør utøver myndighet ut fra sin egen vurdering, i og med at han har fullmakt fra departementet og Stortinget med hjemmel i en generell forskrift, er ikke det rettsstaten Norge verdig. Dette er vi nødt til å begynne å se på. Og vi har en masse tilfeller som vi kan vise til. Den debatten er vi nødt til å ta. Om dere ikke vil ta den i dette tilfellet, så er vi nødt til å ta den debatten. Derfor sa jeg i stad at vi ikke er ferdige med dette spørsmålet. Det kommer vi til å komme tilbake til, gjerne i en annen form. Men det er ikke sikkert at det da er representanten Bastesen som fremmer forslaget. Da er det vel en annen som har oppdaget hvilken god politisk sak dette i realiteten er.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-03-02:
Denne saken er en meget gammel hjemfallssak. Glommens og Laagens Brukseierforening fikk den 5. juli 1928, på vegne av Borregaard og Hafslund, konsesjon på regulering av Osensjøen i 50 år. Det betyr at hjemfallsoppgjøret skulle ha skjedd i juli 1978. Allerede i 1975 søkte Glommens og Laagens Brukseierforening på vegne av Borregaard og Hafslund om fornyet konsesjon for sine andeler i Osensjøen. I 1977 tok kommunene Trysil og Åmot opp saken om hjemsfallsoppgjøret. Det skjedde ingenting da, og siden har kommunene gjentatte ganger hatt saken på dagsordenen. Det måtte altså gå nesten 21 år før saken kom til Stortinget. Komiteen vil presisere at så lang behandlingstid på hjemfallssaker må unngås i framtiden. Det som er noe utrolig, er at det går an å drive et kraftanlegg i over 20 år uten en formell konsesjon. Men som sagt, nå er altså saken her. Da Glommens og Laagens Brukseierforening fikk konsesjon i 1928, ble det ikke stilt krav om næringsfond. Osen-reguleringen gir en ikke uvesentlig kraftøkning som er stilt til disposisjon for kraftproduksjon. Denne reguleringen har i løpet av 70 år ført til skader og ulemper på både natur og delvis eiendom, som igjen har ført til redusert næringsvirksomhet og tap av inntekter. At saken har tatt så lang tid, bør også vektlegges med hensyn til tap av inntekter for kommunene. I denne saken ble konsesjon gitt på ubegrenset tid for alle deltakerne i Osen-reguleringen, og staten vil således ikke benytte seg av hjemfallsretten. Grunnen til det er de endringene i vassdragsreguleringsloven som ble vedtatt ved lov 11. juni 1993, der det heter at uten eierskap til vannfall eller kraftverk i vassdraget har staten ingen økonomisk fordel av å iverksette hjemfall. Trysil og Åmot kommuner kan da ikke tildeles hjemfallsandeler av reguleringen, da det ikke foreligger noe hjemfall, og det vil heller ikke forekomme noe framtidig oppgjør i forbindelse med Osensjøen. Det er av stor betydning for kommunene Trysil og Åmot at man under denne behandlingen av fornyet konsesjon, som da er endelig, vurderer kravet om næringsfond som også skal være en kompensasjon for naturinngrep og næringstap i forbindelse med kraftutbyggingen og reguleringen. Men selv med disse argumentene og kriteriene er det ingen automatikk i at kommunene har krav på næringsfond, selv om hjemfall ikke gjøres gjeldende. Dette er etter vassdragsreguleringsloven § 12 nr. 17 en vurdering av om det foreligger særlige forhold som tilsier pålegg om næringsfond. I denne saken mener komiteen det er riktig at vurderingen tilsier næringsfond. Jeg er sikker på at Trysil og Åmot kommuner vil forvalte dette næringfondet etter forskriftene, og jeg er meget glad for at hele komiteen var enig om å forhøye beløpet til næringsfondet i forhold til den framlagte proposisjonen, selv om vi fikk et flertall og et mindretall angående beløpets størrelse. Flertallet i komiteen mener å ha imøtekommet kommunene på en god måte.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-02:
Eg representerer det mindretalet som saksordføraren viste til, og ønskjer at Stortinget i sterkare grad skal koma Trysil og Åmot kommunar i møte. Bakgrunnen for dette er spesielt to ting. Det eine er, som kommunane peikar på, at dette området er veldig næringssvakt og dermed treng å utvikla næringslivet. Det andre er det som Trysil og Åmot peikar på, nemleg at ei regulering forringar naturen og dei ressursane som er knytte til dette. Dette trur eg me i komiteen er einige om, og det gjev grunnlag for, etter mi meining, å auka kompensasjonen for dei kommunane. SV føreslo 10 mill. kr og vil skryta av resten av komiteen når dei nå har kome oss i møte og føreslår 8 mill. kr. Det er bra, men SV tar likevel opp forslag om 10 mill. kr., men vil subsidiært støtta innstillinga.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-06-10:
Jeg foreslår Oddbjørg Ausdal Starrfelt.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-10:
Først og fremst ønsker jeg at de utsagn jeg kommer med i lovgivningsarbeidet, blir heftet til det som skjer i denne salen, og de merknader som er lagt inn som premisser for lovteksten. Når det gjelder formuleringer i avisoppslag, vet vi at de kan være mer eller mindre presise. Men det er riktig at innspill fra pasientorganisasjonene gjorde inntrykk. Og den dialogen som vi hadde både i komiteen og ellers, gav i alle fall meg ny innsikt i problemstillingen som gjorde at det var verdt å lytte til. Nå har jo jeg hørt disse før, og jeg var også med i prosessen under utarbeidelsen av det høringsnotatet som statsråd Gudmund Hernes la fram høsten 1997. Der vet vi at det var fremmet to alternative forslag til paragrafer til rettighetsfesting, ett som gikk veldig langt, og ett som iallfall var i nærheten av det som vi i dag vil vedta. Så dette er for så vidt ingen helt fremmed tanke. Men jeg presiserer at en gjengivelse i en avis ikke nødvendigvis er en presis gjengivelse av det som er sagt eller det som en måtte mene. Når det så gjelder spørsmålet om vurdering, skal jeg kort innom det. Jeg mener at paragrafen om retten til vurdering er veldig viktig, for der skal pasienten få den informasjon som han delvis ikke får i dag. Mange seiler rundt i systemet uten å vite når de kan forvente å få behandling. Den lovparagrafen hjemler veldig klart en forpliktelse for tjenesteyter, fylkeskommunen, til å gi pasienten beskjed om når behandling skal skje og hva slags behandling han skal få. Det synes jeg er en klar forbedring. Jeg mener at lovteksten er krystallklar på rettighetspunktet. Den er langt på vei, iallfall det som går på retten, identisk med det som ligger i formuleringen til bl.a. det John I. Alvheim var inne på. Men vi har tatt noen forbehold, og det har jeg gjort greie for i hovedinnlegget mitt, om begrensninger som det er veldig viktig å ha med videre.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-10:
Jeg syns at vi gjorde et veldig viktig arbeid i komiteen, så jeg vil gjerne berømme noen andre også i denne sal, bl.a. replikanten her, når det gjelder de avgrensninger som vi prøvde å gjøre i forhold til hva som skal gi rett, og hva som ikke skal gi rett og eventuelt prioritet. Det er veldig fristende å berømme også en annen person som sitter i denne salen, Inge Lønning, som ledet et utvalg som ble en veldig viktig kunnskapskilde for meg når jeg skulle gå igjennom pasientrettighetsloven og se hvilke andre dokumenter som vi burde forholde oss til. Jeg fant en rekke presist beskrevne problemstillinger og forslag til løsninger som vi fant å bringe inn i dette lovarbeidet, og som gav flere av oss en felles plattform. Og jeg tror at i det videre arbeid for pasientene er det et veldig viktig grunnlag å ha med seg, som kanskje gjør at helseministerens forskriftsarbeid kan bli overkommelig – for alt er jo ikke klarlagt i loven, det er helt klart. Ja, det er mulig at pasientorganisasjoner kan ha uttrykt skuffelse, men jeg så jo at de umulig kan ha hatt tilgang til eller lest alle de premissene vi la bak lovformuleringen. Sammenholder man det som står der, med de uttalelsene som jeg så langt har sett, syns jeg det er et sprik. Og jeg tror også, som jeg har presisert i mitt innlegg, at en rekke av de pasientgruppene som har hatt lav prioritet, kan ha muligheten til å komme inn. Jeg tror ikke det vil være i mange av disse pasienters interesse at en lager et helt åpent system hvor en tar med seg helsekronene under armen og drar til utlandet. Det vil over ganske kort tid utarme det helsevesenet som nettopp skal ivareta de pasientgruppene som ikke har så sterke rettigheter i dag.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-10:
Det har gledet meg stort, og jeg tror det er til gagn for de norske pasientene, at så mange partier står sammen. Det er riktig som Ballo nevner: Arbeiderpartiet og SV står sammen på alle punkter. Det synes jeg er fint. Ballo tar opp et viktig punkt, et punkt som selvfølgelig trenger en avklaring, ikke minst når det gjelder praksis. Vi har altså felles lagt en rekke premisser. Jeg nevnte Lønning-utvalget spesielt, fordi det var det som veide tyngst. Men vi har også felles pekt på en del opptrappingsplaner og andre ting som vi mener må gjennomføres, før en kanskje oppnår den kapasitet som skal til for at vi faktisk når alle dem som vi bør nå i forhold til rettigheter. Jeg mener at denne loven er veldig viktig, selv om vi har lagt inn begrensninger. Som jeg sa i mitt innlegg, legger vi nå et veldig sterkt press på sykehuseier for å tilrettelegge ikke bare for tjenester av kvalitet, men også kapasitet, fordi pasienten med loven i hånd kan gå til tjenesteyter og si: Jeg har ikke fått oppfylt mitt krav. Det betyr at tjenesteyter – stort sett fylkeskommunen i dette tilfellet – må anstrenge seg kraftig for å få det til. Alternativene, hvis det ikke skjer, kan være mange. Det skal jeg for så vidt ikke spekulere i nå. Men iallfall åpner det, som sagt, veien for andre aktører. Som pasienter føler vi at vi har rett til helsetjenester, og vi må føle oss trygge på at vi får det. Når det gjelder kapasitet, må tjenesteyter anstrenge seg maksimalt for å legge til rette, både ressursmessig og ikke minst organisasjonsmessig. Det er ennå ufattelig mye dårlig organisering. Det ser en når en blir kjent med enkelte tilfeller.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-10:
På bakgrunn av deler av representanten Høeghs innlegg tror jeg at jeg må kaste tilbake den ballen jeg fikk i et tidligere replikkordskifte. Vi har lagt inn avgrensninger i retten til å få helsehjelp, basert på det som både Annelise Høegh har vært inne på, og som jeg nevnte i mitt innlegg. Men jeg har ennå ikke fullt ut forstått – det må jeg innrømme – hvilke konsekvenser Høyres lovparagraf kan få. Spørsmålet blir da: Hvilken virkning tror Høyre det vil ha for ressurssituasjonen i det norske helsevesenet hvis det skal være en prioritert rettighet å ta med seg norske helsekroner ut av landet i det omfang som lovparagrafen som Høyre foreslår, kanskje åpner for? Betyr det at Høyre har en Sareptas krukke et eller annet sted?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-10:
I Dagsavisen den 29. april dette år uttalte representanten Asmund Kristoffersen følgende på et spørsmål fra journalist Jorunn Litland om han var skeptisk til å innføre rett til behandling: «Ja, men da vi hørte på pasientorganisasjonene kom vi til at det er på tide at vi gir pasientene klare rettigheter.» Videre uttalte Asmund Kristoffersen i samme intervju følgende: «Vi ønsker at rettigheten skal bli knyttet til at den enkelte pasient skal få ordentlig beskjed om hva som feiler han og når en forsvarlig behandling må finne sted. Hvis pasienten ikke får denne forsvarlige behandlingen, vil han få en juridisk rett til å klage.» Mine spørsmål til representanten Asmund Kristoffersen blir da som følger: Mener representanten Asmund Kristoffersen at lovteksten slik den nå foreligger, er klar? Hvorfor kunne ikke Arbeiderpartiet gå lenger og knytte retten til behandling opp mot en faglig fastsatt frist som ville være juridisk bindende for fylkeskommunen? Synes representanten Asmund Kristoffersen det er riktig å belaste alvorlig syke mennesker med en omfattende klagebehandling i en slik livssituasjon for at de skal få sine rettigheter?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-10:
Meg bekjent har det alltid vært praksis i norsk helsevesen, ved norske sykehus og blant norske leger at man har behandlet de mest alvorlige tilfellene først. Det finnes ingen uenighet om det blant fagfolk og burde heller ikke være det blant andre. Slik har det vært, og slik bør det etter mitt syn fortsatt være. Det er legenes faglige skjønn og vurdering som skal avgjøre tidspunktet for når en pasient må ha behandling for at det ikke skal skape ytterligere problemer for pasienten. Det er klart at vi er nødt til å prioritere ut det som det offentlige helsevesenet ikke skal stelle med, og på det punktet er jeg helt enig med både Lønning I- og Lønning II-utvalget. Men når det gjelder de andre pasientene, de som skal ha behandling, er jeg noe usikker på og delvis uenig i de kriteriene som der er lagt opp. Og de som er – jeg holdt på å si – dødssyke, blir ivaretatt, men vi har et mellomsjikt av pasienter som har en lidelse som må behandles som ikke er livstruende, men som kan lage problemer hvis man går for lenge. Det er den ene siden av saken. Den andre siden av saken er at mange av disse pasientene går sykmeldt og hever sykepenger, og det var i den forbindelse jeg i mitt innlegg viste til at her kunne samfunnet faktisk ved å ha en lovmessig rett til behandling også for disse pasientene spare milliardbeløp i året.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-10:
Jeg har tidligere sagt, og jeg gjentar det gjerne her og nå, at jeg er ikke enig i at vi har for lite fagfolk i spesialisthelsetjenesten. Jeg tror vi har fagfolk nok bare vi kunne bruke dem på en riktigere og bedre måte. Jeg er helt uenig i det resonnement som replikanten fremsatte, og som også går frem av foreliggende innstilling, at ressurser og kapasitet skal begrense rettigheten for syke mennesker til å få behandling. Det aksepterer jeg rett og slett ikke. Alle har vi sagt og sier – spesielt i valgkamper – at helse skal prioriteres, helse og omsorg foran alt annet. Det sier vi, men vi gjør det altså ikke. Hvis vi hadde gjort det, hadde det ikke vært noe problem å gi pasientene fulle rettigheter i forhold til behandling. Jeg tror ikke det er fornuftig å sende psykiatriske pasienter til behandling i utlandet. Det må være meget spesielle tilfeller, som er så begrenset at man faglig kan forsvare det, men jeg tror ikke det er noen fagmann eller -kvinne i dette land som vil gå inn for en slik praksis.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-10:
Jeg er glad for at representanten Lønning og jeg er enige om at nominell alder i seg selv ikke skal være et kriterium for avvisning av behandling. Jeg tror heller ikke at det forekommer så veldig ofte, men jeg vet at når det gjelder organtransplantasjon, har man ved enkelte sykehus – og det er spesielt Rikshospitalet som driver med dette – foreløpig satt en grense på 60 år, fordi tilgangen på organer er så knapp at man forbeholder dette yngre mennesker. Det i seg selv skal jeg ikke gå så dypt inn i, men det er noe som skurrer for meg hvis man utelukkende legger nominell alder til grunn for den behandlingen som eventuelt skal velges. Ja, Fremskrittspartiet går inn for en helsemyndighetsalder på 18 år, tilsvarende den vanlige myndighetsalder. Vi er det eneste partiet som gjør dette, og det har forbindelse med foreldrenes ansvar. I dag er det jo slik at 12-13-åringer kan gå på legekontoret og helsestasjoner og eksempelvis få utlevert p-piller uten at foreldrene vet noen ting om dette. Vårt forslag er en reaksjon mot denne utviklingen, og vi mener at det er rimelig å sette 18 år, som jo er den vanlige myndighetsalder, også når det gjelder den helsemessige myndighetsalder. Vi tror at mange pasienter som gir uttrykk for at de ikke ønsker å ta imot blod i en akutt situasjon, hvor dette betyr liv eller død, ikke skal få det valget. Det kan være flere grunner til det, men én grunn kan være påvirkning utenfra, slik at pasientens ønske faktisk ikke er reelt.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-06-10:
Jeg vil gjerne, som saksordføreren, berømme det arbeidet som har vært gjort, og jeg vil berømme saksordføreren for det grundige arbeid som han har gjort som grunnlag for komiteens innstilling. Jeg syns spesielt drøftingen av ventetidsgarantien og mulighetene for rett til behandling er innsiktsfulle, og det representerer et nybrottsarbeid. Men desto større ble min skuffelse, i likhet med komitelederens, da lovforslaget fra flertallet ble presentert. Og enten nå saksordføreren er korrekt gjengitt i Dagsavisen eller ikke, står han vel fast på at han har lyttet til pasientorganisasjonene, og at det er en del av bakgrunnen for at Arbeiderpartiet nå har gått inn for å ville lovfeste rett til behandling eller rett til helsehjelp. Nå må det vel kanskje være et paradoks for Arbeiderpartiet at de samme pasientorganisasjonene som de har sagt at de vil lytte til, etter at de så komiteens innstilling uttaler skuffelse over flertallets forslag til § 2-1 og glede over at det iallfall er to partier her i salen, nemlig Høyre og Fremskrittspartiet, som fremmer det forslag til behandling som pasientorganisasjonene har bedt oss om – ikke i ett og alt kanskje, men iallfall i det store og det hele. Jeg vil spørre saksordføreren: Kan han si noe om hvordan han ser på forskjellen på flertallets og mindretallets forslag? Dersom rettighetsfestingen skal være en brekkstang for prioritering, for ressurstildeling, slik han sa i sitt innlegg, så er det vel en fare for at dette kan bli en brekkstang som brekker før den blir brukt, dersom kapasiteten, som er en av de hovedbegrensningene flertallet har lagt i sitt forslag, skal få gjennomslag. Hva blir det igjen av retten til behandling, og hvordan ser saksordføreren på de to ulike forslagene?