Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2012-01-10:
Klimameldingen blir av mange løftet fram som den store politiske saken i 2012, også av folk i regjeringspartiene – ikke fordi det er usikkerhet om hva som skal leveres i meldingen, for rammene for meldingen er trukket opp og vedtatt av et bredt flertall her på Stortinget i klimaforliket. Usikkerheten knytter seg til hvorvidt regjeringen akter å følge opp det som er vedtatt. Den siste tids medieutspill og lekkasjer fra regjeringens side tyder på at denne usikkerheten er vel begrunnet. I klimaforliket som ble inngått på Stortinget 16. januar 2008, ble de overordnede målene fra regjeringens klimamelding fastholdt. Norge skal redusere utslippene av klimagasser med 30 pst. innen 2020 i forhold til 1990-nivå. Forhandlingene her på Stortinget og det etterfølgende forliket dreide seg om hvor stor andel av utslippskuttene som skal tas nasjonalt. Partene ble enige om at intervallet fra klimameldingen kunne utvides til 15–17 mill. tonn CO2-ekvivalenter i forhold til referansebanen når skog er inkludert. Dette innebærer at om lag to tredjedeler av Norges totale utslippsreduksjoner skal tas nasjonalt. Skogtiltak ble i klimaforliket anslått å gi et netto opptak av CO2 på 3 millioner tonn, som også er den øvre tillatte grensen for skogtiltak under Kyoto-avtalen. Ny klimamelding var opprinnelig varslet framlagt i 2010. Meldingen har senere blitt utsatt tre ganger. I etterkant av hver utsettelse har miljøvernministeren forsikret Stortinget om at meldingen vil komme som lovet, for så å ombestemme seg i siste liten. Foreløpig siste utsettelse av meldingen ble varslet like i etterkant av hendelsene 22. juli. I media ble det sagt at det kun var snakk om noen måneders utsettelse på grunn av terrorangrepet, og at meldingen skulle komme i januar 2012. Denne utsettelsen har vi forståelse for. Men nå er det offisielle svaret til Stortinget at meldingen skal komme i løpet av 2012. Da er det gått mer enn fire år siden klimaforliket ble vedtatt, og mer enn seks år siden den rød-grønne regjeringen tiltrådte. Norges utslipp av klimagasser har ligget relativt stabilt de siste årene. Nedgangen som kom i forbindelse med finanskrisen i 2008, ble hentet inn igjen med en kraftig utslippsøkning i 2010. Norges klimagassutslipp er i dag på høyde med toppåret 2005 – 8 pst. over 1990-nivå. Kun åtte år gjenstår til 2020. Norge er så langt milevidt unna å realisere de målsettingene som Stortinget har vedtatt. Fire år etter klimaforliket er det ikke tatt stilling på nok områder til hvordan målene skal nås. Jeg trenger neppe å minne miljøvernministeren om at regjeringen er utøvende myndighet med ansvar for å gjennomføre den politikken som er vedtatt i Stortinget. I stedet for å legge fram en klimamelding har regjeringen presentert sak etter sak for Stortinget som legger opp til økning av klimagassutslippene. Siste eksempel på dette er oljemeldingen som ble behandlet i Stortinget like før jul. Her ble utslippene fra olje- og gassvirksomheten på sokkelen oppjustert med hele 23 pst. i forhold til det som lå til grunn i klimaforliket. Ifølge framskrivingen i meldingen vil utslippene fra olje- og gassvirksomheten være høyere i 2020 enn de er i dag. Likevel ble det ikke fremmet et eneste nytt tiltak i meldingen for å redusere utslippene – tvert imot. På bitte lille julaften, 22. desember, etter at vi andre hadde tatt juleferie, vasket hus og bakt julekaker, sendte miljøvernministeren ut en pressemelding om at olje- og gassvirksomheten ikke lenger skal betale for sine egne utslippskvoter. Regjeringen vil heretter dele ut gratis utslippskvoter til oljeselskapene. Kristelig Folkeparti er tilhenger av julegaver, men vi kan godt tenke oss noen andre som fortjente denne julegaven bedre enn oljebransjen. For klimasaken var denne gaven et direkte tilbakeslag. En annen sak som har gått i helt feil retning, er regjeringens prosjekter for CO2-håndtering. Under den rød-grønne regjeringen har to nye gasskraftverk blitt satt i drift i Norge – et på Kårstø og et på Mongstad. Beslutningen om bygging av Kårstø-kraftverket var, som noen vil huske, årsaken til at Bondevik I-regjeringen gikk av i 2000, fordi vi ikke ville være med på å uthule forurensningsloven. Disse to gasskraftverkene bidrar til sammen med 4,5 pst. av Norges samlede utslipp av klimagasser. Statsminister Stoltenberg og miljøvernminister Solheim har lovet å rense begge disse kraftverkene for CO2. Kårstø skulle ifølge Soria Moria-erklæringen I vært renset i 2009. Renseprosjektet på Mongstad, den såkalte månelandingen som vi alle kjenner til, skulle ifølge statsministerens nyttårstale i 2007 være renset i 2014. På bakgrunn av disse lovnadene er både Kårstø og Mongstad forutsatt renset og lagt inn i referansebanen og utslippsframskrivingen for 2020 og 2050 som klimaforliket bygger på. Status per i dag er at ingen vet om det blir noen rensing på verken Mongstad eller Kårstø, eller eventuelt når det blir noe av. Skulle rensingen utebli, må det iverksettes nye tiltak for 2,5 millioner tonn CO2 i en annen sektor i tillegg til det som er foreslått i Klimakur. Med dette vil jeg ønske regjeringen lykke til i det arbeidet. Kristelig Folkeparti står fast ved klimaforliket, og vi forutsetter at regjeringen vil forholde seg til de mål og det forliket som blir vedtatt, når de en gang skal presentere sine forslag i klimameldingen. Diverse utspill og lekkasjer fra regjeringens side den senere tid har imidlertid fått meg til å bli usikker på hvorvidt regjeringen akter å stå fast ved forliket. For knappe to måneder siden, 11. november 2011, gikk Arbeiderpartiets statssekretær i Olje- og energidepartementet, Per Rune Henriksen, ut i VG og oppfordret til å gi blaffen i klimaforliket. Han uttalte at det ville være «dyrt og dumt» å ta så store utslippskutt hjemme, og at man må finne andre måter enn nasjonale mål som styrende for politikken. Kristelig Folkeparti tolker dette som et tydelig signal fra politisk ledelse i et av departementene med størst betydning for klimapolitikken. Noen dager tidligere, 7. november, kunne samme avis, VG, fortelle at Finansdepartementet i et høringssvar til Miljøverndepartementet anbefaler at klimakuttene tas utenlands i stedet for i Norge. Finansdepartementet anbefalte dermed å bryte klimaforliket. Årsakene til anbefalingen skal ifølge VG være at man ikke hadde fått på plass en bindende internasjonal klimaavtale, at kostnadene ved klimatiltak i Norge har økt siden klimaforliket, og at utviklingen av ny miljøteknologi har gått langsommere enn forventet. Finansdepartementet foreslår derfor at man i stedet for kostbare utslippskutt på hjemmebane, heller bruker ressurser på kvotekjøp og fortsatt regnskogstiltak i utlandet. Denne typen utspill og lekkasjer får meg til å lure på om klimaforliket kun var et spill for galleriet. Er det i realiteten slik at regjeringen inngikk et forlik med opposisjonen for å kjøpe seg tid til å regjere og for å binde opp opposisjonen og hindre kritikk i noen år? Har de gjentatte utsettelsene av klimameldingen kun vært trenering og utsettelse av et brudd som før eller siden måtte komme, og et virkemiddel for å kunne holde regjeringen samlet en stund til? Samtidig som vi vet at regjeringen i de fire siste årene ikke har brukte de anledningene de har for å få klimapolitikken på rett spor, har de heller ikke fremmet saker som er nødvendig å fremme. Ingen bør være overrasket over at nasjonale klimatiltak blir dyrere når man aktivt velger ikke å gjøre noe. I 2008, da klimaforliket ble inngått, hadde man tolv år på å gjøre jobben. Nå er det bare åtte år igjen. I mellomtiden har regjeringen utsatt CO2-rensing på Kårstø og Mongstad, innført veiavgift på biodiesel, vedtatt en rekke nye oljeutbygginger på sokkelen uten elektrifisering og ikke minst unnlatt å iverksette klimatiltak som man vet er enten samfunnsøkonomisk lønnsomme eller billigere enn finansiering av tiltak utenlands. Kristelig Folkeparti, Høyre og Venstre fremmet nemlig 27. april 2010 forslag i Stortinget om en rask iverksettelse av de samfunnsøkonomisk lønnsomme og billige klimatiltakene fra Klimakur 2020. Vi vet at dette ville gitt oss en stor reduksjon i samsvar med det klimaforliket som vi har inngått. Halvparten kunne vi tatt gjennom disse tiltakene, men regjeringen stemte det ned. Mitt spørsmål til miljøvernministeren blir da som følger: Kan statsråden forsikre at ⅔-målsettingen, 15–17 mill. tonn nasjonale utslippsreduksjoner, vil ligge til grunn for tiltakene i klimameldingen som er varslet i 2012?