Torstein Tvedt Solberg (Arbeiderpartiet), 2015-03-03:
Vi som er født i Stavanger, har til alle tider fått tilnavnet siddiser. Det har endret seg de siste tiårene. Unge i Stavanger nå får tilnavnet oljeunger. Om det er fordi vi bader i olje, drukner i olje eller har olje konstant på maten, kan en jo velge selv, men referansen er tydelig: De oppvoksende generasjoner i Stavanger er, om de vil eller ikke, farget av byens oljerikdom. Jeg må vel innrømme at selv jeg er en oljeunge. Denne oljeungen ble 30 år i går. Og når en legger 20-årene bak seg og begynner å dra på årene, blir slike jubileer, når de dukker opp, en tid for refleksjon. I 1985, det året jeg ble født, var året de første estimatene sa at Ekofisk-feltet ville gå tomt – kun 15 år etter at produksjonen startet. Det ble antatt at utvinningsgraden ville være 16–19 pst. Selv optimistenes forventninger har blitt gjort til skamme: I dag er perspektivet for Ekofisk-feltet en utvinningsgrad på 50 pst., og produksjonen er ventet fram til år 2050. Men selv om perspektivet for oljealderens varighet mildt sagt var kort, hadde en et langsiktig perspektiv på forvaltninga av inntektene fra «oljå». Produksjon av olje og gass var ikke produksjon i tradisjonell forstand, men en omplassering av formue, fra petroleumsformue til finansformue. Akkurat dette ble først formulert av Tempoutvalget, som fikk i oppdrag å utrede «alle forhold som er av særlig betydning for vurderingen av den framtidige utviklingen av petroleumsvirksomheten». Og det var Tempoutvalget som først foreslo å etablere et fond der staten kunne spare oljeinntektene. Veien derfra kjenner vi godt. I 1990 vedtar Stortinget loven om fondet. I 1996 får fondet den første overføring fra Finansdepartementet. Verdien er på 43 mrd. kr. I 2013 passerer fondet 5 000 mrd. kr. Og nå – jeg sjekket NBIMs nettsider i går – er fondet på 6 750 mrd. kr. Man har gått fra bare å investere i obligasjoner til å åpne for aksjeinvesteringer, og senere investeringer i eiendom. Det er vedtatt etiske retningslinjer for fondet, og en har blitt tydeligere som eier. Skritt for skritt har en gradvis justert og forbedret forvaltningen av fondet. Statens pensjonsfond utland er eid av det norske folk. Det skal vare i generasjoner, og derfor har vi ikke vært likegyldige til hvordan fondet investerer. I motsetning til andre oljenasjoner med lignende fond er Norge et demokrati og har derfor brede og åpne debatter som har fulgt utviklinga av fondet. I høstens budsjettforlik mellom Kristelig Folkeparti, Venstre og regjeringspartiene baner en vei for et nytt steg for fondet. I merknadene står det at en skal komme «tilbake til spørsmålet om det skal åpnes for at Statens pensjonsfond utland kan foreta unoterte investeringer» osv., med klare referanser til fattige land og investeringer i fornybarprosjektet. Flertallet ber i sine merknader om at problemstillinga omtales i meldinga om forvaltninga av Statens pensjonsfond våren 2015. Den meldinga er rett rundt hjørnet, så jeg håper finansministeren allerede i dag kan si noe om hvilken prosess regjeringa legger opp til. Men bakgrunnen for denne interpellasjonen er ikke først og fremst å diskutere unoterte investeringer. Det skal Stortinget tidsnok komme tilbake til. Jeg tenker mer på den brede og åpne debatten rundt utviklinga av fondet: spørsmålet om Stortingets ønske om åpenhet rundt fondet, og om dagens organisering av kontroll og tilsyn med fondets virksomhet nå er moden for en helhetlig gjennomgang – et tema som er blitt ytterligere aktualisert av den nevnte flertallsmerknaden. For samtidig som vi videreutvikler forvaltninga av fondet, må også tilsynet, kontrollen og åpenheten rundt fondet utvikles. Kun sånn sikrer vi at de brede og åpne debattene kan fortsette, og kun sånn sikrer vi at det norske folk fortsatt får eierskap til fondet. Som alt annet rundt Statens pensjonsfond utland har Norges Bank og NBIMs system for styring, kontroll og tilsyn vært gjenstand for gradvis justering og forbedring parallelt med fondets utvikling. Men fra tid til annen vil det også være behov for en grundigere helhetlig gjennomgang av disse systemene. Arbeiderpartiet mener nå at det er på tide at en tar en ny helhetlig gjennomgang. Målet i dag er ikke å tegne opp den nye strukturen, men å sette i gang en prosess. Det er mer enn den nevnte merknaden som aktualiserer dette. For det første: Det er et stadig voksende fond med en mer omfattende forvaltning: Antall selskaper, bransjer og markeder en er investert i, øker, en har i det siste nå utvidet miljømandatene, som er komplekse, en har innlemmet Etikkrådet i Norges Bank sin struktur, og en har større ambisjoner om å delta aktivt som eier. Det er en ønsket utvikling, men den setter også press på kontroll- og tilsynsfunksjonene. For det andre viser erfaringa med å åpne for eiendomsinvesteringer at det følger store utfordringer med å utvide investeringsuniverset. NBIM har tatt tiden i bruk og ikke forhastet seg. Sånn har en underveis høstet erfaringer og rettet på kursen deretter, men selv med en sånn tilnærming har en støtt på utfordringer. Vi kjenner til debatten og spørsmål rundt opprettelse av datterselskaper, beskatning og forhold rundt skatteparadiser. Det er heller ikke til å legge skjul på at eiendom er ressurskrevende administrativt og stiller fondet overfor en ny type utfordringer når en skal ivareta åpenhet rundt investeringene. Og nå til sist – vurderinga av å åpne for unoterte investeringer. Formel 1-saken, eller rettere sagt investeringa i Delta Topco, viser kompleksiteten i denne typen investeringer og hvilke utfordringer en vil stå overfor om en ytterligere utvider investeringsuniverset til fondet. Igjen kan stikkord som skatteparadiser og åpenhet nevnes. Jeg kritiserer ikke de investeringene som er gjort, og de valgene som er tatt. Stortinget har stått samlet bak utviklinga av fondet. Men skal vi sikre den brede og åpne debatten, og skal vi sikre at det norske folk føler eierskap til fondet, er det viktig å få fram at den økende kompleksiteten fondet har fått, setter oss overfor nye utfordringer. Jeg tror neste skritt vil være å få en helhetlig vurdering av om kontroll- og tilsynsfunksjonene også er innrettet optimalt, og hvordan en samtidig kan styrke arbeidet med åpenhet rundt forvaltningen. Som sagt tidligere: Målet med denne interpellasjonen er ikke å tegne opp den nye strukturen, men å sette i gang en prosess. Jeg ser fram til finansministerens svar og den påfølgende debatt.