Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2008-05-20:
Interpellanten tar opp et viktig tema, og jeg vil benytte anledningen til å si at jeg føler bekymring. Jeg føler bekymring for menneskerettigheter under press. Vi har en tolkning av menneskerettigheter som er universell og absolutt med utgangspunkt i FN-deklarasjonen og senere konvensjoner. Utenriksministeren refererte mer detaljert til dem. Vi opplever imidlertid i mange sammenhenger at et flertall i det internasjonale samfunnet er imot vår tolkning, vår praksis og de krav vi vil stille til medlemslandene. Det er nyttig å forsøke å forstå hvorfor det er et slikt flertall mot oss. Og jeg synes ikke det er vanskelig å sette fingeren på det i det praktiske arbeidet jeg har fått lov til å delta i, i kontakt med FN, gjennom de senere årene, fordi man møter det verbalt ganske eksplisitt: Det er åpenbart en frykt for å svekke eget regimes politiske legitimitet fra en del av de landene hvor vi synes menneskerettigheter står svakt. For det andre er det, ganske klart formulert, en generell antivestlig reaksjon. FN er i enkeltes øyne et organ der grunnverdiene er definert av vinnerne fra annen verdenskrig, som Marit Nybakk var inne på - vestlige verdier definert av stormakter som i stor grad identifiseres, sies det iallfall, som en prolongering av tidligere kolonimakter. Dette preger også en del lands holdning til det nye menneskerettighetsrådet. For øvrig møter vi det i mange ulike sammenhenger, ikke minst når vi jobber med FN-reform. Tiden fremover vil vise oss hvilket reelt innhold det blir i Universal Periodic Review, som det har vært referert til her. Vi håper at det gjennomgående blir objektive kriterier, hensyn til innspill og bidrag fra både nasjonale og internasjonale NGO-er, og fra FNs egne eksperter, og at det ikke blir utviklet et vern om våre likesinnede kulturer. Jeg ser en helt klar oppgave for Norge i å være med og påvirke, gjennom vår deltakelse, at en får de rette arbeidsmåtene og kriteriene fastsatt for det nye rådet. Slik sett har jeg all forståelse for at vi har en oppgave ved å gå inn. Men jeg må jo medgi at i arbeidet med, og i, FN blir en av og til konfrontert med at det er andre scenarier. Og hvilke er de? Jo, ett scenario går ut på at en får en videreutvikling gjennom FN, eller av FN. Dette målbæres gjerne av folk som har en tro på at økonomisk utvikling gradvis vil føre til sosial og politisk utvikling med større friheter, og at det internt i disse landene genererer en styrking av menneskerettighetene. Da vil en kunne få en gradvis utvikling av menneskerettigheter, liksom demokrati tar tid å utvikle. Kanskje liker vi ikke den problemstillingen helt. Vi har jo gjerne villet se på menneskerettigheter som noe absolutt her og nå. Demokratiet tar noe lengre tid. Men vi blir kanskje nødt til å akseptere den situasjonen. Det andre alternativet, det andre scenariet, er at FNs relevans avtar fordi medlemmene ikke opplever at deres problemer løses der, og hvor nord-sør- eller øst-vest-fronten lammer funksjonen. Og vi møter saktens folk som mener at vi da vil kunne få alternative, nye globale arenaer, når FN ikke klarer å fornye seg, der sør blir i flertall, og hvor landene i nord opplever en helt ny situasjon fordi en ser fremvekst av tunge, nye økonomier og allianser i andre deler av verden. Eller en kan få en overgang til at mer regionale interesseorganisasjoner styrkes, og våre nærmeste er selvfølgelig NATO og EU. Andre har sine verdensdelsdekkende organisasjoner. Jeg tror det er veldig viktig å ha klart for seg at en ikke må få en utvikling hvor en isolerer seg, men opprettholder interregional og internasjonal global dialog, og det bør bli i FN, i vår interesse, også om det eventuelt skulle bli i andre settinger. Jeg er helt overbevist om at det vil være til det beste for en videre styrking av menneskerettigheter globalt, og ikke minst har jeg en visshet om at befolkningen i de aktuelle landene åpenbart er på vår side i det arbeidet. Konklusjonen er at vi fortsatt må ha et sterkt engasjement for menneskerettigheter og de universelle verdiene gjennom tilgjengelige fora, hvor det pr. i dag er Menneskerettighetsrådet som må være vår naturlige arena. Vi må også søke å unngå å motarbeide en internasjonal organisatorisk utvikling som fører til isolasjon, om det er av oss selv eller av andre.