trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-03-17:
Det er nok dessverre først og fremst det siste som gjør det mest krevende. Som representanten var inne på, har vi avtaler med en del land allerede, og det arbeides fortsatt med å få det til. Men det viser seg vanskelig å få til i praksis. Derfor er muligheten som denne lovendringen nå gir, kjærkommen for reelt sett å få mulighet til å returnere personer som har vært idømt en særreaksjon.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-03-17:
Dette er et lovforslag som høres veldig teknisk ut. Formålet er altså at prognoser om forkortet levetid hos den skadelidte som kan tilbakeføres til den ansvarsbetingende hendelsen, ikke lenger skal kunne begrunne terminvis utbetaling av menerstatning. Men det som det i realiteten handler om, er – som saksordføreren var inne på – at hvis f.eks. et sykehus begår en tabbe som fører til at pasientens liv vil bli forkortet, vil dagens regelregime føre til at en kan risikere terminvis utbetaling, altså at den skadelidte, som får livet sitt forkortet av sykehusets feilbehandling, vil få langt, langt lavere erstatning enn om skaden ikke hadde skjedd. Det vil si: Hvis skaden ikke hadde skjedd, ville det altså ikke vært kortere levetid for vedkommende. Det som har fremstått som så urimelig, nemlig at den som forvolder skaden, skal «slippe billigere unna» fordi skaden er så dramatisk at livslengden blir forkortet, endres nå med dette lovforslaget. Jeg er veldig glad for at det har skjedd en vesentlig politisk bevegelse siden 2010, og at dette lovforslaget nå vedtas enstemmig.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-03-17:
Forslagsstillerne og innstillingen har et prinsipielt utgangspunkt, men det er ikke noen tvil om at den beslutningen som fattes i dag, vil bety særlig mye for veldig mange, som en del av talerne også har vært inne på. Jeg skal være veldig kort. Jeg synes det er en reflektert og god innstilling og vil takke komiteen for arbeidet og forslagsstillerne for forslaget. Dette er en type problemstilling som Stortinget har adressert for kort tid siden, og hvor foreldelse i saker om drap, voldtekt og seksuell omgang med barn under 14 år og 16 år ble unntatt fra foreldelsesbestemmelsene. Jeg synes det også er en prinsipielt viktig diskusjon som Stortinget nå har tatt, knyttet til hvilke forbrytelser som bør unntas fra foreldelse. Derfor er jeg også særlig fornøyd med at Stortinget i dag i tillegg til å vedta at mordbrannbestemmelsen unntas fra foreldelse, også ber regjeringen om å komme tilbake med en helhetlig vurdering også av de andre tilfellene hvor det foreligger straffebud hvor man rammes av dødsfølge. Jeg tror det kan være fornuftig nå i kjølvannet av de endringene Stortinget har vedtatt og den endringen Stortinget nå vedtar, at vi får en helhetlig gjennomgang av det som gjenstår, slik at en får en prinsipiell grensedragning med tanke på de straffbare handlingene som en mener skal unntas foreldelse. I alt er jeg veldig fornøyd med den konklusjonen et enstemmig storting i dag kommer til.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-03-17:
Jeg tror virkelighetsbeskrivelsen er ganske omforent, og det hører vi også av de innleggene som har vært. Det er ingen av oss som har noe til overs for svindlere eller kataloghaier. Jeg har stor forståelse for at det er lett å bli dratt inn i de konfliktene, som også representanten Kjenseth var inne på. Så er det også slik at regler som beskytter mottakerne rettslig, allerede er på plass i avtaleloven og i alminnelige avtalerettslige prinsipper, på den måten at det uten samtykke fra mottaker heller ikke oppstår noen forpliktelse til å betale noe krav. Problemet er selvfølgelig at mottakerne av ulike årsaker tror at kravet har bakgrunn i et tidligere gitt samtykke, og betaler i faktisk og rettslig villfarelse om henholdsvis avtalens og betalingsforpliktelsens eksistens. Andre ganger er det påstand mot påstand, der fakturamottakeren mener det aldri er inngått en avtale, og noen ganger er det dessverre slik at det oppleves fra den næringsdrivendes side som enklere å akseptere et åpenbart urettmessig krav, enn å gå i prosess for å få sin rett håndtert. Det er en stor utfordring, for da øker også problemet, for da har svindleren oppnådd det vedkommende ønsket å oppnå, og metoden har vist seg å være vellykket. Så tror jeg at hvis vi skal klare å motstå denne typen utfordringer, må en tenke bredt og helhetlig. Jeg er ikke sikker på om en begrenset angrerett for næringsdrivende er det tiltaket som alene vil løse dette problemet. Det kan være et bidrag, men vi har en situasjon i disse sakene hvor det i utgangspunktet ikke foreligger en avtale. Jeg er ikke overbevist om at svindlerne vil ha større respekt for en angrerett enn for avtaleloven som sådan. Så er det også en viss uenighet mellom næringsdrivende. Bedriftsforbundet støtter innføring av begrenset angrerett for næringsdrivende, mens NHO ikke støtter et slikt forslag. Derfor er det viktig, tror jeg, at dette er et godt innspill til et av flere tiltak som en bør vurdere. Som flere har vært inne på, er det satt i gang et arbeid i regjeringen i samarbeid med flere. Den 29. januar i år ble det avholdt møte med representanter fra næringslivet, Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet, Justis- og beredskapsdepartementet og Nærings- og fiskeridepartementet for å drøfte mulige tiltak. Der ble det fremmet en rekke ulike forslag til tiltak som skal vurderes, hvor en begrenset angrerett er et av de tiltakene som er til vurdering. Jeg tror det er klokt, som også komiteens flertall har innstilt på, at en avventer den samlede vurderingen, som nå Nærings- og fiskeridepartementet er i ferd med å følge opp i samarbeid med de berørte parter.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-03-17:
Jeg er litt usikker på om tolkningen av mitt innlegg ble særlig presist gjengitt av representanten Kjenseth da han sa at her borger det for stor politisk uenighet når komiteen som sådan er så enig. Det var ikke hensikten med innlegget mitt. Innlegget mitt hadde vel til hensikt å si at jeg ikke er sikker på at dette alene vil bidra til å løse denne utfordringen, og at det derfor er nødvendig å se disse tiltakene i sammenheng. Det reduserer ikke verdien av det forslaget som Venstre har fremmet, men jeg tror det er viktig at en bruker den tiden som en nå har, til å ferdigstille det arbeidet som Nærings- og fiskeridepartementet har igangsatt sammen med partene for å se hvordan en best kan løse dette problemet. Da er det flere virkemidler enn bare en begrenset angrerett som i så henseende bør vurderes. Og så må man vurdere hva som er mest hensiktsmessig for å få bukt med et problem som vi alle er enige om at er der, og som vi skal gjøre det vi kan for å bekjempe.
Margunn Ebbesen (Høyre), 2015-03-17:
Først vil jeg takke komiteen for godt samarbeid i denne saken. Vi har behandlet forslag til ny lov om forsvunne personer og forslag om endringer i arveloven som innebærer en avvikling av statens rett til arv, slik at i tilfeller der det ikke er arvinger etter den avdøde, skal formuen fordeles til frivillig virksomhet til fordel for barn og unge. Når det gjelder endring av lov om forsvunne personer, er det en enstemmig komité som støtter lovforslaget. Siden loven ble vedtatt i 1961, har det skjedd store endringer i samfunnet. Reiseaktiviteten er høyere, samtidig som ny teknologi gjør at en kan kommunisere med hverandre på en mye enklere måte enn tidligere. Flodbølgekatastrofen i Sørøst-Asia i 2004 viste at den gjeldende loven om forsvunne personer var moden for revisjon. Skiftelovutvalget, som ble nedsatt i 2005, var klar i sin tilbakemelding om at reglene fra 1961 bør endres i tråd med det lovforslaget som nå er fremmet. Når det gjelder fjerning av arveretten til staten til fordel for frivillig virksomhet, er det en delt komité. Jeg regner med at Arbeiderpartiet kommer til å redegjøre for sitt standpunkt i den saken. Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet støtter forslaget fra regjeringen om at arveretten til staten fjernes til fordel for frivillig virksomhet som driver aktiviteter for barn og unge. Forslaget har vært ute på bred høring, og det var ingen av høringsinstansene som var imot denne endringen. Frivillige organisasjoner og frivillig innsats har spilt en viktig rolle i oppbyggingen av det norske samfunnet, og formålet har bred tilslutning og oppslutning i folket. Aktiviteter i frivillige organisasjoner er blant de viktigste fritidsaktivitetene for barn og unge. Den ordningen for fordeling av midlene som skisseres i proposisjonen, sikrer også en lite byråkratisk organisering av midlene, slik at midlene i størst mulig grad går til formålet. For lag og foreninger som driver med aktiviteter for barn og unge, vil nok disse midlene komme godt med. «Mange bekker små gir en stor å», er det noe som heter, og jeg er glad for at regjeringen i tillegg til å satse på tiltak for barn og unge på andre områder tilgodeser at statens arv går til dette gode formålet.
Margunn Ebbesen (Høyre), 2015-03-17:
Komiteen har behandlet forslag til endring i skadeserstatningsloven og voldsoffererstatningsloven. Jeg er veldig glad for at det er en enstemmig komité som støtter forslaget til denne lovendringen som fremmes av regjeringen. Departementet foreslår i denne proposisjonen at prognoser om forkortet levetid hos den skadelidte som kan tilbakeføres til den ansvarsbetingende hendelsen, ikke lenger skal kunne begrunne terminvis utbetaling av menerstatning. Det foreslås videre at slike prognoser heller ikke skal vektlegges ved utmålingen av menerstatning etter skadeserstatningsloven § 3-2. Etter forslaget skal tilsvarende gjelde ved utmåling av menerstatning etter voldsoffererstatningsloven § 5. Dette er en sak som Høyres representanter tok opp også i 2010, men som da ikke fikk flertall ved behandlingen i Stortinget. Pasientskadeerstatningsordningen ble i sin tid etablert for å sikre at pasienter som er påført skade etter behandlingssvikt i helsevesenet, skal få en riktig erstatning. Menerstatning er en kompensasjon for tapt livsutfoldelse, og hovedregelen er at pasienten får en engangsutbetaling. Med bakgrunn i flere medieoppslag som viste at Norsk pasientskadeerstatning i enkelte tilfeller hadde vedtatt terminvise utbetalinger av menerstatning fordi pasienten hadde kort forventet levetid igjen, fremmet tre av Høyres representanter i 2009 et forslag om at menerstatning i utgangspunktet skulle fastsettes til en engangssum. Det forslaget ble den gangen bare støttet av Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti. Lovverket var ikke tydelig nok, og det ble oppfattet som svært urimelig at skadens alvorlighetsgrad ble brukt som argument for avkortning av menerstatning. Med det endringsforslaget som nå foreligger til lovene, har regjeringen tatt ansvar for å rette opp det som ble oppfattet som en urimelighet. Lovgiver tar nå ansvar, og jeg er glad at det blir et enstemmig vedtak i denne saken.
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2015-03-17:
Ordninga me har i dag med herrelaus arv, er god, ubyråkratisk og kjem alle til gode. Arvelovutvalet, som blei oppnemnt ved kgl. resolusjon 15. april 2011, fekk i oppdrag å vurdere reglane om staten sin arverett. Utvalet blei m.a. bedt om å sjå på spørsmålet om det bør innførast ei ordning som sikrar at midlar frå fallen arv kjem frivillige organisasjonar til gode. Arvelovutvalet konkluderte i NOU-en om ny arvelov med at dei ikkje ville føreslå endringar i dei gjeldande reglane om arverett for staten. Eitt av argumenta var at ordninga ville bli kostnadskrevjande og byråkratisk, og det blei òg vist til at beløpa det var snakk om per år, var forholdsvis små. Likevel er det ikkje dei praktiske utfordringane ved forslaget som gjer at Arbeidarpartiet er imot endringane i arvelova, men det prinsipielle og meir utfordrande ved å finne eit samlande formål som vil kunne ta omsyn til ynska til arvelataren. Dersom herrelaus arv skal gå til frivillige organisasjonar, kan ein ikkje sjå bort frå at det kan vere i strid med det arvelataren ynskte. Dersom ein arvelatar f.eks. har vore humanetikar heile livet, ville han nok tvilsamt ynskje at arven skulle gå til f.eks. kristent ungdomsarbeid, eller motsett – ein arvelatar som har vore religiøs, ville tvilsamt ynskje at arven skulle gå til ein frivillig organisasjon som arbeider for eller med eit humanistisk livssyn. Eg ynskjer òg å vise til Arvelovutvalet sitt argument mot ei slik ordning, og siterer frå proposisjonen side 8 under pkt. 2.2: «Tidligere forslag har knyttet fondet opp mot formål for barn og unge. Dette kunne kanskje være i tråd med ønskene til arvelatere flest tidligere, men i dag kan det like gjerne være en formodning for at midlene skulle gå til tiltak for eldre. Arvelaterne det er tale om, vil være i svært forskjellige livssituasjoner. Det er neppe mulig å finne frem til formål som alle ville være tilfreds med.» Arbeidarpartiet meiner det er svært viktig å styrkje dei frivillige organisasjonane, og me ville gjerne halde fram med Kulturløftet. Me kjem framleis i vårt budsjett til å styrkje løyvingane til kultur og frivillige organisasjonar, slik me gjorde for 2015. Me meiner at å endre arvelova slik at herrelaus arv skal fordelast til frivillige organisasjonar, er prinsipielt gale, med bakgrunn i at det kunne stride mot ynsket til arvelataren, og vil derfor gå imot forslag B til lov om endringar i arvelova. Me ynskjer heller å oppmode regjeringa til å auke løyvingane på kulturbudsjettet og styrkje dei frivillige organisasjonane der. Arbeidarpartiet støttar forslag A til lov om forsvunne personar, eg viser her berre til dei samla komitémerknadene.
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2015-03-17:
Eg vil også takke saksordføraren for eit godt arbeid. Eg trur også at LNU fint greier å handtere dette på ein god måte, og eg sa i innlegget mitt at i all hovudsak er det ikkje dei praktiske utfordringane som gjer at me kjem til å stemme imot forslaget. Eg vil knyte eit par kommentarar til innlegget frå Ulf Leirstein. Det er ei interessant betraktning me høyrer – at pengane fram til no har forsvunne inn i «intet». Det seier kanskje litt om det synet representanten har på fellesskapet sine midlar. Eg meiner det er ein vesentleg forskjell på om midlane går til alle, eller om dei går til frivillige organisasjonar som har eit verdistandpunkt. Så meiner eg også at det er spesielt å meine at Arbeidarpartiet i dag går imot 10–20 mill. kr mindre til kulturen. Arbeidarpartiet føreslo 600 mill. kr meir til frivillige organisasjonar i sitt alternative statsbudsjett. Det hadde me ynskt hadde fått gjennomslag. Det hadde vore ein gledas dag. Så merkar eg meg også at det er noko ulikt syn på skatt. Det er ikkje ukjent i denne salen. Me kjem nok heller ikkje til å bli einige om det, men eg synest det er litt spesielt å samanlikne arv og skatt. Eg meiner uansett at løyvingane til frivillige organisasjonar og kultur burde styrkjast. Det burde gjerast gjennom kulturbudsjettet. Det er blitt sagt veldig mykje fint frå fleire om verdien av kulturlivet og rolla til frivillige organisasjonar. Det håpar eg å høyre att og sjå att i debatten om kulturbudsjettet for neste år, der styrkinga av desse organisasjonane verkeleg høyrer heime.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2015-03-17:
La meg først knytte noen ord til enstemmigheten. Vi er alle glade for at de feilene og manglene som ble påpekt etter den tragiske katastrofen i jula 2004, nå rettes opp i. Det tror jeg kan hjelpe pårørende ikke bare i deres sorgprosess, men også økonomisk og juridisk – så den biten er grei. Jeg vil i likhet med forrige taler knytte noen kommentarer til merknadene fra Arbeiderpartiet i denne saken. Jeg skal sitere: «Desse medlemene vil peike på at ein arvelatar som til dømes har vore humanetikar, tvilsamt ville ønskje at arva skulle gå til kristent ungdomsarbeid, eller motsett at ein arvelatar som har vore religiøs, tvilsamt ville ønskje at arv skulle gå til ein frivillig organisasjons arbeid for eit humanetisk eller ateistisk livssyn.» For meg handler denne saken om at statens arverett heller skal gå til frivillige organisasjoner, og om synet på samfunn – og mitt syn på samfunn er at sivilsamfunn, frivillige organisasjoner, tilføyer samfunnet som helhet noe verdifullt. Et samfunn som er et sterkt sivilsamfunn, er et bedre samfunn enn et samfunn som er et svakt sivilsamfunn. Det å være med fra statens side og tilrettelegge for at det kan blomstre frivillige organisasjoner, og ikke minst barne- og ungdomsarbeid, er en viktig verdi i seg selv, og derfor er jeg glad for denne endringa, der et ganske bredt flertall faktisk ønsker at herreløs arv heller skal gå til frivillige organisasjoner. At LNU skal forvalte ordninga, tror jeg er en grei sak. De skal fordele til barne- og ungdomsorganisasjoner. Jeg kunne også kanskje ha sett at en kunne valgt modellen med et eget fond som hadde blitt bygd opp over tid, og da med en avkastning etter hvert som en hadde fått en større oppbygging og en større langsiktighet i fondet. Det tror jeg kunne vært bra, men jeg syns også denne løsninga er god. Derfor reagerer jeg på måten det argumenteres for, og mot den argumentasjonen kan en også si at en del arvelatere ville ha reagert på hvordan arven blir brukt av staten i dag, fordi det er en del ting som en ikke automatisk vil si. Det vi gjør her, er noe som det har vært stor enighet om, det er noe som har vært ønsket av de frivillige organisasjonene, og det er noen som er veldig glade for at det stemmes igjennom i dag. Det er en gledens dag fordi det er med på å styrke sivilsamfunnet, og det er med på å styrke barne- og ungdomsarbeidet i dette landet, og det er positivt.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2015-03-17:
Først vil jeg si at det er en samlet komité som slutter seg til endringene av straffeprosessloven § 222 a første ledd, som gjelder besøksforbud. Komiteen understreker i sine merknader at formålet med forslaget er å tydeliggjøre i lovteksten at besøksforbud kan nedlegges for å beskytte enkeltpersoner, men også omgangskretsen til enkeltpersoner som kan være utsatt for fare. Komiteen er innforstått med at dette er en lovfesting av allerede gjeldende rett, og at påtalemyndigheten i forbindelse med en fotballkamp eller andre idrettsarrangement kan forby en enkeltperson eller grupper av personer å oppholde seg på og i umiddelbar nærhet av en stadion, på bestemte skjenkesteder eller i en kommune de dagene en bestemt klubb spiller kamp. Dette er etter erfaring fra hvordan mange idrettsarrangementer verden over har utviklet seg, hvor enkeltpersoner og grupper bruker muligheten til å utøve vold istedenfor å være opptatt av selve idrettsarrangementet, og dermed også utsetter publikum – barn, unge og eldre – for stor fare. Vi har sett at i flere land har menneskeliv gått tapt og mange hundre blitt skadet fordi en ikke har greid å stoppe den typen handlinger og opptøyer. Dette er tiltak som kan iverksettes hvis en har mistanke om at uheldige episoder som vil kunne utsette andre for fare, kan oppstå. Men det må foreligge fare for voldsutøvelse som ledd i et gjensidig oppgjør mellom grupper av enkeltpersoner, eller ved at det brukes voldelige midler. Det er ikke slik at en person kan nektes opphold her i Oslo fordi det innebærer en fare for alle som er her, at han skal på et idrettsarrangement. Det må være bestemte grupper og bestemte steder og knyttet til bestemte forhold. Det er viktig at dette ikke tøyes for langt. Men det er veldig viktig at både politiet og ikke minst de som arrangerer, følger godt med når det er fotballkamper eller ishockeykamper eller hva det skulle være, og at det blir satt inn gode tiltak for å beskytte publikum og eventuelt dem som er på idrettsarenaen. Vi har sett de senere årene at det har vært grupper av mennesker som støtter et bestemt lag, og som under dekke av dette har som formål ved bruk av vold å forulempe grupper som støtter det andre spillende laget, som en del av et gjengoppgjør. Derfor er det viktig at denne paragrafen nå blir håndhevet på en god måte. Ellers vil komiteen vise til Prop. 43 L, som er dekkende for komiteens syn i denne saken.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2015-03-17:
Først og fremst vil jeg takke komiteen for et godt samarbeid i denne saken. Det er svært gledelig at vi kan fremme en enstemmig innstilling for Stortinget. Jeg vil også takke forslagsstillerne, Jenny Klinge og Heidi Greni fra Senterpartiet, for at de har fremmet dette forslaget. Torsdag den 3. april i 2014 vedtok Stortinget å gå inn for å fjerne foreldelsesfristen for brudd på draps-, voldtekts- og barneovergrepsbestemmelsene i straffeloven, etter forslag fra Kristelig Folkeparti. Begrunnelsen for denne endringen var at en kunne etterforske og straffeforfølge gjerningspersoner som har gjort seg skyldig i alvorlige kriminelle handlinger som drap, voldtekt og overgrep mot barn, og at de ikke skulle føle seg trygge for at de ikke kunne bli stilt til ansvar for sine handlinger på grunn av foreldelsesfristen. Saker som allerede er foreldet, vil ikke bli omfattet, fordi Grunnloven forbyr å gi lover tilbakevirkende kraft. Det er viktig å understreke at komiteen er opptatt av at foreldelsesinstituttet skal opprettholdes, og at det fortsatt skal gjelde for de aller fleste straffbare handlinger i landet. Når komiteen nå ønsker å endre straffeloven § 148 første ledd, mener vi at dette skulle vært tatt inn allerede i 2014, da Stortinget endret straffeloven. Forslagsstillerne peker på i sitt forslag at handlinger som omfattes av mordbrannparagrafen, handlinger hvor menneskeliv går tapt, og hvor en i tillegg har store materielle kostnader, kan være kompliserte og krevende å etterforske. De peker også på at det kan være ulike motiver som eventuelt ligger bak, som f.eks. økonomiske motiver og eventuelt å dekke over allerede begåtte andre kriminelle handlinger, som drap. Det vil nå ikke være noen endelig grense for når man kan stilles for retten for slike alvorlige forbrytelser. Det betyr at hvis det framkommer nye bevis i en sak eller nye metoder for å vurdere bevis på, kan det iverksettes en ny straffeprosess. Jeg vil også vise til statsrådens svar på representantforslaget, Dokument 8:4 L, av 7. januar 2015. Komiteen er enig med forslagsstillerne i at dette er en naturlig oppfølging av tidligere vedtak i Stortinget. Jeg anbefaler derfor justiskomiteens enstemmige innstilling.
Peter Frølich (Høyre), 2015-03-17:
I dag vedtar vi en nødvendig og rettferdig endring i straffeloven vår. Det er god grunn til å takke forslagsstillerne som har brakt saken til Stortinget. Det klare utgangspunktet vårt er at straffesaker i Norge på et eller annet tidspunkt må ha sin ende. Det handler litt om behovet for å sette et punktum, både for samfunnet, for offeret og for gjerningspersonen. Men det er noen handlinger som man bare ikke kan sette et punktum for. Det er noen handlinger som man simpelthen ikke kan legge i skuffen og bli ferdig med. Derfor stemmer vi i dag for å fjerne foreldelsesfristen for mordbrann. Etter årevis med prat om å fjerne foreldelsesfrister ble det endelig litt fortgang i det arbeidet, og vi vedtok nylig å fjerne foreldelsesfrist for drap, for voldtekt og for incest. Det er veldig fornuftig, etter vår oppfatning, å føye mordbrann til den listen. Samtidig er det viktig å sørge for at regelverket ikke blir for fragmentert og usammenhengende, og derfor ønsker vi en gjennomgang av alle foreldelsesfrister for straffebestemmelser med døden som utfall. Det er veldig gledelig at Stortinget kan gi sin tilslutning til det i dag. Det vi vet, er at den endringen som vi vedtar i dag, har en litt spesiell betydning for de etterlatte i en sak som vi alle kjenner godt, nemlig «Scandinavian Star»-saken. Det er godt å vite at det vi gjør i dag, har den betydning at vi kanskje en gang i framtiden kan stille en gjerningsperson til ansvar. Det er samtidig også viktig å understreke at denne endringen er gjort på et prinsipielt grunnlag, med en prinsipiell begrunnelse. Den vil også ha betydning for mange andre mordbrannsaker som ennå ikke er foreldet. Det er fornuftig å gjøre dette ut fra et rettferdighetssynspunkt, men det er også fornuftig av rent praktiske årsaker. Grunnen til det er at teknologien er blitt så mye bedre i dag at det er mye enklere å finne ut hva sannheten faktisk er. Da er det ingen god grunn for å la en stivbeint og A4-aktig regel og tidsfrist avgjøre hvorvidt en skyldig gjerningsperson skal gå fri for det han har gjort, eller ikke.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2015-03-17:
Hvis man skal si at det er en svakhet med denne saken som nå behandles, er det at den burde vært behandlet i fjor. Da tok Stortinget grep i saker av den mest alvorlige karakteren. Og sannsynligvis burde man, i etterpåklokskapens lys, ha foretatt den endringen man gjør i dag, på det tidspunktet. Det gjorde man ikke, men nå er man kommet til det punktet at man tar grep, og det er det aller viktigste. Jeg vil slutte meg til dem som har gitt honnør til forslagsstillerne fordi de har sett det og foreslått det, og har nå fått et samlet storting med seg. Som forrige taler var inne på, er en av hovedgrunnene til at man gjør dette, utvilsomt «Scandinavian Star»-saken. Jeg ønsker fra denne talerstolen å uttrykke honnør og respekt for den måten etterlattegruppen har jobbet på mot Stortinget. Det har sikkert vært tøft, og det har utvilsomt vært vanskelig å få forståelse for det man har gjennomlevd etter en katastrofe. I dag vil jeg si at den innsatsen de har gjort, ender opp med en lovendring som gjør at de som sto bak den gangen, kan straffes og en vakker dag vil kunne møte straffen for handlingen de faktisk begikk. Som andre har vært inne på fra talerstolen, finnes det noen saker der vi ikke skal slutte å lete etter gjerningspersoner. De som rammes aller verst, de svakeste av de svake, må kunne forvente at en vakker dag må gjerningspersonene stå til rette for det de har gjort. Domstolen vil utvilsomt i et slikt tilfelle ta høyde for det i straffeutmålingen, men for mange pårørende handler det om å få visshet om hva som skjedde, motivet for det og ikke minst hendelsesforløpet for å få en avslutning – få svar på de spørsmålene man har hatt når man har måttet gå igjennom en sånn situasjon. Jeg tror ikke at det er mulig å forstå det for oss andre, men at behovet er der, er hevet over enhver tvil. I så måte gjør Stortinget en god gjerning i dag.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-03-17:
Justiskomiteen har lagt fram en enstemmig innstilling om å oppheve foreldelsesfristen i straffesaker når det gjelder mordbrann. Venstre vil varsle at vi kommer til å stemme mot det forslaget i dag, slik vi også gjorde da Stortinget behandlet foreldelsesfristen i § 192 første ledd, og §§ 196 og 233. Foreldelse av straffbare handlinger er et grunnfestet prinsipp i vår liberale rettsstat. Riktignok har vi opphevet foreldelsesfristen for noen kriminelle handlinger, men vi skal vokte oss for å gjøre det flertallet har tenkt å gjøre i dag, nemlig å senke terskelen enda mer for å fjerne foreldelsesfristen for andre kriminelle handlinger. Bevis blir svekket over tid, og faren for feil og justismord øker. Nettopp fordi beviskravet må være like strengt når det har gått lang tid, er det vanskelig å tenke seg at det vil være aktuelt å reise straffesak mer enn 25 år etter at en alvorlig handling er gjennomført. Behovet for straff i samfunnet og hos de nærmeste pårørende minker etter hvert som tiden går. Mange fornærmede vil ha behov for å legge saken bak seg. Straffen vil også ha liten eller ingen funksjon overfor den skyldige som eventuelt blir trukket til ansvar for et forhold langt tilbake i tid når hun eller han nærmer seg slutten av et langt liv – kanskje 50 år senere. Det er også vanskelig å se for seg saker der en plutselig får tak i tilstrekkelig bevis til å domfelle noen. Derimot finnes det eksempler på saker der en gjerningsperson har stått fram og tilstått etter svært lang tid, nettopp fordi foreldelsesfristen eksisterer. Vi vil våge å påstå at det ikke er noen fornærmede som har vært lei seg for at det skjedde, eller som Advokatforeningen skrev i et høringssvar i en tilsvarende sak i Stortinget: «Man kan selvfølgelig tenke seg tilfeller hvor en gjerningsmann tilstår et drap etter lang tid, og det ikke er tvil om at tilståelsen er korrekt. Gjerningsmannens tilståelse vil uansett foreldelse ha en betydning for etterlatte, og bortfall av straffeansvar kan muligens øke muligheten for en slik tilståelse, og dermed oppklaring av saken for de etterlatte.» Samlet sett er det avgjørende for Venstre at motforestillingene mot straffeforfølgelse øker i styrke etter hvert som tida går, og at faren for å ramme uskyldige ikke kan overskygge et eventuelt straffebehov i slike saker. Da vår gjeldende straffelov av 1902 ble vedtatt, uttalte den daværende straffelovskommisjonen: «En retslig Undersøgelse efter maaske et halvt Aarhundredes Forløb vilde selv i Anledning af den største Forbrydelse være en Gjerning uden reel Nytte, nærmest skikket til at bringe Sorg og Ulykke over Uskyldige som Skyldige.» Trass i at det er lenge siden 1902, er dette en vurdering som står seg ganske godt også i dag.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-03-17:
De foregående talerne – ikke minst siste taler – har, som forslagstillerne, både beskrevet og anerkjent hvilken problemstilling dette er særlig for små og mellomstore bedrifter. Til forskjell fra den angrefristen vi som private forbrukere har, har ikke et juridisk selskap en tilsvarende angrerettlov. Vi mener at dette er viktig å endre på. Jeg hører at det er flere som er enig i det. Vi er spent på arbeidet som pågår i regjeringa og ser fram til at det kommer tilbake forslag til Stortinget som løser den utfordringen vi her står oppe i. Det er også en begrenset angrerett vi foreslår, og vi står fast på at dette kan Stortinget vedta. Jeg håper at det er reell vilje til å gi særlig de små aktørene et håndslag her, for det er gjerne tid til å områ seg de ikke har i dag. De har ikke penger til å kjøpe juridisk bistand, de trenger tid til å sjekke at de virkelig har inngått en avtale, og det har de i mange tilfeller ikke gjort. Hvis de har gått inn på noe, har de ofte blitt lurt inn også i den avtalen som det blir henvist til. Det er viktig at de da får hjelp. Hvordan dette skal løses, mener vi er såpass åpent i vårt forslag at det er fullt mulig for Stortinget å fatte dette vedtaket her i dag. Forslaget vi fremmer på nytt, er: «Stortinget ber regjeringen fremme forslag om begrenset angrerett for næringsdrivende ved telefonsalg av annonsetjenester og lignende der det foreslås inntatt en bestemmelse om dette i avtaleloven, eller der departementet gis hjemmel til å fastsette en slik begrenset angrerett i forskrift.»
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-03-17:
Ja.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-03-17:
Jeg takker statsråden for innlegget, men i det kom det også fram at det her borger for at det faktisk er en politisk uenighet. Og det overrasker meg litt at justiskomiteen tverrpolitisk er så enig om at dette antagelig ikke er det ene virkemidlet som kan gi småbedriftene og enkeltpersonforetakene et reelt håndslag, og at det finnes en rekke andre virkemidler som en da vil vurdere å se på. Jeg er helt enig i at informasjon her er et viktig virkemiddel for å hjelpe dem, og at en skal unnlate å betale i disse tilfellene, men det er også en krevende øvelse å nå ut med denne informasjonen. Her gjelder det å legge til rette for at en kan få tatt inn over seg den informasjonen vi ber om, og de 14 dagene en sånn angrefrist vil omhandle, mener vi er et viktig tiltak. Så jeg håper vi får denne saken tilbake, med også dette som et av virkemidlene.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-03-17:
Saken om autorisasjon, eller dobbeltautorisasjon, av manuellterapeuter har vært debattert flere ganger, også i inneværende stortingsperiode. I dette representantforslaget foreslår flertallet å avvise saken. En av begrunnelsene for det er at en nå står framfor en rekke stortingsmeldinger og en gjennomgang av helsevesenet, og det er ikke naturlig å behandle kompetansespørsmålet, autorisasjonsspørsmålet, for én enkelt gruppe i forkant av en sånn gjennomgang. Det kan borge for at det er mulig å se på det i etterkant, men dette føyer seg også inn i debatten om spesialistutdanninger av en rekke helsepersonell. En del helsepersonell har allerede i dag to autorisasjoner, så debatten er sånn sett relevant. Spørsmålet er om manuellterapeuter gjør en så spesialisert behandling at de trenger en egen autorisasjon for den delen. Slik det er i dag, har fysioterapeuter autorisasjonen – og fysioterapi er manuellterapeutenes grunnutdanning. Det har vært en rekke høringsinnspill her, også fra tidligere runder. Ett av de interessante er knyttet til både Forbrukerombudet og Norsk pasientskadeerstatning, som i og for seg sier at manuellterapeutene driver en så avansert behandling at det oftere enn hos fysioterapeuter oppstår skade, og det er en god grunn til å debattere videre om den utdanningen skal ha en egen autorisasjon. Flertallet mener altså ikke det per i dag. En av begrunnelsene som brukes for å gi en dobbeltautorisasjon til manuellterapeuter, er at pasientene ikke finner fram. Det handler ikke nødvendigvis om autorisasjon, men om informasjon. Det er jo en debatt vi bør ha jevnlig, men den helsepersonellgruppen må selv diskutere hvordan en skal være med på å organisere seg best mulig, og også bidra til å gi den informasjonen til pasientene sånn at de finner fram til riktig kompetanse. En del av debatten har også gått på at det er misforståelser både hos pasientene og hos myndighetene, og at en som har mistet sin autorisasjon som fysioterapeut, kan fortsette å praktisere som manuellterapeut. Jeg mener det i hovedsak er en tilsynsutfordring å sørge for at de som har mistet autorisasjonen, ikke får praktisere. Det er et ressursspørsmål vi må se på, og også et systemspørsmål som vi må gå inn i. Men i hovedsak vil jeg oppsummere med å si at denne debatten handler om både autorisasjon og videreutdanning, spesialistutdanning, og også da tilhørende autorisasjonsdebatt etter at vi har vært igjennom de store stortingsmeldingene om helsevesenet som vi nå står foran. Vi tar en sånn debatt i ettertid – om det blir om ett år eller om tre år, må vi komme tilbake til.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-03-17:
Først av alt synes jeg det er riktig å bruke denne anledninga til å rose statsråden for hans engasjement for denne debatten og for åpenhet i helsevesenet over lang tid, og at vi har politikere som har en kontinuitet, og som har vært innom flere komiteer. Jeg er spesielt opptatt av det kommunale arbeidet og kvalitetsarbeidet der. I dag har vi tilsynsfunksjoner som er lagt til Helsetilsynet og fylkesmennene, som driver tilsyn med kommunene. En del kommuner gjør noe tilsynsarbeid og kvalitetsarbeid på egen kjøl, men det er veldig ulikt organisert. Oslo kommune har tilsynsutvalg i bydelene bl.a., mens Trondheim kommune bruker den kommunale revisjonen, som jeg også synes er en god tilnærming, fordi de da får opparbeidet en systematikk og en kunnskap i egen virksomhet til å drive tilsyn. Men jeg ønsker å høre statsrådens tanker om hvordan vi kan få på plass et mer systematisk tilsyn og kvalitetsarbeid lokalt, med egne tjenester.
Anders B. Werp (Høyre), 2015-03-17:
Representantforslaget er fremmet av Venstre og beskriver en løsning på et problem for mange, og antakeligvis for et økende antall næringsdrivende, ved at useriøse selgere med pågående salgsmetoder villeder bedrifter inn i avtaler de ikke har behov for. Komiteen deler forslagsstillernes situasjonsbeskrivelse så vel som intensjon. Vi mener det er gledelig at regjeringen allerede har igangsatt et arbeid i samarbeid med næringslivets organisasjoner for å løse nettopp dette problemet. En samlet komité har derfor bedt regjeringen om å komme tilbake til Stortinget på egnet måte med en sak nettopp om dette i lys av de samtalene og den prosessen som nå er startet med næringslivets organisasjoner. Det foreligger i saken også et forslag fra Venstre, som tar opp det opprinnelige forslaget i saken. Fra Høyre og Fremskrittspartiet signaliserer jeg at vi ikke kommer til å støtte dette forslaget, men stemmer for komiteens innstilling fordi vi mener at både intensjon og tilnærming blir løst ved det pågående arbeidet i regjeringen – som kommer tilbake til Stortinget.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2015-03-17:
Jeg har ikke noe behov for å utdype dette. Jeg er enig med saksordføreren, og han har gjort en god jobb i denne saken. Jeg kan bare av erfaring si at jeg har selv anmeldt sånne kataloghaier. Da det hadde gått en stund, ble jeg innkalt. Da var jeg vitne nummer 350 eller noe sånt – så at dette er et stort problem, er det ingen tvil om. Når det gjelder prosessen videre, vil justisministeren – hvis han tar ordet – kanskje kunne redegjøre for hvorvidt dette møtet er avholdt, eventuelt når det skal avholdes, og om det har kommet fram noe som han kan gi signaler om til Stortinget på det nåværende tidspunkt. Hvis ikke anbefaler vi at Arbeiderpartiet ikke stemmer for forslaget fra Venstre. Vi mener innstillinga er tilstrekkelig.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2015-03-17:
President! Jeg stemte feil!
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2015-03-17:
Pasienter med muskel- og skjelettplager bør raskt få tilgang til god og riktig behandling og oppfølging. Det er bakgrunnen for det representantforslaget som vi debatterer her i dag. Det kan bety at f.eks. arbeidstakere som er sykemeldt, vil kunne komme raskere tilbake i arbeid, noe som både er positivt for den enkelte og for fellesskapet. Autoriserte manuellterapeuter kan gjøre en forskjell. Arbeiderpartiet mener at autorisasjonsordninga kan sikre at helsepersonell har nødvendige kvalifikasjoner til å inneha en bestemt yrkesrolle, og at det blir tydeliggjort at personell med en bestemt tittel innehar en spesifikk kompetanse. I denne saka har det vært avgjørende for oss hva som er hensiktsmessig for pasientene, og hvordan samfunnet på en bedre måte enn i dag kan redusere følgene av det store problemet som muskel- og skjelettsykdommene representerer. Vi mener at hensynet til pasienter og til samfunnet må veie tyngre enn synspunkter fra ulike profesjoner som kanskje ikke er så begeistret for dette forslaget. Muskel- og skjelettplager representerer den største enkeltårsaken til sykefravær i arbeidslivet. Så mye som rundt 40 pst. av alle sykemeldinger tilskrives slike lidelser. I tillegg kommer egenmeldinger ved akutte og gjerne tilbakevendende plager. For mange betyr det et liv med smerter, funksjonstap og redusert livskvalitet. For samfunnet innebærer det at kompetente og dyktige mennesker blir stående utenfor arbeidslivet, og at betydelige ressurser blir brukt på sykepenger og trygd. Det er derfor viktig at vi klarer å redusere omfanget av muskel- og skjelettlidelser i hele befolkninga, ikke minst hos mennesker i arbeidsfør alder. Manuellterapeuter er fysioterapeuter som har videreutdanning innenfor manuellterapi – de er spesialister på muskel- og skjelettplager. Men i dag har de altså ikke autorisasjon som helsepersonell. I 2005 vedtok Stortinget at manuellterapeuter skal ha lignende rettigheter og plikter som fastleger når det gjelder muskler og skjelett. Både kiropraktorer og manuellterapeuter har rett til å behandle uten henvisning fra lege, sykemelde sine pasienter i inntil åtte uker, henvise til legespesialist og til fysikalsk behandling. Manuellterapeuter er altså en slags portvoktere i helsevesenet, sammen med fastleger og kiropraktorer. De to andre helsepersonellgruppene er autorisert i samsvar med dette ansvaret. En autorisasjon av manuellterapeutene vil klargjøre manuellterapeutenes mer selvstendige yrkesrolle overfor pasientene og tydeliggjøre rollen i forhold til annet helsepersonell. Samtidig vil det ivareta pasientsikkerheten på en bedre måte. Det er eksempler på at henvisninger og sykemeldinger fra manuellterapeuter er kommet i retur fra sykehus og fra Nav, med den begrunnelse at fysioterapeuter ikke kan henvise eller sykemelde. Slike misforståelser skaper brudd i pasientforløpene og svekker pasientsikkerheten. Til beste for alle pasienter som vil bli friske, og som vil komme tilbake i arbeid, bør manuellterapeutene få autorisasjon nå. Jeg synes det er synd om et flertall i Stortinget ikke innfrir dette høyst rimelige kravet ved behandlinga i dag.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2015-03-17:
Da tar jeg opp det forslaget som Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti legger fram.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2015-03-17:
Helseministeren uttalte nettopp her det han har sagt før, at dersom man skal autorisere manuellterapeuter på bakgrunn av den videreutdanninga de har gjennomgått, vil likebehandlingshensyn gjøre det vanskeligere senere å avslå eventuelle ønsker om autorisasjon fra andre personellgrupper med videreutdanning av tilsvarende omfang som manuellterapeutene. Kan statsråden se at manuellterapeutene, som én av tre profesjoner som har henvisnings- og sykmeldingsrett, kanskje står i en særstilling sammenliknet med andre med hensyn til autorisasjon?
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2015-03-17:
Bare en veldig kort merknad: Statsråden griper stadig tilbake til det som skjedde på rød-grønn vakt, og da har jeg sannelig lyst til å gjøre det samme. I denne debatten kan det høres ut som om dette er den første stortingsmeldinga om pasientsikkerhet og kvalitet, men det er det vitterlig ikke. Til allmenn orientering må jeg si – og som jeg hørte statsråden si i en bisetning, og det var veldig bra – at den første stortingsmeldinga kom fra Stoltenberg II-regjeringa, Meld. St. 10 for 2012–213, God kvalitet – trygge tjenester. Jeg har lyst til å nevne denne stortingsmeldinga, fordi den bygde på en flerårig kampanje for kvalitet og pasientsikkerhet som heter I trygge hender, i regi av Kunnskapssenteret for helsetjenesten. Når jeg har reist rundt, f.eks. på sykehusbesøk, har jeg hørt veldig mye om at denne kampanjen betydde veldig mye for bevissthet omkring kvalitet og pasientsikkerhet. Det er veldig bra at statsråden, departementet og regjeringa legger fram en ny stortingsmelding om dette viktige temaet. Jeg har fra denne talerstolen og fra andre talerstoler rost regjeringa når jeg synes de gjør noe bra. Det er veldig bra at vi har denne til behandling i dag, og jeg håper statsråden kan være raus nok til å si at han står på skuldrene til et veldig viktig arbeid som ble gjort på rød-grønn vakt, bl.a. denne stortingsmeldinga og også pasientsikkerhetskampanjen som vi hadde.
Sveinung Stensland (Høyre), 2015-03-17:
Saksordføreren var nettopp inne på at dette er en sak som har vært diskutert og utredet flere ganger tidligere. I dag er det 29 personellgrupper som er gitt autorisasjon i henhold til helsepersonelloven. I lovens forarbeider vises det til at i avgjørelser om å gi nye personellgrupper autorisasjon skal det legges vekt på hensynet til pasientsikkerhet, innhold og formål med utdanningen og i hva slags utstrekning yrket blir utøvd selvstendig. Samtidig skal en også hensynta harmonisering med andre land. Høyre er enig med forslagsstillerne, som antyder en generell skepsis til ytterligere autorisasjoner innen helsefeltet. Men vi anser ikke manuellterapeutene for å være i en særstilling sammenlignet med andre autoriserte personellgrupper som har videreutdanning. Det finnes en rekke autoriserte personellgrupper med videreutdanning på tilsvarende nivå som manuellterapeutene, men uten at disse er tildelt egen autorisasjon som følge av en sånn videreutdanning. Det har tidligere blitt sendt på høring forslag om å autorisere manuellterapeuter. Det ble i denne sammenheng fra flere hold ytret stor motstand mot å gi dobbeltautorisasjon til fysioterapeuter med videreutdanning innen manuellterapi, bl.a. var Norsk Fysioterapeutforbund motstander. Flere la til grunn at manuellterapi er å anse som en videreutdanning basert på fysioterapi, og ikke en selvstendig autorisasjonsgivende grunnutdanning. Det ble også argumentert med at manuellterapeutene allerede har autorisasjon som fysioterapeuter, og at pasientsikkerheten da er fullt ut ivaretatt. Høyre mener pasientsikkerheten vil være like godt ivaretatt uten å dobbeltautorisere manuellterapeutene, siden disse allerede er autorisert som fysioterapeuter. Manuellterapi defineres internasjonalt som en videreutdanning i fysioterapi, og personellgruppen er ikke autorisert som egen profesjon i noe sammenlignbart land. Sånn sett harmoniserer dette forslaget ikke – med det som ligger i forarbeidene til tidligere nevnte lov – med lovgivning i andre land. Representanten Kjenseth var inne på at det kommer flere stortingsmeldinger der det kan bli aktuelt å drøfte dette spørsmålet, og jeg vil videre vise til at helseministeren har varslet at han i stortingsmeldingen om fremtidens primærhelsetjeneste vil komme tilbake til spørsmålet om eventuell utvidelse av dagens spesialistgodkjenningsordning.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2015-03-17:
Arbeiderpartiet fremmer i dag forslag om å innføre en dobbeltautorisasjon for manuellterapeutene. Siden dette er en sak som har versert i årevis, uten at Arbeiderpartiet fikk dette på plass mens de satt i regjering, har jeg lett etter de nye argumentene som gjør at Arbeiderpartiet nå, etter så mange år, plutselig mener at dette er riktig. Disse argumentene finner jeg ikke, snarere tvert imot. Jeg har nemlig selv gått fra å være for til å bli imot etter hvert som argumentene har kommet mer fram i lyset. Første gang jeg hadde møter om dette temaet, hadde jeg en enkel tilnærming til saken. En dobbeltautorisasjon for å skille mellom fysioterapi og manuellterapi hørtes greit ut. Jeg ble derfor litt overrasket over den enorme motstanden dette vekket. Motstanden kom fra både brukerorganisasjoner, arbeidsgiverorganisasjoner og profesjonsorganisasjoner. Det er også grunn til å bemerke at manuellterapeutene ikke har en egen autorisasjon i andre nordiske land, ei heller i EU. Harmonisering med andre land, som ligger i lovverket for vurdering av autorisasjon, er derfor milevis unna. Etter å ha gått grundig inn i motforestillingene og praksis fra andre land ser jeg mye bedre at dobbeltautorisasjon ikke er den beste innretningen. Den beste løsningen synes i større grad å følge intensjonen om at en grunnutdanning kan gi autorisasjon, og at en videreutdanning kan gi en spesialistgodkjenning. En manuellterapeut er en fysioterapeut med videreutdanning i manuellterapi på masternivå. Det er et krav for å bli manuellterapeut at vedkommende allerede har utdanning og autorisasjon som fysioterapeut. En autorisasjon skal sikre kvalitet og kompetanse, og bygger i utgangspunktet på en grunnutdanning og ikke en videreutdanning. Jeg er derfor glad for at helseministeren i sitt svarbrev av 30. januar skriver at man i forbindelse med arbeidet med primærhelsemeldingen vil komme tilbake til spørsmålet om en eventuell utvidelse av dagens spesialistgodkjenningsordning. Det er grunn til å sette spørsmålstegn ved at saken fremmes for Stortinget. Fullmakt til å avgjøre slike saker ble gitt av Stortinget til departementet i 1999. Skulle vi overprøve dette i denne sal i dag, ville vi måtte vurdere også alle andre autorisasjonssøknader som til enhver tid ligger til behandling. Å velge ut én for særskilt behandling, uten å ville ta noen andre, ville i hvert fall for Fremskrittspartiets del ikke være en grei måte å gjøre det på. Fremskrittspartiet støtter av disse grunner ikke dette forslaget.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2015-03-17:
I denne saka er Senterpartiet noko så uvanleg som einig med Høgre, Framstegspartiet og Venstre. Dette er ikkje ei ny sak. Vi vart godt kjende med denne saka då vi sat i regjering, og dette spørsmålet har vorte vurdert mange gonger. Det er ei viktig sak, for manuellterapeutane er ei veldig viktig helsepersonellgruppe, spesielt når vi veit kor utbreidde muskel- og skjelettlidingar er, og der kan dei bidra. Spørsmålet om autorisasjon har vore vurdert. Manuellterapeutane er i ei særstilling fordi dei har ein portvaktarfunksjon og har lov til både å diagnostisera, sjukmelda, rekvirera og tilvisa. Men vi er generelt skeptiske til at ein skal gi ytterlegare autorisasjon. Saka vart send på høyring hausten 2013. Vi har sett grundig på dei høyringsfråsegnene som kom inn, og det er slik som det er sagt, at det er ytra sterk motstand mot høyringsforslaget. Det aller viktigaste argumentet etter mitt syn er at det ikkje er godtgjort at dette er nødvendig for å sikra pasientsikkerheita. Så eg meiner det er klokare og meir fornuftig å vurdera det som vert sagt i svaret frå statsråden, at manuellterapeutane vert omfatta av spesialistgodkjenningsordninga som følgjer av helsepersonellova § 51.