trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2004-02-25:
Jeg har følgende spørsmål til den ærede helseminister: «Mange allmennleger fikk doblet sine inntekter over natta da fastlegereformen ble innført. Særlig var dette tilfellet i mindre utkantkommuner. Fastlegereformen skal evalueres i inneværende år. Vil da statsråden sørge for at også lønns- og arbeidsavtalene med fastlegene blir gjennomgått og reforhandlet?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2004-02-25:
Jeg takker statsråden for svaret, som ikke var særlig avklarende i forhold til vinklingen min. Det er vel riktig at det ikke er blitt noe dyrere verken for stat eller kommune, men for pasientene er fastlegeordningen blitt vesentlig dyrere, og jeg skal komme tilbake til det. Ifølge Kommunal Rapport fra torsdag 15. januar hevdes det at i tillegg til lukrative lønnsavtaler i forhold til listepasienter har også en rekke kommuner stilt gratis kontor til rådighet for fastlegene. Dette skjedde på en tid da legedekningen var ganske lav i kommunene, og dette ble selvfølgelig utnyttet under forhandlingene med staten om økonomiske vilkår. Ser helseministeren i dag at staten og kommunene kanskje på et tidligere tidspunkt var for rause med hensyn til både fastlegelønn, kontorleie og lempelige legevaktordninger?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2004-02-25:
Jeg takker igjen statsråden for svaret. Det er klart at legene ble fornøyde når de kunne kjøpes til en fastlegestilling. For den enkelte pasient er fastlegeordningen blitt langt dyrere enn forutsatt, og det ble ved siste budsjettforlik innført en rekke tilleggsegenandeler for pasienter som jeg mener er dypt urettferdige og uholdbare. Telefonhenvendelser er nå pålagt egenandel på 85 kr, 21 kr er tillagt konsultasjon og sykebesøk ved legevakt, og det betales høyere egenandel for fastlegen hvis han/hun er spesialist i samfunnsmedisin. Jeg finner det helt meningsløst at om jeg tilfeldigvis har fått en fastlege som er spesialist i allmennmedisin, skal jeg betale mer enn en annen pasient som ikke har denne typen lege, som han heller ikke har bedt om. Videre er det etter mitt skjønn umoralsk av både Regjeringen og Legeforeningen å pådytte større egenandeler på de kronisk syke for å komme til enighet i tariffspørsmål med Den norske lægeforening. Vil helseministeren rette på dette?
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2004-02-25:
Den siste tids fokusering på fiskedumping har vel vist at det tipssystemet som er, ikke har fungert tilstrekkelig. Jeg forstår det slik at de som har stått fram på annen måte og tatt til orde for at denne dumpingen har funnet sted, nå står i fare for å bli eller kanskje er blitt anmeldt for dette. Da har jeg lyst til å spørre fiskeriministeren: Hvordan vil dette virke for ettertiden? Kan man regne med å få nye tips når folk som ser galskapen i dette og rapporterer om det, risikerer å bli anmeldt? Er det ikke slik at dette som går på dumping fra båter, egentlig er redernes og skippernes ansvar, og at fiskerne som er ansatt om bord, i så måte må gå fri?
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2004-02-25:
«I NRK-programmet Brennpunkt tirsdag 17. februar ble det avslørt at det fra fiskefartøy trolig kastes store mengder fisk på havet hvert år. Dette skjer på tross av forbudet, som er kjent for alle. Hva vil statsråden gjøre for å kartlegge omfanget av denne form for miljøkriminalitet, og hvilke sanksjoner kan settes inn mot dem som bryter loven på denne måten?»
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2004-02-25:
Jeg takker for svaret. Jeg var ganske kjapt ute og fremmet dette spørsmålet, og jeg har registrert at statsråden har jobbet mye med denne saken i ettertid. Jeg sitter med den oppfatning at etter dette programmet er folk blitt veldig opptatt av dette med utkast av fisk, for det dreier seg om framtidige generasjoners matfat. Det er viktig at vi ikke ødsler det bort på unødvendig vis. Jeg synes det er bra at denne granskingen er kommet i gang. Jeg håper at en slik kommisjon kan være et redskap for å få rettet på noen av disse forholdene. Men jeg tror det vil være avgjørende viktig at man spiller på lag med dem som er i båten, og som til daglig har oversikt over hva som egentlig skjer. Derfor tror jeg det er viktig å ha en åpen dialog med dem. Da er spørsmålet mitt: Burde ikke terskelen for å kunne melde fra om slikt være litt lavere, uten at man blir straffet for det?
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2004-02-25:
Jeg har naturlig nok fått veldig mange henvendelser den siste uken når det gjelder dette spørsmålet, fra fiskere på båter. Med bakgrunn i det som statsråden nettopp svarte, det med tekniske innretninger, betyr det at man vil se på regelverket for bifangst og kanskje også på holdningen til dem som tar imot fisken på land, til det de får på land? Det hevdes iallfall at spørsmålet om bifangst og mottaksapparatet er en medvirkende årsak til at fisk kastes ut, og at det kan påvirke dette. Vil man gjennomgå også dette?
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-25:
Jeg tror det er viktig å understreke at de aller, aller fleste fiskerne er ærlige næringsutøvere. Jeg har gjennom en del år i politikken hatt gleden av å reise rundt i landet og møte en del av disse fiskerne, både i båten og på møter. Noe av det som har slått meg, er at dette er et problem de har tatt opp gang etter gang. De har sett på det at det foregår såpass mye fiskejuks, som en av de største utfordringene de har. Derfor overrasket det meg en del at alarmen gikk i departementet etter et TV-program, og at man ikke på en måte har vært klar over disse store problemene tidligere. Jeg vil derfor spørre statsråden: Var han ikke klar over at det foregikk såpass mye fiskejuks? Måtte det et TV-program til før han reagerte så kraftig som han gjorde?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2004-02-25:
Jeg har et spørsmål til statsministeren. Helt siden Stortinget i 1972 avkriminaliserte homoseksualitet blant menn, har Kristelig Folkeparti strittet mot så å si alle forslag for å bedre livskvaliteten til homofile og lesbiske. Eksemplene er mange. La meg bare nevne noen: Kristelig Folkeparti sa nei til partnerskapsloven i 1993. Dagens statsminister fremmet like etter et privat lovforslag om å oppheve partnerskapsloven, noe som heldigvis ikke fikk flertall. I 1996 behandlet Stortinget på nytt forslag om opphevelse av partnerskapsloven, også dette fremmet av vår nåværende statsminister. Nå er vi i 2004. Aksepterer statsministeren at partnerskapsloven for homofile og lesbiske er kommet for å bli?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2004-02-25:
Jeg synes det er litt trist at statsministeren ikke tar dette spørsmålet mer på alvor, for i disse dager er ganske mange homofile og lesbiske urolige og lei seg for de signaler som kommer fra Kristelig Folkeparti og fra landets statsminister. Rekken er lang med eksempler på ting der Kristelig Folkeparti har gjort det vanskeligere for homofile og lesbiske – fra å si nei til å informere om det i skolen, nei til å gi økonomisk støtte, nei til partnerskapsloven og sist, men ikke minst også å si nei til at homofile og lesbiske skal ha adgang til vigslede stillinger i Kirken. Derfor synes jeg at statsministeren skal være litt forsiktig med å anklage Arbeiderpartiet for å ha skremmende holdninger i denne saken. Vi har gått foran, og det er vi faktisk ganske stolte av. Jeg registrerer også at statsministeren ikke svarer på mitt spørsmål. Dette handler om menneskeverd og likeverd. Hvorfor er det slik, statsminister, at ikke homofile og lesbiske har krav på like mye menneskeverd og likeverd som alle andre mennesker?
Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-25:
Statsministeren snakker om respekt og toleranse. Et sentralt punkt i forhold til respekt for minoriteter er at minoritetene selv må få definere sine behov og sine ønsker og få sette noen standarder for hva det er å vise toleranse og respekt. I forhold til det spørsmålet som Sylvia Brustad tar opp om partnerskapsloven, har de homofile og lesbiske vært tydelige på sitt ønske om en likebehandling i forhold til ekteskap, enten gjennom partnerskapslov eller gjennom ekteskapsloven. Når statsministeren framhever at ekteskapet etter hans syn bør ha en positiv særstilling i lovverket, lurer jeg på om han kan gi en begrunnelse for det – da fortrinnsvis en begrunnelse som selvfølgelig ikke er teologisk, men politisk. Og dersom det er slik at de homofile og lesbiske mener at dette er et spørsmål om menneskeverd, i hvilken grad mener statsministeren det er tolerant ikke å godta en minoritets eget syn på det?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-02-25:
Ved innføringen av fastlegeordningen ble inntektsforholdene for allmennlegene endret. De viktigste endringene er knyttet til følgende forhold: Det tidligere faste driftstilskuddet til leger med kommunal driftsavtale ble erstattet med basistilskudd knyttet til antall innbyggere på legens liste. Noen av de tidligere fastlønnslegene ble selvstendig næringsdrivende. Det ble innført en utjamningsordning for fastleger i kommuner med inntil 5 000 innbyggere. Verken trygdens eller kommunenes utgifter til allmennlegetjenesten har økt særlig dramatisk i forbindelse med reformen. Refusjonsutgiftene ble noe lavere enn forventet i hvert av de to første årene med fastlegeordningen. Statistisk sentralbyrå har i januar lagt fram en analyse av kommunenes utgifter til allmennlegetjenesten før og etter reformen som heller ikke gir grunnlag for en slik konklusjon. Samtidig er det klart at både omleggingen av finansieringsordningen, med innføring av basistilskudd etter listelengde, og prinsippet om innbyggernes frie valg av fastlege, med nødvendighet har ført til visse omfordelinger mellom legene innenfor den samlede inntektsrammen. Dette var kjent på forhånd, og ble omtalt i presentasjonen av reformen for Stortinget. Men om det finnes leger som har fordoblet inntekten sin i den forbindelse, tror jeg man trygt kan gå ut fra at de også må ha utvidet praksisen sin vesentlig. Spesielt for mindre utkantkommuner er det at de har en betydelig andel fastlønte leger. Det var i enda større grad tilfellet før reformen. For fastlønnslegene fastsettes lønns- og arbeidsvilkår på grunnlag av tariffavtaler inngått mellom Kommunenes Sentralforbund og Legeforeningen, som jeg ikke har anledning til å gripe inn i. Utjamningsordningen for næringsdrivende leger i kommuner med inntil 5 000 innbyggere gir disse legene et høyere basistilskudd enn det som følger av lengden på listen. Formålet med denne ordningen er i første rekke å motvirke den inntektsnedgangen som ellers kunne blitt resultatet som følge av at det faste driftstilskuddet ble avløst av et basistilskudd pr. innbygger på listen. Gjennom oppslag i media er jeg kjent med at enkelte kommuner og leger har inngått lokale avtaler utover det som er avtalt sentralt. Det er i så fall den enkelte kommunes ansvar. Fastlegeordningen er gjenstand for løpende oppfølging og en femårig forskningsbasert evaluering. De første forskningsrapportene er ferdige. Foreløpig er det mitt klare inntrykk at reformen helhetlig sett må kunne karakteriseres som vellykket. De økonomiske sidene av reformen bidrar til dette inntrykket. Til våren vil det på vanlig måte bli gjennomført forhandlinger mellom staten, Kommunenes Sentralforbund og Legeforeningen om takster og basistilskudd for næringsdrivende fastleger, og mellom Kommunenes Sentralforbund og Legeforeningen om lønns- og arbeidsvilkår for fastlønte fastleger.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-02-25:
La meg først fastslå at jeg ikke finner dekning for påstandene om at fastlegeordningen har ført til dyrere løsninger, i det materialet som jeg har vist til i mitt første svar. For det andre vil jeg peke på at de ordninger som ble gjennomført som grunnlag for innføringen av reformen, må forstås på bakgrunn av den situasjonen vi hadde før reformen ble innført. Det var på et tidspunkt 600 ledige primærlegestillinger i primærhelsetjenesten. Det var et stort spørsmål om man i det hele tatt ville lykkes med å gjennomføre en landsomfattende fastlegeordning, og det var stor skepsis blant legestanden til å inngå fastlegeavtaler. Jeg mener at de trekk man da gjorde, var riktige, og det faktum at vi nå har en landsdekkende fastlegeordning, er det beste uttrykk for det.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-02-25:
Representanten Alvheim retter baker for smed når han anklager Legeforeningen og departementet for de egenandeler som er innført de siste årene. Representanten Alvheim vet meget vel at det er Stortinget som tar stilling til nivået på egenandelene, og så forhandles det med Den norske lægeforening om innretningen. Når det er sagt, har jeg tidligere i Stortinget gjort det klart at det å innføre egenandeler midt i avtaleperioden – slik Stortinget besluttet å gjøre i forbindelse med budsjettforliket for inneværende år – er meget krevende. Det har sammenheng med at man da har ganske få frihetsgrader med hensyn til hvilke egenandeler man kan justere på. Jeg vil derfor i dialog med Den norske lægeforening, som jeg har tatt initiativet til, komme tilbake til endringer i egenandelsopplegget i lys av de erfaringene vi har med enkelte av de tiltakene som representanten Alvheim nå nevnte.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-02-25:
Regjeringen nedsatte allerede vinteren 2002 et utvalg for å utrede et nytt finansieringssystem for spesialisthelsetjenesten. Utvalget ble ledet av professor Terje Hagen. Hagen-utvalget la fram sin innstilling 17. desember 2002. På bakgrunn av Hagen-utvalgets innstilling ble det i forbindelse med framleggelsen av statsbudsjettet for 2004 også lagt fram en egen stortingsmelding, St.meld. nr. 5 for 2003-2004, Inntektssystem for spesialisthelsetjenesten. Meldingen ble behandlet av Stortinget 16. desember i fjor. I stortingsmeldingen om inntektssystemet blir det redegjort for at det er til dels store ulikheter både i statlige overføringer og i kostnadsnivå mellom de fem regionale helseforetakene. Det framkommer av meldingen at dersom en fullt ut skulle gå over til å fordele statens overføringer etter de kriteriene som ble foreslått av Hagen-utvalget, ville det etter Regjeringens oppfatning medføre større omfordelinger enn det som er tilrådelig. I meldingen ble det derfor foreslått en modell hvor en både vektla kriteriene foreslått av Hagen-utvalget og vektla dagens fordeling av inntekter til de regionale helseforetakene. Dette opplegget fikk bred tilslutning i komiteen, også fra det partiet som representanten Nordtun kommer fra. En samlet komité sluttet seg også til Regjeringens forslag om å gi Helse Nord et eget tillegg innenfor totalrammen av overføringer. Jeg vil videre vise til at en samlet komité sluttet seg til at omleggingen først skulle starte i 2005 med en innfasing over fem år, tilsvarende det som er benyttet i inntektssystemet for kommunesektoren. Det er svært mange forhold som påvirker ressursbruken når det gjelder spesialisthelsetjenester. Det opplegget som nå er valgt av Stortinget, gjør at ressursfordelingen endres i den retning som kostnadsnøklene indikerer, samtidig som en også legger noe vekt på dagens fordeling. Det innebærer at det vil skje en utjevning fra og med 2005 hvor Helse Vest vil få økte overføringer i forhold til tidligere på bekostning av andre regioner som vil måtte tilpasse seg lavere overføringer enn i dag. Når store omlegginger av finansieringssystemer skal gjennomføres, er det viktig å ha fokus på konsekvensene i forhold til det samlede tjenestetilbudet i landet. Etter mitt syn er de vedtak og de beslutninger som er fattet i denne saken en god avveining mellom hensyn til enkeltregioner og hensynet til at vi skal kunne gi et likeverdig tilbud i alle deler av landet. Jeg vil avslutningsvis minne om at det i meldingen er foreslått at vektleggingen mellom nåværende inntektsfordeling og kostnadsnøkler skal vurderes på nytt når overgangsperioden er utløpt.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-02-25:
Jeg forholder meg til stortingsmeldingen og Stortingets behandling av den. Der er det lagt til grunn at det skal skje en omlegging bl.a. til fordel for Helse Vest, at den omleggingen skal starte i 2005, og at den skal ta fem år. Jeg har sagt her i dag at jeg mener at når den omleggingen er skjedd, må man foreta en ny vurdering av fordelingskriteriene ut fra den situasjonen man da har. Dette opplever jeg som å være i tråd med både meldingen og Stortingets behandling av den, og det er det oppdraget jeg har å gjennomføre.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-02-25:
Når Regjeringen har lagt fram en sak for Stortinget og foreslått en omstillingsplan og en vektlegging av ulike kriterier, og Stortinget gir sin tilslutning til den så sent som rett før jul i fjor, ville det vært høyst oppsiktsvekkende om statsråden kom i Stortinget i februar og sa at han hadde kommet på andre tanker enn det Stortinget hadde gitt sin tilslutning til. Jeg kommer til å gjennomføre det Stortinget har bestemt. Det vil som sagt innebære at andre helseregioner enn Helse Vest må tilpasse seg noe mindre ressurser enn det de ellers ville fått, og Helse Vest vil få noe mer enn de ellers ville fått.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-02-25:
Det er korrekt.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-02-25:
Hvis det hadde vært slik at representanten Andersen hadde hatt rett i sin beskrivelse av at norske sykehus er totalt avhengige av å gå på tiggerferd til givere i forbindelse med drift og investeringer, ville jeg ha vært helt enig i at vi har et formidabelt problem. Men slik jeg ser det, er ikke det situasjonen. Jeg har gitt uttrykk for mitt prinsipielle syn på gavespørsmålet. Jeg har også gitt uttrykk for mitt syn på hva som er et offentlig ansvar. Det å bygge et hjertesenter i Arendal er et klart offentlig ansvar som Helse Sør har påtatt seg, og som jeg forutsetter at de finner rom for i sine budsjetter i årene framover.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2004-02-25:
Jeg har følgende spørsmål til helseministeren: «Det er i dag en skjev fordeling av midler mellom de fem forskjellige helseregioner, der Helse Vest får betydelig mindre enn folketallet og andre viktige faktorer skulle tilsi. Hva er det statsråden vil foreta seg for å rette opp denne fordelingsmessige skjevheten av bevilgninger til helseforetakene?»
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2004-02-25:
Jeg takker ministeren for svaret. Jeg synes det var en grei gjennomgang. Det er riktig som ministeren sier, at i debatten til St.meld. nr. 5 den 16. desember gav vi i Arbeiderpartiet vår tilslutning til den opptrappingen som der var foreslått. Men jeg vil også understreke at representanten fra Arbeiderpartiet som hadde hovedinnlegget, uttrykte seg helt klart og påpekte meget sterkt at Helseregion Vest kom meget ugunstig ut, og at det kanskje måtte skje en raskere opptrapping enn fram til 2010. Jeg konstaterer at ministeren nå sier at en begynner opptrappingen i 2005. Men jeg vil gjerne spørre ministeren: Hva legger han i den opptrappingen? Hvor stor vil den bli? Skal den framskyndes, slik at det blir en kortere opptrapping enn til 2010, dvs. fem år?
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2004-02-25:
Vi ser at også Helse Vest har store problemer med økonomien sin, med å komme i balanse. Det vil antakelig ikke skje, i alle fall ikke i løpet av de første årene. Dette går til de grader ut over tilbudet. Igjen spør jeg helseministeren: Kunne han tenke seg en raskere opptrappingsplan for å komme i overensstemmelse med de kriteriene som ellers gjelder for denne regionen, når vi ser hvilke utslag økonomien gir?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2004-02-25:
Jeg har følgende spørsmål til helseministeren: «I Arendal er det satt i gang pengeinnsamling for å realisere etableringen av PCI-senteret(hjertesenter) ved Sørlandet sykehus Arendal. Det er tidligere vedtatt at PCI-senteret skal lokaliseres til Sørlandet sykehus Arendal, men pengemangel vanskeliggjør etableringen. (hjertesenter) Hva synes statsråden om at sykehus i Norge må ut på tiggerferd for å skaffe penger til investeringer i livsnødvendige medisinske funksjoner som et hjertesenter, og kan norsk helsevesen være bekjent av å måtte starte folkeaksjoner for å tigge penger?»
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2004-02-25:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg mener det er grunn til å stille dette spørsmålet, fordi det dreier seg om både tillit og troverdighet i norsk helsevesen. I denne spesielle saken er et viktig hjertemedisinsk tilbud vedtatt opprettet ved sykehuset i Arendal. Men så får en altså høre at det ikke finnes penger nok over de offentlige budsjetter til å realisere denne etableringen. Nå er det selvsagt positivt for denne saken isolert sett, at det blir satt i gang en innsamlingsaksjon for å skrape sammen disse nødvendige 10 mill. kr for allikevel å prøve å realisere denne etableringen. Jeg mener bestemt at dersom norsk helsevesen skal bli mer og mer avhengig av innsamlingsaksjoner for å kunne iverksette viktige vedtatte medisinske oppgaver, er dette en utvikling vi må anse som lite ønskelig. Og det er, slik jeg forstod det, også statsråden enig i?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2004-02-25:
Det var et kort svar. Jeg vil legge til at etter mitt syn er det nærmest for en fallitterklæring å regne når norsk helsevesen synes å være avhengig av pengeinnsamlingsaksjoner for å kunne iverksette viktige oppgaver som det offentlige selv har vedtatt skal iverksettes. Et slikt system kan vi ikke leve med om det offentlige helsetilbudet skal opprettholde sin troverdighet og tillit i framtiden. Jeg spør nok en gang: Er ikke helseministeren enig i at problemet med pengemangel og innsamlingsaksjoner faktisk kan bidra til å svekke både tilliten og troverdigheten til det offentlige norske helsevesen?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-25:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Eidsvoll tingrett har avsagt dom i saken mellom grunneiere og Oslo Lufthavn AS om erstatning for støyulempe. Noen av saksøkerne fikk tilkjent erstatning, andre tapte og må i tillegg betale saksomkostninger, noe som vil umuliggjøre anke. Å få vurdert en sak i ulike rettsinstanser er en av rettssamfunnets grunnpilarer. Det er spesielt viktig når staten enten direkte eller indirekte er motpart. Ser statsråden rettssamfunnets dilemma når store saksomkostninger kan hindre at en sak blir prøvd videre i rettsapparatet?»
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-25:
Dette var rimelig generelt. Det må det vel også være. Statsråden nevnte et par ting som jeg har lyst til å gripe fatt i, og så vil jeg prøve å komme tilbake igjen til denne spesielle saken. For det første gjelder det like muligheter og det som går på saksomkostninger, at det er avhengig av motparten om saksomkostningene skal være forskjellige. Det er klart at jeg er enig med statsråden i at det ikke skal være slik. Men spørsmålet mitt var jo helt konkret: Når staten er motpart, er det da viktig at folk har en følelse av at det er mulig å prøve saken videre i rettsapparatet? Det er spesielt viktig at folk har denne muligheten når den store offentligheten er motpart, nettopp for også å understreke at man har like muligheter. I den konkrete saken er saksomkostningene store. Det er en omfattende og stor sak, der staten indirekte er motpart. Mitt helt konkrete spørsmål er da: Er det viktig i denne saken at de som ikke har fått medhold i første rettsinstans, har en mulighet til å prøve saken videre i rettsapparatet?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-25:
Jeg vil prøve å gå litt videre når jeg har muligheten til det. Hvis man har en sak der staten er offentlig motpart, og får en dom i første rettsinstans – helt uavhengig av denne saken – der det viser seg at det har vært litt tvil, at noen har fått medhold og andre ikke, og at de som har tapt i første rettsinstans, helt klart sier at de ikke har noen mulighet til å gå videre fordi saksomkostningene er så store, har da borgerne like muligheter, noe som statsråden sterkt understreket? Hvis de ikke har det, kan vi gjøre noe for at de får en mulighet til å prøve saken videre i rettsapparatet, slik at de har en følelse av at de har fått en rettferdig behandling, for det er jo det vi snakker om?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-25:
Jeg er klar over det problemet som representanten tar opp, og ser kostnadsnivået som en alvorlig utfordring ved sivile saker. Som justisminister kan jeg ikke kommentere saken som representanten tar opp, men generelt vil jeg si at det er en forutsetning for et velfungerende rettssystem at kostnadsnivået ikke hindrer vanlige folk i å få prøvd sin sak for retten. Så lenge vårt domstolssystem åpner for overprøving i flere instanser, er det også viktig at borgerne har like muligheter til å benytte denne adgangen, uavhengig av økonomisk evne. Det er viktig at de domstolsressursene som det offentlige stiller til disposisjon for løsning av rettstvister, utnyttes på en best mulig måte. Det betyr at det er viktig for samfunnet og for vår felles rettsfølelse at rettsvesenet behandler saker på en tillitvekkende måte. Dette er en utfordring og en balansegang som er krevende, men samtidig svært viktig. Tvistemålslovens regler om saksomkostninger ivaretar også viktige hensyn. Den som taper fullt ut, risikerer å måtte betale den vinnende parts kostnader med saken. Er en sak så tvilsom at det uansett var god grunn til å reise sak, kan retten avgjøre at den som vinner, likevel må dekke sine egne omkostninger. Dette er i typiske saker som kan ligge til rette for anke, og hvor omkostningsspørsmålet ikke blir så tyngende. Saksomkostningsreglene er de samme uavhengig av hvem som er parter i saken. Det vil ikke være ønskelig å ha egne og gunstige saksomkostningsregler for privates søksmål mot det offentlige. Tvistemålsutvalget under ledelse av vår nåværende høyesterettsjustitiarius, Tore Schei, har heller ikke i sin innstilling, NOU 2001:32, foreslått noen slike særregler. Skal man sikre menigmann en enklere og billigere adgang til rettsapparatet – med reell ankemulighet – må det etter min mening skje gjennom andre regler. Ordningen med fri rettshjelp har et slikt sett regler. Etter søknad til fylkesmannen kan saksomkostninger overfor motparten dekkes i unntakstilfeller.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-25:
Jeg tror representanten er klar over at jeg ikke kan kommentere saker som er for retten. Prinsipielt gjør ikke justisministere det. Hvis man går inn i kjernen, kan motparten være en stor offentlig instans. Det kan også være en stor privat instans. Så de generelle spillereglene som bl.a. Tvistemålsutvalget trakk opp, står jeg ved. Vi kan se på hva omkostningene skyldes. Omkostningene kan skyldes advokatsalærer. Vi har ulike virkemidler for å kontrollere beregningen av salærer. En salærberegning kan foretas av Disiplinærnemnden dersom denne mottar klage fra klienten i henhold til domstolsloven. Parten kan også be retten fastsette salæret til sin advokat etter regler i tvistemålsloven § 52. Jeg har også tidligere i spørretimen sagt at jeg følger opp utredningen fra Advokatkonkurranseutvalget, hvor det sentrale spørsmålet bl.a. er om og i hvilken utstrekning det skal åpnes for at andre enn advokater skal ha adgang til å utøve rettshjelpsvirksomhet utover det som er dagens ordning. Jeg er selvfølgelig opptatt av å gå inn på kostnadssiden. Jeg kommenterer nå ett sett virkemidler for å se på det.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-25:
Det prinsipielle ved det representanten tar opp, er berørt av den store utredningen om sivile tvistemål, tvistemålsutredningen. I denne er det lagt fram det syn at det skal være proporsjonalitet mellom betydningen av den aktuelle tvisten og omfanget i saksbehandlingen. Utvalget foreslår også en småkravsprosess for behandling av krav der tvistesummen ikke er høyere enn to ganger folketrygdens grunnbeløp. Det foreslås også en øvre grense for erstatning av utgifter til advokater i disse sakene. Generelt, for å gå inn på de grunnprinsipper som representanten belyser, vil jeg ha omkostningsnivået for øye når jeg vurderer Tvistemålsutvalgets forslag til nye regler om sakskostnader. Det er sivilprosessen som er kjernen i det representanten tar opp. Tvistemålsutvalgets utredning ønsker å modernisere sivilprosessen, nettopp for at saksbehandlingen skal bli raskere og saksgangen mer rettferdig. De hensynene som representanten har reist, vil jeg ta med meg når jeg jobber med saken, som Stortinget senere vil få til behandling.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-25:
Med jevne mellomrom har Norge opplevd transportkatastrofer vi helst skulle vært foruten. Representanten Kvakkestad peker på én type hendelse som stiller særlig store krav til innsatsmannskapene, nemlig brann om bord i fartøy til sjøs. Uansett type og størrelse på fartøyet, er det slik at det er de om bord som må stå for førsteinnsatsen. Det følger av et internasjonalt regelverk og forskrift av 9. mai 2003 nr. 687 om kvalifikasjonskrav og sertifikatrettigheter for personell på norske skip, fiske- og fangstfartøy og flyttbare innretninger, hvilken sikkerhetsopplæring de ansatte på fartøy i kommersiell drift skal gjennomgå. Overlevelsesteknikker, brannvern og brannslukking er sentrale momenter i denne opplæringen. Landbasert brannvesen verken kan eller skal være førsteinnsats ved branner på fartøy i rom sjø, men de har en plikt til å yte bistand ved brann eller andre ulykkessituasjoner til sjøs, etter brann- og eksplosjonsvernloven § 11g. Dersom kapteinen vurderer det slik at skipets eget mannskap ikke vil klare å håndtere brannen alene, vil anmodning om bistand gå via Hovedredningssentralen. Hovedredningssentralen anser en brann om bord i båt for å være en redningsaksjon, og tilgjengelige ressurser vil ha plikt til å yte bistand. Dette innebærer at en ikke er avhengig av kommunale avtaler. Kommuner som har regelmessig skipsanløp og særlig anløp av passasjerskip, vil som følge av den generelle innsatsplikten øve sitt brannvesen på brann- og ulykkesscenarier i skip. I tillegg har fem kommuner særlig trenede innsatsgrupper beregnet på brann om bord i fartøyer til sjøs. Dette gjelder Oslo, Larvik, Kristiansand, Bergen og Bodø. Det gjennomføres årlig øvelser, og for brannvesenet i Oslo og Larvik innebærer øvelsen også helikoptertransport ut til skipet. I dag er det kun inngått særskilt avtale med brannvesenet i Larvik, men også de andre brannvesenene har fått støtte i form av særskilt øremerkede midler til opplærings- og øvingstiltak. Ordningen med redningsinnsats til sjøs, RITS, skal evalueres i løpet av 2004. Basert på de opplysninger jeg har fått, tror jeg at vi kan slå fast at brannsikkerheten om bord på skip aldri har vært bedre enn den er i dag. Skipenes organisatoriske forhold er styrket, og alle passasjerskip er dekket av stasjonære slokkeanlegg, sprinkleranlegg. Det vil nødvendigvis ta noe tid før hjelp fra land kan påberegnes. I noen tilfeller vil en også kunne være utenfor helikopterrekkevidde. Når det gjelder beredskap mot brann i fartøyer i Indre Oslofjord, er brannvesenet i Oslo, Larvik og Kristiansand godt trenet til å takle denne type situasjoner.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-25:
Jeg har nettopp gjort rede for ansvarsfordelingen, og at primæransvaret ved brann på et skip ligger på skipet selv, som skal være forberedt på det – det er et krav til skipet – og så vil landbasert mannskap komme til hjelp. Jeg har nettopp gitt uttrykk for at vi har slike spesialtrenede ressurser i Oslo og Larvik, og om nødvendig – hvis det er langt ut i Oslofjorden – også i Kristiansand. Det øves, og jeg har nylig vært hos Oslo Brannvesen, som har fortalt meg om sitt opplegg i en slik sammenheng. For å være sikker på at en slik redningsinnsats til sjøs er best mulig, kommer vi til å evaluere oppleggene, som jeg sa, i løpet av dette året. Jeg vil være sikker på at vi ikke skal ha gråsoner. Det er også slik at helikopterberedskapen i Oslo er styrket, f.eks. etter «Scandinavian Star»-katastrofen, som fikk oss til å tenke nytt på mange områder. Det var da brannvesenets plikt om bistandsplikt til sjøs kom inn i brannloven, og det var da vi fikk redningsinnsats til sjøs-gruppene, som en følge av ulykken. Etter det fikk vi også en styrking av helikopterberedskapen på Rygge. Vi har også fått en samlokalisering av Hovedredningssentralen og kystradio, altså Hovedredningssentralen for Sør-Norge, og bl.a. i forbindelse med «Rocknes»-ulykken viste det seg hvor effektivt det kunne være.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-25:
Det var å trekke meg veldig langt. Brannvesenet er lokalt organisert i Norge, men rent faglig går det en linje opp til Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap, som nå er under Justisdepartementet. Det å bruke godt lokalt vett ut fra lokale vær- og føreforhold er fortsatt god kultur i Norge. Enhver som kjenner f.eks. tettheten av småfartøy i Asker og Bærum og Frogn, vil sikkert ta det innover seg. Jeg er ganske sikker på at det vil være et påtrengende tema hos lokale politikere. Det jeg gav uttrykk for, er at det skal være en samordning, slik at hvis det inntreffer store hendelser, må det eksistere en plan, og da sa jeg at i tillegg til at skipene har et ansvar som de er forpliktet til – et hefte utgitt at Justisdepartementet som heter Oppgaver og samarbeid ved skipsulykker beskriver både ansvarsfordeling og prosedyrer – har jeg gitt uttrykk for at Hovedredningssentralen trer i virksomhet. Jeg har også sagt at vi må ha spesielt trenede mannskaper for større situasjoner. Det måtte vi etter «Scandinavian Star», fordi skipsfart i Oslofjorden er alt fra små til veldig store båter. Fornuften tilsier at vi må prøve å dekke alt dette, både ved lokal og ved nasjonal samordnet innsats.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-25:
Selv om jeg ikke er fagstatsråd, skjønner jeg logikken i det svaret jeg har avgitt. Der framgår det helt klart at SFT nettopp skal vurdere at man ikke har dårligere standard ute enn hjemme når det gjelder norske miljøkrav. Det har ført til at selv om man har hatt laveste pris, er det en rekke tilbud som ikke har gått ut av landet, fordi det rett og slett har vært en bedre standard i Norge. Det har ført til det sluttresultatet at av 100 pst. er det 45 pst. som har gått til fragmentering i Norge. Det tyder nettopp på det som er kjernen i spørsmålet som er reist: Man kan ikke bare sende det ut av landet fordi det er billigst, man er nødt til å oppfylle noen standarder. Norske myndigheter gjør det, og man bruker reglene så godt man kan. Så kan vi sikkert også glede oss ved det motsatte, at norske fragmenteringsanlegg har bedre standard enn man har ute, slik at vi kan gjøre noe som sparer andre land for belastning. Men rammeverket rundt dette er EØS-avtalens prinsipper, og innenfor det rammeverket er det min oppfatning gjennom den kunnskap jeg har fått ved å være i miljøvernministerens sted, at man gjør sitt beste for å være fornuftig ut fra miljømessige hensyn.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-25:
Ansvar for den helhetlige politikk i Norge har Regjeringen gjennom miljøvernministeren, og deretter har miljøvernministeren et ansvar ved å samarbeide med andre lands miljøvernmyndigheter. Det generelle svaret er at alle, og spesielt norske myndigheter, er interessert i at vi får bedre internasjonale miljøstandarder som forplikter alle. Det er en av grunnene til at miljøvernministeren, som ikke står her, har lagt ned betydelig innsats bl.a. for å stoppe atomforurensning fra Sellafield, og han skal ha evig ros for innsatsen, som ser ut til å føre fram. Det er innsats for å bygge standarder. Så er vi avhengige av at andre bakker oss opp når vi f.eks. står overfor den miljøkatastrofen vi muligens kan få ved oljetransport og atomavfallstransport langs norskekysten. Dette er miljøvernministeren sterkt opptatt av. Det vet jeg. Men så tilbake til kjernespørsmålet. Jeg har dyp respekt for «høggertradisjonen» i Norge, spesielt i valgdistriktet som representanten kommer fra. Det jeg mener å si, er at norske «høggertradisjoner» har en fair sjanse. De får altså 45 pst., og nettopp fordi man kan være god, taper man ikke i konkurransen. Det jeg har skildret, er at man ikke er dømt til å tape, men kan vinne, og 45 pst. av fragmenteringen er arbeids- og miljøoppgaver som blir løst i Norge.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-25:
Moderne og oppdaterte sjøkart er et viktig hjelpemiddel for sikker ferdsel langs vår lange kyst. Statens kartverk Sjøkartverket har det nasjonale ansvaret for å gjennomføre sjøkartlegging i samsvar med internasjonale standarder og forpliktelser. Regjeringen har gitt høy prioritet og avsatt midler til forsering av sjøkartleggingen, slik at moderne elektroniske sjøkart for alle viktige farleder langs kysten er på plass i 2006-2007. Sjøkartlegging er et omfattende arbeid, som bl.a. krever nye målinger. Sjøkartverket har gjort en stor innsats i dette arbeidet. Det er iverksatt flere tiltak for å forbedre og framskynde produksjonen, både for sjømåling og kartproduksjon. Privat sektor har kvalifisert seg for å kunne utføre oppdrag både når det gjelder sjømåling og kartlegging, og det er brukt lasermåling fra fly for å effektivisere målinger i grunne områder. Det foreligger nå autoriserte elektroniske sjøkart for strekningen fra svenskegrensen til Brønnøysund samt deler av Troms og Finnmark. Videre oppmåling fra Brønnøysund og nordover vil bli fullført fram til 2006. I 2004 vil sjømålinger foregå i området fra Brønnøysund til og med Bodø, i Tjeldsundet og i tilknytning til Melkøya. Det vil bli utgitt nye kart for Helgeland samt deler av Finnmark. Resterende områder vil så bli tatt i 2005 og 2006. Når det gjelder Svalbard, vil det bli gjennomført et årlig tokt også i 2004. Målingene rundt Svalbard skjer etter en prioritering som har sin bakgrunn i en god dialog med de aktører som har behov for sjøkart i dette området. Selv om ny teknologi har gjort det mulig å femdoble produksjonen av sjøkartdata rundt Svalbard, vil det fortsatt ta noe tid før hele kysten rundt Svalbard vil være dekket.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-25:
Som landkrabbe har jeg dyp respekt for representanten Bastesens kystkunnskap – dyp respekt, og jeg legger til grunn, selv om jeg svarer på vegne av en annen statsråd, at når du beveger deg på sjøen, viser du respekt for sjøen. Jeg legger til grunn at når man er på sjøen, kjører man ikke bil på vann. Jeg legger til grunn at kompetansen som søkes, nettopp skal vise respekt for det særegne, også den spesielle kysten vi har, med den lange leia vår, som er komplisert å ferdes i. Jeg skjønner deler av hjertesukket til representanten. Jeg tror ikke det gjelder Sjøkartverket, som er en del av Statens kartverk, men en del av en kystkultur er i ferd med å gå tapt, fordi vi bl.a. har en fritidskultur hvor folk kjører båt på vannet slik de kjører bil. Jeg priser meg lykkelig for at vi fortsatt har kystkunnskaper, og representanten står for de kystkunnskapene og prøver å ta vare på dem. Jeg mener etter beste skjønn at det prøver også Statens sjøkartverk å gjøre.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-02-25:
Jeg er en sann storbyborger, men jeg er oppdratt til å ha respekt for hele landet, og spesielt respekt for kysten. Gjennom – jeg holdt på å si – mine ferieobservasjoner i Blindleia på Sørlandet har jeg studert den kulturen som vi kan beskrive som å kjøre båt som bil på vann. Jeg er sterkt opptatt av å hegne om de tradisjonene som kan kysten. Det betyr at jeg i rollen som justisminister f.eks. har vært opptatt av å sikre kompetansemiljøet rundt en del av kystradioene våre, fordi jeg vet at det er viktig kompetanse. Jeg ser kystkompetansen i en sammenheng og vet at mye av sikkerhetsarbeidet nå er lagt i fiskeri, og jeg er helt sikker på at Miljøverndepartementet og den kompetanse som ligger til Sjøkartverket, vil ivareta aspektene. Mitt hovedsvar til representanten er at det er en framdriftsplan, og den er nettopp lagt for at den skal være forpliktende. Vi vil jo stille svakt når vi stiller krav til andre land som vi er redd kommer med oljetransport og kanskje atomavfalltransport langs kysten, hvis vi ikke feier for egen dør. Derfor oppfatter jeg at miljøvernministeren har gitt meg et svar som handler om å feie for egen dør før vi begynner å feie foran andres.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2004-02-25:
«Et stort antall personer og fartøyer oppholder seg i Indre Oslofjord. Ansvaret for brannvernsberedskapen er fordelt mellom flere kommuner etter hvor ulykkene oppstår. Selv om det eksisterer en eldre avtale om assistanse mellom kommunene, foreligger det ikke en helhetlig beredskapsplan som sikrer rask og god assistanse ved brann som oppstår ved passasjertransport eller lystbåter. Mener statsråden dagens beredskapssituasjon er god nok?»
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2004-02-25:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er jo slik at hver kommune i utgangspunktet har ansvaret for sitt sjøområde. Slik jeg forstår det, er det hver kommune som organiserer sin egen brannberedskap. Slik sett kan jeg heller ikke se at det foreligger noen form for oversikt over de samlede ressurser som kan stilles til disposisjon dersom en større brann skulle kunne komme til å skje. Ville det ikke være hensiktsmessig at man i et så tett trafikkert område som Indre Oslofjord hadde ønsket en helhetlig plan for å få kartlagt hvilke ressurser man har, og hvordan de mest hensiktsmessig kan tas i bruk?
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2004-02-25:
Uavhengig av om skipene har primæransvaret eller ikke, går jeg ut ifra at kommunene er pålagt et assistansekrav fordi man ser at det kan være nødvendig. Men slik jeg forstår statsråden, mener statsråden at f.eks. kommunene Asker, Bærum, Frogn og Vestby ikke bør bruke verken krefter eller ressurser på å organisere en sekundær brannberedskap i forhold til brann om bord i fartøyer, fordi statsråden mener at dette vil bli ivaretatt av Oslo kommune.
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-25:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til kulturministeren: «I januar 2003 vedtok styret i NRK å slå sammen 7 distriktskontorer til 3. Hensikten var å effektivisere ledelse og administrasjon for å styrke journalistikken. Kulturministeren godkjente sammenslåingen, men uttrykte til Dagsnytt 9. januar 2003 at det var avgjørende at de journalistiske ressursene ble styrket. I siste utgave av Journalisten kommer det fram at disse kontorene i dag har mindre journalistiske ressurser som følge av sammenslåingen. Mener statsråden dette er i tråd med intensjonene for sammenslåingen?»
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-25:
Jeg takker for svaret. Som statsråden er også jeg glad for at NRK befester sin sterke posisjon, og jeg er også glad for at våre verste antakelser om hva denne rasjonaliseringen kunne ha ført til, ikke har slått til. Det ser ut for meg som om dette lykkes i en slik grad – og det vil ikke overraske meg – at NRKs ledelse nå ser fram mot å organisere hele NRKs Distrikts-Norge i fem-seks regionkontor. At det er flere som hører på sendingene, er nå én ting, men er disse spurt om de foretrekker de lokale sendingene eller storregionsendingene? Slike målinger er ikke gitt. Det andre er at ledelsen i NRK sier at det er flere journalistårsverk pr. sendte minutt. Selvfølgelig, det må det bli, men er det ikke riktigere å spørre om det er mer journalistisk arbeid pr. lytter?
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-25:
Etter at det ble kjent at vi ville ta opp dette spørsmålet i spørretimen, har vi fått mange henvendelser fra ansatte i NRK, og det samme går igjen fra alle. Det har blitt kuttet i journaliststillinger ved alle de sammenslåtte distriktskontorene. Mener statsråden at de ansatte ved disse kontorene tar feil, at de ikke kan telle? I Finnmark, f.eks., har man redusert fra 44 ansatte til 32 i løpet av de siste tre årene, og ved alle de gjeldende kontor som er rammet av sammenslåing, er det færre journaliststillinger. Samtidig har NRK fått 100 flere ansatte i løpet av et år, og vi er også gjort kjent med at NRK legger opp til å kutte journalistårsverk videre ved alle de sammenslåtte kontorene i løpet av neste halvår. Mener statsråden at NRK-ledelsen har gitt henne fullgod informasjon i denne saken, og hva vil statsråden gjøre? Vil statsråden gjøre noe for å stoppe den reelle nedbemanningen ved distriktskontorene?
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2004-02-25:
Eg har på vanleg måte lagt spørsmålet frå representanten Lund Bergo fram for leiinga i NRK. NRK sin distriktsorganisasjon har gjennomgått omfattande omorganisering og effektivisering dei siste åra. Målet har vore å styrkja den journalistiske slagkrafta og samstundes få NRK sine budsjett i balanse. Ein del av innsparingane i 2002 og 2003 vart gjord i samband med samanslåinga av distriktskontora i Hedmark og Oppland, i Trøndelag, i Nord-Noreg og på vestsida av Oslofjorden. Det var heile tida ein føresetnad at innsparingane primært skulle skje innanfor leiing, administrasjon og støtteapparat. I tillegg skulle etableringa av fleire fellessendingar frigjera ressursar til auka journalistisk satsing i dei aktuelle regionane. NRK opplyser at sjølv om redaksjonelle ressursar i nokon grad òg er ramma, er hovuddelen av innsparingane gjord gjennom effektiviseringar i leiing og administrasjon. I tillegg har etablering av fleire fellessendingar frigjort ressursar, slik at det i dag står fleire journalistårsverk bak kvart sendeminutt på dei fire samanslåtte kontora enn det var tidlegare. Samanslåing av distriktskontora har òg opna for å oppretta fleire nye lokalkontor. NRK opplyser òg at dei no har sett i gang arbeidet med å flytta ut journalistårsverk frå Marienlyst til distrikta. Kirkenes, Trondheim og Bergen har difor fått tilført nye journaliststillingar frå januar 2004. Hovudsaka må etter mi meining vera at kvaliteten på sendingane blir like gode eller betre. Eg kan her nemna at lyttartalet for 2003 viser auka oppslutnad om distriktssendingane. I fjor lytta kvar tredje nordmann dagleg til minst éi distriktssending. Nord-Trøndelag og Hedmark var to av fylka som hadde størst auke i lyttaroppslutnad. Dette tyder på at samanslåinga ikkje har gått utover kvaliteten på det redaksjonelle produktet.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2004-02-25:
Eg synest det siste spørsmålet er litt vanskeleg å svara på. Det som er viktig for lyttarane, er at det er gode program som blir sende. Det er opplagt at det at ein brukar fleire journalistminutt pr. minutt som blir sendt, bør i alle fall bety at kvaliteten blir heva. Med så mange tilbod som vi har i dag, på ulike radiokanalar, opplever vi at det er fleire som lyttar på distriktssendingane, og det betyr at det er kvalitet over dei. Dersom dei ikkje gir oss noko av kvalitet, lyttar vi heller ikkje på dei. Den norske befolkninga blir meir og meir oppteken av kvalitet og av kva dei lyttar til, og dei lyttar til det dei synest er best å lytta til. Når dei kontora som har vore med i ein samanslåingsprosess, får den største auken i lyttartal, tek i alle fall eg det som eit teikn på at lyttarane er nøgde. For meg er det viktige som generalforsamling i NRK å følgja med på at programma blir betre, og at kvaliteten blir heva, og så langt har eg ikkje grunn til å bli uroa.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2004-02-25:
Som eg sa i det fyrste svaret mitt, opplyser NRK at dei har sett i gang eit arbeid med å flytta ut journalistårsverk frå Marienlyst til distriktskontora. Eg nemnde bl.a. Kirkenes som eit av dei kontora som har fått auka bemanning i inneverande år. Talmaterialet som det vart opplyst om i artikkelen i Journalisten, er feil. Det er ein reduksjon i talet på journaliststillingar eller redaksjonelle årsverk, det er rett, men ikkje så stor reduksjon som bladet Journalisten opplyste om. Poenget er at når NRK skal få økonomien i balanse, må dei òg sjå på årsverka. Det dei seier, er at dei fleste av dei reduksjonane som har skjedd, har kome på administrative stillingar, tekniske stillingar og ikkje på journaliststillingar, for det er noko av det dei ynskjer å hegna om. At det òg er ein reduksjon der, må vi godta, men vi må følgja nøye med på at kvaliteten på programma ikkje blir dårlegare, og der er eg heilt sikker på at lyttarane vil gi oss ganske klare signal i forhold til lyttartal. Så følgjer eg vidare med i det som skjer i NRK, og ein del av det som representanten antyder kjem til å skje, er iallfall informasjon som eg ikkje kjenner til. Den skal eg innhenta for å sjå kva vi eventuelt skal gjera med det.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2004-02-25:
«Statsråd Steensnæs viste i Stortingets muntlige spørretime den 11. februar 2004 til at Regjeringen ikke kan gripe inn i selskapenes beslutningsvurdering hva gjelder bygging av gasskraftverk. Samtidig ser vi at det i det siste er bygget en del vindkraftverk rundt i Norge, til tross for at slike anlegg har lavere lønnsomhet enn gasskraftverk. Tror statsråden det ville blitt bygd vindkraftanlegg i Norge uten statlige subsidier, støtteordninger og/eller tilrettelegging?»