trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2017-04-18:
Jeg mener at dersom man skal ha et slikt prinsipielt skille, som kan ha mange gode sider ved seg, er man samtidig avhengig av at man får til den koordineringen som er så viktig. Hvis ikke kommer man i de situasjonene som Afghanistan-utvalget også peker på flere steder i utvalgsrapporten, nemlig at det blir usikkerhet på bakken om hvordan man skal gjennomføre et oppdrag, vi får ikke utnyttet ressursene våre optimalt, og vi velger altså en annen strategi enn den strategien vi er enige om på strategisk nivå i NATO. Vi så det med PRT-ene – som utvalget beskriver veldig godt – hvor NATO egentlig inntok en veldig ulik holdning til hvordan de ulike PRT-ene skulle gjennomføre sine oppdrag. Vi hadde da en egen variant for det vi hadde ansvaret for. Til sammen bidro ikke det til at man trakk ressursene i samme retning. Derfor mener jeg at når man setter opp denne typen prinsipielle skiller, må man samtidig være veldig bevisst på at det trengs en veldig tydelig koordinering av innsatsen. Hvis ikke overlater vi et altfor stort ansvar til dem som er på bakken og skal gjennomføre den innsatsen.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2017-04-18:
Det jeg sa i mitt innlegg 10. januar, og som jeg har gjentatt i dag, er at den innsatsen som ytes fra norske offentlige myndigheter, som skiller seg fra den som ytes fra NGO-er, humanitære organisasjoner osv., er helt avgjørende å koordinere. Som sagt er situasjonen litt annerledes i Afghanistan nå enn da vi hadde som mest av innsats, og da koordineringen var enda mye viktigere på et tidspunkt, særlig da vi hadde ansvaret for PRT-en. Det jeg har vært opptatt av, er at vi på alle nivå – fra departementsnivå, som i aller høyeste rad er offentlige myndigheter, og nedover – har en klar formening om hva strategien skal være, og hvordan vi skal arbeide for å nå de målene vi har satt oss. Da er det av avgjørende betydning at vi helt fra toppen og ut til dem som skal gjøre innsatsen på bakken, har den samme oppfatningen av hva oppdraget er, og at vi er godt koordinert. Afghanistan-utvalget sier også at det som var spesielt for Norge, var at det man støttet på strategisk nivå i NATO, tok man retorisk og politisk avstand fra nasjonalt. Det er klart at da blir det vanskelig for dem som står i frontlinja og skal gjennomføre oppdraget på vegne av Norge.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2017-04-18:
Jeg mener at veldig mange av de lærdommene vi har trukket underveis fra Afghanistan, er lærdommer som vi definitivt har tatt med oss, og utvalget har også pekt på at den måten ting ble praktisert på akkurat i dette tilfellet, ikke ga de resultatene man ønsket. Jeg mener at Afghanistan-utvalget har gitt veldig vesentlige bidrag til den forståelsen av og den innsikten vi nå har i kompleksiteten av denne typen operasjoner, som er mye større og mye mer krevende enn noen enkeltnasjon kan klare å løse på egen hånd eller legge en strategi for på egen hånd. Ikke minst etablerte vi underveis mye tettere koordineringsmekanismer på departementsnivå, og jeg mener det er en nøkkel til forståelsen av hvordan man kan løse lignende utfordringer hvis de skulle dukke opp i framtida. Jeg er helt enig i at man kan aldri vite helt sikkert hvordan landskapet kommer til å se ut, men sannsynligheten for at en ny operasjon – enten en FN-operasjon, en NATO-operasjon eller en operasjon utført av andre koalisjoner – har det samme omfanget, er nok ikke akkurat nå så stor.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2017-04-18:
I mitt innlegg var jeg veldig klar på at vi kommer til å fortsette å utrede det, på samme måte som vi har begynt å gjøre allerede. Jeg var opptatt av å understreke at nasjonale lovhjemler i denne sammenheng også har sine klare begrensninger, og det er nettopp derfor vi jobber langs det internasjonale sporet, som jo er det aller viktigste her, slik at flere land eventuelt enes om endringer som vil få betydning for alle land og alle lands soldater. Jeg mener den manualen vi har, som er en detaljert operasjonalisering av krigens folkerett, og som er til rent praktisk bruk for våre soldater ute, med detaljerte beskrivelser av hva man kan og ikke kan gjøre med tilfangetatte, er et veldig godt verktøy og et veldig godt virkemiddel. Det har også Røde Kors uttalt seg veldig positivt om, og det er nettopp fordi vi går fra å presentere for våre soldater Genève-konvensjoner og et regelverk som kan være vanskelig å ta inn over seg, til å gi en praktisk beskrivelse av hvordan man skal gjøre det. Jeg mener det er viktig, og jeg registrerer at den internasjonale debatten som går rundt dette, er komplisert. Det er vel så langt kun ett land vi er kjent med, nemlig Østerrike, som har en nasjonal lovhjemmel.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2017-04-18:
Det er, som flere har pekt på, ikke vanskelig å finne nedslående sider ved situasjonen i Afghanistan, selv etter alle disse årene med forsøk på å bistå i utviklingen av demokrati, økonomi og modernitet. Men noe er oppnådd, som flere har pekt på. For å repetere noe: Kvinnene har nå stemmerett, seks millioner flere barn får skolegang, og det er bygd infrastruktur som vil være et nødvendig grunnlag for økonomisk framgang. Men det er fortsatt langt fram. Men var det noe annet å vente enn at forandringen ville kreve tid – trolig generasjoner – i et av verdens fattigste land, herjet av krig i 30 år, i et stammesamfunn uten demokratiske strukturer og knapt nok nasjonale strukturer? Det er kanskje den viktigste erkjennelsen. Forventningene om hvor mye og hvor fort det var mulig å få endret et middelaldersk, patriarkalsk samfunn, var åpenbart for høye. Optimismen var altfor stor og tok ikke inn over seg hvor krevende utgangspunktet var. Dette er erfaringer vi må ta inn over oss. Hvis vi skal kunne bidra til frigjøringsprosesser og demokratibygging, må den kulturelle og historiske forståelsen av de samfunnene vi skal bistå i, bli betydelig bedre. Likevel, når SV og Venstre i innstillingen – men jeg forsto at Venstre går ut av den merknaden – trekker den konklusjonen av evalueringsutvalgets rapport at «krigen i Afghanistan var et feilgrep», blir det feil. Da ser man bort fra hva som utløste angrepet på Taliban-regimet. Og når man fortsetter merknaden med at «det norske bidraget ikke i tilstrekkelig grad bidro positivt til utvikling eller demokratisering i Afghanistan», gjentar man feilen som er gjort, nemlig en overdreven tro på hva vi kunne oppnå. For det vi jo ikke kan vite, er hva som ville vært situasjonen i Afghanistan – også med hensyn til internasjonal terror – om det internasjonale samfunn ikke hadde reagert. Det er i hvert fall liten grunn til å tro at situasjonen for innbyggerne i Afghanistan hadde vært bedre, eller at demokratiet hadde blomstret mer enn det som er situasjonen i dag. Når det gjelder kritikken om manglende debatt om vårt bidrag i Afghanistan, minner jeg om de årlige redegjørelsene og debattene vi har hatt her i Stortinget. Det er altså ikke slik at det ikke har vært debatt eller muligheter for debatt i denne sal. At enigheten har vært bred, har kanskje bidratt til fravær av debatt. Men det er en annen sak, og debatten her i dag har jo heller ikke utløst et så veldig omfattende engasjement utover utenrikskomiteens medlemmer.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2017-04-18:
Først vil jeg takke utenriksministeren for et godt innlegg. Det var godt å se at engasjementet var så stort at han ikke rakk halvparten av det han hadde skrevet i utgangspunktet. Jeg vil også presisere at for Kristelig Folkepartis del er vi glad for innstillinga som foreligger – der vi har flertall med regjeringspartiene, men også der vi har flertall med Arbeiderpartiet, Senterpartiet, SV og de andre. Men jeg vil understreke at vi er godt fornøyd med de gjennomslagene vi har fått i denne perioden. Det er jo historisk at det for første gang har vært 1 pst. hvert eneste år, utdanning er igjen jobb nummer én – og sånn kunne vi fortsatt. Samtidig er det, som representanten Huitfeldt var inne på, mindre mulighet for Stortinget til å styre detaljene. Det er store sekkeposter, som det ble sagt, som det er fullt mulig å flytte fra det ene til det andre. Det Stortinget har vært opptatt av over lang tid – ikke bare under denne regjeringa, men også tidligere – er at en har ønsket større forutsigbarhet og større kontroll. Nå sier Stortinget at vi skal få et mer detaljert budsjett. Mitt spørsmål er – som en oppfølging av representanten Huitfeldt: Er utenriksministeren beredt til å legge fram et mer detaljert budsjett allerede i 2018, sånn Stortinget nå sier?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2017-04-18:
Takk for svaret. Det var tydelig en «done deal». Det legger vi merke til, og vi ser med forventning fram til et mer detaljert budsjett for 2018. Men utenriksministeren var inne på dette med kart og terreng. Jeg var inne på noe av det som vi opplever fra Stortingets side når det gjelder mulighet for kontroll, og det er også derfor vi fremmer så detaljerte forslag, som mange nok heller hadde sett var regjeringas oppgave å gjennomføre. Hadde vi sittet i regjeringa, hadde vi forhåpentligvis hatt utviklingsministeren og kunne ha gjennomført politikken. Et av poengene som det iallfall har vært retorisk diskusjon om, men jeg mener også det foreligger en politisk uenighet, er sårbarhet og hva sårbare stater er. Utenriksministeren har varslet en sårbarhetsstrategi. Det har iallfall gått halvannet år uten at den har kommet, og den var heller ikke omtalt i meldinga. Men i innstillinga i dag går Stortinget ganske grundig til verks når vi beskriver hva som er sårbare stater eller sårbarhetsstrategi. Vil utenriksministeren komme med en strategi? Og vil han i så fall komme til Stortinget med den, sånn at han også forankrer den her?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2017-04-18:
Jeg vil starte replikken min med å si at det er jo forbedringer som har kommet. Slik sett er det en gledens dag, fordi det er mange mennesker som blir omfattet av pleiepengeordningen. Og de fire partiene sto sammen om og ønsket disse endringene i forrige periode, men fikk ikke gjennomslag for dem da. Så slik sett er det veldig positivt. Men jeg opplever at de svarene som statsråden ikke gir til representanten Aasrud, gjelder økonomi. En har prioritert så langt en kunne, og lenger kom en ikke, mens en langt på vei deler intensjonene. Derfor er mitt spørsmål: Har en gjort beregninger som tar inn over seg ekstra utgifter til sykepenger, til institusjon, alle de ekstra kostnadene – noe havner på kommunen, noe havner på staten – men har en sett totalregnskapet for det? Det viktigste er jo det menneskelige, ved at for dem som ønsker å være hjemme, burde det være en mulighet for det. Men har en sett totalregningen for det, når en har gjort de prioriteringene som regjeringa til slutt valgte?
Iselin Nybø (Venstre), 2017-04-18:
Som flere har gjort før meg, ønsker jeg også å takke forslagsstillerne for å fremme en viktig sak. Her er det mange gode forslag, og Venstre støtter de aller fleste av dem. Dette representantforslaget må også ses i sammenheng med St.meld. 24 for 2016–2017, Felles ansvar for felles fremtid. Bærekraftsmålene og norsk utviklingspolitikk, som regjeringen la fram rett før påske. Venstre vil prioritere de bærekraftsmålene som har som mål å bekjempe fattigdom og samtidig skape et bærekraftig klima. Det handler nettopp om framtiden. Det vil si at vi må prioritere områder som klima og miljø, ren energi, kunnskap, næringsutvikling og likestilling. Det er utrolig viktig med et godt og sterkt internasjonalt samarbeid for å nå disse bærekraftsmålene. De fleste av verdens fattigste lever nå i mellominntektsland. Et voksende gap mellom rike og fattige er ikke bærekraftig. Det kreves en annen måte å løse fattigdomsproblemene på nå enn tidligere. For å lykkes i arbeidet med fattigdomsbekjempelse kreves det at alle land viser vilje og evne til å drive aktiv fordelingspolitikk, og at det bygges institusjoner til dette formålet. Det er f.eks. viktig med et skatteinnkrevingssystem som fungerer, en ressursforvaltning som er bærekraftig, osv. Norge har gode forutsetninger for å delta i det globale arbeidet med å redusere fattigdom. Vi har kapital, og vi har relevant kunnskap på en del områder, men vi må bruke bistandsmidlene våre klokt. Det sier dette representantforslaget en del om. Forskning er ikke noe som er særlig omtalt i dette forslaget, men det er viktig for framtidig utforming av norsk og internasjonal utviklingspolitikk å fokusere på forskning og se til forskningen. Da kan man vite hvordan det går an å komme seg ut av fattigdom, både som nasjon og som fattige deler av et samfunn. Gjennom forskning kan vi se hvordan norsk utviklingspolitikk faktisk fungerer, og ikke minst kan vi gjennom forskning finne ut hvordan vi skaper utviklingsmekanismer og incentiver som gjør mottakerne av bistandsmidler mindre avhengige av disse. Venstre mener at Norge har et moralsk ansvar for å bidra til å redusere fattigdom i verden. Det bør derfor være et mål at 1 pst. av BNI skal brukes til utviklingsformål. Samtidig må vi arbeide for at behovet for dette bidraget skal gå ned. Hvilke incentiver og mekanismer må da fungere? Det vet vi for lite om, derfor trenger vi mer forskning på dette området. I innstillingen til dette representantforslaget står det ganske klart at Norge skal føre en feministisk utviklings- og utenrikspolitikk. Her er vi enige, alle partiene, om at vi skal ha både en målrettet kvinne- og likestillingspolitikk og en kvinne- og likestillingspolitikk som gjennomsyrer all utviklingspolitikk. Norge har vært tydelig i likestillingspolitikken internasjonalt lenge, men også dette representantforslaget er klare ord for pengene, og det gleder selvsagt et Venstre-hjerte.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2017-04-18:
Demokratisering er noe som kan være krevende, ikke minst er det noe som tar lang tid å få på plass. Myanmar-problematikken er en problematikk som har vært tema i denne sal mange ganger opp gjennom årene. Det er selvsagt helt naturlig, med tanke på den situasjonen som har vært i dette området. Jeg vil gi honnør både til interpellanten, som tar opp denne problemstillingen, og – ikke minst – også til regjeringen for måten man jobber på for nettopp å underbygge at man i landet selv kan være med på å drive fram den demokratiseringen som må finne sted i Myanmar. Jeg skal ikke gå inn i alle de forskjellige folkeslagene og provinsene, det kan utenriksministeren så uendelig mye bedre. Jeg hørte innlegget til statsråden. Det er ekstremt mange folkegrupper og minoriteter i Myanmar, og de har ulike utfordringer. Det eneste jeg er helt sikker på, er at skal et land både komme ut av fattigdom og få en vekst, er handel – og handel med andre land – helt vesentlig for å få det til. Gjennom handel er det ikke bare en tjeneste eller en vare som forflyttes så man får pengebeløp tilbake, det er også kompetanseutveksling. Det er erfaringsutveksling – man får se hvordan ting fungerer andre steder, man blir kjent med hverandre, man kan påvirke hverandre og få i gang prosesser. Det er ekstremt viktig. Vi vet også at Myanmar ønsker samarbeid på flere områder. Fremskrittspartiet mener det er viktig at vi stiller opp der vi kan for å hjelpe til i disse prosessene, og det vet jeg at statsråden også er opptatt av. Men det er viktig at vi sørger for at endringene og det som skal skje, har fotfeste i det landet utviklingen skal skje i. Vi må bare erkjenne at vi kanskje må justere litt på våre forventninger når det gjelder tidsperspektivet for når ting kommer på plass, for dette er altså, som det har vært vist til her, den første demokratisk valgte regjeringen på 50 år i Myanmar. Det er i hvert fall en god begynnelse, det som skjer. Så får vi følge utviklingen nøye og bidra med det vi kan bidra med. Det aller, aller viktigste er at vi sørger for både handel, kompetanseutveksling, meningsutvekslinger og samarbeid på en rekke områder, slik at man kan komme videre. Men jeg tror ikke vi skal forvente at det blir etter vestlige normer, det som skjer i Myanmar, og at det skjer over natten. Ting tar tid, det må vi rett og slett bare akseptere.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-04-18:
Jeg slutter meg til saksordførerens gode innledning, men vil knytte noen merknader til det. Det er mange som mener at det offentlige gjennomgående er en dårlig eiendomsforvalter. De har nok en gang fått bekreftet sin vurdering. Vedlikehold prioriteres i altfor liten grad og – vil jeg si – uansett, tilsynelatende, hvilken modell en prøver å legge til grunn, og som skal rette på det. Det ser ut til å være en kultur – i dette tilfellet innenfor Forsvaret – som er sånn at her er det ikke orden i sakene. Det er en kultur som må endres. Jeg vil si det så sterkt at det er nettopp det som er utfordringen. Vi kan prøve ulike modeller for å få det til, men det ser ikke ut til at det er det som gir resultater i praksis. Sjøl om komiteen er enstemmig, ber jeg forsvarsministeren merke seg at her har vi kjørt fram evalueringen med ett år, og den viser fra komiteens side nettopp det alvoret at her er en nødt til å få en annen atferd. Det er ikke tatt opp som noe eget forslag, og jeg håper at statsråden forstår komitémerknadene sånn at det er Stortingets vilje. Vi har i noen saker hatt problemer med at hvis det ikke er innstilt som vedtak, blir ikke enstemmige komitémerknader tatt med det nødvendige alvor. Derfor vil jeg understreke dette. Jeg må si, som vi skriver i innstillinga, at «styringsdialogen mellom departementet og Forsvarsbygg ikke har gitt noen signaler om hvilke typer eiendommer, bygg og anlegg som skal prioriteres». «Styringsdialog» er et flott ord. Jeg vet ikke hva det betyr i praksis, men på mitt språk betyr det at her gis det beskjeder om hvordan en skal prioritere – fra eier, som er statsråden, ned til det utøvende, som er Forsvarsbygg. Da er det veldig sterkt å erfare – og vi skriver det veldig tydelig – at det ikke er «gitt noen signaler om hvilke typer eiendommer, bygg og anlegg som skal prioriteres». Jeg håper at statsråden i det etterfølgende innlegget kan svare på hvorfor en ikke har gitt en sånn prioritering, for det må jo være helt avgjørende for Forsvarsbyggs prioritering av sine knappe ressurser. Jeg vil bare si at sjøl om det er en enstemmig innstilling, ligger det fra komiteens side et alvor bak. Vi er lei oss for at slike – jeg vil kalle det utilgivelige – svakheter som her er påpekt fra Riksrevisjonen, fortsetter innenfor det offentlige, i dette tilfellet i Forsvarsbygg. Jeg ser med interesse fram til statsrådens svar.
Bente Stein Mathisen (Høyre), 2017-04-18:
I 2015 var det ca. 8 500 personer som mottok pleiepenger. De samlede utgiftene var på ca. 480 mill. kr i året. Forslaget vi behandler i dag, er en stor utvidelse av dagens ordning. Dobbelt så mange får faktisk rett til pleiepenger ut fra det forslaget som foreligger, og utvidelsen innebærer en budsjettøkning på 560 mill. kr på helårsbasis. Ut fra samfunnsøkonomiske hensyn er det nødvendig å sette noen rammer for kompensasjonsnivå og lengde på ytelser. Å beregne pleiepenger og sykepenger ut fra et tilnærmet likt regelsett virker både ryddig og riktig, og det var det også forståelse for i komiteen. Begge er ytelser som skal dekke inntektstap ved midlertidig fravær fra arbeidet på grunn av sykdom. Jeg har lyst til å kommentere 18-årsgrensen, som flere har tatt opp her i tidligere innlegg og også i spørsmål til statsråden. Tidligere var det to regler som gjaldt pleiepenger, en for 12 år og en for 18 år, nå er de slått sammen til én regel, som gjelder for 18 år. Når barnet er 18 år, anses barnet som voksen i folketrygdens forstand og får selvstendige rettigheter til inntektssikring i lovverket. Det gjelder også for utviklingshemmede. Da har ikke foreldrene forsørgelsesplikt lenger i henhold til barneloven. Jeg forstår at det er en vanskelig situasjon og utfordrende når en hjemmeboende psykisk utviklingshemmet person over 18 år blir alvorlig syk, må på sykehus og trenger nære omsorgspersoner rundt seg for å føle seg trygg. Når den statlige ytelsen oppheves, skal det kommunale hjelpetilbudet overta, for det er et kommunalt ansvar å sørge for nødvendige helse- og omsorgstjenester til alle innbyggerne. Med utgangspunkt i ny pleiepengeordning vil det være god tid for foreldre til varig syke barn og det kommunale hjelpeapparatet til å samarbeide, planlegge og bli enige om hvordan en skal håndtere en situasjon med akutt sykdom og eventuell innleggelse på sykehus – for jeg vet jo at sykehusene vil ha noen der som kjenner den utviklingshemmede, og som kan bistå i pleien, noe som er viktig for tryggheten og også for kommunikasjonen med den syke og for at behandlingen skal gis på en god måte på sykehus. Jeg kommer fra en kommune hvor dette løses ved at foreldre eller andre nære personer blir lønnet av kommunen i en slik situasjon for å gå inn i en slik midlertidig pleierolle på et sykehus. Det må hele tiden være det som er den beste løsningen for den hjelpetrengende, som er styrende for hvilken hjelp som skal settes inn. Jeg har stor tillit til at kommunene tar dette ansvaret og får til gode løsninger sammen med familien eller nære omsorgspersoner hvis slike situasjoner oppstår.
Bente Stein Mathisen (Høyre), 2017-04-18:
Jeg var ikke helt forberedt på å svare på spørsmålet fra Christoffersen. Jeg hadde først tenkt å svare på de innspillene som har kommet når det gjelder 18-årsgrensen. Jeg mener jeg sa ganske klart og tydelig i mitt innlegg at når den statlige ytelsen opphører, skal det kommunale ansvaret inn i bildet. Med den nye ordningen er det god tid til å planlegge gode ordninger for varig syke barn, som utviklingshemmede er. Det er et kommunalt ansvar. Det er ikke bare Asker kommune som gjør det, også andre kommuner må ta det ansvaret. Jeg kan heller ikke helt komme bort fra å kommentere det som har kommet frem fra Arbeiderpartiet og SV om at nå har vi gjort endringer, men de skal tre i kraft etter valget til høsten. Arbeiderpartiet og SV satt åtte år i regjering uten å gjøre noen ting med pleiepengeordningen. Ja, det ble satt ned et Kaasa-utvalg, det kom en NOU, men det ble ikke gjort noen ting med det. Så kom det kanskje noe i 2013. Men det som regjeringen Solberg gjorde, var å ta det inn i regjeringserklæringen og si at vi ville gjøre noe med pleiepengeordningen, og det gjør vi nå i dag. Vi legger den fram. Det har vært en grundig prosess, det har vært store høringer, og vi har lyttet til innspillene som har kommet, og fått en forbedret utgave av det som vi behandler i dag. Derfor er jeg veldig glad for at representanten Lundteigen faktisk sto her oppe og ga regjeringen ros for at vi i dag fremmer denne saken, som har blitt en mye bedre ordning enn den vi har i dag. Det er rett og slett en gladsak!
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2017-04-18:
Statsråden sa i sitt innlegg at inngangsvilkår og kompensasjonsordninger langt på vei ligner dagens sykepengeordning. I dagens sykepengeordning er det sånn at en kan ha en kreftsykdom i et år og bli behandlet for den, og en har sykepenger og eventuelt arbeidsavklaringspenger. Senere i livet kan en bli utsatt for en ulykke, og en får sykepenger og eventuelt oppfølging etter det. Men når det gjelder pleiepenger for barn, la statsråden ikke opp til at det skulle være sånn. Det står i proposisjonen: «Etter nærmere vurdering har departementet kommet fram til at det ikke foreslås at det skal være mulig med ny opptjeningsrett.» Hvorfor?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2017-04-18:
Jeg registrerer at statsråden ikke svarte på det som var hennes eget forslag – hun er glad for at Stortinget har gjort forbedringer i hennes eget forslag. Det er bra at statsråden ser akkurat det poenget. Jeg registrerer at det blir store forskjeller mellom dem som har vanlige sykepenger, og dem som må ha pleiepenger. Det er jo alle de svakeste, så her burde statsråden allerede da hun la fram saken for Stortinget, ha tenkt igjennom at det kunne bli en situasjon. En annen situasjon gjelder dem som har utviklingshemning. En 19-åring som bor hjemme hos foreldrene sine, og som skal på sykehus, trenger trygge omsorgspersoner. Er det riktig at foreldrene skal dekke det av egen lomme?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2017-04-18:
Det er interessant, som det ble sagt av representanten Bergstø her, at ordningen først kommer etter valget. Man har brukt fire år på å utrede. Det var en NOU som lå der, så en kunne jo vært noe raskere med å få gjennomført det. Jeg registrerer på nytt at statsråden ikke svarer på spørsmålet mitt. En psykisk utviklingshemmet person som bor hjemme, som er 19 år, og som ikke har vært i kontakt med det kommunale hjelpeapparatet – er det riktig at foreldrene skal ta seg fri og ta kostnaden med å følge den personen til sykehus, til behandling? Hvorfor kunne man ikke i proposisjonen ha foreslått at det skulle være som før for de utviklingshemmede, at foreldrene kunne få forlenget muligheten til å følge dem dit, at det også skulle gjelde etter fylte 18 år?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2017-04-18:
I dag har vi lært at det etter ett og et halvt år fra en NOU er levert, ikke er gjennomført endringer – ett og et halvt år. Det er kritikkverdig, men at man bruker fire år på å legge fram en sak som skal gjelde etter valget, det er veldig bra. Jeg gleder meg til å gå igjennom de NOU-ene som ligger i regjeringsapparatet, og se om det er noen der som har ligget mer enn halvannet år. Da skal jeg i hvert fall sørge for å minne regjeringens representanter om at det er kritikkverdig. Denne saken dreier seg om ett hundre utviklingshemmede. Jeg synes de som sitter her, burde kjenne litt på samvittigheten sin og tenke på om det er riktig at de skal måtte overlates til et kommunalt hjelpeapparat eller stønadsordninger som ikke er tilpasset dem, når de skal f.eks. på sykehuset, om det er fornuftig at folk som kanskje ikke har hatt tilbud fra kommunen før, plutselig skal måtte ha med seg en kommunal medarbeider, med den utryggheten det kan medføre når man skal oppleve et hjelpeapparat. Det er akkurat der vi bør kjenne litt etter og kanskje tenke på når vi stemmer etterpå.
Erlend Wiborg (Fremskrittspartiet), 2017-04-18:
Jeg vil begynne med å takke saksordføreren for en grundig og god jobb. Jeg vil også takke komiteen, og det er gledelig at det er en såpass bred enighet om hovedlinjene her i dag. Fremskrittspartiet har gjennom mange år arbeidet for en bedre pleiepengeordning. Ordningen skal sikre folk som har jobb, en inntekt når det verste som kan skje i livet, at barnet ditt blir sykt, inntreffer. Dette er folk som i mange år med den gamle ordningen har slitt med den doble belastningen ved å ha et sykt barn og å holde familieøkonomien på rett kjøl. Det finnes en ordning allerede, som flere har vært inne på, men det er en ordning som mange har vært misfornøyd med, og som har mange svakheter. Vi har stadig fått høre fra enkeltfamilier, fra organisasjoner for syke barn og gjennom media at det er mange som faller utenfor. Mange har vært i en gråsone, uten rettigheter. Dette skyldes et komplisert og unødvendig byråkratisk regelverk. Familier som opplever behov for pleiepenger, er familier som gjennomgår en veldig vanskelig tid. Grunnen til behovet for pleiepenger er jo at barnet er sykt. Alle foreldre som opplever egne barns sykdom, synes det er noe av det verste som har skjedd dem. Jeg kan ikke sterkt nok understreke hvor stor medfølelse og empati jeg har for disse familiene, og dette er noe jeg er helt sikker på at jeg deler med alle i denne sal i dag. Men i dag skal vi vedta en langt bedre ordning. Som jeg innledet med, er dette noe Fremskrittspartiet har jobbet lenge for. Sammen med våre samarbeidspartnere i Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre får vi nå endelig dette til. Jeg er glad for at regelverket blir enklere og mindre strengt. Det gjør at pleiepenger kan gis ved varig sykdom. Det utslagsgivende skal være at barna har behov for kontinuerlig tilsyn og pleie. Jeg synes egentlig dette er relativt selvsagt, da det er helt åpenbart at foreldre må få lov til å være hjemme med barn som er så syke. Den nye ordningen vil inkludere en dagkontomodell som gir foreldrene god fleksibilitet, og den vil også kunne graderes helt ned til 20 pst. Dette gjør det også langt enklere å kombinere foreldrenes jobb med pleieoppgaver og makt og myndighet til å bestemme over eget liv. Hva som er best for en selv og sin familie, legges nå til de enkelte foreldrene. Det er også en god idé at vi i dag tar utgangspunkt i sykepengeordningen. Det gjøres med hensyn til både inngangsvilkår, kompensasjonsnivå og gradering. Like ordninger betyr mindre byråkrati og en større forutsigbarhet for den enkelte familie som er avhengig av ordningen. I Stortingets åpne høring om saken var det mange som mente at ordningen også må ta høyde for unntaksregler i særskilte tilfeller. Det er en god idé, som heldigvis alle støtter helhjertet. Den nye ordningen vil gi langt flere foreldre muligheten til å pleie sine syke barn. Dette koster mye penger, men det er penger som Fremskrittspartiet og regjeringen og våre samarbeidspartier har sagt seg villig til å prioritere, selv om det vil koste mye penger i årene fremover. Men grunnen er enkel: Barna er det viktigste vi har, og syke barn fortjener det beste vi kan gi dem og deres familier.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-04-18:
Jeg er veldig stolt over at den rød-grønne regjeringen beredte grunnen for endringen som i dag finner sted, og at saken ble grundig utredet og gjennomgått for å få en forbedring av pleiepengeordningen. Det er fordi ingen barn kan forsørge seg selv. Derfor vil SV sikre foreldrene inntekt også utover det første året, fordi det kan være kritisk å gå ned såpass mye når utsiktene er uforutsigbare og omsorgsoppgavene store. Men noen trenger foreldrestøtte lenger enn andre, og det gjelder særlig mennesker med utviklingshemning. Jeg hører på debatten, og jeg prøver å forstå: Hvorfor mener statsråden at mennesker med utviklingshemning ikke kan unntas fra aldersgrensen i pleiepengeordningen?
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-04-18:
Med det forslaget som vi nå behandler, vil tilbakefall eller senskader – komplikasjoner etter f.eks. kreftbehandling – i motsetning til i dag bli omfattet av ordningen. Slik sett er jeg glad for at Stortinget gjør betydelige forbedringer, ikke minst når det gjelder sykdomskravet. Som jeg nevnte i mitt hovedinnlegg, er snittet for dem som bruker ordningen, under 40 dager. Fordi vi også gjør det mulig å sette dagene i «banken» – tidskontoordning – betyr det at de aller, aller fleste med all sannsynlighet også vil ha dager igjen. I tillegg til pleiepengeordningen og muligheten til å spare dager har man også omsorgsstønad, man har hjelpestønad. Kommunen har assistentordninger og andre ordninger som kan bistå familiene. I sum mener vi at de ordningene vi har, vil kunne være gode løsninger for de familiene som står i en svært vanskelig situasjon.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-04-18:
Også de psykisk utviklingshemmede over 18 år vil ha mulighet til å benytte seg av de ordningene som jeg nå nevnte, det være seg omsorgsstønad, hjelpestønadsordningen og andre ordninger som kommunene har. Det er mange kommuner som bistår foreldrene i den type eksempler som representanten Aasrud her viser til. Vi har ment at summen av de ordningene vil ivareta disse familiene på en god måte. Så registrerer jeg at Stortinget ønsker en ekstra sikkerhetsventil for de familiene der man bl.a. får tilbakefall, og det mener jeg Stortinget har funnet en god løsning på. Men det viktigste vi gjør med ordningen nå, i tillegg til at vi lemper på sykdomskravet, innlemmer varig syke barn, hever aldersgrensen fra 12 til 18 år, gjør det mulig for foreldre å ta ut permisjon samtidig og gjør det mulig å kombinere pleieoppgaver med arbeid, er en betydelig forbedring. Mellom 8 000 og 9 000 barn som i dag er holdt utenfor, innlemmes, og vi legger mellom 500 og 550 mill. kr på bordet, nettopp for å gjøre ordningen bedre for familiene.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-04-18:
La meg først nevne den NOU-en som representanten Aasrud viste til. Den lå pent i skuffen da vi overtok regjeringskontorene. Slik sett hadde den forrige regjeringen god mulighet til å starte arbeidet selv, men det valgte den forrige regjeringen ikke å gjøre. Det var denne regjeringen som tok utvalgsrapporten opp av skuffen, og som har foreslått flere forbedringer, som den andre regjeringen aldri tok tak i. Dersom psykisk utviklingshemmede har behov for å dra på sykehus, har man mulighet til å få ordninger gjennom kommunen. Man har full mulighet til å få omsorgsstønad gjennom kommunen, man har full mulighet til å søke om hjelpestønad – den statlige hjelpestønadsordningen eller andre ordninger, som kommunene kan stille opp med. De forbedringene vi nå gjør i pleiepengeordningen og i de øvrige ordningene som både stat og kommune har, mener vi medfører en betydelig forbedring av ordningene for familier med syke barn. Det er etterlengtede ordninger, og jeg er glad for at Stortinget i all hovedsak slutter seg til regjeringens forslag. Med unntak av at det er en liten forbedring, en liten sikkerhetsventil, mener jeg det Stortinget nå vedtar, er godt.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-04-18:
Det er klart at for fellesskapet vil det være langt dyrere å bygge ut institusjonstilbudet til mange av de varig syke barna, og kanskje særlig til dem som er psykisk utviklingshemmet og skal bo i institusjon. Det er ingen tvil om at det vil være en stor kostnad for samfunnet. Samtidig er det viktig at vi også har gode offentlige avlastningstilbud, omsorgstilbud, til foreldre med alvorlig syke barn. Vi vet jo at mange av de barna vi her snakker om, krever avansert medisinsk behandling, som man kanskje skal være varsom med å pålegge foreldre å skulle ta ansvar for. Derfor har vi vært opptatt av at vi skal ha en ordning som ivaretar familienes behov for å pleie sine barn midlertidig. Riktignok innlemmer vi nå de varig syke barna også. Samtidig er det også viktig at familiene skal føle trygghet for at når de trenger avlastning, eller når de trenger et institusjonstilbud, skal de også få det. Jeg er glad for at de borgerlige partiene har stått sammen om denne ordningen. Den forrige regjeringen prioriterte det aldri. Det er en viktig reform som kommer familiene til gode.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-04-18:
Det er flere endringer vi gjør i denne ordningen. I tillegg til at vi innlemmer flere og fjerner karensdager, endres aldersgrensen fra 12 år til 18 år. Når det gjelder 18 år, henger det sammen med at da blir barna voksne og får egne rettigheter og egne inntekter. Når jeg leser høringsuttalelsen til SVs egen helsebyråd, Inga Marte Thorkildsen, støtter hun fullt ut de endringene som regjeringen foreslår, og henviser bl.a. til at da får også 18-åringene egne trygderettigheter. Men så er vi opptatt av at mange av dem også vil ha behov for å ha med seg noen hvis de skal på sykehus eller annet. Da vil man ha muligheten til å benytte seg av de ordningene man har, gjennom omsorgsstønad, gjennom hjelpestønad og gjennom andre velferdsordninger, og det er viktig. Vi mener at summen av det vi nå gjør, sammen med de øvrige tilbudene man har, vil forbedre tilbudet betydelig for familier som før ikke har fått noe.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-04-18:
Jeg fikk et konkret spørsmål når det gjelder antallet psykisk utviklingshemmede unntaket vil gjelde. Det vil i så fall gjelde for hjemmeboende psykisk utviklingshemmede. Det er litt vanskelig å gi et eksakt svar, men vi anslår ca. 100 personer. Jeg skal være den første til å erkjenne at for noen vil det oppleves som en innstramming at man setter en absolutt aldersgrense. Samtidig har vi ment at det er forsvarlig, også fordi man har mange andre gode ordninger, som også sakens ordfører har redegjort for. Man har omsorgsstønad i kommunene, man har en statlig hjelpestønad som vil kunne hjelpe, og man har ulike assistentordninger i kommuner. De siste årene har man gjort betydelige forbedringer i mange andre ordninger, så vi mener at summen av ordningene vil ivareta også denne gruppen på en god måte. Når det gjelder tiden vi har brukt på selve saken, er det slik at økonomi var noe av det som måtte vurderes i forkant av at saken skulle sendes på høring. Samtidig fikk vi også ganske mange innspill til selve saken som gjorde at vi måtte vurdere de innspillene vi hadde fått fra høringsinstansene. Det innebar at vi gjorde betydelige forbedringer i forslaget som var sendt ut på høring. Det var vel en forbedring på ca. 150 mill. kr mer enn i det forslaget som i utgangspunktet var sendt ut på høring. Så det som vi behandler her i dag, er en vesentlig forbedring av den ordningen som regjeringen i utgangspunktet sendte ut på høring. Men igjen – jeg er glad for at Stortinget slutter seg til regjeringens forslag. Dette er en gledens dag for mange av de familiene som nå blir inkludert, og som nå kan pleie sine syke barn hjemme.
Tone Wilhelmsen Trøen (Høyre), 2017-04-18:
Endelig behandler Stortinget denne endringen av folketrygdloven, som forbedrer pleiepengeordningen. Mange foreldre til alvorlig syke barn står i krevende omsorgsoppgaver og utsettes for store belastninger. Det ble også vektlagt sterkt i Kaasa-utvalgets NOU, som den forrige regjeringen nedsatte, men dessverre ikke fulgte opp. Det skjer nå – endelig, og svært etterlengtet. Uken før påske la Pårørendealliansen frem sin undersøkelse om pårørende, en tankevekker av en undersøkelse, som dokumenterer den enorme innsatsen pårørende gjør, ikke bare foreldre til syke barn, men alle pårørende i Norge. Alliansens budskap var tydelig: Det viktigste vi kan gjøre for pårørende, er å verdsette deres innsats, synliggjøre deres arbeid og inkludere dem bedre fremover. Før påske vedtok Stortinget, etter behandling i helse- og omsorgskomiteen, nye lovbestemmelser som styrker de pårørendes rettsstilling ved å tydeliggjøre kommunenes ansvar for å tilby støtte til pårørende med særlig tyngende omsorgsoppgaver, bl.a. omsorgsstønad. Det er Prop. 49 L for 2016–2017, om styrket pårørendestøtte. I denne er det også en plikt for kommunene til nettopp det representanten Aasrud var inne på i sitt innlegg: å gi pårørendestøtte og pårørendeveiledning. Dette er lovendringer som må ses i sammenheng med den betydelige utvidelsen av pleiepengeordningen som regjeringen har foreslått, og som Stortinget vil vedta i dag – et gedigent løft, en antatt økning av antallet som mottar pleiepenger, med 8 000–9 000 personer, dobbelt så mange som i dag. Det er å ta foreldre med alvorlig syke barn på alvor. Samlet sett, med styrket pårørendestøtte i helse- og omsorgskomiteens sak og styrking av pleiepengeordningen i denne saken, har vår regjering forbedret ordningene for pårørende, noe som har vært etterspurt og etterlengtet i årevis. Selvfølgelig kan en gjøre mer for foreldre med alvorlig syke barn. Det er heller ikke vanskelig å forstå at noen ønsker seg mer og at regjeringen skulle gått enda lenger. Men det er svært positivt at mange partier i dag roser regjeringen for å styrke ordningen. Samtidig er det litt påfallende at de partiene som nærmest holdt de pårørende på armlengdes avstand gjennom sine åtte år og ikke styrket noen av disse ordningene, fortsatt ikke er fornøyd og foreslår mer. I dag viser Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre at våre partier prioriterer et stort løft for pleiepengeordningen, og vi vet at dette vil forandre hverdagen til mange pårørende i Norge. Vi synes også det er svært positivt at de tre partiene foreslår en unntaksbestemmelse som tar på alvor den akutte situasjonen foreldre til barn som blir alvorlig syke på nytt eller får tilbakefall, kan komme opp i – en unntaksbestemmelse som kan inntreffe i helt spesielle tilfeller, men som kan være helt avgjørende for de få det gjelder.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2017-04-18:
I dag fikk vi stortingsrepresentanter en viktig mail fra en som heter Kari Fjugstad Giske, som forteller oss om hvordan den nye pleiepengeordningen vil slå ut for familier med hjemmeboende utviklingshemmede ungdommer, voksne, over 18 år. Vi snakker om ungdommer og voksne som ikke kan ivareta sine egne rettigheter, og som ved alvorlig sykdom ikke lenger skal kunne ha med sine nærmeste på f.eks. sykehus, uten at dette går ut over familieøkonomien. Det virker lite gjennomtenkt og rammer vilkårlig og hardt familier som fra før av har det vanskelig. Det verste med denne innstrammingen er likevel hvilke konsekvenser det får for den utviklingshemmede selv. Fjugstad Giske sier dette på en treffende måte. Hun skriver: For en utviklingshemmet person som i tillegg er svært syk, er det trygghet det hele handler om. Det er ikke lett å finne noen personer som kjenner ungdommen, og som kan følge ham ved sykehusinnleggelser. Ukjente personer som skal ivareta ham i en svært sårbar situasjon, er ikke bare ugunstig, det er i tillegg svært uforsvarlig fra et medisinsk ståsted. Disse ungdommene vil være avhengige av at noen forstår dem, kjenner deres måte å kommunisere på, tolker sykdomssignaler, skaper trygghet i en kritisk situasjon og kjenner bakgrunnsinformasjonen. Klarere enn dette kan det vel ikke sies. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet, SV og Kristelig Folkeparti – jeg er litt usikker på hvor Senterpartiet befinner seg her, ut fra de signalene som er gitt – går inn for at rettighetene til pleiepenger skal fortsette å gjelde utover fylte 18 år for utviklingshemmede. Det skjer mye positivt på pleiepengeområdet, og regjeringa og støttepartiene har all mulig grunn til å være stolte av det arbeidet de har gjort, men det er derfor denne innstrammingen blir spesiell, og den blir spesielt smålig og uforståelig sett i den konteksten. Men i forbindelse med at vi nettopp har hatt påske, er det jo noe som heter fjellvettregler, og de gjelder også i politikken – det er altså ikke for sent å snu. Jeg har også lyst til å utfordre statsråden på om hun vet hvor mange dette gjelder, for ifølge mine opplysninger er det en relativt marginal gruppe, men det slår knallhardt inn.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2017-04-18:
Det er ingen som helst tvil om at for de aller fleste er dette en mye bedre ordning enn den eksisterende ordningen. Det skal regjeringa og samarbeidspartiene ha ros for. Men for noen blir dette en dårligere ordning. Det gjelder kanskje noen av de aller mest sårbare og mest utsatte, for de er ikke bare somatisk svært syke, de er utviklingshemmede i tillegg. Jeg setter pris på at statsråden kvitterer ut det med antall og sier at det kanskje gjelder et hundretall personer. Da blir det ganske uforståelig at når en lager et godt nytt system, så strammer en inn for den aller mest sårbare gruppen. Jeg klarer dessverre ikke å forstå dette. Jeg klarer heller ikke å forstå at det skal være avhengig av hvor man bor, når vi vet hvordan disse ordningene fungerer i praksis i kommunene – svært forskjellig. Velferdsflyktninger har vi opplevd på dette området – folk som flytter fra kommune til kommune fordi de opplever at oppfølgingen av deres barn er så forskjellig og så tilfeldig. Så nei, det er ingen grunn til å stole på at hver eneste kommune gjør jobben sin her. Noen gjør det, men ikke på langt nær alle. Det er bare å ta en prat med dem som har barn med f.eks. utviklingshemning eller andre utfordringer i det spekteret. Så til det med omsorgslønn, det som nå kalles omsorgsstønad. Det er jo akkurat den samme problemstillingen. Det er bare å gå og se på hva slags praksis det er ute i kommunene når det gjelder omsorgslønn. Lovverket sier at man skal kunne tilby omsorgslønn, men noen kommuner gir i praksis ikke omsorgslønn, mens andre er veldig rause med omsorgslønn. Noen gir svært lite i omsorgslønn, andre gir svært mye i omsorgslønn. Like tilfeller behandles svært ulikt. Det er altså en ordning som fungerer elendig. Det er kanskje en av de offentlige ordningene i Norge som fungerer dårligst. Når det gjelder hjelpestønad, som statsråden tidligere tok opp her, at det kunne være en mulighet: Meg bekjent er hjelpestønad noe som opphører når barnet blir 18 år, da inntrer uføretrygd. Det er vel ikke meningen at barn skal betale sine foreldre for å være med på sykehuset når de har så mange andre omsorgspersoner som kan fungere i en sånn setting. Jeg håper at dette er en liten tabbe i et ellers godt politisk håndverk, og at en ikke lukker den døra helt.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2017-04-18:
Grunnen til at jeg tar ordet, er den problemstillingen som flere har vært inne på nå, med den delen av forslaget som er en innstramming. Jeg har lyst til først å si at jeg synes de er veldig bra, de forbedringene som har vært gjort. Det skal regjeringen ha ros for at de har kommet med, for det er veldig viktige forbedringer. Men når det gjelder situasjonen for utviklingshemmede som er 18 år, er det en gruppe som er særlig sårbar, og som nå opplever en innstramming. De er i en svært kritisk situasjon. At vedkommende som har utviklingshemning og en alvorlig sykdom, får uføretrygd sjøl, løser jo ikke dette problemet. Det vi snakker om nå, er mulighet til å være borte fra jobb eller å ha en inntekt mens man følger opp barnet sitt, som i denne sammenheng fremdeles vel må kunne sies å være et barn. I den spesielle omsorgssituasjonen det handler om, er man kanskje enda mer i behov av en fast ordning fra statens side istedenfor å ha en ordning som varierer fra kommune til kommune, slik som representanten fra Høyre var oppe her og sa. Det er vel og bra at noen kommuner gjør dette på en god måte. Det kan også være slik at det er mulig for noen av disse å planlegge dette, men det er heller ikke sikkert at det er sånn, for situasjonen også for disse barna kan veldig fort endre seg. Det kan være sykdomstilfeller som har vært til stede i lengre tid, og der det har vært mulig å få til en slik avtale med kommunen, men det kan også være ting som kommer brått på, der kommunene på ingen måte er imøtekommende eller gjør det mulig for familiene å ivareta det store omsorgsbehovet som dette barnet har, og som også helsevesenet sier at det er sterkt behov for at noen følger opp. Jeg hadde ønsket meg at man, i hvert fall fra statsrådens side, hadde hatt en erkjennelse av dette problemet og sagt at dette er noe vi kan se videre på, og ikke avvist det som en problemstilling i det hele tatt. For de henvendelsene vi har fått, viser at dette er en alvorlig problemstilling for noen, og jeg er, i likhet med representanten de Ruiter, helt sikker på at dette ikke gjelder særlig mange. Jeg er også sikker på at flertallet i denne salen ville støttet regjeringen hvis de hadde kommet med en slik utvidelse.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2017-04-18:
Jeg skal ikke dra opp debatten på ny, og jeg skal ikke gjenta ting som allerede er sagt, men det er framsatt noen påstander i debatten her om at den rød-grønne regjeringa ikke var interessert i spørsmålet om pleiepenger. Statsråden sa at Kaasa-utvalgets innstilling ble lagt i en skuff, og viste til at hun som ansvarlig statsråd har tatt den opp av den skuffen, hvor den var godt begravd. Andre fra flertallspartiene har vært inne på det samme. Jeg har sittet og bladd litt på nett. Kaasa-utvalget, som den rød-grønne regjeringa nedsatte, avga sin innstilling til departementet og den rød-grønne regjeringa 17. oktober 2011. Så fikk Stortinget Meld. St. nr. 29 for 2012–2013 – den ble lagt fram av den rød-grønne regjeringa 19. april 2013. Den het «Morgendagens omsorg». Komiteen avga innstilling til Stortinget 11. juni 2013, og Stortinget behandlet meldinga 17. juni 2013. Så hadde vi valg i 2013. Mitt spørsmål går på en måte i retur: Hvorfor tok det så mye som fire år å få denne saken fram til Stortinget? Mitt neste spørsmål er: Hva mener flertallspartiene og regjeringa ville vært en rimelig saksbehandlingstid for den rød-grønne regjeringa på denne saken som avviker fra det som var det faktiske forløpet? Nå ser jeg at saksordføreren har tegnet seg etter meg, så da regner jeg med at jeg får et svar på det.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2017-04-18:
I forbindelse med Stortingets vedtak ved behandlingen av Innst. 239 L for 2016–2017 om endringer i helse- og omsorgstjenesteloven m.m.(styrket pårørendestøtte) ble det en feil i bestemmelsen om ikrafttredelsen. Ved en inkurie inneholdt bestemmelsen en setning for mye. Lovvedtaket kan dermed ikke bifalles, og på vegne av helse- og omsorgskomiteen vil jeg fremme følgende forslag: (styrket pårørendestøtte) «Lovvedtaket bifalles ikke. Anmerkning: Under IV antas følgende bestemmelse å skulle endres slik: Loven trer i kraft 1. oktober 2017.»
Ivar Odnes (Senterpartiet), 2017-12-05:
Eg vil på vegner av representantane Siv Mossleth, Sigbjørn Gjelsvik, Nils T. Bjørke, Geir Pollestad og meg sjølv setja fram eit forslag om å stansa konkurranseutsetjing av persontransport med tog.