Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2003-03-04:
Jeg har fått en rekke henvendelser fra folk som ikke er fornøyd med den behandlingen de har fått fra Norsk Pasientskadeerstatning, som jeg heretter vil omtale som NPE. Det kan selvfølgelig skyldes at NPE på rett grunnlag har avslått krav om erstatning, men veldig mange av henvendelsene handler om at folk føler seg dårlig behandlet. Folk lever i uvisshet, saksbehandlingen strekker seg over år, og trussel om å gå rettens vei fører til at NPE skifter standpunkt. Dette for å nevne noe. Mer eller mindre tilfeldige henvendelser gir selvsagt ikke et fullstendig bilde, og en skal være forsiktig med å trekke bastante konklusjoner på et slikt grunnlag. Poenget med denne interpellasjonen er derfor å bidra til en debatt, stille noen viktige spørsmål og sette et område hvor jeg tror det trengs forbedringer, i fokus. Først et lite tilbakeblikk. Pasientskadeloven trådte som kjent i kraft 1. januar i år. Loven bygger i stor utstrekning på den midlertidige erstatningsordningen for pasientskader som ble innført 1. januar 1988. Det ble gjennomført en større evaluering av denne ordningen i 1994, og evalueringen fikk mye å si for lovutformingen. Stortinget hadde ved behandlingen av lovforslaget høye forventinger til at en permanent lov ville sikre pasientene mulighet for god oppfølging. Hele sosialkomiteen var opptatt av at loven skal fokusere på pasientens skade. Pasienten må heller ikke bevise at noen i helsevesenet kan bebreides for at skaden er skjedd, og komiteen la til grunn at lovfesting ville gi flere pasienter mulighet til erstatning både gjennom ordningen og ved domstolene. Komiteen var enig i at alminnelig erstatningsrett ikke gir tilstrekkelig vern for personer som skades ved ytelse av helsetjenester, og at praksis må bygge på en mindre streng uaktsomhetsvurdering. Stortinget har altså forsøkt å legge til rette for NPE til det beste for den enkelte. Så langt om intensjonen, men la meg komme med noen eksempler på hva folk skriver til meg. En mann skriver: «Vi mener at det ikke skal være slik at vi skal måtte møte skarpskodde jurister i en vanskelig sak i retten for å få erstatning.» En kvinner skriver: «Jeg kjenner et tilfelle hvor sykehuslegen innrømmet feilbehandling og oppfordret pasienten til å søke erstatning hos NPE. Vedkommende gjorde det, men fikk avslag med en gang og ga opp.» En annen kvinne skriver: «Etter at vi hadde stått fram i media bl.a. i NRK Puls så har jeg fått flere henvendelser fra hele landet fra folk som er i samme situasjon som oss, de føler at NPE ikke har gitt dem den hjelpen som de forventet. Kan velferdsnorge være bekjent av et sånt organ? Nå har vi anket vår sak inn for menneskerettighetsdomstolen.» De fleste skadelidende tar kontakt fordi det tar så lang tid fra de fyller ut skadeskjema til saken er avgjort. En viktig begrunnelse for at man valgte en erstatningsordning, var raskere saksbehandling. Ordningen skulle være billigere og smidigere enn domstolveien. Et viktig spørsmål i denne interpellasjonen er: Hvilke tiltak kan gjøres for at denne intensjonen kan etterleves? Er det for få saksbehandlere i NPE? Må vi finne nye metoder for å sikre at sykehusene opplyser sakene raskere? Når det tar lang tid, er det da viljen eller systemet det bør gjøres noe med? Hvis det er nødvendig med ekspertuttalelser i de fleste saker, og det er vanskelig å få objektive eksperter i de små fagmiljøene her i landet, bør NPE da skaffe seg et skandinavisk eller europeisk kontaktnett av eksperter som kan bistå, slik at denne delen av saksbehandlingen ikke tar for lang tid? Det er ikke sikkert det er loven det er noe feil med, kanskje praktiske tiltak rundt saksbehandlingsflyten kan bedre situasjonen for mange pasienter? Et annet viktig område som jeg ønsker å berøre i denne interpellasjonen, er skader i tilknytning til fødsel. Ut fra det jeg har lest om loven og behandlingen av den, så framgår det ikke at enkelte skadekategorier skal undergis strengere risikovurdering. Men av de henvendelser jeg har mottatt, synes det som om det er særlig vanskelig å få erstatning ved fødselsskader. Jeg spør: Skal fødselsskader behandles annerledes enn andre skader i NPE? Jeg har fått en henvendelse fra et foreldrepar som for ti år siden fikk en datter med en alvorlig fødselsskade ved Nordland Sentralsykehus. I seks år var saken inne til behandling i Norsk Pasientskadeerstatning. I løpet av de seks årene tok NPE aldri kontakt med foreldrene eller stilte noen spørsmål om skademeldingen. Det ble etter hvert konkludert med at babyen fikk en skade under fødselen, men noen erstatning ble det ikke. Spesialistuttalelser fra diverse gynekologer ble innhentet, men heller ikke disse kontaktet foreldrene for å høre deres versjon av hendelsesforløpet. Foreldrene mener at de ensidig stolte på opplysningene i journalen, som etter foreldrenes mening var feil. Saken ble anket til Pasientskadenemnda, der de heller ikke fikk medhold. Etter nemndbehandlingen hadde det gått syv år. Men foreldrene valgte likevel å gå rettens vei, og vant i herredsretten. NPE valgte å anke saken inn til lagmannsretten, der foreldrene tapte. NPE la i lagmannsretten vekt på å stille foreldrenes forklaring i tvil, siden det hadde gått så lang tid. Hvordan blir det da med pasientens rettssikkerhet? Det tar seks–syv år å behandle saken, og det synes som om tidsaspektet også får konsekvenser for resultatet? For mange innebærer det å gå til sak en økonomisk belastning i en fra før vanskelig situasjon. Noe av ønsket om egen lov og ordning var jo nettopp at økonomi og særlig sterke ressurser for øvrig ikke skulle være nødvendig i pasientrettighetssaker. Som sagt: Jeg ønsker gjennom denne interpellasjonen å bidra til debatt. I forbindelse med saker om pasientskader møter vi mennesker som ofte har gjennomgått mye lidelse. De fortjener vår respekt. Derfor må vi spørre oss: Fungerer NPE som det skal? Er ting kanskje i ferd med å bedres? Hvor går veien videre?