Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-05:
Det var mer temperatur i fjor vinter og vår, gjennom omfattende høringer, medieoppslag og et stortingsflertall som skulle granske, med en saksordfører som skulle snu alle steiner – alle steiner – uansett hvor mange som hadde snudd dem før. Mindretallet i komiteen – og flertallet i Stortinget – kunne ikke gi svar på noen spørsmål. De ønsket den store Opseth-jakta. 5. juni i fjor hadde jeg en kronikk i Verdens Gang under tittelen «Sjøl knehøner kan kakle …». I dag – 5. juni ett år seinere – kunne jeg gjerne hatt den samme kronikken på trykk igjen med et lite tillegg i tittelen: Det er stilnet i hønsegården. Egentlig er jeg fristet til å lese kronikken fra talerstolen, men det er vel brudd på reglementet, for vi har begrensninger i forhold til ikke å overdrive sitering. Så det får være. Jeg finner ingenting i den kronikken som jeg føler bør strykes. SV gikk imot ei gransking i fjor vår. Ut fra de problemstillinger granskingstilhengerne hadde, var det rett å gå imot – og det ville fortsatt være rett. Granskinga har ikke gitt oss vesentlige opplysninger vi ikke satt med i fjor. Svarene på spørsmålene som ble stilt, kunne vi gitt da. Svarene SV gav i fjor, kan vi gjenta i år. Vi var i fjor kritisk til måten Gardermobaneprosjektet var gjennomført på, manglende oppfølging av trafikkprognoser osv. Det kan vi gjenta i år, uten gransking. Men jeg vil føye til: Granskinga har hatt positive effekter. For det første: En rekke rykter, påstander og konspirasjonsteorier er lagt døde – forhåpentligvis for godt. Ettersom de hadde gjennomslag sågar i denne sal, er det greit å få avlivet dem. For det andre: Smith-kommisjonen bidrar til å friske opp hukommelsen – ikke minst i forhold til hvilke vedtak Stortinget har gjort. Nå burde stortingsrepresentanter greie det uten gransking. De fleste i kontrollkomiteen har lang fartstid og var med på vedtakene i løpet av hele 1990-tallet. Dersom husken allikevel svikter, finnes det tilgang til innstillinger, referat fra debatter og sågar voteringsutskrifter, slik at det er mulig å sjekke sin egen stemmegivning – uten gransking. Slik sett har kommisjonens rapport likevel vært god voksenopplæring, dersom representantene tar seg tid til å lese den. Ja, kanskje den også kan bidra til etter- og videreutdanning av stortingsrepresentanter, fordi rapporten har interessante drøftinger om overordnede beslutninger i forhold til det å drukne seg i detaljer. Detaljer som ikke er avgjørende for de beslutninger som tas, men som i etterpåklokskapens lys kan spre usikkerhet, kan bli et tåketeppe av bortforklaringer for partier og enkeltrepresentanter. Kommisjonen sier dette godt: «Dessuten gjør et slikt – urealistisk – syn på betydningen av å gi Stortinget opplysning om enhver detalj, det for lett for regjeringen å honorere opplysningsplikten ved å dynge Stortinget ned med detaljer.» Jeg syns det er veldig treffende. Jeg husker at da vi behandlet Gardermo-saka, hadde jeg en stabel av utredninger og analyser på i alle fall 70-80 cm liggende på golvet. Mesteparten ble aldri lest. Men det er klart at Regjeringa kunne si at vi hadde fått det. Det vi trenger, er ikke all informasjon – for det greier vi ikke å få med oss – men et utvalg. Vi skal treffe overordnede beslutninger. Slik sett treffer kommisjonens konklusjon om den såkalte forsvunne værrapporten et kjernepunkt: «Det inntrykk av at det hadde vært meget viktig for Stortinget å kjenne denne rapporten som flere stortingsrepresentanter bidro til å skape, savner rimelig dekning. Dermed har de bidratt til å vedlikeholde den rådende mistillit.» Jeg syns det er en god og hard kritikk av representanter i denne sal fra Smith-kommisjonen. Det var stortingsflertallet som skrinla Hurum. Vi i SV tilhørte det flertallet. Det var stortingsflertallet som vedtok ikke å utrede flere alternativer enn Gardermoen, i relasjon til delt løsning. SV tilhørte flertallet. Vi visste den gang at det begrenset valgmulighetene. Alle som tilhørte flertallet, visste det – at jo færre alternativer en utreder, jo mindre har en å velge i. Det er for meg rimelig enkel logikk. Ikke minst burde Høyre vite det, som flere ganger gikk ned i knestående. Det er mulig at de ikke liker det så godt i ettertid, men det er ikke noe å granske på. Det er ikke forbudt å presse Høyre i knestående, og det er ikke forbudt å gå ned i knestående. Og vi som var i denne salen, husker godt da daværende parlamentarisk leder Talleraas kom på talerstolen og sa at nå får de som har vett, bruke det. At Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, som kjempet for delt løsning, i ettertid fant ut at det ikke var en optimal løsning, er heller ikke noe å granske på. Det er jo kritikk av egen dømmekraft i etterpåklokskapens lys. I det hele tatt, når det gjelder denne ramsa på 13 strekpunkter, som på en måte var ubesvarte spørsmål fra et mindretall i kontrollkomiteen i fjor, kunne en svart i fjor. Det er kritikkverdige forhold i denne prosessen, men de visste vi om i fjor etter Riksrevisjonen, Mydske-utvalget, Tønne-utvalget osv. Jeg blir litt overrasket når saksordføreren nå, representanten Ludvigsen, sier at det var viktig å få nedsatt et uhildet utvalg til å granske. Jeg går ut fra at representanten Ludvigsen betrakter også Riksrevisjonen, Mydske-utvalget og Tønne-utvalget som uhildede utvalg, dvs. at det ikke var noen saksutvalg som var tendensiøse, og at det derfor bare var en liten forsnakkelse. Jeg mener at både Riksrevisjonen, Mydske-utvalget og Tønne-utvalget har gjort jobben sin, og det slo vi fast i fjor. Ja, vi visste jo sågar om det brevet som ble forfattet og aldri sendt fra Luftfartsverket. Det ble det boret på i kontrollkomiteens høringer. Jeg skal vedgå at tidligere samferdselsminister Lars Gunnar Lies forklaring på hvorfor motforestillingene fra Luftfartsverket om at det hadde vært ønskelig med flere alternativer, ikke ble formidlet internt i egen regjering og til Stortinget, er ytterst tynn. Det hadde vært mulig å formidle dem og likevel anbefale at man ikke utredet flere alternativer ut fra en tidsbegrunnelse. Det er det mest alvorlige forhold vi sitter igjen med. Men jeg har ikke Lars Gunnar Lie mistenkt for bevisst å holde unna informasjon for å få et resultat som han egentlig ikke ønsket. Slik sett falt det jo én stein som vi visste innholdet under, ned på føttene til en samferdselsminister, Lars Gunnar Lie. Derfor må jo Fremskrittspartiet i dag ta med Lars Gunnar Lie, og ikke bare Kjell Opseth og Sissel Rønbeck, når de skal vurdere om det skal reises tiltale for brudd på ansvarlighetsloven. De kunne ikke komme utenom det. Men bortsett fra Lies manglende informasjon på akkurat det punktet, koker de suppe på en spiker, og det blir en tynn suppe av det å vurdere brudd på ansvarlighetsloven. Vi får tro at embetsmenn og politisk ledelse i departementet, ledelse på hovedflyplassen og i NSB nå kan bruke tida si til å se framover, løse framtidas oppgaver og slippe å bruke mer tid og ressurser på å grave i fortida. Det har gått noen dagsverk, om ikke årsverk, til å grave i papirbunker og erindre hva som er sagt på møter, i samtaler, i telefonen og under dans på hybelen. Jeg merket meg at representanten Holten i dag ikke var i stand til å erindre hva som lå til grunn for de oppslagene som var i NTB for ett år siden, men forventningene i denne sal til at alle andre skal erindre hva som ble sagt i alle mulige sammenhenger for ti år siden, har vært veldig store. Når temperaturen var høgere i fjor enn nå, kommer det ikke bare av at det ikke har blitt gitt noen særlig nye svar, og at de svarene som var i fjor, er gyldige i år. Kanskje stortingsflertallet gikk seg vill i detaljer i fjor og ikke maktet å løfte blikket. Kanskje stortingsflertallet har godt av å bli minnet om egne vedtak, og at ei regjerings plikt er å følge opp vedtak. Derfor har jeg lyst til å rette en takk til Smith-kommisjonen for at de har gravlagt rykter og konspirasjonsteorier som levde et liv sjøl i denne sal, en takk til Smith-kommisjonen for at de minner Stortinget på egne vedtak, en takk til Smith-kommisjonen for at de minner Stortinget på at det er mulig å gå seg vill i detaljer og glemme overordnede perspektiver, og en takk til Smith-kommisjonen for en lesbar og interessant rapport, som anbefales for dem som ikke har lest den. Og så får vi da håpe at dette var siste runde – ikke fordi man nødvendigvis er fornøyd med de vedtak som ble gjort, men av respekt for at det var flertallet som gjorde disse vedtakene, og at Regjeringas plikt er å følge opp vedtakene. Og så har vi noen kritiske merknader, men ikke av en sånn karakter at jeg ser noen grunn til å stille spørsmål om det er grunnlag for mistillit.