Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2009-12-01:
Temaet i foregående interpellasjon har jo stor interesse for denne interpellasjonen. Det er av avgjørende viktighet også for det temaet vi nå behandler, konkurransedyktighet. En av de viktigste forutsetningene for norsk framtidig velferd blir bl.a. om vi er verdens beste på sysselsetting, slik vi liker å framstille det, eller om vi er i verdenstoppen i å skyve folk ut på trygd. Forskjellen er ganske avgjørende. Det første øker verdiskapingsevnen, det siste reduserer potensiell verdiskaping og belaster heller det sikkerhetsnettet vi alle ønsker. Jeg vil fokusere på norsk konkurransekraft i et generelt perspektiv. Det har vært interessant å følge finansministerens gjeninntreden i sentral norsk politikk. I et intervju i Dagens Næringsliv i slutten av oktober, der det ble fokusert på situasjonen for norsk konkurranseutsatt næringsliv, uttrykte finansministeren bl.a. at svekkelsen av konkurranseevnen gir «grunn til å sperre opp øynene». Jeg håper ikke finansministeren var så overrasket som det virket. I samme artikkel skrev Dagens Næringsliv at norske industriarbeiderlønninger lå 15 pst. over våre handelspartneres i 1996, mens de i dag ligger 43 pst. over. Vi skal være dyktigere og vesentlig smartere enn våre handelspartnere for å kunne opprettholde slike differanser! Vi har lagt finansdebatten bak oss. Mange av forutsetningene for hvordan norsk konkurransedyktighet skal utvikle seg på kort sikt, ligger her. Jeg noterte meg at flere rød-grønne politikere gjentok Stoltenbergs skryt fra valgkampen om at vi var rangert på tiende plass på Verdensbankens rangering «Doing Business». Ingen nevnte at vi hadde falt fra femte plass siden 2005. Dette er ikke et dramatisk ras, men det er bekymringsfullt, særlig om vi fortsetter i den retningen. Disse tallene viser at den rød-grønne regjeringen ikke klarte å prioritere norsk konkurranseutsatt næringsliv i forrige periode. Det kan bli lenge til vi igjen opplever en periode der handlingsrommet og mulighetene til å prioritere sentrale satsinger blir så gode som i de tre første årene av den rød-grønne regjeringens periode. Selv om finansministeren åpenbart ønsker å få fokus tilbake på disse utfordringene, kommer vi ikke unna at prioriteringene framover må gjøres under tøffere internasjonale rammebetingelser enn vi har hatt de siste årene. Verdensbankens rangering består av en rekke indikatorer. Norge svekker sin posisjon i ni av ti av dem. Studien antyder imidlertid at den rød-grønne regjeringen grovt sett ikke har forverret norske rammebetingelser. Det er snarere andre land som har forbedret sine rammebetingelser og vært dynamiske i sin politikk. Undersøkelsen synes derfor å bekrefte at den rød-grønne regjeringen har lidd av et «status quo»-syndrom, og at det har manglet trykk og ambisjoner for forbedringer av norsk økonomi. «Konkurranseevne» er et vanskelig og ikke helt entydig begrep. Til syvende og sist dreier det seg om å ivareta og utvikle en verdiskaping i Norge som kan bære det velstandsnivået vi har utviklet. I bunn og grunn dreier det seg om å «bli smartere» – vi må skape mer verdi ut av tilgjengelige ressurser enn tidligere sammenlignet med våre handelspartnere. Klarer vi det, kan vi også bære et høyere kostnadsnivå. Vi har det godt i Norge. Økonomisk har Norge utviklet seg som en drøm. Vi har så langt lyktes nettopp med den oppgaven. Vi føler en samstemt stolthet ved å bli rangert av FN som «verdens beste land å bo i». Politikkens utfordring er derfor å sikre yrkesdeltakelse og produktivitet, slik at norsk konkurranseutsatt virksomhet kan fortsette å utvikle seg i Norge, med dette som forutsetning. NHO skriver i «Økonomisk overblikk» 4/2009: «Ved fremleggelsen av statsbudsjettet lå norske timelønnskostnader i felles valuta 49 prosent høyere enn i våre konkurrentland mot 43 prosent som gjennomsnitt for 2008 og 32 prosent da kronen var på sitt svakeste i 4. kvartal 2008.» Dette avslører at norsk næringsliv har vist en fantastisk evne til å øke sin verdiskapingsevne, slik at de fortsatt kan eksistere i Norge. Det viser også hvor sentral valutakursen er. Store svingninger blir svært vanskelig å takle. Norsk økonomi er spesiell. Å diskutere konkurransekraft i et land med store og dominerende oljeinntekter, store overskudd på handelsbalansen og relativt lav arbeidsledighet er åpenbart en pedagogisk utfordring. De fleste oppfatter ingen krise når finanskrisen også har fart vel med Norges viktigste inntektskilde: oljen. Der har prisen falt fra stjernehimmelen og ned til det som var drømmenivå bare for noen få år siden. Vi kan lett få den forestillingen at vi er immune mot bevegelsene i internasjonal økonomi i Norge. Finansministeren har klart å endre fokuset i den økonomiske debatten kraftig, men det er foreløpig mye snakk. Jeg liker fokuset på bærekraft og en balansert utvikling av norsk økonomi i et internasjonalt perspektiv og signaler om at vi må sette tæring etter næring. Men det er ikke tatt noen grep, og retorikken fra de rød-grønne har fulgt et mønster vi kjenner fra de siste årene – så også i finansdebatten, som var forrige torsdag. Man holder mange viktige debatter i et svært forenklet retorisk stålgrep. Skattesystemet diskuteres utelukkende ut fra et fordelingssyn. At det også er fundamentet for verdiskaping, hører man sjelden eller aldri noe om. Skole, utdanning, forskning, samferdsel og andre viktige samfunnsområder diskuteres med utgangspunkt i hvor mye penger som er brukt, og ikke i resultater. Skal konkurransekraft i fokus, må kvaliteten i pengebruken få et helt annet fokus i bevisstheten og i debatten. I lys av dette må jeg berømme finansministeren for hans pågangsmot. Oljepengebruken skal tilbake til handlingsregelen i løpet av fireårsperioden, utgiftsveksten må under kontroll, og framtidig verdiskaping må sikres. Dette er musikk i mine ører, og det er svært viktig at han lykkes. Jeg skal gi mitt bidrag til å rette fokus på dette, derfor også denne interpellasjonen. Men foreløpig konstaterer jeg at finansministeren snakker så mye han kan om en retning i den politiske politikken som det budsjettet han erklærte seg tilfreds med, ikke inneholder så mye av. Finansministerens hovedstrategi fra 1990-tallet var solidaritetslinjen, og at skjermet sektor måtte lytte til og tilpasse seg det konkurranseutsatt sektor tålte. Det må også være ledetråden framover. Verdiskaping i konkurranseutsatt sektor finansierer den offentlige verdiskapingen. Det må være en balanse her, og den må også bestå av mer enn olje på den ene siden. Mangfoldig og sterkt eierskap er kanskje den viktigste forutsetningen for å sikre en slik utvikling. Staten kan ikke overta alle roller, spesielt ikke på dette området. Tiltak som skattestimulans av ansattes kjøp i egen bedrift, aksjerabatt og generell reduksjon i formuesskatt har en periode vært stemplet som tiltak rettet mot «de rike». Jeg vet at 1990-tallets finansminister Johnsen hadde er mer nyansert syn på dette, og at det den gang kom en rekke tiltak av denne typen for å styrke verdiskapingen. Jeg håper finansministeren har sine pedagogiske evner i behold og kan få med seg flertallet på det også denne gangen. Finansministerens største utfordring på kort sikt er nok å avverge at vi utvikler enda sterkere tendenser til en todelt økonomi. Særnorske renteøkninger med rot i en optimisme i skjermet sektor vil forsterke tendensene til en todelt økonomi kraftig. Jeg oppfatter hans meget klare signaler om at vi skal tilbake til handlingsregelen lenge før 2018, slik prognosen i statsbudsjettet er, å være det viktigste forsvarsverket på kort sikt. Markedene må tro at dette er realistisk, og at signalene blir fulgt opp av handling. Så oljeavhengig som norsk økonomi har blitt, kan jo også denne jobben bli enklere ved at oljeprisen blir vesentlig høyere enn prognosene i statsbudsjettet tilsier, men det kan også gå andre veien. Dette må derfor ikke igjen tilsløre behovet for langsiktige og strukturelle grep. Utgiftsveksten i statsbudsjettet må under kontroll raskt, om norsk konkurranseutsatt virksomhet skal kunne videreutvikles på norsk jord. Modernisering av offentlig sektor og økt innovasjons- og utviklingskraft i næringslivet blir sentrale temaer. Mangfoldig privat eierskap og fokus på konkurranse og effektiv ressursutnyttelse er kjerneelementer. Jeg ser fram til debatten – både nå og på lengre sikt – rundt disse temaene.