Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2007-12-14:
Hvert år forsøker vekslende regjeringer å innbille det norske storting, medier og det norske folk at det ikke finnes mulighet for å spare en eneste krone i offentlig administrasjon – jeg gjentar: administrasjon. Denne virkelighetsbeskrivelsen er det kun Fremskrittspartiet og det norske folk som ikke aksepterer – Fremskrittspartiet fordi vi ser at det stadig iverksettes effektiviseringstiltak i etater, tilsyn og direktorater samtidig som antall ansatte ikke reduseres. Man introduserer IKT over en lav sko og overfører stadig mer av arbeidet til hver enkelt innbygger ved bruk av e-post, Internett eller stille aksept. Til tross for dette øker antall ansatte i offentlig administrasjon. Det norske folk reagerer, for de arbeider i bedrifter hvor det hele tiden er et konstant fokus på å holde antall ansatte på et minimum, noe som gjør at bedriften tjener penger og lønnen øker. Slike incentiver mangler i offentlig sektor. Mens ansatte i privat sektor har som utgangspunkt å tjene penger for å styrke bedriftens bunnlinje, har offentlige etater det motsatte utgangspunktet. Offentlige etater skal bruke opp sine penger. De skal bruke opp sine årlige bevilgninger, og blir da ofte belønnet med enda høyere bevilgninger neste år. Hvis de ikke bruker dem opp, har de i hvert fall ikke behov for høyere bevilgninger. Slik vurderes det i den offentlige sektor. I offentlig administrasjon får alle ansatte tilnærmet like lønnsøkninger, basert på kollektive avtaler. Dette betyr at spisskompetanse belønnes dårlig, kreativitet og selvstendig initiativ får dårlig grobunn, eksterne kontaktnett blir ikke belønnet, samtidig som den enkelte ikke har noen finansielle incentiver til å foreslå konkrete besparelser i instansen. I et slikt system er det vi politikere som må være vaktbikkjene, hele tiden fokusere på kostnadseffektivitet og kontinuerlig minne hverandre om at det er naboens lønnsinntekter vi disponerer over statsbudsjettet. Delmålet – jeg gjentar: delmålet – i enhver omstillings- og effektiviseringsprosess må være at behovet for offentlige overføringer reduseres. Videre må vi hele tiden stille oss spørsmålet om hvorvidt oppgaven som utføres, er en oppgave som det offentlige bør beskjeftige seg med, eller om oppgaven trengs å gjøres overhodet. Jeg har selv lang erfaring med arbeid i offentlig administrasjon, og jeg sluttet aldri å forbause meg over hvor mye tid vi alle brukte til å informere hverandre. Ikke minst var det mange som hadde en særdeles stor forkjærlighet for såkalte styringsverktøy, virksomhetsplanlegging og aktivitetskalendere, for ikke snakke om skriving av interne notater. Muligens er det ikke helt enkelt for en statsråd å oppdage at det er slik det forholder seg, men jeg er rimelig sikker på at representanter fra embetsverket som sitter på benken der borte, kjenner seg igjen i beskrivelsen jeg gir. En helt selvfølgelig måte å få besparelsesprosesser i gang på er å åpne for større fleksibilitet i lønnsfastsettelsen i offentlig administrasjon. Det er jo underlig at det først er når man kommer opp på ekspedisjonssjefsnivå, at prestasjonslønn er innført, da gjennom personlige lønnsavtaler. Dersom førstekonsulenten eller rådgiveren hadde opplevd at det var en klar sammenheng mellom lønn og prestasjon, ville effektiviteten, resultatene og viljen til å stå på ha gjenspeilet dette, og behovet for antall ansatte ville blitt redusert. Ikke minst i dagens stramme arbeidsmarked burde Regjeringen for alvor ta inn over seg det enorme potensialet som ligger i å få folk ut av offentlig administrasjon og over i privat virksomhet. Dette er en vinn-vinn-situasjon. Staten kan kreve inn mindre i skatter og avgifter, samtidig som private bedrifter får etterlengtet arbeidskraft. Dessverre velger Regjeringen å gå motsatt vei, nemlig å opprettholde en såkalt ventelønnsordning, som med tydelighet viser at forståelsen for at statens penger faktisk er lønnsinntektene til folk flest, er lik null. Hver gang Fremskrittspartiet bringer opp ønsket om å redusere antall ansatte i offentlig administrasjon, forsøker representanter fra regjeringspartiene å fremstille det som om Fremskrittspartiet kritiserer de ansatte i sektoren, og at vi ikke setter pris på det arbeidet de gjør. Det er det samme meningsløse argumentet Regjeringen benytter når Fremskrittspartiet kritiserer Regjeringens naive innvandringspolitikk – da er vi angivelig imot innvandrerne, når vi ønsker å redusere overføringene til de selvstendig næringsdrivende i landbrukssektoren – da er vi angivelig imot bøndene, eller når vi ønsker å nedlegge Sametinget – da er vi angivelig imot samene. Det er selvfølgelig helt meningsløst og helt galt. I så fall måtte man jo bruke den samme logikken hver gang de rød-grønne satte opp en avgift som rammet befolkningen. Det ville i så fall bety at Regjeringen følte direkte avsky for alle andre enn dem som sykler, drikker melk, har 15 grader i stua, er fagorganisert og jobber i landbruket – og slik får vi jo håpe at det ikke forholder seg. Når en privat bedrift velger å nedbemanne, betyr det ikke at de som må forlate bedriften er udugelige. Nei, de er ikke udugelige, de er overflødige. Bedriften klarer seg med færre ansatte for å produsere de enhetene kundene vil ha, og til den prisen de er villige til å betale. Fremskrittspartiet mener det må være mulig å tenke på samme måte i offentlig administrasjon – uten at staten stakkarsliggjør de overflødige ved å gi dem ventelønn og indirekte forteller disse arbeidstakerne at de ikke er i stand til å ta vare på seg selv. I Regjeringens forslag til bevilgninger under rammeområde 21 finner vi at driftsbudsjettene til en rekke virksomheter øker markant. Eksempelvis øker driftsbudsjettet til skatteetaten med nær 13 pst., driftsbudsjettet til Statistisk sentralbyrå øker med 12 pst., og driftsbudsjettet til Kredittilsynet øker med hele 14 pst. Fremskrittspartiet mener det føres feil politikk, når utgiftene til offentlig administrasjon ligger langt høyere enn forventet lønnsutvikling. Tvert imot mener vi denne sektoren bør vise nøkternhet, ikke minst i en tid da det er kamp om arbeidskraften. Fremskrittspartiet foreslår at budsjettet til rammeområde 21 reduseres med i overkant av 1,1 milliarder kr, noe som i snitt utgjør om lag 7 pst. av driftsutgiftene. Dette innebærer at Fremskrittspartiet justerer for forventet lønnsutvikling, men at vi avviser driftsøkninger utover en slik justering. Jeg tar med dette opp samtlige meget gode forslag i innstillingen som Fremskrittspartiet fremmer alene eller sammen med andre partier, og oppfordrer også de øvrige partiene til å stemme for disse.