Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-06-06:
Jeg vil begynne med en av de kanskje viktigste tingene å si på dette tidspunkt i vår innsats i Afghanistan, og som egentlig alle som har hatt ordet, allerede har sagt. Det er at det er veldig bred enighet om og veldig bred støtte til det vi har gjort, det vi gjør, og jeg føler også til det vi skal gjøre i Afghanistan. Det vet vi i denne salen, men det er viktig å si det, fordi vi har mange mennesker der ute som tar en meget høy risiko hver dag, f.eks. våre spesialstyrker i Kabul. De skal vite ikke bare at de har veldig bred støtte hjemmefra, men at Norge kanskje er et av de landene i hele NATO-alliansen hvor enigheten er bredest. Det er en rekke land hvor det gjennom disse årene har vært betydelig større spenninger rundt innsatsen i Afghanistan, og selv om debatt og uenighet er helt legitimt i et demokrati, og et vedtak som er fattet, er fattet uansett om alle stemte for eller bare flertallet stemte for, har det en egen verdi å kunne si: Vi står bak dere som er der ute. Jeg tror det er viktig at det blir registrert, at slik har det vært, slik er det, og slik er det fortsatt. Det er i Norge ingen diskusjon i dag om man skal avslutte før. Det er full oppslutning om at vi skal stå løpet ut, og at vi også er rede for neste kapittel i Afghanistan. Jeg har også lyst til å ta tak i noe som utenriks- og forsvarskomiteens leder sa som jeg tror er veldig viktig å forstå. Det er at det som gjelder i enhver slik operasjon mens den er under utvikling, og som er spesielt viktig akkurat nå, midt i transisjonen, er at det vi søker å påvirke, er forventninger om fremtiden. Det er persepsjoner i den afghanske befolkning om hvordan det kommer til å gå. Da er ikke spørsmålet hvordan det er i dag, hvordan det var i går, men hvordan det er i fremtiden. For hva er fred på en måte? Alle mennesker, enten de er afghanere eller nordmenn, vil jo gjøre en rekke beslutninger i sitt liv ut fra at man svarer på spørsmål som: Skal jeg bli her, eller skal jeg dra? Skal jeg sende barna mine på skolen? Skal jeg bruke de få pengene jeg har, til å investere i noe? Skal jeg bygge meg et hus? Og hva er det som styrer? Jeg vet i hvert fall at det som styrer mine beslutninger om slike ting, er ikke hvordan det står til i dag, men det er hvordan jeg tror det er i fremtiden. Fordi jeg bor i et land hvor jeg tror på at fremtiden er rimelig oversiktlig med hensyn til sikkerhet og trygghet, tar jeg valg som jeg ikke ville gjort hvis jeg var grunnleggende usikker. Av samme grunn er det klart at de som ønsker å undergrave prosjektet, forstått som oppbyggingen av demokratisk legitime styresett med effekt i forhold til folks liv, vil også påvirke de persepsjonene negativt. Derfor er det en stor konkurranse i Afghanistan om fortellingen om fremtiden, og hvor Taliban og andre opprørsgrupper nødvendigvis ønsker å fortelle at afghanske myndigheter ikke kommer til å lykkes – dette kommer til å kollapse, når utlendingene drar, blir det kaos og uorden, kom til oss, vi tilbyr noe bedre. Det er den situasjonen vi står midt oppe i. De konkrete situasjonene som vi har opplevd både i Afghanistan generelt og i Faryab spesielt de siste månedene, og som det har vært mye og etter mitt syn overdrevet negativt fokus på i mange norske media, er nettopp et uttrykk for en kamp om fremtidsbildet som måtte komme, enten vi dro for et år siden eller drar til neste år. Det er helt naturlig. Det som rapporteres, er når Taliban går til angrep på afghanske sikkerhetsstyrker i for øvrig helt kjente områder, i nøyaktig de samme områdene som våre styrker har slitt med samme type kamper gjennom hele vår tilstedeværelse, f.eks. i Kaisar. Det som ikke har vært rapportert, er hvem som vant, og i de fleste av disse tilfellene har afghanske sikkerhetsstyrker stått opp, tatt kampen og slått tilbake. Forsøkene på å ta nye områder er i svært liten grad vellykket sett fra Talibans side, fordi det faktisk lykkes. Men det er selvfølgelig komplekst, og som Ellingsen sa, selv en 40 minutters redegjørelse kan altså ikke fange opp alle disse kompleksitetene. Det er selvfølgelig helt riktig. Men det er viktig å skjønne akkurat dette, og derfor har hvilket inntrykk man skaper om fremtiden, en selvstendig og materiell verdi for menneskene i Afghanistan – og selvfølgelig for donorer, for politiske styresmakter osv. Så forstod jeg, igjen fra Ellingsens innlegg, at jeg har skapt et inntrykk av at Norge har skjønt en del ting som ingen andre har skjønt. Det er definitivt ikke mitt inntrykk, og heller ikke det inntrykket jeg selv ønsker å skape. Men det jeg har lyst til å påpeke, er at ett konkret spørsmål i det internasjonale samarbeidet har vært en ganske betydelig kilde til uenighet. Det er: Hvordan skal bistandsinnsatsen innrettes? Det har faktisk vært mye mer enighet om hva som har vært det militære hovedfokuset, først stabilisering, så trening og opplæring, slik at afghanerne kan overta stabiliseringen. Det har det vært lite uenighet om, men hvordan skal den sivile bistanden være innrettet? Det Norge har gjort, er å høre på FN. Spørsmålet var: Trenger vi FN? Ja, definitivt. Vi har hørt på FN, vi har hørt på de internasjonale konferansene i London, Tokyo, Haag, Kabul og alle andre steder hvor man har sagt mer langsiktighet, mer helhet, store lange prosjekter snarere enn veldig kortsiktige prosjekter, respekter et grunnleggende skille, altså samordning, men ikke samrøre. Det er ikke bare vi som har gjort det, men det har altså vært et slikt budskap, som veldig mange land har sluttet opp om, og så har det utviklet seg en alternativ teori, som i hvert fall i noen år ble kalt for COIN – Counterinsurgency Warfare – som gikk ut på: Nei, ta heller bistandspengene inn under den militære strategien, del ut litt her og litt der, finn en lokal person i landsbyen som sier han er sjef, støtt opp under ham, og så får du venner. Men problemet er at det faktisk ikke har virket, og det begynner å bli en ganske betydelig dokumentasjon, ikke minst i USA og i den amerikanske Kongressen, der man har gått gjennom dette med meget kritiske øyne og sett på: Hvor ble det av alle milliardene bevilget på denne måten? Jo, de bidro enten lite til forbedringer eller mye til forverring. Derfor mener jeg at det er riktig at vi har stått i den striden. Men ingen har monopol på sannheten, i hvert fall ikke jeg, og dette er komplekse spørsmål. Så en refleksjon til som jeg har lyst til å dele, nå når nettopp mange har påpekt at vi må lære, for vi skal vite hva vi gjør ved neste korsvei. Vi er jo ved neste korsvei, for vi er på vei inn i Mali, vi er på vei inn i en ny operasjon, i et mye mindre omfang sett fra vår side, men en stor og viktig operasjon for det internasjonale samfunn. Vi får en egen diskusjon om det, men jeg mener at mandat, oppsett, logikken, den politiske tenkningen – helhetstenkningen – rundt Mali er ganske god og riktig. Det skal vi beskrive her i Stortinget litt mer neste fredag, tror jeg. Det er bl.a. fordi man i Mali som i mange andre fredsbevarende operasjoner har bygd på tidligere kunnskap, erfaringer fra tidligere operasjoner, men da Afghanistan ble til, gjorde man i stor grad det motsatte. Det var et veldig spesielt klima etter 11. september 2001 og i de årene hvor de nykonservative styrte den amerikanske administrasjonen – det var stor forskjell på Bush i de første fire årene og de siste fire årene. I den første perioden var det et helt sentralt poeng for sentrale strateger i den amerikanske administrasjonen at vi skulle ha minst mulig internasjonale organisasjoner inn – man skulle ha minst mulig FN-rolle, og man skulle egentlig ha en liten NATO-rolle også. Det tok ett og et halvt år før NATO fikk noen nøkkelrolle i Afghanistan, på tross av artikkel 5-vedtaket. Det brukte man faktisk ikke. Jeg var statssekretær i UD da og opplevde det på nært hold. Vi var ganske frustrert ukene etter 9/11, for på tross av vedtaket om artikkel 5 ble det veldig liten bruk av NATO. Derfor gjorde man noe annet – man delte opp, kappet opp, Afghanistan i regioner og provinser og delte dem ut til enkeltland, som skulle gå og ordne opp ut fra sin egen helhetlige tilnærming. Jeg har sagt i redegjørelsen, og sier det igjen, jeg tror ikke det var noen spesielt god idé, i hvert fall ikke i det lange løp – kanskje som et umiddelbart tiltak. Men derfor må vi også, når vi evaluerer, og alle i salen er jo enige om at det bør evalueres, spørre oss om og forstå: Hva var de særegne parameterne i internasjonal politikk i 2001–2002, som var forskjellige fra i dag, men også forskjellige fra noen år før? Da hadde vi nettopp gjennomført operasjoner på Balkan. De ble stadig bedre. De begynte dårlig, men ble bedre etter hvert, fordi man bygget en slags kumulativ læring. En rekke operasjoner ellers i verden utover på 2000-tallet har også blitt stadig bedre, hatt suksess, men Afghanistan har i noen grad lidd under at utgangspunktet var at man skulle gjøre det helt annerledes. Man var i år 0, og strateger som f.eks. Paul Wolfowitz mente nærmest at all tidligere læring var litt irrelevant, for nå styrte vi, og vi vet bedre. Når jeg sier at Norge har valgt en litt annen tilnærming, er det ikke fordi vi har hatt en unik alternativ innsikt, men vi har prøvd å bygge på erfaringer som verdenssamfunnet har bygd opp over tid. Deri ligger også den smule kritikk av selve PRT-konseptet som jeg har lagt opp til, og jeg tar gjerne mer diskusjon om det. Så har jeg lyst til å bruke de siste sekundene på å si at vi har vært svært opptatt av å være til stede og kommunisere med våre soldater. Jeg har vært ti ganger i Afghanistan, forsvarsministeren har vært tolv ganger i Afghanistan, andre ledende politikere og komiteen er flinke til å være til stede. Det har også vært for å ta med oss – og jeg har hver gang tatt med – budskapet fra oss felles: Vi står bak dere i Norge, det skal dere vite! Det tror jeg er viktig å fortsette å gjøre.