Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2014-04-10:
Jeg ser at dagens interpellasjon er sendt til arbeids- og sosialministeren av interpellanten selv, og at den deretter har blitt sendt til helse- og omsorgsministeren som rette vedkommende. Strengt tatt burde kanskje begge disse statsrådene svart i dag, for mange av tjenestene som etterspørres av enkelte, ligger fordelt under hver av disses ansvarsområder. Likevel skjønner jeg at interpellanten sendte denne til arbeids- og sosialministeren. Det er tross alt en lettere vei å gå dersom man trenger hjelp og behandling når det gjelder sykdom, framfor det å få hjelp og bistand til det å leve mest mulig selvhjulpent og mest mulig normalt. Jeg vil anta at interpellasjonen er sendt til helseministeren fordi BPA av en eller annen grunn ligger under hans ansvarsområde. Det må også være lov å kommentere til interpellanten at jeg gjennom mine fire år i arbeids- og sosialkomiteen og mine fire år i helse- og omsorgskomiteen har debattert dette mange, mange ganger, uten at det har kommet noe som helst ny politikk og ny praksis ut av det. Det er derfor hyggelig at Arbeiderpartiet nå er blitt opptatt av samarbeid på tvers av partigrensene og derfor søker støtte hos den nye regjeringen for å få på plass helt nødvendige forbedringer og endringer. Gjennom alle disse årene dette har vært debattert, har det ikke manglet på enighet om at vi skal ha rettigheter og gode velferdsordninger. Det har vært bred støtte rundt viktigheten av pleiepenger, omsorgslønn, støttekontakter, avlastning, BPA og hjelpemidler. Det har også vært bred enighet i denne sal om at altfor mange må slite for å få innvilget disse tiltakene. Likevel har det ikke vært mulig å få til forbedringer. Gjennom åtte rød-grønne år fikk vi til svar at de skulle ha en helhetlig gjennomgang av alle ordningene og komme tilbake til Stortinget med forslag til forbedringer. Disse kom ikke. I tillegg har det vært et problem at et flertall i denne sal har vært motstandere av nasjonale retningslinjer, statlig finansiering og øremerkede midler. Argumentene har vært lokalt selvstyre og nærhet til brukeren. Et flertall i denne sal har altså ønsket å opprettholde et system som vi egentlig ikke er fornøyd med. Vi får for store forskjeller mellom kommunene. I mellomtiden blir vi gang på gang minnet om et system som tapper familier for krefter og skaper motløshet og ensomhet. Noen ganger sitter jeg igjen med en følelse av at vi liker å skryte av alle velferdsgodene vi kan tilby, men vi vil helst ikke gi dem. Arbeids- og sosialminister Robert Eriksson inviterte nylig inn til seg 80 erfarne Nav-brukere som fikk muligheten til å peke på sine personlige erfaringer med det å måtte forholde seg til et Nav-kontor. Stormøtet endte med at statsråden nedsatte et utvalg som skulle komme med forslag til forbedringer av problemstillingene som disse 80 framførte. Jeg er veldig glad for at regjeringen tar et så alvorlig grep rundt dette, nettopp fordi altfor mange enkeltmennesker har måttet brette ut sine liv i det offentlige rom for å bli sett og hørt. Og slik skal vi ikke ha det. Siw Brauter, som jeg tidligere har møtt, er en av dem som har gått den tunge veien til media for å få synliggjort hvor krevende det er å få oppbakking og hjelp til sine barn. Hun er en av dem som har flyttet til en annen kommune for å få hjelp til sine barn. Og hun er dessverre ikke alene. Jeg har hørt det flere ganger, og har også opplevd foreldre som har tatt kontakt med meg og spurt om jeg vet om en kommune som er god til å gi forskjellige tjenester og oppfølging. Etter oppslaget om Siw Brauter, mottok jeg flere henvendelser fra folk som kjente seg veldig godt igjen i hennes beskrivelse. Én kunne fortelle om at hun hadde brukt tre år fra hun søkte om avlastning, til hun fikk det innvilget. Da hadde saken vært innom alle mulige instanser og ankemuligheter. Samtidig kan dette gi enkelte kommuner særskilte utfordringer. I min egen kommune har jeg opplevd at rådmannen har advart lokalpolitikere mot å bli for flinke på å gi tilbud og oppfølging, nettopp fordi det tiltrekker seg familier som leter etter de gode kommunene. Slik tror jeg vi alle er enig om at vi ikke skal ha det. Uansett er regjeringen godt i gang med å rydde opp. Et av de store og viktige grepene som tas, er rettighetsfesting av BPA. Denne har mange ventet på i årevis, og den er kanskje et av de viktigste grepene vi kan ta for å gi folk eierskap til sitt eget eller sitt barns liv. Jeg er også svært lettet, glad og stolt over at rettighetsfestingen blir gjort uten den rød-grønne regjeringens krav om at en rettighetsfesting måtte skje innenfor dagens rammer. Det betyr at ordningen kan utvides, og det blir en ordning slik den var ment å være. Det blir veldig spennende å følge dette når systemet rulles ut i det ganske land.