Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2001-12-05:
Jeg hadde opprinnelig planlagt å holde et mer tradisjonelt budsjettinnlegg i dag, men jeg velger i stedet å vie hoveddelen av mitt innlegg til den grufulle situasjonen vi nå opplever i Midtøsten. Dette er en konflikt som naturligvis har sine berøringspunkter med budsjettet, særlig bistandsbudsjettet, og det skal jeg få lov å komme tilbake til. Når det gjelder saken vedrørende norsk militært engasjement i Afghanistan, er Fremskrittspartiets støtte til dette allerede uttrykkelig klargjort fra denne talerstol i dag, og andre fra Fremskrittspartiet vil kommentere det ytterligere senere i debatten. Fremskrittspartiet har programfestet støtte til staten Israel. Det er ikke dermed sagt at vi ikke evner å se at også Israel kan begå feil, – for all del, ingen konflikt er sort/hvit, og det gjøres overtramp på begge sider. Men det vi har opplevd de siste dagene, er på ny en voldsom opptrapping av konflikten med bakgrunn i palestinske selvmordsbombere som på en vanvittig måte viser sin avsky for menneskeliv. Israel og dets innbyggere blir angrepet gang på gang, og de velger å forsvare seg. Man kan selvsagt diskutere omfanget og måten de forsvarer seg på, men jeg vil overhodet ikke bestride Israels rett til selvforsvar. Kunne så de siste dagers hendelser vært unngått? Det er vanskelig å si, men fra palestinsk side har det gjennom mange år ikke vært gjort nok for å demme opp for den terror og det hat som har fått utfolde seg innenfor området til de palestinske selvstyremyndighetene. Om Arafat har kontroll og aktivt støtter terrorismen, eller om han ikke har kontroll og bare må se på at det skjer, er uvisst, men uansett må Arafat ha et stort ansvar for det som nå foregår. Man kan sette spørsmålstegn ved palestinernes oppslutning om den fredsprosess som har pågått siden Israel anerkjente PLO i 1993. De påfølgende to og et halvt år drepte palestinske terrorister flere israelere enn de hadde gjort i de foregående ti år. Til tross for dette tilbakeslaget gjennomførte Israel på slutten av 1995 sin første store tilbaketrekning fra Vestbredden. Dette ble besvart med en terrorbølge som medførte 59 drepte israelere på to uker. Baraks omfattende innrømmelser ved Camp David i juli 2000, bl.a. et israelsk tilbud om å dele Jerusalem, ble som kjent etterfulgt av den intifadaen vi nå har vært vitne til, med mer enn 230 drepte israelere. Av dette kan det synes som om enhver innrømmelse overfor palestinerne har medført mer terror. Da kan man saktens spørre seg, som sikkert israelske myndigheter har gjort: Hva skal vi nå gjøre? Norge har spilt og forsøker fremdeles å spille en sentral rolle i det som skjer i Midtøsten. Hvordan historien vil bedømme den norske innsatsen, er det for tidlig å si noe om. Jeg skal heller ikke opphøye meg til dommer over den. Det jeg helt sikkert kan si, er at norske myndigheter ikke har onde hensikter med sitt engasjement. Vi vil det beste for både israelere og palestinere. Men – og det er et stort men – bidrar våre handlinger til mer fred, mer demokrati, bedre levekår, mindre korrupsjon og mer respekt for menneskerettighetene for den befolkning det gjelder? Jeg tillater meg å være tvilende til nettopp det. Norsk bistandspolitikk har over noen tid blitt mer aktiv i forhold til å få mottakerlandene over på en bedre politisk kurs, med mer demokrati, markedsøkonomi og større respekt for grunnleggende menneskerettigheter. Til tross for Fremskrittspartiets syn på bistand er vi glad for at norsk bistandspolitikk generelt preges av at man stiller større krav til mottakerlandene. Hvorfor gjøres da ikke det overfor de palestinske selvstyremyndighetene? Hvorfor er de unntatt fra de krav og vurderinger som andre bistandsmottakere blir stilt overfor? Nå kan det jo være slik at det kanskje stilles noen krav, krav som jeg ikke er kjent med. Og det ville jo vært bra. Men da blir mitt oppfølgingsspørsmål: Hvorfor har det ingen konsekvenser for palestinerne når de åpenbart ikke etterlever kravene? Jeg vil påstå at vi har gjort det palestinske folk en bjørnetjeneste ved ukritisk å finansiere de palestinske myndigheter uten at det tas viktige grep fra palestinernes side for å knuse ekstreme terrorgrupper som operer innenfor palestinsk område. De må gjøre noe for å bekjempe en omfattende korrupsjon, det må foretas seriøse tiltak mot krenking av rettighetene til den palestinske befolkning, og de må ikke minst gjøre noe med hva de tillater av undervisning, der palestinerne nå i flere år nærmest har oppdratt sine barn til fremtidige terrorister. Dette skjer gjennom å akseptere såkalte selvmordsskoler for unge gutter drevet av f.eks. Hamas. Videre er de palestinske skolebøkene gjennomsyret av et hat til både den israelske stat, det jødiske folk og den jødiske tro. Dette tegner ikke bra for fremtiden. Atter nye generasjoner vil vokse opp med den forestilling at fredelig sameksistens er umulig. Hvorfor reagerer vi ikke på dette? Hvorfor blir det slik at nærmest uansett hva som skjer i de palestinske områdene, er vi der med vår støtte? Senest den 31. oktober i år lovet utviklingsministeren ytterligere millioner med økonomisk støtte til Arafat fra Norge. Siden 1993 snakker vi om milliardbeløp til palestinerne. Kan det være slik at Arafat opplever at verden rundt applauderer det som skjer, at han opplever både rosende ord og klingende mynt? Det kan synes slik. Og selvfølgelig: Hvis det er det han opplever, hvorfor i all verden skal han legge om stilen? Jeg vil få sette et stort spørsmålstegn ved om vi har gjort befolkningen i Midtøsten urett ved vår politikk, om det hadde vært bedre med mer tilbakeholdenhet, større krav og mindre naivitet. Hvis man opplevde en positiv utvikling for palestinerne, kunne man sikkert argumentert med hvor bra bistanden hadde vært. Men meg bekjent finnes det ikke en slik positiv utvikling. Jeg er klar over at enkelte vil hevde at det utelukkende er Israels skyld, men det gjør ikke annet enn å ta fokus vekk fra problemets kjerne. Fremskrittspartiet finner det derfor naturlig etter den siste utviklingen i Midtøsten å foreslå at norsk støtte til de palestinske selvstyremyndigheter straks stanses. Vi tror dette vil gi et viktig signal, og at det med bakgrunn i Norges fremtredende rolle i fredsprosessen vil være et godt bidrag til også å få andre giverland med på å sette helt andre krav til palestinerne enn hva som hittil har vært tilfellet. Regjeringen får så vurdere når situasjonen er moden for eventuelt igjen å fortsette med bistand til palestinerne, og så legge en sak om dette frem for Stortinget. Jeg tar herved opp det forslag som jeg nå har referert til. Når det gjelder budsjettet, har Fremskrittspartiet, som utenrikskomiteens leder helt korrekt sa, et annet syn enn flertallet – særlig gjelder dette bistandspolitikken. Jeg vil allikevel påpeke at vi i år har gjort en endring – stor eller liten får andre bedømme – i forhold til tidligere. Vi er nå positivt innstilt til gjeldslettetiltak, som vi tror er nødvendig for å få orden på u-landenes økonomi. I tillegg vil jeg nevne vår økning av bevilgningen til humanitær nødhjelp, hvor Fremskrittspartiet la til grunn en økning på 250 mill. kr, ca. 20 pst. Dette er også i tråd med forslag fremmet tidligere i høst om en større bevilgning til det humanitære arbeidet i Afghanistan, som var større enn hva flertallet den gang ønsket.