Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Det er alltid stor oppmerksomhet i media om norske universiteters plassering på internasjonale rangeringer. De to mest kjente er Times Higher Education Supplement og Shanghai Jiao Tong University. Universitetene er viktige samfunnsinstitusjoner som fortjener en stor plass i det offentlige rom, noe de internasjonale rangeringene bidrar til. Men for å kunne ha en reflektert tilnærming til rangeringer er det viktig å vite hva som faktisk blir målt, hvilke kriterier som legges til grunn, og hvilken vekt de ulike kriteriene tillegges. Mange rangeringer måler bare deler av aktiviteten som foregår ved institusjonene – ofte bare forskningen. Denne virksomheten kan måles ved å velge ut noen gitte kriterier, som f.eks. hvor mange nobelprisvinnere institusjonen har fostret, eller en kan basere seg på subjektive vurderinger av universitetenes omdømme. I tillegg har enkelte av rangeringene en slagside mot naturvitenskap og medisin. Indikatorene som brukes, belyser altså en begrenset del av virksomheten. Konsekvensen er at mange og viktige sider ved universitetenes virksomhet ikke brukes i vurderingsgrunnlaget i de mest kjente rangeringene. Utdanning og undervisning tillegges liten vekt, og mange fagområder inngår ikke i beregningsgrunnlaget. Fordi de mest profilerte rangeringene ikke skiller mellom fagområder, kan resultatene skjule store kvalitetsforskjeller internt på universitetene. Det er sjelden slik at et breddeuniversitet er best på alle områder. For potensielle studenter og andre interessenter kan det enkelte fags kvalitet være viktigere enn hvordan lærestedet som helhet kommer ut. Det er derfor utviklet alternative rangeringer som tar utgangspunkt i fremragende fagområder framfor fremragende universiteter. Disse har så langt fått mindre oppmerksomhet. Det er gjerne de samme universitetene som kommer på topp i de mest kjente rangeringene. Shanghai- og Times-rangeringene favoriserer tradisjonsrike og forskningstunge universiteter i engelskspråklige land. Ser vi bort fra de engelskspråklige, er det faktisk slik at norske og nordiske universiteter kommer godt ut. De institusjonene som oftest havner øverst på rangeringslisten, har også forutsetninger og rammebetingelser som de færreste andre universiteter har, bl.a. tilgang på store donasjoner, fond og landeiendommer. Videre har vi sett at enkelte av rangeringene stadig endrer indikatorer og beregningsmåte, noe som kan gjøre resultatene uforutsigbare. Det har ført til store svingninger i plassering fra et år til annet, selv om det sjelden skjer store kvalitetsendringer i den faglige virksomheten innenfor et så kort tidsrom. Ensidig oppmerksomhet rundt rangeringer kan føre til ensretting fordi institusjonene vil tilpasse seg kriteriene for å score høyt på disse. For å motvirke ensretting er det utviklet alternativer til rangeringer, alternativer som har til hensikt å framvise og fremme mangfoldigheten i sektoren. Et europeisk initiativ som ser på muligheten for å synliggjøre mangfold, er det såkalte U-map-initiativet. Typologien er flerdimensjonal og tar ikke sikte på rangering; hensikten er å synliggjøre bredden i landskapet blant høyere utdanningsinstitusjoner. Klassifiseringssystemet bygger på 14 dimensjoner, som bl.a. utdanning, forskning, innovasjon, internasjonal orientering og kulturelt og regionalt engasjement. Inspirert av dette har Kunnskapsdepartementet i sin årlige tilstandsrapport for universiteter og høyskoler utviklet et klassifiseringssystem som skal framvise det enkelte universitets eller den enkelte høyskoles profil. Dette er en ikke-hierarkisk tilnærming som er ment å bevisstgjøre og utløse refleksjoner om institusjonenes egenart. Dette arbeidet har fått gode tilbakemeldinger fra sektoren og er noe departementet vil utvikle videre. I tillegg til at det er et mål å ha et mangfoldig landskap for høyere utdanning, skal vi selvsagt ha høye ambisjoner for våre universiteter og høyskoler. Det framgår også av universitets- og høyskoleloven, hvor det heter at lærestedene skal «bidra til at norsk høyere utdanning og forskning følger den internasjonale forskningsfronten». Som et lite land kan ikke Norge være best i alt, men vi skal likevel hevde oss på noen områder. Det har vi bl.a. gjort ved å etablere sentre for fremragende forskning. 18 av 21 SSF-er er tilknyttet universitetene. En evaluering av ordningen i fjor viste at den har vært en suksess og bidratt til å synliggjøre norsk forskning internasjonalt. I tillegg til at vi skal ha forskningsmiljøer i verdenstoppen, er jeg også svært opptatt av utdanningskvalitet. Jeg har forventninger til at universitetene og høyskolene gir forskningsbasert undervisning av høy kvalitet. For å stimulere til kvalitet i utdanning er det bl.a. satt i gang et arbeid for å etablere en ordning for sentre for fremragende undervisning. Jeg har store forventninger til denne satsingen. Regjeringen ser behovet for mer robuste fagmiljøer og bidrar til dette gjennom å stimulere til økt samarbeid, arbeidsdeling og faglig konsentrasjon innenfor og mellom institusjonene. Stortinget bevilget SAK-midler i statsbudsjettet for både 2010 og 2011, og vi ser nå flere lovende prosjekter som resultat av disse stimuleringsmidlene. Hoveddelen av midlene er fordelt til større regionale samarbeidsprosesser som involverer flere institusjoner. Felles for tiltakene er at de har som mål å heve kvaliteten i utdanning, forskning og formidling, og derved styrke institusjonene som internasjonale kunnskapsaktører. Satsingene på både forskning og utdanning viser at listen legges høyt, og at vi skal ha fremragende miljøer innenfor ulike deler av universitetenes virksomhet. Vi kan også se resultater av satsingene. For det første har det vært en kraftig vekst i publiseringen blant norske forskere. Målt i antall forskningsartikler per 1 000 innbyggere ligger Norge på femteplass i verden. For det andre siteres norsk forskning stadig mer. Mens vitenskapelig publisering og sitering er etablerte indikatorer på forskningskvalitet, er det i mindre grad utviklet tilsvarende for utdanning. En side av kvalitet i høyere utdanning er utbyttet av utdanningen i forhold til krav i arbeidslivet. Det ser ut til at norsk høyere utdanning gir et godt utgangspunkt for yrkeslivet. En undersøkelse viser at kandidater fra norske universiteter er langt mer fornøyd med hvordan utdanningene forberedte dem på yrkeslivet, enn hva kandidater fra tolv andre land i denne sammenligningen var. Det er likevel behov for økt kunnskap om utdanningskvaliteten i Norge. Vi er derfor med i et internasjonalt prosjekt, det såkalte AHELO-prosjektet, som har som formål å sammenligne studentenes læringsutbytte på tvers av land. Hvordan studentene oppfatter kvaliteten, fanges til en viss grad opp i ulike studentundersøkelser. Imidlertid har slike undersøkelser så langt vært lite systematiske og vitenskapelige. Kunnskapsdepartementet vurderer derfor behovet for en nasjonal studentundersøkelse for å få bedre kunnskap om studentenes vurderinger av kvalitet og læringsutbytte. Tall fra Eurostudent viser at norske studenter er blant dem som får færrest undervisningstimer i Europa. Evalueringer og reakkrediteringer fra NOKUT har dessuten pekt på svakheter ved flere utdanninger. Vi hører jevnlig om redusert gruppeundervisning, manglende oppfølging av og tilbakemelding til studentene, svak ledelse av studieprogrammene osv. Dette understreker hvor viktig det er at vi som myndigheter følger opp innholdet i utdanningene og studiekvaliteten sammen med institusjonene som har det formelle ansvaret. Det understreker også hvor viktig det er med fortsatt trykk på arbeidet for en bedre ledelse ved våre universiteter og høyskoler. At også institusjonene setter seg høye mål, går fram av deres strategidokumenter: Universitetet i Oslo har som hovedambisjon «å utvikle UiO til et internasjonalt toppuniversitet». Universitetet i Bergens mål er «å videreutvikle UiB som et internasjonalt synlig forskningsuniversitet». NTNU har gitt sin strategi tittelen «NTNU 2020 – Internasjonalt fremragende». Samlet viser dette at vi har universiteter med høye ambisjoner. Regjeringens målsetting er at norsk forskning og høyere utdanning skal være av høy internasjonal klasse. For regjeringen er det ikke et mål i seg selv at norske universiteter skal klatre på rangeringene. Vi mener et bredt sett av virkemidler er nødvendig for å måle internasjonal kvalitet. På den annen side har internasjonale rangeringer kommet for å bli, og de måler deler av aktiviteten ved våre læresteder. Det vil derfor være naturlig å skjele til utviklingen på rangeringene i arbeidet med å øke kvaliteten i forskning og høyere utdanning. Regjeringens mål for forskning og høyere utdanning rapporteres til Stortinget gjennom stortingsmeldinger og budsjettdokumenter. Flere av problemstillingene som er relevante for representanten Warloes spørsmål, er meddelt Stortinget i min periode som statsråd. Stortingsmeldingen om internasjonalisering og stortingsmeldingen om forskning redegjør for regjeringens internasjonale ambisjoner for norsk forskning og høyere utdanning. Det foreligger ikke planer om en analyse for universitetene særskilt. Jeg tror at universitetenes rolle internasjonalt innen forskning og høyere utdanning best analyseres i en helhet. Til slutt vil jeg nevne at regjeringen har pekt ut dette året, 2011, til Vitenskapsåret. Vi vil invitere til diskusjon om den betydningen høyere utdanning og forskning har for vekst, velferd og kulturell utvikling, i tillegg til at det også er en meget viktig diskusjon innenfor og utenfor det akademiske miljøet. Dette vil bli viktige diskusjoner som vil gi retning for hva de fremste fagmiljøene skal strekke seg etter i årene framover.