trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg takker justisministeren for svaret, som understreker alvoret i situasjonen. Vi får jo bekreftet mange av de tallene som forteller at det har vært en foruroligende utvikling, som vi er lite begeistret for. Tiltak overfor de kriminelle og ikke minst overfor dem som driver organisert kriminalitet, skal vi ikke gå så mye inn på i dag. Tidligere i år hadde vi til behandling en sak som gikk på gjengangere, og tiltakene i den forbindelse tror jeg vi er veldig enige om. Men jeg har et lite spørsmål i forhold til de unge ranerne som er i ferd med å gå inn på en kriminell løpebane: Hvilke tiltak tenker statsråden seg i den forbindelse? Så har vi det andre som er meget alvorlig. Det er klart at i dag er det mange ansatte i kiosker, forretninger, banker, postkontor osv. som på en måte lever farlig, i og med at sikkerhetstiltakene ikke er gode nok. Hva kan vi gjøre for å bedre sikkerhetstiltakene ytterligere, og kan Arbeidstilsynet eventuelt spille en rolle i den sammenhengen?
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg takker igjen for svaret. Muligens på grunn av den begrensede tiden til å svare kom ikke statsråden inn på det som jeg nevnte i forhold til økte sikkerhetstiltak på de utsatte plassene. Da spurte jeg om Arbeidstilsynet kunne spille en rolle der. Vi vet at dette vil koste, og vi pålegger arbeidsgiveren, det offentlige og de private arbeidsgivere tiltak som koster. Kan Arbeidstilsynet spille en rolle der? Så vil jeg rette blikket litt mot vårt naboland Sverige. Det er jo populært i flere forbindelser. Mens vi har hatt en ransbølge i Norge, har Sverige hatt en stikk motsatt utvikling. Antall ran av postkontor og banker i Sverige ligger i dag på samme nivå som på midten av 1970-tallet. I 1998 hadde de 103 postran/bankran, og i år har tallet fortsatt å synke. En sier på svensk side at bedre sikkerhetstiltak og sprengte ligaer er hovedårsaken til at dette nå har skjedd. Er det ting i Sverige som vi kunne ta med oss? Kan statsråden tenke seg å undersøke det og gjøre noe i den forbindelse?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg skal få lov å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Det har i flere sammenhenger fremkommet sterk kritikk av sider ved bruken av varetektsfengsling i Norge. I hovedsak har dette vært knyttet til varetektstidens lengde og bruk av isolasjon. Vil statsråden bidra til at varetektspraksisen på nevnte områder endres, og eventuelt hvordan?»
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg tror ikke det er så stor uenighet mellom meg og justisministeren i vurderingen om bruken av varetekt. Det er nødvendig i en del tilfeller der loven setter vilkår, der det er fare for bevisforspillelse, at vedkommende vil stikke av, eller det er fare for ny kriminalitet. Det kan godt hende at en i forhold til f.eks. gjengangere bør kunne bruke varetekt mer enn i dag, fordi det er åpenbart at en del begår ny kriminalitet i påvente av at saken kommer opp for domstolene. Men varetekt skal ikke være en forskuttering av soning, og vi skal følge internasjonale standarder og krav. Kritikken har særlig gått på bruken av isolasjon, og særlig på lengden. Vi er vurdert som en versting i klassen, og det har kommet internasjonal kritikk. Nylig har Europarådets torturovervåkingskomité vært i Norge, og spørsmålet mitt er: Vil statsråden følge de anbefalinger om internasjonale standarder/krav? Og hvordan kunne en eventuelt tenke seg det i forhold til bruken av isolasjon og når det gjelder lengden på varetekten?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg takker justisministeren for svaret. Sist Europarådets torturovervåkingskomité var i Norge og avgav en rapport, fulgte en opp på en del områder i forhold til det med bruk av politiarrest og i forhold til å følge opp den varetektsinnsatte. Jeg synes det er riktig, som jeg sa, å legge til grunn at vi skal følge internasjonale standarder og krav, og det er ingenting i kriminalitetsutvikling eller -nivå som tilsier at vi skulle ha noe større behov for å bruke lengre varetekter enn andre, eller å bruke brev- og besøksforbud som i praksis dreier seg mer om forbud enn om kontroll. Nå nevnte justisministeren at vi vil få den nye rapporten fra torturovervåkingskomiteen i løpet av et halvt års tid. Kan justisministeren tenke seg å legge fram for Stortinget en sak knyttet til oppfølging av internasjonale standarder og krav, og situasjonen når det gjelder bruken av varetekt når det blir aktuelt i forhold til den internasjonale rapporten?
Bent Hegna (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg skal få stille justisministeren følgende spørsmål: «Det skal i høst tas stilling til skogsforlegningenes fremtid som åpent soningsalternativ i fengselsvesenet. All erfaring tilsier at innholdet i den åpne soningen er svært bra. Er en eventuell nedlegging av skogsforlegningene i tråd med St.meld. nr. 27(1997-1998) Om kriminalomsorgen?» (1997-1998)
Bent Hegna (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg skal få takke statsråden for svaret, og jeg legger merke til at han understreker at han skal følge opp det som står i meldingen. Men jeg har lyst til å si at akkurat nå i dette øyeblikk er det, så vidt jeg vet, en landsomfattende politisk streik innenfor fengselsvesenet. Fengselsfunksjonærenes forening gjennomfører en times politisk streik mot det de oppfatter som et budsjett som ikke gir grunnlag for å følge opp politikken Stortinget la til grunn i meldingen om kriminalomsorg. En politisk streik er et alvorlig signal. Det uttrykker en reell frykt for at de ikke skal kunne utføre det arbeidet de er pålagt gjennom meldingen om kriminalomsorg. Et hovedbudskap i meldingen er at de ansatte skal skape en arena for innsatte, slik at de står bedre rustet til en tilværelse uten kriminalitet når de har sonet ferdig. Mener statsråden det er forsvarlig og riktig i denne sammenhengen å skulle kutte i budsjettet som bl.a. skal dekke åpne soningsalternativer?
Bent Hegna (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg har bare også lyst til å si en liten ting, og det er at det i de kommunene hvor skogsforlegningene ligger, er en veldig positiv holdning både fra kommunene og fra skogeierforeninger som får utført et nyttig arbeid. Jeg oppfatter det slik at det at innsatte kan gjøre noe som i lokalsamfunnene blir oppfattet som fornuftig og nyttig, må være positivt. Så vidt jeg vet, har det vært et møte i departementet med berørte kommuner og organisasjoner. Jeg vet ikke om statsråden kunne komme med noen signaler om hva som har kommet fram i det møtet.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-20:
Jeg har dette spørsmålet til justisministeren: «Mange lokalsamfunn, blant annet Stord i Hordaland, har engasjert seg i forhold til de serbiske asylsøkerne fra Øst-Slovenia, som nå har fått endelig dato for utsending. Danske myndigheter har stoppet utsendingene av serbere mens de gransker en rapport fra en «fact-finding mission» til Øst-Slovenia. Rapporten inneholder en rekke opplysninger om alvorlige og alarmerende forhold for serberne. Vil statsråden stoppe utsendingene av serberne og legge også den danske rapporten til grunn for politikken overfor serberne?»
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-20:
Jeg takker for svaret. Da jeg besøkte serbere på asylmottak i sommer møtte jeg en frykt som jeg så var høyst reell, og ikke et spill for galleriet. Det er vel også denne frykten folk har sett, som er grunnen til at de har engasjert seg. Jeg hørte hva justisministeren sa, men hvordan en snur og vender på det har Danmark altså besluttet å stoppe de tvangsmessige utsendingene og gå gjennom sakene på nytt, og da spesielt med tanke på hvordan amnestilova blir praktisert. Rapporten viser at det er fullstendig vilkårlig hvem som stilles for retten for krigsforbrytelser, og at det derfor ikke finnes noen amnestilov som sikrer de hjemvendte mot urettmessig å bli tiltalt og dømt for krigsforbrytelser. Ifølge rapporten signaliserer de kroatiske myndighetene at alle serbere i våpenfør alder som vender tilbake, kan bli gjenstand for forfølgelse. Det ser altså ut til at dette er politisk motivert, og at målet er å fordrive serbere fra Øst-Slavonia. Dette ble ikke omtalt i rapporten fra tjenestereisa nå sist til Kroatia. Jeg vil derfor oppfordre statsråden til å ta initiativ til å stoppe de tvangsmessige utsendingene og gå gjennom saken på nytt, og da spesielt ha amnestilova som bakteppe.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-20:
Jeg takker for svaret. Jeg blir litt forbauset når jeg hører at det ikke er kommet fram noe nytt i den danske rapporten, for norske myndigheter har hele tiden sagt at amnestilovgivninga sikrer at det er trygt for serberne å returnere. Det må være noe nytt, da denne rapporten kommer med så sterk kritikk av hvordan amnestilovgivninga blir vilkårlig praktisert. Jeg har også lest den siste rapporten fra tjenestereisa til Kroatia. Der står det ingenting om hvordan amnestilovgivninga blir praktisert, og at grunnlaget for praktiseringa gir reell grunn for frykt. Den siste rapporten fra UD sier noe om utviklingen i Vukovar og området sør for Vukovar. Der har det faktisk skjedd etniske drap, og Justisdepartementets rapport sier også at der er det ustabilitet, og at det er grunn for frykt. Jeg vil gjerne ha justisministerens kommentar til det.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-10-20:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Høyesterett avsa 24. september 1999 en dom som innebærer at en tiltalt kan dømmes til erstatningsansvar i samme sak selv om vedkommende ble frifunnet. Vil statsråden ta initiativ til endring i lovgivningen på bakgrunn av dommen?»
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-10-20:
Jeg må få takke for svaret, som jeg oppfatter som positivt et godt stykke på vei. Det er klart, som statsråden påpekte, at det er viktige hensyn knyttet til offeret og offerets situasjon. Det er videre viktig å erkjenne at dette er vanskelige spørsmål, og de ulike votaene i høyesterettsdommen viser nettopp dette. Men de viser også at Stortinget kanskje ikke var spesielt oppmerksom på akkurat den situasjonen som foreligger når et erstatningsansvar forutsetter at man legger til grunn at tiltalte har utført den handling som frifinnelsen nettopp forutsetter at tiltalte ikke har utført. I en del tilfeller vil erstatningsansvar kunne forutsette en annen rettslig vurdering, nemlig hvor erstatningsansvar f.eks. stiller krav om utaktsomhet, og straffansvar stiller krav om forsett. Jeg vil derfor tillate meg følgende tilleggsspørsmål: Er statsråden enig i at saker hvor en erstatningsdom forutsetter at retten legger til grunn at tiltalte har utført en handling som frifinnelsen forutsetter det er ikke er bevist at han har gjort, står i en særstilling? Og når kan man eventuelt vente et resultat av den vurderingen statsråden lovet?
Petter Løvik (Høyre), 1999-10-20:
Eg tillèt meg å stille følgjande spørsmål til kyrkje-, utdannings- og forskingsministeren: «Statsråd Lilletun har ifølge Fædrelandsvennen sagt at Høgskolen i Agder kan bli universitet i løpet av få år hvis man er villig til å dyrke spisskompetanse på et par områder. Er dette synspunkter som også deles av Norgesnettrådet og Mjøs-utvalget, eller er det statsrådens personlige ønsker som her kommer til uttrykk?»
Petter Løvik (Høyre), 1999-10-20:
Eg takkar statsråden for svaret. Det statsråden m.a. sa til Færdrelandsvennen den 9. oktober, var: «Den dagen kompetansen er der, vil jeg anerkjenne HiA som et universitet». Vidare sa han: «Hvis Høgskolen er villig til å konsentrere seg og dyrke spisskompetanse på et par områder til, vil det helt klart kunne bli universitet.» Det interessante i svaret er jo at det på dette tidspunktet, altså i dag, ikkje er klart kva Mjøs-utvalet meiner om spørsmålet om fleire universitet i Noreg. Det er derfor vi stiller dette spørsmålet: Vi vil få avklara om statsråden no i framkant av Mjøs-utvalet si innstilling har definert universitetsomgrepet og lagt lista for dette. Eg går då ut frå at omtrent dei same krava til kompetanse og breidd vil gjelde for andre høgskular som ønskjer å bli universitet.
Petter Løvik (Høyre), 1999-10-20:
Eg takkar også for dette svaret, men ser samtidig at statsråden sitt syn kan ha ei viss gjennomslagskraft. Statsråden seier også – og det er ei litt interessant vinkling på dette – i same intervjuet at han meiner at «kraftpenger må spyttes inn i et kompetansefond jo før jo heller, i tillegg til at banker og øvrig næringsliv må kjenne sin besøkelsestid. HiA trenger økonomisk hjelp utenfra, men må også utvikle seg målrettet». Det verkar som om statsråden her legg opp til at det vil vere muleg å få fram universitet ved at dei offentlege høgskulane får hjelp av private interesser, at ein i ein region i fellesskap kan hjelpe til med å lyfte fram ein høgskule, slik at det her ikkje berre er snakk om offentlege midlar. Vil det seie at statsråden no legg opp til meir privat finansiering av høgskulane for at dei skal kome opp når det gjeld kompetanse, eller skal det framleis vere eit statleg ansvar? I kva retning ser statsråden føre seg at utviklinga skal skje innanfor høgskule- og universitetssektoren i Noreg?
Petter Løvik (Høyre), 1999-10-20:
Eg tillèt meg å stille følgjande spørsmål til kyrkje-, utdannings- og forskingsministeren: «Tilgangen på fullt kvalifiserte lærere i videregående skole er meget vanskelig. Vil statsråden ta initiativ til at det blir lettere for voksenopplæringsinstitusjoner, for eksempel Folkeuniversitetet, å sette i gang desentralisert tilbud om praktisk-pedagogisk utdannelse i samarbeide med universiteter/høgskoler?»
Petter Løvik (Høyre), 1999-10-20:
Eg takkar statsråden for svaret. Eg er sjølvsagt heilt samd i det som blei sagt om at dette høyrer heime i den stortingsmeldinga om rekruttering som snart skal leggast fram. Eg skal ikkje utdjupe det, for det tidspunktet har vore diskutert fleire gonger. Det som er bakgrunnen for spørsmålet i denne samanhengen, er at vi har stader der det er personar som er interesserte i å få ei praktisk-pedagogisk utdanning, og som har eit fagleg grunnlag frå tidlegare, men som spesielt på grunn av avstanden har problem med å kome seg til plassane der dette er mogleg å oppnå. Vi har sett at spesielt i Nord-Noreg med lange avstandar er dette eit problem, og vi kjenner konkret til at Folkeuniversitetet har hatt problem med å få til det nødvendige samarbeidet. Eg lurer på om det er konkrete tiltak som kan gjerast for eventuelt å lette og forbetre kommunikasjonen og samarbeidet mellom universiteta og Folkeuniversitet på desse områda, for dette er ei sak som eg trur det er veldig viktig å kome vidare med.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
Det som eg sa, og som eg sjølvsagt står fast ved, er at når det gjeld dette, skal vi ha ein prosess. Samstundes har eg gjeve uttrykk for kva eg vil oppfatte som ei naturleg utvikling. Når det altså gjeld dei skulane som på eit fagleg grunnlag klarer å kome dit at dei på fleire, eventuelt tre, område vil ha spisskompetanse opp til doktorgrad, vil eg finne det nokså unaturleg at ikkje vi går same vegen som ein har gjort i Sverige, der dei faktisk godkjenner på eit smalare grunnlag. Dei tre institusjonane som i dag har utvikla dette lengst, er Høgskulen i Stavanger, Høgskulen i Agder og Høgskulen i Bodø. Sjølvsagt må kriteriet her vere likebehandling. Det er det faglege og ikkje geografi eller namn som skal avgjere dette. Eg viser derfor til kva dei organa som eg refererte til, allereie har sagt, og ser fram til Mjøs-utvalet si innstilling. Det eg har gjeve uttrykk for, er mitt syn på framtida.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
Historisk sett har ein region alltid vore oppteken av infrastruktur. Den viktigaste infrastrukturen inn i eit nytt tusenår vil vere kunnskap og kompetanse, det vil vere kvaliteten på den utdanninga som vert gjeven. Eg kan nemne at t.d. Høgskulen i Stavanger og regionen der lenge har satsa på eit kompetansefond. Det har òg fleire andre regionar gjort. Eg meiner at det er viktig med eit samvirke i ein region. Både det offentlege i regionen, som kraftverka, og andre har sjølvsagt fullt høve til å gå inn og stø opp om ei slik utvikling. Internasjonalt ser ein akkurat den same trenden. Det er det som skjer. Derfor har eg eit lite dogmatisk forhold til dette. Eg vil òg i framtida gå inn for at vi skal ha eit statleg hovudansvar for høgre utdanning, både når det gjeld universiteta og høgskulane, men det må i mykje større grad vere eit samvirke mellom det offentlege og dei private.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
Spørsmål om tilgang på kvalifiserte lærarar i vidaregåande opplæring vil verte teke opp og drøfta i stortingsmeldinga om rekrutteringa til læraryrket, som eg snart vil leggje fram for Stortinget. Praktisk-pedagogisk utdanning er eit utdanningstilbod ved dei fleste statlege høgskulane og ved alle universiteta. Hausten 1998 og 1999 vart tilbodet om permanente eller mellombels studietilbod i praktisk-pedagogisk utdanning utvida til sju statlege eller vitskaplege høgskular som ikkje hadde tilbodet frå før. Opptakskapasiteten på landsbasis har derfor auka. Hausten 1999 utvikla ytterlegare to av institusjonane praktisk-pedagogisk utdanning med innslag av fjernundervisning. Fjernundervisningstilbod lettar tilgangen til slik utdanning. Vaksenopplæringsinstitusjonar kan involvere seg i slik utdanning gjennom eksamensretta studieringar på høgre nivå, i samarbeid med universitet og høgskular. Søknader om slike tilbod vert behandla av dei statlege utdanningskontora i fylka i samråd med høgskular og universitet. Ved vurdering av slike søknader skal ein m.a. sjå nærare på behova i regionen. Det er naturleg å prioritere særskilt opplæringsbehov som ikkje vert dekte av høgskular og universitet. Som nemnt vil eg gå nærmare inn på denne typen spørsmål i den komande stortingsmeldinga om rekrutteringa til læraryrket. Vi har altså i løpet av den seinare tida fått etablert praktisk-pedagogisk utdanning ved fleire institusjonar og slik auka det samla tilbodet. I tillegg er fleire av tilboda gjorde meir fleksible. Eg er oppteken av å gjere tilgangen til praktisk-pedagogisk utdanning så lett som mogleg, og ser gjerne at vaksenopplæringsorganisasjonar går saman med universitet og høgskular om å realisere planar om desentraliserte tilbod der dette er naturleg og ynskjeleg.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
Det som vel var konklusjonen i mitt fyrste svar, var at eg gjerne ser at eit slikt samarbeid kjem i gang der det er behov for det, og der det er naturleg med eit slikt opplegg. Det er heilt opplagt at desentralisert utdanning, både innanfor helse og andre område, er ein svært god måte å rekruttere på for å få ei stabil og varig rekruttering. Som sagt: Eg kjem attende til dette, og eg er altså positiv til det som er intensjonen i representanten Lønning sitt spørsmål, framført av representanten Løvik.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
: Før studieåret 1994-95 kunne studentar frå utviklingsland få støtte frå Statens lånekasse for Utdanning etter den såkalla u-landsparagrafen i forskriftene til Lånekassen. Låna vart gjevne på same vilkår som til andre studentar. Alle låntakarar måtte skrive under på eit gjeldsbrev, som m.a. inneheldt opplysningar om tilbakebetaling av gjelda. Det har ikkje vore eigne føresegner om ettergjeving av lån som vart gjevne med heimel i u-landsparagrafen. Desse studentane er omfatta av dei same reglane som alle andre studentar. Dette inneber at også ordningane med betalingslette av sosiale og økonomiske grunnar gjeld for dei. Det vil t.d. seie at dei som har svært låg inntekt trass i fulltidsarbeid, vil ha rett på rentefritak og betalingsutsetjing, dersom dei opplyser Lånekassen om dette. Systemet med ettergjeving av studielån for studentar frå utviklingsland vart innført med kvoteordninga frå studieåret 1994-95. For å få ettergjeve lånet må studenten vende tilbake til heimlandet og busetje seg varig der. For studentar som vert verande i Noreg, gjeld dei same reglane som for andre låntakarar i Lånekassen. Det er også ein regel om at vedtaket om ettergjeving kan opphevast dersom studenten igjen buset seg i Noreg før det er gått ti år etter at gjelda vart ettergjeven. Eg ser klårt at det er eit problem at Lånekassen ikkje har heimel for å skrive av gjelda for studentar som har fått støtte etter u-landsparagrafen, og som har busett seg varig i heimlandet. Eg ynskjer å vurdere om det er mogleg å få til ei liknande ordning for ettergjeving av gjelda for studentar med støtte etter u-landsparagrafen som vi har for kvotestudentane. Ei slik avskrivingsordning må i så fall verte vedteken som ein lekk i budsjetthandsaminga. Eg har derfor bede Lånekassen om å rekne ut den samla gjelda til studentar frå utviklingsland som har reist tilbake og busett seg varig i heimlandet. Når desse tala ligg føre, vil eg ta stilling til korleis vi skal gå vidare med denne saka.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
Då eg vart gjord merksam på denne saka, trudde eg vel at her burde det vere heimel for å kunne gjere det som representanten Reikvam no etterlyser. Det viste seg at det var det ikkje. Derfor må det gjerast eit arbeid. Min intensjon er heilt klårt den same som representanten Reikvams, men eg må få oversyn over dimensjonane og på kva måte ein kan handtere dei. Den målsetjinga eg arbeider etter, er at vi raskast mogleg skal kome til Stortinget med eit framlegg som gjev oss ein heimel til å endre denne litt meiningslause ordninga med utsending av krav til folk som ikkje i det heile har moglegheit for å stette krava.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
Eg registrerer at representanten Reikvam kvar gong han er oppe på talarstolen og kommenterer svaret, er rimeleg godt fornøgd, men han vil gjerne gå eit steg lenger, og då skal faktisk statsråden imøtekome det og seie at min intensjon er at vi skal klare å kome tilbake til dette i haust. Men eg håpar òg at representanten Reikvam har respekt for at dette kan vere noko meir samansett enn det som representanten Reikvam no gav utrykk for. Men intensjonen min er den same som intensjonen til representanten Reikvam.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
Lønnen til Tormod Hermansen ble i går fastsatt av styret i det sammenslåtte Telia-Telenor til 5 mill. kr pluss eventuell bonus. Lønnen er fastsatt ut fra at stillingen innebærer ansvaret for et stort internasjonalt selskap. Jeg finner det ikke riktig å kommentere styrets beslutning utover dette.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
Nå skal jeg innrømme at jeg ikke har hørt statsministerens svar tidligere i dag, men jeg regner med at vi i høyeste grad er på linje også her. Jeg skal villig innrømme at svaret til Øystein Djupedal var noe annerledes utformet i går enn det er i dag. I dag er vedtaket i styret historie. Det betyr ikke at statsråden ønsker å gå inn i den interne vurdering i dette internasjonale selskapet og foreta lønnsavveininger, men statsråden er fullstendig klar over at lønnsnivået også i internasjonale selskaper med ståsted i Norden har smitteeffekt. Det betyr at jeg tar til etterretning de signaler som ligger i representanten Djupedals ønske om å se nærmere på det totale lønnsnivået – og nå må vi si – i Norden.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
Statsråden har aldri toet sine hender, og vil ikke gjøre det i fremtiden heller. Han vil gå inn i de prosesser som naturlig tilligger en generalforsamling, tilligger en statsråd i denne sammenheng, men har stor respekt for styrets oppgaver og vurderinger. I denne konkrete saken vil jeg også peke på at vi ikke går inn i det nye selskapet med blanke ark. Vi går inn i selskapet med en historie, en historie som både ligger i det norske Telenor og i det svenske Telia, også på lønnsnivåområdet. Men det betyr ikke – og jeg gjentar: det betyr ikke – at vi ikke kommer til å følge utviklingen nøye også fra eiersiden. Men nå skal vi gjennom en prosess der de statlige andeler i Norge og i Sverige skal delprivatiseres, slik at også private aktører kommer inn på eiersiden. Den utviklingen vil også gi respons i det nye styret, vil jeg tro, i løpet av noen få år.
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til sosialministeren: «En kvinne med et sykdomsforløp fra 1990 har gjennom en saksbehandling med gjentatte forsøk på attføring, søknader om uførepensjon, avslag og nye attføringstiltak, endelig fått sin pensjon. Men grunnlaget for trygdeutbetalingen er satt til inntektsåret 1998. Hvorfor tar noen slike saker så lang tid, og hvorfor synker beregningsgrunnlaget når årsaken til den lavere inntekten er lang behandlingstid, og at søkeren i denne tiden har lav inntekt på grunn av sin sykdom?»
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg takker for svaret, som var en gjennomgang av gjeldende regler. Jeg vil også nevne for sosialministeren at jeg har lest det som står i utjamningsmeldinga om folk som er langtidssjuke, dvs. har varig nedsatt arbeidsevne, som av helsemessige grunner i første omgang ikke er berettiget til uførepensjon. Det er jo slik at de får en klientkarriere, og for mange av dem vil det bety sjukmelding, behandling, rehabilitering, attføring, litt arbeid og ny sjukmelding. Den onde sirkelen er i gang. Man har forskjellige stønadsordninger som er lavere enn lønn, og klienten blir derfor ofte også sosialklient. I tillegg påfører sjukdom utgifter som en må betale sjøl, f.eks. egenandeler og også en del utgifter til andre nødvendige medikamenter. Jeg vil spørre sosialministeren om man for å få fastsatt et uføretidspunkt faktisk må gå rettens veg. Og tror sosialministeren at en klient med varige sjukdommer, og etter gjentatte trygdekontorbesøk som etter hvert føles ubehagelige, har krefter og penger til å sette i gang et slikt apparat?
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg takker for svaret om dette med lønnstilskudd, kommunal formidling og forsøk. Det er gode tiltak, men hvis en er sjuk og for sjuk til å arbeide, hjelper jo ikke det. Da vil en uansett gå tilbake til en sjukmelding hele tida. Vi må vel akseptere at noen faktisk er så sjuke at de skal ha uføretrygd, og det er mulig at noen kanskje blir prøvd for mye før de faktisk blir tilkjent den. Vi har også hørt fra arbeidsmarkedsbedrifter at de får klienter som faktisk ikke egner seg til å være der i det hele tatt, men egentlig bare burde vært satt på uførepensjon. Problemet for disse klientene er egentlig: Hvor skal de til slutt henvende seg? De føler at det blir plagsomt for dem å gå på trygdekontoret, de føler til slutt at de verken får støtte eller hjelp og vet egentlig ikke sin arme råd. Så da blir spørsmålet: Hvor skal klientene henvende seg i slike tilfeller?
Jan Johnsen (Høyre), 1999-10-20:
Jeg har følgende spørsmål til helseministeren: «Ifølge Verdens Helseorganisasjon sine krav til stråling av kreftpasienter klarer Norge å oppfylle ca. 50 pst. av disse. Vi er det dårligste land i Vest-Europa innenfor dette feltet. Kreftbehandling er i dag et satsingsområde for regjering og storting, og ifølge Nasjonal kreftplan er det vedtatt en utvidelse fra dagens 22 strålemaskiner til 36 i løpet av 2003. Vil vi da være ajour med Verdens Helseorganisasjon sine krav til stråling av kreftpasienter?»
Jan Johnsen (Høyre), 1999-10-20:
Jeg takker for svaret, og jeg er overbevist om at statsråd Høybråten og jeg har samme interesse av å få orden på dette. Det som imidlertid skremmer meg litt, er situasjonen ved Haukeland Sykehus, hvor Statens helsetilsyn to ganger i løpet av våren – det var vel i mars måned og på sommeren – hadde påtalt mangelen på strålekapasitet der. De sa rett ut at folk dør i køen mens de venter på at disse strålemaskinene skal komme i bruk. Har helseministeren noen spesiell plan for Haukeland Sykehus? Er Haukeland et spesielt tilfelle, eller er dette et tilfelle som gjenspeiler situasjonen ellers i landet?
Jan Johnsen (Høyre), 1999-10-20:
Jeg takker igjen for svaret, og jeg synes det som ministeren sa, var betryggende. Jeg har imidlertid et spørsmål som går direkte på situasjonen slik den er nå. Det har lenge, i alle fall i Bergen og muligens også andre steder i landet, vært altfor lite strålekapasitet til kreftpasientene. Når man er på etterskudd, og selv om man nå har satt dette på dagsordenen for å få fortgang i det, og selv om det er enighet i Stortinget om at vi skal få orden på dette, tror i alle fall jeg at det muligens må forseres noe mer. Ser ministeren noen mulighet for å forsere ytterligere planene i den nasjonale helseplanen, når vi vet hvordan kreftpasienter oppfatter situasjonen i dag?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
Verdens Helseorganisasjon, WHO, har anslått at 50 pst. av alle kreftpasienter trenger strålebehandling i løpet av sykdomsperioden. Også USA og Sverige har kommet fram til tilsvarende tall. I en utredning foretatt i 1993, Helsedirektoratets utredningsserie 2-93: Stråleterapi i Norge, legges det til grunn et behov som tilsvarer at ca. 40 pst. av alle kreftpasienter skal ha strålebehandling. De vurderinger som ligger til grunn, er rent medisinske. Årsaken til at behovet for strålebehandling er estimert noe lavere enn det som framgår av WHOs og de svenske og amerikanske utredninger, har med behandlingstradisjoner å gjøre. Ifølge utredningen fra Helsetilsynet er det et behov for 36 strålemaskiner i år 2000. I NOU 1997: 20 «Omsorg og kunnskap! Norsk kreftplan» foreslås det en utbygging på minst ti strålemaskiner for å komme opp på et rimelig nivå, og at dette må suppleres med ytterligere fem til ti maskiner fram mot 2010 for å følge opp økningen i antall nye krefttilfeller som vi vet vil komme. I Nasjonal kreftplan, 1999-2003, er det vedtatt en utvidelse fra dagens 22 maskiner til 36 maskiner i løpet av planperioden. På bakgrunn av de planer som finnes i regionene, har departementet lagt til grunn en gjennomsnittlig utvidelse av kapasiteten med tre maskiner pr. år i perioden. I tiden som er gått etter Stortingets behandling av kreftplanen våren 1998, har indikasjonene for strålebehandling økt. Utbygging av mammografiscreening og brystbevarende kirurgisk kreftbehandling er eksempler på dette. Planene fra helseregionene har da også i ettertid vist et samlet behov på flere maskiner enn den vedtatte rammen på 36 maskiner. Det tas sikte på fullfinansiering av en tredje strålemaskin og en tredje bunker ved Ullevål sykehus innen utgangen av 2003, slik at Ullevål sykehus til sammen har seks strålemaskiner ved kreftplanens slutt. Dette innebærer en maskin utover de 36 som lå i kreftplanen. Det er nærmere redegjort for dette i St.prp. nr. 1 for 1999-2000. Departementet vil for øvrig løpende vurdere behovsutviklingen i lys av det jeg her har redegjort for, og rapportere den til Stortinget i de årlige budsjetter.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
Det ligger i den opptrappingsplanen som Stortinget har vedtatt, og det ligger også til grunn for mitt eget og representanten Johnsens sterke engasjement i denne saken, en klar erkjennelse av at kapasiteten i dag er under det vi kan være bekjent av. Det er årsaken til at mennesker som har fått en dødelig kreftdiagnose, faktisk må vente før de kan komme i gang med en livreddende behandling. I en slik situasjon burde det ikke i det hele tatt vært noen reell ventetid. Statens helsetilsyn har, gjennom fylkeslegene, denne problemstillingen under oppsikt, og har gått inn med pålegg og varsel om pålegg i et par konkrete tilfeller som jeg kjenner til. Haukeland Sykehus er, som representanten Johnsen nevnte, ett av de tilfellene. Jeg vil si at det er urovekkende at situasjonen er slik, men det er betryggende at vi har tilsynsmyndigheter som faktisk overvåker dette, og som gir pålegg når de ser at situasjonen tilsier det, som i tilfellet Haukeland. Det er ikke noen generell situasjon den som her er beskrevet, men dette har forekommet også ved annet regionsykehus.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
Som det sikkert vil være kjent for representanten Johnsen, er det en relativt lang tid fra de første planer om utbygging av en strålebehandlingsenhet legges, og til den kan tas i bruk. Man regner med en planleggings- og gjennomføringstid på i hvert fall to år. Det betyr at en forsering av utbyggingen av de maskiner som allerede er planlagt, ikke uten videre er enkelt. Derimot vil Regjeringen vurdere hele behovssituasjonen på nytt, og det er varslet i St.prp. nr. 1. Vi vil komme tilbake i neste års statsbudsjett med en slik behovsvurdering, og så får vi da avgjøre hvilke konsekvenser som må trekkes.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
«Bruk av naturgass vil kunna medføra bygging av gassferjer og andre transportmiddel og dermed gi verfts- og leverandørindustrien viktige oppdrag. Kva er statsråden si holdning til bruk av nasjonal og miljøvenleg naturgass, som er spesielt nedfelt i prosjektet Naturgassveien?»
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
Eg takkar statsråden for eit greitt svar. Eg er glad for resultata av St.meld. nr. 44 for 1994-95, som eg, som representant, var med og tok initiativet til. Gass er ein av våre viktigaste nasjonale ressursar. Difor er det viktig at staten, med olje- og energiministeren som pådrivar, tek rette initiativ og gjev nødvendig støtte til miljøvenlege og økonomisk lønsame bruksmåtar. På mange måtar er Noreg ennå i ein startfase for utnytting av gassressursar. Etter mi vurdering nødvendiggjer dette ei aktiv, initierande og koordinerande rolle frå olje- og energiministeren. Vil statsråden ha ei positiv og aktiv haldning til bruk av naturgass? Meiner statsråden at integrering og bruk av naturgass i Noreg går for seint, eller er ho tilfreds med tempoet?
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-10-20:
Eg takkar statsråden for eit positivt svar spesielt når det gjeld vilje til å sjå på investeringsstøtte til ein del av infrastrukturen. Mange av desse tiltaka er avhengige av behandling i andre departement og direktorat, f.eks. Samferdselsdepartementet, Administrasjonsdepartementet, Næringsdepartementet og Miljødepartementet. Vil statsråden sjå til at prosjektet som fører til bruk av naturgass, vil bli gjeve prioritet når miljøomsyn og økonomiske omsyn gjev grunnlag for det?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-10-20:
Bruk av naturgass i Norge er et emne som Stortinget har diskutert ved flere anledninger. I 1996 ble det behandlet en stortingsmelding om bruk av gass, den står fortsatt ved lag og danner et viktig grunnlag for arbeidet med å ta gass i bruk i Norge. Den mest aktuelle bruken av gass til industri- og energiformål er å finne i tilknytning til nærområdene til de tre ilandføringsstedene for petroleum langs kysten. Utvikling av infrastruktur for å kunne utvide bruken av gass krever fleksible løsninger med tanke på at det tar tid å bygge opp markedet for gass. Det er også viktig at bruken av gass skjer på en mest mulig miljøvennlig måte. Både innen transport og som alternativ til forbrenning av olje er bruk av naturgass et meget godt alternativ. Transport, distribusjon og bruk av naturgass bør skje på forretningsmessig basis. Ansvaret for å få satt i gang utbygging av infrastruktur bør derfor ligge hos næringslivet, og det er også næringslivet sjøl som må bære risikoen ved dette. Myndighetene kan imidlertid gi økonomisk støtte for å fremme investeringer i selve gassprosjektene. Det er imidlertid viktig at de prosjektforslag som søker om støtte, er konkrete, gjennomførbare og følger det sett med kriterier som ligger til grunn for de støtteordningene som finnes. Også kommunene kan legge til rette for bruk av gass gjennom kommunal planlegging og i sine egne aktiviteter. Bruk av naturgass til stasjonære formål har klare grenseflater mot andre sektorer, i første rekke samferdselssektoren. Prosjektet Naturgassveien er et eksempel på dette. Prosjektet vurderes nå i flere departement og koordineres i dette tilfellet av Samferdselsdepartementet. Fordi saken er til behandling, vil det ikke være riktig av meg å gi noen konkrete vurderinger av nettopp dette spesifikke prosjektet.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-10-20:
Som sagt: Generelt sett er naturgass et godt alternativ til transportformål, også der det kommer som et alternativ til olje. Jeg tror imidlertid at det å ta i bruk naturgass i Norge kommer til å ta tid, ikke minst fordi en har et marked som må bygges opp fra grunnen av. Vi har ingen historie i å bruke naturgass verken i husholdninger eller i næringsliv, og vi må derfor bruke tid på å bygge opp markedet. Det kan være ulike oppfatninger av hva som er nødvendig støtte fra myndighetenes side. Jeg er enig i at en bør kunne støtte prosjekter, men det bør i første rekke være investeringsstøtte til de ulike prosjekter. Næringslivet må også sjøl bidra med støtte, i likhet med det enhver annen søker må gjøre i forhold til statlige støtteordninger.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1999-10-20:
Det aktuelle prosjektet, er, som jeg sa i mitt svar, et prosjekt med grenseflater over til transportsektoren, og det er i dag Samferdselsdepartementet som koordinerer den henvendelsen som har kommet. Det finnes, som representanten peker på, ulike støtteordninger som det er mulig å søke. En av dem er det såkalte Miljøfondet, og vi har støtteordningene etablert under Olje- og energidepartementet i NVE. Men for disse støtteordningene gjelder det helt bestemte kriterier, også for gassprosjekt: En må ha en god kvalitet på søknaden og bidra med egenfinansiering, i tillegg til den statlige investeringsstøtten som det kan søkes om.
Erna Solberg (Høyre), 1999-11-03:
Jeg skal på vegne av stortingsrepresentantene Jan Petersen, Sverre J. Hoddevik og meg selv få lov å fremme forslag om å utvide Oppgavefordelingsutvalgets mandat til også å innbefatte en vurdering av antallet forvaltningsnivåer.
Erna Solberg (Høyre), 1999-11-03:
Det burde være mulig å stille statsråden spørsmålet om utjevning mellom kapital og lønn bare skal skje ved at kapitalbeskatningen skal øke og øke, og at det ikke noen gang har vært forutsatt at man skal ha et flatere system for lønnsbeskatningen. Nå er det et problem som har oppstått i forhold til næringslivet, knyttet til økningen av marginalskatten, med det forliket om delingsmodellsystemet som ble gjort i 1995 på Stortinget. Det er et forlik som har gjort at bedrifter med tradisjonell kapital kommer bedre ut av delingsmodellen enn bedrifter med moderne menneskekapital – bedrifter innenfor de sektorer som statsråden ofte har forsøkt å gjøre seg til talsmann for. Det er nettopp disse sektorene som også økningen i marginalskatten kommer til å ramme, fordi de ikke gjennom delingsmodellen inngår i taket. Ser ikke statsråden at dette er et direkte angrep på næringsrettet forskning, på bedrifter innenfor informasjonsteknologi, på hele det systemet vi ønsker å bygge Fremtids-Norge på – ikke bare de tradisjonelle kapitaltunge bedriftene?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-11-03:
Mitt spørsmål går til helseministeren. Det skandalepregede byggeprosjektet på Gaustad med Statsbygg som byggherre – jeg tenker da på det nye Rikshospitalet – har ført til store driftsmessige problemer ved det gamle Rikshospitalet. Fristen for ferdigstillelse av det nye Rikshospitalet er nå oversittet med minst et og et halvt år, og det kan fort bli to år. Pr. dags dato kjenner ikke jeg til noen ny dato for ferdigstillelse og innflytting. Jeg er gjort kjent med at avansert medisinsk utstyr som er installert på Gaustad, nå demonteres for å holde faglig forsvarlig drift i gang på det gamle Rikshospitalet. Jeg er videre kjent med at det gamle Rikshospitalet eksempelvis leier inn MR-maskiner og annet medisinsk-teknisk utstyr for å dekke behovet, til en meget høy kostnad. Kan helseministeren bekrefte dette, og i tilfelle opplyse hvilke ekstra kostnader det gamle Rikshospitalet er påført på grunn av ytterligere utsettelse av byggeprosjektet?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-11-03:
Jeg takker helseministeren for svaret. Jeg har tidligere tatt til orde for at det burde skaffes til veie uavhengig ekspertise av nasjonal eller internasjonal karakter for å gå gjennom de tekniske anleggene ved det nye Rikshospitalet før innflytting – dette for å ivareta maksimal sikkerhet for pasienten når innflytting i fremtiden skal skje. Tilliten til Statsbygg er hos meg ganske tynnslitt. Deler helseministeren den bekymring jeg har gitt uttrykk for på vegne av fremtidige pasienter og ansatte ved Rikshospitalet? Jeg tar det som en selvfølge at Rikshospitalets ordinære driftsbudsjett ikke på noen måte må hefte for de ekstra utgifter hospitalet er påført i 1999 og vil bli påført i år 2000.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-11-03:
Jeg skal få stille den ærede helseminister følgende spørsmål: «Ledende krefteksperter uttaler til Aftenposten 28. oktober 1999 at ikke alle alvorlig kreftsyke i Norge får optimal behandling på grunn av at sykehusene ikke har ressurser nok til å benytte de beste og mest effektive preparatene i sin kreftbehandling. Hva vil statsråden gjøre med dette alvorlige problemet?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-11-03:
Jeg takker helseministeren for svaret og registrerer med glede at det jobbes med saken i departementet. Jeg håper det ikke vil ta så lang tid at enkelte pasienter rett og slett kommer for sent til det nye opplegget. Det har i dette hus vært tverrpolitisk enighet om kreftplanen til 2,1 milliarder kr som ble vedtatt i Stortinget. Når vi da kan lese i Aftenposten hva en overlege ved et regionsykehus uttaler, kan man jo bli skremt. Det står: «Resultatet kan bli at noen pasienter dør for tidlig, mens andre tilbys en mer gammeldags behandling, som er mindre effektiv og medfører flere bivirkninger og mer ubehag.» Dette gjaldt pris- og kostnadsproblematikken. Så sent som våren 1998 foreslo Høyre, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti at sykehusene ble gitt rett til å forskrive eksempelvis kreftmedisin på blå resept. Mitt spørsmål er: Har helseministeren vurdert dette forslaget fra de tre nevnte partiene?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-11-03:
Jeg takker igjen helseministeren for svaret. Vi skal være klar over at den medikamentelle behandlingen vi her snakker om når det gjelder kreft, ikke er eksperimentell behandling, men en vel dokumentert og anerkjent behandling, ikke bare i eget land, men i hele verden. Det er derfor viktig at også norske pasienter kan få del i dette behandlingsopplegget. Jeg er glad for at det nå legges vekt på å få dette synkronisert med DRG-opplegget, og syns det var en veldig interessant tanke fra helseministerens side. Jeg håper at dette vil lykkes, og at man også tar høyde for at det skjer en så rask utvikling på dette området at nye medisiner og medikamenter kan komme i løpet av måneder, og da må norske pasienter også i den sammenheng være prioritert i forhold til utenlandske pasienter.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Det er riktig som representanten Alvheim påpeker, at utsettelsene av ferdigstillelsen av byggeprosjektet på Gaustad i stigende grad skaper problemer for driften ved det gamle Rikshospitalet. Det har sammenheng med at det gamle Rikshospitalet er drevet på den måten at det pr. i dag skulle vært overtatt av det nye. Det har implikasjoner for utstyrs levetid osv. Stortinget er i St.prp. nr. 1 orientert om den utsettelse som fant sted i begynnelsen av august, og som innebar at hovedflytting ikke kunne skje i november i år, men nå vil skje i år 2000. Regjeringen vil denne uken legge fram en tilleggsproposisjon til statsbudsjettet for 2000 slik vi varslet i St.prp. nr. 1, der vi redegjør for alle sider av de bygningsmessige forsinkelser og driftsmessige konsekvenser som dette har, og der vi kommer med forslag til tilleggsbevilgninger på driftsbudsjettet for Rikshospitalet for 2000 for å sikre en forsvarlig drift inntil flytting kan finne sted. Det er vårt mål at denne flyttingen skal skje før sommerferien 2000.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Når Rikshospitalet ennå ikke har flyttet fra Pilestredet til Gaustad, er det fordi det er et overordnet hensyn at pasientenes sikkerhet skal ivaretas. Sykehuset skal være klart til å tas i bruk på en slik måte at denne grunnleggende forutsetningen er ivaretatt. I arbeidet med å kvalitetssikre og gjennomgå det utstyr av meget avansert karakter som er installert i det nye sykehuset, brukes selvfølgelig uavhengig ekspertise.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Jeg vil mene at Stortinget har vært fullt ut orientert om det det har vært mulig å orientere Stortinget om når det gjelder bakgrunnen for og konsekvensene av den utsettelsen som beklageligvis kom tidlig i høst. Det fremgår av St. prp. nr. 1 for 1999-2000. Vi varslet der at vi ville ha en fullstendig gjennomgang av de økonomiske konsekvensene på byggesiden i regi av arbeidsministeren og på driftssiden i min regi, og at vi ville komme med en gjennomgang av det i et tillegg til statsbudsjettet. Det tillegget vil vi fremme på fredag, og da vil den fulle oversikt over de økonomiske implikasjoner som representanten Kristoffersen nå spør om, bli forelagt Stortinget sammen med en gjennomgang av de elementer som har ført til utsettelsen, og driftskonsekvenser.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Hvis det hadde vært riktig at statsråden hadde innført en praksis med detaljstyring av forskningen og hadde grepet inn og sågar stoppet et forskningsprosjekt som var i gang, så kunne det vært en berettigelse i denne kritikken. Men det har statsråden ikke gjort. Dette prosjektet dreier seg om å flytte samfunnsmessige grenser, det dreier seg om å prøve ut tidlig ultralyd som en screening i 12. uke. Hittil har det vært bred faglig konsensus, også forankret her i Stortinget, om at det skal skje i 17.–18. uke. Man skal lete systematisk etter utviklingsavvik hos fosteret. Jeg ser det som et samfunnsmessig spørsmål – et spørsmål som åpenbart ikke dreier seg om å utvikle ny teknologi, men som dreier seg om å flytte samfunnsmessige grenser. Det er min oppfatning at i den frie debatt må også statsråder ha anledning til å delta. Og i den frie debatt har jeg anmodet om at dette prosjektet utsettes til Stortinget får anledning til å drøfte bioteknologimeldingen, som skal skje om få måneder, slik at Stortinget faktisk får lov til å gjøre det før man stilles ovenfor en situasjon som kan bli veldig vanskelig å reversere.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Det som virkelig ville vært prinsipielt uheldig, var hvis jeg som helseminister ikke skulle ha anledning til å ytre meg i en sak som det forskes i, og som Stortinget vitterlig skal bli forelagt en sak om om få måneder. Jeg vil si det slik at det overrasker meg at denne kritikken kommer. Det overrasker meg at den kommer fra Stortinget, og det overrasker meg at den kommer fra Arbeiderpartiet. Jeg har registrert at langt inn i representanten Øyangens eget parti er det representanter som har gått ut og støttet det synspunktet jeg har gitt uttrykk for. Jeg har altså ikke grepet inn i den formelle prosess. Tvert imot har jeg sagt at dette prosjektet er godkjent alle de stedene det skal godkjennes. Jeg kan ikke stoppe det, har ikke forsøkt å stoppe det, men jeg har i debatten rettet en anmodning om at man venter til politikerne får sagt sitt.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Dette er en omfattende sak med mange sider. La meg bare kort si at når det gjelder de gamle synder fra 1950-tallet og utover, har jeg forlangt en full redegjørelse fra kontrollinstansen, Statens strålevern, om det sakskomplekset, fordi jeg ikke har oppfattet det slik at IFE i sin offentlige redegjørelse om dette har svart tilfredsstillende på de spørsmål som har vært reist. For det andre er det slik at det i Nitelva, en halvmeter under elvebunnen, ligger avsetninger av sedimenter fra tidligere, gamle utslipp, som Strålevernet nå har forlangt en plan for å rydde opp i. Nå har vi også et lager å plassere slikt avfall i. Den planen skal foreligge utpå vinteren, og det skal settes inn betydelige ressurser i det oppryddingsarbeidet. Så til det tredje punktet, som er representanten Reikvams egentlige spørsmål, nemlig utslippstillatelsen som gjelder i dag, og som gjelder fram til årsskiftet. Det er en utslippstillatelse som er ledsaget av et kontrollprogram. Ifølge de opplysninger jeg har fått, ligger utslippene i dag godt under de grenser som er trukket opp i tillatelsen. Men tillatelsen skal fornyes pr. 1. januar, og ut fra de utsagn som er gitt fra IFEs side om at man har som et klart mål å komme ned på nullutslipp, mener jeg at det ville være naturlig at den instans som skal behandle dette, Strålevernet, vurderer å stramme inn utslippstillatelsen.