Bent Høie (Høyre), 2006-06-09:
Bakgrunnen for dette initiativet var en konkret sak i Sola kommune. Bonden Ole Reke, som sitter i rullestol, ønsket å bygge et nytt, tilrettelagt hus, slik at han og konen kunne leve et fullverdig og selvstendig liv – samtidig som neste generasjon kunne få flytte inn i hovedhuset på gården – uten at de trengte å hive ut sine gamle foreldre fra kårhuset. Dette sa kommunestyret ja til, men Fylkesmannen sa nei. Det gjorde også settefylkesmannen, etter anke. Det ble vist til plan- og bygningsloven fra 1985, der det står at de særlige grunner som skal tale for dispensasjon, naturligvis må ligge innenfor rammen av loven. Det ble brukt som et argument for at man ikke kunne ta de sosialmedisinske og menneskelige hensyn som kommunestyret hadde tatt i den saken. Dette viser at der hvor lovverket møter virkeligheten, blir reglene for stivbeinte og stenger for de gode løsningene for folk. Her var en i en situasjon som var veldig spesiell, og der det å bygge dette huset ikke ville hatt noen betydning for landbruksjord – det var et gammelt grustak dette huset skulle bygges på. Og det er helt åpenbart at det ville bety enormt mye for livssituasjonen til det paret dette gjelder. Det er kun de som bor i kommunen – de som sitter i kommunestyret, de som hver dag møter disse i butikken, de som hver dag går forbi det jordstykket som det skulle bygges på – som vet, og ser, at dette er en spesiell sak, og som er best egnet til å ta denne avgjørelsen. Jo lenger vekk en befinner seg fra et slikt problem, jo færre forutsetninger har en for å ta beslutningen. Da en gikk inn i denne saken og spurte hva som konkret var årsaken til at Fylkesmannen kunne ta denne beslutningen, så en at det var en setning i forarbeidet til plan- og bygningsloven som en hengte denne beslutningen på. Det ble da tatt initiativ til å få rettet dette opp. Jeg er derfor veldig glad for den behandlingen saken har fått i komiteen, og for at en enstemmig komite har sluttet seg til den setningen i innstillingen som jeg opplever som helt vesentlig, nemlig: «I forbindelse med arbeidet med endringer i plan- og bygningsloven vil komiteen be departementet vurdere nærmere hvordan sosialmedisinske og menneskelige hensyn i enkelte saker kan hensyntas ved behandling av søknader om dispensasjon.» Ordet «hvordan» er veldig viktig. Det står ikke om sosialmedisinske hensyn kan ivaretas, men hvordan, og en enstemmig komite gir klart uttrykk for at regelverket ikke skal være for stivbeint når det gjelder å finne de gode løsningene. Som konen til den berørte bonden sa til Rogalands Avis om brev de har fått fra Fylkesmannen: «De kommer med paragrafer som vi vanlige mennesker nesten ikke forstår.» Jeg tror at alle som på en måte kjenner til saker fra sitt lokalmiljø som har fått denne type behandling, har den samme oppfatningen: at paragrafen ikke stemmer med virkeligheten. Generalsekretæren i Norges Handikapforbund, Lars Ødegård uttalte i den samme saken: «Dette høres ut som et soleklart eksempel på at sunn fornuft ikke er brukt. De som er satt til å forvalte det offentlige må evne å se det menneskelige i saker.» Hensikten med dette forslaget er å la kommunestyrene nettopp få muligheten til å kunne ta menneskelige og sosialmedisinske hensyn i enkelte saker. Det er jo de samme kommunestyrene som har vedtatt planene, som står bak planene, og som er opptatt av å bevare planene. Det skulle bare mangle om ikke de samme kommunestyrene i helt spesielle tilfeller også skulle ha mulighet til å gjøre unntak fra disse planene – når de ser at dette er det beste både for det enkelte mennesket som er rammet, og for lokalsamfunnet.