Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2004-03-23:
Vi vedtar i dag et forslag til endringer i loven om forbud mot kjønnslemlestelse for å sikre et bedre vern for jenter som kan bli rammet av kjønnslemlestelse, ved at det blir foreslått nye forskrifter i loven om plikten til å avverge brudd på loven. Vi har i Norge hatt en egen lov om forbud mot kjønnslemlestelse siden 1995. Grunnlaget har vært at kjønnslemlestelse av kvinner er et diskriminerende og helsefarlig inngrep mot kvinner og et alvorlig brudd på menneskerettighetene. Dette må vi tydeliggjøre, slik at ingen som bor i Norge, kan være i den minste tvil om at kjønnslemlestelse er totalt uakseptabelt og direkte straffbart for de ansvarlige. Likevel er det i ulike sammenhenger kommet fram opplysninger om at unge jenter blir utsatt for dette. Lovforandringen må ses på som en intensivering av innsatsen mot kjønnslemlesting, og Arbeiderpartiet støtter Regjeringens forslag. Hovedgrepet er å forsøke å hindre at kjønnslemlestelse skjer, og at dette er viktigere enn å bevare taushetsplikten om sensitive opplysninger, dvs. en interesseavveining av disse to forhold. Likevel er det grunn til å understreke, slik det går fram av komiteens innstilling, at lovendringen bare er ett av mange virkemidler i arbeidet mot kjønnslemlestelse, slik også saksordføreren grundig redegjorde for. En må selvsagt vektlegge informasjons- og holdningsarbeid i forhold til de aktuelle miljøer. Derfor må vi absolutt støtte opp om arbeidet som både frivillige organisasjoner og helsearbeidere, bl.a. helsesøstrene, gjør. Kontakten mellom aktuelle grupper og disse må videreutvikles. Forslaget innebærer at yrkesutøvere og ansatte i barnehager, barnevernet, helse- og sosialtjenesten, skoler, fritidsordninger og trossamfunn som unnlater, ved anmeldelse eller på annen måte, å søke avverget en kjønnslemlestelse, kan straffes med bøter eller fengsel i inntil ett år. Dette gjelder bl.a. yrkesgrupper som i særlovgivningen i utgangspunktet er pålagt taushetsplikt. Lovendringen innebærer altså et unntak fra taushetsplikten, og plikt til å melde fra for å avverge kjønnslemlestelse. Men jeg vil understreke at spørsmålet om straff for de nevnte yrkesgrupper definitivt ikke er det sentrale. Det kan være grunn til å anta at dette sjelden eller aldri kommer til anvendelse, nettopp fordi disse yrkesgruppene vil gjøre alt som står i deres makt for å hindre at noe galt vil skje med de unge jentene. I høringsrunden var det bred enighet om behovet for å fange opp at unge jenter kan stå i fare for å bli utsatt for kjønnslemlestelse. Ulike innspill i prosessen har vist at det kan være ulikt syn på virkemidlene, men behandlingen i komiteen og de avveininger vi alle måtte gjøre, viste at en samlet komite gikk inn for de foreslåtte endringer. For helsepersonell er taushetsplikten hjemlet i helsepersonelloven, og for en rekke andre grupper er lovhjemlene å finne i forvaltningsloven. Likevel er ikke taushetsplikten absolutt. To sentrale forhold kan oppheve taushetsplikten. Det gjelder der det gis samtykke til å gi opplysninger videre, og der det er lov eller forskriftshjemmel, f.eks. slik det nå legges opp til, når formålet er å avverge kjønnslemlestelse. Kjønnslemlestelse er en tradisjon i noen kulturer, men er et diskriminerende overgrep, som er uakseptabelt både i Norge og i de aller fleste andre land. Det er også internasjonal enighet om at forbud mot kjønnslemlestelse er omfattet av FNs konvensjon om barnas rettigheter, artikkel 24. Også lovgivningen i de øvrige nordiske land har et entydig forbud mot kjønnslemlestelse, og straffereaksjoner ved lovbrudd. Taushetsplikten kan også kunne vike når lemlestelse har skjedd og det er behov for nødvendig medisinsk behandling for påførte skader. Også kunnskap om at ei jente er lemlestet, kan indikere at ei yngre søster av jenta kan bli kjønnslemlestet, noe som krever tiltak for å avverge nye kjønnslemlestelser.