trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2015-04-14:
Til representanten Ørmen Johnsen som refererte til Modum Bad og deres kompetanse: Jeg vil bare understreke at Modum Bad over lang tid har gjort en veldig god jobb, ja, en enestående god jobb. Det er sjølsagt en lokal ledelse der, det er sjølsagt at maten blir laget der, og det er en atmosfære som er forbilledlig. Det er en organisasjon som har en avtale med det offentlige, og hvor det offentlige har en streng oppfølging. En vet altså hva en betaler for. Poenget med dette frie behandlingsvalget nå er ikke Modum Bad. Poenget med det frie behandlingsvalget er å legge til rette for at vi skal få flere aksjeselskapseide institusjoner. Det er det som er hele poenget fra Høyres side. Det er greit at det er det Høyre ideologisk står for, det er ikke noe nytt ved det. Til representanten Kjenseth, som sier at Venstre ikke aktivt har hatt noen valgkamp for fritt behandlingsvalg: Nei, de har ikke det. De har hatt et stortingsvalgprogram for det motsatte, og det er en del som leser program og er i det vesentlige opptatt av hva partiene står for i helsepolitikken. Dette har ikke vært noen idé fra Høyre, det har vært en viktig programpost fra Høyre, og det er Venstre og Kristelig Folkeparti som i dag gir flertall. Hadde ikke de to partiene gitt Høyre og Fremskrittspartiet flertall, hadde det ikke blitt noe av dette ideologiske eksperimentet med denne betydelige systemfeilen som jeg har beskrevet. Senterpartiet går ikke inn for å skrote Samhandlingsreformen. Vi er varmt tilhengere av Samhandlingsreformen, men vi ønsker å endre betalingsordningene innenfor Samhandlingsreformen. Noe av vår strid for å sikre lokalsykehusene er nettopp at det vanlige er det vanlige, og lokalsykehusene lever i en veldig tett symbiose med primærhelsetjenesten, og det er noen av de viktigste samhandlingsarenaene vi har. Vestre Viken har med Ringerike sykehus et forbilledlig drevet sykehus i forhold til Samhandlingsreformen. Så til slutt: Statsråd Høie er stolt av sin ideologiske reform, fritt behandlingsvalg. Samtidig blir statsråden nærmest overrasket og greier ikke å svare på min replikk om spesialistbehandlinga ut fra offentlige sykehus, som vil gå ned relativt sett i forhold til private sykehus, og på hvilke konsekvenser det får for investeringer i kapasitet i offentlige sykehus. Det er veldig overraskende at ikke statsråden har et klart syn på dette. Hvis det er en slik fantastisk reform som skal redusere køer, så må da det innebære at det skal gjøres mer der, og det vil da ha betydning for kapasitetsutviklinga, og det vil måtte ha betydning for hvordan en dimensjonerer offentlige, statlige investeringsprosjekter på dette området framover. Jeg ber om statsrådens forklaring.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2015-04-14:
Jeg skal innrømme at under den forrige regjeringa var det også eksempler på at statsråder ikke svarte på spørsmål, men det har ikke blitt bedre i denne stortingsperioden. Nok en gang opplever jeg nå at etter at jeg har stilt det samme spørsmålet to ganger, svarer ikke statsråden på spørsmålene. Det blir ikke noen reell debatt når ikke statsråder kan svare på spørsmålene. Det sies her at dette er en stor reform som har store positive konsekvenser ved at det private behandlingstilbud vil gjøre mer. Mitt spørsmål var da om ikke dette vil påvirke planlegging av dimensjonering av offentlige sykehus, og må tas inn i de planene, og statsråden er helt taus. Det tyder på at reformen er lite gjennomtenkt – en tør ikke å ta konsekvensene av sine egne ord.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2015-06-12:
Jeg takker utenriksministeren for en god redegjørelse og en god bekreftelse på at han ønsker å følge opp de rådene som komiteen har gitt, på basis av Riksrevisjonens undersøkelse. Arktisk råd startet som et miljøsamarbeid. Miljøvern har hele tiden vært et hovedredskap, og kanskje framfor alt for Norge, som utenriksministeren var inne på, hvor ikke minst et program som Arctic Monitoring and Assessment Programme har vært et hovedredskap for å posisjonere Norge i Arktisk råd-samarbeidet. Utenriksministeren nevnte bl.a. arbeidet med miljøgifter som ett resultat av dette. Samtidig er det en utfordring for Arktisk råd at rådet produserer kunnskap, men i mindre grad anvender kunnskap. Kan utenriksministeren trekke opp noen linjer for hvordan Norge tenker seg videre bruk av både Arctic Monitoring and Assessment Programme spesielt og miljødata generelt som et redskap i sitt Arktisk råd-samarbeid?
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
Først vil jeg også si til saksordføreren at det har vært en nyttig prosess, og departementet har studert nøye de merknadene som er kommet, og Riksrevisjonens rapport, som jeg redegjorde for. Når det gjelder arbeidet for miljøet i nord og i Arktis, har dette vært et prioritert område for Norge siden Arktisk råd ble initiert. Alt godt miljøarbeid og klimaarbeid, arbeid for å begrense spredning av miljøgifter, «gresshoppeeffekt» o.l., må ha basis i kunnskap, ha basis i god oversikt over hva som faktisk skjer. Så det å ha god observasjon, godt dokumenterte kunnskaper og fakta som basis for arbeidet knyttet til klimaendringene – som skjer med dobbelt så stor hastighet i Arktis som ellers – miljøgifter o.l., at dette er faktabasert og forskningsbasert, er vesentlig fremover for å kunne ha gjennomslag i disse prosessene.
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
Først vil jeg gi honnør til saksordføreren for å forsøke å sy sammen dette dokumentet. Som jeg også sa: Det er ingen uenighet i denne salen, slik jeg oppfatter det, når det gjelder visjonen om en atomvåpenfri verden. Og så er det forskjellige veier frem til det. Et viktig bidrag for over tid å kunne realisere et sånt ønske, har vært det humanitære initiativet som ble tatt i Oslo. Det som jeg har slått fast, og som jeg gjerne kan gjenta, er at denne regjeringen står 100 pst. bak det humanitære initiativet og den slutterklæringen som kom i Oslo i 2013. Så er det faktisk en grunn til – og det vet en så erfaren representant som representanten Hansen – at det ikke lå noe forbud i den slutterklæringen fra Oslo, for det er komplisert i forhold til vårt NATO-medlemskap. Derfor står jeg på det som de rød-grønne fremmet våren 2013. Det var klokt, og det er denne regjeringens politikk også.
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
Det korte svaret på det er ja, og det gjorde vi under NPT også. Norge tok viktige initiativ under NPT-konferansen i New York. Vi fulgte opp det humanitære initiativet fra Oslo. Vi jobbet sammen med bl.a. Storbritannia og Sverige om andre viktige initiativer. Så dette med atomvåpen og spredning av atomvåpen til flere land, som jeg nevnte i mitt innlegg også, og muligheten for at dette kan spres til ekstremister og andre grupperinger, er en av de store truslene som verden står overfor. Der er vi på lag, og Norge skal være tydelig. Dette er noe som uroer meg, og som bør uroe alle. Der det er en forskjell, er i dette nye som kom inn med The Austrian Pledge, for Østerrike, som er et ikke-NATO-land, har sammen med noen andre ikke-NATO-land, som Sverige, kommet på at man skal kjøre dette med forbud som hovedsak. Vi velger å prioritere andre arenaer.
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
Det var en viktig NPT-konferanse i New York, men den fikk ikke det utfallet som vi jobbet for, og som vi håpet på. Det er flere elementer i dette ikkespredningssamarbeidet. Det ene er å initiere og styrke arbeidet for at atomvåpen og kjernevåpen ikke spres. Der kom vi ikke videre. Så er det arbeidet med nedrustning. Det er i dag altfor mange atomvåpen, og atommaktene må bidra til å redusere mengden atomvåpen. Der har president Obama tatt et initiativ, for han ønsker å redusere USAs arsenal med én tredjedel. Det har ikke Russland svart på på en positiv måte. Dette er også et viktig element. Det tredje er fredelig bruk av kjernekraft som energikilde.
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
Representanten hørte mitt innlegg i sted og har sett på også det arbeidet som regjeringen har gjort under den viktige NPT-konferansen. Det er viktig for meg å gjøre det helt klart igjen at visjonen om en atomvåpenfri verden er noe som vi deler. For å kunne komme nærmere en slik visjon, mener jeg at det humanitære initiativet som ble tatt av den forrige regjeringen, og som er en del av Oslo-erklæringen fra våren 2013, har spilt en viktig rolle. Det humanitære initiativet ble fulgt opp i New York, var en viktig del av diskusjonen og forhandlingene i New York og tilførte en ny dynamikk i disse forhandlingene. Det som jeg har understreket, og som flere representanter fra regjeringspartiene har understreket, er at et forbud nå ikke vil være i tråd med vår NATO-forpliktelse. Det er vår beste lesning av den saken.
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
Først, takk for anerkjennelse, og for at man nå ikke snakker ned den innsatsen Norge gjør også i oppfølgingen av det humanitære initiativet. Det var bred enighet om det humanitære initiativet, så har det kommet opp et tilleggsmoment som ikke var en del av dette, og som var så krevende at man ikke ønsket å gjøre det til en del av den humanitære erklæringen i Oslo i 2013 – spørsmålet om et forbud. Jeg har besvart hva som er regjeringens politikk innenfor dette området. Vi mener at det ikke er grunnlag for å jobbe for et forbud mot atomvåpen i dag på grunn av vår NATO-forpliktelse. Så lenge det er atomvåpen, vil NATO ha det. Det har jeg understreket, og jeg har også understreket at vi jobber videre med det humanitære initiativet som den forrige regjeringen tok. Der er vi helt på linje. At vi nå ikke jobber for den tilleggsdimensjonen om forbud, er gjort klart i mitt innlegg.
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
Med all mulig respekt kan jeg gjenta mitt svar til Bård Vegar Solhjell, som er svar på dette spørsmålet: Det kommer til votering et anmodningsvedtak i Stortinget i ettermiddag eller i kveld – jeg vet ikke når man avslutter møtet – med et forslag til instruks til regjeringen om dette. Det har jeg forstått at ikke blir vedtatt. Når det gjelder regjeringens politikk, gjentar jeg: Den er basert på målet om en atomvåpenfri verden, den er basert på ikke-spredning, den er basert på nedrustning, og den er basert på det humanitære initiativet som de rød-grønne tok våren 2013. Vi følger opp dette initiativet fullt ut. Det eneste vi ikke kan ta opp, er et forbud mot atomvåpen, for det er ikke i tråd med vår NATO-forpliktelse. Det er fortsatt en del av NATOs strategiske konsept.
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
Jeg synes det er viktig at vi ved avslutningen av denne debatten lister opp de tingene jeg mener at det er bred enighet om. Regjeringen vil – som jeg også understreket i mitt innlegg – fortsette å være en pådriver for internasjonalt nedrustningsarbeid. Vi vil følge opp det viktige humanitære initiativet som ble tatt av den forrige regjeringen våren 2013. Under NPT-konferansen i New York i vår så vi virkelig resultatene av dette viktige humanitære initiativet. Diskusjonen under NPT var selvsagt knyttet til ikke-spredning, nedrustning – altså færre atomvåpen – og den kommersielle bruken av kjernekraft. Men den hadde fått en tilleggsdimensjon som er viktig, og som jeg forstår det også er bred enighet om, som det er et klart flertall for i komiteen, som ønsker at vi skal være en pådriver for å anskueliggjøre og for å få frem de helt, totalt uakseptable humanitære konsekvensene ved bruk av kjernevåpen. Og hva var tanken bak? Jo, det er faktisk at det ved bruk av kjernevåpen ikke er mulig å skille mellom dem som er stridende, og dem som er sivile, og slik sett er det ikke i tråd med den internasjonale humanitære retten. Det var bakgrunnen for det initiativet som ble tatt. Jeg tror de som har hørt meg argumentere om dette, både internasjonalt og hjemme, forstår at denne regjeringen også vil være en pådriver for at vi skal få realisert en visjon om en verden uten atomvåpen. Da synes jeg det er trist hvis det er etterlatt et inntrykk gjennom det jeg har sagt, av at vi har byttet posisjon, at vi ikke lenger vil lede an. Nei, vi har ikke byttet posisjon, vi står på det som var i den erklæringen som kom i Oslo våren 2013. Det har vi fulgt opp med full energi, for dette er viktig, i tillegg til andre initiativ som vi også har tatt, bl.a. for å kunne verifisere at atomnedrustning faktisk skjer. Vi tar også initiativer innenfor ikkespredningsområdet som er vesentlige. Jeg har selvsagt merket meg det komiteens medlemmer har sagt, jeg merker meg alle flertallsmerknader og ser på hvordan Norge kan følge opp dette på en måte slik at det ikke kommer i strid med andre internasjonale forpliktelser og NATO-medlemskap. Så tror jeg det jeg opplever er viktigst, ikke minst for flertallet, er å vite at vi skal fortsette å være en pådriver for det humanitære initiativet fremover.
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
Det hadde vært enkelt bare å svare ja, og det kan jeg gjøre på de to spørsmålene – og bekrefte. Jeg kan legge til at når det gjelder TISA, er det slik at Norge forsøker å oppnå markedstilgang hos andre land, og så får vi motkrav. Vi vil jo selv kunne ta stilling til, helt eksplisitt, om vi ønsker dette. Jeg redegjorde nå for områder som vi overhodet ikke har – eller har tenkt å ha – tilbud innenfor, og de beskrankningene som ligger der. Så må vi selvsagt også huske på de offensive interessene vi har. Når det gjelder finansmarkedet, er det også slik at Norge ønsker markedsadgang som vi i dag ikke har, men alle som ønsker å operere i Norge, må jo forholde seg til det norske regelverket.
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
Takk for to gode spørsmål. Når det gjelder det siste spørsmålet, sa jeg i innlegget mitt at det som ble besluttet av regjeringen Stoltenberg våren 2013 – og grunnlaget for disse forhandlingene – ble videreført av denne regjeringen, og det ligger fast. Så har jeg nå også offentliggjort det som er grunnlaget for Norges forhandlingsposisjon fremover. Så reiser representanten Hareide et større spørsmål, om Verdens handelsorganisasjon, dette med bilaterale avtaler, dette med megaregionale avtaler. Da det ikke var fremgang i Doha-runden i WTO, ble jo disse landene enige om at man ønsket å gå sammen – nå er det 51 land – for å forsere forhandlinger rundt tjenester. Men det beste er om vi greier å bli enige om dette i WTO-sammenheng.
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
Representanten Navarsete kjenner vel en del av svarene knyttet til det siste spørsmålet fra da regjeringen Stoltenberg valgte å inngå i en del av TISA-forhandlingene, fordi man så at Norge hadde offensive interesser her. Det er slik at Norge gjennom GATS-avtalen på begynnelsen av 1990-tallet åpnet sitt tjenestemarked på en ganske omfattende måte. Vi har slik sett et ønske om tilgang til tjenestemarkedet i en del andre land, hvor vi ikke har full tilgang, gjennom viktige norske sektorer som f.eks. maritim industri, dette med forsikring innenfor maritim sektor og olje- og gasserviceindustrien, som ikke har full markedsadgang, og det er situasjonen også for telekommunikasjonsindustrien. Disse selskapene ønsker bedre markedstilgang enn i dag.
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
Først er jeg glad for at representanten Solhjell også vedkjenner seg det viktige arbeidet som den rød-grønne regjeringen gjorde innenfor dette med at Norge ble en del av TISA-forhandlingene, fordi man så at Norge har veldig offensive interesser. Så har Norge, som ett av få land, nå offentliggjort forutsetningene og mandatet for det arbeidet vi nå gjør i forhandlingene, og det er noe som jeg er glad for at vi har gjort. Det er viktig når forhandlingene nå begynner å stramme seg til, at Stortinget fortløpende blir orientert. Jeg har jo også skrevet i mine svar at hvis det er ønske om mer informasjon, så stiller jeg gjerne opp. Jeg tror kanskje ikke det er hensiktsmessig å starte med en redegjørelse – nå har vi jo en diskusjon om det, og vi har ikke kommet til et slikt tidspunkt – men jeg foreslår at vi følger det som er tradisjonen for den typen internasjonale forhandlinger, at Stortinget blir holdt orientert på egnet måte.
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
Som jeg har nevnt tidligere, har Norge mange offensive interesser når det gjelder servicemarkedet. Vi har åpnet vårt marked ganske kraftig. Vi ønsker tilsvarende markedsadgang. Hvis det skulle komme krav som vi ønsker å innfri fra noen som ønsker økt markedsadgang i Norge, og hvor vår lovgivning setter visse begrensninger, vil det kunne komme krav om at dette skal fryses, og vi kan tilby at det skal fryses på dagens nivå. Så vil vi ikke kunne gjøre regelverket strengere. Vi kan stramme det til i liberaliserende eller mer rettferdig retning. Men dette er jo områder som vi eventuelt ønsker å gå inn på selv, områder hvor vi ønsker det, og ser oss tjent med det. Det var også forutsetningen da den forrige regjeringen åpnet for det.
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
Som jeg sa: Da Stoltenberg-regjeringen valgte å åpne for norsk deltagelse i forhandlingene om en TISA-avtale, så man at Norge har store offensive interesser. Vi ønsker at norsk næringsliv skal få økt adgang, ikke minst til disse markedene. Vi har et sterkt norsk næringsliv som ønsker dette. Vi har allerede liberalisert, åpnet vårt tjenestemarked ganske kraftig i Norge, både gjennom GATS-avtalen på begynnelsen av 1990-tallet og gjennom EØS-avtalen. Dette er en offensiv mulighet, en mulighet for oss til å sikre norsk næringsliv bedre markedsadgang. Vi gjør jo ingenting innenfor dette området og forplikter oss på noe område som vi ikke ser at Norge er tjent med under en samlet vurdering. Det tror jeg er litt viktig å ha med seg når man diskuterer dette.
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
President, jeg sto klar i startgropa! Dette har vært en interessant og viktig debatt om et tema hvor Norge har mange offensive interesser. Jeg har fått noen spørsmål underveis, men jeg har også reflektert over at det kunne vært fristende å spørre representantene Navarsete og Lundteigen om de kunne utdype de offensivene årsakene til at de mente det var riktig at Norge skulle være en del av disse TISA-forhandlingene da de satt i regjering, om de kunne listet opp: Hvorfor var dette riktig? Hva var de offensive interessene som veide tyngre enn eventuelt det som de vektlegger som mer problematiske områder i dag? Men la nå det ligge. Jeg står fast ved at Norge har et relativt åpent marked når det gjelder tjenester. Vi gikk gjennom GATS-runden tidlig på 1990-tallet inn for en åpning som jeg mener også har tjent Norge. Vi har fått konkurranse på vårt eget hjemmemarked, der våre selskaper og bedrifter har komparative fortrinn. Med basis i de fordelene som en slik eksponering av eget marked gir når det gjelder å utvikle konkurransekraft, er disse selskapene og disse bedriftene i stand til å konkurrere ute. Nå må vi bidra til at de også får disse mulighetene. Når det gjelder åpenhet rundt TISA-forhandlingene, har vi lagt ut mandatet – det ligger nå på regjeringen.no. Det er det som våre forhandlere har å forholde seg til. Det er et overordnet mandat, som gir klare instruksjoner. Så er det mye blanding av begrepene her. Når representanten Lundteigen snakker om «frys» og «skralle», må jeg understreke at det er knyttet til likebehandlingsspørsmål, ikke liberaliseringsspørsmål. Det vil si at vi vil kunne komme i en situasjon hvor vi ikke har fullt ut likebehandlet, og så vil det kunne komme et krav om likebehandling. Vi kan godta at vi fryser regelverket på det området som vi har i dag – det går på likebehandlingssiden. Men dette har vi i stor grad allerede bundet oss til i GATS, og frys og skralle vil få en svært begrenset anvendelse for Norge fordi dette er et område hvor vi har relativt stor åpenhet.
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
Igjen takk til representanten Wickholm for å ta opp en så viktig interpellasjon. Vi står nå foran to vesentlige internasjonale møter knyttet til disse spørsmålene. Det er selvsagt møtet i FNs hovedforsamling i september, som skal ta stilling til de nye bærekraftmålene, og finansieringsmøtet Monterrey 2, i Addis i midten av juli. Til dette med seksualundervisning og bærekraftmålene: For det første betyr ikke mangel på enighet i FN at det er massiv motstand mot seksualundervisning i alle utviklingsland. Tvert imot vil jeg si at det er nok heller slik at det er en liten gruppe godt organiserte land, med sterke synspunkter i sakens anledning, som bruker prinsippet at det må foreligge konsensus før vedtak kan fattes i FN. Det er beklagelig i et så viktig tema, men når man ikke får vedtatt noe uten at det er konsensus, kan en liten gruppe land gå sammen og stoppe fremdrift. Det er også – som representanten var inne på – meningen at land selv skal kunne utforme nasjonale indikatorer for delmålene under bærekraftsmålene. Alle land er denne gangen forpliktet. I tillegg til de globale indikatorene må man utforme nasjonale. Med andre ord står våre samarbeidsland fritt til å ha indikatorer knyttet til innføring av seksualundervisning i skoleverket for å måle i hvilken grad de realiserer retten til reproduktiv helse. Dette er noe vi bør oppmuntre til. Det er også viktig å understreke at vi møter en annen situasjon i dialogen vi har med lokale myndigheter enn med nasjonale i noen sammenhenger. Der har vi, som nevnt, gode erfaringer med å nå frem med kunnskapsbasert informasjon om viktigheten av at seksualundervisning inngår i undervisningen i grunnskolen, altså lokalt. For eksempel støtter vi i Malawi, som er et fokusland, økt seksualundervisning gjennom FNs fellesprogram for jenters utdanning. Programmet går over en treårsperiode og har en finansiell ramme på 112 millioner norske kroner. Det gjennomføres av UNICEF, Befolkningsprogrammet og Verdens matvareprogram, i samarbeid med malawiske myndigheter. I Niger har Norge støttet seksualundervisning gjennom et annet FN-program, som har som hovedmål å fremme holdninger og praksis blant unge i videregående skole, og gjennom andre skoletilbud som kan bidra til økt bruk av prevensjonsmidler. Som sagt har samarbeidet mellom UNESCO, UNICEF og FNs befolkningsfond resultert i at 63 land har reformert pensumet innen seksualundervisning, i henhold til internasjonale standarder. Vi skal fortsatt være en pådriver, slik at dette tallet blir høyere enn 63.
Børge Brende (Høyre), 2015-06-12:
Jeg kan forsikre interpellanten om at vi ikke har tenkt å gi oss når det gjelder dette spørsmålet. Vi vil fortsette det viktige arbeidet når det gjelder seksualundervisning i skolen, og få det inn i FNs ulike programmer. Norge har bl.a. bidratt til at FNs befolkningskommisjon i 2012 vedtok en resolusjon om unge menneskers rett til seksualundervisning. Denne resolusjonen har vært viktig for å få seksualundervisning inn i FNs befolkningsprograms strategiske plan. Dette gir FN-mandat til å fremme og støtte utviklingslandenes arbeid med å innføre seksualundervisning i skoleverket. Det hadde vært enda bedre om vi kunne ha fått løftet inn dette som et helt klart delmål i de bærekraftsmålene som skal erstatte de såkalte tusenårsmålene, men vi ser på ulike strategier for å få til det fremover. Når det gjelder muligheten til å trappe opp, så ligger det en stor mulighet gjennom den økte utdanningssatsingen vi nå legger opp til. Vi skal doble det vi gjør innenfor utdanning frem til 2017, og der er det også et viktig element fra norsk side. Dette har etter min mening vært en både god, opplysende og viktig debatt, og det har også vært en påminnelse til regjeringen og til Utenriksdepartementet – selv om jeg mener at vi i denne saken ikke trenger det – om å stå på videre. Jeg oppfatter det som et heiarop fra Stortinget, og som viktige innspill. Det skal også være stortingsdelegasjoner i FN til høsten, under behandlingen av disse bærekraftsmålene. Vi må jobbe strategisk overfor de landene som er en bremsekloss, og så må vi styrke dem i G77 – altså de av utviklingslandene – som har et mer progressivt syn på dette, slik at de kan ta ledelse og nedkjempe de mindre progressive blant sine egne.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2015-06-12:
Dette kan lett bli en litt pussig debatt om ord, for det er vanskelig å se for seg at vi skal oppnå en verden uten kjernevåpen, hvis man ikke får til et juridisk rammeverk som innebærer at disse våpnene er forbudt. Det kan ikke være ordet «forbud» som skal gjøre det umulig for Norge å påta seg en pådriverrolle i dette arbeidet. Det innstillingen viser, er at en samlet komité er enig om at det å arbeide for en verden uten atomvåpen, også er forankret i NATOs strategi. Det er riktig at NATO har en avskrekkingsstrategi bygd på kjernevåpen, men man har også en visjon om at de våpnene skal bort, og at strategien da ikke lenger skal være forankret i dette. Det er et flertall i komiteen som ber Norge om å innta en pådriverrolle i det videre arbeidet med å skape en prosess som er balansert, og som omfatter nedrustning. Vil utenriksministeren følge opp det som er et klart flertalls syn her i Stortinget?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2015-06-12:
Jeg synes denne debatten viser at utenriksministeren sliter mer med sine egne enn jeg tror han gjør med å få forståelse hos våre allierte. Innleggene både fra Halleraker og – ikke minst – fra Tybring-Gjedde skaper inntrykk av at det flertallet ber om nå, er at vi fra i morgen så å si skal ha forbudt atomvåpen og forvente at våre allierte fjerner dem. Selv ikke forslaget fra SV, Venstre og Senterpartiet kan forstås slik, hvor man ber regjeringen arbeide for en internasjonal bindende avtale som forbyr atomvåpen. Jeg synes eksemplet som Halleraker viste til, at Norge vedtok tidlig at vi ikke ønsker atomvåpen på norsk jord, og allikevel er vi betraktet som en god alliert i NATO, viser at det går an å få forståelse for norske posisjoner. Halleraker sa i sitt innlegg at Norge ikke kan lede an i et arbeid for å oppfylle det som er nedfelt i NATOs strategi, nemlig å gjøre en visjon om en verden uten atomvåpen til virkelighet. Selvfølgelig kan Norge gjøre det. Men jeg er enig i at det legger visse rammer for hvordan vi kan gjøre det. Det som er flertallets syn, uttrykt her i en flertallsmerknad, som er referert til mange ganger, ligger godt innenfor de rammene. Man snakker om en «balansert» prosess, man må koble det på nedrustning, og man skal ha «det langsiktige mål å lage et juridisk rammeverk». Det er uforståelig at dette skulle undergrave vår posisjon i NATO. Om uttrykket «forbud» ikke var brukt eksplisitt i det humanitære initiativet som ble tatt i Oslo-konferansen, er det, som andre talere har vist, brukt av Norge i andre sammenhenger internasjonalt. Det er for meg komplett uforståelig at det skal skape så store bølger, for det er vanskelig å se for seg at man skal ha et juridisk rammeverk som skal gi oss en verden uten atomvåpen, uten at det innebærer et forbud mot atomvåpen. Jeg legger til grunn at utenriksministeren følger opp det som er flertallssynet i Stortinget i en sak som dette. Det er i tråd med det som er god tradisjon i utenrikspolitikken, og det er godt forankret, som jeg refererte til i mitt første innlegg, at Stortinget i denne typen saker uttrykker seg gjennom merknader og ikke gjennom vedtak.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2015-06-12:
Jeg føler at i denne saken kan vi ikke få nok forsikringer om hva det er og ikke er. Jeg vil vise til innlegget til representanten Navarsete, som viste til den utviklingen som har vært i EU siden EØS-avtalen ble inngått, og dermed i EØS-avtalen, og hvordan den på mange måter har blitt mer omfattende enn jeg tror noen kunne forestille seg den gangen. Jeg vil bare ha en forsikring om forståelsen av at mens EØS-avtalen jo handler om et felles regelverk i det indre marked, handler TISA om markedsadgang og likebehandling og ikke om en utvikling av et felles regelverk. Det er det ene. Det andre var det som representanten Knut Arild Hareide tok opp, om hvordan det kunne slå ut for en veldig viktig sektor, bank- og finanssektoren, hvor vi jo har noen erfaringer. Jeg vil bare få bekreftet at det ikke vil legge noen begrensninger på vår mulighet til å regulere finanssektoren.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2015-06-12:
Kanskje noe av det viktigste som er sagt her, er sagt av representanten Bård Vegar Solhjell, som ga det råd ikke å la WikiLeaks legge premissene for debatten. Det tror jeg er et klokt råd. Utenriksministeren har bekreftet i denne debatten at åpningstilbudet som ble lagt fram av regjeringen Stoltenberg, ikke er endret, og han har også, så langt jeg har oppfattet, sagt at han ikke har planer om å endre det. At Stoltenberg-regjeringen skulle begi seg inn på forhandlinger som skulle bane veien for en storstilt privatisering, må jeg si jeg er forundret over at en del er bekymret for, også utenfor denne salen. Kampen mot privatisering var jo en av de viktigste konfliktflatene for den regjeringen mot høyresiden, og at man da skulle skusle bort hele den seieren man vant ved å beholde regjeringsmakten, ved å gå til Genève og forhandle med 50 andre land, det er det skuffende at noen virkelig legger til grunn. Solhjell reiste spørsmålet: Hva er definisjonen av offentlig sektor? Den er sikkert forskjellig rundt omkring, men i det åpningstilbudet som er lagt fram, er det mange områder som er listet opp, ikke bare det vi kan tenke på med skole, helse osv., men det er mange områder hvor det er ganske åpent med hensyn til konkurranse, hvor vi har sagt at vi skal beholde politisk kontroll. Det innebærer, sånn som jeg forstår dette, at selv om regjeringen nå har flertall i denne sal for å åpne opp for privatisering av jernbanen og konkurranse, vil en framtidig regjering kunne ta det tilbake i offentlig drift. Det vil ikke være noe i dette som forhindrer det. Lundteigen legger til grunn at internasjonale forhandlinger à la dette handler om å fjerne mulighetene til regulering. Vel, hvis man drar til Storbritannia og hører debatten om EU-medlemskap, handler det ikke akkurat om å fjerne regulering, der handler det om at britene synes det blir altfor mye regulering. Men den premissen er feil. Det handler ikke om det, det handler om markedsadgang, det handler om likebehandling, og de som skal drive virksomhet i Norge, må forholde seg til norske regler. Det kan hende vi ikke kan begunstige norske selskaper, altså ha likebehandling – det er norske selskaper tjent med i utlandet. Men det er en dimensjon som har gått under radaren, og det er at TISA-avtalen egentlig legger et rammeverk, og så skal vi ha bilaterale forhandlinger. Vi kan stille krav til andre land, andre land kan stille krav til oss, og der vil vi også ha full kontroll. Det ligner på prinsippet i frihandelsavtaler, som bygger på WTO-avtalens prinsipper, og så går man litt lenger overfor enkelte land. Det er også en viktig dimensjon ved denne avtalen.
Øyvind Halleraker (Høyre), 2015-06-12:
Jeg er litt overrasket over at man bruker argumentasjoner rundt det humanitære initiativet som et argument for at det har blitt et linjeskifte i norsk politikk. Statsråden har uttrykkelig sagt at det er det ikke. Så må jeg få kommentere Rotevatn, som gjorde et poeng ut av at jeg nevnte at den norske konsensuslinjen og den brede enighet vi har hatt i denne sal i mange, mange år, nå var brakt i ubalanse. Ja, den er faktisk det. Og med all respekt for dem som bruker forbudene mot klasevåpen og kjemiske våpen som argument; dette har en helt annen sikkerhetspolitisk effekt, og jeg mener det ikke kan sammenlignes. Så er jeg litt overrasket over at Høyres hovedargument for å gå inn for et forbud, nemlig vår sikkerhetspolitiske akilleshæl, NATO, bagatelliseres også av partier som er NATO-tilhengere. Jeg er også overrasket over at man tar Stoltenberg til inntekt for dette. Jeg siterte Stoltenberg i mitt første innlegg, men jeg siterte ikke alt. Jeg kan gjerne ta resten også: «I strategikonseptet tok NATO inn USAs president Barack Obamas visjon om en kjernevåpenfri verden, ifølge Stoltenberg. Men samtidig legges det til grunn at NATO må ha kjernevåpen «så lenge det fins kjernevåpen i verden», og at NATO skal bygge sin avskrekkingsstrategi på dette, sier han.» Dette stortinget har valgt meg til leder for parlamentarikerne til NATOs generalforsamling. Om et forbud skulle bli vedtatt her, måtte jo jeg reise dette forslaget i de sammenhenger vi i NATO diskuterer dette spørsmålet. Det tror jeg vil være svært lite klokt med hensyn til alliansens støtte. La meg illustrere dette. Vi var på møte i plenarforsamlingen i Haag, hvor det ble reist spørsmål fra England om Norge kunne være NATO-medlem og samtidig ha et forbud mot atomvåpen i norske havner i fredstid, noe vi selvfølgelig forsvarte. Men dette gir et bilde på den usikkerhet som kan skapes når vi går på tvers av NATOs strategiske konsept. Eller hvordan tenker Senterpartiet og Venstre seg, som er NATO-tilhengere, at Norge skal opptre i NATO med et slikt vedtak? I Høyre er vi ikke mindre opptatt av reduksjon av atomvåpentrusselen enn andre partier i denne sal, men vi er opptatt av vår troverdighet og totale avhengighet av NATO ved en aggresjon i nord.
Øyvind Halleraker (Høyre), 2015-06-12:
Jeg synes vi skal være nøye på ikke å tillegge hverandre motiver vi ikke har, og på å sitere hverandre korrekt. Da jeg trakk fram hendelsen i NATOs parlamentarikerforsamling, var det jo nettopp et uttrykk for at det ble reist tvil, selv om vi i denne sal selvfølgelig er enige om at vi ikke skal ha atomvåpen på norsk jord i fredstid. Og selvfølgelig sa jeg ikke at vi ikke ville støtte arbeidet mot en verden fri for atomvåpen. Det er nettopp den veien vi må gå, nemlig ved å arbeide for dette langs de linjer som NATO trekker opp i sitt strategiske konsept. Men å gå inn for et forbud i dag, det kan vi ikke. Så sier representanten Aukrust at vi ikke kan debattere dette i NATO. Jo, selvsagt kan vi det, men vi kan ikke fremme forslag om et forbud i NATO på vegne av dette parlamentet. Det tror jeg er uklokt.
Øyvind Halleraker (Høyre), 2015-06-12:
I denne saken skal Stortinget vedta en midlertidig lov, og proposisjonen klargjør på en god måte hvorfor det er nødvendig. Det går fram av proposisjonen at denne midlertidige loven skal beskytte og ha kontroll med geografisk informasjon av hensyn til rikets sikkerhet. Det innebærer en videreføring av bestemmelser som framgår i lov av 18. august 1914 nr. 3 om forsvarshemmeligheter, og er dermed ikke en realitetsendring. Nevnte lov ble i realiteten opphevet av Stortinget, men er ikke trådt i kraft i påvente av ikraftsetting av straffeloven av 2005. Som kjent er ikraftsettingstidspunktet for ny straffelov av 2005 nå satt til 1. oktober 2015. Det har vært en bred høring om forslag om å innta ovennevnte bestemmelser i lov av 20. mars 1998 om forebyggende sikkerhetstjeneste, altså den såkalte sikkerhetsloven. Men den omfattende høringsrunden pekte på flere forhold som gjorde at departementet ville foreta en nærmere vurdering av dette lovforslaget og tilhørende forvaltningsregime før det ble fremmet forslag om å ta bestemmelsene inn i sikkerhetsloven. Blant annet vil departementet forsøke å finne en bedre balanse mellom det nasjonale behovet for hemmelighold og det sivile samfunnets behov for informasjon. Dette innebærer også at lovarbeidet må tilpasses den pågående revisjonen av sikkerhetsloven. Siden ikraftsettingstidspunktet for ny straffelov er 1. oktober 2015, og for å unngå en periode uten forbud og forskriftshjemler knyttet til opptak, mangfoldiggjøring og offentliggjøring av henholdsvis informasjon om militære anlegg og områder og dybdedata, må nevnte forbud videreføres med virkning fra senest 1. oktober 2015. Dette gjøres nå med en midlertidig lov, slik at dagens forbud kan videreføres inntil lovrevisjonen med sikkerhetsloven er ferdigstilt. Det er en samlet komité som støtter denne løsningen med midlertidig lov.
Øyvind Halleraker (Høyre), 2015-06-12:
Det er en viktig sak vi debatterer i dag, hvor personellet og deres kompetanse settes i høysetet for å bygge operativ evne. Dagens ordninger er unødvendig kompliserte og gir ikke tilstrekkelig fleksibilitet til å foreta de nødvendige tilpasninger, i tråd med nye behov. I tillegg er de delvis utdaterte, og det er på høy tid med en endring som er tilpasset dagens og framtidens forsvar. Dagens ordning bidrar også til å redusere den operative evnen gjennom høye sluttrater og manglende kontinuitet. De som blir værende, skifter stilling altfor ofte, som flere har vært inne på. Dette bidrar til å dreie ressurstilgangen fra operative formål til utdanning og opplæring av nytt personell. Den nye ordningen vi behandler i dag, innebærer at flere ordninger slås sammen. Det pågår også et arbeid med å slå sammen flere av Forsvarets personellover: vernepliktsloven, forsvarspersonelloven og heimevernloven. En skal oppdatere språkdrakten og gjøre alle disse enklere og mer leservennlige. I sum vil dette gjøre lovgrunnlaget mer oversiktlig og mer tilgjengelig, og det er bra. De sivile er ikke en del av den militære ordningen, men det er en viktig personellgruppe, med stort kompetansemangfold. I framtiden bør vi som hovedregel anvende offiserer i stillinger der militær kompetanse er påkrevd. For stillinger i bl.a. forvaltning, økonomi og administrasjon, hvor militær bakgrunn ikke er en forutsetning, bør det rekrutteres inn sivilt personell. I framtiden vil Forsvaret ha et større behov for personell med høyere utdannelse fra sivile høyskoler og universiteter, i tillegg til den utdanningen Forsvaret selv står for. Dette er også påpekt i stortingsmeldingen Kompetanse for en ny tid. Det gjelder f.eks. for kategorier som leger, prester, jurister, ingeniører mfl. Ved rekruttering av akademikere vil Forsvaret konkurrere med både næringslivet og øvrige deler av offentlig sektor om unge mennesker med attraktiv utdannelse og mange muligheter. For å sikre god rekruttering bør ordningen med vernepliktig akademisk befal styrkes og videreutvikles. For å beholde en slik kompetanse i Forsvaret bør ordningene for disse offiserkategoriene gjøres enda mer fleksible og konkurransedyktige. Blant annet må disse offiserkategoriene gis status og utdannings- og karrieremuligheter i Forsvaret som sikrer denne kompetansen for Forsvaret i framtiden. Men alt i alt – dette er en historisk viktig dag for den moderniseringsprosessen Forsvaret er inne i, i en kritisk tid.
Øyvind Halleraker (Høyre), 2015-06-12:
Det er behov for tydelige prioriteringer og økte ressurser til Forsvaret. Investeringene vi i dag bevilger midler til, gir en riktig innretning for å sikre den nødvendige moderniseringen og bidrar til å gi Forsvaret økt operativ evne. La meg først trekke fram midlene til F-35-området på Ørland hovedflystasjon. F-35-prosjektet er den viktigste enkeltstående investeringen vi har. Forsvaret gjennomfører nå viktige prosjekter, herunder skvadronbygg, nytt vedlikeholdsbygg og forlenging av rullebanen. Dette gir prosjektet de viktige oppgraderingene det trenger, og sikrer helhetlig drift og infrastruktur. Vi gjør også investeringer som er viktige for framtiden til Hæren. Investeringene sikrer en modernisering av de mekaniserte manøverbataljonene på Rena i Østerdalen og Setermoen i Indre Troms. Dette er i tråd med langtidsplanens målsetting om videreutvikling og styrking av dette feltet. Stridsvogn Leopard er sammen med kampvogn CV-90 spydspissen i det norske landforsvaret. Nå moderniseres disse og vil utgjøre en betydelig kampkraft. Det investeres nå også i mobilt kampluftvernprosjekt til artilleribataljonen i Brigade Nord. Det ble også understreket tydelig for komiteen da vi var på besøk under vinterøvelsen i vinter. Kampluftvernet vil gi direkte luftvernstøtte til brigadens manøveravdelinger. Samlet sett sikrer disse investeringene aktiviteten på bakken, gir økt stridsevne, utholdenhet og mobilitet og utgjør i sum en troverdig krigsforebyggende terskel. Norsk forsvarsindustri har i en årrekke vært en viktig bidragsyter både til modernisering og teknologi i disse prosjektene, og en fortsatt involvering av forsknings- og utviklingsmiljøene er derfor viktig i framtiden. Til slutt vil jeg framheve investeringsprosjektet i Sjøforsvaret. Oppgraderingen av fire av de seks ubåtene i Ula-klassen vil sikre tryggheten om bord på disse fartøyene og sikre at de blir holdt operative fram mot 2020. Samtidig legges det opp til en gradvis erstatning med nye ubåter. Ubåtprosjektet vil innebære et strategisk samarbeid mellom Forsvaret, forsknings- og utviklingsmiljøene og industrien. Det blir viktig framover å basere arbeidet på Forsvarets behov, med en industriell målsetting om å sikre en betydelig nasjonal verdiskaping innenfor rammen av framtidige anskaffelser.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2015-06-12:
Denne debatten har vært preget av enkelte representanters – hva skal jeg si – nesten belærende og selvhøytidelige forhold. Vi har hatt noen idealister og vi har hatt noen moralister, men de har hatt det til felles at de er helt skråsikre på at forbud mot atomvåpen er veien å gå, og at forbud mot atomvåpen vil skape en tryggere verden. Det går jo an å tenke: Er jeg helt skråsikker på det? Skal det kanskje være litt vanskelig å verifisere det at alle land fjerner alle våpen? Er det mulig å inspisere overalt? Får man virkelig tilgang til absolutt alt hva Iran har? Er det relevant? Til representanten Hareide: Vil han kjempe for at Israel skal gi opp sine atomvåpen? Skaper det et tryggere Midtøsten? Skaper det et tryggere Israel? Jeg er ikke skråsikker på det, men her i salen er folk skråsikre på det. Og ikke nok med det – alle hevder at Norge skal ha en pådriverrolle. Vi skal være internasjonalt ledende. Kan noen fortelle meg hva vi ikke skal være pådrivere for, hva vi ikke skal lede an i? Kanskje det ikke er oppgaven til Norge – med fem millioner innbyggere i en veldig stor verden – å være den som belærer, er pådriver og forteller alle andre hva som er best, og hva som er moralsk riktig. Det kan hende at også andre land, litt større land, kanskje land som har atomvåpen, eller land som ønsker atomvåpen på sin jord – det er tross alt fem NATO-land som har dem plassert på sin jord – ønsker at de er der fordi de føler seg tryggere. Da synes jeg faktisk at det at vi sitter her i denne sal og diskuterer noe for å stille oss til doms over absolutt alle andre land, er urimelig. Så er det Hiroshima og Nagasaki, som representanten Marit Nybakk var inne på, og snakket om. Hun sa at det var 100 000 mennesker som ble drept. Det var forferdelig – ja, også Fremskrittspartiet synes det var forferdelig. Men etterpå har man funnet ut at kanskje flere hundre tusen menneskeliv ble spart på grunn av de bombene. På det tidspunktet hadde USA allerede mistet 500 000 menn – unge menn – i annen verdenskrig. Og krigen fortsatte lenge etter at den var over i Europa – i Asia, i Japan og i USA. Krigen hadde kanskje vart i mange år til uten dette. Men like forferdelig var det. Jeg gjentar det igjen: Forferdelig var det – det var forferdelig, men kanskje det allikevel var færre menneskeliv som gikk tapt.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2015-06-12:
Forsvarets personellbehov er unikt og kan i liten grad sammenlignes med øvrige arbeidsplasser. Utfordringene er mange. Forsvarets personellstruktur er i dag i ubalanse. Det er ubalanse i alders-, grads- og kompetansestrukturen. Forsvaret trenger personellordninger som fremmer fleksibilitet, effektivitet og operativ evne. Uten incentiver er dette krefter som til dels motvirker hverandre. Den endrede innretningen av Forsvaret krever høyt kvalifiserte tjenestegjørende. Den tekniske utviklingen skjer raskt og fordrer mer fokus på kompetanse. Forsvaret er i dag, som før i tiden, helt avhengig av et tilstrekkelig antall personell som evner å utføre fysisk krevende operativ tjeneste. Dette krever mekanismer som sikrer nødvendig avgang. Fremskrittspartiet mener at de foreslåtte endringene i forsvarspersonelloven vil sikre denne fleksibiliteten. Forsvaret skal være en attraktiv arbeidsplass. Den skal gi gode muligheter for avansement, og for mange vil Forsvaret være et attraktivt sted å jobbe i hele arbeidskarrieren. For de fleste som er innom Forsvaret, vil imidlertid det ikke være aktuelt. Forsvaret trenger derfor gode ordninger som gjør flere alternativer attraktive. En harmonisering av tilsettingsforholdene for alt militært personell vil sikre dette. Det er viktig å etablere forutsigbare ansettelsesforhold. Tjeneste til 35 år med bonuskontrakt og tjeneste frem til oppnådd pensjonsalder ved 60 år ivaretar dette hensynet. Personell som går av ved fylte 35 år, vil gjøre dette primært fordi de har en kompetanseprofil som Forsvaret ikke har behov for i et langsiktig perspektiv. Det er naturlig at en slik avgangsmekanisme ledsages av en bonusordning som stimulerer personellet til å stå ut tilsettingsperioden samt letter overgangen til en ny karriere. Fremskrittspartiet mener at innføringen av et spesialistkorps vil bidra til en mer hensiktsmessig integrering av dagens avdelingsbefal og vervede, spesielt sett opp mot andre NATO-lands gradssystemer. Den nye ordningen vil utgjøre et fremtidsrettet og fleksibelt rammeverk som tilfredsstiller Forsvarets behov for å utvikle militære profesjonsutøvere. Det er viktig at dette skjer i tråd med samfunnsmessige og militære utviklingstrekk. Derfor er det viktig å få på plass det nye regelverket. Det er også positivt at en ny ordning for militært ansatte åpner muligheten for tilpasset karrieresystem for spesialistene som gjør det mulig å ansette flere frem til oppnådd pensjonsalder. Det må alltid være slik at det er Forsvarets behov som skal være styrende for lengden på tilsettingsforholdet. Fremskrittspartiet mener derfor det er fornuftig å innføre avgangsmekanismer som gir Forsvaret tilstrekkelig fleksibilitet til å tilpasse seg konjunkturer, og som samtidig sikrer tilstrekkelig tilgjengelig personell for operativ tjeneste. Forsvaret trenger både bredde- og dybdekompetanse. Fremskrittspartiet støtter derfor regjeringens forslag som sikrer innføring av en ordning som har to komplementære karrieresystemer. Den foreslåtte endringen vil gjøre at den norske ordningen blir harmonisert med andre NATO-lands militære personellordninger.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2015-06-12:
Jeg er enig med utenriksministeren i at vi alle deler visjonen om å komme til det steget der vi har en verden uten atomvåpen, og jeg er glad for at utenriksministeren også understreker så tydelig at det ønsker han å jobbe for. Så er mitt spørsmål: Ønsker utenriksministeren å ta egne initiativ, eller ønsker han å være den pådriveren som presser på – altså å spille en ledende rolle internasjonalt for å fremme ikke-spredning, for å sikre mer nedrustning, og sånn at en på sikt også kan få en verden uten atomvåpen? Vil han ta den ledende rollen?
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2015-06-12:
I svaret til Stortinget i samband med denne saka, skriv statsråden at det er viktig å sikre at tilsynskonferansen vert så vellukka som mogleg, og at han vil vere bestemmande for det vidare internasjonale nedrustingsarbeidet. Det var regjeringa sin strategi. Så har det kome nye moment i tillegg, etter Oslo-konferansen, og det er vel ikkje slik at regjeringa kan sjå vekk ifrå dei nye elementa som oppstår i det internasjonale samfunnet gjennom det humanitære initiativet. Meiner statsråden at regjeringas strategi har vore vellukka, gitt resultatet av tilsynskonferansen? Og vil statsråden no endre strategi og følgje opp stortingsfleirtalet sin merknad om å arbeide for eit forbod?