Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Under budsjettbehandlinga i desember i fjor vedtok et flertall i Stortinget bestående av regjeringspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet å støtte Regjeringas forslag om å heve folketrygdens krav til minsteinntekt fra 50 til 125 pst. av grunnbeløpet for å få innvilget sjukepenger. 200 000 arbeidstakere mistet derved retten til sjukepenger. Dette gjelder først og fremst kvinner i deltidsstillinger, funksjonshemmede og studenter. Nå har Regjeringa innrømmet at dette slår uheldig ut, men skyver det foran seg ved ikke å vurdere eventuelle endringer før i neste års budsjett. Det kan ikke være noen grunn til ikke å rette opp igjen denne urettferdigheten når det kunngjøres at det er et flertall for å gjeninnføre et lavere tak, særlig når en ser på forhistorien med uttalelser fra sentrale politikere fra Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet. I innstillingen til denne saken henviser Fremskrittspartiet til at det ikke lyktes dem i budsjettarbeidet for i år å oppnå flertall for å opprettholde sjukepengeutbetaling til arbeidstakere med en lønnsinntekt tilsvarende ½ G, og at de beklager dette. Jeg vil hevde at det er utrolig å fraskrive seg det ansvaret man har tatt ved å stemme for noe man påstår at man faktisk ikke mener. Det var store avisoppslag med sosialminister Meltveit Kleppa den 11. januar 1998, der hun kunngjorde at det i hennes statsrådstid ikke ville være aktuell politikk å redusere folks sjukelønn. Regjeringa vil satse på tiltak som fokuserer på arbeidsmiljøet for å redusere sjukefraværet, sa hun. Den 14. november 1998 stod det i Dagbladet med stor skrift: Anne løper ikke fra sykelønna. Utvetydig slo daværende leder i Senterpartiet fast at det overhodet ikke var aktuelt å røre sjukelønnsordninga for å få til en budsjettavtale med Høyre og Fremskrittspartiet. Og i Voksenåserklæringa er det stigende sjukefraværet omtalt med at man vil sette i gang kartlegging av det økte sjukefraværet og drøftinger med partene i arbeidslivet om tiltak innenfor dagens sjukelønnsordning, og i den forbindelse vurdere den økonomiske situasjonen for de langtidssjuke. På landsmøtet i Kristelig Folkeparti i år bad de Regjeringa om å vurdere saken på nytt, fordi endringen først og fremst ville ramme svake og sårbare grupper. Lederen i YS, Randi Bjørgen, hadde den 15. mai 1999 et interessant innlegg i Adresseavisen, hvor hun påstår at denne sjukelønnsendringa er i strid med likestillingsloven. Ja, ikke vet jeg, men hun hadde gode argumenter. Tall fra 1997 viser at 212 000 kvinner og 68 000 menn arbeidet mindre enn 19 timer i uka. Kvinneandelen er dermed 75 pst. Sjølforsørgelse er brukt som argument fra departementets side for å ha rett til sjukepenger. 56 712 kr er for lite å leve av, men det er kanskje akkurat de kronene som skal til, slik at en familie har økonomi til å klare sine forpliktelser. Det kan dessuten være mange årsaker til at man har en så vidt kort arbeidstid og lav inntekt. Mange har sosiale hensyn å ta, med små barn eller eldre i familien som trenger nærvær og omsorg. Det er svært urimelig å ikke få sjukelønn hvis en skulle bli sjuk, eller kanskje få et alvorlig sjukt barn. I en slik situasjon, uten sjukepenger, blir man avhengig av å bli helt forsørget, og dette har for mange også stor betydning for sjøltilliten i tillegg til å ramme økonomien. Alle med inntekt over 21 400 kr betaler trygdeavgift. Så små inntekter alene gir heller ikke rettigheter til pensjonspoeng, og man kan derfor stille spørsmål om dette også er rettferdig. Kvinner i deltidsstillinger trenger jobben sin, økonomisk og sosialt. Å gjøre slike vedtak som flertallet her gjorde i budsjettbehandlinga for dette året, gjenreiser forsørgerprinsippet og reduserer kvinners status. Her har mange hatt høy sigarføring og klare utspill. Det gjenstår at de tar ansvar for å gjennomføre alle lovnadene i praksis. Disse partiene protesterer for all verden, men følger villig med på ferden. Til Fremskrittspartiets merknad vil jeg si at det hadde vært mer realt og ærlig overfor det norske folk å forsvare flertallsvedtaket sitt, istedenfor å snakke som om de mener noe annet enn det de faktisk gjennom vedtak har vist at de gjør. Det er vedtaket som teller. Det er det som vil gjeninnføre denne retten for en stor gruppe lavtlønte.