André Oktay Dahl (Høyre), 2012-01-17:
Da skal vi gire opp litt. Temaet for denne interpellasjonen er hvorvidt regjeringen – fortsatt – ikke vil ta i bruk tilgjengelige virkemidler for økt oppklaring av f.eks. voldtektsforbrytelser, og hvordan vi skal sikre flere domfellelser. Selv om vi sikkert kommer til å høre at det handler om hvor ivrige vi i Høyre er etter såkalt å privatisere strafferettspleien, så handler det ikke om det. Dette handler om i hvilken grad vi tar voldtektsofre på alvor, det handler om kvaliteten på DNA-analyser, og det handler først og fremst om mer rettssikkerhet ved å bruke «second opinion»-miljø – ikke bare prate om det. Regjeringens motstand mot å bruke andre enn RMI og FHI – Rettsmedisinsk institutt og Folkehelseinstituttet – har siden 2005 vært såkalt ideologisk fundert. Men den samme regjeringen bruker altså private til langt mer inngripende oppgaver. Da handler det ikke om ideologi eller prinsipper, for en ideologisk motstand forutsetter en noenlunde helhetlig tilnærming til det – noe regjeringen altså ikke har. I dette spørsmålet er det vanskelig å se at det handler om noe annet enn vrangvilje – en vrangvilje til skade for landets voldtektsofre, for kvaliteten på DNA-analysearbeidet og til skade for rettssikkerheten. Høyre har i lang tid etterlyst regelmessig statistisk rapportering fra RMI og FHI for suksessrater og tidsbruk. Dersom det nå foreligger – og det bør det gjøre, ettersom dette i følge tidligere statsråd Storberget var på trappene i 2009 – må denne dokumentasjonen fremlegges. Siden Stortinget har besluttet å fortsette løsninger med RMI/FHI som eneleverandør og ikke måles opp mot andre, må Stortinget gis anledning til – som vi gjentatte ganger har tatt til orde for – å få fremlagt skriftlig dokumentasjon over tidsbruk, suksessrater og oversiktlige kostnader for rettsgenetiske tjenester. Med unntak av årsrapporten fra RMI for 2009 har ikke vi sett at Stortinget har fått innsyn i en slik publisert, og ikke minst helhetlig, oversikt. Høsten 2009 stilte jeg spørsmål om dette. Da viste justisministeren til 30 dagers saksbehandling. Ifølge årsrapporten, som først ble offentliggjort sent på høsten 2010, var den på nærmere 100 dager – og økende den gangen. Jeg ber derfor statsråden i dag om konkret svar på når man vil få en rutine for å utarbeide skikkelige og helhetlige årsrapporter som Stortinget kan forholde seg til – noe tidligere RMI-direktør Ballo forsøkte å få i gang, men som tydeligvis ikke ble rutine likevel. Ballo gikk som kjent av etter kort tid i møte med analysemonopolet – som garantert stort sett gjør en bra jobb – men regjeringen ønsker tydeligvis ikke at noen skal evaluere denne jobben for å etterprøve hva som skjer, og ikke skjer. Som påpekt mange ganger gjennom fem–seks år: GENA i Stavanger kan altså motta prøver, anonymisert, med strekkodemerking. GENA leverer resultater i samme format som FHI. Jeg har selv besøkt Metropolitan Police i Storbritannia. De bruker flere forskjellige laboratorier – alle private – til forskjellige oppgaver innen denne type tjenester. GENA ble startet av en driftig og utålmodig kvinne som hadde et genuint engasjement for å gjøre jobben bedre, og det samme skjedde i England fra 1997. Vi ble der fortalt at politiet får månedlige oversikter over antall prøver – og ikke minst suksessrater – fra hver enkelt leverandør, noe Høyre har etterlyst i flere år. Er det egentlig for mye forlangt når det gjelder hva politiet bør ha? Rettssikkerhet og «second opinion» er viktig for et samlet storting. Det ikke å benytte uavhengig og kvalifisert «second opinion» blir i Ragna Aarlis bok «DNA-bevis» fra 2011 beskrevet som å skje på bekostning av dem som utsettes for kriminalitet. Det er fordi det ikke legges til rette for å benytte de muligheter som finnes for rask og effektiv etterforskning og mulig oppklaring av kriminalitet. DNA kan være det mest effektive etterforskningsverktøyet, men da må analysene skje raskt og – ikke minst – gi resultater. Norsk politi bør få økt ansvar og myndighet med hensyn til håndtering av rettsgenetiske analyser. Det tar om lag fem arbeidsdager å analysere enkle sporprøver i England og i Sverige. I London-området er det et krav at laboratoriene oppnår mer enn 95 pst. suksess på å fremskaffe profiler fra enkle prøver. Til nå har man overfor Stortinget forklart lave suksessrater og lange analysetider med svakhet i politiets egne rutiner. Hvorvidt RMI/FHI kunne ha gjort et bedre analysearbeid, blir ikke utfordret. Dette ønsker man altså heller ikke å sjekke ut nærmere når man på grunn av regjeringens stivbenthet takker nei til kostnadsfrie «second opinion» DNA-analyser i 20 medieomtalte overfallsvoldtektssaker som ikke ga resultater ved FHI. Forstå det den som vil! I juni 2011 informerte midlertidig direktør ved RMI, Thor Håkstad, ledelsen ved Universitetet i Oslo om at instituttet ikke lenger har restanser på DNA-analyser, og det høres jo bra ut, men det er grunn til å spørre hvordan man selv velger å definere restanser. Det ene er at dette ikke den gang ble oppgitt for alvorlig kriminalitet. Det mer viktige er selve restansebegrepet, som noen får adgang til å definere selv. Restanser er dynamiske og underlagt tilbud og etterspørsel. Kriminaltekniske laboratoriers restanser er ikke statiske: Antallet er i konstant endring ettersom laboratoriene øker egen kapasitet gjennom effektivisering, som å ansette flere eller implementere tilleggsutstyr, ettersom lovendringer innføres i forbindelse med DNA-testing av kriminelle, eller – selvfølgelig – ettersom laboratoriene mottar økende saksmengder eller mister erfarne DNA-analytikere. Spørsmålet er hvor lenge FHI vil være såkalt restansefri og skal få lov til å definere selv hva det vil si å være restansefri. Da vi diskuterte spørsmålet om «second opinion» under justisdebatten i fjor, uttalte statsråden at «denne nye diskusjonen om en annen gangs kontroll» virket «litt søkt». Videre uttalte hun: «Det virker nærmest som et virkemiddel for å sikre private leverandører innpass for å gjøre noe som andre vurderer som faglig unødvendig. Det blir i min verden sløsing med offentlige midler.» For det første er ikke dette en ny diskusjon. Den har pågått i fem–seks år. For det andre tilbyr GENA, som nevnt, gratis analyser. For prøver som ikke har gitt resultater ved RMI/FHI, og hvor GENA har erfaring med at de faktisk finner DNA der hvor RMI/FHI har testet negativt, må man jo kunne si at politiet har alt å vinne på å gi prøvene en mulighet til. Ellers kastes de jo uansett. Sløsing med offentlige midler må jo være at man har brukt flere hundre millioner på en DNA-reform uten at vi vet om tjenestene har kommet opp på det nivået som vi må kunne forvente, og som tillates, ikke minst av teknologien. For det tredje har vi fremdeles ikke etablert ferdig et «second opinion»-miljø. Det skulle etableres i Tromsø, men det har ennå ikke skjedd, og regjeringen bevilget heller ikke penger til det i budsjettet. Man velger altså å bruke mye penger uten å legge til rette for et «second opinion»-miljø så raskt som mulig. Det eneste nye er at vi har en statsråd som i desember lot som om debatten om «second opinion» var ny. Det har vært premisset hele tiden, uavhengig av spørsmålet om GENA. Det faktum at Advokatforeningen så vel som politijuristene under åpen høring med justiskomiteen gir klar støtte til at GENA bør nyttes for å sikre bedre rettssikkerhet, raskere og bedre analyser, burde gjøre et visst inntrykk. Meg bekjent er verken Advokatforeningen eller politijuristene noen som tar spesielt lett på spørsmålet om rettssikkerhet eller forholdet offentlig/privat i strafferettspleien. I motsetning til statsråden vil jeg ikke betegne dem som noen som kommer med faglig unødvendige innspill på vegne av f.eks. landets voldtektsofre, slik statsråden valgte å gjøre 2. desember. Mener statsråden fortsatt at Advokatforeningen og politijuristene tar feil når de ønsker et «second opinion»-miljø nå?