trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2018-06-12:
Dette handler ikke om ja eller nei til langturnuser. Innenfor staten har partene framforhandlet en avtale som betyr at de ansatte jobber to eller tre døgn sammenhengende, med en uke fri imellom, og de får kompensert for ubekvem arbeidstid. Hvert år inngås den typen avtaler, og arbeidsgivere som søker fagforening, blir imøtekommet i nær sagt alle tilfeller, også utenfor det statlige området. Målet her er å få alternative arbeidstidsordninger inn i et system der de ansatte blir kompensert for ubekvem arbeidstid, og på en måte som ivaretar deres helse, miljø og sikkerhet. Jeg vil få spørre om statsråden kjenner til noen eksempler på at fagforeninger innenfor rusfeltet sier nei til søknader om alternative arbeidstidsordninger, eller ikke.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Først av alt, takk til forslagsstillerne fra Kristelig Folkeparti for å reise en svært viktig sak, nemlig behovet for at Stortinget involveres i regjeringas arbeid med en sektoroverskridende strategi- og handlingsplan for likestilling av mennesker med nedsatt funksjonsevne. Statsråden har i sitt svarbrev til komiteen bekreftet at Stortinget vil bli involvert på egnet måte. Selve det konkrete forslaget i saken fra Kristelig Folkeparti gjelder et ønske om å få en stortingsmelding med forslag til tiltak for utviklingshemmede spesielt. Komiteen har ikke hatt høring i saken. Vi vet likevel noe om organisasjonenes holdning i saken. Organisasjoner som Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon, FFO, og Norges Handikapforbund, NHF, er mest opptatt av at de sikres reell medvirkning og innflytelse i regjeringas arbeid med strategi- og handlingsplan, herunder faste kontaktpunkter med sektoransvarlige departementer. De er foreløpig ikke fornøyd med måten de er involvert på, så langt. Statsråden har svart på dette i Dokument 15:1516 for 2017–2018 den 22. mai i år. Komiteen er delt i sin vurdering av statsrådens svar. Flertallet har ingen ytterligere kommentarer utover statsrådens svar på dette punktet. Mindretallet har fremmet forslag som understreker at organisasjonene må trekkes tettere med i arbeidet med strategiplanen enn det som har vært tilfellet til nå. Når det gjelder ønsket om stortingsmelding, er de utviklingshemmedes egen organisasjon, NFU, veldig klare på at de ønsker en egen stortingsmelding om situasjonen for utviklingshemmede. De andre organisasjonene støtter dem i det. Statsråden anser imidlertid ikke det som hensiktsmessig, slik hun sier i svarbrevet til komiteen. Komiteen har delt seg i et flertall og et mindretall også på dette punktet. Flertallet viser til Jeløya-erklæringens visjon om et samfunn der alle kan delta, og at en oppfølging av det såkalte Rettighetsutvalgets anbefalinger, som gjelder hele livssituasjonen til personer med utviklingshemning, vil bli ivaretatt gjennom strategiplanen for mennesker med nedsatt funksjonsevne. Mindretallet er ikke enig i det og fremmer forslag om at det skal legges fram en stortingsmelding med forslag til tiltak for at utviklingshemmede skal få oppfylt sine menneskerettigheter på linje med andre, slik Norge er forpliktet til etter FN-konvensjonen. Mindretallet i komiteen har, foruten forslag om tettere involvering av organisasjonene i utarbeidelsen av strategiplanen og en egen stortingsmelding med tiltak for utviklingshemmede, også fremmet tolv forslag der det skisseres hvilke temaer en slik stortingsmelding bør omhandle. Jeg benytter anledningen til å ta opp de forslagene Arbeiderpartiet står bak, og vil begrunne dem i et seinere innlegg.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Jeg har et spørsmål som gjelder det siste statsråden sa om at arbeidet blir forsinket. Er det noe i veien for at strategiplanen med forslag til konkrete tiltak utformes som en stortingsmelding og presenteres for Stortinget før den endelig bankes? Hvis det ikke er noe i veien for det, hvorfor vil det da medføre en forsinkelse å involvere Stortinget?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Takk for svaret. Jeg lurer på om de forsinkelsene statsråden tenker på, også har noe å gjøre med at kravene til en stortingsmelding gjør at de berørte må involveres sterkere enn det som er tilfellet med en strategi- og handlingsplan. Det ser jo ut til å ha blitt et kjennemerke for regjeringa å holde organisasjonene på armlengdes avstand i saker som er viktige for dem, så også i denne saken. Ser ikke statsråden at det blir bedre politiske beslutninger i saker som preges av åpenhet og medvirkning?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
For Arbeiderpartiet er det viktig å lytte til dem som har skoen på. Når de funksjonshemmedes organisasjoner gir oss tydelige tilbakemeldinger, mener vi at vi skal ta det på alvor. Under vår regjering hadde vi f.eks. en handlingsplan for et universelt utformet samfunn innen 2025. Den målsettingen har dagens regjering fjernet. Tid går tapt. Det beklager organisasjonene. Det beklager også vi. Vi har heller ikke fått flertall for å sette et nytt mål om et tilgjengelig samfunn innen 2025 og et universelt samfunn innen 2030. Nå skal det altså lages enda en strategiplan. Det er for så vidt positivt, men organisasjonene er ikke fornøyd med måten de involveres på, og et av våre forslag tar det, som sagt, på alvor. Kristelig Folkeparti har fortjenestefullt fremmet forslag om egen stortingsmelding når det gjelder utviklingshemmede spesielt. Regjeringa sier nei, organisasjonene sier ja. Da velger Arbeiderpartiet å lytte til organisasjonene og støtter altså forslaget fra Kristelig Folkeparti. Representanten Bekkevold kom jo egentlig med et ganske godt tips til statsråden: Fortsett å jobbe med strategi- og handlingsplanen – den gjelder dessuten flere enn de utviklingshemmede – og kom så med stortingsmeldinga når den er ferdig. Så har vi sagt noe om hva vi mener en slik stortingsmelding bør omtale. Det bygger i det vesentlige på rettighetsutvalgets åtte løft for å realisere grunnleggende rettigheter for personer med utviklingshemning, men omfatter også noen andre forhold, som fritidsaktiviteter, livssynsutøvelse, folkehøyskole, vergemål og skolefritidsordning etter 4. klasse. Forslagene handler egentlig om å se hele mennesket. Jeg vil spesielt framheve ett av forslagene, forslag nr. 4, som særlig viktig. Regjeringa har invitert til en dugnad for et inkluderende arbeidsliv. Det må også gjelde utviklingshemmede, men slik er det ikke i dag. For utviklingshemmede, som for alle andre, er utdanning grunnleggende. Vi fremmer forslag om tilrettelagt yrkesfagutdanning. NIFU har i en ny rapport vist at lærekandidatordningen er bra for disse elevene, men svært få utviklingshemmede får slikt tilbud i dag, selv om dette er rettighetselever. Det finnes noen gode unntak – Østfold og Vestfold framheves. Nøkkelen til suksess er forutsigbare betalingsordninger, opplæring i bedrift og et opplæringskontor som lager fagplaner, justert ut fra den enkeltes ytelsesevne. Men så er det neste steg. Forskning viser at åtte av ti med utviklingshemning er uten jobb, selv om de både vil og kan. Alternativet er kommunale dagsentre, men mange har ikke det tilbudet heller. Det er uholdbart. Utviklingshemmede fortjener at Stortinget tar dem på alvor. Derfor støtter vi forslaget fra Kristelig Folkeparti om stortingsmelding. Derfor har vi lagt inn en rekke forslag som kan sikre utviklingshemmedes rett til frie og selvstendige liv. Vi mener det er for uklart hva regjeringa og komiteens flertall egentlig mener bør gjøres.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Bare et par kommentarer til ting som har vært sagt: Representanten Søttar understreket behovet for at vi nå kommer videre. Det mener vi også at det er et behov for, men det går faktisk an å komme videre ved å involvere Stortinget. Som representanten Toppe sa: Representanter for posisjonen gleder seg til å se strategiplanen når den er ferdig. For vår del er det sånn at vi gjerne vil inn før det, særlig fordi organisasjonene ikke er fornøyd med måten de er involvert på. Da får jo også organisasjonene en ny sjanse via Stortinget. Nå har jo statsråden sagt i sitt svarbrev til komiteen at hun vil sørge for at Stortinget blir involvert i arbeidet med strategiplanen på egnet måte. Det hadde vært interessant å høre om statsråden ville utdype hva hun mener med «egnet måte». Når har statsråden tenkt å involvere Stortinget, og hvordan? Da denne regjeringa tiltrådte, sa faktisk statsministeren at nå skulle det bli andre boller i Stortinget, nå skulle Stortinget få mye mer å si enn da den rød-grønne regjeringa styrte. Men det ser jo ut til at opposisjonen er nødt til å sørge for det selv, så det er fint hvis statsråden kan si hvordan hun har tenkt å involvere Stortinget. Jeg synes også det hadde vært fint hvis statsråden kunne svare på om hun i det videre arbeidet vil følge opp organisasjonenes krav om faste kontaktpunkter med sektoransvarlige departementer. Eller er det sånn at statsråden mener at den rundebordskonferansen som skal holdes om tre dager, er tilstrekkelig? Organisasjonene mener i hvert fall ikke det. Så har jeg én ting til som jeg har lyst til å kommentere nærmere, og det gjelder det som flertallet i komiteen viser til i innstillinga når det gjelder rettighetsfesting av BPA som et viktig satsingsområde for likeverd og deltakelse. I bladet Samfunn for alle, nr. 2 2018, fra NFU, refereres tall fra Handikapforbundet som viser at før rettighetsfestingen oppga 83 pst. at de kunne velge assistenter og bestemme hva, når, hvor og hvordan. Etter rettighetsfestingen sier bare 49 pst. det samme. Jeg lurer også på om statsråden kunne utdype om dette bekymrer henne, og hva hun i så fall vil gjøre for at den rettighetsfestingen skal bli reell. Så har flere vært inne på behovet for en ny vergemålsordning. Det kom jo en knusende rapport fra Riksrevisjonen som Stortinget nettopp har behandlet, og det kunne også vært spennende å høre hva statsråden akter å gjøre med det som ansvarlig koordinerende statsråd på feltet. Det var jo den nye vergemålsloven som var det som måtte til for at vi skulle ratifisere FN-konvensjonen i sin tid.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
De fleste argumentene i saken er allerede nevnt, men jeg vil likevel gjerne understreke et poeng som er veldig viktig for Arbeiderpartiet i denne saken: Vi ønsker ryddige forhold i norsk arbeidsliv. Det beste grunnlaget for et ryddig arbeidsliv er at folk er organisert, både på arbeidsgiver- og arbeidstakersida. Vi ser ikke bort fra at det å være franchisetaker kan oppleves som positivt for personer som ønsker å etablere seg som selvstendig næringsdrivende, men medaljen har en bakside. Det er den vi ønsker å gjøre noe med, ikke bare av hensyn til franchisetakeren selv, men aller mest av hensyn til de ansatte, som har krav på å kunne forholde seg til en arbeidsgiver som er reell, og som det er mulig å forholde seg til som ansatt og fagorganisert. Dagens system for franchise inneholder altfor mange muligheter til å tåkelegge hvem som utøver den faktiske arbeidsgiverfunksjonen. Da blir det desto vanskeligere for ansattes fagforeninger å vite hvem en skal forholde seg til. Fra franchisegivers ståsted kan jo det være en drømmesituasjon. I den grad ansatte i franchisevirksomheten i det hele tatt er organisert, kan de ikke samlet sett forholde seg til én reell arbeidsgiver. I stedet er de henvist til å forholde seg til franchisetakerne én for én, selv om alle i realiteten sorterer under ett og samme konsern. Som bl.a. Fellesforbundet har sagt det: «Det aller viktigste for forbundet er at arbeidstakere får reell innflytelse over sin arbeidshverdag gjennom fagforeningsarbeid. Dette gjør man ikke i franchisebedrifter, da arbeidsvilkår ofte settes på sentralt nivå – hvor arbeidstakerne er nektet representasjon. Franchisemodellen er med andre ord med på å bryte ned det organiserte arbeidslivet.» Hovedorganisasjonen Virke opplyser ifølge statsråden selv at andelen franchisebutikker er høyest innen bransjene kiosk, bensin, service og dagligvare – typiske lavlønnsyrker, typiske kvinneyrker, uten den høyeste organisasjonsgraden. Dette var bakgrunnen for at den rød-grønne regjeringa, først i Meld. St. 29 for 2010–2011, Felles ansvar for eit godt og anstendig arbeidsliv, og deretter i vår tredje handlingsplan for et anstendig og seriøst arbeidsliv og mot sosial dumping våren 2013 foreslo å vurdere et utvidet HMS-ansvar i konsern- og franchisevirksomhet. Så tapte vi valget, og etterpå ble det stille. Det er derfor positivt at saken tas opp igjen. Det er ikke fullt så positivt at komitéflertallet fullstendig avviser problemstillingen, men det er et lite lyspunkt, tross alt, at de etter avgivelsen har kommet på bedre tanker, i hvert fall delvis, gjennom sitt løse forslag, som de fremmer sammen med Kristelig Folkeparti. Alle sier at de vil bygge på et godt partssamarbeid i arbeidslivet. Da bør man også være villig til å legge til rette for høy organisasjonsgrad, både på arbeidstaker- og arbeidsgiversida.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Arbeiderpartiet åpner denne debatten som vi avsluttet den forrige: Vi ønsker en opprydding i norsk arbeidsliv. Det har vi vist gjennom en rekke forslag i Stortinget med sikte på å bekjempe sosial dumping, begrense innleie, si nei til nulltimerskontrakter, styrke godkjenningsordningen for renhold og forbedre allmenngjøringsordningen, for å nevne noe. Medleverforskriften er egentlig et fremmedelement i norsk arbeidsliv. Arbeidsmiljøloven regulerer folks arbeidstid, med utgangspunkt i arbeidstakernes helse og velferd. Hovedregelen i norsk arbeidsliv er at partene framforhandler arbeidstid, og at fagforeninger med innstillingsrett har myndighet til å avtale arbeidstid som går utover arbeidsmiljølovens bestemmelser. Fagbevegelsen på sin side viser til at de i oppimot 100 pst. av tilfellene godkjenner tariffesting av alternative arbeidsformer. Det man ønsker å oppnå med medleverforskriften, kan med andre ord trolig oppnås gjennom avtaler som på en langt bedre måte sikrer en grundig vurdering og evaluering av helse-, miljø- og sikkerhetskrav i hvert enkelt tilfelle. Fagbevegelsen viser til at de har sett mer enn nok av ulemper både hva gjelder arbeidstid, manglende kompenserende hvile og manglende kompensasjon for krevende arbeidstidsordninger hjemlet i medleverforskriften. Statsråden sier selv at det er utfordringer knyttet til forståelsen og praktiseringen av regelverket, som bør følges nøye. Vi har derfor sympati med forslaget fra Rødt om å reversere utvidelsen av virkeområdet for forskriften om medleverordninger. I samme retning trekker økt organisasjonsgrad på arbeidsgiversida, som kan gjøre det enklere å inngå avtaler med arbeidstakerorganisasjonene. Forskriften er dessuten gjort permanent, men den var i sin tid ment som en midlertidig forskrift, nettopp fordi den bryter med de grunnleggende bestemmelsene i arbeidsmiljøloven og partssamarbeidet om fravikelse av vernebestemmelsene i loven. Når vi likevel nøler, er det fordi vi ønsker å få viktige svar på bordet først. Vi ønsker en grundigere vurdering av konsekvensene for en del sårbare brukere som har behov for stabilitet og et begrenset antall omsorgspersoner å forholde seg til. Det fins også rapporter som viser at både brukere og mange ansatte er fornøyde. Det rapportene imidlertid sier mindre om, er hvorvidt samme bruker- og ansattetilfredshet kunne vært oppnådd ved å bruke arbeidsmiljøloven i stedet for en egen forskrift. Vi vil derfor ha den varslede evalueringen raskere enn det kan tyde på at regjeringa har tenkt. Vi ønsker en årlig evaluering av medleverordningen – slik som for tillatelser etter arbeidsmiljøloven – tall på bordet over hvor mange medlevere det er, og et svar på hvorfor ikke avtaler med fagforeningene og tillatelser fra Arbeidstilsynet kan fungere like godt. Jeg skal ta opp de forslagene Arbeiderpartiet står bak. I tillegg vil jeg opplyse om at Arbeiderpartiet støtter Senterpartiets forslag nr. 6 og de to løse forslagene fra Rødt, nr. 13 og 14, som alle tre er forslag som ligner veldig på våre egne.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Velkommen tilbake – vi er her ennå! Statsråden sendte et svarbrev til komiteen da vi behandlet denne saken, og der sier statsråden veldig tydelig at det er utfordringer knyttet til forståelsen og praktiseringen av regelverket for medlevere, som bør følges nøye. Hva, konkret, er det statsråden egentlig har i tankene?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Takk for svaret. Fellesorganisasjonen, som organiserer mange av arbeidstakerne som faller inn under medleverforskriften, viser til at de i opp mot 100 pst. av tilfellene godkjenner tariffesting av alternative arbeidstidsordninger. Hva er da grunnen til at statsråden har sagt nei takk til den typen avtaler og i stedet har gått for en utvidelse av medleverforskriften?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Takk til Senterpartiet for at det reiser en svært viktig sak for norsk arbeidsliv generelt og for havnearbeiderne spesielt. Den gjelder hvordan Norge skal sikre at ILO-konvensjon I37 om havnearbeidernes rettigheter, som ble ratifisert av Norge i 1974, faktisk er gjennomført i Norge. Takk også til komiteen for godt samarbeid under behandlingen av saken, som startet med høring 7. mai, der både arbeidsgiver- og arbeidstakersida var representert. Konvensjonen stiller noen formelle krav til landene som har ratifisert den. Den gjelder arbeidere som har havnearbeid som sitt viktigste inntektsgrunnlag. Landene skal definere de to begrepene «havnearbeider» og «havnearbeid». De definerte havnearbeiderne skal sikres fast eller regelmessig sysselsetting så langt det er mulig. Det skal opprettes og løpende ajourføres registre over alle definerte kategorier av havnearbeidere. Disse havnearbeiderne har fortrinnsrett til havnearbeid. Til gjengjeld plikter havnearbeiderne å være disponible for slikt arbeid. Videre pålegger konvensjonen de ratifiserende landene å sørge for at utvikling og effektivisering av havnene skal skje gjennom trepartssamarbeid mellom ansatte, arbeidsgivere og myndigheter. De ratifiserende landene pålegges dessuten å iverksette bestemmelsene i konvensjonen gjennom lov eller forskrift, med noen unntak. Lov eller forskrift er ikke nødvendig dersom konvensjonens bestemmelser er gjennomført på annen måte, enten gjennom tariffavtaler, voldgiftskjennelser eller nasjonal praksis. Fra norsk side valgte man, etter anbefaling fra Norsk Arbeidsgiverforening og Landsorganisasjonen i Norge, å gjennomføre ILO 137 ved å la arbeidet i norske havner reguleres gjennom to avtaler mellom Norsk Transportarbeiderforbund og NHO Logistikk og Transport: Rammeavtalen og Sør- og Nord-Norge-avtalen. Fortrinnsretten framgikk av Rammeavtalen. Definisjon av havnearbeider skjedde i praksis ved at de som var registrert eller ansatt ved administrasjonskontorene for losse- og lastearbeidere i havnene, var omfattet av definisjonen. Etter den såkalte Holship-dommen i Høyesterett ble de tidligere avtalene erstattet av en ny havne- og terminaloverenskomst i september 2017. De tidligere avtalene utløp l. april i år. Den nye overenskomsten gjelder både offentlige og private havner og omfatter både havneterminaloperatører og losse- og lastekontorene. Så langt er alle enige. Uenigheten gjelder om ILO 137 nå kan anses gjennomført i Norge. Komiteens flertall sier ja, mindretallet sier nei, statsråden sier vet ikke. Jeg benytter anledningen til å ta opp de forslag Arbeiderpartiet står bak, sammen med SV og Senterpartiet, og vil begrunne dem i et senere innlegg. Vi vil også stemme for forslag nr. 3, fra Senterpartiet og SV, som i realiteten er det samme som vårt felles forslag nr. 1.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Jeg regner med at det er tett kontakt mellom Arbeids- og sosialdepartementet og flertallet i komiteen når merknader skrives i de enkelte sakene. Flertallet i komiteen sier i merknader at de anser ILO-konvensjon 137 for gjennomført i praksis gjennom den nye havneoverenskomsten. Statsråden sier i sitt brev til komiteen det motsatte, at det ikke lenger foreligger en avtale mellom partene som oppfyller ILO-konvensjon 137. Hvem har rett, komiteens flertall eller statsråden?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Jeg takker for svaret. Det var for så vidt oppklarende. Mitt andre spørsmål gjelder: Uavhengig av høyesterettsdommen i Holship-saken var i praksis fortrinnsretten allerede tilsidesatt i havner der det praktiseres såkalt eksklusiv rett. Mener statsråden at det er i samsvar med Norges forpliktelser etter ILO-konvensjon 137?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
I forbindelse med tariffoppgjøret 2016 tok partene initiativ overfor departementet når det gjaldt spørsmålet om ILO-konvensjon 137 fortsatt kan anses gjennomført i Norge. Ett av spørsmålene de tok opp, var nettopp spørsmålet om eksklusiv rett, og regjeringa rapporterte til ILO så seint som i 2017. Er spørsmålet om eksklusiv rett og forholdet til fortrinnsrett etter ILO-konvensjon 137 en del av de problemstillingene som reises i Norges rapport til ILO i 2017?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
I debatten er det brukt uttrykk som: «kom på en tid da», «snart 50 år siden», skulle vi brukt kun registrerte, «fortrinnsrett er(…) ikke en god løsning». La meg bare minne om at ILO-konvensjon 137 gjelder i Norge. Vi har ratifisert den. Det er ikke opp til oss å definere og skalte og valte med den som vi vil. La det være klart og tydelig for alle: Arbeiderpartiet kommer alltid til å stå på arbeidstakernes side i kampen mot sosial dumping. ILO-konvensjon 137 er ratifisert av Norge. Under Stortingets høring kom det klart til uttrykk at det er uenighet mellom arbeidsgiver- og arbeidstakersida om hvorvidt konvensjonen etter Holship-dommen og opphevelsen av de tidligere tariffavtalene faktisk kan anses oppfylt. Arbeiderpartiet støtter arbeidstakersidas syn i saken. Grunnen til det er åpenbar, den bør ikke overraske noen: Det finnes ikke lenger noen definisjon av «havnearbeider» og «havnearbeid». Det var tidligere definert gjennom tariffavtaler, som nå er erstattet av en overenskomst uten slike definisjoner. Det finnes ikke lenger et register over havnearbeidere, slik det tidligere var definert gjennom administrasjonskontorene. Det finnes ikke lenger en fortrinnsrett for havnearbeidere, siden det ikke er definert hvem som er omfattet av betegnelsen «havnearbeider», og hva som er havnearbeid. (…) Det som er litt overraskende, er det manglende samsvaret mellom regjeringspartienes standpunkt og statsrådens svar til komiteen. Når regjeringspartiene eksplisitt sier i innstillinga at Norges forpliktelser må anses å være oppfylt, og henviser til den nye havneoverenskomsten, slik arbeidsgiversida gjorde under høringen, står det i ganske skarp kontrast til statsrådens brev til komiteen, der hun sier følgende: «Som en følge av at det ikke lenger foreligger en avtale mellom partene som oppfyller forpliktelsene i ILO-konvensjon 137, er regjeringen i gang med å vurdere saken.» Det bekreftet for så vidt statsråden også i replikkordskiftet for litt siden. Arbeiderpartiet vil at ILO-konvensjon 137 skal etterleves. Det burde vært opplagt at vi skal etterleve en konvensjon vi selv har ratifisert. Flertallet bør også realitetsorientere seg. Vi snakker ikke om faste, hele stillinger satt opp mot et løsarbeidersystem. Det er kommet inn 147 rapporter som viser at sjøfolk brukes til lossing og lasting, i strid med konvensjonens bokstav og i strid med krav i internasjonale avtaler om at sjøfolk som tillates å utføre slikt arbeid, skal ha overtidsbetalt. Når det gjelder Holship-dommen: Høyesterett og EFTA-domstolen har ikke sagt at fortrinnsrett er i strid med EØS-retten. Det de har sagt, er at måten den var gjennomført på i Norge, var i strid med EØS-retten, så da får vi finne en annen måte. Akkurat det synet fikk også Arbeiderpartiets arbeids- og sosialfraksjon faktisk bekreftet i forrige periode, under et besøk hos ESA, som ga uttrykk for akkurat det samme.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Bare kort: Arbeiderpartiet er et ansvarlig parti. Det har det alltid vært, og det kommer det fortsatt til å være. Vi setter ikke EØS-avtalen i spill ved å se etter måter å oppfylle våre internasjonale forpliktelser på som ikke kolliderer med EØS-retten. Talspersoner for ESA, EFTA-domstolen og Høyesterett har alle sagt at det finnes måter å gjennomføre den på som ikke er i strid med EØS-avtalens bestemmelser. Arbeiderpartiet hadde et seminar i forrige uke hvor en av juristene som har jobbet for ESA i en årrekke, av norsk herkomst og som nå er tilbake i Norge, hadde en gjennomgang for stortingsgruppen vår om hvilke frihetsgrader vi har innenfor EØS-avtalen, for det ser ut som om den typen kunnskap er mangelvare i Norge. Han sa med rene ord at han mente at den jusen som var anvendt i Holiship-dommen, var feil. Det var også sju av Høyesteretts medlemmer som faktisk mente det, og LO har klaget dommen inn for Den europeiske menneskerettighetsdomstolen. Vi vet foreløpig ikke om saken kommer til å bli tatt opp der eller ikke, men hvis den gjør det, skal det blir interessant å se hva Den europeiske menneskerettighetsdomstolen også kommer til. Jeg har lyst til å utfordre statsråden på bakgrunn av det siste innlegget, fra Tonning Riise, som på en måte sier at det er opp til Norge selv om vi skal oppfylle forpliktelsene våre etter internasjonale konvensjoner. Han mener at fortrinnsretten er gammeldags, så da skal vi på en måte bare hoppe bukk over at vi har ratifisert en konvensjon som fortsatt gjelder, og som gjelder minst fram til 2025. Da har jeg også lyst til å spørre statsråden, for hun skal sikkert opp og ha et avrundingsinnlegg: Mener statsråden at Norge er forpliktet av de internasjonale konvensjonene som vi faktisk har ratifisert, eller er det Tonning Riise som representerer Høyres syn på akkurat den saken?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Jeg skal bare oppklare en misforståelse. Jeg sa i mitt første innlegg at Arbeiderpartiet også kommer til å stemme for forslag nr. 3 fra Senterpartiet og SV, og at vi anser det som tilnærmet identisk med vårt eget forslag nr. 1, som sier: «Stortinget ber regjeringen etter samarbeid med partene, legge frem forslag til endringer i lov eller forskrift(…) (…) Jeg er fornøyd med at statsråden slo fast at det ikke er Tonning-Riises syn på Norges forhold til internasjonale konvensjoner som gjelder. Statsråden sa at vi selvfølgelig skal følge de forpliktelsene som internasjonale konvensjoner pålegger oss når vi selv har både signert og ratifisert dem, og at diskusjonen nå framover kommer til å gå på hvordan det skal gjøres. Det betyr at selv om våre forslag blir nedstemt i salen her i dag, er ikke siste ord sagt i denne saken. Jeg nevnte Den europeiske menneskerettighetsdomstolen i stad, og til sjuende og sist skal også ILO selv ha et ord med i laget når vi rapporterer inn måten vi fortolker og gjennomfører internasjonale konvensjoner på. Og jeg vil bare nok engang understreke: Høyesterett sa ikke at fortrinnsretten var i strid med EØS-retten, det var måten fortrinnsretten var gjennomført på i Norge som var ansett å være i strid med EØS-retten.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2018-06-12:
Å styrke rettighetene til mennesker med utviklingshemning er et viktig politisk arbeid. Derfor har det også vært gjenstand for grundig utredning og debatt tidligere. Det er viktig å ha med seg denne bakgrunnen når en skal ta stilling til denne saken i dag. Den 3. oktober 2016 leverte rettighetsutvalget sin utredning NOU 2016: 17, På lik linje, til Barne- og likestillingsdepartementet. I rapporten foreslås det åtte løft for å realisere grunnleggende rettigheter for mennesker med utviklingshemning. Denne NOU-en var en oppfølging av Meld. St. 45 for 2012–2013, Frihet og likeverd, som ble behandlet i Stortinget høsten 2013. I innledningen av stortingsmeldingen kan vi lese: «Tiden er moden for en ny gjennomgang av levekårene for mennesker med utviklingshemming samt å vurdere hvor langt vi er kommet i å gjennomføre ansvarsreformens mål». Formålet med meldingen var å vurdere i hvilken grad de politiske ambisjonene var gjennomført i praksis for personer med utviklingshemning. Meldingen konkluderte med at målene ikke var oppnådd, og at utviklingen på enkelte områder hadde gått i feil retning. Derfor bad Stortinget den gangen regjeringen om å sette ned et utvalg som skulle foreslå tiltak. Resultatet av det kan vi som nevnt lese i NOU-en På lik linje. Nå har vi egentlig kommet et steg lenger. Regjeringen er i gang med å følge opp tiltakene som foreslås i NOU-en, gjennom en strategiplan, som skal både inneholde en oversikt over pågående tiltak og beskrive nye, konkrete tiltak. Jeg vil i likhet med representanten Christoffersen berømme Kristelig Folkeparti for at de løfter denne problematikken. Vi er helt enige i intensjonen, men konklusjonen i representantforslaget vil dessverre oppnå det motsatte av det jeg antar er Kristelig Folkepartis ønske, nemlig å framskynde og intensivere arbeidet med å bedre utviklingshemmedes rettigheter. Det er også vanskelig å forstå logikken bak forslagene til Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV i denne saken, som egentlig kun går ut på å detaljstyre hva en ny melding skal inneholde – punkt for punkt. Det er fristende å spørre om de samme partiene også ønsker at en ny melding eventuelt skal følges opp av en ny NOU. I så fall er runddansen komplett. Det er ikke en ny stortingsmelding vi trenger nå. Det vi trenger, er handling. Det vi trenger, er konkrete tiltak. Derfor bør Stortinget i dag unngå å instruere regjeringen i å være mindre handlekraftig.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2018-06-12:
Jeg tok ordet fordi representanten Toppe og flere andre i denne saken har brukt taletid på å forsøke å spre et inntrykk av at posisjonspartiene angivelig mener at dette feltet ikke er av en slik viktighet at det trenger en stortingsmelding, at vi mener at Stortinget på generelt grunnlag nærmest ikke skal involveres i dette arbeidet. Det er feil. Vi mener det, men Stortinget behandlet en stortingsmelding om dette høsten 2013. Så fikk vi en NOU høsten 2016, som var en oppfølging av den stortingsmeldingen, og nå er regjeringen egentlig i gang med å følge opp – punkt for punkt – de forslagene som kom i NOU-en, med en strategiplan. Og hvis vi leser forslagene fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV i denne saken, går de i veldig stor grad egentlig kun ut på å liste opp at man mener at en stortingsmelding skal ta for seg hvert av de åtte punktene som kom i NOU-en som ble levert høsten 2016. Det er da vi påpeker at vi nå ser ut til å være inne i en litt uheldig runddans, hvor vi leverer stortingsmeldinger og NOU-er som følger opp stortingsmeldinger, og så skal det nå være en ny stortingsmelding som skal følge opp hvert av punktene i NOU-en. Og da stiller jeg spørsmålet om det vil komme et nytt krav etter det om at den nye stortingsmeldingen også skal følges opp av en NOU. Ja, vi mener at Stortinget skal involveres i arbeidet, men nå er det tid for handling. Det ønsker i hvert fall vi. Det er hevet over enhver tvil at en ny stortingsmelding nå vil forsinke dette arbeidet, og det må også flertallet, som sørger for det her i dag, være klar over.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2018-06-12:
Begrepet «opprydningsaksjon i norsk arbeidsliv» har vært nevnt hyppig fra representanter fra Arbeiderpartiet de siste dagene, og i realiteten er det en retorisk innpakning av et målrettet angrep på norsk næringsliv. Vi har sett det nå i bransje etter bransje denne høsten: Lovlige og seriøse omsorgsbedrifter som leverer kvalitetstjenester folk er fornøyd med, blir stemplet som «velferdsprofitører». Vikarbyråer og bemanningsbyråer som gir folk en fot innenfor arbeidslivet, må nå begrense hvor mange de kan tilby oppdrag. Og i dag er det altså franchisemodellen man vil til livs, ved å legge fram forslag som i praksis ville gjort det veldig vanskelig for mange selvstendig næringsdrivende å fortsette. Forslagene fra Arbeiderpartiet og Rødt i denne saken ville ikke ryddet opp i noe særlig, men tvert imot skapt mye nytt kaos. Det innebærer f.eks. å fullstendig pulverisere ansvarsfordelingen mellom franchisetaker og franchisegiver og gjøre det uklart hvem som er arbeidsgiver. Ansvaret for helse, miljø og sikkerhet på arbeidsplassen ville blitt pulverisert med disse forslagene, på samme måte, og i praksis ville dette antagelig medført et særnorsk forbud mot franchisemodellen. For det er vanskelig å se for seg at et dagligvarekonsern, eller et hotellkonsern, skulle akseptere å ha arbeidsgiveransvaret for de ansatte i hver enkelt virksomhet uten samtidig å ha det juridiske ansvaret for driften av den samme virksomheten. Dermed står vi igjen med den situasjonen der en selvstendig næringsdrivende som ønsker å drive egen butikk – enten det er dagligvarebutikk, restaurant, servicesalong eller byggvarehus – må velge mellom å bli en slags leilending i kjedekapitalismen og å bygge et forretningskonsept helt fra bunnen av selv, i konkurranse med de store aktørene. Det første blir det sjelden god butikk av. Det siste vil med stor sannsynlighet ende med konkurs. Men det er også det eneste det ser ut til at franchisetakere skal fortsette å ha det fulle ansvaret for selv med dette forslaget, nemlig risikoen for å gå konkurs. Man skal strippes for muligheten til å styre virksomheten slik man selv vil, men sitte igjen med all økonomisk risiko. I VG ble dette forslaget beskrevet som et angrep på Rema-Reitan. Nei, dette er først og fremst et angrep på lokale kjøpmenn og på selvstendig næringsdrivende over hele landet.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2018-06-12:
Enten er det en kraftig mismatch mellom intensjon og det som ligger i forslagene her, eller det er en kraftig mismatch mellom uttalt og reell intensjon. Det blir sagt at man ønsker å styrke franchisetakers stilling overfor franchisegiver. Problemet er jo at alle forslagene som nå fremmes, egentlig vil bidra til det stikk motsatte. Ja, vi ser også noen utfordringer med franchisemodellen. Mange avtaler er så detaljerte at det i realiteten er veldig lite rom igjen for franchisetaker til å drive innovasjon i sin bedrift. Derfor er vi også med på å fremme det forslaget som Kristelig Folkeparti tok opp, der vi sier at vi ønsker å se på franchisetakers stilling overfor franchisegiver. Men hvordan de andre forslagene kan bidra til å styrke det ved å pulverisere arbeidsgiveransvaret mellom franchisegiver og franchisetaker, er veldig vanskelig å forstå, for hvordan skal man kunne styre og drive egen butikk på en god måte hvis man ikke samtidig kan ha styring over helse, miljø og sikkerhet på egen arbeidsplass og kan forhandle lønn til egne ansatte? Hvordan skal det styrke franchisetakers stilling? Det samme gjelder forslaget om å sikre representasjon hos franchisegiver. Det kan føre til store interessekonflikter at man skal kunne styre bedrifter man selv ikke er ansatt i. Det gjelder også det å skulle ha en lov som gir rett til innsikt i de økonomiske resultatene til en konkurrents virksomhet. Hvordan skal det kunne styrke den enkelte butikksjefs stilling overfor franchisegiver? Det samme gjelder byråkratiserende tiltak om registreringsplikt. Og vi hørte det fra representanten Moxnes her, som jo sa rett ut at han mener at ansatte i den enkelte REMA- eller McDonald’s-butikk i realiteten er ansatt hos REMA-konsernet eller McDonald’s-konsernet. Det er jo i realiteten å si at man ikke ønsker å ha selvstendig næringsdrivende uten at de er nødt til å bygge opp et forretningskonsept helt fra bunnen av og starte konkurranse med de store aktørene. Vi i Høyre ønsker selvstendig næringsdrivende. Vi ønsker arbeidsgivere som kjenner de lokale forholdene. Vi ønsker kort vei mellom arbeidsgiver og arbeidstaker. Derfor er vi med på det forslaget som Kristelig Folkeparti tok opp fra talerstolen, men vi er mot de andre forslagene som er fremmet, fordi de i realiteten bidrar til det stikk motsatte av det som har vært den uttalte intensjonen til mange av dem som har vært oppe her fra opposisjonssiden.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2018-06-12:
Man kan ikke organisere seg bort ifra et arbeidsgiveransvar man ikke har. Det er franchisetaker som har arbeidsgiveransvaret. Jeg kan gi et eksempel fra Scandic. De sier at hvis dette forslaget blir vedtatt i dag, må de avvikle sin franchisevirksomhet, for de kan ikke ta juridisk ansvar for en virksomhet de ikke kan påvirke utover franchiseavtalen. Det betyr at hotellene som er franchisetakere i dag, vil miste sin kjedetilhørighet. Varekostnadene for disse hotellene vil øke, og den store taperen vil være utkanthotell, som vil ha lønnsomhetsnedgang med stor fare for nedlegging av hjørnesteinsbedrifter. Så det kan f.eks. representanten Lundteigen tenke på når han skal stemme over denne saken.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2018-06-12:
Dette forslaget føyer seg inn i rekken av saker vi har fått servert fra partiene på venstresiden denne våren, der målet er å gjøre arbeidslivet vårt enda mer rigid. Bakenfor ligger tilsynelatende en bunnløs tro på at sentral styring kan løse ethvert problem. I denne saken ser vi at denne tilnærmingen gjelder selv når det er snakk om godt begrunnede unntak fra lovens alminnelige arbeidstidsregler nettopp for å beskytte noen av de gruppene i samfunnet vårt som trenger det aller mest. Medleverturnus ble laget for å gi særlig sårbare brukere ved institusjoner den tryggheten og stabiliteten de trenger i hverdagen. Ordningen skal bare tas i bruk i spesielle tilfeller, men er viktig for dem det gjelder. Å kunne forholde seg til samme omsorgsperson gjennom døgnet er viktig for å sikre kontinuitet og trygge rammer i hverdagen. Det blir mer stabil voksenkontakt og færre avbrudd og personalskift, noe som også kan være viktig for behandlingstilbudet. Det viser seg dessuten at dette er en ordning også de ansatte trives godt med. Da medleverordningen ble evaluert av Fafo i 2015, kom en fram til at de ansatte i hovedsak er fornøyd med langturnus- og medleverordninger. Det oppleves gjerne som gunstig, fordi det muliggjør godt faglig arbeid og legger til rette for lengre sammenhengende friperioder. I Dagsavisen kunne vi for senest en ukes tid siden lese om Ken Rogstad, som jobber ved en institusjon for psykisk utviklingshemmede på Tåsen. Han sier at han er strålende fornøyd med å gå i medleverturnus. Jeg siterer: «Det virker som beboeren har veldig stort utbytte av det. Da har han to–tre personer å forholde seg til over en lengre periode, i stedet for at personalet byttes ut tre ganger om dagen. Fire døgn på jobb kan høres mye ut, men friuka jeg får imellom er mye verdt. […] Jeg har mer overskudd på fritiden av turnusen jeg har nå og tjener bedre enn jeg gjorde tidligere. Dette er en arbeidsform jeg virkelig trives i.» Velferdsforskningsinstituttet, NOVA, gjennomførte en undersøkelse i 2005–2006, som viste at ordningen bidro til en mer positiv hverdag for barn og unge på institusjonene. Barnevernpanelet anbefalte også at man i større grad bør vurdere medleverskap for ansatte i barnevernsinstitusjoner. Her har vi altså en ordning som etter alle solemerker ser ut til både å fungere rimelig godt for brukerne, og som de ansatte er godt fornøyde med. Fjerner man ordningen, risikerer vi at det blir vanskeligere å inngå avtaler om langturnus. Resultatet av det kan fort bli mer tvang og medisinering og en mer utrygg hverdag for både brukere og ansatte. Derfor kommer vi til å stemme mot dette forslaget.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2018-06-12:
Det er flere forhold i denne saken som er oppsiktsvekkende. Forslagene er i sum et stort steg vekk fra den ansvarlige linjen i politikken som Arbeiderpartiet historisk har sikret et flertall for. Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV kjemper nå for en ny fortrinnsrett for havnearbeiderne. At Senterpartiet og SV ikke bryr seg nevneverdig om EØS-avtalen, forholdet til Norges viktigste marked eller norske arbeidsplasser, er kanskje ikke mer enn forventet. Men det er grunn til å spørre seg hvordan Arbeiderpartiet kan være med på disse forslagene. Det kunne også vært interessant å høre på hvilken måte de tenker at bestemmelsen om fortrinnsrett for havnearbeidere kan gjennomføres i lov eller forskrift slik at den ikke er i strid med EØS-avtalens bestemmelser om fri etableringsrett etter artikkel 31. Dette spørsmålet ble, som representanten Christoffersen nevnte, stilt flere ganger under høringen, men det kom ingen veldig gode svar. Eller er det sånn at Arbeiderpartiet egentlig håper at forslagene ikke skal få flertall, så EØS-avtalen ikke blir satt i spill? Uavhengig av det står det m.a.o. helt åpent om Arbeiderpartiet er villig til å sette EØS-avtalen til side for å oppnå innlemmelsen av regler om fortrinnsrett for havnearbeidere i norsk lov eller forskrift. Da havne- og terminaloverenskomsten ble inngått i 2017, uttalte LO-leder Hans-Christian Gabrielsen at han mente at problemene med EØS-avtalen var løsbare. Han sa også: «På sikt tror jeg avtalen kan medføre flere havnearbeidere i Norge og det er derfor all grunn til å gratulere partene med avtalen.» Dette var ordene til LO-lederen, som også er sentralstyremedlem i Arbeiderpartiet. Det kunne vært interessant å få vite hvorfor Arbeiderpartiet nå har snudd og er imot en tariffavtale som tar sikte på å sikre faste stillinger for havnearbeidere, og som samtidig vil bekjempe omfattende innleie i bransjen. Jeg forstår at havnearbeiderne ønsker seg forutsigbarhet for arbeid og inntekt, men som nevnt tidligere i dag, er det fullt mulig å sikre både faste stillinger og gode arbeids- og lønnsvilkår med den nye tariffavtalen uten fortrinnsrett. Det er derfor for meg helt ubegripelig at Arbeiderpartiet i fullt alvor er med på disse forslagene når de nå er kjent med konsekvensene. Høyre ser ingen grunn til å stemme for en fortrinnsrett fra en annen tid. Norsk arbeidsliv har endret seg betydelig siden 1970-tallet, og vi har nå et regelverk som også sikrer havnearbeiderne. Det er m.a.o. gode grunner til å hevde at Norges forpliktelser til å sikre havnearbeiderne gode og trygge arbeids- og lønnsvilkår må sies å være oppfylt. Fortrinnsrett løser ingen problemer. Det skaper kun nye, og derfor kommer vi til å stemme imot dette forslaget.
Hanne Dyveke Søttar (Fremskrittspartiet), 2018-06-12:
Inkludering av mennesker er en prioritert oppgave for regjeringen. Dette gjelder alle mennesker, inkludert mennesker med utviklingshemning, som dette forslaget omhandler. Dette arbeidet er allerede i gang. Som det ble nevnt, la rettighetsutvalget fram sin utredning, På lik linje, høsten 2016. Regjeringen bruker denne som en rettesnor for sitt videre arbeid. Regjeringen har også besluttet å utarbeide en strategiplan, som skal følge opp de anbefalingene som utvalget kom med. Denne planen skal beskrive politiske mål, rammer og prioriteringer. Regjeringen vil i dette arbeidet også gi en oversikt over pågående statlige tiltak og beskrive de tiltakene som kommer. Utredningen var grundig og omfattende. Den genererte 139 høringsinnspill, der veldig mange var fornøyd med den gjennomgangen som var gjort. Mindretallet i komiteen har i denne saken lagt fram 14 forslag. Intensjonen bak forslagene er man kanskje ikke uenig i, men å be regjeringen legge fram en ny stortingsmelding, er jeg ikke sikker på er rette veien å gå. Det som er viktig for å komme videre, er rett og slett å komme videre. Hvis man sammenligner mindretallets forslag med de åtte løftene i utredningen samt ser på det som er varslet i svarbrevet fra statsråden, ser vi at innholdet i disse forslagene allerede blir fulgt opp av regjeringen. Behovet for en ny, eller nye stortingsmeldinger, er ikke til stede. Sjøl om en offentlig utredning kan følges opp av en stortingsmelding, er det ikke nødvendig i alle saker, og i hvert fall ikke i denne saken, der arbeidet allerede er i gang. Stortingets ønske om å bli involvert i arbeidet med strategiplanen har blitt hørt. Til slutt: Jeg har stor tro når statsråden sier at hun vil orientere Stortinget på egnet måte om arbeidet med å lage denne strategiplanen. Jeg ser fram til den orienteringen og gleder meg til å se strategiplanen når den er ferdig. Jeg tror den vil oppfylle alle ønskene vi her i salen har.
Hanne Dyveke Søttar (Fremskrittspartiet), 2018-06-12:
Når det er behov for å sikre utenlandske arbeidstakere samme lønns- og arbeidsvilkår som norske, kan man ta i bruk allmenngjøring. Allmenngjøring brukes også for å hindre konkurransevridning som er til ulempe for det norske arbeidsmarkedet, slik at de som utfører samme arbeid i Norge – utenlandske eller norske – skal ha samme vilkår. Og loven krever at dette dokumenteres. Den norske modellen er for øvrig veldig ulik andre lands allmenngjøringsordninger, da vårt formål er å beskytte utenlandske arbeidstakere, mens man i andre land ønsker å sikre tariffmessige vilkår i det ordinære nasjonale arbeidsmarkedet. I Norge skal ordningen ikke brukes til å gi generell utbredelse av tariffavtaler, selv om ordningen stadig er blitt utvidet til å gjelde flere bransjer. Det er Tariffnemnda som treffer vedtak om allmenngjøring, vanligvis etter at en arbeidstaker- eller arbeidsgiverorganisasjon krever det, men nemnda kan også på eget initiativ gjøre det hvis de mener at allmenne hensyn krever en slik regulering. Allmenngjøring av tariffavtaler er et inngripende tiltak. Det er derfor viktig at faktagrunnlaget i slike saker er reelle og aktuelle. Det kreves ikke omfattende dokumentasjon, det er heller ikke særlig vanskelig, og per i dag finnes det ikke eksempler på at en sak har blitt avvist. Og som det står i lovens § 4, må det legges fram dokumentasjon som gir «grunn til å tro» at vilkårene er oppfylt – altså grunn til å tro, ikke at det er bevist. I Norge jobber vi etter prinsippet om at lønnsdannelsen er partenes ansvar. Allmenngjøring fraviker til en viss grad fra dette, spesielt ettersom Tariffnemnda i særlige tilfeller kan fastsette andre lønns- og arbeidsvilkår enn det som følger av tariffavtalen. Ifølge rapporten fra Samfunnsøkonomisk analyse i 2015 var det fra arbeidstakersiden i begynnelsen betydelig skepsis til allmenngjøring. Et av ankepunktene da var at allmenngjøring ville gi gratispassasjerer, og at organisasjonsgraden ville gå ned, likeledes at bransjevis lovfestet minstelønnsregulering kunne svekke tariffavtalens stilling. I lys av en del av de andre debattene vi har hatt i vår, kan man jo ikke se bort fra at arbeidstakersiden kanskje hadde rett i sin skepsis. Hvis allmenngjøringsordningen skal gjøres enda enklere, vare enda lenger og kanskje omfatte enda flere bransjer, hva er da vitsen med å ha vidtrekkende tariffavtaler gjennom et medlemskap i en fagforening? Da faller jo alle fordelene bort.
Hanne Dyveke Søttar (Fremskrittspartiet), 2018-06-12:
Representanten fra Rødt ønsker å oppheve medleverforskriften «for å sikre bedre arbeidsforhold i barnevernet og andre omsorgstjenester». For meg blir dette ganske selvmotsigende. Forskriften var midlertidig, og etter – kall det gjerne for – en prøveperiode ble den permanent i 2017. Den har vært veldig positiv for både ansatte og beboere i institusjonene som har innført dette. Ordningen gjør at institusjonene kan gi et så godt tilbud som mulig til sine beboere. Dette er sårbare brukere med spesielle behov, hvor vi må legge til rette for at de får en bra oppfølging. Fafo-rapporten fra 2015, som heter «Arbeidstid i barneverninstitusjonene. Praktisering og regulering», var en sluttrapport for prosjektet «Evaluering av medleverforskriften». Denne rapporten signaliserer ikke at en opphevelse av forskriften vil gjøre det enklere for de ansatte og beboerne, heller tvert imot. Når nærmere 60 pst. av landets barnevernsinstitusjoner bruker denne typen vakter, er det jo ikke for å skape vanskelige arbeidsforhold, men for å gjøre det enklere og tryggere for de ansatte og beboerne. Alt tyder på at dette er fornuftig. I den nevnte Fafo-rapporten står det også å lese at ordningen har ført til at beboerne får færre voksne å forholde seg til, den skaper relasjoner mellom ansatte og beboere og bidrar til stabilitet og trygghet. I tillegg ble det gjennomført en offentlig utredning i 2016, NOU 2016:1 Arbeidstidsutvalget: Regulering av arbeidstid – vern og fleksibilitet. Utvalget gikk bl.a. gjennom arbeidstidsreguleringen i Norge, og medleverordningen var tatt med. Heller ikke i denne rapporten er det noe som tyder på at denne ordningen bør skrotes. Arbeidstidsutvalget foreslo derimot å utvide forskriftens virkeområde. Utvalget mente at man ikke bør være avhengig av hvilken type problemer eller diagnoser brukerne eller pasientene har, men at det avgjørende bør være krav til omsorgsbehov og tilstedeværelse. Ordningen er positiv. Den ønskes av både ansatte og beboere, den gir gode resultater, og flere og flere institusjoner tar den i bruk. Flertallet i salen ønsker å beholde forskriften for å sikre gode arbeidsforhold videre i barnevernet og andre omsorgstjenester.