Helge Thorheim (Fremskrittspartiet), 2016-03-31:
Dette forslaget går ut på at Stortinget ved lov, vedtatt med alminnelig flertall, kan sette Grunnloven til side så lenge loven respekterer kjernen i rettighetene som er nedfelt i Grunnloven. Forslaget om at Stortinget ved alminnelig lov kan sette Grunnloven til side, ble foreslått som en del av menneskerettighetene for at det skulle være lettere å begrense rekkevidden av rettighetene. I og med at det kun var de mest sentrale menneskerettighetene som ble vedtatt i 2014, er behovet for en generell begrensningsregel blitt vesentlig mindre. Alle de økonomiske, sosiale og kulturelle rettighetene, de såkalte ØSK-rettighetene, som Menneskerettighetsutvalget foreslo, men som Carl I. Hagen gikk imot, ble nedstemt i Stortinget. Dette omfattet rett til utdanning, rett til sosial trygghet, rett til tilfredsstillende levestandard og helse, rett til kulturell identitet, mv. Rett til asyl ble fremmet som et eget forslag i Dokument 12:14 for 2011–2012, som ble nedstemt i Stortinget som egen sak. De rettighetene som ble vedtatt, som f.eks. vern mot frihetsberøvelse, rett til rettferdig rettergang og uavhengige domstoler, uskyldspresumsjonen, vern mot dobbeltstraff, personvern mv., trenger neppe en generell begrensningsregel. Prinsipielt bør enhver begrensning i de lovfestede rettighetene utledes av bestemmelsene selv og ikke ved at Stortinget ved lov, vedtatt med alminnelig flertall, setter Grunnloven til side. For eksempel sier Grunnloven § 97 at ingen lov må gis tilbakevirkende kraft. Bestemmelsen her er tolket innskrenkende, slik at tilbakevirkningsforbudet kun gjelder lover som virker til ugunst for vedkommende. Som et eksempel på dette var Grunnloven § 97 derfor ikke til hinder for at erstatningsreglene ble endret etter Utøya-tragedien, slik at ofrene kunne få høyere erstatninger. Med andre ord kunne man gjøre dette med tilbakevirkende kraft, ettersom det var til gunst for dem det gjaldt. Under høringen som kontrollkomiteen holdt i forbindelse med behandlingen av menneskerettighetene, kom det klart frem at forslaget vil åpne for unntak i alle bestemmelser og ikke kun de som gjelder menneskerettigheter. Det er derfor liten tvil om at en generell begrensningsregel åpner opp for en svekkelse av det grunnlovsvernet vi har i dag. Det er også blitt hevdet at en ny § 115 kunne begrense eller endre avgjørelser gitt av f.eks. Den europeiske menneskerettsdomstol, EMD, i Strasbourg. Dette er ikke riktig. I tomtefestesaken, som var oppe i Høyesterett i 2007, kom Høyesterett til at en forlengelse av festeforholdet på samme vilkår etter tomtefesteloven § 33 ikke var i strid med Grunnloven § 97 om at ingen lov må gis tilbakevirkende kraft eller være i strid med Grunnloven § 105 om full erstatning ved ekspropriasjon. Den europeiske menneskerettsdomstol kom imidlertid den 12. juni 2012 til at tomtefesteloven § 33 var i strid med EMDs krav om «fair balance». Dersom Justisdepartementet hadde fremmet en ny lov som ga festerne rett til å forlenge festekontrakten på samme vilkår som forrige gang, ville EMD åpenbart ha satt loven til side nok en gang. Om § 115 hadde vært vedtatt på dette tidspunkt, ville dette ikke hatt noen innvirkning på utfallet. Når det gjelder f.eks. nye politimetoder, åpner Grunnloven § 102 annet ledd allerede i dag opp for overvåking ved at, som det heter i § 102: «Husransakelse må ikke finne sted, unntatt i kriminelle tilfeller.» Her har lovgiver selv uttrykkelig slått fast at inngrep overfor personer som mistenkes for kriminelle handlinger, kan finne sted. Etter langvarig rettspraksis er det klart at inngrep kan gjøres, men at det gjelder en alminnelig forholdsmessighetsbegrensning for lovhjemlede og saklig begrunnede inngrep i rettighetene og frihetene fastsatt i Grunnlovens menneskerettighetsbestemmelse. Det er vist til Retstidende 2014, side 1105, avsnitt 28, og det er uttrykkelig utdypet i Retstidende 2015, side 93, avsnitt 60, hvor man etter § 102 må ha for øye balansen mellom de beskyttede individuelle interessene på den ene siden og de legitime samfunnsbehovene som begrunner tiltaket, på den andre siden. Spørsmålet om hvor langt en kan gå, og hvilken metode som kan benyttes, blir et tolkningsspørsmål som Stortinget må ta stilling til. Uansett om det vedtas en slik begrensningsregel eller ikke, er det domstolene som til syvende og sist prøver begrensningsbestemmelser vedtatt av Stortinget. Kommer Høyesterett til at begrensningsretten går for langt, vil loven bli satt til side. Dette har vært ordningen i 200 år og blir ikke endret med vedtakelse av en slik bestemmelse. Høyesterett vil nok være forsiktig med å underkjenne klare bestemmelser som Stortinget åpent gir uttrykk for er en begrensning av grunnlovsvernet. For eksempel ville rederiskattesaken, som er nedfelt i Retstidende 2010, side 143, fått et annet utfall. På 1990-tallet opparbeidet rederinæringen betydelige skattekreditter som ikke kom til beskatning før de eventuelt tok ut pengene av ordningen eller valgte å avvikle den. Da den nye skatteordningen, som i realiteten innebærer fullstendig skattefritak for rederiselskaper, ble vedtatt i 2007, måtte en avvikle de gamle skattekredittene. Stortinget vedtok da at disse skulle komme til beskatning i 2007. Rederiene mente at dette i realiteten innebar skattlegging med tilbakevirkende kraft. Saken ble avgjort med knappest mulig flertall i Høyesterett – seks mot fem stemmer – i rederiselskapenes favør. Dersom saken hadde kommet opp etter at denne begrensningsregelen hadde vært vedtatt, ville saken fått et annet utfall, fordi tilbakevirkningsforbudet i § 97 er absolutt på strafferettens område, dvs. innenfor kjerneområdet til bestemmelsen, mens det på skatterettens område er utenfor. Her vil en lettere godkjenne lover som har tilbakevirkende kraft. For eksempel godtas det at Stortinget på slutten av året endrer skatteregler med virkning for hele året. På ovenstående grunnlag går Fremskrittspartiet imot forslaget om å lovfeste begrensninger i de grunnlovfestede rettighetene, og bifaller ikke forslaget.