Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-05-25:
Før jeg begynner å bruke av taletiden min, vil jeg si – om jeg får lov – at vi er i den forunderlige situasjon at i hvert fall ikke riktig statsråd er til stede. Det går jeg ut fra har litt med omstendighetene å gjøre. Jeg går ut fra at statsråden lytter til det jeg sier, uten at han nødvendigvis er til stede. Regjeringen er i hvert fall til stede. Tanas 3 000 innbyggere har de siste fem – seks årene sett at prostitusjon er i ferd med å ødelegge bygda. Innbyggerne har protestert. De har bedt om hjelp og følt avmakt mot et stadig voksende moralsk forfall. Den økte, positive åpenheten overfor Russland har fått en negativ, lokal avlegger. Et sterkt engasjement i befolkningen har vist at folk flest ikke finner seg i at horetrafikk og kriminalitet skal få grise til bygder og barns oppvekstmiljø. Det handler om verdisyn, om verdighet og om kvinnesyn. Det ser ut til at nasjonale myndigheter endelig trår til i kampen mot uvesenet. Det er på sin plass, for nå sprer prostitusjonen seg til stadig nye tettsteder og byer. Det som ser ut som organisert hallikvirksomhet, økonomisk griskhet og moralsk forkastelig utleievirksomhet, kan ikke fortsette. De bygdene som rammes, betaler en for høy pris. Lensmannen i Tana forteller om økt ulovlig innføring og omsetning av alkohol og tobakk. 300 flasker russisk brennevin ble nettopp beslaglagt. Narkotikaproblemet øker også. Og dette er i kjølvannet av prostitusjonen. Jeg synes derfor det er positivt at vi nå, like før pinse, fikk rapporter om at Regjeringen endelig tar problemet på alvor. Dette handler om verdier. Det kan virke som om både Verdikommisjonen og Regjeringen altfor lenge har hatt døve ører, kanskje fordi støyen fra horetrafikken i Tana, Alta og Kirkenes er blitt oppfattet som et lokalt fenomen, som løssalgsavisene kunne rapportere pikante og eksotiske nyheter fra. Slikt selger, må vite, men det stigmatiserer finnmarksbygdene på en urettferdig måte. Jeg så nettopp en statistikk som viser at hvis det forholdsmessig samme antall prostituerte som hver helg kommer til Tana, hadde vært overført til Oslo, ville det bety at 4 000 prostituerte hver eneste helg rykket inn i Oslo. Jeg etterlyste i interpellasjonen, i etterkant av Høyres landsmøte en strategi for å komme russerprostitusjonen til livs. En slik strategi må inneholde flere elementer. Man må forhindre at russiske horer får krysse landegrensene, ulike myndigheter må samarbeide om å uroe trafikken, og det må settes i gang tiltak på det holdningsskapende området. Det siste – og jeg understreker det – handler særlig om norske menn som kjøper sex. Det er egentlig de som skaper denne skampletten i Barentsregionen. Kjøp og salg av sex er i seg selv forkastelig, men når det foregår åpenlyst, midt i ei lita bygd, blir det utålelig. Derfor er det et nasjonalt problem, som krever nasjonal innsats. Prostitusjon sies – om enn ganske feilaktig – å være verdens eldste yrke. Men for anstendige folk i Skippagurra handler det om at fremmede ødelegger bygda deres. Folk føler seg som hjelpeløse tilskuere, barn og ungdom observerer voksnes kyniske utbytting av medmennesker, forkastelige holdninger gjør seg gjeldende – uten blygsel – midt i bomiljøene. Sametinget har protestert mot det som foregår, og kommunestyrene i flere finnmarkskommuner sitter igjen med en følelse av avmakt. Tana kommune og Nettverk i nord arrangerte i fjor sommer en konferanse om prostitusjon og vold mot kvinner. 100 deltakere fra landene i Barentsregionen slo i en henvendelse til Europarådet og til regjeringene på nordkalotten fast at prostitusjon, ut fra et etisk synspunkt, er helt uakseptabelt og i strid med det verdigrunnlag vårt samfunn bygger på. Det er jeg helt enig i. De etterlyste også en tiltaksplan for å motvirke og forebygge prostitusjonen i landet. I tillegg tok de til orde for å gjøre kjøp av seksuelle tjenester straffbart. Jeg har imidlertid liten tro på at en kriminalisering av prostitusjonen er veien å gå. En kriminalisering ville ganske sikkert redusere omfanget av den åpne prostitusjonen, og i så måte forhindre noe av horetrafikken i småbygder i Finnmark. Men problemkomplekset er mer komplisert enn som så. En generell kriminalisering vil utvilsomt også få uønskede og utilsiktede sidevirkninger, bl.a. er det grunn til å regne med at prostitusjonen vil foregå mer i det skjulte. Konsekvensen vil bli at halliker og andre bakmenn får enda større makt over kvinnene. I tillegg er jeg redd for at kvinnene, som den svake part, vil bli mer tilbakeholdne med å anmelde vold og voldtekt. Lovgivningen bør uansett ikke rettes mot de prostituerte, men mot dem som står bak og utnytter andre mennesker. I så måte registrerer jeg med interesse at politiet i forrige uke slo til mot bakmenn i Kirkenes, og at Justisdepartementet skal sette inn mer politi mot prostitusjonen i Finnmark. Når statssekretær Bjørn Solbakken etter et møte hvor flere statsråder drøftet saken med representanter fra Tana kommune, forteller at departementet nå skal ta i bruk flere virkemidler for å uroe miljøet, er det helt i tråd med hva jeg etterlyste da jeg i april måned fremmet interpellasjonen. Men det haster. Det haster forferdelig, fordi bygdemiljøet nå er i oppløsning. Vold og alkoholmisbruk øker blant stadig flere grupper og stadig yngre mennesker, familier lider og ungdom blir forledet til et feil kvinnesyn. Gjeldende lovverk, f.eks. bygningsloven, straffeloven, utlendingsloven, helselovene osv., må brukes så langt det er mulig for å uroe miljøene og forhindre at denne virksomheten får utvikle seg videre. Registrering ved visumbehandling så vel som økte ressurser til bl.a. politiet er også positive tiltak. Da er jeg nok mer skeptisk til at dette samfunnsproblemet skal bli en økonomisk «melkeku» for hovedstadens mer jappede konsulentmiljø. Jeg forstår at man i fortvilelsen i enkelte kommuner i Finnmark nå tyr til hjelp der de håper at det skal finnes hjelp. Men jeg håper som sagt at dette ikke utvikler seg til å bli et område hvor konsulenter tar ansvar, men myndighetene. Jeg er også overrasket over at man i revidert nasjonalbudsjett ikke har prioritert Finnmark. Man foreslår der 275 nye stillinger uten at noen av disse kommer Tana eller andre kommuner i Finnmark til gode. Det er ikke tilstrekkelig at man nå bevilger 100 000 kr ekstra til Vadsø og Kirkenes. Det er vel og bra, men det trengs mer permanente aktiviteter. Man kommer ikke utenom at det her også trengs holdningsskapende påvirkning. Når eieren av en brakkeleir på Kirkenes som benyttes til tvilsom forretning, sier til avisen Nordlys at utleie av denne fra hans side kun er basert på ren forretning, fordi han som eier av brakkeleiren mener han er avhengig av at noen betaler for utgiftene, vitner det om at det er flere som nå trenger å få sine holdninger endret når det gjelder kjøp av sex. Man kan ikke som eier sitte passiv og si at dette ikke er mitt problem når ting foregår så åpenlyst som de gjør i dette tilfellet. Her trengs informasjon og holdningspåvirkning knyttet til verdi- og moralspørsmål. Seksualiteten som en positiv del av livet må stå i fokus. Forebyggende holdningskampanjer spesielt rettet mot barn og unge, og voksnes ansvar som forbilder for de unge må gjøre det sosialt og moralsk forkastelig å kjøpe sex av et annet menneske. Skolen, kommunene, helsemyndigheter og befolkningen selv må trekkes inn i dette arbeidet. Politiet sier det er vanskelig å bevise at det drives sexhandel i et motell i Tana, men at flere straffesaker med vold og annen kriminalitet involverer stedet. Sett i et slikt perspektiv synes jeg at ungdommen i Tana viser et ansvar og en holdning som det står respekt av. Men det må oppfattes som et nødrop når ungdom i Tana sier at de vil flytte fra stedet hvis ikke horetrafikken stanses. Det er en sterk melding fra ansvarlige unge mennesker. Når 16-åringer i Tana sier til Dagbladet at det er blitt flaut å komme fra Tana, så må nasjonale myndigheter ta affære. Ungdommen vil ikke bo i en bygd hvor det er prostitusjonen som gjør bygda kjent, sa en ungdom på radioen forleden dag. Nettopp slike positive holdninger og utsagn fra ungdommen i Finnmark gjorde at jeg tok opp denne saken her i Stortinget. Det overordnede målet er å fjerne prostitusjonen, men jeg innser at det er et prosjekt nærmest med evighetens tidsperspektiv. Folk i Skippagurra og andre bygder har ikke tid til å vente så lenge, og derfor må lokale og nasjonale myndigheter sammen renske finnmarksbygdene for den prostitusjonen som russiske kvinner og menn fra Norge og Finland bedriver. Det må skapes så mye uro og utrygghet rundt horemiljøet at anstendige bygdefolk igjen kan være stolte av bygda si. Det er Regjeringen som sitter på ressursene og kan organisere tiltakene som er nødvendige. Derfor spør jeg justisministeren og Regjeringen om Regjeringen i løpet av den måneden som er gått siden jeg reiste interpellasjonen, har lagt den strategien som jeg etterlyser, og planlagt et sett av virkemidler mot horetrafikken i Finnmark. Vi er i den situasjon at justisministeren ikke er til stede for å svare på mitt spørsmål. Det vet jeg ikke hvordan presidenten har tenkt å håndtere, men jeg oppfatter det i hvert fall ikke slik at Regjeringen eller statsråden dermed ikke tar saken på alvor. Jeg tror det er omstendighetene som er skyld i det.