trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-10-28:
Jeg vil gjerne vise til siste del av mitt svar til spørsmålsstilleren, der jeg sier at vi vil vurdere å etablere en ordning der Kripos kan forhåndsgodkjenne loddsedler basert på en prøveproduksjon. Dette vil etter vår mening redusere usikkerheten med hensyn til om en loddseddel vil bli godkjent, som bransjen har ønsket seg. Det rokker selvfølgelig ingenting ved det jeg har sagt om denne konkrete saken. At man forsøker å ha best mulig og ryddigst mulig sikkerhet i forhold til loddsedler, ber jeg om ikke blir tatt som mistillit til de enkelte ideelle organisasjoner som driver med den type lotteri. Det blir helt feil.
Erna Solberg (Høyre), 1998-10-28:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Regjeringen foretok 2. oktober 1998 en sammenslåing av lensmannskontorene i Arna og Åsane og Ulset politistasjon. Sammenslåingen betyr i praksis at Arna lensmannskontor nedlegges som operativt kontor. Mener statsråden at dette er i tråd med Stortingets syn på endringer i lensmannsetaten og justisministerens egne uttalelser om at slik sammenslåing kun skal skje på frivillig basis?»
Erna Solberg (Høyre), 1998-10-28:
Mitt spørsmål til statsråden var om hun mente at omorganiseringen var i tråd med Stortingets føringer og hennes egne uttalelser om frivillighet, at ingen sammenslåing skal skje hvis det ikke skjer frivillig. Jeg konstaterer at statsråden ikke svarte på det spørsmålet som ble stilt av meg i dagens spørretime. Stortinget har nemlig klare føringer for hva som skal skje. Vekten har vært lagt på nærpolitimodellen, preget av god oversikt over og god kunnskap om lokalmiljøet – man skal altså ha tjenestemenn med god lokalkunnskap. Det er etter den modellen man ønsker å bygge opp både lensmanns- og politietaten fremover. Når man da slår disse tjenestestedene sammen til en så stor enhet at selv Kristiansund, statsrådens hjemby, blir liten i forhold, mister man den lokalkunnskapen som eksisterer i dag. Når man i Arna har aktiv polititjeneste til kl. 22 om kvelden og til kl. 02 om natten fra lørdag til søndag, er det etter min mening rart å si at dette blir et bedre politifaglig tilbud til befolkningen i Arna. Mitt spørsmål er: Hvordan forholder denne sammenslåingen til en så stor enhet seg til Stortingets føringer om nærpoliti og lokalkunnskap?
Erna Solberg (Høyre), 1998-10-28:
Spørsmålet til statsråden vil da bli: Betyr det hun nå sier, at de som skal betjene distriktet Arna, blir de samme hele tiden, at det ikke blir en veksling mannskapsmessig, personellmessig, mellom Åsane og Ulset og Arna-området, men at det blir den nødvendige lokalkunnskap blant politifolk? I så fall tror jeg at politimesteren i Bergen ikke har de samme tanker om hvordan man kan bruke sitt mannskap effektivt. Men jeg stilte også et annet spørsmål. Statsråden har nemlig i spørsmålet om frivillighet uttalt seg helt klart, faktisk i Arna. I juni var statsråden i Arna og sa at en ikke vil foreta sammenslåinger der det ikke skjer frivillig. Nå er det altså sånn at man i Bergen i 1995 mente at det skulle være en politienhet i Arna. Vil statsråden vente med å gjennomføre disse sammenslåingene til kommunen, bydelsutvalget og lensmannsetaten selv har fått lov til å uttale seg? Vil hun vente med å foreta sammenslåingen til det er bevist om dette er en frivillig sammenslåing eller ikke?
John Dale (Senterpartiet), 1998-10-28:
Eg vil stilla dette spørsmålet til justisministeren: «Justisdepartementet har hatt prosjekt i gang for å prøve ut ordningar med lokalområdepoliti. Erfaringane er svært gode. Til dømes kan Damsgård og Landås nærpoliti i Bergen vise til positive resultat. Men framleis manglar ei evaluering av prosjekta på landsbasis, og det rår uvisse om kva som vil skje framover. Vil Justisdepartementet ta initiativ til at saka får ei snøgg avklaring, slik at nærpolitiarbeidet eventuelt kan bli ført vidare og også utvida til fleire område?»
John Dale (Senterpartiet), 1998-10-28:
Eg takkar statsråden for svaret, som eg synest var svært positivt. Det arbeidet som er i gang for å styrkja kontakten mellom politiet og nærmiljøet, synest å ha prioritet i departementet, og det er det grunn til å seia seg svært godt nøgd med. Etter det svaret som statsråden har gitt, ser eg ikkje noko grunnlag for å stilla eit oppfølgingsspørsmål i eigentleg forstand, eg vil nøya meg med å uttrykkja eit håp om at den evalueringa som er i gang, ikkje trekk ut i langdrag, dess meir fordi det synest opplagt kva utfallet vert. Sunn fornuft tilseier det.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1998-10-28:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «Ved utendørs gokartbaner kan man kjøre fra man er 12 år gammel, mens for innendørs gokartbanekjøring er aldersgrensen 18 år. Dette til tross for at gokartene som brukes utendørs, er både større og sterkere. Vil statsråden ta initiativ til å oppheve denne forskjellsbehandlingen?»
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1998-10-28:
Jeg takker statsråden for svaret, og er tilfreds med at statsråden har bedt Vegdirektoratet vurdere om det er behov for en revisjon av forskriften. Hvem som helst kan åpne gokartbaner under forutsetning av at kjøretøyene er godkjent, og at brukeren har førerkort. Jeg tror mange som driver kommersiell utleie av gokarter, savner et regelverk å forholde seg til som åpner for en mer omfattende bruk enn det som er tillatt i dag. For øvrig hadde jeg et tilleggsspørsmål om når denne saken ville foreligge, men det har jo statsråden allerede svart på – så takk!
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-10-28:
Det er i utgangspunktet ikke noen forskjell i regelverket for gokartkjøring på utendørs og innendørs baner. Gokartkjøring som motorsport reguleres av en egen forskrift om motorsport på lukket område som bl.a. setter aldersgrenser for kjøring av ulike motorvogner i konkurranse- og treningssammenheng. Grensen for konkurranser er tolv år for de minste gokartene, for trening er grensen ti år. Slik kjøring må skje i regi av klubb tilknyttet Norges Bilsportforbund eller Norges Motorsykkelforbund. Dette skal gi en sikkerhet for at kjøretøyene er godkjent i forhold til klubbenes tekniske reglement, og at den enkelte fører gis tilstrekkelig opplæring før egen kjørelisens utstedes. Det har ikke vært gitt egne regler som tillater utleie og bruk av gokart til annen uorganisert fritids- og underholdningsbruk. Slik kjøring kan derfor bare skje dersom kjøretøyene er godkjent etter de generelle regler for godkjenning av kjøretøy, og dersom den som skal bruke kjøretøyet, har det nødvendige førerkortet. Departementet er gjort kjent med at det på enkelte gokartbaner kan foregå utleie av gokart som ikke er i samsvar med formålet for forskriften om motorsport. Vi har derfor bedt Vegdirektoratet vurdere om det er behov for en revisjon av forskriften i lys av den faktiske utviklingen som har skjedd med hensyn til kommersiell utleie av gokarter, eller om forskriften bør håndheves strengere. Vurderingen bør gjøres som ledd i en mer omfattende revisjon av forskriften, der direktoratet også er bedt om å vurdere en tilnærming/harmonisering av den norske forskriften til svenske og danske regelverk, og en kan regne med at en slik omfattende gjennomgang først kan foreligge i 1999.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-10-28:
Takket være intens oppsøking og kontaktvirksomhet fra stortingsrepresentant Eirin Faldets side, har jeg fått en dyp innsikt i gokartsystemet, som representanten Skogholt tar opp her. Jeg er klar over at det er anlegg som det er behov for å se på sikkerhetskrav i forbindelse med, og jeg er også klar over det forhold at det bl.a. drives et utmerket forebyggende arbeid i regi av politiet som en bør se på i denne sammenhengen, og som jeg antar også ligger til grunn for representanten Skogholts spørsmål. Så jeg bekrefter at slike praktiske forhold har foranlediget at jeg har bedt Vegdirektoratet gjøre det arbeidet som nå er igangsatt.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-10-28:
Å sette i drift en ny hovedflyplass er en svært komplisert prosess. Hovedmålet er å oppnå sikker og effektiv drift. Prosessen involverer ikke bare alle ansatte i Oslo Lufthavn AS, flyselskapene og andre bedrifter på selve flyplassen, men også dem som betjener luftrommet rundt flyplassen. Åpningen av hovedflyplassen ble for en tid tilbake flyttet noen dager for å falle sammen i tid med omleggingen av luftromsstrukturen i Nord-Europa. Den nye luftromsstrukturen vil på sikt øke kapasiteten i trafikkavviklingen. Det ville etter Luftfartsverkets oppfatning medført økte samlede forsinkelser over lengre tid hvis åpningen av Gardermoen og omleggingen av luftromsstrukturen skulle skjedd i to omganger. I innkjøringsfasen hittil har forskjellige faktorer bidratt til at trafikk i toppbelastningsperiodene har hopet seg opp. Av de viktigste faktorene var datafeil i trafikkinformasjonssystemet, svikt i telefonsentraler samt andre lands håndtering av endringer i luftromsstrukturen. Uregelmessigheter som oppstår, følges opp løpende. Det er foretatt en nøye gjennomgåelse av hvilke faktorer som ville virke inn på sikkerhet og trafikkavvikling når den nye flyplassen åpnet, der man av sikkerhetsmessige årsaker fant å måtte fastsette visse begrensinger på trafikken den første tiden. Luftfartsverket fant det derfor nødvendig å holde trafikken nede på 32 flybevegelser pr. time de første dagene, men økte så til 40 flybevegelser pr. time. Fra 14. oktober og fram til vinterprogrammets iverksettelse 25. oktober har det vært avviklet et trafikkvolum som tilsvarer summen for Fornebu og Gardermoen, noe som gir en avgang eller landing hvert 90. sekund. Kapasiteten vil fortsatt gradvis økes. Fra og med starten av vinterprogrammet er det inngått en avtale mellom Luftfartsverket og de største flyselskapene om å redusere tilbudet midlertidig med 15 flybevegelser i det travleste tidsrommet på morgenen mellom kl. 08 og kl. 10. Dette gir en kapasitet på 50 flybevegelser i timen. Opplegget skal evalueres etter en uke. Det er gjort nyttige erfaringer etter åpningen, som bidrar til en stadig smidigere trafikkavvikling. Jeg vil også i fortsettelsen følge utviklingen nøye, men jeg vil samtidig understreke at høy sikkerhet har prioritet før høy kapasitet. For øvrig vil jeg vise til det svar jeg gir på neste spørsmål, spørsmål nr. 23.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-10-28:
Det kunne sikkert vært et fascinerende prosjekt å undersøke hva forsinkelser på Fornebu i sin tid kostet Mor Norge, og hva forsinkelser på Gardermoen koster, og hva som er de relative størrelsene. Det som er avgjørende er at når man setter i gang en ny flyplass, setter man sikkerheten først. Og for å bruke et bilde: Å legge om luftromsstrukturen i hele Nord-Europa er det samme som å legge om veinettet i London fra én dag til den neste og samtidig skifte navn på veiene. Da ville selv erfarne taxisjåfører hatt en stor jobb. Jeg konstaterer at ansatte, spesielt de som står i passasjerbetjeningssituasjonen, har gjort en kjempejobb med å få dette på plass. Og de barnesykdommer som har vært, har man tatt opp løpende for å forbedre seg og utvikle seg. Det er ikke noen tvil om at når folk arbeider på den måten, fortjener de ros og anerkjennelse, og de gjør det jo også fordi det forbedrer jobben. Den seneste rapport jeg har fått, er at avviklingen forbedrer seg, men som sagt, når det gjelder de enkelte toppbelastningsproblemer, har man utfordringer, og det er det ingen grunn til å legge skjul på. Det at man i møtet mellom menneske og system gir støtte for at menneskene skal føle trygghet, at man legger sikkerheten til grunn, må vi alle sammen være glad for. Med en så omfattende omlegging av luftrommet som man har hatt, både med flyttingen fra Fornebu til Gardermoen og med tilpasningen i luftrommet over Nord-Europa, sammen med enkelte innkjøringsproblemer på flyplassen, synes jeg i stort at man har kommet bra fra det.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-10-28:
Det fins sikkert enkelte opplevelser som er ubehagelige, men vi kan ikke i drift av en flyplass basere oss på anekdotisk informasjon. Vi må basere oss på det som skjer. Jeg har selv reist fra flyplassen mange ganger, og jeg har opplevd at informasjonen har vært meget håndfast og korrekt hele veien. Jeg har sågar ved åpningen også helt rettferdig blitt satt på en buss til Sogndal, for det var det som var den eneste muligheten akkurat den dagen, og jeg opplevde et personale som gjør jobben på en bra måte. Ved systematisk å jobbe med saken både i forhold til det som har med teknikk å gjøre, det som har med menneskenes jobbing med dette å gjøre, og gi god støtte til dem som faktisk gjør en kjempejobb i frontlinjen, vil flyplassdriften normalisere seg, og vi vil klare den kapasiteten vi trenger. Sett i forhold til mange andre flypasser som har startet, har Gardermoen kommet godt i gang, men det er utfordringer og barnesykdommer – det er det ingen grunn til å legge skjul på. Vi kommer best i land alle sammen hvis vi hjelper til her. Mine bidrag til det er f.eks å bruke flytoget riktig ofte. Det er en meget behagelig opplevelse. I tillegg holder jeg meg godt, faktisk løpende, informert om det som skjer, og jeg har også den siste rapporten med meg her i dag.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-10-28:
Det er Luftfartsverket som har hovedansvaret for flysikkerheten og kapasiteten i luftrommet og på flyplassene. Når sikkerhet veies mot kapasitet, er det sikkerhet som veier tyngst. Oslo Lufthavn AS har eier- og driftsansvar for den nye hovedflyplassen. Oslo Lufthavn AS som flyplasseier har fullt ansvar for flyplassproduktet med tilhørende tekniske systemer, og tar dette ansvaret svært alvorlig. Dette ansvaret er Oslo Lufthavn AS seg bevisst i samarbeid med de store flyselskapene og handlingoperatørene for å påse at nye rutiner, prosedyrer og bruk av teknisk utstyr blir håndtert korrekt. Dette er fordi det er en meget stor overgang fra gamle Fornebu flyplass til den nye og moderne Oslo Lufthavn Gardermoen for alle ansatte når det gjelder bruk av teknisk utrustning, systemer mv. Det er imidlertid mange aktører som bidrar til den totale driften. Flyselskap, handlingoperatører, cateringselskap, politi, tollere og butikk- og servicepersonell er alle meget viktige i arbeidet med å få en stor flyplass til å fungere. For svært mange operative funksjoner er det et delt ansvar mellom flyplasseier og flyselskap for håndteringen av passasjerer fra innsjekking til ombordstigning. Internasjonal ekspertise som har fulgt denne prosessen, har gitt positiv omtale av håndteringen av ovennevnte prosesser. De barnesykdommer og problemer som Oslo Lufthavn AS slet med i de to første ukene etter oppstart, har avtatt. Etter min vurdering tar Oslo Lufthavn AS ansvaret alvorlig. Jeg har blitt løpende orientert om framdriften og vil selvfølgelig fortsatt følge utviklingen i driften meget nøye.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-10-28:
Nå legger ikke jeg noe nedsettende i begrepet «anekdotisk informasjon». I det legger jeg de opplevelser som den enkelte har, og som aldri kan fratas den enkelte som har hatt det, hva enten vedkommende er stortingsrepresentant eller hvem som helst som reiser til og fra denne flyplassen. Men det er summen av all informasjon som er avgjørende – den som observeres av dem som er i skranken, av dem som er driftsansvarlige, ja selvfølgelig alle sammen, og det er den informasjonen jeg løpende får. Men også informasjon fra enkeltpersoner teller med, fordi den er en del av helhetsbildet. Den foranlediger at man stiller kontrollspørsmål, forvisser seg om at informasjonen er korrekt. Og noe av det jeg har stresset, er at alle ansvarlige, ikke minst de som sitter sentralt i dette, med ledelsesansvaret, alltid skal påse at informasjonen som gis ut, er korrekt i forhold til brukerne. Jeg vil selv også ta initiativ for å yte stor anerkjennelse til dem som ofte i denne ansvarsdelingen får trykket først og fremst, nemlig de i skranken – som jeg selv har passert mange ganger – fordi de fortjener anerkjennelse. Men det er selvsagt, som det ligger i spørsmålet, slik at alle som har ansvar, skal la være å skygge unna – de skal stå fram og tale sant om det som skjer. Slik må det være, det er den eneste måten å sørge for at barnesykdommer avvikles på, og at driften blir så god som man måtte kreve av en moderne flyplass.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-10-28:
Jeg kjenner meg ikke igjen i begrepet «skjønnmaling». Jeg gjorde det helt klart lenge før Gardermoen åpnet, at man måtte forvente barnesykdommer, man måtte forvente at for å takle det måtte man gi sannferdig informasjon hele veien. Jeg har selvfølgelig vært med på å påse at det bygges opp slike informasjonsstrukturer, og at de skal være gode. Den informasjonen er meg bekjent gitt av både ledelse og alle andre. I noen sammenhenger har det ikke fungert godt nok internt – derfor har folk i skranken måttet ta «en trøkk». Spesielt i situasjoner til å begynne med, da flyparkeringssystemet ikke fungerte, slik at man måtte improvisere, ble det en stor belastning. Men jeg oppfatter det slik at alle tar ansvaret og ikke skygger unna, og det er jo nettopp det som karakteriserer Oslo Lufthavn, at folk stiller opp på en fantastisk måte. Det gjorde de på overtid på slutten på gamle Fornebu, og det gjør de ved innkjøringen nå også. Det har også til og med ført til at enkelte aviser har tatt en slags selvkritikk på noen typer svartmaling som skjedde på forhånd. Men det er jo ikke sagt for at man skal bagatellisere barnesykdommer. Av barnesykdommer lærer man dersom alle er med og tar ansvaret. I det har representanten og jeg helt lik holdning, og det har vært min holdning hele veien.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-10-28:
I forbindelse med overgangen til vinterprogrammet 1998/99 har flyselskapet SAS valgt å redusere tilbudet regionalt til og fra Evenes. Så vidt jeg vet, er dette bl.a. ut fra selskapets vurderinger av konkurransesituasjonen i regionen samt øvrige kommersielle forhold. Selskapet står fritt i å foreta slike ruteendringer. Som samferdselsminister er det mitt ansvar å sørge for at den samlede transportstandard også i denne regionen er tilfredsstillende. Etter grundige studier av bl.a. rutetilbudet til og fra Harstad/Narvik Lufthavn, rutetilbudet til og fra Narvik Lufthavn samt sjøverts rutetilbud med henholdsvis hurtigbåt og hurtigrute til og fra Harstad er det min oppfatning at den samlede transportstandarden i regionen ikke berettiger statlig inngrep. Etter det luftfartsrelaterte regelverket kan statlig intervensjon i markedet skje når den samlede transportstandarden blir for dårlig. Når det gjelder luftfart, må det da utlyses såkalt forpliktelse til offentlig tjenesteytelse, FOT. Dette innebærer bl.a. enerett og monopol på rutene til og fra Evenes, noe jeg forstår at bl.a. støtteutvalget for lufthavna har vært negativ til. Både faktisk eksisterende transportstandard i regionen og ulemper ved statlig inngrep med FOT tilsier derfor at staten ikke bør gripe inn. Jeg vil imidlertid uansett oppfordre berørte brukere og andre interessenter til å ta kontakt med aktuelle flyselskaper for å øve påtrykk for et bedret rutetilbud, hvis det er slik at uklarheter vedrørende det faktiske passasjergrunnlaget har påvirket flyselskapenes vurderinger i negativ retning.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-10-28:
Det er som kjent med et meget solid flertall i Stortinget etablert en deregulering av luftfarten på stamrutenettet, samtidig som vi har et anbudsopplegg på kortbanenettet. Det er det som er spillereglene for det som foreligger. Det er den åpne debatten om rutetilbudet som påvirker, og det er ikke slik at departementet har noen som helst styringsmulighet i denne situasjonen. Vi prøver likevel å følge med i det som skjer av endringer, og det jeg gjorde rede for i mitt svar, var hvilke spilleregler som gjelder i forhold til endringene. Det var også tydelig av svaret å se hvordan man kan påvirke situasjonen hvis det er slik at det er feil informasjon om brukergrunnlaget som har påvirket ruteopplegget. Jeg har registrert at representanten har bedt meg se på dette på nytt, og jeg skal på nytt gå igjennom den faktiske informasjon jeg har om situasjonen i dette området.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-10-28:
Det ble nok lagt mer velvilje i svaret mitt enn det var grunnlag for. Jeg sa ikke at jeg kommer til å gå til flyselskapene, men jeg sa at jeg på nytt ville se på det informasjonsgrunnlaget som fins om den faktiske utvikling i regionen. Det er en del av den informasjonen som departementet har, og som vi tar med oss. Det har jeg lovet å gjøre, og det gjentar jeg, og står selvfølgelig ved.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1998-10-28:
Jeg skal få stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «Siden 8. oktober 1998 har det stort sett hersket unntakstilstander i norsk luftfart etter at Oslo Lufthavn Gardermoen ble åpnet. Betydelige forsinkelser, kanselleringer og redusert kapasitet medfører store samfunnsmessige kostnader. Flyselskapenes ansatte har måttet ta ansvaret i forhold til passasjerene. Hva vil statsråden gjøre for å få rett instans til å ta ansvar for den siste tids rot på Gardermoen og i norsk luftfart?»
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1998-10-28:
I svaret til forrige spørrer brukte statsråden uttrykket «anekdotisk informasjon». Jeg må si at å bruke den type språk i et svar virker svært arrogant på meg. Hvis det er slik at statsråden oppfatter det slik at alt som har vært beskrevet omkring Gardermoen, bare er anekdotisk, har jeg lyst til å gjøre statsråden oppmerksom på at det er svært mange mennesker som henvender seg til oss som brukere, som opplever dette som noe ganske annet enn anekdotisk. Jeg vil gjerne spørre: Hvilket ansvar føler statsråden at han har i forhold til det å gi riktig informasjon? Og synes statsråden det er riktig at hovedtyngden av ansvaret for å fronte kundene og hjelpe til med informasjon, er tatt av skrankepersonalet, mens resten har gjemt seg bak disken?
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1998-10-28:
Jeg synes jeg merket en ganske annen tone i statsrådens innlegg nå. Når det gjelder det å utvikle en ny flyplass, skjønner vi alle at dette ikke er helt enkelt. Men da er det også viktig at man er villig til å akseptere at ikke tingene går slik man hadde håpet, og ikke driver med det jeg får kalle en helt uakseptabel skjønnmaling av handlingsmønster og informasjon. Jeg oppfattet statsråden dit hen nå at han gav honnør til skrankepersonalet. Det er bra. Hva er så statsrådens kritiske holdning til informasjon gitt av bl.a. flyplassmyndighetene og Luftfartsverket?
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 1998-10-28:
Jeg vil gjerne få stille et spørsmål til helseministeren: «Vi har blitt kjent med at helseministeren og utdanningsministeren har stoppet distribusjonen av Helsetilsynets nye sex-opplysningsmateriell for ungdom. I Budsjett-innst. S. nr. 11 for 1997-98 sa sosialkomiteen: «Seksualundervisningen og samlivslæren i skolen er sentral i arbeidet med å forebygge uønskede svangerskap. Det er viktig å styrke lærernes kompetanse på dette området.» Hvorfor har statsråden bidratt til å stoppe et godt hjelpemiddel for lærerne i denne undervisningen?»
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 1998-10-28:
Jeg takker for svaret, og jeg er glad for at helseministeren har satt i gang arbeid med en tiltaksplan for forebygging av abort, i tråd med Stortingets vedtak. Jeg har sett på noe av det informasjonsmateriellet som Helsetilsynet har utarbeidet, og synes det var god informasjon laget på ungdommens premisser og tilpasset den tid vi lever i. Informasjon i skolen er veldig personavhengig, noe ungdommen selv har gitt uttrykk for i en spørreundersøkelse, som viser at de foretrekker å få denne undervisningen utført nettopp av helsepersonell. Et bredt spekter av tiltak mot uønskede svangerskap er nødvendig for å få til størst mulig nedgang i antall avbrutte svangerskap, og Helsetilsynet har uten tvil tatt denne oppgaven alvorlig. Da lurer jeg på hva det er i dette materiellet som gjør at departementet mener at det er uegnet for aldersgrupper under 15 år. Jeg henviser da til det svaret som utdanningsministeren gav her tidligere i dag.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-28:
Jeg er helt enig i at seksualundervisningen og samlivslæren er svært viktig i arbeidet med å forebygge uønskede svangerskap og abort. Jeg ser det som viktig at lærerne får styrket sin kompetanse, og ser at de har behov for materiell som kan brukes i undervisningen om samliv, seksualitet og prevensjon. Jeg tror også at denne undervisningen og veiledningen må settes inn i en etisk ramme som utfordrer til ansvar for seg selv og andre, og som respekterer den enkeltes integritet. Slike tiltak vil bli prioritert i den nye handlingsplanen for forebygging av uønskede svangerskap og abort for perioden 1999-2003 som nå utarbeides av Sosial- og helsedepartementet i samarbeid med Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet og Barne- og familiedepartementet. Når det gjelder det konkrete undervisningsmateriellet, har jeg følgende å si: Det er Helsetilsynet som er faglig ansvarlig for innholdet i dataspillet og videofilmene, og materiellet er utarbeidet til bruk for helsepersonell. Det skal etter planen distribueres til landets helsestasjoner for ungdom og til prosjekter som arbeider med ungdom, samliv og seksualitet i regi av Handlingsplan for forebygging av uønskede svangerskap og abort 1995-1998 og Handlingsplan mot HIV/AIDS-epidemien 1996-2000. Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet ønsket en faglig-pedagogisk vurdering av materiellet i forhold til bruk i skolens undervisning. I påvente av denne vurderingen har Helsetilsynet avventet videre distribusjon av materiellet. Hjelpemidlene er altså ikke stoppet, men ønsket fra KUF om tid til å foreta en faglig-pedagogisk vurdering har vi funnet det riktig å etterkomme. Utdanningsmyndighetene har som kjent engasjert en faglig ekspertgruppe ved Høgskolen i Agder, som har foretatt en vurdering av disse undervisningshjelpemidlene i forhold til ulike aldersgrupper og når det gjelder behov for et veiledningsopplegg. KUF mottok en rapport fra ekspertgruppen 23. oktober i år. Jeg viser for øvrig til utdanningsministerens redegjørelse i den muntlige spørretime tidligere her i dag.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-28:
Jeg takker for den enighet som synes å være når det gjelder satsingen på tiltak mot uønskede svangerskap og abort, som etter mitt syn er en veldig viktig politisk prioritering. Jeg er også enig i at ungdom i ulike aldersgrupper bør ha god informasjon tilpasset den tid vi lever i, og kommunisert på en måte som ungdommen forstår. Videre er jeg enig med spørreren i at Helsetilsynet har tatt sin del av arbeidet med oppfølging av den eksisterende handlingsplanen på alvor. Det direkte spørsmål som representanten Gravdal nå stiller, går på Helsedepartementets vurdering av innholdet i dette materiellet. Til det vil jeg si at vi har forholdt oss til et ønske fra Utdanningsdepartementet om å vurdere dette materiellets egnethet for undervisningsbruk i skolen. Utdanningsministeren har redegjort for hvordan han vurderer det, og hvorfor han vurderer det på den måten. Jeg regner med at vi vil få de vurderingene oversendt til Helsedepartementet, og så vil vi ta det videre opp med Helsetilsynet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-28:
I spørsmålet vises det innledningsvis til interpellasjon vedrørende Halden-reaktoren som ble behandlet av Stortinget den 5. mai i år. Som nevnt den gang har Sosial- og helsedepartementet ansvaret for den pågående konsesjonsbehandling for Institutt for energiteknikks anlegg i Halden og på Kjeller. I mine innlegg i interpellasjonsdebatten klargjorde jeg at departementets holdning når det gjelder innsyn og åpenhet, er at økt åpenhet skal tilstrebes innen rammen av lovverket. Konsesjonssaken er tjent med så stor åpenhet som mulig, og departementet legger til grunn at det kun er de deler av materialet i konsesjonssøknaden som omfattes av taushetspliktbestemmelser, som skal unntas. Dette står naturligvis ved lag. Som følge av dette har konsesjonssøknaden samt alle 31 vedlegg til denne blitt gjennomgått med sikte på å skille ut taushetsbelagte opplysninger, slik at det kan gis innsyn i de øvrige deler. De organisasjoner, presserepresentanter og enkeltpersoner som har ønsket innsyn i ovennevnte materiale, har allerede fått det frigitte materialet. Øvrige vil selvsagt bli gitt tilsvarende tilgang. Regjeringen vil for øvrig foreta en gjenomgang av taushetspliktsbestemmelsene i atomenergiloven og relevante forskrifter med sikte på større grad av åpenhet i atomenergispørsmål. Representanten Langeland stiller videre spørsmål knyttet til transport av radioaktivt avfall og brukt atombrensel mellom Kjeller og Halden, til Himdalen og til og fra utlandet. Hva angår transporter av brukt atombrensel mellom Kjeller og Halden, så er det intet til hinder for å opplyse hvordan transportene skjer. Jeg viser til den redegjørelse jeg gav om dette i mitt svar i spørretimen den 3. juni i år. Av sikkerhetshensyn er imidlertid ikke nøyaktige opplysninger om når transport finner sted mv., offentlige for allmennheten. For øvrig kan det nevnes at Statens strålevern tidligere i år har gjennomgått selve transportordningen og har funnet denne i samsvar med regelverket, slik jeg bad om etter at nevnte spørsmål ble reist. Transporten til Himdalen vil kun omfatte lavt og middels radioaktivt avfall som anlegget er beregnet for, og ikke brukt atombrensel. Hvordan de planlagte transportene til Himdalen skal foregå, er beskrevet i sikkerhetsrapporten for driften, og denne er offentlig. Videre er befolkningen i nærområdet gjennom informasjonsmøter der Institutt for energiteknikk har deltatt, gjort kjent med hvordan de planlagte transportene til Himdalen-anlegget er tenkt gjennomført. Som en del av det eksperimentelle programmet ved Halden-reaktoren innfører Institutt for energiteknikk tidvis mindre mengder brukt brensel fra utlandet. Slikt forsøksbrensel er ikke norsk eiendom og returneres eier etter at eksperimentet er utført. Disse transportene skjer i samsvar med de bestemmelser som gjelder for slik transport både i avsender- og mottaker land, og tillatelse gis i samsvar med den internasjonale ikke-spredningsavtalen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-28:
Når det gjelder transporter til og fra utlandet, viser jeg til det jeg sa, at det er knyttet til innførsel av forsøksbrensel og tilbakeførsel av slik brensel til eier i samsvar med norske og internasjonale regler. Jeg viser for øvrig til at Stortingets energi- og miljøkomite, i brev av 25. mars 1994 fra daværende nærings- og energiminister Jens Stoltenberg, fikk en grundig redegjørelse for denne forskningsaktiviteten og for de internasjonale aspekter ved denne. Når det gjelder spørsmålet om andelen materiale som er frigitt, kan jeg ikke på stående fot svare på det, men jeg skal sørge for at de spørsmålene blir besvart på egnet måte.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-28:
Jeg vil fastholde det jeg sa i mitt forrige svar om det spørsmålet som gjelder transport til og fra utlandet med hensyn til Halden-reaktoren, og har på dette punkt ikke ytterligere å tilføye til det svaret jeg allerede har gitt.
Tor Nymo (Senterpartiet), 1998-10-28:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til miljøvernministeren: «Oterbestanden har i enkelte vassdrag i Troms og Nordland nå blitt så stor at det har medført omfattende predasjon på anadrome fiskeslag som går opp i elvene for å gyte. Dette har i første rekke gått ut over enkelte lokale laksestammer. Oteren har også gjort noe skade i oppdrettsanlegg langs kysten. Vil statsråden vurdere å innføre kvotejakt på oter i Troms og Nordland slik at skader som følge av en for stor bestand kan bli redusert?»
Tor Nymo (Senterpartiet), 1998-10-28:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Det er en nasjonal oppgave å bevare og styrke villaksstammen i landet, ikke minst på bakgrunn av at laksesykdommer og vassdragsreguleringer har ført til en betydelig desimering av bestanden. Staten og ikke minst frivillige organisasjoner har brukt betydelige ressurser for å berge villaksbestanden. Når det nå viser seg at bestanden av oter har en sterk økning og direkte truer villaksen i enkelte vassdrag, er det klart at stadig flere frivillige som har stått på ved dugnadsarbeid og drevet kulturarbeid, etter hvert føler at det ikke nytter. Jeg ber derfor om at statsråden følger opp det hun sa i slutten av sitt svar, der hun uttrykker forståelse for at oteren føles som et problem enkelte steder, og at hun vil holde saken under oppsyn med sikte på å vurdere ytterligere tiltak dersom utviklingen tilsier det.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1998-10-28:
Jeg ønsker å stille miljøvernministeren følgende spørsmål: «Viltmyndighetene i Norge og Sverige er blitt enige om felles retningslinjer for forvaltningen av den skandinaviske ulvebestanden. Et prinsippdokument om samarbeidet åpner mulighet både for felling av spesielle skadedyr og kvotebegrenset lisensjakt på ulv i de to landene. Hvordan vil statsråden bidra til at dette arbeidet lykkes?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1998-10-28:
Jeg takker statsråden for svaret. Ser statsråden at ulike forvaltningsbestemmelser om rovdyr i Norge og Sverige og ellers i de land Norge har en felles grense med, gjør det vanskelig å få en fornuftig forvaltning til alles beste? Det er en kjensgjerning at flere av våre rovdyr er streifdyr og kan tilbakelegge store avstander på relativt kort tid. Det er også en kjensgjerning at noen av disse kan bli regnet som rovdyr i ett land og ikke i det andre. Derfor ser jeg det som svært viktig og fornuftig at de naboland som har felles interesser/problemer, i størst mulig grad har like bestemmelser. Det kan virke ulogisk at et dyr på den ene siden av en grense er totalfredet, mens det én meter over på den andre siden av grensen drives lovlig jakt på det samme dyret. Vil statsråden være positiv til at vi får mest mulig like bestemmelser over landegrensene i dette også for distriktene svært viktige problemet?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1998-11-05:
Jeg vil på vegne av representanten John I. Alvheim og meg selv fremsette et forslag om å be Regjeringen legge frem lovforslag som forbyr omskjæring av guttebarn som ikke har medisinske årsaker.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1998-11-05:
La meg først på vegne av Karita Bekkemellem Orheim, Asmund Kristoffersen og meg selv ta opp forslagene nr. 1-3, som er omdelt på representantenes plasser. Så vil jeg takke statsråden for svaret. Jeg synes svaret fra helseministeren viser at det både er bred enighet om disse spørsmålene og politisk vilje til å gjøre noe. Jeg ble ganske oppløftet av flere av de forslagene til tiltak som ble nevnt av statsråden. Jeg har lyst til å si at noe av det som virkelig gikk inn på meg i vårsesjonen, var de brevene jeg fikk fra fortvilte foreldre etter at jeg skrev en artikkel om spiseforstyrrelser. Flere av dem var i ferd med å gi opp, og det dreide seg ikke minst om forholdet til hjelpeapparatet, til helsevesenet. Noen hadde mistet barna sine, de hadde rett og slett sultet seg til døde. Foreldrene hadde veldig lite å stille opp med. Fortvilelsen og desperasjonen var stor og knyttet til en total mangel på kompetent oppfølging. Og det er det vi snakker om, altså ikke bare det å bli tvangsfôret en gang i uken og å gå til psykolog av og til, men å få til en skikkelig, kompetent oppfølging. Det er viktig at vi har fått øremerkede midler til psykisk helsevern, og at vi styrker psykiatrien, slik også statsråden understreket. Kompetanse på spiseforstyrrelser er så vidt spesielt at det er viktig at vi innenfor øremerkingen av midler til barne- og ungdomspsykiatrien også øremerker til denne typen lidelser slik at disse ikke drukner i annen barne- og ungdomspsykiatri. Når det gjelder kompetansen i helsevesenet både i 1.- og 2.-linjetjenesten – og det dreier seg om somatikk og psykiatri, altså ikke bare psykiatrien – tror jeg det er viktig, som jeg sa i innlegget mitt, at primærlegene, hun eller han, fastlegen en går til, gjerne huslegen, har kompetanse på området. Jeg er veldig glad for at statsråden foreslår å styrke behandlingstilbudet ved Modum Bad. En datter av en nær politisk venn har i årevis vandret ut og inn av ulike psykiatriske institusjoner som følge av spisevegring, og det er først når hun kommer til Modum Bad at det skjer et eller annet. Og dette ikke til forkleinelse for andre institusjoner, men jeg tror at den type kompetanse må spres videre til den øvrige delen av helsevesenet. Jeg vil utfordre statsråden når det gjelder vårt forslag om kompetanse innen utdanningssystemet.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1998-11-05:
Jeg vil takke for debatten, og jeg vil uten forkleinelse for mine kvinnelige medrepresentanter få rette en takk til de guttene som har deltatt i denne debatten. Det setter vi veldig stor pris på at de har gjort. Karita Bekkemellem Orheim og jeg ønsket å få denne debatten om spiseforstyrrelser inn i stortingssalen. Vi ønsket å få drøftet behovene, få konkretisert forslag til tiltak, og, som Kjell Engebretsen sa, bidra til å vie dette problemet større oppmerksomhet. Jeg vil også slutte meg til veldig mye av det Inge Lønning sa i det innlegget vi nettopp hørte, som også viser sammenhengen mellom det å styrke behandlingstilbudet og det å gjøre noe med holdninger og forebyggende tiltak. Det siste er kanskje det vanskeligste når det gjelder spiseforstyrrelser, og kanskje også vanskeligere å konkretisere. For oss er det derfor nødvendig å få en handlingsplan hvor man kan se på både forebyggende tiltak og på behandlingstilbud. Jeg lyttet til statsråden da han snakket om kompetansesentrene, og forstår at departementet er i ferd med å få utviklet kompetansesentre som er knyttet til det han kalte behandlende avdelinger. Jeg vet ikke om statsråden kan si lite grann mer om hvordan disse kompetansesentrene nå utvikles, om man legger forskning til de samme sentrene, og om det er slik at både de som lider av spiseforstyrrelser, deres pårørende, helsepersonell og lærere kan nyte godt av den type kompetansesentre, som også var omtalt i psykiatrimeldingen. Så er jeg spesielt glad for det som statsråden sa om at alle leger i sin utdanning og turnuspraksis bør gjennom psykiatri. Det håper jeg at statsråden vil følge opp, for hvis man da også i den psykiatrien kan legge inn nettopp dette med spiseforstyrrelser, har vi kommet et godt stykke på vei. Til slutt vil jeg si at jeg ser det som svært viktig at planen fra Helsetilsynet kommer. Jeg erindrer et spørretimespørsmål fra Ellen Chr. Christiansen fra 1996, hvor hun også etterspurte den planen. Det tror jeg kanskje er et av de tiltakene som det haster med å få. Da vil vi også få anledning til å drøfte spørsmålet om spiseforstyrrelser en gang til.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1998-11-05:
Helseministeren har i sine innlegg, særlig i det siste, redegjort for det arbeidet som nå pågår for å opprette kompetansesentre for forebygging og behandling av spiseforstyrrelser – kompetansesentre som retter seg både mot helsepersonell og lærere og mot dem som er rammet av spiseforstyrrelser. Han har også redegjort for at vi får en handlingsplan til Stortinget fra Regjeringen om spiseforstyrrelser, med konkrete tiltak. Vi er fornøyd med statsrådens redegjørelse på disse to punktene, så fra Arbeiderpartiets side gjør vi nå forslagene nr. 1 og 3 om til oversendelsesforslag, men opprettholder realitetsvotering over forslag nr. 2.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1998-11-05:
Jeg vil gi honnør til representantene Nybakk og Bekkemellem Orheim som har satt dette spørsmålet på dagsordenen. Dette har etter hvert utviklet seg til å bli et stort samfunnsproblem, ikke minst er det en tragedie for dem som blir rammet. Problemet er blitt grundig beskrevet av både statsrådene, forslagsstillerne og flere representanter. Som flere har vært inne på, er det oppimot 120 000 personer som lider av spiseforstyrrelser – 25 000 – 30 000 av disse er unge mellom 25 og 30 år. 3 000 barn under 18 år i Oslo lider av spiseforstyrrelser. En svensk undersøkelse viser at 20 pst. av 7-åringene er misfornøyd med kroppen sin. Men spiseforstyrrelser rammer ikke bare kvinner. Som andre har vært inne på, vil også jeg nevne en undersøkelse blant 1 200 soldater som viser at én av ti unge menn også sliter med spiseforstyrrelser. Det har vært nevnt her at dette også kan være et problem i idrettsmiljøene. Men det er bare 10 pst. av dem som lider av spiseforstyrrelser, som har anoreksi. Folk flest ser for seg dem som er hardt rammet, skrekkeksemplene, og det kan føre til at disse problemene ikke blir tatt alvorlig av helsevesenet. Fordi mange tror at problemet ikke er alvorlig nok, kvier de seg også for å søke hjelp. Hvis man har anoreksi, får man kanskje lettere oppmerksomhet enn hvis man er overvektig eller overspiser. Men anoreksi er mer dramatisk. Ved overvekt er det lett å tro at problemet har noe med manglende viljestyrke å gjøre, men slik er det ikke. Uansett: Spiseforstyrrelser handler som oftest om konflikter i følelseslivet. Under overflaten handler det om sviktende selvbilde og lav selvtillit. Forebygging er selvfølgelig viktig. De viktigste ressursene er foreldrene. Foreldrene må gi kunnskap om problemene og vise betydningen av at barna er trygge på seg selv og sin egen kropp. Foreldrene er viktige rollemodeller. Familiene har derfor et stort ansvar. Derfor er det viktig å ha sterke familierelasjoner. Det er, som helseministeren var inne på, langt fram til vi har fått et tilfredsstillende tilbud, men det skjer veldig mye positivt, og jeg syns denne debatten viser en politisk vilje til å gjøre noe. Jeg tror at kompetansesentre for forebygging og behandling av spiseforstyrrelser i alle helseregioner vil bidra til å øke kompetansen og bevisstgjøringen og ikke minst til utbygging av behandlingstilbudet, enten det gjelder familier, den enkelte eller kommunehelsetjenesten. Det er også klart at det er behov for å gi helsepersonell mer kunnskaper om dette. Det gjelder også i skolen. Skolen trenger også mer kunnskaper om årsaker for å kunne sette i gang forebyggende tiltak. Vi syns, som sagt, dette har vært en positiv og god debatt, og vi støtter de forslagene som er lagt fram.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1998-11-05:
Jeg er også glad for at forslagene nr. 1 og 3 blir oversendt. Helseministeren har klargjort veldig godt intensjonen med den bebudede handlingsplan. Jeg vil også når det gjelder forslag nr. 2, anbefale Høyres representanter å stemme for.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1998-11-05:
Jeg er veldig glad for at barne- og familieministeren tar dette problemet på alvor, og at hun ser at allerede i den helt spede barndom kan kropp og mat være en unaturlig og vanskelig ting for mange. Jeg er veldig enig i det hun sier om verdier, og at det at vi får nye verdier, kan ha verdi i seg selv for den som er rammet av dette. Men vi kan ikke se oss blinde på det, for jeg tror at nettopp tiltak og en handlingsplan er det som mange nå etterspør. Når det gjelder konkrete forslag til tiltak, vil jeg gjerne utfordre statsråden litt på det. Å få satt i gang en holdningsskapende kampanje eller en informasjonskampanje spesielt rettet inn mot barnehagepersonell og foreldre kan være en mulighet. Ifølge Statens institutt for forbruksforskning, SIFO, er våre kostvaner i endring, og matvanene våre endres i takt med de endringene vi ser i samfunnet rundt oss. Både tilgjengelighet, tidspress og økt kontakt med andre matkulturer vil bidra til endringer i kostholdet vårt. Et viktig tiltak for å få barn til å innarbeide og få sunne og gode matvaner er å gi dem to måltider i skoletiden. Vi vet at det i dag er svært mange som starter skoledagen og barnehagedagen uten frokost. En fokusering også på frukt og grønt i barnehage og skole kan være et riktig tiltak. Men å fokusere på sunn aktivitet er vel kanskje det mest forebyggende en kan gjøre med tanke på overvekt hos barn. Videre ønsker jeg å få svar på hvordan statsråden ser på og vurderer et forbud mot slankeprodukter. Vi vet at mange av dem som er rammet, kan gjøre hva som helst og bruke store summer for å gå ned i vekt, og mange sluker en sånn reklame rått. Jeg vil gjerne at statsråden skal gå veldig konkret inn på hva en handlingsplan kan inneholde.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1998-11-05:
President! Det var en liten misforståelse. Jeg mente ikke forbud mot slankeprodukter, men mot reklame for det.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1998-11-05:
Jeg synes at debatten i denne saken har vist at det er stor politisk forståelse for denne sykdommen. Som Inge Lønning så riktig sa, er dette en utfordring for både utdannings- og familiepolitikken vår. Jeg er også enig i det representanten Tingelstad sa, at vi er nødt til å bygge opp spesialkompetanse rundt om i landet. Vi har i denne debatten snakket mye om hva sykdommen er, og årsakene til den, men som Stolt-Nielsen så riktig sa, er det handling som skal til, og som nå må skje. Neste interpellasjon, fra representanten Marit Nybakk, vil nettopp fokusere på behandling og ettervern, så vi får håpe at den politiske enigheten er like stor i den neste interpellasjonsdebatten.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1998-11-05:
Det trudde eg var meir til oppsummering. Men når presidenten seier det slik, skal eg sjå meg ferdig no.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1998-11-05:
For å ta med nokre av dei andre punkta mine før eg går over på utfordringane frå representanten Bekkemellem Orheim, vil eg nemna: Som ein del av foreldrevegleiingsprogrammet i regi av Barne- og familiedepartementet vil vi gi ut eit temahefte om spiseforstyrringar. Det vil kunna vera til hjelp fyrst og fremst for dei føresette, slik at dei kan få grunnkunnskap om korleis dei kan vera med og førebygga spiseforstyrringar. Det går òg litt på dei utfordringane som representanten Bekkemellem Orheim gav meg i forhold til det haldningsskapande arbeidet overfor barnehagepersonell og føresette. Vi ynskjer å gje ut informasjon om dette temaet retta mot ungdomen sjølv, m.a. gjennom magasinet Ung, som fleire departement er saman om, og som når alle 9.- og 10.-klassingane i landet. Skulen og helsesystertenesta er viktig i arbeidet for å førebygga spiseforstyrringar, som òg representanten Bekkemellem Orheim nemnde i sitt innlegg. Styrking av helsesystertenesta og skulehelsetenesta, som helseministeren vil seia meir om seinare i dag, vil m.a. gi større sjansar til å kunna setta inn hjelp tidleg på dette problemfeltet. Det er òg viktig å halda fram med styrkinga av kompetansen hos fagfolk som arbeider med desse vanskelege sakene. Det vil vi gjera. I desember i år startar vi eit eige etterutdanningstilbod for behandlarar av spiseforstyrringar. Målet er nettopp å auka kompetansen hos dei som arbeider med slike spørsmål. Dette utdanningstilbodet går på tvers av fagprofesjonar og nivå innan helse- og sosialetaten. Så vil eg kommentera nokre av dei andre utfordringane som representanten Bekkemellem Orheim gav meg. For det fyrste er samarbeidet med Statens ernæringsråd når det gjeld dette med skulemat og frukt, i fullt gjenge. Dette samarbeidet eksisterer, vi gjer det som representanten utfordra oss til å setta i gang. Haldningsskapande kampanjar har eg òg sagt litt om. Det er noko som vi vil halda fram med. Heilt til slutt spurde representanten Bekkemellem Orheim om mi haldning når det gjeld å forby slankeprodukt. Eg må seia at eg er betenkt i høve til å gjera det, for vi har faktisk òg ein del overvektige folk i dette samfunnet som treng slankeprodukt for å få ein sunn livsstil. Vi må ikkje sjå heilt bort frå den sida heller når vi diskuterer dette med spiseforstyrringar – anoreksi og bulimi. Men måten det blir reklamert for desse produkta på, og måten det blir lokka på i forhold til dei ulike slankeprodukta, kan eg gjerne vera med og diskutera. Eg vil åtvara mot å forby slankeprodukt. Men det som er interessant å diskutera, er korleis dei verdiane ved slankeprodukta som ein ynskjer å formidla, blir formidla. Det har noko å gjera med innretning, kva gruppe det gjeld, og om det berre skal gå gjennom legekonsultasjonar. Der kan ein gjerne gå i ein dialog i forhold til å dempa presset i reklamekampanjen i dag på folk som faktisk ikkje har bruk for desse produkta.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1998-11-05:
Ja vel!