Beate Heieren Hundhammer (Høyre), 2004-10-04:
Jeg har lyst til å gå tre år tilbake i tid. Da mottok Samarbeidsregjeringen en arv fra regjeringen Stoltenberg som vi verken kunne eller ville la være å gjøre noe med, nemlig 26 000 barn som levde i fattigdom – et resultat av den såkalte nyfattigdommen som Gro Harlem Brundtland nektet for fantes da hun var statsminister, og som regjeringen Stoltenberg ikke maktet å gjøre noe med. I motsetning til tidligere regjeringer har sittende regjering verken benektet at fattigdom er et problem, eller latt være å handle. Som den første etter annen verdenskrig har Regjeringen lagt fram en konkret plan for å fjerne den nye fattigdommen. Planen har fått virke i snart to år. Problemet er ikke løst, noe vi er de første til å erkjenne, men så tar vi også ansvar for dette i kommende budsjett ved ytterligere å forsterke innsatsen mot fattigdom, spesielt fattige barnefamilier. Vi har fattige i Norge på tross av gode støtte- og skjermingsordninger for alle. Mange fattige i Norge har blitt fanget i et sosialt sikkerhetsnett som har resultert i lange, passive stønadsforløp. For å bekjempe fattigdommen i Norge har det vært nødvendig både å målrette støtteordninger når de generelle ordninger ikke strekker til, og å fokusere på arbeid. Målretting betyr at vi kan hjelpe så det monner, dem som trenger det mest. De som er rammet av nyfattigdom, kjennetegnes svært ofte av at de er varig utenfor arbeidslivet, i tillegg til rusproblemer eller psykiske problemer. Løsningen for dem er ikke en videre utvikling av de generelle ordningene, som i all hovedsak faktisk går til den gruppen som har mest fra før, nemlig de som har tilknytning til arbeidslivet. Det er denne gruppen, som faktisk faller igjennom, Regjeringen har grepet fatt i ved å fokusere på målrettede ordninger. Derfor er bostøtteordningen for barnefamilier med lav inntekt forbedret. Arbeidet med oppfølging av bostedsløse er styrket med økte bevilgninger. Forsørgertillegget for enslige under utdanning er økt. Minstesatsen på rehabiliteringspenger og attføringspenger er økt. Arbeid er den viktigste veien ut av fattigdom. Derfor må det bestandig lønne seg å arbeide. Selvsagt skal vi ha gode trygdeordninger for dem som ikke har mulighet til å delta i arbeidslivet på grunn av alder eller sykdom. Vi må imidlertid ikke lage støtteordninger som gjør at det ikke lønner seg å jobbe. Da blir sikkerhetsnettet en fattigdomsfelle. Blir en over lang tid avhengig av støtteordninger som er ment å være midlertidige, vil en heller ikke kunne ta del i den velstandsutviklingen som skjer ellers i samfunnet. Derfor har Regjeringen styrket Aetat med betydelige beløp for å bedre tilbudet til grupper som sliter med å få innpass på arbeidsmarkedet. Blant annet er det igangsatt et prosjekt som skal hjelpe tidligere langtidssosialhjelpsmottakere til å komme i arbeid og utdanning. Seks av ti deltakere i prosjektet har kommet i jobb eller selvfinansiert utdanning. Målrettede tiltak virker. Siden staten tok over eieransvaret for sykehusene i 2002, har ventelistene og ventetidene gått kraftig ned, og antall behandlede pasienter er rekordhøyt. Ventetiden til behandling har hatt en nedgang på 20 pst. Antallet som har ventet mer enn et år på behandling, har gått ned med 80 pst. I august 2002 stod over 250 000 mennesker i sykehuskø. I august i år er antallet redusert til under 200 000. Kortere ventetid og flere behandlede pasienter viser at sykehusreformen virker. De samlede ressursene i sykehusene blir brukt på en bedre måte. Sammen med en styrking av pasientrettighetene og innlemming av de private sykehusene i finansieringsordningene gjør dette at tiden hvor pasientene ble betraktet som ordrereserve, definitivt er forbi. Vi er nå i ferd med å få et sykehusvesen som gjør honnørordene «pasienten i sentrum» til en realitet. Helsevesenets stebarn, psykiatrien, har fått økt fokus og et løft i forbindelse med Opptrappingsplanen for psykisk helse. Inneværende års økning, på 700 mill. kr, er den største økningen i løpet av et år i hele planperioden. For å oppfylle opptrappingsplanen innen år 2008 er det varslet en enda større økning for neste år. Det er bra og helt nødvendig. Velferd er mangt, men for mange er det synonymt med nettopp helsetjenester, sosiale ordninger og arbeid. Venstresidens hakk i plata er å kritisere Regjeringen for manglende innsats for syke og fattige, for så i samme åndedrag å fordømme de skattelettelser som er gitt. Men den innsatsen som er gjort mot fattigdom, og de økte bevilgningene til helsevesenet har ikke skjedd på tross av, men på grunn av 20 milliarder kr i skattelettelser. Ved å prioritere skattelette til næringslivet er grunnlaget lagt for å skape flere arbeidsplasser. Det betyr økt verdiskaping, som er avgjørende for å finansiere vår velferd. Flere arbeidsplasser er også en av løsningene på fattigdomsproblemet. For en som har som høyeste ønske å komme ut i arbeid for selv å kunne forsørge seg og sin familie, må det derfor være en hån å høre venstresiden bruke de fattige som en unnskyldning for å øke skattebyrden for bedriftene. For å trygge vår velferd trenger Norge minst av alt et skatteøkningsalternativ til dagens regjering. Lavere skatter, stabile rammebetingelser og en ansvarlig budsjettpolitikk er den beste garantien for flere arbeidsplasser, økt verdiskaping og trygging av velferden.