Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2012-03-20:
La meg starte – som så mange andre – med å gi honnør til Line Henriette Hjemdal for å ha tatt opp dette temaet. Det er et svært tema både i Norge og globalt. Veldig enkelt sagt: Verden bør fordoble matproduksjonen fram til 2050 for å ta tak i de to milliarder mennesker som ikke er født enda, men som vi vet kommer til å bli født. Den ene milliarden som lever i ekstrem, grusom fattigdom, men i tillegg til det, flere milliarder mennesker som i og for seg har nok mat, men som lever på veldig ensidig kost, f.eks. de som spiser nesten bare ris, og som ønsker et mye mer allsidig kosthold. Summen av dette krever en dramatisk økt landbruksproduksjon, landbruksproduktivitet, og nye områder må tas i bruk. Men et veldig godt sted å starte er å redusere tapet, for når en tredjedel av maten som blir produsert, blir kastet, vil jo en betydelig reduksjon av dette ha store, positive konsekvenser. Det er i bunn og grunn to årsaker til at mat kastes i verden. I fattige land skyldes det veldig ofte dårlige lagringsforhold og et dårlig system for å ta vare på maten, noe som gjør at mat råtner eller blir spist opp av insekter, rotter, eller hva det måtte være. I den rike delen av verden skyldes det i hovedsak at man produserer mat som man så kaster fordi man ikke anser at den har høy nok kvalitet, den er utgått på dato i et eller annet system, eller av andre årsaker. Så vi må ta tak i alt dette. Jeg er enig med dem som sier at det er et godt sted å starte med den personlige moral, for vi kommer ikke unna at det også er et tema – det kan ikke løse alle problemene, men det er et godt startpunkt. Jeg kan se på min egen familie – min bestemor hadde ikke råd til å kaste mat og gjorde det følgelig aldri. Min mor hadde nok kanskje råd til å kaste mat, men var så innpodet med den holdning at dette gjør man ikke, at hun så på det som noe absolutt utenkelig – bare i ekstreme tilfeller. Jeg har et atskillig mer liberalt forhold til det, må jeg innrømme, og ungene mine har en tendens til ikke å se på dette som et problem i det hele tatt. Så det er klart at det har vært en endring i holdninger som følge av velstandsutviklingen i Norge. Å få tilbake litt mer av respekten og ærbødigheten for maten vil være en bra ting. Så tror jeg for det andre at vi må satse på internasjonale initiativer, og det er nå under utvikling. FNs matorganisasjon arbeider med slike initiativer, og Norge er en viktig pådriver fram mot Rio-konferansen for å se om det kan være en arena for å sette den enorme mengden av mat i verden som kastes, på dagsordenen. Så må vi for det tredje se på hvilke nasjonale tiltak det er mulig å gjøre fra statens side, men i samspill med næringsaktørene. Jeg tror at de mest effektive tiltakene kan bli satt i verk av bransjen selv. I Norge kaster vi over 300 000 tonn mat hvert år. Det er altså et gjennomsnitt på 50 kg mat per nordmann. Klarer vi å få det vesentlig ned, vil det være et stort skritt framover. Det har i debatten vært anført mange grunner til å redusere kastingen. Behovet for mat er ett punkt, klimagassutslipp er et annet. De enorme vannressursene som brukes, er et tredje punkt. Det brukes f.eks. 15 000 liter vann for å produsere 1 kg storfekjøtt. Når man kaster en halv kilo storfekjøtt, tilsvarer det altså 7 500 liter vann – vann som er bortkastet. Alt i alt – til den maten som kastes, til dyrkingen av den, går det med vann som tilsvarer vannbehovet til 500 millioner mennesker. Når det gjelder tiltak i Norge, er det mest løfterike det næringslivet selv har tatt opp gjennom ForMat-programmet. Dette har bidratt til at man har etablert nettsiden matvett.no, og en rekke informasjonsmateriell og andre tiltak. Jeg tror vi skal erkjenne at det kommer ikke til å være noen lett prosess, for det er mange sterke drivkrefter i samfunnet som bidrar i en gal retning her, men det å ta tak i det og se på alle merkeordningene, «best før»-systemet som kan erstatte «siste forbruksdag», gir i det hele tatt et mye større spillerom for å akseptere mat selv om den har passert en eller annen dato. Det arbeides med en stortingsmelding om avfall, som Stortinget er vel kjent med. Gjennom EUs rammedirektiv for avfall er EU og EØS-landene pålagt å lage programmer for avfallsforebygging, og tiltak for å forebygge matavfall vil være en viktig del av stortingsmeldingen om avfall. La meg til slutt nevne at i en del land er det etablert matsentraler som fordeler overskuddsmat fra produsenter og butikker til ideelle organisasjoner, som igjen leverer mat til folk som trenger det. Slike matsentraler finnes altså i en god del andre land. I Norge samarbeider nå flere hjelpeorganisasjoner, dagligvarebransjen og matmyndighetene for å se på mulighetene til å etablere en tilsvarende matsentral i Oslo.