Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-04-09:
Som representanten Inge Ryan sa, «distriktspolitikk» har dessverre over tid blitt et begrep med en viss negativ klang, i hvert fall her i de sentrale strøk. Som politikere har vi imidlertid et ansvar for å bidra med et positivt fokus på framtiden og de muligheter som eksisterer over hele landet. Målet om å bevare hovedtrekkene i bosettingsmønsteret har stått sentralt, og har hatt bred oppslutning i norsk politikk i mange tiår. Representanten stiller spørsmål ved om vi har klart å nå dette målet, og om virkemidlene vi benytter, er riktige. Dette er viktige spørsmål som krever mer utdypende svar enn det jeg kan få plass til her og nå. Kommunal- og regionalministeren vil presentere Regjeringens distrikts- og regionalpolitikk for Stortinget i sin redegjørelse helt i slutten av måneden. Personlig er jeg glad for interpellantens utgangspunkt, nemlig en dialog og vilje til å se på nytt på virkemidler og ikke først og fremst drive polemikk og bare være opptatt av bevilgninger til gamle virkemidler. Ryan peker i sitt spørsmål på at mange kommuner opplever befolkningsnedgang, og at dette skyldes bruk av feil virkemidler i distrikts- og regionalpolitikken. Jeg tror han har et poeng, selv om han kanskje tar vel hardt i. Utviklingen i bosettingsmønsteret har i nesten hele etterkrigstiden gått i sentraliserende retning, både regionalt og nasjonalt. Årsakene er sammensatte, men nært knyttet til endringer i næringsstruktur, utdanningssamfunn og endringer i bostedspreferanser. Høye fødselstall har imidlertid gjort at de fleste kommuner lenge opprettholdt folketallet til tross for flytting. Denne situasjonen har nå snudd. En sentral årsak til nedgangen i folketallet i flere kommuner er altså ikke økt tendens til flytting, men demografiske forhold. Dersom vi sammenligner oss med andre land i Norden og Europa for øvrig, har vi imidlertid greid å opprettholde viktige sider ved bosettingen. Alle landsdeler i Norge opplever vekst i folketallet, og alle har flere sterke og vekstkraftige regioner. Hvordan hadde dette bildet sett ut dersom vi ikke hadde drevet en aktiv distrikts- og regionalpolitikk? Jeg mener vi tross alt har fått til mye positivt. Interpellanten reiser to viktige spørsmål: Hva oppfatter vi som viktige virkemidler i distrikts- og regionalpolitikken, og hvilke virkemidler bør vi bruke i distrikts- og regionalpolitikken framover? Ryan foreslår en distriktskommisjon som kan se med nye øyne på virkemidlene. Jeg synes dette er et interessant og konstruktivt forslag. Vi er enige om at dagens virkemidler må tilpasses de store utfordringene i framtiden. Samtidig er det satt i gang et arbeid som skal gi oss grunnlag for de vurderingene interpellanten etterspør. Høsten 2001 satte nemlig regjeringen Stoltenberg ned et ekspertutvalg. Utvalget skal klargjøre virkningene av de ulike typer statlig innsats som har stor betydning for regional utvikling og distriktspolitiske mål. De skal avgi sluttrapport ved utgangen av 2003. Men høsten 2002 kommer en underveisrapport om innsatsen som påvirker næringsutvikling og arbeidsmarked. Utredningsarbeidet skal omfatte både distriktspolitisk begrunnede ordninger og annen innsats av betydning for regional utvikling og distriktspolitiske mål. Arbeidet skal ses i sammenheng med evalueringen av virkemidlene i tiltakssonen for Finnmark og Nord-Troms og gjennomgangen av ordningen med differensiert arbeidsgiveravgift. Sentrale deler av norsk distrikts- og regionalpolitikk ligger i rammebetingelsene for næringslivet vårt og i de beslutningene vi gjør på tunge politikkområder som samferdsel, primærnæringer, olje- og gasspolitikk, kommuneoverføringer, skatte- og avgiftspolitikk, for å nevne noen. De spesielle distrikts- og regionalpolitiske innsatsene blir relativt små i forhold til dette, men benyttet på riktig måte vil de kunne gi gode resultater. På bakgrunn av materialet fra dette ekspertutvalget, eventuelt også underveisrapporten høsten 2002, vil det være aktuelt å sette ned et nytt, bredere og politisk sammensatt utvalg, eller en kommisjon som Ryan har tatt til orde for – dette for om mulig å bidra til en bredere politisk enighet om viktige utfordringer i distriktspolitikken bl.a. på bakgrunn av materialet fra faglig hold, dette såkalte effektutvalget. Det må likevel understrekes at vi i påvente av dette arbeidet, som også interpellanten sa, ikke kan la være å drive en aktiv distrikts- og regionalpolitikk eller arbeide med nødvendig omlegging i bruk av virkemidler. Jeg vil peke på noen hovedlinjer i Regjeringens politikk av betydning for regional utvikling. Kommunalministeren vil gå nærmere inn på dette i sin redegjørelse. For det første: Bedrede rammebetingelser for næringsvirksomhet. Mange av de konkurranseutsatte eksportbedriftene ligger utenfor de største byområdene. I den globale økonomien må Norge hevde seg som et attraktivt lokaliseringssted. Næringslivet må gis konkurransedyktige og forutsigbare rammebetingelser med hensyn til skatte- og avgiftsnivå. Vi må ha en infrastruktur- og samferdselspolitikk som kan kompensere for avstandsulemper. Vi vil arbeide for en ryddig og enkel lovgivning og en effektiv og brukerrettet offentlig tjenesteproduksjon. For det andre: Innsats for økt nyskaping. Representanten Ryan hadde en kronikk i Nationen 19. februar i år som het «Kan solnedgang bli soloppgang?» Jeg synes kronikken hadde mange gode poenger. Spesielt godt likte jeg bildet som Ryan brukte av distrikter som «frodige, grønne planter. De må gis god grobunn, de må vies oppmerksomhet og de må stå i et godt lys.» Han pekte også på at innovasjon og nyskapingskultur må være motoren som gjør distriktene sterke, levekraftige og pulserende. Dette er jeg helt enig i. Regjeringen ønsker å forsterke satsingen på innovasjon og nyetablering. Vi vil ikke minst bidra til å stimulere interessen for nyskaping blant unge og blant kvinner. For det tredje: Utvikling av vekstkraftige regioner. I alle landsdeler finnes det vekstkraftige byer og regioner med sterke kompetanse- og næringsmiljøer. Videreutvikling av vekstkraftige regioner og regionale verdiskapingsmiljøer i alle deler av landet vil være effektivt for å hindre ensidig opphopning rundt hovedstaden. Samtidig vil det gi en positiv økonomisk utvikling nasjonalt og være et viktig bidrag til å gi folk frihet til å bosette seg der de ønsker. Regjeringen vil føre en offensiv politikk for lokalisering av statlige arbeidsplasser utenfor Oslo. Med dagens kommunikasjoner og den kompetansen som finnes rundt om i Norge, er det få oppgaver som nødvendigvis må ligge i hovedstadsregionen. For det fjerde: Innsats i områder med særlige utfordringer. Selv om vi lykkes med en aktiv regionalpolitikk, vil det være behov for særlige tiltak rettet mot fraflyttingstruede områder med stort omstillingsbehov. Det er summen av de tingene som gjør at folk flytter til en kommune – og ikke minst blir boende der – som er avgjørende. Mange distriktskommuner er avhengige av innflyttere f.eks. til å fylle viktige oppgaver i kommunal tjenesteproduksjon og i lokalt næringsliv. Unge i etableringsfasen er en sentral gruppe for å sikre slik rekruttering. Jeg vil avslutte med å understreke at Regjeringen legger opp til stor grad av desentralisering av virkemidler, oppgaver og ansvar, både til kommunene og til fylkeskommunene. Vi vil også styrke kommuneøkonomien, som representanten var inne på, vi vil redusere øremerkingen av statlige midler og la kommunene få disponere over gevinster som oppnås gjennom effektivisering. Samtidig vil vi styrke fylkeskommunens rolle som regional utviklingsaktør, og vi vil snart legge fram en stortingsmelding som bl.a. omhandler dette. Vi trenger en aktiv politisk aktør regionalt som kan bidra til å etablere forpliktende partnerskap for samarbeid om en positiv regional utvikling. Vi har tillit til at fylkeskommunene tar denne utfordringen og denne rollen. Jeg tror at vi gjennom å fokusere på de mulighetene som ligger i distriktene, har mulighet til å lykkes i å skape en positiv utvikling til beste for hele landet vårt.