Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2004-12-08:
Senterpartiet er uenig med flertallet i deres prioritering når det gjelder sosialsektoren og helse- og omsorgssektoren. Derfor vil vi fremme vårt eget budsjettforslag med egen ramme. Vi mener at det i Norge i dag bør kunne brukes mer ressurser for å få et bedre helse- og sosialvesen enn det man legger opp til i budsjettet for 2005. Helsepolitikk er den viktigste velferdspolitiske saken vi kan jobbe med. God helse gir trygghet, trivsel og muligheter til å realisere seg selv. For dem som har en dårlig helse, som har kroniske lidelser og funksjonshemninger, er det viktig at det er et hjelpeapparat som er godt nok, slik at smerter kan lindres og funksjonshemningene bli minst mulige gjennom tilrettelegging og bistand. Senterpartiet vil fremme god helsepolitikk og forebygging framfor å reparere. Men når sykdom og skade oppstår, er det viktig at behandling og rehabilitering skjer raskt, slik at ytterligere skade og sykdomsutvikling kan forhindres. Vi ser fortsatt at det er tilfellet i mange sammenhenger, ikke minst innenfor psykiatrien. Livsstilssykdommene er i dag økende og må møtes med mer helsefremmende atferd og forebygging, noe jeg vil komme tilbake til. Vi er bekymret for de endringer og omstruktureringer som skjer innenfor spesialisthelsetjenesten i dag, og innenfor helseforetakene. Dette kan føre til at det ikke blir likeverdige forhold for alle når det gjelder helsebehandling. Målet om likeverdige tilbud til alle innbyggere, uavhengig av bl.a. bosted, økonomi og sosial status, bør være det klare målet for alle. I dag ser det ikke ut som det er det. Når det legges ned fødeavdelinger og akuttmedisinske avdelinger og avstanden til akuttilbudet øker, blir befolkningen utrygg. Alle de demonstrasjonstog og fakkeltog som vi har hatt, er et uttrykk for dette. Avstanden til sykehus kan bli avgjørende for spørsmålet om liv eller død, særlig der det ikke er en ambulansetjeneste som er tilstrekkelig, verken på land, til vanns eller i luften. Dette er en av de ting som vi mener er de viktigste med sykehusstrukturen i dag. Vi kan konstatere at sykehusene og helseforetakene fortsatt har store økonomiske driftsproblemer. Tallene varierer noe, og i dagens Helse-Norge er det veldig vanskelig å komme inn og få eksakte opplysninger når det gjelder helseforetakene, men et sted mellom 2 og 2 1/2 milliard kr synes driftsunderskuddet å bli i år. Det er flere helseforetak som har varslet at det kan bli et dårligere behandlingstilbud dersom man ikke får rettet opp økonomien radikalt. Oppsigelse av personell, stenging av sengeposter, avdelinger og behandlingstilbud samt strukturendringer som kan føre til seksjonering og sentralisering, gir ikke gode samhandlingstjenester. De splitter derimot opp slike samhandlingstjenester ved lokalsykehusene, og det gir etter vårt syn en uønsket og uakseptabel utvikling. Etter at statsbudsjettet fra Regjeringen ble framlagt, sa administrerende direktør i Helse Vest: Skal vi i Helse Vest lage et budsjett på grunnlag av Regjeringens budsjettforslag, vil vi sette hele Vestlandet i flammer. Det er veldig klar tale og burde være en tankevekker for alle som skal være med og bevilge penger til helseforetakene. Vi frykter at en dårlig økonomi kan gjøre at spesielt akuttberedskapen blir svært svekket. Hvis vi nå sentraliserer, divisjonaliserer og seksjonerer for sterkt, vil vi komme til å rasere en del av de gode verdier som er skapt i norsk helsevesen, og som også var et av hovedpunktene som dannet basis for helsereformen. Det å svekke dette helsevesenet kan bli en dyrekjøpt erfaring, og det kan bli meget vanskelig å rehabilitere det på en skikkelig måte. Vi var imot helsereformen og helseforetaksordningen. Men slik som vi har prøvd å praktisere politikken etter at dette ble vedtatt av et flertall i Stortinget, har vi kanskje vært de som best har prøvd å tilrettelegge rammevilkårene for helseforetakene og spesialisthelsetjenesten. Vi har foreslått økte ressurser, vi har foreslått gjeldssanering – og også ved denne anledning foreslår vi det. Vi ønsker å bedre driftsforholdene for 2005 ved å legge inn 1,5 milliarder kr mer til helseforetakene, samtidig som vi ønsker å bedre likviditeten nå ved at vi i sluttsalderingen for 2004 legger inn 2 milliarder kr mer. Jeg skjønner ikke helt regnestykket til bl.a. Bjarne Håkon Hanssen, som sier at dette ikke vil gi bedring for helseforetakene. Det er klart at det gir bedring. Det vil gi en bedring som først og fremst gjør at helseforetakene den 1. januar 2005 står bedre rustet til å gå på de oppgavene de da har. Hvis vi hadde både bedret likviditeten og utvidet driftsrammene ved å legge inn 1,5 milliarder kr, som Senterpartiet er alene om å foreslå, hadde helseforetakene stått bedre rustet til å klare den budsjettbalansen som flertallet også pålegger helseforetakene nå i 2005, en budsjettbalanse og et balansekrav som vi ville ha skjøvet på til 2006. Så ser vi samtidig at overfor det kravet driver regjeringspartiene og Fremskrittspartiet allerede nå en lemping, ved å si at på spesielle kriterier skal man kanskje lempe på balansekravet når det gjelder Helse Sør. Hva slags klare og forutsigbare signaler er det? Og er det slik at vi kommer til å se flere slike lempinger og unntak fra dette kravet framover i 2005? Vi er glad for at Regjeringen opphever en del av den skjevfordelingen av tilskuddene til helseregionene som vi har hatt, og som vi også påpekte i budsjettbehandlingen i fjor. Nå vil altså Helse Vest og Helse Midt-Norge få en oppretting av den spesielle underfinansieringen som de har hatt. Vi mener det er behov for mer innsyn og åpenhet i helseforetaksordningen. Det har vi heldigvis fått mer og mer tilslutning til. Vi håper også at helseforetakene på sikt skal kunne underlegges bedre folkevalgt styring, og Senterpartiet vil komme tilbake til det. Jeg har også lyst til å ta opp en annen prinsipiell ting som vi har stått for gjennom hele den tiden helseforetakene har fungert, og det er at vi også nå vil påpeke at vesentlige endringer av behandlingstilbudet innenfor sykehus og spesialisthelsetjeneste må forelegges Stortinget til behandling før de eventuelle endringene kan settes ut i livet. Jeg har lyst til å høre hva helseministeren mener om disse tingene. Spesielt lokalsykehusene bør etablere et bedre og nærmere samarbeid med primærhelsetjenesten. Vi vet at liggetiden i dag er uforsvarlig kort i en del sammenhenger, og vi synes at det burde være en annen utskrivningsprosedyre enn det det nå legges opp til ved at pasienten ikke lenger skal være ferdigbehandlet, men utskrivningsklar. Vi mener at dette spesielt må gjelde eldre syke, som ofte har flere lidelser, og som har behov for å få flere diagnoser og et bredt behandlingstilbud når de er inne på sykehuset. Vi mener at finansieringsordningene for denne pasientkategorien må bedres, og behovet for denne store og økende gruppen av pasienter må tas mer hensyn til og kalkuleres bedre inn i framtidig kapasitetsbehov. Vi vet at det er behov for mellom 2 000 og 2 500 nye sykehussenger i 2020. Representanten Alvheim snakket om behovet for økt sykehjemskapasitet og flere senger. Det synet deler jeg. Men vi må også da passe på å ha en kapasitet ved sykehusene våre og i spesialisthelsetjenesten som kan møte den eldrebølgen som kommer om 15–20 år. Det er også viktig i den sammenheng å styrke primærhelsetjenestenivået og omsorgsnivået i kommunene. Det mener Senterpartiet må gjøres på generelt grunnlag med en bedre kommuneøkonomi. Samtidig har vi i dette budsjettforslaget klare forslag til å styrke både legebemanning og tannlegebemanning og også til å styrke bemanningen innenfor pleie og omsorg, bl.a. med et utdanningsstipend, som jeg nevnte i replikken min til Kristelig Folkeparti, og ved å tilrettelegge for at arbeid innenfor helse- og omsorgssektoren blir mer attraktivt, at man får utviklingsstiger og karrierestiger for å øke kompetansen og for å utvikle seg som medarbeider innenfor denne sektoren. Rehabiliteringstilbudet er for dårlig i mange sammenhenger i Norge. Vi i Senterpartiet er forundret over at ikke flere ønsker å prioritere dette sterkere og få på plass en politikk overfor opptreningsinstitusjonene som gjør at disse har forutsigbare og gode forhold. Det som nå skjer, ved at en fryser refusjonsordningen fra i fjor, gir for så vidt et lite pusterom, men det gir ikke mer ressurser og retter ikke opp urettferdigheten. Vi bruker i dag veldig mye ressurser på dyr medisinsk behandling, men vi fullfører ikke dette verket med god nok rehabilitering. En kan si at norsk helsevesen er et ufullendt stykke samfunnsarbeid i den sammenheng.