Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2014-10-21:
Norge har et helt unikt mediemangfold. På avisfronten er det et mylder av lokalaviser, regionaviser og nasjonale medier, og nordmenn er verdens mest avislesende folk. Få ting skaper så stor pågang hos norske avisers telefonresepsjonister som når avisen en sjelden gang ikke kommer fram til abonnenten og morgenrutiner med kaffe og avis blir ødelagt. Det som står i avisen, blir gjerne diskutert rundt lunsjbordet på jobben eller ved middagsbordet hjemme. Det er med på å sette dagsorden og skape debatt. Vi finner alltid noe vi kan irritere oss over, engasjere oss med eller bli rystet av. Vi leser om folk som får barn, gifter seg eller går ut av tiden. Avisene byr på et rikt spekter av nyheter som vi alle kan ta del i, og det er umulig å se for seg en hverdag som politiker uten aviser. Innimellom avdekker også journalister maktmisbruk, kriminalitet og pengeoverføringer som offentligheten trenger å vite om. Vi skal være stolte av den norske avisfloraen. Den beriker oss som nasjon, styrker vårt demokrati og bygger tillit mellom oss som samfunnsborgere. Når det gjelder kringkasting, er vi også privilegerte. Vi har et stort mangfold av TV- og radiokanaler, noe som er unikt internasjonalt, særlig med tanke på at vi er få i dette landet, og at Norge er et lite språkområde. For å nevne ett eksempel på hvor heldig stilt vi er: Jeg besøkte Østerrike for noen år siden, og der kunne de fortelle at tyske RTL var den største kanalen i Østerrike. I Norge har vi tunge nyhetsredaksjoner hos både NRK og TV 2, og kringkastingsmangfoldet i Norge gir stemmer til mange som ellers ville vært tause. Det gir et tilbud til befolkningen som er særdeles verdifullt. Det skapes store verdier, mange arbeidsplasser og økt interesse for Norge ute i verden. Vi har ett av verdens mest velfungerende mediemarkeder. Vi har derfor forutsetninger som mange andre land kan misunne oss. Nordmenn er blant de fremste til å ta i bruk ny teknologi. Vi har en høyt utdannet befolkning med god økonomi og som raskt endrer vaner. Takket være gode statlige støtteordninger, vellykket mediepolitikk og ikke minst framsynte og dyktige norske medieledere, redaktører og journalister har vi oppnådd mye som nasjon. Jeg vil f.eks. trekke fram den gode selvdømmeordningen som norske medier har gjennom PFU, samt det sterke presseetiske arbeidet i norske media, ved Norsk Presseforbund. Dette er også unikt internasjonalt. Ingen andre land har en så fri og uavhengig selvdømmeordning. Etter mitt syn har vi en presse som holder en svært høy standard både faglig og etisk. Som de fleste nå har fått med seg, skjer det voldsomme endringer i folks medievaner og i mediebransjen. De tradisjonelle papiravisene og NRK var før våre fremste nyhetskilder, men nå er landskapet et annet. Mange henter mesteparten av sin informasjon fra Internett og sosiale medier, og vi har gjennomgått en medierevolusjon. Mange er nå sin egen redaktør, og det er tilnærmet fri flyt av meninger. Ytringsfriheten er styrket som følge av dette, og verden blir mindre, men den nye hverdagen endrer oss og måten vi konsumerer nyheter på. Den skaper dessuten press på ytringsfriheten på nye måter: Fare for overvåkning, Internetts evigvarende funksjon og profesjonalisering av kommunikasjon er noen av dem. Trusler og trakassering er utbredt og fører til at mange trekker seg fra offentligheten. Vi ser med denne utviklingen kanskje tydeligere enn noen gang behovet for det redigerte ord og en ansvarlig presse. Den nye mediehverdagen utfordrer betalingsmodellene som hittil har finansiert journalistikken. Mange journalister har allerede mistet jobben både i Norge og internasjonalt. Bare i løpet av siste året, 2014, har Journalisten i sin oversikt registrert 352 journalister som har mistet jobben grunnet nedbemanning i Norge. Dersom det ikke gjøres noe for å møte denne utviklingen, kan det representere ytterligere press på journalistikken, noe som vil gi negativ virkning på vårt demokrati. Etter mitt syn er det viktig at nasjonalforsamlingen løfter ansvaret for ytringsfriheten og journalistikken. Både krisen i deler av mediebransjen og nødvendigheten av å finne nye offensive grep for å styrke norske aktører i internasjonal konkurranse tilsier at vi på tvers av partiene må prøve å finne løsninger som kan bidra til å styrke det frie ord og det trykte ord. Regjeringens forslag til statsbudsjett er ikke en invitasjon til en sånn prosess, snarere tvert imot. Kutt i produksjonstilskudd, frosset NRK-lisens, kutt til Institutt for journalistikk og momsspørsmålet satt på vent er kanskje det stikk motsatte av hva både bransjen og Norge trenger. Jeg forbauses over at regjeringen velger disse grepene. Enten er det et signal om at man ikke har forstått krisen som nå utspilles i deler av mediebransjen, og hvor raskt endringene skjer, eller så har man kjørt seg fast i ideologiske dogmer. Begge deler er etter mitt syn ille. Jeg ønsker å stille denne interpellasjonen for å løfte det felles ansvaret vi har i nasjonalforsamlingen, men også for å utfordre kulturministeren på grepene som tas i statsbudsjettet. I kommentarer rundt dette insinuerer kulturministeren at norske medier ikke er uavhengige. Det er en påstand som har opprørt mange, og som går på integriteten til norske journalister løs. Jeg utfordrer statsråden til enten å trekke eller beklage påstanden. Jeg vil også gjerne høre kulturministerens betraktninger rundt det som står om mediemoms i statsbudsjettet. Der omtaler man de delene av mediene som skal omfattes av en eventuelt ny felles lav sats utelukkende som pdf- eller e-aviser, altså rene kopier at papiravisene. Dette er ikke det bransjen har bedt om, og dette vil ikke ha stor betydning, men det vil potensielt ha svært stor betydning å innføre moms på det trykte ord – på papiravisene. Jeg vil gjerne utfordre på om det er riktig forstått at dette bare dreier seg om kopier av papiravisene. Regjeringen sier at man skal sette i gang et arbeid med å notifisere lavmoms opp mot ESA. Jeg ber ministeren svare på om hun har fått med seg at stortingsflertallet nå, senest ved Venstre i Dagens Næringsliv i dag, er tydelig på at man ønsker momssats på 0–0. Likevel står regjeringen fast på 8–8. Spørsmålet er om ikke regjeringen bør lytte til det som er stortingsflertallets vilje og heller starte et arbeid med å notifisere 0–0 – ikke 8–8. Til slutt: Hva kunne vi gjerne tenkt oss? I stedet for å diskutere kutt i produksjonstilskuddet til norske aviser kunne vi, et stortingsflertall, gjerne tenkt oss å diskutere en økning av produksjonstilskuddet. Vi vet at det treffer riktig både på de riksdekkende meningsbærende avisene og også på de små lokalavisene. Flere lokalaviser har faktisk blitt startet opp de siste årene. I stedet for å diskutere 8–8 vil vi altså diskutere nullmoms og hvordan Stortinget på den måten kan legge til rette for et fortsatt sterkt mediemangfold i Norge. I stedet for å legge ned all statsstøtte til Institutt for journalistikk burde vi hatt en debatt om hvordan den nye mediehverdagen utfordrer også medieetikken, og hvordan vi kan legge til rette for at man styrker det arbeidet. I stedet for kutt i NRKs tilbud kunne vi gjerne tenkt oss å diskutere hvordan man kan styrke det mangfoldige tilbudet til hele befolkningen – særlig til våre barn – og vi kunne gjerne tenkt oss å diskutere hvordan vi i større grad kan sørge for at de store internasjonale aktørene, som tjener voldsomt med penger på det norske markedet, også bidrar til det norske fellesskapet gjennom skatt og bidrag til produksjon. I veien for dette står kun regjeringen.