Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 2000-04-04:
Den 8. oktober 1992 kl. 22 sa Høyres daværende parlamentariske leder, Anders Talleraas, fra denne talerstol: «De må ta til vettet de som har det – eller vi som har det, var det noen som sa.» Han skulle forklare Høyres kuvending, støtte til Gardermoen uten at Hobøl var votert over. Det var andre gangen på to år at Høyre bøyde kne for Arbeiderpartiet i flyplassaken. Nå skal Høyres vett granskes med støtte fra Høyre, samtidig som regjeringa Syses skrinlegging av Hurum skal under lupen på ny. Høyres lidelser skal aldri ta slutt. Ingen var i tvil om at Arbeiderpartiet ville til Gardermoen, og at de ville kjempe for det. De lyktes ved å presse Høyre i kne to avgjørende ganger. Den første gangen var da Hurum ble skrinlagt og Høyre gikk med på å jobbe videre bare med Gardermoen. Så fikk de en setning inn i budsjettet senere om at man skulle sammenlikne dette med tall for Hobøl. Den andre avgjørende gangen var da Høyre ville gå videre med Hobøl, men ikke våget å stå løpet ut fordi de risikerte å få skylda for delt løsning. Arbeiderpartiet kjørte et maktløp, med hard indre disiplin i stortingsgruppa og rå beregning av at Høyre, som dessuten var preget av indre splid, ville bøye unna. Og Arbeiderpartiet lyktes. Jeg ser ikke bort fra at det kan ha vært noen uryddigheter i løpet, at det var noen embetsmenn som opererte for mye som politikere, at det kunne være grums da brevet som Kjell Brevik i Luftfartsverket skrev, aldri ble sendt. Men alle vi som var med, visste at dette var en politisk kamp som ble avgjort i denne sal. Og vi visste at det var ikke først og fremst flyoperative begrunnelser som lå bak at Gardermoen ble valgt, at Arbeiderpartiet ikke luktet på Hobøl. Det var regional begrunnelse – som Kjell Wilsberg fra Braathens sa det i høringa: «Det eneste poenget ved Gardermoen var jo det regionale.» Og det visste vi. Vi som var her i 1988 da Hurum ble vedtatt, i 1990 da Hurum ble skrinlagt, og i 1992 da Gardermoen ble vedtatt, visste at en av de viktigste begrunnelsene for Gardermoen var regionale konsekvenser. Og det er et saklig argument i denne sammenheng, sjøl om Arbeiderpartiet ikke har for vane å bruke slike argumenter, jf. IT-Fornebu. Når jeg studerer høringene og leser innstillinga fra det mindretallet i komiteen som vil ha gransking, som sannsynligvis blir til flertall i denne sal i dag ettersom Senterpartiet, som ikke sitter i kontrollkomiteen, av en eller annen grunn blir med på dette vedtaket, undres jeg på hva de søker etter. For øvrig må jeg si at jeg hadde veldig lyst til å stille Senterpartiet noen spørsmål i dag. Det har ikke vært lett så langt, da de har unnlatt å møte i denne salen. Og jeg skjønner dem godt. De har gode grunner for ikke å delta i denne debatten. I innstillinga viser dette mindretallet som ønsker gransking, til at det under høringene er kommet «til dels sterk kritikk både når det gjelder utredning, planlegging, prosjektering og gjennomføring av utbyggingen av den nye hovedflyplassen på Gardermoen». Og videre:«Høringene har avdekket motstridende oppfatninger i sentrale spørsmål blant de aktører som har hatt et hovedansvar for gjennomføringen av prosjektet.» Ja visst er det framkommet kritikk, men er det framkommet noen kritikk som ikke var kjent før? Hvilke motstridende oppfatninger i sentrale spørsmål blant aktører med hovedansvar er det som er nye? Jeg føler på en måte at man sier at vi skal ha en gjennomgang av alt, og så kommer man med noen konkrete påstander som man føler at man heller ikke har fått svar på, f.eks.: at det burde ha vært en selvfølge å ha andre likeverdige utredede alternativ å sammenlikne hovedflyplassprosjektet på Gardermoen medat alternativet som det ble sammenliknet med, nemlig delt løsning, var helt spesielt, og det ble lagt til grunn en deling av trafikken som ikke var optimalat Hurum ble frafalt ut fra et mangelfullt faktagrunnlagat det ikke ville ta mer enn ca. tre måneder å utrede Hobøl-alternativet slik at man fikk et skikkelig alternativ å sammenlikne med Men hvis det var en selvfølge, hvorfor gikk da ikke Høyre inn for et alternativ da Hurum ble skrinlagt, men støttet Arbeiderpartiet om at bare Gardermoen skulle jobbes videre med? Dersom sentrumspartiene og Fremskrittspartiet mente at Hobøl burde vært utredet – det tok jo bare noen måneder – hvorfor støttet de ikke Høyre da Høyre snudde om på hælen og ville ha et alternativ allikevel? Da hadde det jo vært flertall. Men Høyre stod alene. Sentrum var bare opptatt av delt løsning, som nå framstilles som «spesielt» og ikke likeverdig. Fremskrittspartiet var rett nok for å fortsette værmålingene på Hurum, men da den avgjørende runden kom i 1992, var Fremskrittspartiet så opptatt av å få bygd flyplassen privat at de meldte seg ut av striden. Jeg hører nå at de har et råkjør mot Gardermoen, men de gikk ut av lokaliseringsdiskusjonen da saken ble avgjort og deres eget prosjekt ikke kunne få flertall. Vi i SV var med på å skrinlegge Hurum. Vi visste om innvendingene på værmålingene – det var mange nok av dem som ville fortelle oss det – men vi ville ikke ha en storflyplass på Hurum. Alle andre partier på Stortinget visste om innvendingene, og noen av Høyres utbrytere tok det opp i debatten. Ingen med et minimum av hukommelse kan si at de ikke husker disse innvendingene. Såpass må man kreve at stortingsrepresentanter som i høringene har boret etter detaljer om hvem som sa hva til hverandre, om hva som skjedde på hvilket møte, og hva som ble sagt uformelt for åtte år sida, kanskje dels over telefon, representanter som stiller slike krav til deltakerne i høringene, burde stille et minimum av krav til seg sjøl. Vi i SV gikk mot å utarbeide en hovedplan for Hobøl, for vi ville ikke ha hovedflyplass i Hobøl. Hvorfor gikk sentrumspartiene og Fremskrittspartiet mot Høyres forslag når det burde ha vært en selvfølge å ha andre likeverdige alternativ? Mange av dagens aktører satt i denne salen i 1992, bl.a. saksordfører Holten, Carl I. Hagen og Svein Ludvigsen. Hvorfor var det ikke en selvfølge da? Er det det de skal finne ut av under granskingen? Hvorfor skjønte man ikke selvfølgeligheten den gangen? Og når ble det en selvfølge? Det ville vært latterlig av oss i ettertid å granske hvorfor vi gjorde det. Vi gjorde noe vi mente var rett, og det er ikke kommet fram noen vesentlige fakta som endrer dette i ettertid. At noen i ettertid kunne ha tenkt seg å ha spilt en annen rolle, kan jeg godt forstå. Høyre og sentrum visste like godt som oss om innvendingene mot værmålingene på Hurum. Sentrum og Fremskrittspartiet var ikke det minste opptatt av å få et likeverdig alternativ utredet da de i siste runde ikke støttet Høyres forslag. Og det er sjølsagt ikke hyggelig for Høyre å minnes om at de to ganger gikk på kne for Arbeiderpartiet. Nå stiller de spørsmålene som de sjøl gav svar på i 1990 og i 1992. Men det er vel slik at sjøl knehøner kan kakle. Jeg har forsøkt å lese høringene, og jeg har sterk fornemmelse av at jeg er i en hønsegård. La meg bruke noen eksempler på såkalte boringer: En rekke komitemedlemmer har store problemer med å få på plass at forutsetningene for togets kollektivandel på 53 pst. var et tog uten busskonkurranse. Parallell busskonsesjon kom 1. oktober 1997 – fem år etter vedtaket. Sjølsagt ville ikke alle bussreisende ha brukt toget, men noe har dette spist av togets andel. Vi kan kritisere Opseth for naivitet, for å legge fram et togkonsept basert på at det ikke skulle gå parallelle busser. Men da får vi samtidig litt beskjemmet erkjenne at det kjøpte vi ukritisk. Vi stilte ikke spørsmål om realismen i det. Det er faktisk lov å tenke som stortingsrepresentant også, ikke bare i ettertid. Og faktisk var det normalt på begynnelsen av 1990-tallet at det ble sagt nei til søknader om konsesjon for buss som gikk parallelt med tog. Man kan være enig eller uenig, men det var normalt, slik at det er ingen grunn til å reagere slik som saksordfører Holten, som var tydelig rystet under høringene da han sa: «Men det er jo klart at det er markedet som må bestemme.» Det var ikke klart i 1992, og det å ha en streng behandling av konsesjoner for buss som skulle gå parallelt med tog var en politikk som Kristelig Folkeparti støttet – hvis jeg husker rett. Hvorvidt toget ville ha nådd 53 pst. uten busskonkurranse, vet vi ikke. Det får vi heller ikke vite, for det vil ikke bli prøvd. Det bør heller ikke bli prøvd, for sammen har tog og buss en kollektivandel som er meget høy, og den bør gjerne økes og slett ikke reduseres. Poenget mitt er at Stortinget kan ikke i ettertid glemme sine egne forutsetninger. Når komitemedlemmer under høringene gang på gang hevdet at det ikke ble forinjisert i Romeriksporten, og nektet å godta at det ble injisert mer enn planlagt, lurte jeg på: Hvor tungt er det å oppfatte ting? Det er ingen tvil om at jobben ikke ble gjort godt nok, det erkjente faktisk også Ueland, men det er helt utrolig å lese hvor standhaftige enkelte komitemedlemmer er når det gjelder å legge inn egne premisser som ikke er i pakt med virkeligheten. For meg virker det som at når man boret, som enkelte betegnet det, var det ikke for å finne sannheten, men for å sette fast dem som var på høring, og at kunnskapsnivået blant komitemedlemmene ikke var imponerende. Komitemedlemmene burde kanskje vært forinjisert med kunnskap før de boret og sprengte – samt med litt dannelse.