Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-12-11:
Jeg tror veldig mange i høst har fått med seg Brennpunkt-programmene om mennesker som har slitt med medikamentavhengighet og hvordan dette har ødelagt deler av livet. Flere av dem vi har sett, har gudskjelov klart seg bra, men for andre har det gått riktig galt. Den 29. november i år skrev en anonym i Aftenposten en kronikk der hun spør: «En pille mot alt som er vondt?» Den jenta som skriver dette, er 19 år: «Jeg har spist 800 piller i år, og psykologene vil tilby meg enda flere. Er det virkelig det beste Helse-Norge har å tilby?» – spør denne unge jenta. Svaret vårt til det må være nei. Det er mange hundre tusen som får slike piller av legen, og det får man ofte i forbindelse med livets kast. Det kan være en sorg, det kan være en ulykke man har vært utsatt for, eller noe som oppstår, som gjør at man enten trenger noe smertelindring, eller at man kanskje trenger noe for å klare hverdagen litt bedre. Det kan jo være greit at man får det. Problemet er når man får slike medisiner over for lang tid, at man kanskje får bivirkninger av helt terapeutiske, vanlige doser. Det er det nemlig mulig å få. Derfor er det også klare regler for hvor lenge slike medikamenter skal skrives ut, men det følges dessverre i altfor liten grad opp. I tillegg gir mange av disse preparatene bivirkninger, som igjen blir diagnostisert som en ny sykdom, gjerne psykisk, men noen ganger også fysisk – som igjen resulterer i at man får nye medisiner på toppen av de gamle, og som kanskje igjen gir nye bivirkninger. Det blir i hvert fall ofte en blanding av medikamenter som gjør at kroppen ikke fungerer. Og noen ganger funger ikke hodet heller. Jeg har hatt mye kontakt med miljøer i både Sverige og Danmark, som har jobbet mye mer systematisk med dette enn vi har gjort i Norge. Der er det gjort undersøkelser som viser at svært mange av de menneskene som faller ut av arbeidslivet – de som prøver seg på nytt igjen, ikke klarer det, faller ut igjen og ofte ender opp med varig utstøting fra arbeidslivet – har et slikt tilleggsproblem. Hva som på en måte er høna og egget i disse sakene, er vanskelig å vite. Men det som er helt på det rene, er at det er mange mennesker som blir syke av de medisinene de får, og det er en stor oppgave for helseministeren å se hva han kan gjøre med det. Det har vært mye diskusjon om dette på sykehjem, for der har det vært satt inn ganske kraftige tiltak, fordi man oppdaget at veldig mange eldre mennesker hadde skapet fullt av medisiner, tok svært mange medisiner, og mange ble veldig sløve – og fikk kanskje til og med diagnoser som lignet på demens, uten at det var grunn til det. Så når man greide å få trappet dette ned, kviknet mange til og fikk gode dager i livet sitt og også kontakt med omverdenen, som jo selvfølgelig er viktig for oss alle. Men for yngre mennesker er nok systematikken rundt dette veldig dårlig. Jeg har tatt opp dette i interpellasjoner til tidligere helseministre også. Alle viser velvilje, men det har etter mitt syn ikke vært noen vilje til å se på dette som det store og tunge og helseproblemet jeg mener dette er. Noen ganger må man spissformulere seg, og noen ganger sier jeg at jeg tror faktisk det nesten er flere som blir syke av for mye medisiner enn av for lite i dette landet. De jeg snakker om nå, er ikke folk som søker rus. Dette er folk som har søkt hjelp i en fase med lindring av smerte, så det er ikke noe rusadferd i dette i det hele tatt. Man søker heller ikke nye medisiner fordi man ønsker rus, men man søker nye medisiner fordi man ønsker å dempe bivirkninger av de medikamentene man får, eller fordi det grunnleggende problemet er der – f.eks. smerter knyttet til trafikkskadde, som vi kjenner til. Mange sliter da med store smerter og trenger behandling for det, men det må gjøres kontrollert, sånn at det ikke blir skader av det. Hver gang jeg tar opp dette, havner vi nesten uten unntak i rusomsorgen, og det blir snakk om høydoseavhengighet. Det er riktig: En del av dem vi har sett i bl.a. Brennpunkt-programmet, har endt opp med høydoseavhengighet. Men utgangspunktet var ikke høydoseavhengighet, men en bruk av vanlige medikamenter i det som heter terapeutiske doser. Så skulle man kanskje også tro at helsevesenet skjønte at dette ikke nødvendigvis var et rusavhengighetsproblem. Men jeg opplever at det er manglende kunnskap om det – jeg opplever at det er manglende kunnskap om det hos primærlegene, som fortsetter å skrive ut slike medisiner i svært lang tid. Det er raskt gjort å skrive ut en resept. Jeg vet også at det er veldig mange pasienter som etterspør det, og som presser på for å få det. Men det er legens ansvar å ikke gi medikamenter på en slik måte at det kan skade pasienten. Jeg har gått gjennom flere av veiledningene på mange av disse preparatene. Det er i hovedsak B-preparater. Det ene er at man kan diskutere om mange av dem burde stått på A-lista, ut fra såpass alvorlige bivirkninger som det er på dem. Men det andre er at det står veldig klare veiledninger der. Det er ikke vanskelig å dokumentere at veldig mange får dette veldig mye lenger enn slik det skal skrives ut, med ganske katastrofale bivirkninger for mange. Bivirkninger kan nok ikke behandles med nye medisiner. En veldig kunnskapsrik person på dette området, som startet et prosjekt på Hamar som het «Medisin mot piller», Rolf Torodd Olafsen, skriver i en e-post til meg at bivirkninger kan ikke behandles, like lite som fyllesyke kan behandles. Det betyr at bivirkninger må man fjerne ved å fjerne grunnen til at de oppstår. Da er vi ved et av de andre store problemene på dette området: Nedtrappingen av disse medikamentene må gå over lang tid og må gjøres under kyndig veiledning. Jeg har møtt flere som sier at det er vanskeligere å trappe ned på dette enn på heroin. Det må ta lang tid, man må ha veiledning, man må ha støtte hele veien, man må ha kunnskap i helsevesenet om hvilke reaksjoner som kan oppstå når man trapper ned. Derfor mener jeg at det er behov for kunnskap i hele helsevesenet om dette – mye bedre kunnskap enn det er i dag. Man trenger et systematisk samarbeid med apotekene for å avsløre hvem som har en slik utskrivingspraksis, som er til fare for pasientene. Man må bygge opp egne enheter som kan noe om dette, altså tilfriskningsenheter, eller en samlet kompetanse på dette området, som ikke finnes i Norge i dag. Det finnes noe knyttet til ulike helseinstitusjoner og noen behandlingsinstitusjoner. Det er sikkert veldig mye god kunnskap, men den systematiske tilnærmingen til dette er ikke tilstrekkelig til stede. Det handler også om, tror jeg, en vond erkjennelse for mange av dem som gjør sitt beste for å hjelpe pasienter, når man opplever at det man har gjort, kanskje har vært med på å øke problemet for pasienten. Derfor tror jeg man er nødt til å se på hvordan man skal gi fastlegene denne kompetansen, utover den veilederen som jeg vet har vært under arbeid i Helsedepartementet. Jeg tror ikke en veileder vil forandre en praksis som er der på tross av at den er i strid med det som står i all veiledning om bruken av disse medikamentene. Jeg tror det må noe langt mer til, slik at disse legene kan forandre sin praksis og også får bistand til å hjelpe sine pasienter ut av den medikamentavhengigheten som helsevesenet dessverre har ført en del pasienter inn i.