Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-28:
Vi har fra SVs side funnet det nødvendig å fremme dette forslaget selv om det også er fremmet tidligere, rett og slett fordi man i stigende grad i et bredt politiske miljø er opptatt av å finne styringsgrep som skal gjøre det mulig i noe større grad å skape sin egen framtid og ikke la markedet skape framtiden. Det som har skjedd gjennom de siste to tiår, etter det man kan kalle den nyliberalistiske revolusjon, er at deregulering av markedet, deregulering av statlig kontroll, deregulering av ulike former for konsesjonslovgivning har gjort det mulig at en helt ny vekstnæring har vokst opp. Denne vekstnæringen er ikke handel i tradisjonell forstand. Denne vekstnæringen er ikke investeringer i tradisjonell forstand. Denne vekstnæringen er valutatransaksjoner på kortsiktig basis for å hente ut gevinster, ved at man har et stort volum av penger som flyttes på kort tid, og at man på den måten skaper man seg store formuer. Dette medfører ikke minst store stabilitetsproblemer. Det betyr altså at valutatransaksjoner er den største vekstnæring i verden. Dette skaper betydelige styringsproblemer, også for oss. Det er ikke bare u-landene som taper på dette. Også de store industriland taper på det. Norge har selv vært offer for det, i 1992 og 1993, da store valutabevegelser førte til at vi fikk et skyhøyt rentenivå. De medførte sågar at til og med det engelske pundet ble presset ut av den gang EMS, det europeiske valutasamarbeidet, som gjorde at noen få fikk vanvittig store fortjenester. Dette er bakgrunnen for SVs engasjement. Så er spørsmålet: Hvordan finner vi disse styringsgrep? Det finnes sikkert mange ulike tolkninger av dette, men det mest konkrete forslag så langt er den såkalte Tobin-tax, altså denne avgiften på valutatransaksjoner som ikke er ment å ramme de langsiktige investeringer, men som er ment å ramme de kortsiktige transaksjonsgevinster. Det er ikke vanskelig å se at det finnes mange argumenter mot dette. I den grad en nasjon er i fritt fall og valutaen er på vei mot bunnen, er det klart at en slik avgift ikke vil ha noen effekt overhodet. Men tanken er at man skal ha styrings- og stabiliseringsgrep som gjør det mulig i noe større grad å ha kontroll over sitt eget lands valuta. Derfor er denne Tobin-avgiften diskutert internasjonalt i brede fora, men også blant mange politikere fra ulike politiske ståsteder. I Norge er det sågar konservative politikere som står bak denne avgiften. Det viser at flere enn bare SV og våre miljøer er opptatt av dette. Vi har ønsket at det skal lages en plan for hvordan Norge skal kunne arbeide internasjonalt for dette. En talerstol vi nå har, som vi ikke har om få år, er den i Sikkerhetsrådet. Vi ønsker at Norge også i Sikkerhetsrådet skal gå foran for å vise at dette er mulig. Norge er i så måte ikke alene. Canada er ett eksempel, Mexico et annet, på andre land som også er opptatt av denne typen problemstilling. For det er helt åpenbart, som det er sagt av flere, at en slik avgift ikke vil ha effekt hvis ikke de store valutaene er med. Poenget er iallfall at man må prøve å finne nye styringsgrep, for ellers betyr det at fremtiden nærmest er en slags markedsliberalistisk motorvei, der politikere og enkeltmennesker overhodet ikke skal ha innflytelse. Denne form for defaitisme er SV sterkt imot. Derfor har vi fremmet dette forslaget. Det er dessverre et mindretallsforslag, men jeg vil likevel si at flertallet går i riktig retning i sine merknader, for flertallet ønsker at det skal lages en plan. Flertallet sier også at man skal komme tilbake med en stortingsmelding i løpet av neste år. Dette er noen forsiktige skritt, som vi hilser velkommen. SV har også fremmet et forslag om at vi i større grad skal få en debatt rundt de store internasjonale organisasjonene, som IMF og Verdensbanken. Grunnen til det er at disse i dag i all hovedsak ikke diskuteres i de nasjonale parlamenter. Jeg tror at det hadde vært fornuftig. Det er mange grunner til at Stortinget årlig burde fått en melding om deres virksomhet – av to grunner særlig. Den første er at det i all hovedsak vil være sentralbanksjefene som møter i disse organer. Disse er i større og større grad frikoblet fra det politiske miljø, ved at sentralbanker verden over har blitt uavhengige. Vi har fått et skritt i den retning også i Norge. Den andre grunnen er at de råd som disse institusjonene gir, i all hovedsak er de samme. Det betyr at helt uavhengig av hvilke nasjoner man skal gi råd, er rådene mer eller mindre: Selg unna statseiendom, gjør mest mulig av kapitalmarkedet fritt, så vil dette gå bra. All erfaring viser at de råd IMF og i en viss grad Verdensbanken har gitt, har vært feil. Disse kritiseres da også på bred front av alt fra Financial Times til andre økonomer som rett og slett mener at IMF og Verdensbanken må gjennomgå sin egen rolle, fordi verden har blitt mer kompleks, og det er ikke uten videre gitt at det å selge unna statseiendom og det å privatisere næringslivet er det som gir grunnlag for vekst. Her kommer jeg inn på det som var fru Jensens spørsmål til meg: Hvordan ser SV for seg at u-landene skal ha en viss mulighet i dette? Hvis vi ser på vår egen nasjons rolle, vil vi se at den har lyktes i all hovedsak, ved to ulike trekk. Det ene er at vi har hatt kloke politiske beslutninger, faktisk, ved at man i starten av vårt århundre innførte ulike former for konsesjonslovgivning, samtidig som vi tillot internasjonal kapital å komme inn. Det betyr altså at Norge hadde muligheten til nærmest å plukke på øverste hylle, for vi lot franskmenn og engelskmenn betale utbygging av våre vannkraftanlegg, samtidig som vi innførte streng konsesjonslovgivning. Det samme gjorde vi da vi utbygde Nordsjøen. Det er denne muligheten også u-landene må få, nemlig selv å bestemme på hvilket nivå og i hvilken grad man ønsker å delta i det internasjonale varebyttet. For det vil i praksis være helt umulig for de fattigste land å kunne få noen form for utvikling hvis ikke man selv har muligheten til nasjonal lovgivning, der man selv bestemmer i hvilken grad internasjonal kapital skal få dominere landet. Dette har også bidratt til at u-land synker ned i dypere fattigdom, og det betyr at klasseskillet eller skillet i verden mellom rike og fattige land har blitt større, dessverre. Vi ønsker at disse land skal få muligheten til å fremme sin egen vei, og vi tror også at en større grad av internasjonal debatt om disse spørsmålene i seg selv vil virke positivt. Så vil selvfølgelig ingen av de forslagene vi i dag fremmer, bringe u-landene fram i førstedivisjon – det hadde jo vært sterkt ønskelig. Vi er heller ikke imot frihandel i den forstand at handel bringer med seg vekst. Det er fremdeles slik at de som er utenfor handelskaravanene, dessverre synker tilbake, mens de som deltar i det internasjonale varebyttet, går fram. Vi har altså ingenting imot frihandel og ingenting imot internasjonalt varebytte. Det vi har imot, er en framtid som utelukkende skal styres etter markedsliberalismens prinsipper. Dette tror vi menneskeheten ikke er tjent med. Vi har kommet et lite stykke på vei med de forslag vi i dag fremmer – jeg tar opp de forslag som er referert i innstillingen. Men dette vil være en debatt som i mange, mange år fremover vil prege det internasjonale ordskiftet i de vestlige land, som de gjør i u-land. Det betyr at med noen skritt i dag vil vi klare enda flere skritt i morgen.