trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jon Georg Dale (Fremskrittspartiet), 2018-02-06:
Viss ein skal nå det målet, fordrar det eigentleg to klare prioriteringar. Det eine er tydelegare prioriteringar i kommunane, og det gjer at kompetanseutvikling for dei som tek avgjerdene der, er ganske viktig. Difor arrangerer regjeringa i eit samarbeid med KS jordvernkonferansar rundt omkring for å få kommunepolitikarar – som er dei som tek desse avgjerdene – betre oppdaterte og betre i stand til å følgje det fastsette målet. Det andre er at det er ein del offentlege etatar som tek avgjerder, eller som er pådrivarar for avgjerder om omdisponering av jord, f.eks. transportetatane, som vi også jobbar systematisk med. Så eg meiner vi er på god veg igjennom den prosessen. Men det er ingen tvil om at målet er ambisiøst. Det er også grunnen til at vi har dyrka meir enn 6 000 dekar i snitt over dei ti siste åra. Det er mogleg å nå dette målet, men viss vi skal ha nye tiltak, bør ein ha noko lengre frist enn tre månadar for å få det til.
Jon Georg Dale (Fremskrittspartiet), 2018-02-06:
Viss eg skal lese spørsmålet slik at ein vil ta frå kommunane den mynda dei har etter plan- og bygningslova til å disponere jord, er svaret på det nei. Eg trur samarbeid med kommunane er svaret. Eg trur ikkje svaret på fornuftige prioriteringar, fornuftige avvegingar i kompliserte lokale problemstillingar er å flytte ansvaret til staten. Eg har tiltru til at kommunepolitikarane evnar å handtere det, og difor trur eg svaret er at vi må samarbeide tettare med dei. Når det gjeld dei statlege etatane, som i mange tilfelle omdisponerer jord, er det også der viktig at ein tek inn over seg at Stortinget har fastsett eit nytt mål, at ein søkjer andre omdisponeringar enn av dyrka jord i dei tilfella det er mogleg. Men også Stortinget har jo vedteke eit mål om 4 000, fordi ein innser at det av og til er nødvendig med nokre kompromiss viss ein skal byggje ut nødvendig transportinfrastruktur og for så vidt òg annan infrastruktur rundt dei store byane våre.
Jon Georg Dale (Fremskrittspartiet), 2018-02-06:
Det er utruleg å høyre Senterpartiet, som ikkje har tillit til at kommunepolitikarane gjer fornuftige vurderingar. Det er eit anna senterparti enn det vi normalt høyrer i denne salen. Eg har i motsetning til Senterpartiet tillit til lokalpolitikarane landet over. Eg kjem til å bruke den retten eg har, og den plikta eg har, til å klagebehandle søknader som vert klaga inn for departementet. Men det er ikkje slik at eg har ei prinsipiell tilnærming i dei sakene. Eg går konkret inn i dei, vurderer om dei føresetnadene som ligg til grunn, er oppfylte, og gjer ei sjølvstendig klagebehandling fordi det ligg til departementet å gjere det. Så antydningar om at dette er ei overordna tilnærming der eg unnlèt å følgje opp jordvernmålet, er det ikkje grunnlag for, og eg trur det hadde tent også Senterpartiet dersom dei hadde prøvd å opptre med noko større presisjon når dei omtalar den saksbehandlinga vi driv med.
Jon Georg Dale (Fremskrittspartiet), 2018-02-06:
Svaret på det er ja. Men det ville ha vore ein fordel dersom representanten Fylkesnes høyrde heile innlegget mitt, for eg sa at det er vanskeleg å gjere nye, grundige utgreiingar innan den fristen som Stortinget ligg an til å fastsetje, som er revidert nasjonalbudsjett, men at eg oppfordrar regjeringspartia til å stemme for forslaget dersom ein utset fristen. Når ein då konkluderer med at eg er ueinig i å følgje opp dette, er det kanskje grunn til å følgje noko betre med gjennom heile innlegget og ikkje berre dei delane ein har eigeninteresse av. Eg meiner det er viktig at vi når jordvernmålet. Eg meiner det er min jobb å nå målet som Stortinget har fastsett, men eg meiner også at dersom ein skal gjere det, må ein ha arbeidsvilkår til å gjere det. Dersom Stortinget ber om nye vurderingar fordi ein vil ha nye vurderingar om kva ein kan gjere av nye grep, må ein også erkjenne at ein må ha tid til å gjere dei skikkeleg. Men dersom ein berre vil vise ei symbolsk handling, kan ein naturlegvis oversjå slike råd.
Jon Georg Dale (Fremskrittspartiet), 2018-02-06:
Eg trur representanten Reiten skal vere glad for at eg ikkje driv med saksbehandling av så store byggjeprosjekt direkte i Stortinget. Det trur eg også mange andre aktørar skal vere glade for at Stortinget normalt ikkje driv med. Det som er viktig, er at det også innanfor det fastsette jordvernmålet på 4 000 dekar kjem til å vere nedbygging av dyrka jord, fordi grunnleggjande infrastruktur og utvikling av byane er så viktig mange plassar at ein må innsjå at ein må kompromisse. Noko som vi burde ha gjort tydelegare, og som eg arbeider med no, er å sjå på korleis vi, sjølv om vi har eit fast og rundt mål på 4 000 dekar, sørgjer for at det ikkje er den beste jordbruksjorda som ryk først. Korleis sørgjer vi for at vi prioriterer tydelegare i alle typar vurderingar mellom den beste jorda og den mindre verdifulle jorda, viss ein kan kalle noko jord for det? Det er blant dei tiltaka som det er viktig å sjå vidare på, men då må ein ha god nok tid til å gjere det.
Jon Georg Dale (Fremskrittspartiet), 2018-02-06:
Handlingsrommet for at eg får gjort grundige vurderingar av nye konkrete forslag, er lite. Det bør Stortinget vere kjent med når ein er meir oppteken av fristen enn av substansen. Difor anbefaler eg å utsetje fristen til statsbudsjettet for 2019 viss ein er oppteken av substans. Eg kan alltids gjere ei vurdering av det vi allereie har vurdert, men då vil eg heller bruke store delar av kapasiteten vi har til dette i departementet, til å gjennomføre dei grepa som er i ein gjennomføringsprosess, men som ikkje er ferdigstilte. Det ville ha vore meir fornuftig gitt den framdrifta vi no har. Eg skal etter beste evne følgje opp det Stortinget vedtek, men det er naturleg at Stortinget er kjent med at når ein gjer slike vedtak, er det grenser for kva ein faktisk rekk på den tida, der departementet f.eks. også skal gjennomføre jordbruksforhandlingar, som er ganske krevjande prosessar, i løpet av våren.
Jon Georg Dale (Fremskrittspartiet), 2018-02-06:
Først til representanten Knag Fylkesnes: Det må vere lov å forvente at sjølv SV koplar seg på verkelegheita. Å hevde at vi ikkje er interesserte i eit jordvernmål, når vi beviseleg i Stortinget står bak målet om 4 000 dekar, er heilt urimeleg, og eg meiner det er ein ureieleg måte å drive den politiske debatten på. Når det gjeld vurderinga av kva vi er i stand til å gjere med noko lengre frist, er det jo slik at vi med det vil kunne gå noko grundigare inn i dei forslaga som i dag ligg i representantforslaga, som vi har gjeve ei kort vurdering av, enn vi ville gjort med ein kortare frist. Men viktigare enn det er eit par av dei elementa som ligg i bl.a. NIBIO-rapporten som omhandlar jordvern. Dei viser f.eks. at vi har mykje å gå på når det gjeld kartlegging av areal og omdisponering, eller hindring av at det viktigaste arealet vert omdisponert. Men dei viser også at omtrent ein fjerdedel av omdisponeringa som skjer i dag, skjer innanfor dagens tettstadar, og òg at ytterlegare ein fjerdedel skjer mindre enn 1 kilometer frå ein tettstad. Det er med andre ord halvparten av arealet som vert omdisponert, som ligg i nærleiken av dette. Det betyr at viss ein skal ha ei tettstadsutvikling – og det er eit politisk ønske om det mange plassar – betyr det at ein må ha eit sterkare jordvern på utsida. Desse diskusjonane er krevjande å gå inn i, og det vil medføre strengare regulering viss ein skal gjere det, også av råderetten til kommunane. Det vert ein vanskeleg politisk diskusjon og ei vanskeleg avveging å gjere det, men det er iallfall noko ein ikkje kan prosedere på på førehand, på det eg vil definere som svært kort tid, som eit vedtak innan revidert ville vere. Eg kan likevel ikkje prosedere på førehand på korleis eg vil handtere klagar som kjem til departementet, om me vil gje fylkesmannen eller kommunane medhald. Det kjem ganske enkelt av at der må eg behandle enkeltsakar som det. Å gje Stortinget lovnad om korleis dei vert handterte, heilt uavhengig av korleis innhaldet i og karakteren til sakene er, kan ikkje ein ansvarleg statsråd gjere, men eg har teke med meg signala som Stortinget har sendt om praksis for det. Vidare er det ganske viktig det Venstre gjentekne gonger no tek opp i korn- og kraftfôrpolitikken og om arealdisponering totalt sett, for viss ein skal sjå på litt av dei erfaringstala vi har frå dei siste ti åra, gjekk altså kornareala ned under den førre regjeringa. År for år gjekk kornareala ned, no går dei opp igjen. Det hender seg at det er lønsamt faktisk å evne å gjere prioriteringar.
Jon Georg Dale (Fremskrittspartiet), 2018-02-06:
Først til representanten Reiten, som eigentleg utfordra meg på om ein kan ha tillit til at vi følgjer opp det eg har sagt: Eg er ein av dei få i salen som må ha tillit kvar dag og ikkje berre kvart fjerde år. Det er eg kjent med. Viss ein opplever at eg misbruker den tilliten eg er gjeven, har ein også moglegheit til å gjere noko med det. Den utfordringa vi har i arealpolitikken, er ikkje berre at vi skal gå frå eit mål om 6 000 dekar til 4 000 dekar maksimal nedbygging, men vi skal gå frå eit snitt på 7 600 dekar dei fire siste åra til maksimalt 4 000 dekar. Det viser litt av utfordringa. Det er årlege variasjonar, det vil det alltid vere. Vi skal i praksis krympe avstanden som er mykje større enn det tidlegare målet. Det tidlegare målet vart ikkje nådd. Det viser litt av dei utfordringane vi står overfor. Difor må vi føre ein landbrukspolitikk som gjer at ein tør å prioritere. Då er det greitt å minne representanten Lundteigen om at han ved behandlinga av inneverande års jordbruksavtale hadde moglegheit til å stemme for ein høgare kraftfôrpris med mindre pengar brukt på prisnedskriving enn det som vart utfallet etter at Senterpartiet forhandla opp prisnedskrivinga og ned kraftfôrprisen. Det er greitt å meine det same i vedtak som ein meiner kvar gong ein er på talarstolen i Stortinget. Det er også grunn til å kome inn på ei anna problemstilling. For ja, vi har bygd ned mykje dyrka jord, men jordbruket har også bygd ned ganske mykje dyrka jord. 1 750 dekar i året, 22 pst. av neddyrkinga som skjer, skjer heilt utan noka form for søknadsprosess. Det inngår ikkje i Stortingets jordvernmål. Spørsmålet vi også må stille oss viss vi skal gjere ein grundigare jobb med dette fram til vi leverer eit nytt dokument til Stortinget, er om det er jordvernmålet til Stortinget som er det viktigaste, eller om det er total nedbygging av dyrka jord. Når ein følgjer debatten her, kan det verke som om det er det siste, sjølv om regjeringa naturlegvis er bunden av det første. Vi er nøydde til å sjå på fleire ting i dette arbeidet, men det viktigaste av alt er at Stortinget avklarar kva slags forventningar vi skal ha til kommunane. Viss ein skal oppfordre kommunane til å gjere ein grundigare jobb med dette, er det faretruande når enkelte parti her truar med at dei skal miste ansvaret for det. Det gjev ikkje meg noko godt mandat til å ha ein konstruktiv dialog med kommunane om dette. Det er greitt at Stortinget gjennom vedtak i dag også avklarar at dei som tek til orde for det, ikkje har fleirtal.
Jon Georg Dale (Fremskrittspartiet), 2018-02-06:
Heilt avslutningsvis er det naturleg, i diskusjonen om nedbygging, også å ta med seg at vi trass alt tillèt fire gonger så mykje nydyrking kvart år som vi byggjer ned. Mange bønder vil investere i jordressursen sin for mange generasjonar framover. Det er ei av dei gledelege sidene ved dagens landbrukspolitikk. Samtidig er det naturleg å minne representantane frå Senterpartiet og Arbeidarpartiet om at det framleis finst telefonar på stortingskontora. Viss ein er veldig oppteken av dette, er telefonen truleg kort til Orkdal og andre kommunar, der ein sjølv sit og leiar prosessar som no medfører nedbygging av dyrka jord. Viss ein meiner det i stortingssalen, bør ein også utøve den påverknaden ein eventuelt måtte ha på eigne partifellar landet over. Eg legg til grunn at Senterpartiet og Arbeidarpartiet er så pass konsistente. Utover det vil eg takke både Arbeidarpartiet, Kristeleg Folkeparti og dei andre forslagsstillarane for ei konstruktiv tilnærming gjennom behandlinga i denne innstillinga. I utgangspunktet gjev det større moglegheit for departementet til å svare skikkeleg når det gjeld dei vurderingane ein ber om, og vi skal halde oppe det arbeidet vi har for å nå jordvernmålet om maksimalt 4 000 dekar nedbygd per år. Det viste seg nok ein gong, etter den diskusjonen vi har sett dei siste vekene, at det ikkje var grunnlag for nokon stor politisk konflikt på dette området – for i dag samla Stortinget seg igjen.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2018-02-06:
Jeg velger å tolke statsråden positivt, og jeg har for så vidt et inntrykk av at han også er enig i at en trenger å sette opp farten litt når det gjelder omdisponering av dyrkbar jord. Det er satt et mål om 4 000 dekar innen 2020. Det ble satt imot det som regjeringen i utgangspunktet foreslo i sin jordvernstrategi, som var 6 000 dekar, men vi omdisponerer enda altfor mye per år. Det siste året er det en nedgang på 300 dekar, så vidt jeg kan huske, og det betyr at en ikke klarer å nå målet om 4 000 dekar innen 2020. Ut fra det som nå, tilsynelatende, blir vedtatt: Kan statsråden anskueliggjøre hvordan han vil angripe dette? For uavhengig av Stortingets vedtak antyder han jo i sine svarbrev til komiteen at jordvernstrategien følges opp, og at en er på god vei til å nå målet om kun 4 000 dekar omdisponert.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2018-02-06:
I brev til komiteen signaliserer statsråden at han egentlig er på god vei, og at strategien som er vedtatt, må få lov til å virke. Men nå peker statsråden på to områder som er helt vesentlige. Det ene er kommunene og offentlige etater. Jeg er enig i det. Men så kan det jo vise seg at en ikke klarer å nå målet til tross for de reglene som nå gjelder. Vil da statsråden ta et initiativ til at en både styrer og kontrollerer kommunene og offentlige etater, slik at det jordvernmålet på maks 4 000 dekar omdisponert faktisk nås innen utgangen av 2019?
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2018-02-06:
Jordvernstrategien og det å beskytte matjorda vår er kanskje en av de viktigste sakene vi kan diskutere i Stortinget og lage nasjonale retningslinjer og føringer for. Vi kan velge å unnlate å ivareta matjorda på en god nok måte og slik sett sette ettertiden og framtiden litt på sidelinjen. Jeg mener bestemt det er riktig at det kun er i unntakstilfeller en omdisponerer matjord – kun i unntakstilfeller. Og det bør egentlig særlig gode grunner for å omdisponere matjord til noe annet. Jeg er enig i at det er kommunene som i utgangspunktet disponerer arealene, men det er ganske vesentlig hvilke signaler regjering og storting sender til kommunene, som forvalter arealene. I april 2014 – for bare å ta historien rundt jordvernstrategien – ba Stortinget om en jordvernstrategi. Regjeringen utarbeidet etter Stortingets ønske en jordvernstrategi og la fram en strategi hvor de foreslo et omdisponert mål på under 6 000 dekar. Det var det samme målet som Stoltenberg-regjeringen hadde. Så sa et enstemmig storting at en ville ha 4 000 dekar. Det er nå to år igjen før målet skal være innfridd og vi ikke skal omdisponere mer enn 4 000 dekar per år. Jeg er enig i at det er de siste årene som er de beste, alt annet ville vært unaturlig. Det å bruke gjennomsnittet i f.eks. Stoltenberg-regjeringens periode er egentlig bare tull. Vi skal ned til 4 000 dekar, og det må skje fortere enn nå. Det er hovedproblemet. Spørsmålet og tanken som jeg tror ligger i Stortinget nå, er: Har vi en regjering som vil gjennomføre det? Statsråden sier her nå at han egentlig vil – hvis han får noe mer tid – oppfordre også regjeringspartiene til å stemme for. Det er en ny opplysning for Stortinget som jeg synes er interessant. Jeg vil anbefale at også Arbeiderpartiet eventuelt støtter det, forutsatt at vi hører at statsråden viser vilje til å imøtekomme det som er Stortingets ønske: å finne tiltak som gjør at vi ikke omdisponerer mer enn 4 000 dekar per år fra 2020. Jeg vil utfordre statsråden til å redegjøre litt for Stortinget om hva han tenker han skal bruke tiden til – om det blir innspillsrunder, som Senterpartiet vil foreslå, og, likeledes, om han kommer til å ha en veldig restriktiv tilnærming til eventuelt å overprøve Fylkesmannens innsigelser mot omdisponeringer fram til det tidspunktet da Stortinget får behandlet dette på nytt. Jeg forutsetter at også Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre da gir sin tilslutning til og vil stemme for et eventuelt endret forslag.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2018-02-06:
Jeg vil bare klargjøre Arbeiderpartiets posisjon helt på slutten av denne diskusjonen. Jeg oppfatter statsråden dit hen nå at han helt og holdent stiller seg bak Stortingets vedtatte mål om at det ikke skal omdisponeres mer enn 4 000 dekar fra 2020 og framover, og at han har til hensikt å levere tiltak og konkrete forslag dersom vi utsetter fristen fra revidert nasjonalbudsjett til statsbudsjettet for 2019 – altså at han vil fremme konkrete tiltak og forslag for å imøtekomme akkurat det. Så på den bakgrunn mener jeg, på vegne av i hvert fall de partiene som stiller seg bak flertallsinnstillingen, at vi kan endre fra revidert nasjonalbudsjett til statsbudsjettet 2019, med det som utgangspunkt. Det vil være slik at det er ganske krevende å gjøre det. Det sier statsråden selv. Og han må da også erkjenne at noe av det som er krevende, faktisk er å få en dialog – eller samspill, eller samarbeid – med kommuner og andre offentlige etater, eller å regulere dem, slik at de faktisk ikke omdisponerer mer dyrkbar mark enn de 4 000 målene. I og med at han også understreker at han er avhengig av tillit hver eneste dag, forutsetter jeg at om han skal opprettholde tilliten etter at statsbudsjettet er lagt fram, får han vise konkrete, gode tiltak som gjør at vi ikke overstiger 4 000 mål omdisponert dyrket jord i ettertid etter at statsbudsjettet er lagt fram – eller fra 2020, unnskyld; han skal få det siste året.
Ole André Myhrvold (Senterpartiet), 2018-02-06:
Det var interessant å høre saksordfører Foss antyde at det var etisk betenkelig å bygge opp kornlagre. Det etisk betenkelige er vel å vente til krisen virkelig er der og verdensmarkedet ikke fungerer. Da kan vi snakke om at det er etisk betenkelig å kjøpe seg fri fra krisen. I dag diskuterer vi noe av det viktigste for oss mennesker: grunnlaget for mat og matproduksjon. Presset mot matjorda er stort. Vi blir stadig flere mennesker her i landet og i verden som trenger et sted å bo, veier man kan transportere seg på, arbeidsplasser, butikker, kjøpesentre – og å bygge vei, jernbane og annen infrastruktur, areal til boligbygging og ikke minst næringsbygg. Alle konkurrerer om de beste og mest sentrale områdene, og det er ofte områder med matjord. Vi må ha mat for å leve. Verdien matjorda representerer, er langsiktig. Mange og sterke interesser kjemper om å få bruke de samme arealene. I Norge har vi kun 3 pst. dyrket mark, og andelen går ned samtidig som vi blir flere som trenger mat. Norge har god plass, men lite matjord. Nettopp derfor er det viktig å ta vare på den matjorda vi har. Det er utfordrende, men helt nødvendig. Da regjeringen lanserte kommunereformen, var bedre disponering og utnyttelse av arealene et av kronargumentene til daværende kommunalminister Jan Tore Sanner. Fra tilhengerne av større kommuner ble jordvernet stadig trukket fram som et argument. Tanken var at større kommuner ville få større arealreserver, og at det da ikke ville være nødvendig å bygge ned matjord. I regionen jeg kommer fra, Indre Østfold, har vi noen av landets beste dyrkingsarealer, og vi har stått i utfordringen mellom hensynet til jordvern og det å være et pressområde. Det er en region med mellomstore kommuner som alle har vært opptatt av utvikling og attraktivitet både for seg selv og for regionen. Samtidig er det konkurranseforhold mellom tettstedene. Likevel har man i noen grad klart å dempe presset gjennom regional næringsplanlegging. Med omfattende kommunesammenslåing, der fem kommuner skal bli til én fra 1. januar 2020, skulle man tro at presset avtok, men det vi nå ser, er reguleringsprosesser som er påskyndet og igangsatt av strategiske hensyn for å sikre arealer innenfor dagens kommunegrenser, uten hensyn til verken matjord eller hvilke arealer den nye kommunen har eller trenger. Dessverre tror jeg ikke eksempelet er enestående. Jeg vil med dette ta opp Senterpartiets forslag om tiltak for særlig å overvåke prosesser med omdisponering av dyrka mark i kommuner som er vedtatt sammenslått, i tiden fram til sammenslåingen skjer.
Ole André Myhrvold (Senterpartiet), 2018-02-06:
Senterpartiets forslag i dag om å be regjeringen «iverksette tiltak for å særlig overvåke prosesser med omdisponering av dyrka og dyrkbar mark i kommuner som er vedtatt sammenslått i tiden frem til sammenslåingen skjer», er en naturlig følge av at vi ser at kommuner som er i en sammenslåingsprosess, nå strategisk igangsetter regulering av områder for å sikre og sementere strukturer innenfor eksisterende kommunegrenser. Det kan ikke være riktig når ett av seks mål med kommunereformen fra starten av fra regjeringens side var nettopp bedre og mer helhetlig samfunnsplanlegging, hvor jordvernet var et vektig argument. Dette forslaget er også noe annet enn forslaget om investeringsstopp, som regjeringen foreslo innledningsvis i kommunereformen. Investeringsstoppen omhandlet alle kommuner og kom på et helt annet tidspunkt i reformprosessen. Senterpartiets forslag er mer å regne som en sikkerhetsventil i sammenslåingsprosessen mot at kommuner skynder seg å regulere bort dyrebar matjord. Da blir det merkelig å sitte stille og se på at man nå detaljregulerer en uerstattelig ressurs for å legge til rette for bilbutikker, møbelbutikker og lagre, for å nevne noen av de formålene matjorda absolutt ikke bør brukes til. Jeg appellerer derfor til Stortinget, og særlig til Kristelig Folkeparti, om å være med på å legge inn denne sikkerhetsventilen, en sikkerhetsventil som vil bidra til at det ikke gjøres kortsiktige valg basert på en gammeldags – gårsdagens – holdning til arealdisponering. La ikke reformens intensjon om bedre arealdisponering glippe nå. La i så fall et nytt kommunestyre etter 2020 få muligheten til å vurdere samfunnsnytten og disponeringen.
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2018-02-06:
Jordvern og beredskapslagring av korn er viktig bl.a. av beredskapshensyn. Vitenskapen har i lengre tid pekt på miljøtrusler knyttet til verdens arealbruk. Befolkningen øker raskere enn noen gang. Utvasking og jorderosjon skjer raskere enn noen gang. Dyrket og dyrkbar jord per individ blir mindre og mindre år for år. Ernæringsforskjellene mellom i-land og u-land er større enn noen gang. Handelskrig, folkevandringer og trussel mot verdensfreden er ikke noe mindre. Og vannmangel er et stort problem i mange deler av verden. I Stortinget er det bred enighet om økt matproduksjon og selvforsyning i Norge. Kalorier produsert i Norge i forhold til hvor mye vi spiser, er selvforsyningsgraden vår. Korrigerer vi for import av fôr og fôrråvarer, er vi nede i 41 pst. Er dette godt nok? Har vi for store matlagre og matreserver? Har vi for mye jord i bruk? – Nei, slettes ikke. Det er størst press på jorda nær tettstedene våre. Nedbygging av jordbruksarealer har sterk sammenheng med sentralitet og tettsteder. For alle typer nedbygging skjedde 23 pst. i tettsteder, mens 27 pst. skjedde innenfor 1 km fra tettstedsgrensene. Spredt utbygging i distriktene sto for 31 pst., og boligformål er den største kategorien av ulike typer nedbygging. I likhet med nedbygging til andre formål var det i stor grad jord av høy kvalitet som ble beslaglagt. Av den fulldyrkede jorda som landbruket har bygd ned, og som er kartlagt med hensyn til kvalitet, var 72 pst. av svært god kvalitet. Dette er en begrenset ressurs i Norge. Jeg gleder meg over mulighetene i komiteens innstilling. Faktum er at for mye jord er bygd ned, og for mye jord bygges fortsatt ned. Hadde det vært opp til Senterpartiet, skulle vi gått inn for å grunnlovfeste matjorda – at den skal disponeres langsiktig og ivaretas for kommende generasjoner. Vi må kunne lovfeste muligheten for varig vern av matjord. Jeg er glad for flertallet, som ønsker å innstille på en oppdatert jordvernstrategi. Jeg vil bare oppfordre statsråden til at hvis fristen er kort, er første jobb å gjøre å legge denne saken øverst i bunken. Mindretallsforslagene er også viktige, nettopp for å ta ansvar for beredskapen. Her må vi være føre var, ikke etter snar.
Geir Adelsten Iversen (Senterpartiet), 2018-02-06:
Stortinget har et mål om at hele landet skal tas i bruk til matproduksjon. Også i Finnmark er det nødvendig å verne om matjorda for å oppfylle dette målet. I Finnmark er bare 0,3 pst. av arealet dyrket mark, og det arktiske klimaet begrenser produksjonsmulighetene. Det kreves mer areal for å produsere én liter melk og ett kilo kjøtt enn lenger sør i landet. Jordbruket i Finnmark består av melke- og kjøttproduksjon basert på gras og beite. Produksjonen er av høy kvalitet, med dokumentert landets friskeste dyr. Beitekvaliteten – som også i Troms – gir lam som har landets høyeste tilvekst og kvalitet. Jordbruket skaper mange arbeidsplasser i primærleddet, som gir store ringvirkninger og verdiskaping innad i fylket. Jordbruket leverer råvarer til fylkets to meierier og et slakteri, som genererer nesten 400 årsverk og verdier for snaut 300 mill. kr i fylket. Også i et så stort fylke som vårt, der man skulle tro at det var plass nok, er det press på matjorda. Det være seg veibygging eller utbedring av infrastruktur som vann og kloakk, kraftlinjer, utbygging av næringsarealer, skoler, boligfelt, hyttefelt m.m., oppfattes disse som mer samfunnsnyttige enn det å bevare de arealene som sikrer matproduksjon for framtiden. I mange kommuner gis det dispensasjon fra bo- og driveplikten i mangel av oppdaterte planverk, og her omdisponeres arealer til andre formål. Staten må følge opp kommunene for å sikre at matjorda blir vernet for framtidige generasjoner. Det er også behov for å dyrke opp ny jord for å kompensere for areal som går ut av bruk av ulike årsaker. I andre tilfeller trengs det å dyrke opp jord som ligger nærmere gården. Staten må pålegge kommunene å sette av områder i sine planverk for nydyrking. Jordvern er matproduksjon, beredskap, matsikkerhet, folkehelse, sysselsetting, verdiskaping, bærekraft og landskapspleie. Jordvern er å tenke på dem som kommer etter oss.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2018-02-06:
Sist gang vi hadde hungersnød i Norge – det er kanskje noen i salen som vet når det var, men jeg gjentar det allikevel – var i perioden 1807–1814. Hvis man ser på den tidsperioden, husker man at det skjedde noe annet i Norge, og de mest krevende årene var 1812 og 1813. Det er mange av oss som har hørt diktet «Terje Vigen». Når en leser historie fra rundt 1814, sier flere at noe av selvstendighetspolitikken, som fikk økende støtte, skyldtes nettopp manglende matforsyning i årene før. Hvis man ser på bildet som er bak meg her i stortingssalen – det er malt litt senere – ser vi at de gjør en ting til i tillegg til å skrive grunnlov. Hedmarksrepresentanten snuser for så vidt på første rad, men hvis man ser gjennom vinduet, ser man at man pløyer jorda – det er en hest som pløyer ny mark. Det som er veldig interessant når man ser på matpolitikk og politiske omveltninger, er at det ofte er en klar sammenheng, også i vår egen politiske historie. Så vil noen si: Ja, det var noe man bekymret seg for i 1814, eller det var noe man bekymret seg for i 1789 under den franske revolusjonen. Men er det relevant å være bekymret for matforsyningen i 2017 og 2018? Jeg var så heldig å få være med utenrikskomiteen til Egypt i 2010–2011, da den arabiske våren sto på. Da var det tre paroler vi ble møtt med: brød, frihet og sosial rettferdighet. Det var de tre hovedparolene. Og det var brød som var parole nr. 1, for i forbindelse med den arabiske våren hadde det vært uår i russisk landbruk. Vladimir Putin innførte eksportrestriksjoner på hvete, og matprisene skjøt i været i de landene som var mest avhengige av hveteimport. Når brødprisen går opp, blir det politisk uro. Så brød som maktfaktor er like relevant i dag som det var i 1814 eller i 1789. Når vi diskuterer beredskapslagring av matkorn, vil noen si at det er gammeldags – som de sju gode år og sju dårlige år som vi leser om i Bibelen. Men poenget med beredskapslagring er å ha en beredskap for det utenkelige. Og det utenkelige skjer – verden blir mer og mer ustabil. Derfor er det klokt for et land å ha en grunnleggende beredskap når det gjelder mat. Og derfor er det klokt for et land og for Norge når vi er på det aller, aller rikeste – for vi er det rikeste storting som har vært noen gang – å ta vare på matjorda. Det kommer ikke til å gå av moten å spise. Man kommer til å spise om 40 år, om 50 år, om 100 år, og da må vi ut fra en beredskapstenkning ta vare på den evigvarende ressursen som matjord er. Når jeg nå ser at Kristelig Folkeparti har landet på rett side, er det en glede. I Kristelig Folkeparti leser man ofte Fadervår. Det er én jordisk ting man ber om konkret i Fadervår, og det er: Gi oss i dag vårt daglige brød. Det er gode forslag som nå vedtas.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2018-02-06:
I FN er det flere organisasjoner som jobber med mat og matsikkerhet. Hvis man ser på andre typer varer, er det ikke noe tilsvarende for dem. Det er selvfølgelig fordi mat er helt definerende for menneskeheten, og matsikkerhet er helt definerende for fred. Derfor synes jeg det blir litt historieløst det jeg hører fra noen av representantene fra Høyre. Når det gjelder beredskapslagring, har man det nettopp for å redusere svingningene i verdens matvarepriser. Den siste store svingningen vi så, var – som jeg nevnte i stad – den som skjedde sommeren 2010, på grunn av uår i Svartehavsregionen. Da ble det en voldsom vekst i verdens hvetepriser, og den største importøren av hvete i Svartehavsregionen er Egypt. Det er alltid sammensatte årsaker til at noe skjer, men en av de tre hovedparolene på gaten i Egypt dreide seg om brød. Det kan man ikke snakke bort. Sånn er det. Hvis man leste det første programmet fra Egypts tidligere president Mohammed Mursi, så ville han øke Egypts hveteproduksjon. Han fikk det ikke til og ble kastet sommeren 2013 i en ny revolusjon, og Abdel Fattah al-Sisi overtok som president. Hva gjorde Putin så overfor president al-Sisi? Han startet et hveteprogram for å ha en bedre hveteeksport til Egypt. Hvis jeg ikke husker helt feil, var 40 pst. av all hveten som Egypt fikk i 2014, fra nettopp Russland. Og det en ser et par år etterpå, er at Russland har et tettere og tettere militært samarbeid med al-Sisi. Så den som ikke har kunnskap om mat og makt, og som også ønsker å le litt av det, er historieløs og kan for lite om sin samtid. Hvis man leser John Kerrys tale om situasjonen i Syria og folkevandringen der ved oppstarten av konflikten, og ser på alle varslene FAO, FNs organisasjon for ernæring og landbruk, fikk om matvarekrisen ved oppstarten av den krisen, ser man at de er historieløse, kan for lite om sin samtid og leser for lite i internasjonale medier om mat og matvaresituasjonen. Det er det dette handler om til syvende og sist: Blir det uro rundt mat, blir det uro rundt alt. Beredskap handler om å planlegge for det utenkelige. Det er utenkelig for oss at det skal bli matvarekrise nå, men det er klokt å ha en beredskap for det. Det er klokt å ha en buffer som kan stabilisere, og det er klokt å ha matjord til kommende generasjoner, for det vil ikke gå av moten å spise. Vi kommer til å spise om 50 år og om 100 år, og da er det klokt å ha den ressursen i Norge. Er det noe de siste tiårene har vist oss, er det at den sikkerhetspolitiske situasjonen snur veldig, veldig fort. Da er det klokt for et land å være konservativ og ta vare på den mest grunnleggende ressursen av alt. Og det er klokt for en stortingsrepresentant å være kunnskapssøkende – ikke bare tro på det som er ved egen nesetipp.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2018-02-06:
Vi kommer nok til å merke i denne stortingsperioden at Jon Georg Dale kommer til å være en av den norske regjeringens mest maktesløse statsråder. Han er jo selv en svoren tilhenger av å redusere tollvernet, men heldigvis har vi et stortingsflertall som tenker annerledes. I diskusjoner om jordvern har Fremskrittspartiet alltid vært et parti som har vært positive til å bygge ned matjord, men heldigvis har vi et stortingsflertall som tenker annerledes. Det er heldigvis sånn at Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre har fått redusert sin makt, og Stortinget har fått økt sin makt Grunnen til at jeg tok ordet til en merknad her, var at det å sikre matforsyningen til et land ikke er lokalpolitikeres ansvar, det er et nasjonalt ansvar. Det er regjeringens og Stortingets ansvar, og da er det Stortinget og regjeringen som må legge føringene for hvor mye matjord som skal omdisponeres: Det er vi som har ansvar for at vi har en beredskap hvis krisen er der. Derfor er det framsynt og klokt, det som nå gjøres ved at Stortinget tar noen overordnede valg og ikke gjør det så lettvint som statsråden sier, ved å ta noen telefoner fra et kontor. Det er nasjonal politikk, det er storpolitikk. Heldigvis har vi et storting som ser det– regjeringen ser det ikke.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-02-06:
Vi har et ansvar for å ta vare på matjorda i en verden med sult, der befolkningen øker. I en verden med klimaendringer har vi et ansvar – ja, vi har ikke bare et ansvar, vi har en fordømt plikt. Vi må ta vår del av ansvaret i Norge. Jeg hører at statsråd Dale sier at en ikke bare må se på det totale antallet dekar med dyrket mark, men også på hva slags areal som blir bygd ned. Det er jeg hjertens enig i. Noe av den mest verdifulle jorda vi har i Norge, finner en i Akershus. Veldig mye av den jorda som en kan dyrke matkorn på, finner en i Akershus. I 2016 ble det i Akershus omdisponert 848 dekar med dyrket jord. Det tilsvarer ca. 120 fotballbaner. Det er mer enn en dobling fra året før – det høyeste tallet på ti år. Utviklingen i Akershus går ikke bare feil vei, den går dramatisk feil vei i et av de fylkene der det er viktigst å ta vare på matjorda. Det samme ser vi også hvis en ser på både dyrket og dyrkbar jord i fellesskap. 1 561 dekar med dyrket og dyrkbar jord ble omdisponert i Akershus i 2016. Også det er det høyeste tallet på ti år. Statsråd Dale sier at det her er viktig å gå i dialog med kommunene og gi dem veiledning. Ja, den viktigste veiledningen kommunene kan få, er å se hva regjeringen gjør når den får saker på sitt bord til avgjørelse. En ser en regjering som overkjører fylkesmenn, og som ikke lar jordvernet stå i høysetet. Nå har regjeringen et nytt tilfelle på sitt bord der en får se hva den gjør. I Eidsvoll vil flertallet i kommunestyret bygge ned 40 dekar med dyrket mark, til tross for at det finnes gode alternativer som rådmannen har skissert, som mindretallet i kommunen har skissert og Fylkesmannen har lagt ned innsigelse mot. På direkte spørsmål fra meg sier kommunal- og moderniseringsministeren at hun ikke kan svare på hvordan en slik sak skal håndteres av departementet. I en sak der det er skissert gode alternativer fra rådmannen og mindretallet i kommunen, kan altså ikke regjeringen si at det er jordvernet som skal ha fortrinnsrett. Derfor er det viktig at vi sørger for en forsterket strategi, derfor er det viktig at vi henger i kragen til regjeringen og sørger for at den prioriterer jordvernet høyere enn det som så langt har vært gjort.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2018-02-06:
Først av alt: Dette er en viktig debatt som Stortinget er invitert til å ta, og det er en diskusjon som Stortinget regelmessig må ha. Det er flere innganger til denne debatten. Én diskusjon er om det er en debatt om makt i Stortinget eller en debatt om nasjonal avmakt. Det synes jeg er en god diskusjon å ta, for hvis man ser det lange perspektivet, er det ingen tvil om at det over tid er bygd ned mye matjord. Vi står ikke i en debatt om tiltak som skal virke på veldig kort sikt. Her må vi tenke tiår og generasjoner framover for å få virkemidler som har noen hensikt, men vi må også ta hensyn til at det er mange aktører og mange som skal være med på å fatte beslutninger. Vi har en demografi i Norge som gjør at også vi har urbanisering og sentralisering, og med det er det press på matjord i sentrale strøk. Det er også heldigvis sånn at det bygges flere leiligheter i Norge i dag enn tidligere. Det betyr at det er fortetting i sentrale strøk. Det er også slik at det legges mer og mer matjord under asfalt, og at det nå bygges betydelige mengder fjøs på matjord, så det er en debatt hvor Senterpartiet står i spagaten i forhold til egen politikk – mellom dette bidraget til å bygge ned matjorda og til økte klimautslipp og behovet for klimatilpasning. Jeg synes at det i debatten er verdt å minne om at vi allerede denne våren kan se den første storbyen i verden gå tom for vann. Det er en diskusjon som leder oss inn i noen refleksjoner om hvilke utfordringer vi står overfor når det gjelder urbanisering og sentralisering. Det er en betydelig utfordring Cape Town står overfor, men det er ikke den eneste storbyen som står overfor den utfordringen, fordi mat og vann er det mest grunnleggende. Det må vi sørge for at vi har. Når en her diskuterer bibelsitater og 1814, tror jeg at hvis Bibelen hadde blitt skrevet på nytt i dag, hadde vel noen reflektert over at vi aldri har kastet så mye mat i verden. I Norge er vi også en eksponent for det, så vi står i noen utfordrende dilemmaer. Jeg vil i debatten om kornlager og demografi peke på at vi ikke kan verne matjord fra å gro igjen ute i distriktene. Kristelig Folkeparti var et av partiene som var med på å legge til rette for å presse melkeproduksjonen ut av distriktene og ned på matjorda, f.eks. rundt Mjøsa, der vi i dag dyrker korn. Vi må også diskutere om vi i dag har korn nok, hvordan vi skal vedlikeholde kornarealene, og hvilken pris det skal være på korn, for jeg tror vi har større behov for å diskutere hvordan vi sørger for at vi produserer nok matkorn i Norge i dag, før vi begynner å diskutere om vi skal lagre.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2018-02-06:
Jeg tar ordet til slutt fordi representanten Steinar Reiten bringer inn en dimensjon i debatten – det gjorde for så vidt også representanten Slagsvold Vedum – om den historiske betydningen. Det er en viktig del av bakgrunnen for debatten, men vi diskuterer tross alt først og fremst hva vi skal gjøre for å bygge ned mindre matjord i Norge. Da kan ikke Senterpartiet være som en dårlig innstilt parabolantenne, der det er helt umulig å tolke signalene. Vil de være med på – i sine egne kommuner der de har ordfører – å sette i verk tiltakene, eller ikke? Er det Stortinget som skal ta ansvaret for dette, eller skal lokaldemokratiet også være med på det? En kommer ikke bort fra at Arbeiderpartiet og Senterpartiet har de fleste ordførerne i Norge, og da må en ivareta ansvaret. Jeg deler det jeg oppfatter er representanten Lundteigens viktigste innspill i debatten: Ja, vi skal ha respekt og tillit til lokaldemokratiet, og det må være med på å løse denne utfordringen. Det er ikke Stortinget og Fylkesmannen alene som skal ivareta de felles interessene. Det må lokaldemokratiet gjøre, og det må vi ta et felles politisk ansvar for. Jeg registrerer at representanten Ivar Odnes synes det er interessante forslag fra Miljøpartiet De Grønne, som han vil vurdere nærmere. Det tolker jeg som at det er en diskusjon i Senterpartiet om hvilke kriterier en skal legge mest vekt på. Det leder meg til at det må være en debatt i Senterpartiet om å skulle frata lokaldemokratiet noe ansvar og overstyre det. Jeg ser fram til den debatten. Derfor var også mitt innlegg tidligere myntet på følgende: Er det en debatt om makt i Stortinget vi har i dag, eller er det en oppvisning i nasjonal avmakt? Dette har vi hatt i forvaltningen i mange tiår, og vi vil ha det i mange tiår framover – vi er nødt til å diskutere det i et langsiktig perspektiv. Når det gjelder vannressursene i Norge, skal en være rimelig pessimistisk for å tro på mangel. Men vi står overfor noen utfordringer når det gjelder å forvalte vannressursene i Norge. Landbruket er også en del av de utfordringene vi står overfor når det gjelder det. Det er en del fjorder som får tilført for mye næringssalter, og det går på sikt også ut over landbruket. En må være med på å ta ansvaret. Vi kommer i klimadiskusjonen ikke utenom – enten det er klimatilpasning eller det er å redusere klimautslipp – at transport og landbruk må være med og ta sin del av forpliktelsene. Uten det kommer vi ikke videre. Det er også å ta et stort og helhetlig ansvar for å sikre framtidig matproduksjon. Når det gjelder kanaliseringspolitikken, synes jeg at representanten Adelsten Iversen hadde et godt innlegg om det arktiske landbruket. Det leder også over til diskusjonen om høylandslandbruket. Vi kan ikke la disse arealene slippe ut av hendene våre, samtidig som vi …(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Tom-Christer Nilsen (Høyre), 2018-02-06:
Det er en interessant diskusjon. En Høyre-mann lytter selvfølgelig ekstra godt når det blir snakket om beredskap. Og betydningen av 100 000 tonn korn er i hvert fall ikke underdrevet i debatten her – med tanke på beredskap. La meg bruke litt andre tall enn 100 000 tonn korn på lager. Det tilsvarer om lag halvannen brødskive per innbygger per dag, dvs. om lag 185 kalorier per dag. Det er noe mindre enn forskjellen mellom kaloribruk i gjennomsnitt per innbygger i Finland og i Norge. Hadde vi ikke hatt dette, og ikke brukt de 100 000 tonnene, hadde vi spist like mange kalorier som man i dag spiser i Finland. Hadde vi spist like mye som i Sverige, hadde det forsvunnet ytterligere et par brødskiver om dagen. Realiteten i dette er at dette har ingenting med beredskap å gjøre. Det er ikke noe beredskapsmessig argument som tilsier at det vil føre til noen problemer for matforsyningen i Norge dersom vi ikke gjør dette. Det er også konklusjonen i de uavhengige rapportene som har blitt levert på området, der man også har sagt at vi skal følge situasjonen i verden nøye. Og det blir gjort. Jeg synes det er forunderlig å høre eksempler fra Egypt og den arabiske våren. I beste fall er de eksemplene som er kommet fra talerstolen, en forvrengning av virkeligheten i forhold til det som skjedde. Det som skjedde, var at Egypt fikk økt arbeidsledighet. Fordi dette er det landet som importerer mest hvete i hele verden, nektet de å øke andelen subsidiert korn, subsidiert brød. Det var dette som førte til en reaksjon blant de nye som var blitt arbeidsledige. Det var altså ikke mangel på mat, det var at regjeringen ikke utvidet tilbudet om subsidiert korn til fattige, om subsidierte brød til fattige. Det er noe kuriøst å bruke dette eksempelet for å demonstrere utfordringene med kornforsyningen i Norge. Vi produserer i Norge om lag 1,3 millioner tonn korn i året. Det er altså i forhold til tallet 100 000 tonn, som vi nå snakker om. Av det bruker vi det aller meste til dyrefôr. Det er heller ingen tvil om at i en beredskapssituasjon ville deler av det kornet som i dag brukes til dyrefôr, nettopp kunne brukes til menneskeføde. Det som i tillegg er tilfellet, er at da ville nettopp det skje – som Nils T. Bjørke bemerket fra talerstolen her i sted – at vi ville måtte bruke større deler av grasressursene våre. Det er egentlig det som er beredskapsressursen vår i landet, og det er det som kommer til å være beredskapsressursen når det gjelder kornbehovet vårt framover.
Kjell-Børge Freiberg (Fremskrittspartiet), 2018-02-06:
Jeg er glad for at en samlet komité er enig om at tilgangen på nok mat er en sentral del av beredskapen, og at det er viktig å ta vare på jordressursene, og ikke minst fiskeriressursene, for nettopp å sikre dette. Landet har et lite jordbruksareal sammenlignet med mange andre land, og for å sikre matproduksjonen er det derfor viktig med et sterkt jordvern, kombinert med tilgjengelige jordbruksarealer. Sikker matforsyning til en stadig økende befolkning i verden og i Norge er avhengig av at arealene i størst mulig grad beholdes. Jordbruksarealene er også viktige som grunnlag for en næring som bidrar til sysselsetting, bosetting, verdiskaping og ikke minst et levende kulturlandskap over hele landet. Ja, det er knapphet på matjord, og en har også sett en for stor nedbygging av matjorda. Vi har imidlertid sett at omdisponeringen av dyrket jord har hatt en fallende tendens de siste årene. I 2013 hadde vi den laveste omdisponeringen siden vi startet å registrere dette i 1976. Derfor vil jeg berømme regjeringens jordvernstrategi og det arbeidet som gjøres for å følge opp de framlagte tiltakene i dette dokumentet. Jeg deler ikke opposisjonens synspunkt om at oppfølgingen av dette har vært for dårlig. Som det kommer fram i merknadene, har regjeringen gjennomført eller er godt i gang med å gjennomføre de fleste av de 17 tiltakene i jordvernstrategien. Jeg vil understreke at flere av tiltakene er vanskelige å kvittere ut som helt fullført, på grunn av at disse må følges opp kontinuerlig. Skal vi snu om på dette som en symbolsk handling, er det grunn til bekymring. Nå viser debatten at den bekymringen kanskje ikke trenger å være til stede. Arbeidet med oppfølging av denne strategien er omfattende og på tvers av departementer. Målene i dette dokumentet har eksempelvis gode fotavtrykk i de nye rammene rundt Nasjonal transportplan samt i forvaltningen av plan- og bygningsloven. Jeg er også glad for at den nye regjeringsplattformen skisserer tydelige forpliktelser til å følge opp jordvernstrategien. Dette vil utvilsomt videreføre fokuset på arbeidet med jordvern også med en ny regjeringssammensetning. Med hensyn til beredskapslagring av korn er jeg, som sagt innledningsvis, glad for at en har fokus på matsikkerhet. Men som det kommer fram i merknadene her, vurderte regjeringen flere ganger i forrige periode beredskapslagring av korn, bl.a. gjennom å utrede behovet for en ordning med kornlager.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-02-06:
Jordbruk er bruk av jord, bruk av jord på en måte som gjør at det er en evigvarende ressurs. Det stiller krav til forvaltning. Konflikten om jord er sjølsagt størst der hvor det bor flest mennesker, og det bor flest mennesker der hvor jorda er djupest – derfor denne spisse saken. Fra jord har vi jordbrukspolitikk. Hvorfor har vi jordbrukspolitikk? Noen tror at en har jordbrukspolitikk på grunn av bøndene. Det er like dumt som at en har helsepolitikk på grunn av sjukepleierne. Nei, en har jordbrukspolitikk fordi det er et samfunnsoppdrag, og samfunnsoppdraget som ligger i jordbrukspolitikken, er nok og naturlig mat til befolkningen. Sånn er det i Norge, sånn er det i alle land. Faktum i Norge er at på kaloribasis, som er den internasjonale definisjonen, ligger vi på om lag 40 pst. når det gjelder jordbruksmat – det laveste i Europa, 10 pst. lavere enn neste land, som er Sveits. Vi ligger altså ekstremt dårlig an. Det er mange måter å øke sjølforsyningsgraden på, men den viktigste, fundamentale, er å ta vare på arealene, altså produksjonsgrunnlaget, som er en forutsetning for å dyrke planter, for det er planteproduksjonens størrelse som avgjør sjølforsyningsgraden av mat. Når representanten fra Høyre Tom-Christer Nilsen sier at vi ikke har et beredskapsargument, er det dessverre rimelig feil, for å si det diplomatisk. Sjølsagt er det et beredskapsargument, det er ingen land i verden som ikke tar dette spørsmålet alvorlig og gjør det en kan for å sikre forsyningen av mat til egne innbyggere. Men den politiske ideologien basert på økonomisk liberalisme ser ikke forskjell på mat og andre varer, og det har historisk ført til svært krevende situasjoner. Planlegging på dette området er jo da kommunenes ansvar, og jeg vil oppfordre til at kommunene regulerer til jordbruk – etter plan- og bygningsloven – det som er arealene rundt byer og tettsteder. Det er en politisk debatt i ethvert kommunestyre, i ethvert bystyre. Da får vi den diskusjonen opp, vi får en annen kultur. Statsråden bygger på Meld. St. 11 for 2016–2017 om endring og utvikling fra 9. desember 2016, og der sier regjeringen: «Selvforsyningsgraden korrigert for import av fôr bør ikke være et resultatmål for økt matproduksjon med grunnlag i norske ressurser.» Dette er sjølsagt grunnleggende feil, og et flertall ved behandlingen i Stortinget, de rød-grønne pluss Kristelig Folkeparti, sa at regjeringa ikke har støtte for den definisjonen. En skal ta hensyn til import av korn. Mitt spørsmål er: Vil statsråden følge opp Stortingets vilje?