Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
Bistandspolitikken har klare, overordnede og langsiktige mål, og om vi ser bort fra ett av partiene her i salen, er det grunnleggende enighet om bistandspolitikkens nødvendighet og om bistandspolitikkens mål. Det som da står tilbake, er å diskutere nivået og metodene. Vi kan altså være uenige om hvordan vi skal gå fram for å oppnå de resultatene vi er enige om at vi skal oppnå. Kristelig Folkeparti har alltid hatt en sterk profil i dette arbeidet, og bistandsarbeidet har ligget dem sterkt på hjertet. Representanten Steensnæs er nå bekymret for at vi har havnet nede på fjerdeplassen blant giverlandene, fordi regnskapet fra 2000 viser at vi havner nede på 0,80 pst. Vi vet at det er oljepris og høy dollarkurs som er årsaken til dette. Jeg er enig i at vi skal ha en systematisk økning av vår innsats til bistand, at vi har en økt forpliktelse til å bistå mer etter hvert som vår egen rikdom ser ut til å øke. Men jeg er en av dem som har litt problemer med et krampaktig forhold til prosentsatser. Jeg tror ikke det er hensiktsmessig, men jeg ser at det kan være en rettesnor, og at vi har som mål å bidra med 1 pst. av BNI. Lavere oljepris og stup i dollarkursen vil altså kunne føre til en situasjon hvor bistandsbudsjettet vårt går ned fra ett år til det neste, hvis vi skal holde dette systematisk. Her er det mulig at et slikt fond kan være et virkemiddel for å hindre den slags problemer. Nå tror jeg heller ikke at Kristelig Folkeparti har så stort behov for å forholde seg til prosentsatser, for i 1999 bekreftet representanten Skarbøvik overfor meg i et replikkordskifte her i salen at Kristelig Folkepartis mål var 1,5 pst. av BNI. Og i dag bekreftet Steensnæs at målet var 1 pst. Uansett prosentsats mener jeg at vi skal øke vår innsats, og økningen i år er altså på 1,5 milliarder kr. Derfor blir det ikke helt ryddig å si at bistanden går ned. I forhold til ulike utslag på regnskapstallene til slutt kan den gjøre det, men de faktiske overføringene i kroner er altså en økning. Jeg vil ikke underslå det faktum at bistanden har gått ned til 0,8 pst., men i faktiske kroner øker likevel vår bistand. Jeg vil få lov til å si noen ord om vårt forhold til Russland, for det vi diskuterer her, er stort sett ODA-landene, naturligvis. Men hvis vi titter litt på vårt naboland i øst, vet vi hvordan situasjonen der er på mange måter. Vi vet også at uten stabilitet og uten utvikling i Russland vil både stabilitet og utvikling i Europa bli forsinket eller bli uroet. Og vi kan se at områder som Kaukasus og Sentral-Asia vil få store problemer uten et sterkt, stabilt og velutviklet Russland som en dragmaskin. Jeg er veldig enig med representanten Nybakk, som tidligere her i debatten sa at det ikke er snakk om å betrakte Russland som noe u-land, at vi skal ha noen tradisjonell og klassisk form for bistand inn i det landet. Det det er snakk om i forhold til Russland, er partnerskap og deltakelse. Jeg tror at det vi fremfor alt kommer til å trenge, er russlandskunnskap, kunnskap om deres kultur, om deres måte å tenke på – i det hele tatt en forståelse for Russlands måte å fungere på. Det tror jeg vi har manglet en del av, og derfor tror jeg også at vi har bommet på en del prosjekter og ideer som vi har vært inne på i det landet. I stedet for å bli en klamp om foten, som Russland kan bli hvis landet ikke kommer seg ut av den situasjonen det er i, kan Russland bli en betydelig medspiller når det gjelder å redusere fattigdommen i hele verden.