Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2010-02-18:
Rensing av store punktutslipp i industrien er et av de mest effektive og målrettede tiltakene for å redusere utslipp av klimagasser i Norge. Per i dag finnes det mer enn ti norske industrianlegg med årlig utslipp av mer enn 400 000 tonn CO2-ekvivalenter. Staten er medeier i seks av disse industrianleggene. Dette gir muligheter for samarbeid om CO2-fangst og -lagring. Norges utslipp av klimagasser har fortsatt å øke år for år siden Kyotoprotokollen ble undertegnet. Unntaket er 2008, da utslippene gikk ned som følge av finanskrisen. Utslippene er ventet å øke i årene framover, bl.a. som følge av oppstart og drift av gasskraftverkene på Mongstad og Kårstø. I klimaforliket ble vi enige om at Norge fram til 2020 skal bidra med kutt i de globale utslippene av klimagasser tilsvarende 30 pst. av Norges utslipp i 1990. Som en del av dette skal utslippene av klimagasser i Norge reduseres med 15–17 mill. tonn i forhold til referansebanen. Etatsgruppen Klimakur 2020 la i går fram sin rapport om tiltak som må gjennomføres for å oppfylle klimamålene. Her var det mange gode tiltak å velge mellom. Karbonfangst og -lagring fra tre industribedrifter i Grenland løftes fram som det enkelttiltaket i industrien med størst potensial for utslippsreduksjoner innen 2020 – totalt 1,5 mill. tonn CO2. Skal dette kunne realiseres, trengs det en handlingsplan for CO2-fangst i industrien. Derfor hadde jeg håpet at representantene fra regjeringspartiene i alle fall hadde nevnt Klimakur 2020s innsats på dette området. Regjeringen har jo varslet at de vil bruke ett år på å finne ut hvilke menyer i Klimakur de skal velge. Forliket kom på plass i 2008. Tiltakene skal iverksettes i 2012, og de skal gi effekt innen 2020. Så vidt jeg husker, var det nettopp dette som var formålet med klimameldingen og klimaforliket: å foreslå tiltak og virkemidler for å redusere Norges klimagassutslipp. Regjeringens politikk på dette området kan oppsummeres på følgende måte: Tiden går – utslippene består. Direktøren for Det internasjonale energibyrå uttalte i oktober 2009 at verden trenger hundre storskala prosjekter for CO2-fangst og -lagring innen 2020, 850 innen 2030 og 3 400 innen 2050. Norge har et uttalt mål om å være i front internasjonalt når det gjelder utvikling av teknologi for CO2-fangst og -lagring. Statsminister Jens Stoltenberg har på vegne av Regjeringen uttalt at dette er Regjeringens «månelandingsprosjekt». Regjeringen satte seg som mål å realisere fullskala CO2-fangst og -lagring ved gasskraftverket på Mongstad innen 2014. Gasskraftverket på Kårstø skulle etter planen være renset i 2009, et år vi nå har lagt bak oss, men planene er foreløpig utsatt på ubestemt tid. SINTEF Energiforskning presenterte i juni 2008 en rapport som viser at CO2-fangst fra store punktutslipp i industrien kan være billigere enn CO2-fangst fra gasskraftverk. Prisen er ikke nødvendigvis høyere enn andre tiltak vi må gjennomføre for å nå Stortingets klimamål. Rapporten som ble lagt fram i går, Klimakur 2020, vurderte CO2-fangst fra de ti største punktkildene i norsk industri. Vi har også rapporter fra Tel-Tek som langt på vei underbygger funnene fra SINTEF i 2008. Med dette som bakgrunn er det forunderlig at Regjeringen ikke ønsker å utarbeide en handlingsplan for CO2-fangst i industrien. I Regjeringens opprinnelige planer skulle vi ha to fullskala fangstanlegg på plass i 2014. Da kunne en plan være greit å ha – en plan som inneholder et par til for å klare målet for 2020. Jeg har forståelse for at teknologi for CO2-fangst ikke er hyllevare, og at det foreløpig er knyttet store kostnader til CO2-håndtering. Jeg støtter fullt ut det arbeidet som gjøres innen forskning, utvikling og demonstrasjon, men jeg ser ikke at dette er til hinder for å utarbeide en handlingsplan for CO2-fangst og -lagring i industrien. Skal Norge greie å redusere de nasjonale utslippene av klimagasser, må vi ta tak i de store utslippskildene – jo før jo bedre. Jeg tar opp Kristelig Folkepartis forslag.