Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2014-04-03:
Debatten i dag har sitt utgangspunkt i Riksrevisjonens undersøkelse om hvordan Olje- og energidepartementet sikret at Stortingets mål om CO2-håndteringen ble realisert, og ikke minst for å belyse årsakene til utviklingen i ressursbruk og framdrift i CO2-håndteringsprosjektene for perioden 2006–2012. Når flertallet i denne saken konkluderer med at regjeringens arbeid med fullskala CO2-fangst og -lagring ved Mongstad-anlegget er kritikkverdig, er ikke det første gang gasskraftsaken har skapt store bølger i Stortinget. Vi fra Kristelig Folkepartis side synes det er riktig å trekke linjene tilbake til første gang gasskraftsaken ble satt på spissen i Stortinget, våren 2000. Det var tidspunktet da sentrumsregjeringen Bondevik I valgte å stille kabinettspørsmål for å hindre bygging av forurensende gasskraftverk i Norge. Jeg synes det er interessant å minne om at fram til da hadde Arbeiderpartiet akseptert utslippstillatelsen som forutsatte rensing av et eventuelt gasskraftverk på Kårstø, men våren 2000 valgte man å snu tvert om. I stedet for å fortsette linjen med å kreve rensing, valgte man fra Arbeiderpartiets side å tvinge igjennom en endring av utslippstillatelsen gjennom å si ja til bygging av gasskraftverk uten rensing. Sammen med Høyre og Fremskrittspartiet gikk Arbeiderpartiet så langt at man var villig til å endre forurensningsloven for å få dette til. Arbeiderpartiet, under ledelse av Jens Stoltenberg, satte hardt mot hardt i Stortinget og valgte å felle sentrumsregjeringen på gasskraftsaken, og på en dag som denne er det på sin plass å minne om at Kårstø-kraftverket uten rensing faktisk står som et monument over Stoltenbergs regjeringsovertakelse våren 2000. Da Soria Moria-erklæringen ble presentert høsten 2005, hevdet SV å ha vunnet en historisk seier, som satte et endelig punktum for gasskraftstriden. Partiet valgte å sende ut en pressemelding med tittelen «15 års kamp om gasskraftverk er avsluttet. Miljøet vant!». Et halvt år senere gikk seieren tapt da Arbeiderpartiet tvang igjennom at Statoil fikk tillatelse til å bygge gasskraftverk på Mongstad med oppstart i 2010, med rensing først i 2014. SV godtok avtalen, men krevde kontroll over utslippstillatelsen fra Miljøverndepartementet som nettopp et ris bak speilet overfor Statoil. Resten av historien kjenner vi så altfor godt: Gasskraftverket på Mongstad er bygd og i drift, mens fullskala fangst og lagring fortsatt bare lever som en visjon. Og vi kjenner Riksrevisjonens dom over Mongstad-prosjektet. Kompleksiteten ble undervurdert. TCM-senteret, med de høye kostnadene, skaper redusert interesse for økt industriell deltakelse. Det er få virkemidler for god kostnadsstyring og rask framdrift, rammeverket for transport og lagring av fanget CO2 er ikke avklart, og det er svakheter i Olje- og energidepartementets risikostyring og Gassnovas interne kontroll – for å nevne noe. Vi husker alle også nyttårstalen til daværende statsminister Stoltenberg i 2007, som det er henvist til av flere foregående talere, hvor løftene om CO2-fangst og -lagring ble gitt, et løfte som innebar at Norge skulle skape et månelandingsprosjekt innenfor CO2-håndtering. Et par setninger derfra: «Vår visjon er at vi innen 7 år skal få på plass den teknologien som gjør det mulig å rense utslipp av klimagasser. Det blir et viktig gjennombrudd for å få ned utslippene i Norge, og når vi lykkes tror jeg verden vil følge etter. Dette er et stort prosjekt for landet vårt. Det er vår månelanding.» Dette løftet til det norske folk var usedvanlig klar tale. Det ble skapt forventninger om at regjeringen ville gjøre hva den kunne for å innfri det som ble lovt, og da er det underlig og skuffende å registrere at regjeringen valgte å gå tilbake på løftet, endret strategien og forlot pionerrollen underveis på ferden, inntil hele prosjektet havarerte i september 2013. Det er også grunn til å understreke at den sterke kritikken i Riksrevisjonens rapport gjennom påpekningen av de mange svakhetene ved gjennomføringen av CO2-håndteringen av Mongstad-prosjektet, verken er ny eller overraskende. Vi i Kristelig Folkeparti kjenner oss overhodet ikke igjen i tidligere statsminister Stoltenbergs påstander i komiteens høring den 20. januar d.å. om at det var bred tilslutning i Stortinget til utvikling og framdrift i Mongstad-prosjektet. Tvert om viser Stortingets behandling av Mongstad-saken at den har vært politisk kontroversiell helt fra oppstarten i 2006. Tidsplanen for fullskala CO2-håndtering på Mongstad var en sentral del av det politiske kompromisset i regjeringen som førte til at Statoil fikk konsesjon til å bygge varmekraftverk i 2006 uten rensing fra dag én. Og for nettopp å understreke at rensing skulle komme på plass, i tråd med den framsatte tidsplanen, ble utslippstillatelsen lagt til Miljøverndepartementet istedenfor til Statens forurensningstilsyn, slik det ble gjort i forbindelse med gasskraftverket på Kårstø. Vi husker alle debatten som ble skapt av regjeringen i mai 2010. Man valgte å utsette investeringsbeslutningen med bl.a. det resultat at det ble fremmet mistillitsforslag mot olje- og energiministeren fra en samlet opposisjon – redegjort for av saksordføreren. Så man kan umulig slå fast at det var bred tilslutning til utvikling og framdrift i Mongstad-prosjektet. Det var flere stemmer, flere kritiske røster. Et annet viktig moment for å forstå hva som gikk galt, er de endringene av utslippstillatelsen som ble gjort fra 2006 til 2010 av Miljøverndepartementet – den som skulle være garantien for at løftene fra Soria Moria-erklæringen skulle innfris. I utslippstillatelsen fra 2006 heter det bl.a. i punkt 2: «Det skal etableres fullskala CO2-håndtering fra kraftvarmeverket innen 2014.» Og videre står det i punkt 3: «Arbeidet med tilretteleggelse og iverksettelse av CO2-fangst fra kraftvarmeverket skal starte umiddelbart(…) (…) I 2010 hørtes det slik ut: «– Første steg av CO2-fangsten skulle settes i verk så raskt som mulig og ikke samtidig med oppstarten av kraftvarmeverket. – Kravet om at fanget CO2 fra Steg 1 skulle lagres, ble tatt ut. – Fullskala CO2-håndtering fra kraftvarmeverket skal etableres så raskt som mulig innen rammene for normal industripraksis.» Det kan ikke herske tvil om at disse endringene, stikk i strid med løftene som ble gitt, har bidratt – og det er kanskje noe av det mest alvorlige – til å undergrave miljømyndighetenes troverdighet. I Riksrevisjonens rapport heter det at kompleksiteten i prosjektet ble undervurdert da Gjennomføringsavtalen ble underskrevet i 2006. Helt fra starten av har det vært motstridende oppfatninger mellom staten og Statoil om hvordan fullskalaprosjektet skulle gjennomføres. Visjonen fra regjeringens side var å innta pionerrollen og påta seg ansvaret for å realisere et av verdens første fullskalaanlegg for CO2-fangst og -lagring innen 2014, noe som forutsatte bruk av allerede eksisterende teknologi og begrensede muligheter til teknologiutvikling og teknologikvalifisering. Dette ble nedfelt i Gjennomføringsavtalen gjennom klare tidsfrister for investeringsbeslutning og ferdigstillelse av fullskalaanlegget samt følgende vilkår i utslippstillatelsen, punkt 3, fra 2006: «Arbeidet med tilretteleggelse og iverksettelse av CO2-fangst fra kraftvarmeverket skal starte umiddelbart etter at utslippstillatelsen er gitt. Realiseringen av fangstanlegget skal foregå parallelt med byggingen av kraftvarmeverket.» Statoil ønsket at fullskalaprosjektet skulle gjennomføres på samme måte som andre store industriprosjekter, noe som innebar bruk av velprøvd og moden teknologi etter en grundig teknologikvalifisering. Dette hensynet var også nedfelt i Gjennomføringsavtalen i en formulering om at prosjektet skulle følge såkalt normal industripraksis. Vi må konstatere at Statoils prefererte metode for gjennomføring var den som til slutt vant fram på Mongstad – først ved utsettelsen i 2010 og dernest ved at regjeringen valgte å restarte hele prosjektet i 2011, da det ble besluttet å sette i gang et treårig løp for teknologikvalifisering av fire ulike fangstteknologier. Jeg mener den grunnleggende uenigheten om framdrift og gjennomføring av fullskalaprosjektet, som er innebygd i Gjennomføringsavtalen, faktisk ble en viktig årsak til at det hele havarerte. Følgende uttalelse fra Statoils konsernsjef Helge Lund på komiteens høring mandag 20. januar 2014 illustrerer dette: «CCM var et mega industri- og teknologiutviklingsprosjekt og ga således oss som prosjektgjennomfører et meget stort ansvar. Storskala etterrensing av CO2 fra røykgass var i 2006 en lite utprøvd teknologi. Både TCM og CCM hadde en ambisiøs tidsplan, noe vi har understreket ved flere anledninger, deriblant ved avtaleinngåelse i Masterplanen av 2009, og også ved ulike prosjektmilepæler.» Og han fortsetter: «Fangstprosjektet på Mongstad har fulgt våre veletablerte prosesser og styrende dokumentasjon for gjennomføring, altså gjennomført på samme måte som vi gjennomfører andre store prosjekter.» Svakhetene i Gjennomføringsavtalen mellom Statoil og staten har vært drøftet gjentatte ganger i Stortinget siden 2006. Kristelig Folkeparti satte spørsmålstegn allerede ved Stortingets behandling av Gjennomføringsavtalen i 2007 om den innebygde usikkerheten i avtalen om tidsplanen for framdrift og partenes forpliktelse til å fatte en investeringsbeslutning i 2012. Jeg viser også til Stortingets behandling av revidert nasjonalbudsjett for 2010, hvor den første utsettelsen av fullskalaprosjektet ble behandlet. Fra innstillingen om Gjennomføringsavtalen heter det blant annet at komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti «setter spørsmålstegn ved om gjennomføringsavtalen mellom staten og Statoil om fullskala rensing av CO2-utslippene på Mongstad, bidrar til å levere et prosjekt på budsjett og til avtalt tid. Disse medlemmer peker på at slik gjennomføringsavtalen er utformet, så har Statoil ikke noe incentiv til å gjennomføre prosjektet billig og raskt. Disse medlemmer peker på at incentivene i avtalen legger opp til at Statoil tar svært god høyde for alle eventuelle kostnader i prosjektet siden selskapet, med noen unntak, vil være økonomisk ansvarlig for eventuelle kostnadsoverskridelser.» Jeg viser også til Stortingets behandling av St.meld. nr. 9 for 2010–2011 om fullskala CO2-håndtering, hvor Kristelig Folkeparti i Innst. 295 S etterlyser utarbeidelse av avtalen for gjennomføring av fullskala CO2-fangst to år etter at den skulle ha vært på plass. Årsaken til forsinkelsen var åpenbar: Gjennomføringsavtalen, slik den ble utformet, ga Statoil økonomiske incentiver til å skyve på investeringsbeslutningen for Steg 2 Fullskala rensing. Avtalen mangler, som Riksrevisjonen har pekt på, incentiver til å gjennomføre prosjektet på tid og kostnad, en viktig årsak til at investeringsbeslutningen stadig kunne bli skjøvet ut i tid. Samtidig ble det etterlyst hvorfor Statoils gjentatte brudd på Gjennomføringsavtalen ikke skulle få noen konsekvenser for selskapet. Følgende to forslag ble fremmet i forbindelse med behandlingen av saken på det tidspunktet: «Stortinget ber regjeringen reforhandle gjennomføringsavtalen fra 2006(…) med en ny frist for når fullskala rensing skal være på plass, og med en insentivstruktur som bidrar til at prosjektet gjennomføres på tid og kostnad.» (…) Og: «Stortinget ber regjeringen sørge for at en reforhandlet gjennomføringsavtale innebærer at utslippene fra raffineriet på Mongstad skal renses.» Forslagene om reforhandling av gjennomføringsavtalen fikk, som det er blitt sagt fra denne talerstolen før i dag, bare Kristelig Folkepartis og Venstres stemmer i Stortinget. I klimaforliket var det enighet om at fullskalaanlegget skulle stå ferdig innen 2020. Helt fra konsesjonen til varmekraftverket ble gitt og Gjennomføringsavtalen ble inngått i 2007, har Stortinget bedt regjeringen få fram alternative prosjekter for fullskala CO2-fangst og -lagring. I forbindelse med Stortingets behandling av Gjennomføringsavtalen i 2007 ble det gitt følgende instruks til regjeringen: «Komiteen anmoder Regjeringen om å legge til rette for å få frem ytterligere prosjekter for CO2-håndtering, hvor teknologiutvikling, demonstrasjon og kvalifisering av norsk teknologi kan starte raskt.» Vi konstaterer i ettertid at regjeringen Stoltenberg ikke på noe tidspunkt kom tilbake til Stortinget med en utredning av alternative prosjekter for fullskala CO2-fangst og -lagring utover Mongstad. Vi hadde forventet at den avgåtte regjeringen fulgte opp arbeidet med alternative prosjekter, slik at Stortingets mål om å realisere minst ett fullskalaanlegg for fangst og lagring av CO2innen 2020 kunne vært mulig å nå. Vi må dessverre konstatere at nåværende regjerings muligheter og forutsetninger for å realisere dette målet nå blir svært krevende og vanskelig. Så noen ord om måten skrinleggingen av fullskala på Mongstad ble gjort på. 20. september 2013 ble det sendt ut en pressemelding fra daværende olje- og energiminister Ola Borten Moe og daværende miljøvernminister Bård Vegar Solhjell. Jeg siterer: «Fullskala CO2-fangst på Mongstad avvikles og erstattes av et program for fangst og lagring av CO2.» Her ble skrinleggingen av Mongstad-prosjektet framstilt som en ny strategi som ville styrke arbeidet med CO2-håndteringen. Jeg må si at det var med stor undring vi leste denne meldingen – en pressemelding som etter Kristelig Folkepartis oppfatning var misvisende og egnet til å villede leserne om de faktiske realiteter i saken. For faktum var at den avgåtte regjeringens arbeid med fullskala CO2-håndtering hadde endt med havari både på Mongstad og på Kårstø. Det forelå ikke et eneste konkret alternativt prosjekt for fullskala CO2-håndtering da regjeringen forlot kontorene. Å framstille da den endelige skrinleggingen som en styrking av satsingen på CO2-håndtering, må jeg si framstår som lite troverdig. Og da Solhjell i kontrollkomiteens høring 4. februar 2014 på direkte spørsmål om hvilke alternative prosjekter han hadde i tankene, var svaret: «Det vil eg ikkje gå inn i no. Det var heilt bevisst at vi ikkje la fram nokon prosjekt. Eg reknar med at alle her kjenner den Gassnova-studien som jobba med ulike prosjekt. No har eg skjønt at regjeringa heldigvis er i gang med å jobbe med ein ny strategi, og at vi vil få meir informasjon om det i samband med revidert nasjonalbudsjett.» Med andre ord er det helt åpenlyst at den avgåtte regjeringen overhodet ikke hadde alternative planer som kunne styrke satsingen på fullskala CO2-håndtering i tråd med Stortingets klimaforlik. Månelandingsprosjektet fra regjeringen Stoltenberg endte dessverre som en krasjlanding. Et av de aller tydeligste miljøpolitiske løftene fra den rød-grønne regjeringen til velgerne ble ikke innfridd. Til tross for advarsler underveis når det gjaldt tilrettelegging og organisering av prosjektet – spesielt fra Kristelig Folkepartis side, noe jeg har dokumentert – valgte man likevel å holde stø kurs i forhold til en gjennomføringsavtale som helt klart undervurderte kompleksiteten og begrenset styringsmulighetene, og uten å ha et avklart organisatorisk og juridisk rammeverk for transport og lagring av fanget CO2. Gjennom dette havariet har mulighetene for å nå de klimapolitiske målene innen 2020 blitt kraftig redusert. Kristelig Folkepartis bekymring – og jeg er sikker på at den bekymringen, som vi har gitt uttrykk for underveis, deler vi med flere her – for at Mongstad-prosjektet fungerte som en utsettelse av grunnleggende klimaansvar i norsk olje- og gassindustri, har dessverre vist seg å være rett. Det er dessverre grunnlag for å konkludere med at den tidligere regjeringens arbeid med fullskala CO2-fangst og -lagring ved Mongstad-anlegget har vært kritikkverdig. Det haster nå med å tilrettelegge for nye og viktige grep, noe som jeg oppfatter at det er stor enighet om i salen, slik at fullskala demonstrasjonsanlegg likevel kan stå klart innen 2020. Men konsekvensen av Mongstad-prosjektet er dessverre at norsk klimapolitikk er satt mange år tilbake.