Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Jeg vil også få takke utenriksministeren for en perspektivfull redegjørelse, og siden den ble holdt på torsdag, har den folkelige revolusjonen i Egypt vunnet nye seire. President Mubarak har gått av, parlamentet er oppløst og grunnloven satt ut av kraft. De militære har overtatt ansvaret. Fortsatt er spørsmålene mange, men de signaler som er gitt, bærer i seg et håp om at folkets ønske om mer demokrati og frihet kan bli hørt. De militære styrkene viste tilbakeholdenhet under demonstrasjonene. La oss håpe det er et tegn på at de vil bruke klokskap også i den overgangstidsperioden som starter nå, og at de demokratiske kreftene vinner fram. De har sagt at fredsavtalen med Israel skal stå ved lag. Det muslimske brorskap har, ifølge mediene, erklært at de ikke stiller ved presidentvalget, og at de ikke søker flertall ved parlamentsvalget. Det er grunn til å stille seg bak og understreke utenriksministerens oppfordring til alle som har makt og innflytelse i Egypt, om å ta felles ansvar for en fredelig overgang til demokrati. Det er den eneste farbare vei hvis Egypt også skal lykkes med å skape et bærekraftig grunnlag for sosial og økonomisk framgang, noe som er helt nødvendig for at folk skal få en bedre framtid som de nå har tatt til Facebook og gatene for å få mulighet til å skape seg. Vi må støtte opp under de demokratiske kreftene og den prosessen som er startet i Egypt, i samarbeid med våre europeiske partnere. Vi ser tegn til at den folkelige oppstanden i Tunisia og Egypt gir inspirasjon i mange andre arabiske land. I Jemen, Algerie og Iran er liknende bevegelser på gang. En fredelig og vellykket overgang til demokrati og fornyelse i Egypt vil kunne få avgjørende betydning for hele regionen og hele den arabiske verden. Hvis landet går i Tyrkias fotspor, kan det vi har opplevd i disse dramatiske dagene, vise seg som et vendepunkt i Midtøsten på linje med Berlinmurens fall i vår egen verdensdel. Begivenhetene i Egypt er fulgt med uro i Israel. Det er en uro som ikke burde få virke negativt inn på bestrebelsene for en fredsavtale med palestinere og opprettelsen av en egen palestinsk stat. De årelange bestrebelsene for å få til en slik fredsavtale er inne i noen skjebnemåneder. Tidsfristen for å enes om en fredsløsning og etablering av en egen stat for palestinerne som president Obama, statsminister Netanyahu og president Abbas ble enige om i september i fjor, er et drøyt halvår unna. Forhandlingene som startet, er avbrutt. Israel har gjenopptatt byggevirksomheten i bosettingene. Utenriks- og forsvarskomiteens besøk i Jordan, på Vestbredden og i Israel nylig ga oss innblikk i en situasjon hvor det er behov for mer politisk lederskap, mer politisk vilje og mer politisk mot til å bygge opp under de moderate kreftene og tøyle ekstremistene som finnes på begge sider i denne konflikten. Grunnlaget for en avtale som i realiteten trekker opp løsningen på alle de vanskelige spørsmålene, ligger i skuffen fra forrige forhandlingsrunde. Lekkasjene i Al-Jazeera bekreftet at palestinerne er villige til å strekke seg langt og atskillig lenger enn Israel. Det er ro og stabilitet på Vestbredden. De palestinske myndighetene samarbeider med israelerne om sikkerheten. President Abbas arbeider for å overvinne splittelsen på palestinsk side. Hamas må stanse islamiseringen på Gaza og velge om de vil være et redskap for palestinernes sak eller om de skal være en brikke i Irans spill i regionen. Palestinernes statsbyggingsprosjekt er praktisk talt fullført på Vestbredden med godkjenningsstempel fra Verdensbanken. Det skal være tillyst nyvalg på president og parlament. Spørsmålet er hva som vil skje om høsten kommer uten en løsning. Det er et scenario som burde uroe israelerne atskillig mer enn å satse på en fredsavtale med dagens palestinske lederskap på Vestbredden. Det er uforståelig hvis Israel tror de kan bygge en varig sikkerhet på fortsatt okkupasjon og på fortsatt annektering av palestinske områder gjennom nye bosettinger. Det er uforståelig og uakseptabelt at den trakassering av palestinerne som vi selv så eksempler på i Hebron, og som det finnes utallige øyenvitner til i de okkuperte områdene, skal fortsette, trakassering fra bosettere med beskyttelse av israelske militære. Det er uakseptabelt at Israel river palestinske hjem og skoler på Vestbredden fordi de ikke har fått den byggetillatelse som israelerne selv har nektet dem. Det er uforståelig at Israel ikke skal respektere det samme organet som opprettet staten, nemlig FNs hovedforsamling. Derfor er 2011 ikke bare et skjebneår for palestinernes ønske om og behov for en egen stat. Det er også en korsvei for Israel. Israel bør gripe den muligheten som nå foreligger. Israel må bryte ut av illusjonen om at det er en militær makt som gir trygghet. Det er bare en fredsavtale og påfølgende forsoning som kan gi den trygghet Israel og israelerne også har et legitimt krav på. Hvordan ivaretar Norge best sine interesser i den brytningstid vi er inne i internasjonalt? Titalls millioner løftes ut av ekstrem fattigdom gjennom sterk økonomisk vekst i flere land i Asia, Sør-Amerika og Afrika hvert år. Det økonomiske tyngdepunktet forskyves, og med det den økonomiske innflytelsen. Kina feirer ikke at de er blitt verdens nest største økonomi, men deres innflytelse vokser likevel på mange plan og gjennom mange kanaler. En konsekvens må være at viktige internasjonale institusjoner må endres, slik at de fanger opp denne utviklingen. Det gjelder FNs sikkerhetsråd, det gjelder organisasjoner som Verdensbanken og IMF. Hvis ikke, vil disse institusjonene miste sin legitimitet. En annen viktig erkjennelse er at det vi nå ser som nytt, er hva utenriksministeren kalte «den nye normalen». Jeg vil legge til: Vi må også venne oss til at forandring er det normale, for denne utviklingen er ikke i sin sluttfase, den er snarere bare i slutten av sin begynnelse. Og for det tredje må vi være til stede i de nye og voksende økonomiene. Det er viktige markeder for norsk eksport. Gjennom EFTA forhandler vi nå frihandelsavtaler med India, Vietnam og Indonesia. Vi må arbeide for at forhandlingene med Kina kan gjenopptas så snart som mulig. Regjeringens strategidokumenter overfor Kina, Vietnam og Brasil, som nå kommer, er nyttige redskaper i arbeidet mot nye markeder. Vårt nære forhold til USA er og vil fortsatt være viktig, men samtidig vil vårt forhold til Europa vokse seg viktigere, ikke minst når det gjelder sikkerhets- og forsvarspolitikk. Økonomisk er det indre markedet helt avgjørende, selv om vi skulle lykkes godt på de nye, voksende markedene i Asia og Sør-Amerika. EØS-avtalen er nå gjenstand for en gjennomgang både her hjemme og i EU. Dette kan gi grunnlag for det jeg vil kalle en oppdatering av avtalen i lys av 17 års erfaring og utviklingen i EU når det gjelder beslutningsstrukturer. Med Lisboa-traktaten har EU-parlamentet fått økt makt, en institusjon EØS-avtalen ikke gir oss noen formelle kanaler til. Jeg mener EFTA-landene bør søke å få en formell kanal inn til parlamentet. Det kan f.eks. være rett til å bli hørt i komiteene før de avgir sin innstilling, og et sete i COSAC for oss her i Stortinget. Det er behov for bedre mekanismer når EU vedtar overgripende politiske målsettinger, som vi har sett i klimapolitikken, og fordeler oppgavene seg imellom, uten at vi er med i en slik fordeling når tiltakene også gjelder i EØS-området. Vi bør få en avklaring med tanke på hvem som skal ha rett til å bøtelegge eller iverksette andre straffetiltak mot bedrifter i EFTA-landene, så vi unngår en dragkamp om dette fra sak til sak. Jeg snakker altså om den institusjonelle siden av EØS-avtalen og ikke om rammene og omfanget av avtalen. Uttalelser om EØS og Sveits-avtalene fra rådet i desember reiser også en annen problemstilling som vil berøre oss. Hva skal EU gjøre med mikrostatene Andorra, San Marino og Monaco? Det ungarske formannskapet er gitt i oppdrag å finne en løsning på hvordan også disse kan integreres i det indre marked. Selv ser de behov for det etter at mulighetene til å leve som skattesmutthull og skatteparadiser heldigvis er blitt kraftig innsnevret. Det er to veier inn i det indre marked. Det ene er gjennom EU-medlemskap, og det er neppe aktuelt. Det andre er gjennom EØS. Om den veien skal være aktuell, er opp til oss. Dette er ikke blant de største utfordringene vi står overfor framover, men de må løses, de også.