Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
I mange av våre europeiske naboland øker uroen for framtiden. Land etter land kutter dypt i statens utgifter for å håndtere gjeldskrisen. Velferdstjenester og trygder reduseres. Arbeidsledigheten vokser. Folk går ut i gatene i protest mot at det er de som må bære byrdene av finanskrisens etterskjelv. Norge er det land som skiller seg ut, med store overskudd, lav arbeidsledighet og økonomiske muligheter til å fornye og forsterke velferdssamfunnet. Det er i den økonomiske krisen truslene mot stabiliteten i vår del av verden nå ligger. Lykkes ikke våre naboland i å få økonomien på fote igjen, lurer også farene for voksende proteksjonisme, svekket internasjonalt samarbeid, og for at nasjonalistiske krefter kan vinne ytterligere politisk fotfeste. Det tette samarbeidet som er utviklet i Europa med utgangspunkt i den økonomiske integrasjonen, er det viktigste redskapet landene har for å overvinne den økonomiske krisen. Det er bare gjennom samarbeid man kan lykkes. Alternativet ville vært alles forsøk på å velte problemene over på naboen. Så integrert som landenes økonomi er blitt, ville det fort bli en bumerang som slo tilbake. Selv om Norge er i en helt annen situasjonen, er vi ikke beskyttet mot virkningene av det som skjer i landene rundt oss. Vår økonomi er for sterkt integrert i våre naboers til det. Hele denne situasjonen understreker et sentralt element som det er bred enighet om i norsk utenrikspolitikk, nemlig betydningen av forpliktende internasjonalt samarbeid og en internasjonal rettsorden. Innstillingen fra utenriks- og forsvarskomiteen viser først og fremst den brede enigheten om hovedlinjene i vår utenriks- og forsvarspolitikk. De største skillene kommer til syne i bistandspolitikken, mellom regjeringen og sentrum på den ene siden og høyrepartiene på den andre. Nordområdene er regjeringens viktigste strategiske satsingsområde. Det understøttes av en kraftig økning i bevilgningene neste år, da den samlede innsatsen vil beløpe seg til 1,2 mrd. kr. I løpet av 20 år har nordområdene blitt forvandlet fra en friksjonsflate mellom øst og vest til et samarbeidsområde for en bærekraftig ressursforvaltning i Barentshavet, forskning og klimaovervåking i Arktis, og næringsutvikling på begge sider av den norsk-russiske grensen. Enigheten om grenselinjen i Barentshavet og avtalen om samarbeid i dette området, har fjernet vårt eneste utestående spørsmål med Russland. Avtalen om grenseboerbeviset har styrket mulighetene både for næringssamarbeidet og folk-til-folk-samarbeidet over grensen. Denne utviklingen er et håndfast eksempel på hvor positiv utviklingen har vært i vår del av verden, på hvordan økt økonomisk samarbeid og integrasjon reduserer grunnlaget for konflikter. FN med de mange underorganisasjoner er kjernen i den globale samarbeidsstrukturen. Med unntak av Fremskrittspartiet er det bred oppslutning om vårt sterke engasjement i FN-systemet, politisk og økonomisk. Dette engasjementet omfatter ønsket om og behovet for reformer som kan gjøre FN mer slagkraftig og mer målrettet. To norske statsministre har vært sentrale i dette arbeidet. Fremskrittspartiet skiller i realiteten lag med de andre partiene. I innstillingen er partiet sterkt kritisk til FN-systemet, og de kutter nesten 30 pst. i bevilgningene til FN-organisasjonen i sitt alternative budsjett. Jeg tror det er nødvendig å ha det Lenin kalte en revolusjonær tålmodighet når det gjelder reformarbeidet i FN. Det ligger i internasjonale organers egenart at synet på hva som er effektivt, og hva som målrettet, er ganske ulikt blant over 190 medlemsland. Dessuten er FN også et politisk system, og vi kjenner fra dette hus at det ofte kan være en viss motsetning mellom hva som er politisk hensiktsmessig, og hva som er effektivitet i saksbehandlingen. Et annet eksempel er jo det nordiske samarbeidet. Også i et samarbeid mellom fem så like land unngår vi ikke byråkratisering og treghet som svekker effektiviteten og substansen. Derfor ber en samlet komité regjeringen ta initiativ til en gjennomgang av organiseringen av Nordisk Ministerråd med sikte på en forenkling, effektivisering og fokusering av arbeidet. Vi er inne i en omfattende omstilling av Forsvaret – fra et invasjonsforsvar til et innsatsforsvar, fra et forsvar vi helst skulle unngå å ta i bruk, til et forsvar vi kan bruke som et sikkerhetspolitisk instrument, slik vi gjør blant annet i Afghanistan. Det er egentlig bred, tverrpolitisk enighet om denne omstillingen og om hovedstrukturene i vårt nye forsvar. Så ser vi at Høyre vil bruke 600 mill. kr mer neste år, mens Fremskrittspartiet, som vanlig, har en milliard mer å bruke enn det Høyre spanderer. Hadde Fremskrittspartiets opprinnelige forslag til forsvarsstruktur blitt vedtatt, ville man med de ekstra pengene neppe fått mer til driften. Faren for at konflikter i vårt nærområde skal kreve militær innsats, har vel aldri vært mindre noen gang i vår historie enn det er nå. Det å kunne omstille vårt forsvar i en tid og i en atmosfære preget av fred og fordragelighet i nabolaget er en situasjon vi skal glede oss over. Det gir mulighet for å bruke den tid som er nødvendig til å gjennomføre en så omfattende og krevende omstilling. Det å skifte fra gamle til nye våpensystemer, enten det er til sjøs, til lands eller i lufta, er ikke som å bytte bil. Skiftene vil gi en periode hvor styrkeproduksjonen går inn i en liten bølgedal. Det tåler vi når konfrontasjon er erstattet av samarbeid i vår verdensdel. Den tiden kan vi ta oss når vi, etter at omstillingen er fullført, har skaffet oss et slagkraftig og fleksibelt forsvar som gjør oss godt forberedt til å møte de nye sikkerhetstruslene og til å kunne bidra både i internasjonale fredsopprettende og fredsbevarende operasjoner. Vårt engasjement i Afghanistan videreføres på samme nivå neste år som i år. Men den vil endres med større vekt på opplæring og mentorering av afghanske sikkerhetsstyrker. President Karzai kritiserte deler av de amerikanske operasjonene i landet i et intervju med Washington Post nylig og understreket at man ikke i det lange løp kan ha over 100 000 fremmede soldater i landet. Jeg tolker dette dit hen at presidenten ser nødvendigheten av at Afghanistan selv i løpet av de neste ett til tre årene vil være i stand til å ivareta sikkerheten i landet, slik at den utenlandske militære delen av innsatsen kan trappes ned og avvikles. Vi skal avslutte vårt militære engasjement på en ryddig og ansvarlig måte. Vi skal være beredt til å fortsette den sivile bistanden for å underbygge og forsterke de positive resultatene som også er oppnådd i Afghanistan gjennom alle disse årene. Det området hvor vi ser de sterkeste politiske skillelinjene i dagens innstilling, er i bistands- og utviklingspolitikken. I en tid hvor mange land er presset av store budsjettunderskudd og høy gjeld, er det viktig at Norge opprettholder sitt høye nivå på bistanden – over 1 pst. av BNI. Det er skuffende at Høyre ikke tar seg råd til det. Det viser at det blir trangere på statsbudsjettet når man prioriterer plass til store skattelettelser. Det er gledelig at Kristelig Folkeparti har valgt vår side i denne innstillingen, og at vi i fellesskap har funnet fram til en enighet om denne delen av utenriks- og forsvarskomiteens budsjettinnstilling. Fremskrittspartiet stiller i en helt annen klasse og kutter 8 mrd. kr på bistandsbudsjettet – 30 pst. av budsjettet. I innstillingen sier partiet at bistandspolitikken må bli «mer fokusert på kvalitet enn på symbolske, kvantitative indikatorer», og henviser til målet om at 1 pst. av BNI skal brukes på bistand. Denne kvantitative indikatoren har gjort at bistandsbudsjettet har vokst fra rundt 11 mrd. kr til 27 mrd. kr på snaut ti år. 16 mrd. kr mer er ikke symbolpolitikk. Det skaper positive resultater der ute blant noen av de fattigste vi kan finne blant folk flest i denne verden. Det oppsiktsvekkende med Fremskrittspartiets budsjett på dette området er egentlig ikke kuttet på 8 mrd. kr, men bevilgningen partiet foreslår på 19 mrd. kr. Partiet sier jo i sine merknader at «disse medlemmer kjenner til og støtter konklusjonene i studier som slår fast at bistand i det store og hele ikke har bidratt til økonomisk vekst i u-landene». Hvorfor i all verden vil partiet da bruke 19 mrd. kr på noe de ikke tror hjelper? Partiet mener at det eneste som virkelig hjelper, er handel og kapitalisme, og at bistand stort sett er å kaste pengene ut av vinduet. Siden Fremskrittspartiets medlemmer av komiteen etter innstillingen å dømme er ivrige lesere av utredninger, forskningsrapporter og bøker om temaet, er det synd de har oversett en artikkel av Anna von Sperling fra 3. november i år. Hun skriver om FNs Human Development Report, som viser at bistand nytter. Flere av landene som ligger blant de ti beste, blant dem Nepal, har bistand som en vesentlig del av sin økonomiske basis. Bistand nytter. Bistand gir utvikling. Med unntak av at Fremskrittspartiet stiller seg helt på sidelinjen i bistands- og utviklingspolitikken, er det bred enighet om utenriks-, sikkerhets- og forsvarspolitikken. Det er en styrke for vårt land. Det gir større tyngde i det arbeidet som alltid må være kjernen i vår utenrikspolitikk – å ivareta våre egne interesser. Vi skal yte viktige bidrag i arbeidet med å løse våre store, felles utfordringer, som klimaendringer, energisikkerhet, fattigdom og terrortrusler. Hadde Fremskrittspartiet fått sette sitt preg på norsk politikk på dette området, ville våre muligheter til å utgjøre en forskjell vært mye mindre. Det ville også vår internasjonale anseelse vært.