Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2007-02-02:
I 1981 vart Gro Harlem Brundtland den første kvinnelege statsministeren i Noreg. I åra etter vart det etterfølgt av mange tiltak for å auka likestillinga i Noreg, som f.eks. tilrettelegging for kvinners inntog i arbeidslivet. I dag ser me dessverre at arbeidslivet framleis slit med mangel på likestilling. Det er stereotypt, og det er tradisjonelt. I Soria Moria-erklæringa står følgjande: «Vi vil føre en politikk som gir kvinner og menn like muligheter og reell likestilling. Selv om norske kvinner og menn formelt sett har de samme rettigheter, er det langt igjen før vi har skapt reelt like muligheter. Vi vil forskjellsbehandle kjønn når det er nødvendig for å skape full likestilling.» Dette er eg veldig glad for står i Soria Moria-erklæringa, men det er langt igjen før me er i mål. Eg er viss på at nøkkelen til eit meir likestilt samfunn i dag ligg i å endra den kjønnsdelte arbeidsmarknaden. Får me til det, vil me òg få til likestilling. Og for å få bukt med den kjønnsdelte arbeidsmarknaden må me starta med utdanninga. Det er årsaka til at eg i dag har stila denne interpellasjonen til utdanningsministeren. Det angår sjølvsagt også likestillingsministeren, arbeids- og inkluderingsministeren og næringsministeren. Eg har fire forslag til korleis me kan vera med og retta opp mangelen på likestilling. Det er gjennom å etablera ein nasjonal strategi for å stimulera ungdom og studentar til å velja utradisjoneltinternship i skulenbetre rådgivingstenesteå utvida bruken av prosjekt som har synt gode resultat Eg vil komma tilbake til desse forslaga. For meg utgjer kjernen i å vera politisk engasjert eit ønske om eit betre samfunn for framtidas generasjonar. Det norske samfunnet gav meg moglegheit til å utdanna meg som ingeniør, og det er eg glad for. Samstundes veit me at mange av dagens unge vert påverka av foreldra sine når det gjeld val av utdanning og yrke, noko som kan føra til sjølvavgrensing. Dei moglegheitene alle har, vert ikkje reelle for alle. Me veit også at dagens unge vel tradisjonelt når det gjeld utdanning og yrke. Det er høgt fråfall i vidaregåande opplæring. Me veit at mange, spesielt kvinner, jobbar ufrivillig deltid og har eit sterkt ønske om å jobba heiltid. Me veit òg at kvinner i dag tener 14 pst. mindre enn menn, sjølv med same stilling. Ei urovekkjande utvikling er at lønnsforskjellane også aukar blant dei med høgare utdanning. Forskarar meiner at ei av forklaringane er val av utdanning. Kvinner vel ofte lærarutdanning eller utdanning innan helse- og sosialfag, mens menn gjerne vel tekniske eller naturvitskaplege fag. Det siste vert gjerne verdsett med høgare lønn. Dette er alvorleg, fordi det har konsekvensar for fordelinga av makt og posisjonar i samfunnet. I framtida vil også behovet for arbeidskraft med fagutdanning og høgare utdanning vera stort. Eit likestilt arbeidsliv er meir enn eit mål, det er tvingande nødvendig. Difor er det svært trist at enkelte parti ikkje ser nødvendigheita eller puttar problemstillinga i «typisk kvinnesak»-bås. Det betyr i realiteten pynt i talar og inga reell handling. Her ønskjer eg å retta ei spesiell utfordring til Framstegspartiet, som ikkje har nokon politikk om dette i sitt program. Det er gledeleg at det faktisk òg skjer ein del i samfunnet vårt på dette området. Seinast i går kveld kunne me høyra på nyheitene at LO og NHO på Sørlandet jobba saman for å få fleire jenter inn i teknisk utdanning. NTNU har flotte program for å få inn jenter. På Etterstad videregående skole i Oslo har dei gjennom fleire år jobba aktivt for å få inn fleire jenter til elektrofag og mekaniske fag. Og det syner seg at med aktive tiltak er det etter kvart fleire jenter som vel desse utdanningane. Det som skjer, er at alle jenter i Oslo som søkjer elektrofag eller mekaniske fag, får anledning til å verta slusa inn til Etterstad videregående skole. Dette er fordi dei då skal få eit miljø, noko som er svært viktig. I tillegg vert dei tilbodne «Ta plassen-kurs», der dei vert inviterte til skulen, vert presenterte for faget og får møta lærarar og andre jenter som har søkt. Oppfølging av jentene etter at dei har starta på skulen, er òg eit tiltak for å ta vare på jentene. Eg vil seia at desse jentene er utruleg heldige. Eg skulle ønskja at det var slik for alle jentene eller gutane som søkte utradisjonelle fag, men slik er det faktisk ikkje, for det er opp til den enkelte skulen å avgjera om dei ønskjer å jobba med dette eller ikkje. Eksempla frå denne skulen kunne godt ha vorte brukte i andre fylke og skular også. Det kunne ha virka inn på dei linjene der me prøver å få fleire gutar inn. Det bør vera ein nasjonal strategi, slik at det vert like moglegheiter over heile landet og me i fellesskap kan nå eit mål om eit likestilt samfunn. Så er det ein ting til som er veldig viktig i Noreg. Når jentene har valt utradisjonelle yrkesfag, er det veldig viktig at dei også får læreplass. Eit yrke og fagbrev gjer òg at fleire søkjer til ingeniørutdanninga. Framtidas Noreg treng mange ingeniørar. I mange år har organisasjonen Kvinner i mannsyrker jobba for å få fleire jenter til å velja utradisjonelt. Jenter som sjølve er elektrikarar, bilmekanikarar, snekkarar og ingeniørar, har reist rundt på ungdomsskular og halde foredrag for jenter. Me veit at førebilete er noko av det viktigaste når ein skal velja yrke. Kvinner i mannsyrke har òg jobba for å ta vare på dei jentene som allereie har valt, då me veit at ein ofte kan vera einsam i utradisjonelle yrke. Mykje positivt arbeid er gjort, men ein liten organisasjon som dette kan ikkje dra eit så stort lass åleine. Det er også skrive ei bok om temaet, «En av gutta?» av Ellen Møller og Inger Vagle. Boka handlar om skule og bedriftsutvikling for å gjera gutedominerte handverksfag attraktive for jenter. Mykje godt arbeid er gjort på mange område. Det gjeld berre å samla erfaringane og laga eit felles prosjekt på det. Biletet er ikkje svart/kvitt på alle område i samfunnet vårt. Det finst òg positive trekk. Innanfor høgare utdanning utgjer kvinner meir enn halvparten av studentane. Det same gjeld innanfor studieretningar som tidlegare var mannsdominerte – f.eks. medisin, jus og farmasi. Derimot ser vi at kvinner framleis utgjer mindretalet blant professorane og i høgare vitskaplege stillingar generelt. Eg meiner at me må begynna så tidleg som mogleg når det gjeld å rette opp skilnadene på arbeidsmarknaden og i utdanningssystemet. Dei ulike delane av utdanningssystemet må sjåast i samanheng. Regjeringa har allereie teke eit grep ved å føra ansvaret for barnehagane over til Kunnskapsdepartementet. Barnehagen er ein frivillig del av utdanningssystemet og ein viktig læringsarena. Me veit at sosialiseringa i typiske kjønnsroller skjer tidleg. Eg er sikker på at utdanningssystemet kan bidra til utjamning av sosiale skilnader i samfunnet, men me kan også bruka det til å endra den kjønnsdelte arbeidsmarknaden. Som eg starta med, er det fire tiltak eg synest me må konsentrera oss om. Ein nasjonal strategi for å få fleire til å søkja utradisjonelt: Eg har nemnt ulike eksempel på det som skjer i dag, og det har skjedd mykje før. På 1980-talet hadde me t.d. eit prosjekt som heitte BRYT-prosjektet. Det var eit samarbeid mellom dei nordiske landa. Målet var å få fleire kvinner til å velja mannsdominerte utdanningar og yrke, og også å få gutar til å velja utradisjonelt. Det kom mange positive erfaringar ut av dette prosjektet, og dei erfaringane kan vera gode å ha for å etablera ein strategi for begge kjønn. Internship i skulen: I praksis vil det seia at me tidleg i skulefasen må ha eit mykje tettare samarbeid mellom næringslivet og arbeidsplassane og skule/utdanning, slik at elevane allereie i ein tidleg fase kan læra om moglege arbeidsplassar. Rådgiving: Me veit at tilgangen på rådgiving i ungdomsskulen er for dårleg. Mykje kan gjerast her. Eg trur me kanskje må satsa på utdanning av rådgivarar, for eg trur at rådgivarane spelar ei nøkkelrolle for å hjelpa ungdommane i val av yrke. Prosjekt i utdanning: Moderat kjønnskvotering er f.eks. eit verkemiddel som har vore brukt, og som igjen kan takast i bruk dersom me ønskjer å gjera noko med det. På 1980-talet var det slik at gutane fekk poeng for å koma inn på sjukepleiarskulen, og jentene fekk poeng dersom dei skulle inn på ingeniørhøgskulen. Slike tiltak er enkle å setja inn, og dei er ikkje spesielt kostbare heller. Men det er avhengig av at me ønskjer og bestemmer oss for at dette vil me, dette er eit mål som me i fellesskap ønskjer å oppnå.