Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2003-06-20:
Finanskomiteen avgav sin innstilling om revidert budsjett 15. juni 2003. Hensikten med budsjettrevidering er å justere budsjettet i forhold til endringer i økonomiske rammebetingelser eller ved særskilte behov for endringer i bevilgningsvedtak som er oppstått etter at ordinært budsjett ble vedtatt. Regjeringen har ikke tatt tilstrekkelig hensyn til de endringer som faktisk har funnet sted siden jul. Siden budsjettet ble vedtatt, har økonomien endret seg. Vi har en helt ny situasjon som påkaller handling, ikke handlingslammelse. Stadig flere tegner et dystert bilde av norsk økonomi. Bruttonasjonalproduktet for Fastlands-Norge hadde en negativ vekst på 0,6 pst. første kvartal i år, tilsvarende negativ vekst som økonomien hadde i siste kvartal i fjor. Dermed er fastlandsøkonomien inne i en resesjon, dvs. en dyp konjunkturnedgang. Dette er den største resesjonen som har vært registrert siden 1988. På slutten av 1988, hvor ledigheten var på samme nivå som nå, dvs. 105 000 personer, økte ledigheten med 40 000 personer til utgangen av 1991. Regjeringen tar ikke denne krisen alvorlig. Det er meningsløst å klamre seg til en stram finanspolitikk når produksjonen faller, og ledigheten øker. Det er også galt å innkassere et fallende rentenivå som belønning for en fornuftig økonomisk politikk. Et nytt kraftig rentefall nå, som det er all mulig grunn til å tro vil komme, er selvsagt svært ønskelig for alle med mye gjeld, men det er en konsekvens av de dårlige tidene, ikke et resultat av en sunn økonomisk politikk. Fremskrittspartiet advarte i sitt alternative budsjett for 2003 mot at norsk økonomi ville kunne gå inn i resesjon, og vi anbefalte en omlegging av den økonomiske politikken med store skatte- og avgiftslettelser og økte statlige realinvesteringer. Men tonen både fra Regjeringen og Arbeiderpartiet var da, som nå, at det var viktig ikke å overopphete økonomien. Nå hadde man sjansen til å justere kursen i revidert budsjett, men den sjansen vil både Regjeringen og Arbeiderpartiet la gå fra seg. Det får svært alvorlige konsekvenser for norske bedrifter og norske arbeidsplasser. Målet nå burde ha vært flere i arbeid og en gjenreisning av norsk verdiskaping. Alternativet er at arbeidsledigheten akselererer og blir liggende høyt i mange år, og at næringslivet forvitrer. Det vil ikke Fremskrittspartiet ta sjansen på. Selv om man gjennom innstillingen fra finanskomiteen har kjørt såkalt slalåm, kan det se ut som det er forhandlet frem enighet mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet. Arbeiderpartiet har lagt seg fullstendig flate for Regjeringen, og bidratt til såkalt inndekning gjennom svært mange tvilsomme kutt og med svært mange tvilsomme begrunnelser. For meg fremstår Arbeiderpartiet og regjeringspartiene nå som så like at det egentlig bare er kosmetiske skillelinjer mellom dem. Arbeiderpartiet prøver desperat å skape inntrykk av at de er alternativet til Regjeringen. Men det er i ord. I handling er de svimlende like. Denne budsjettrevisjonen burde ha skapt et godt grunnlag for budsjettforhandlinger mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet til høsten. Slalåmkjøringen har medført mindre justeringer i forhold til det vedtatte budsjett. Forskningsfondet får tilført 1 milliard kr utover Regjeringens forslag. Det bevilges 10 mill. kr til internasjonal markedsføring av Norge, 50 mill. kr til rassikring av veier, noen tilleggsbevilgninger til næringsrettet forskning, marint innovasjonsprogram, bostøtten økes, det blir bevilget midler til oppstart av bygg i universitets- og høyskolesektoren, flertallet sikrer sitt tidligere vedtak om nettolønn for offshorefartøy, verneverdige fartøy får 10 mill. kr, ekspressbussene får opprettholdt refusjonsordningen, kompetanseutviklingsprogrammet blir videreført – for å nevne noe. Det er også flertall for mange og helt uforståelige kutt. Regjeringspartiene og Arbeiderpartiet kutter i tilskudd til private kirkebygg, til Politiet, til Forsvaret, de øker rettsgebyret og oppsiktsvekkende nok sikrer Arbeiderpartiet flertall for økte egenandeler, noe de i hele vinter har kritisert andre for. De reelle budsjettvinnere er ulovlige flyktninger i Norge. Av en eller annen grunn vil man ikke holde seg til budsjettet når det gjelder mottak av flyktninger og sette foten ned når antallet er nådd. Da bevilger man bare mer penger. På en rekke andre budsjettområder derimot opererer man med streng budsjettdisiplin og lar i stedet problemene vokse. Arbeiderpartiet hadde også mange andre inndekningsforslag som det ikke ble flertall for: Skatte- og avgiftsskjerpelser i fleng, herunder økning i avgift på rusbrus. Denne er og blir noe helt for seg selv. Som argument hevder Arbeiderpartiet at avgiftsøkningen vil bidra til å redusere alkoholforbruket blant ungdom, men samtidig budsjetterer de med økte inntekter for statskassen. Det blir relativt uforståelig. Gjennom vinteren har Jens Stoltenberg i diverse media gått til angrep på økte egenandeler, kutt i barnetrygd, gravferdsstøtte, kommuneøkonomi, arbeidsledighet osv. – men i revidert er dette glemt. Den sandpåstrøing Arbeiderpartiet bedriver i forhold til arbeidsledigheten, sysselsetter dessverre svært få personer. Da hjelper det lite med hissig ordbruk når man effektivt lar være å støtte forslag som kunne gitt mange flere arbeidsplasser. Den 16. mai uttalte Jens Stoltenberg til Dagens Næringsliv at Arbeiderpartiet ville foreslå omfattende tiltak for å sikre arbeid til alle. Hvilke omfattende tiltak er det Arbeiderpartiet har foreslått i revidert? Når Arbeiderpartiet bl.a. har snakket om økt byggevirksomhet for å motvirke ledighet, hvilken sammenheng er det mellom på den ene siden å øke bevilgningene til bygging av høyskoler for på den andre siden å utsette nybygging i Forsvaret? Hvorfor gir bygging av høyskoler sysselsettingseffekt og ikke Forsvarets nybygg? I Nationen 3. juni kunne man lese at Arbeiderpartiet var bekymret for at flertallet på Stortinget har bevilget nesten 3 milliarder kr mindre til veibygging enn det man i Stortinget var enige om i Nasjonal transportplan. Hvorfor bevilger ikke da Arbeiderpartiet midler til veibygging? For det er vel slik at det er gjennom budsjettbehandling at de faktiske bevilgninger blir gitt. I Dagsavisen 22. februar sa Jens Stoltenberg at Arbeiderpartiet aldri ville godta at økende ledighet brukes som et virkemiddel i den økonomiske politikken. Men det er akkurat det Arbeiderpartiet nå har godtatt. Ved å holde den såkalte stramheten i budsjettet og være fullstendig passiv i forhold til den virkeligheten vi nå står overfor, har man i realiteten overlatt alt ansvaret til pengepolitikken, og det innebærer at arbeidsledigheten må øke. Det kan ikke Arbeiderpartiet løpe fra. Arbeiderpartiet har heller ingen troverdighet når det gjelder kommuneøkonomi. De har varslet behov for påplussinger og høylydt gitt uttrykk for hvor dårlig det står til i kommunesektoren. Likevel klarer Arbeiderpartiets representanter å si at dette tross alt bare er en revisjon av budsjettet, og da skal man jo ikke gjøre noe. Men det er jo nettopp nå, når man foretar bevilgningsendringer, at det ville vært naturlig å plusse på hvis man mente at det var nødvendig å gi kommunesektoren et løft. I Arbeiderpartiets merknader i innstillingen skriver de at de er kjent med at kommunesektorens skatteinntekter er redusert med 1 milliard kr, de er klar over at den økonomiske situasjonen er anstrengt, at de varsler kutt i tjenestetilbudet i mange kommuner, og sågar at det må være samsvar mellom oppgavene som kommunene skal løse, og de penger kommunene har til rådighet. Etter denne elendighetsbeskrivelsen er Arbeiderpartiets konklusjon å bevilge null kroner til kommunene. Fremskrittspartiet tok konsekvensen av det og foreslo å kompensere den reduserte skatteinngangen i primærkommunene med 1 milliard kr, men Arbeiderpartiet sa nei, og hjelper i stedet Regjeringen med kutt som er høyst tvilsomme. Øvelsene rundt økt utbytte må det blir slutt på. Onsdag hadde man en het debatt i Stortinget om å tilføre Statkraft 10 milliarder kr. To dager senere stemmer Arbeiderpartiet for å ta ut et betydelig økt utbytte fra det samme selskap. Hvor seriøst skal man ta slikt? Dette er spesielt, for når man tilfører et statsselskap penger, skjer det under streken og påvirker ikke balansen. Men hvis man tar pengene tilbake igjen fra selskapet, påvirker det balansen, slik at man kan saldere andre utgiftsøkninger med dette. Fremskrittspartiets prioriteringer i revidert budsjett kan oppsummeres på følgende måte: forsering og igangsetting av offentlige byggeprosjekter med 1 milliard kr forsering og igangsetting av vedtatte veiprosjekter, økt vedlikehold og rassikring med i overkant av 1,5 milliarder kr et landsdekkende såkornfond under SND med 1 milliard kr 2 milliarder kr til Forskningsfondet økt rammetilskudd til kommunene redusert mottak og økt uttransportering av flyktninger økt satsing på eksportfremmende tiltak og internasjonal markedsføring økt bevilgning til sykehusene nei til alle forslag fra Regjeringen om å øke egenandelene 50 mill. kr til psykisk helsevern en betydelig styrking av Politiets budsjett og Kriminalomsorgen, som er i en alvorlig situasjon økte bevilgninger til Forsvaret og utdanning Vi går imot de økte utbyttene fra statsaksjeselskapene. Vi har fremmet en rekke forslag som vil skape økt innovasjon og bidra til nyskaping i norsk næringsliv. Vi har motstått fristelsen til å foreslå reduserte skatter og avgifter, ta en rekke politiske omkamper og foreta store endringer over statsbudsjettet. Det vil vi komme tilbake til under høstens budsjettbehandling. Men vi har også tatt den økonomiske situasjonen på alvor og derfor fremmet forslag som vil bidra til å sette fart på næringsutviklingen, øke aktiviteten i økonomien og øke sysselsettingen, gjennom å bevilge til formål som vi uansett skal gjennomføre. Når økonomien i landet gikk godt, snakket den til enhver tid sittende regjering om behovet for et stramt budsjett. Nå som økonomien er i nedgangstider, snakker man fortsatt om behovet for et stramt budsjett. Jeg har problemer med å forstå dette. Jeg har sittet og lest budsjettdebattene fra 1988 til 1992, og det er påfallende – særlig fordi vi da var i en ganske identisk situasjon som vi er i nå – at ingen lærer av fortiden. Da gikk debattene i Stortinget akkurat som de går nå. Det er faktisk ganske underlig å lese særlig Høyres debattinnlegg i disse debattene. Der snakker Høyre varmt og frodig om behovet for vekst i økonomien. Mye av det er veldig god lesning, men problemet er bare at det er i ord og ikke i handling. Denne regjeringen følger dette opp ved å la være å ta næringsutviklingen på alvor. Vi har gang på gang kritisert den gjeldende finanspolitikk. Vi har påpekt behovet for et systemskifte hvor den økonomiske veksten må være det bærende elementet, ikke budsjettbalanse, handlingsregel eller såkalt stramhet. Men her holder man fast, og det til tross for svært urovekkende varsler fra store deler av norsk næringsliv, som enten må legge ned, som flagger ut, permitterer eller går til oppsigelse. Det skaper ingen optimisme. Det som hadde skapt optimisme, hadde vært at Stortinget gav signaler om at man var villig til å satse offensivt på ny næringsutvikling i Norge. Regjeringen har dessverre inntatt den holdningen at alt som heter næringspolitikk og næringsutvikling, får man ta seg av der ute, til tross for at vi nå er inne i et verdensmesterskap hvor myndighetene i alle andre land aktivt stiller opp for næringslivet for å styrke deres konkurranseevne og for å legge forholdene til rette gjennom rammebetingelser og skatteendringer, nettopp slik at de både skal tiltrekke seg flere arbeidsplasser og bedrifter, og være best i verden. Her vil man ikke engang definere det som kan være Norges komparative fortrinn. Her vil man ikke løfte frem noe, satse aktivt på noe eller bidra til at også Norge kan stå frem som en enhet på en del områder – det synes jeg er trist. Det burde vært mye større grad av vilje i denne sal til å ta de større grepene, i stedet for at vi ender opp som vi nå gjør, med sandpåstrøing. Vi diskuterer små detaljer og mindre justeringer som overhodet ikke har noen betydning for budsjettbalansen. Det er sikkert slik at denne debatten kommer til å bære preg av et iherdig forsøk fra Arbeiderpartiet på å bortforklare det de har gjort i revidert. Men det er ikke mulig. Det er ikke mulig å bortforklare det faktum at man her har lagt seg fullstendig flat for Regjeringen. Det er ikke mulig å bortforklare alt det man tidligere har varslet at man skulle gjøre noe med, som man nå har latt være å gjøre noe med. Det er ikke noe holdbart argument å si at siden dette bare er budsjettrevisjon, skal vi la være å gjøre noe. Det er nå man burde gjort noe. Det er nå man burde ha oppsummert alle de utspill og forslag man har kommet med i løpet av vinteren, men som likevel har blitt lagt i stabilt sideleie. Med dette tar jeg opp de forslag i innstillingen som Fremskrittspartiet fremmer enten alene eller sammen med andre.