Bent Høie (Høyre), 2009-06-17:
Det er naturlig i dag å gjøre opp status etter snart fire år med rød-grønn kommunepolitikk og se på forskjellen mellom Høyres opplegg og Regjeringens opplegg. Jeg kan gjøre det veldig enkelt ved å sitere Statistisk sentralbyrå: «Foreløpige nasjonale tall for 2008 viser en markant svekkelse av kommunenes økonomi i forhold til 2007. Kommunenes netto driftsresultat anslås til 0 prosent av driftsinntektene i 2008, som er det dårligste resultatet som noen gang er målt.» Netto driftsresultat er Regjeringens eget beregningsutvalg for kommuneøkonomis hovedindikator for mål på økonomisk balanse i kommunesektoren. Da den rød-grønne regjeringen overtok, var resultatet godt over målsettingen, nemlig over 3 pst. Også på dette området kom den rød-grønne regjeringen til dekket bord – som Arne Strand i Dagsavisen uttrykte det ved regjeringsskiftet. Men dette tallet forteller selvsagt ikke alt. Det forteller noe om hvordan kommunene over tid vil være i stand til å investere og videreutvikle seg, men ikke så mye om tjenestetilbudet det året tallet gjelder. Som kommunal- og regionalministeren skriver i svarbrev til meg på spørsmål 1206 i år: «Fra innbyggernes ståsted er utviklingen i de samlede inntektene mest interessant, siden nivået på kommunesektorens samlede inntekter sier noe om omfanget av de kommunale velferdstjenestene.» Det er jeg helt enig i. Vi har kun tall som kan sammenliknes, fra 2002 til og med 2008. Grunnen til dette er overføringen av spesialisthelsetjenesten til kommunesektoren i 2002 og at vi ikke i dag kjenner fasiten for 2009. Hvis vi da sammenlikner veksten i prosent i treårsperioden fra 2002 til og med 2005 for Bondevik II-regjeringen med veksten i prosent i treårsperioden fra 2005 til og med 2008 for Stoltenberg II-regjeringen, viser det en vekst på henholdsvis 4,7 pst. for Bondevik II-regjeringen og 4,6 pst. for Stoltenberg II-regjeringen. Da jeg trakk fram disse tallene i et leserinnlegg i Kommunal Rapport, kom det raskt svar fra kommunalministeren. Hun kom da med de to tallene som jeg regner med at vi kommer til å høre mye i denne debatten i dag, og ikke minst i valgkampen videre. Med de endringene for 2009 som blir gjort i RNB, har inntektene til kommunesektoren i denne perioden økt med 32 milliarder kr, og tilsvarende tall under Bondevik II-regjeringen var ifølge kommunalministeren på 19,6 milliarder kr. Det høres jo ut som en stor forskjell – spesielt med tanke på at tallene også er korrigert for kostnadsvekst for overføring av oppgaver og for nye pålagte oppgaver. Men videre skriver kommunalministeren med det som i forsikringsspråket kalles for «liten skrift»: «Korrigering for demografi er ikkje teke omsyn til, men elles er desse tala direkte samanliknbare.» Jeg må nesten spørre om noen har hørt noe tilsvarende tidligere. Det er oppsiktsvekkende at en kommunal- og regionalminister lar noe sånt passere med sitt navn under, som om demografi var en liten detalj når en sammenlikner kommuneøkonomi mellom to ulike perioder. Vi har nemlig tall i kronebeløp som tar hensyn til de forholdene som tallene til kommunal- og regionalministeren gjør, samt demografi. Da må vi imidlertid begrense oss til tre år – på grunn av de forholdene som jeg nevnte tidligere i innlegget. Ifølge Teknisk beregningsutvalgs rapport for november er disse tallene henholdsvis 21,6 milliarder kr og 23,3 milliarder kr, altså en forskjell på 1,6 milliarder kr i en periode der kommunesektorens samlede inntekter i 2008 var på i alt 284,7 milliarder 2009-kroner. Dette er jo tall som ikke er fullt så imponerende som de tallene statsråden presenterte med liten skrift. Men jeg tror replikken allerede skrives, for det er jo ikke tall som betyr noe, det er antall varme hender i eldreomsorgen. Heldigvis har vi også her nye tall fra SSB og KOSTRA denne uken. Tallet som statsråden vil trekke fram i sitt innlegg, er sannsynligvis 14 100 nye årsverk i pleie- og omsorgssektoren. Men det er ikke bare antall varme hender i pleie- og omsorgsektoren som er avgjørende. Det er også viktig hvor mange som har behov for de varme hendene. Igjen spiller demografien statsråden et lite puss. Hvis ser vi på dekningsgraden, har vi følgende fasit: Årsverk ekskludert fravær, altså sykefravær, i brukerrettede tjenester pr. mottaker i gjennomsnitt i alle kommunene var i 2005 på 4,4. Det økte til 4,5 i 2006, til 4,6 i 2007 – og har holdt seg stabilt i 2008 på 4,6. Da statsministerkandidat Jens Stoltenberg i valgkampen i 2005 lovet at eldreomsorgen skulle skinne, og at en skulle få 10 000 nye varme hender, tror presidenten da at velgerne forsto ham dit at han ville opprettholde om lag det samme nivået på eldreomsorgen som i valgåret 2005? Nei, de trodde selvfølgelig at dette skulle innebære en kvalitetsforbedring. Men nå har vi jo i Stortinget fått vite at statsminister Jens Stoltenberg aldri har lovet at eldreomsorgen skulle skinne – han lovet at han ikke skulle senke skattene før eldreomsorgen skinte. Dette var altså bare en finere måte å si at tilbudet til de eldre var godt nok – men det ble høyere skatter. Jeg har konsentrert meg om å sammenlikne kommuneøkonomi med sammenlignbare tall fra to forskjellige stortingsperioder. Min påstand er at utviklingen er noenlunde lik, men at det har vært en litt høyere vekst samlet sett i denne perioden, som skyldes den store veksten i 2006, men at kommuneøkonomien var mer i balanse i 2005 enn det den er nå. Men det gir et enda bedre bilde når man sammenlikner Regjeringens kommuneopplegg i denne perioden med Høyres kommuneopplegg i samme periode. I 2006 var forskjellen tydelig. 3,5 milliarder kr mer fikk kommunene enn det Høyre foreslo i sitt opplegg. Men her er det et viktig moment. Høyre foreslo en betydelig høyere skattøre, noe som ville ha gjort at kommunene ble sittende igjen med en større del av skatteveksten som kom det året – og den var jo ikke ubetydelig. Utover det har Høyre foreslått et opplegg for kommunene med de samme rammene som Regjeringen i 2007, 2008, 2009 og nå for 2010. Hovedforskjellen er at Høyre hvert år har foreslått at kommunene skulle få beholde en større andel av skatteinntektene lokalt, beholde deler av selskapskatten, og vi har sluttet oss til KS' mål om at kommunene samlet sett bør få halvparten av inntektene fra egne skatteinntekter. Derfor er det slik at når Regjeringen i den videre debatten vil vise til antall sykepleiere, antall barnehageplasser og antall lærere, så er svaret fra Høyre helt åpenbart: Dette er bra. Høyre har foreslått nøyaktig det samme. Skal vi komme videre når det gjelder kommunenes evne til å gi innbyggerne gode velferdstjenester, holder det ikke lenger med bare mer penger. Vi er også nødt til å gjøre noe med kommunestrukturen. Fredag legger Regjeringen fram den såkalte samhandlingsreformen. Bak reformen ligger det en analyse som Høyre stiller seg bak. Den veksten vi har hatt i spesialisthelsetjenesten de siste ti årene, er ikke bærekraftig, og hovedutfordringen vil være å forebygge en ytterligere vekst i livsstilssykdommene. Da er kommunehelsetjenesten svaret. Den må bygges ut, vi er nødt til håndtere flere oppgaver lokalt, og det må bli et felles ansvar for pasientene. Det må lønne seg å forebygge, men dagens kommuner vil ikke være i stand til å håndtere en slik reform. Høyre kan ikke akseptere at syke mennesker blir tapere i en reform der kommunene ikke er forberedt på de oppgavene og den rollen som de får. Vi har i dag et barnevern som ikke fungerer fordi kommunestrukturen hindrer at kommunene kan ta et større ansvar. Vi har en Nav-reform som ikke fungerer fordi kommunene ikke kan ta et større ansvar. Vi har en rusreform som ikke fungerer fordi kommunene ikke kan ta et større ansvar. Vi sentraliserer planprosessene og svekker det lokale selvstyret fordi kommunene er for små til selv å ta et ansvar. Vi er i ferd med å bygge opp et enormt ressurskrevende og udemokratisk virvar av interkommunale samarbeidsorganisasjoner, fordi kommunene innser at de selv er for små til å ivareta dagens oppgaver. Det mest gledelige i denne innstillingen når det gjelder muligheten for å gi innbyggerne bedre velferdstjenester, er faktisk at Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti i sine merknader sier at antallet kommuner med fordel kan reduseres. Det betyr at vi i neste stortingsperiode kan få muligheten til å gjøre noe med det som framstår som det største hinderet for å videreutvikle det norske velferdssamfunnet. Dette er det helt nødvendig å gjøre av hensyn til pasientene, av hensyn til barna i barnevernet, av hensyn til brukerne av Nav, av hensyn til at velgerne skal kunne forstå sammenhengen mellom hvilken stemmeseddel de legger i valgurnen, og hvilken politikk som føres i kommunene lokalt. Den sammenhengen vil det med det virvar av interkommunale samarbeidsorganisasjoner som det er, være helt umulig å vite. For meg som innbygger i Stavanger er det i dag helt umulig å stille politikerne til ansvar for en vesentlig ting som f.eks. vann- og avløpsavgiften. Det er ikke mulig å plassere ansvaret ett sted, ansvaret er pulverisert. Dette vil nå, etter den samhandlingsreformen som Regjeringen legger fram på fredag, ikke bare dreie seg om interkommunale løsninger på tekniske oppgaver. Det vil dreie seg om de grunnleggende oppgavene i samfunnet vårt, og den reformen vil være grunnleggende udemokratisk hvis en ikke samtidig gjennomfører en kommunereform. Avslutningsvis vil jeg ta opp de forslagene som Høyre er med på. Jeg vil også rette opp en feil. Det står i innstillingen at Høyre står bak forslag nr. 13, som vi ikke gjør.