Jan Tore Sanner (Høyre), 2011-01-17:
Denne interpellasjonen er en invitasjon til å heve blikket og diskutere hvordan vi skal legge til rette for verdiskaping som gjør at vi kan finansiere velferdssamfunnet vårt i årene som kommer. Debatten dukker opp fra tid til annen, senest i sommer hvor Raymond Johansen var ute og krevde økte skatter for å finansiere velferden. Og vi har andre som mener at velferden koster for mye, og at velferdssamfunnet må trimmes. Begge disse ytterpunktene forenkler de valg vi står overfor, og tyder mer på resignasjon enn kraft til å håndtere utfordringene. Det norske samfunn har gjennom historien vist mange eksempler på evne til å omstille seg. Spørsmålet er derfor ikke om vi har råd til velferd, men om vi har evne til å sikre en bærekraftig vekst som gjør at vi kan skape varig velferd. Det synes å være bred enighet om de hovedutfordringene som norsk økonomi står overfor i et 10–15-års-perspektiv. La meg nevne fem eksempler: I dette tiåret vil vårt økonomiske handlingsrom vokse. Deretter vil inntektene fra olje- og gassvirksomheten gå ned, samtidig som utgiftene til helse, eldreomsorg og pensjoner vil øke kraftig. Samtidig som antall yrkesaktive bak hver alderspensjonist går ned fra fem, da folketrygden i sin tid ble vedtatt, til om lag to yrkesaktive bak hver pensjonist om noen tiår, opplever vi et økende antall i yrkesaktiv alder som helt eller delvis står utenfor arbeidsmarkedet. Vi vil oppleve en stadig tøffere internasjonal konkurranse som vil sette norske bedrifter og arbeidsplasser under press. Det gjelder både tradisjonell virksomhet og kunnskapsindustrien. Konsekvensen kan være et akselererende utsalg av bedrifter eller at arbeidsplasser går tapt i konkurransen. Vi mangler sterke private eiermiljøer i Norge som kan investere og bidra til å sikre nasjonalt eierskap. Både mange arbeidsplasser og finansieringen av velferdssamfunnet vårt er knyttet veldig sterkt opp mot olje- og gassvirksomheten. Det gjør oss sårbare når det gjelder produksjon, funn og oljepriser. Holder produksjonen og oljeprisene seg høyt, er det liten grunn til bekymring, men i motsatt fall kan situasjonen raskt endres. Denne sårbarheten ser vi tydelig i regjeringens egne dokumenter. I perspektivmeldingen som ble lagt frem i 2009, gikk det frem at alt uforandret vil inndekningsbehovet i økonomien først melde seg etter 2040. I budsjettet for 2011 kan vi lese at dette inndekningsbehovet melder seg allerede like etter 2020. Det forteller mye om vår sårbarhet, men også om behovet for en bærekraftig vekst som kan sikre finansiering av velferdssamfunnet. Det er naturlig for et konservativt parti å se fremover og ta ansvar for morgendagen og de som kommer etter oss. På samme måte som vi må lære av historien, må vi se fremover og forvalte de verdiene vi har, på en slik måte at vi sikrer våre etterkommere et enda bedre utgangspunkt enn det vi selv har fått. Jeg ønsker ikke å tegne noen skremmebilder eller svartmale situasjonen. Norge er i en unik situasjon. Vi har trukket mange vinnerlodd. Vi har foretatt mange riktige og nødvendige strategiske valg og vist evne til å stå sammen, og vi har høy kompetanse på mange områder. La meg nevne noen eksempler. For det første mener jeg at oppbyggingen av Pensjonsfondet og handlingsregelen som sikrer at oljerikdommen kommer flere generasjoner til gode, viser en evne til å tenke langsiktig. Den nordiske modellen som skaper både trygghet og omstillingsevne i norsk økonomi, har vist seg robust. Trepartssamarbeidet som bidrar til forankring og ro om nødvendige reformer, bidrar til at vi kan foreta omstillingen i riktig tid. For det fjerde har vi et høyt utdanningsnivå og en teknologi i verdensklasse på mange områder. Men at vi er rike i dag, er ingen garanti for at vi er rike i morgen. Det at mye går bra i Norge, må heller ikke være en sovepute i forhold til å foreta riktige valg. Det er nemlig arbeidet vårt som skaper vekst og dermed grunnlaget for velferden. La meg illustrere det med to eksempler. Noen mener at vi må øke skattene for å finansiere eldreomsorgen. Dersom vi klarer å øke veksten i norsk økonomi med bare 0,2 pst. – økt vekst på 0,2 pst. – kan vi finansiere 2 600 nye sykehjemsplasser. I år tar vi ut 120 mrd. kr fra Pensjonsfondet. Hvis vi klarer å holde en vekst som er 0,2 pst. høyere enn hva den ellers ville ha vært, i 25 år, vil verdiskapingen i Norge være 120 mrd. kr høyere enn hva den ellers ville vært. Det tilsvarer hele den summen som vi tar ut av Pensjonsfondet i år. Disse to illustrasjonene viser at vi må bake kaken større om vi skal finansiere velferden. Det viser også verdien av arbeidet. Arbeidet må derfor også lønne seg, og investeringer i norske bedrifter må lønne seg. I et slikt perspektiv blir det en fullstendig kortslutning når noen leker med tanken om å gjøre arbeid og investeringer mindre lønnsomt gjennom å øke skatter. Det vil redusere veksten i økonomien og dermed svekke grunnlaget for morgendagens velferd. Vi må skape mer, ikke skatte mer. Nettopp fordi vi har en tiårsperiode før de store utfordringene virkelig treffer oss, er det avgjørende at vi foretar de rette valgene. Alt er nemlig ikke fullt så rosenrødt som det kan høres ut til i festtalene. For hvis vi ser på den økonomiske veksten i Norge, viser de siste tallene at Norge ligger dårlig an sammenliknet med andre land innenfor EU og OECD-området. Ser vi på produktivitetsveksten, ligger Norge dårlig an i forhold til sammenlignbare land innenfor EU og OECD. Konkurranseevnen til norske bedrifter er svekket hvert år siden 2005. Vi har en sterk vekst i offentlig sysselsetting og en svak vekst i privat sektor. Ser vi disse utviklingstrekkene i sammenheng, er det ikke vanskelig å slå fast at vi er inne i en utvikling som ikke er bærekraftig over tid. La meg bare vise til nasjonalbudsjettet, der regjeringen skriver: «Produktivitetsvekst, dvs. å få mer igjen for innsatsfaktorene, legger grunnlag for økonomisk vekst og økt velferd.» Norge hadde en positiv produktivitetsutvikling hvert eneste år fra 1971 til 2006. Men etter 2006 har produktiviteten falt hvert eneste år i Norge. Jeg vil utfordre finansministeren i forhold til hvilken strategi han har for å bedre konkurranseevnen, få opp veksten og øke produktiviteten, nettopp fordi det er så sentralt i finansieringen av velferdssamfunnet vårt. La meg så peke på noen elementer som jeg mener er viktig i en strategi for bærekraftig vekst. For det første må vi etablere en kultur hvor det er lov til å lykkes, som fremmer entreprenørskap og hvor vi hjelper frem gründere. For det andre må vi tillate at byene rundt omkring i Norge får lov til å vokse og får være dynamoer for veksten i regionene. For det tredje må vi etterleve handlingsregelen, ikke bare i forhold til hvor mye penger vi skal bruke, men også hvordan vi skal bruke pengene. Det var i sin tid enighet om at vi skulle bruke ekstra penger fra Pensjonsfondet, fra oljerikdommen, til å investere i kunnskap og forskning. Da er det et stort paradoks at i det tiåret vi har bak oss, som har vært gullårene i norsk økonomi, ser vi at man har manglet evne til å bruke de store overskuddene til å investere i kunnskap og forskning. Det er store utfordringer innenfor infrastruktur. Det tredje punktet i handlingsreglen var jo at man skulle investere i vekstfremmende skattelettelser. La meg også trekke frem et fjerde punkt som jeg mener er viktig i en strategi for bærekraftig vekst, og det er å bruke mer av vårt overskudd til å investere i miljøvennlig teknologi. Nettopp ved å investere i miljøvennlig teknologi kan vi bidra til at vi både får ned utslipp og øker konkurranseevnen til våre bedrifter og til norsk økonomi. Jeg mener også at i en strategi for bærekraftig vekst er det viktig å ta tak i det overadministrerte Norge, sørge for at vi trimmer offentlig sektor. Vi skal ha en bedre offentlig sektor, ikke nødvendigvis mer offentlig sektor. Det vil være viktig for våre bedrifter og for å sikre en bærekraftig vekst.