Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2007-05-29:
Jeg vil gi honnør til representanten Giltun, som tar opp disse problemstillingene. Selv om det har vært satset mye de siste årene, er det fremdeles mangler i behandlingstilbudet, og det er for dårlig samhandling mellom primær- og spesialisthelsetjenesten. Det opplever iallfall svært mange pasienter. Spiseforstyrrelser er et betydelig helseproblem i de vestlige kulturer. Tradisjonelt er spiseforstyrrelse en typisk jentelidelse, som særlig rammer jenter i tenårene og unge kvinner. Det er imidlertid undersøkelser som viser at andelen av gutter og menn som blir rammet, er økende, og at barn rammes i større grad enn tidligere. Som statsråden også nevnte, er det svært mange som har denne lidelsen. Med andre ord står vi overfor et stort og alvorlig helseproblem, som trenger økt oppmerksomhet. Alle mennesker er forskjellige, og spiseforstyrrelse er en psykisk lidelse som kan ha ulike årsakssammenhenger. Derfor er det viktig med et individuelt behandlingsopplegg. Hva som er nødvendig for den enkelte som utvikler spiseforstyrrelse, avhenger bl.a. av graden av sykdom, hvilke faktorer som har vært utløsende, og hvilken grad av selvinnsikt man har i egen sykdom. Å bli frisk av spiseforstyrrelse er en lang prosess, og mange vil kanskje aldri bli helt friske, men må leve resten av livet med et problematisk forhold til mat. Som jeg nevnte innledningsvis, er det gjort mye for å bedre behandlingstilbudet og kapasiteten, slik også statsråden var inne på i sitt innlegg. I Opptrappingsplanen for psykisk helse, som ble lagt fram i 1998, var strategier for forebyggende og behandlende tiltak mot spiseforstyrrelser ett av satsingsområdene. I år 2000 ble det utarbeidet en egen strategiplan for spiseforstyrrelser som inneholder en rekke konkrete tiltak rettet mot forebygging, økt behandlingskapasitet, kompetanseoppbygging og forskning. De aller fleste vil vel ha behov for poliklinisk behandling, men en liten del med alvorlig sykdom vil også ha behov for sykehusinnleggelse. Det gis behandling for spiseforstyrrelse ved alle landets poliklinikker innen psykisk helsevern for voksne, barn og unge. Pasienter med mindre alvorlige former for spiseforstyrrelse behandles av sine fastleger. Under Samarbeidsregjeringen ble det gjort en stor innsats også på dette området. Det ble opprettet et nasjonalt klinisk nettverk for spiseforstyrrelser med representanter fra samtlige helseregioner. Det ble også etablert et nasjonalt forskningsnettverk som skal formidle forskning og bidra til kompetanse, forebygging og behandling av spiseforstyrrelser. Det ble etablert en behandlingsenhet i hver helseregion med klinisk kompetanse på spiseforstyrrelse. Pasienter som har denne lidelsen, fikk også behandling i Sverige og England gjennom prosjektet «Kjøp av helsetjenester i utlandet» i perioden 2001–2003, for å avvikle køene til en slik behandling. Det ble også bevilget midler til et kompetansehevningsprosjekt, Kropp og selvfølelse, som er en del av strategiplanen. Dette bidrar til å heve kompetansen i primærhelsetjenesten. Det er veldig betryggende at statsråden og Regjeringen følger opp dette arbeidet og utvider og styrker tilbudet videre, både i spesialisthelsetjenesten og i skolehelsetjenesten. Høyre gikk generelt inn for en sterkere satsing på psykisk helse i budsjettet for 2007. Blant annet skulle 50 mill. kr gå til kjøp av psykiske helsetjenester til barn og unge, f.eks. behandlingstilbud til pasienter med spiseforstyrrelser. Vi har også vært opptatt av å satse mer på forebygging og å bedre hjelpen til barn som er i risikosonen for å utvikle problemer. Derfor er det, som statsråden også var inne på, viktig å bygge ut skolehelsetjenesten og tilbudene til barn av foreldre med rusproblemer og psykiske lidelser. Jeg er også veldig positiv til at statsråden har tatt et initiativ til å lovfeste retten til oppfølging av disse barna. Høyre har også gått inn for å utvide bruken av private aktører for å bidra til raskere helsehjelp og et større mangfold av tilbud. Jeg mener man må søke å utnytte ledig kapasitet også i det private tilbudet. Helt avslutningsvis vil jeg komme inn på situasjonen for de pårørende. Det er svært vanskelig å være pårørende til personer med spiseforstyrrelser. Mange utvikler skyldfølelse og stiller spørsmål ved om de har gjort noe som har framkalt sykdommen. Mange føler seg helt maktesløse. De forstår ikke det som skjer, og de har fått lite informasjon om sykdommen, samtidig som de plages av skyldfølelse. Derfor er det viktig at behandlingen av personer med spiseforstyrrelser inkluderer hele familien – foreldre, søsken, ektefelle og eventuelt barn.