Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2015-01-13:
For det første: Takk til statsråden for denne anledningen til å diskutere et avgjørende spørsmål i vår tid, nemlig hvordan vi kan sikre at vi skaper gode samfunn innenfor rammene av det naturens tålegrenser tillater. Julaften for 47 år siden tok amerikaneren William Anders et fotografi som er blitt stående i verdenshistorien. Herr Anders var astronaut på Apollo 8, den første bemannede reisen til månen. I en bane rundt månen opplevde han for første gang et fenomen som ingen hadde sett før, en jordoppgang. Over månens horisont steg en blå planet opp langt borte – den planeten som er vårt eneste hjem. Mr. Anders’ bilde illustrerer hva denne debatten handler om: Vi har bare denne planeten. På et FN-toppmøte i september i 2015 skal verden bli enige om nye bærekraftmål. En viktig del av dette toppmøtet dreier seg om finansiering, som vil bli avklart i Addis Abeba i juli. Deretter, i Paris i desember, skal verden bli enige om en ny klimaavtale. Miljøpartiet De Grønne har tatt initiativ til denne interpellasjonen fordi de nye bærekraftmålene, i motsetning til FNs nåværende tusenårsmål, kommer til å få direkte betydning også for norsk innenrikspolitikk. Derfor er denne interpellasjonen opprinnelig rettet til statsministeren. Vi synes det er hyggelig å få en debatt med utenriksministeren, men poenget er at disse målene, i motsetning til de tidligere tusenårsmålene, er forpliktende både for Norge og for USA – i like stor grad som de er det for Myanmar og Burkina Faso. Derfor regner jeg med at utenriksministeren vil redegjøre også for hvordan regjeringen vil ta disse målene hjem til Norge, og hvordan den vil sørge for at de blir innfridd. FNs nye bærekraftmål skal altså ta over for de nåværende tusenårsmålene. De skal etter planen være innfridd i år. Det er gledelig – som mange har påpekt, både i den foregående debatten og i mange andre sammenhenger – at mange av tusenårsmålene faktisk er blitt innfridd. Det sier noe om betydningen av den typen internasjonale målsettinger. Ekstrem fattigdom er kraftig redusert, spedbarnsdødeligheten er gått ned, antall dødsfall på grunn av malaria er nesten halvert siden 2000, osv. Men samtidig har, som kjent, de globale klimagassutslippene økt med 50 pst. siden 1990. Verdens dyrebestander er halvert de siste 40 årene. Verden er – for å si det på godt norsk – på hæla når det gjelder tusenårsmål 7, sikre miljømessig bærekraftig utvikling, og i mange rike land er arbeidsledigheten stor. Begge deler er et udiskutabelt resultat av dagens økonomiske vekstmodell, som både skaper miljøproblemer og kaster folk ut i elendighet når finansboblene igjen og igjen sprekker. Dette er altså utgangspunktet når verden skal samles om nye bærekraftmål. En arbeidsgruppe i FN har laget forslag til 17 nye mål, som de fleste observatører regner med er de målene som vil bli vedtatt i september. Til forskjell fra tusenårsmålene, som bare gjaldt utviklingsland, gjelder dette alle land. Det er altså ikke bare snakk om en jobb for UD og Norad, det er en jobb for hele regjeringen og alle departementer. Av de 17 målene er det selvfølgelig mange hvor Norge allerede gjør det utmerket: Det er lite absolutt fattigdom i Norge, det er ikke noe særlig sult å snakke om, inntektsulikhetene, som er bærekraftmål 10, er fremdeles relativt små her i landet. Men andre bærekraftmål vil stille store krav til norsk politikk. Bærekraftmål 15, beskytte og bevare økosystemer, inkludert skogvern, og stanse tap av biologisk mangfold, handler om å ta vare på selve livsgrunnlaget i Norge, og det handler om å ta vare på ressursgrunnlaget for et framtidig bærekraftig norsk arbeidsliv. For å gjøre dette må Norge trappe massivt opp beskyttelsen av den naturen som vi har forpliktet oss til at vi ikke skal ødelegge noe mer av. Bærekraftmål 12, sikre bærekraftig forbruk og gode produksjonssystemer, vil bli en spesiell utfordring for et land som Norge, hvor gjennomsnittsnordmannen har et så høyt forbruk at hvis alle hadde vårt forbruk, ville vi trengt tre jordkloder. For Norge innebærer det en stor utfordring for en olje- og lånefinansiert forbruksfest, som ikke minst den nåværende regjeringen står for, og som inkluderer en økning av oljepengebruken. Bærekraftmål 3, sikre sunne liv og fremme livskvalitet for alle, betyr at vi må skru sammen samfunnet vårt på en måte hvor livskvalitet er målet, framfor tvangsmessig forbruksvekst. Bærekraftmål 13, umiddelbar handling for å bekjempe klimaendringer, er en betydelig utfordring å forplikte seg til internasjonalt for et land som Norge, hvor vi i dag har et utslipp per innbygger på 12 tonn. Vi vet at våre utslipp, hvis vi skal ha en noenlunde rettferdig fordeling her i verden, må ned til 1,2 millioner tonn, i en situasjon hvor Norge er tredje største utslipper per hode i Europa, og altså ikke kutter utslipp. Det er ikke noen tilfeldighet at de områdene hvor Norge har best måloppnåelse, som helse, skole, fattigdomsbekjempelse osv., er de samme områdene hvor vi i mange år har hatt en systematisk og målrettet politikk. Forutsetningen for at Norge skal lykkes der vi i dag gjør det dårlig – bærekraftig forbruk, klima, vern av biologisk mangfold osv. – er derfor at vi på samme måte har tydelige, forpliktende mål og planer, med gode indikatorer og god rapportering for måloppnåelse. Det var derfor en oppsiktsvekkende dårlig start på Norges arbeid med nye bærekraftige mål da regjeringen fjernet hele bærekraftkapitlet og bærekraftindikatorene fra nasjonalbudsjettet for 2015. Bortforklaringen fra finansministeren om at dette bare var en redaksjonell endring, var ikke spesielt overbevisende. Samtidig har også den foregående, rød-grønne, regjeringen lite å skryte av når det gjelder å gjøre bærekraftindikatorene til reelle politiske verktøy. Indikatorene lå i et eget kapittel, men de ble i liten grad brukt som reelle styringsredskaper for politiske prioriteringer i statsbudsjettet. Derfor har regjeringen nå en mulighet til å vise hvordan dette virkelig kan og skal gjøres. Bærekraftmålene som vi kommer til å forplikte oss til i løpet av 2015, er altså ikke noen av veldig mange hensyn som kan settes til side når andre interesser krever det. De bærekraftmålene som Norge skal forplikte seg til, må være styrende for øvrig politikk. Derfor må, som Miljøpartiet De Grønne og Arbeiderpartiet har foreslått, bærekraftmålene selvfølgelig tilbake igjen i nasjonalbudsjettet, men ikke bare som et statistikkapittel – de må brukes som styringsredskap for annen politikk. Det berømte bildet av jordoppgangen, som ble tatt i 1968 – midt i miljøvernets gullalder – ga støtet til mye viktig politikk. I 1972 stilte et enstemmig storting seg bak opprettelsen av Miljøverndepartementet. Ni år senere, i 1981, ble forurensningsloven innført, og senere innførte statsrådens eget parti et ressursregnskap parallelt med statsbudsjettet. Dette ga resultater. Forurensningsutslipp ble regulert meget kraftig ned, og ingen på den tida kom på tanken om at industrien og staten skulle kunne kjøpe seg fri fra utslippskutt i Norge ved å gjøre det på en billig måte i utlandet. Nå er det de gjenværende problemene som må løses: tap av natur og farlige klimaendringer. Perspektivet for å løse dem er ikke at det er vanskeligheter med en utvikling som fortsetter som i dag, perspektivet er det motsatte. Dette er forutsetninger for norsk livskvalitet i morgen og i overmorgen. Det er dette som er forsikringen om at vi faktisk vil opprettholde et velferdssamfunn og et rolig, demokratisk samfunn i lang tid i Norge. Derfor vil jeg avslutte med å ønske statsråden lykke til med et hektisk forhandlingsår og samtidig minne om at det virkelige arbeidet starter når målene er vedtatt. Da skal de innføres i Norge. Miljøpartiet De Grønne håper derfor at regjeringen vil komme tilbake til Stortinget på nyåret med en melding om hvordan de nye bærekraftmålene skal innfris i Norge, slik at vi får en bred debatt og en god forankring i Stortinget om hvordan vi skal skape et norsk samfunn i økologisk balanse.