trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trond Helleland (Høyre), 1999-12-13:
Først vil jeg bare slå fast at jeg er veldig enig med kulturministeren i den vurderingen hun har gjort når det gjelder de midlene som fordeles innenfor området rytmisk musikk. Jeg tror kulturministerens tolkning av dette er i tråd med det som flertallet skrev da vi ble enige om dette i vår. Så over til representanten Lånke som sa noe om at Høyre var enøyd i debatten. Da vil jeg replisere tilbake at jeg tror representanten Lånke må ha lyttet med bare ett øre, for han listet nå opp tre områder som han mente var viktige og positive å få fram. I hvert fall to av de tre områdene omtalte jeg i mitt innlegg, nemlig det at kontantstøtten nå er på plass med 3 000 kr pr. måned. Det omtalte jeg i positive vendinger. Dernest snakket representanten om at barnehagene var viktig, og det gjorde også representanten Lunde som kom etterpå, men konklusjonen var at man hadde klart å tilgodese de private barnehagene med i underkant av halvparten av 95 mill. kr i økt driftstilskudd. Det synes jeg ikke er mye å rope hurra for. Så var det spørsmål om familievernkontorene. Høyre har ikke noen problemer med å si at vi støtter den bevilgningen som er foreslått på det området, og som helt sikkert kunne vært større. Men det som er hovedanliggendet mitt, og som har vært hovedanliggendet mitt i denne debatten, er å påpeke den litt frekke påpekingen fra budsjettforliksflertallet om at det skulle bli så mye bedre fordelingspolitikk. Det var nærmest begrunnelsen for å gå rett i armene på hverandre i dette budsjettforliket. Nå skulle man finne den rette fordelingspolitikken, i skjæringspunktet mellom sentrum og Arbeiderpartiet, som Thorbjørn Jagland så mange ganger påpekte. Dette lot Kristelig Folkeparti seg villig drive inn i. Resultatet ble at barnefamiliene, som vi trodde var en av de gruppene som skulle tilgodeses i fordelingspolitikken, ble sittende igjen med 1,1 milliarder kr mindre etter dette budsjettforliket i forhold til det man kunne oppnådd ved å samarbeide f.eks. med Høyre. Så kan man si at det høres ut som vi synes dette er beklagelig, og det synes jeg faktisk, for jeg trodde at Kristelig Folkeparti var innstilt på å videreføre den familiepolitiske linjen man hadde lagt seg på, og ikke begynne å svekke barnefamilienes økonomi på denne måten, både gjennom det som ligger i Barne- og familiedepartementets budsjett, og gjennom de avgiftsøkningene som slår direkte inn i forhold til barnefamiliene, f.eks. elavgiftsøkningen, bensinavgiftsøkningen osv., osv. Dette er ingen god familiepolitikk, og det er dårlig fordelingspolitikk.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-12-13:
Det er bra at noen etter hvert har oppdaget det vesle vellykkede angrepet på kontantstøtten. Men det var ikke det jeg skulle ta opp. Jeg har registrert at regjeringspartiene – og slik også representanten Lånke – til stadighet gjentar den uhyrligheten, eller la meg i hvert fall få lov til å kalle det den frekkheten, at det nå innføres selvstendig opptjeningsrett for fedre, og at vi får egne rettigheter når det gjelder fødsel. Det er nok et stykke igjen før vi kommer så langt, i hvert fall så lenge man legger inn begrensninger om at det må oppstå et omsorgsbehov, og at rettighetene knyttes til mange betingelser når det gjelder mors arbeidssituasjon. Det jeg derimot er litt nysgjerrig på, er hvor hen Kristelig Folkeparti ønsker å komme. Ønsker de å komme dithen at vi får full opptjeningsrett for fedre, eller er de fornøyd med det som til nå er gjennomført, som for så vidt er et første skritt på veien, men som Arbeiderpartiet har oppfattet som det og ingenting mer? Vi er ikke fornøyd med dette slik det er. Er det ikke snart på tide at også mannfolkene får en del utvidede rettigheter i forhold til dette punktet?
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-12-13:
Da fikk jeg anledning likevel til å si noen ord om rocken. Det kan være morsomt, for der skjer det spennende ting for tiden. Av merknadene om rocken, som nå har havnet under kap. 320, går det fram, for den som forstår det som står der, at rocken kommer kraftig styrket ut av denne budsjettbehandlingen, og med ganske brede flertall også, overraskende brede flertall i forhold til hva vi har oppnådd før. Noe av det viktigste er den demokratiseringen som vi etter hvert begynner å gå inn for når det gjelder oppnevningen til styrer og råd på musikkområdet. Det kan ikke være slik på kulturområdet heller at man fristiller seg helt fra spillereglene som gjelder ellers i samfunnet, det må være en viss form for demokrati i det som foregår. I dag viser det seg at det er rimelig vilkårlig på en del områder – jeg har personlige erfaringer med det som jeg kunne sagt mye mer om. Men vi har bare slått fast at vi ønsker en demokratisering av dette, ikke minst i forhold til det å gi innstillinger og prøve å gi utøverne en styrket mulighet. Vi gjør også noe med festivalstøtteordningen til Rikskonsertene, som det de to siste årene har vært bråk og styr om. Det første året var det bråk fordi man brukte en merknad fra flertallet om at det ikke skulle gjøres vesentlige endringer uten at noen var varslet på forhånd. Man droppet den siste halvdelen av setningen og brukte bare den første som begrunnelse for ikke å gi rockefestivalene støtte etter kvaliteten på festivalene. I fjor stakk Olavsfestdagene av med pengene, noe som gjorde at rockefestivalene havnet i et uføre, og i år var vi redd for det samme med de føringene som lå på overføringen til Kulturrådet. Nå har vi slått klart fast at denne gangen skal ikke det skje. Nå må etter hvert også rocken bli tatt såpass på alvor at musikkfestivalene som har rock og rytmisk musikk, blir vurdert ut fra kvalitet på lik linje med alle de andre festivalene som er på området. Da sier det seg selv hvordan det vil gi seg utslag. Når det gjelder turné-, transport- og festivalstøtteordningen, gjør vi det samme i år som vi gjorde i fjor, og det gjør vi også når det gjelder Norgesnettet. Derimot, hadde departementet fulgt opp det som skjedde i fjor, hadde jo det vært en grei løsning. Det valgte man ikke å gjøre, man kjørte en ny proposisjon i vår, og vi var allerede den gang veldig klar på at vi ikke var spesielt «happy» med den organiseringen man nå valgte av Norgesnettet. Det var ikke den optimale løsningen, ikke minst fordi det var spillestedene selv som satt med dette utstyret som er betalt av statens midler. Derfor er det jeg må slå fast at «eksterne», som ligger i Norgesnettets vedtak i dag, ikke ivaretar flertallets merknader. Men selvsagt er vi klar over at det er tilskuddsmottakere det er snakk om, der vi ikke kan pålegge noe, men vi har muligheter til å følge opp ved at det stilles vilkår ikke minst i forhold til tilskuddene, slik vi gjør når det gjelder å få inn nye spillesteder, der det gjelder øvingssteder – de vilkårene det er mulig å stille, og så får man ta konsekvensen etterpå hvis organisasjonen ikke er villig til å følge opp i tide.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-12-13:
Ja, vi har vel rett begge to, både representanten Lånke og eg. Det som er heilt klart, er at det å foreslå eigne oppteningsrettar for fedrar har veldig mange snakka om i fleire år. Ingen har foreslått det før vi foreslo det no. Eg vil karakterisera det forslaget som vi har lagt inn i budsjettet, som ein god start på ei god sak. Vi kjem tilbake til Stortinget med denne saka, der vi meir detaljert skal meisla ut korleis modellen vår kjem til å vera. Då vil vi ha ein breiare debatt om sjølve fedrerettane. Men eg må ærleg innrømma at eg synest det er litt pussig at spørsmålet skal ha slik ein negativ valør, fordi eg trudde faktisk dette var noko som dei fleste ville bli glade for. Vi er opptatt av og har tatt utgangspunkt i Longva-utvalet si innstilling, som gjekk inn for at fedrane skulle få ta i bruk rettane dersom det ikkje vart dobbeltomsorg. Då kan ein gjerne seia at det er ein forskjell på dei rettane fedrane får, og dei rettane mødrene får. Men det kjem vi til å ha ein grundigare debatt om når vi legg fram saka for Stortinget. Eg er sjølvsagt innstilt på å lytta til kva Stortinget seier. Samtidig har det ein kostnad. Vi har no starta ein prosess for å gi fedrane reelle rettar. Ei slik sak kan sjølvsagt forbetrast i åra som kjem, dersom vi finn grunn til det. Men eg trur vi bør bli einige om at det ikkje er den beste økonomien å gi dobbeltstøtte til foreldra slik at begge foreldra, dersom dei er friske og oppegåande og ikkje-studerande, skal få høve til å vera heime samtidig over lengre tid. Det ynskjer eg i alle fall å avgrensa det til. Så får vi sjå konkret kva som blir resultatet, etter at vi tar ein grundigare debatt om modellen i Stortinget når vi legg fram saka.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-12-13:
Eg trur svaret på spørsmålet frå representanten Sandberg er samansett. Svaret er nok både meir midlar og at midlane kan brukast betre. Vi kan ha betre samordning mellom dei ulike etatane, mellom dei ulike tilboda til born og dei som har ansvaret for dei. Handlingsplanen inneheld ei rekkje slike tiltak. Nokre av dei vil krevja meir midlar og andre treng det ikkje, så eg trur det er begge delar. Eg har òg lyst til å understreka at løysinga sjølvsagt ikkje er at born og unge ikkje skal stå ansvarlege for handlingane sine, men det å stå ansvarleg for handlingane sine er ikkje nødvendigvis det same som at straffa skal vera så streng som mogleg. Det kan vera mange grunnar til at born og unge forgrip seg, både på eldre og yngre, og på ulike måtar. Dei fleste av dei som har det verst, har òg hatt ein utruleg vond barndom. Dei har hatt store problem i mange år, og mange av dei treng faktisk handsaming, omtanke, omsorg og ein ny start meir enn dei treng strenge straffar. Eg er glad for at vi kan sjå dette i samanheng. Det er ikkje snakk om å sy puter under armane på nokon, men det er faktisk snakk om å gi dei eit alternativ for å få dei på rett kjøl. Om vi klarer å finna grep som faktisk gir desse ungdommane ei ny sjanse, synest eg på ein måte at diskusjonen om strengare straffar eller ikkje er ganske uinteressant. Det er faktisk det beste for dei sjølve, og det er òg det beste for samfunnet, om vi klarer å få det til.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-12-13:
Fyrst til spørsmålet om barnefamiliane sin økonomiske situasjon – det er med undring eg heile denne hausten har høyrt Høgre sin argumentasjon i forhold til barnefamiliane sin økonomiske situasjon. For det fyrste har Regjeringa gjort den jobben som vi lovde å gjera i kontantstøtteavtalen. Vi gjekk faktisk lenger enn i kontantstøtteavtalen i forhold til å føreslå barnetrygd til fylte 18 år, utan at totalbeløpet aukar, som det står i avtalen, ein avtale leiaren til Trond Helleland har vore med på å skriva under, òg leiaren i Framstegspartiet. Eg er godt nøgd med resultatet. Det å fordela dei same pengane på fleire born utan at nokon skal tapa på kort sikt, forstår ikkje eg at det ein gong går an å prøva å problematisera. Vel trur eg på under, men eg har ikkje ein gong bede om eit slikt under som dette. Det andre eg legg merke til, er at Høgre gjer det at vi ikkje har prisjustert barnetrygda i år, til eit stort poeng. Høgre sa ingenting om det i fjor, og heller ikkje i forfjor – då vart heller ikkje barnetrygda prisjustert. Då var ikkje dette eit problem i det heile tatt, men i år er det eit problem, fordi vi har ein budsjettavtale med Arbeidarpartiet. Barnetrygda har ikkje vore prisjustert sidan 1994, trur eg, og vi får sjå kva vi får råd til neste år, men eg synest i alle fall ikkje det er det store poenget og at det vil føra til at barnefamiliane vil få det så veldig mykje verre. Dei 35 000 kr som desse familiane tapar, er altså 55 kr pr. barn pr. månad – det er ikkje det store beløpet – men dei får altså barnetrygd i 18 år, og det seiar faktisk barnefamiliane at dei ynskjer. Når borna er 16 og 17 år, er dei faktisk dyrare enn både borna til Trond Helleland og borna mine er for tida. Til det siste spørsmålet, som går på private barnehagar: Barnehagemeldinga kjem før jul, og der vil vi òg ha løysingar på korleis vi vil sørgja for at dei private barnehagane ikkje skal kommunaliserast, men skal kunna overleva.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-12-13:
Eg har lyst til å minna representanten Valle om at eg ikkje står på talarstolen som leiar i Kristeleg Folkeparti, eg står her som barne- og familieminister, og eg vil gjerne svara på spørsmål som barne- og familieminister. Det er av og til freistande å byta rollene, men det skal eg ikkje la meg freista til. Når det gjeld omfordelinga i forhold til det private forbruket og kommunane sitt ynske om meir midlar, er det ein interessant diskusjon. Vi har lagt fram ei stortingsmelding om utjamning i levekår der vi peikar på ein del poeng i så måte, og den skal handsamast i Stortinget. Noko av det er òg følgt opp i budsjettet, men noko må følgjast opp i neste omgang. Alt kan ikkje gjerast på ein gong. Når det gjeld ein auke i støtte til LLH, så veit representanten Valle at vi diskuterer ei omlegging av støtta til dei familiepolitiske organisasjonane. Eg fekk ei innstilling i vår med omsyn til ei omfordeling, men eg valde ikkje å gjennomføra den frå 2000 av, fordi eg veit det ville ha fått ganske store følgjer for støtta til m.a. LLH og somme andre organisasjonar, mens andre igjen ville ha fått mykje meir. Eg følte at den omfordelinga som vart føreslått, var veldig drastisk, spesielt for LLH, så det har eg utsett eit år. Og kva vi kjem til å føreslå til neste år, kan eg sjølvsagt ikkje seia noko om enno. Eg har lyst til å minna om at LLH fekk nesten 1 mill. kr i støtte for nokre år sidan, og den har stadig blitt kutta av arbeidarpartiregjeringa utan at nokon har gjort noko nummer av det. Eg har òg lyst til å legga til at eg faktisk er glad for dei 100 000 kr det er funne rom for til LLH i budsjettforliket mellom Arbeidarpartiet og sentrumspartia. Eg føler nok òg, som SV skriv i innstillinga, at LLH er plassert litt feil i budsjettet, og eg skal gå inn og sjå på kva vi kan gjera med det. Eg er opptatt av den same problemstillinga som Ågot Valle reiste, men eg kan ikkje lova noko meir i auke enn det dei får gjennom budsjettforliket. Så får vi koma tilbake til den totale situasjonen for organisasjonen til neste år.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-12-13:
St. prp. nr. 5 for 1999-2000 om utvidelsen av kostnadsrammen for Nytt Rikshospital – økning av bevilgninger for 1999 – har for så vidt en lang fartstid hvis vi ønsker å se på hele historikken til det nye Rikshospitalet. Det siste er vedtaket av St.prp. nr. 37 for 1998-1999 og revidert nasjonalbudsjett for 1999 med utvidelser av kostnadsrammen for prospektet Nytt Rikshospital. St.prp. nr. 37 medførte en utvidelse på 590 mill. kr og revidert nasjonalbudsjett 145 mill. kr. Det var for øvrig en ulykke i fyrhuset den 23. februar 1999 som medførte utsatt ferdigstillelse av hovedprosjektet til 1. juni 1999. Problemer med VVS-systemene gjør at ny dato for hovedflytting blir flyttet til 1. juli 2000. Det viser seg at omfanget av feil og mangler er mer omfattende og dermed også medfører større tilleggskostnader enn tidligere risikoanalyser viser. Dette skyldes prosjektets kompleksitet, størrelse og høye press på fremdrift, som følge av bl.a. utvidelser. Dette har ført til kvalitetssvikt i prosjektering, utførelse og kontroll. Det meste av arbeidene i sluttfasen er vanskelige å prissette, da det har vært nødvendig å utføre mye av arbeidet på regning, noe som igjen har medført redusert effektivitet. Deler av merkostnadene skyldes kvalitetssvikt i prosjekteringen og i utførelse/kontroll hos entreprenører og rådgiver/byggeledelse. Det vurderes å reise erstatningskrav. Samlet gjeldende kostnadsramme for prosjektet Nytt Rikshospital etter vedtak i Stortinget av Innst. S. nr. 236 for 1998-1999 er på 5 336 mill. kr. Utover sommeren 1999 ble det avdekket ytterligere forhold som påfører prosjektet merkostnader. Forventet sluttkostnad for prosjektet må derfor utvides med ytterligere 235 mill. kr samt 36,7 mill. kr for at prosjektet skal kunne ferdigstilles i samsvar med funksjonskravene. Det fremmes forslag om at bevilgningen til prosjektet økes med 150 mill. kr for 1999. Det er nødvendig med vedtak om rammeutvidelse og økt bevilgning i 1999 for at prosessen fram til sykehuset tas i bruk, skal kunne pågå uten enda flere forsinkelser. Når det gjelder komiteens merknader, viser jeg bare til merknadene både fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og SV, men tillater meg avslutningsvis å bruke noe tid på fellesmerknaden fra Fremskrittspartiet og Høyre. Disse partier viser til at allerede i Innst. S. nr. 308 for 1987-1988 og i Innst. S. nr. 215 for 1991-1992, Bygging av Nytt Rikshospital, uttrykte disse partiene stor skepsis til at departementet reduserte sengekapasiteten i forhold til de anbefalinger som det faglige brukerstyret la fram. Det viser seg at dette var berettiget, og at en del av overskridelsen/problemene derfor er Stortingets ansvar. Men dette må ikke ta vekk søkelyset fra Statsbyggs rolle i dette byggeprosjektet – et prosjekt av en slik størrelse og omfang at Statsbygg trolig ikke innehar kompetanse til å påta seg det. Med dette anbefaler jeg komiteens innstilling.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-12-13:
Til det første spørsmålet. Dette har ikke nødvendigvis så mye med omorganiseringen i Statsbygg å gjøre. Det er jo slik at de enkelte byggeprosjektene prioriteres og fremmes av de enkelte fagdepartement, så den primære årsaken til at mange byggeprosjekter verken kommer i gang med prosjektering eller direkte bygging er nok den økonomiske situasjonen og de prioriteringene man har vært nødt til å ta på de enkelte fagbudsjettene. Når det så gjelder håpet om økt aktivitet i Statsbygg, og spørsmålet om omorganiseringen legger en klam hånd om etaten, vil jeg bare si at selve omorganiseringen i Statsbygg er sterkt forventet av etaten selv, og man ser fram til denne omorganiseringen med stor entusiasme, ikke bare i den delen av Statsbygg som fortsatt skal være en forvaltningsbedrift, men også i den delen som skal etableres som et nytt aksjeselskap. Men selvsagt vil nok etableringen av det nye aksjeselskapet medføre en del arbeid det første halvåret inntil vi får etablert aksjeselskapet. Men aktiviteten i seg selv og gleden over å bli omorganisert er absolutt til stede i Statsbygg.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-12-13:
Når det gjelder flytting av oppgaver til andre instanser, altså fra fylkesmannen til andre, har jeg merket meg at det står noe om det i budsjettinnstillingen. Men vi har ikke noen sak liggende med hensyn til det å flytte oppgaver, men vi snakker om at man kanskje kan redusere oppgaveporteføljen knyttet til fylkesmennene. Til spørsmålet om vi fortløpende vil foreta lovendringer: Ja, i den grad vi kan gjøre det, ville det vært ønskelig. Men jeg tror nok at de største grepene på lovendringssiden må man avvente til Oppgavefordelingsutvalget er ferdig med sitt arbeid neste år. Det er egentlig mitt primære svar på det. Men vi jobber med å redusere fylkesmannens oppgaver knyttet til det som f.eks. går direkte på rapportering, for det er svært mye rapportering i dag, f.eks. fra kommunene og til staten via fylkesmennene. Her kan det gjøres en hel del forenklinger som vi slett ikke nødvendigvis trenger lovendringer for å ivareta. Ellers kan jeg nevne noen av de prosjektene innenfor «Et enklere Norge» som direkte også er knyttet opp mot fylkesmannen. Det gjelder dette med å legge til rette for elektronisk innrapportering, mindre innrapportering, som jeg nevnte, en noe mer moderne navnelov, som vil forenkle en del, en bedre ordning med fri rettshjelp og en gjennomgang av kommunelovens regler om planlegging og økonomiforvaltning. Dette er noen av tiltakene vi setter i gang. Når det gjelder det siste spørsmålet, som gjaldt Statsbygg, er det en veldig stor økonomipott vi har redusert med 50 mill. kr. Det vil kanskje bety en noe lengre byggeprosess på noen av disse byggene, at man kommer litt senere i gang, eller at man må dra ut byggeprosessen. Vi er fra departementets side innstilt på å gjøre dette minst mulig skadelig, slik at det skal være litt naturlig om vi kanskje må stoppe opp en plass.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-12-13:
Likelønn er viktig. Regjeringen er opptatt av lønnsfastsetting i arbeidslivet, og selvfølgelig også av spørsmål knyttet til likelønn. Det er imidlertid partene som har hovedansvaret for gjennomføringen og utformingen av lønnsoppgjøret, som representanten Valle vet. Nå i forkant av lønnsoppgjøret ønsker jeg ikke å ta stilling til hvilke enkeltvirkemidler, som f.eks. en likelønnspott, partene bør ta i bruk når vi setter oss ned ved forhandlingsbordet. Det ville være en fremgangsmåte som ville bryte med et normalt forhandlingsmønster om jeg skulle si noe om dette her. Men i tariffoppgjørene på 1990-tallet har de sentrale partene i staten i større grad enn tidligere prøvd å ivareta likelønnspolitiske hensyn på alle nivåer, og det er gitt sentrale føringer til fordel for kvinner de siste årene. Det har gitt noen positive resultater, og utviklingen går stort sett i riktig retning. Når man snakker om prosenttall, må man også – hvis man skal få det riktige bildet – se på hvilke stillinger og hvilket utdanningsnivå man her snakker om, og sammenlikne det med hverandre. Jeg har selv gjennom mange år vært engasjert i dette spørsmålet, og jeg kan i hvert fall forsikre om at engasjementet ikke er blitt mindre selv om jeg er i denne posisjonen. Og i den grad likelønn vil bli et tema ved lønnsoppgjørene framover, vil staten komme til å ha en offensiv holdning til dette spørsmålet. Når det så gjelder det siste, som dreide seg om at man også fra fylkesmannens side skal overvåke resultatene av kommuneøkonomien, reiser det et svært stort spørsmål. Det fylkesmennene har ansvar for, er å se på kommunenes budsjettrutiner og håndteringen av budsjettet, og det skal de fortsette med.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-12-13:
Nå er det slik at det er de enkelte fagdepartement som har ansvar for at fylkesmennene får de nødvendige midler dekket for å kunne ivareta de lovpålagte oppgavene innenfor de respektive fagdepartementene. Det er helt riktig at fylkesmennene ikke har klart å foreta de lovpålagte tilsyn, bl.a. innenfor barnevernet. Fylkesmannen har svært mange andre oppgaver som også er lovpålagt, og jeg har fått meldinger fra fylkesmennene der de sier at det har vært vanskelig for dem innenfor det rigide systemet vi har, å klare å utføre det nødvendige antall tilsyn i henhold til de forskrifter de er underlagt. Som statsråd kan jeg selvsagt ikke si til fylkesmennene at de ikke skal foreta de lovpålagte oppgavene. Det må de gjøre. Rent konkret har vi sett på om det er noen grep vi kan ta i forhold til det systemet fylkesmennene har i dag. Vi har et relativt rigid budsjetteringssystem, vi har en relativt rigid oppgaveløsning. Der er faktisk også en veldig liten fleksibilitet knyttet til bruk av ressurser når det gjelder fylkesmennene, fordi de får sin budsjettering gjennom ulike kapitler, gjennom ulike departement, og det er flere komiteer i Stortinget som også håndterer dette, så vi vil prøve å finne et mer helhetlig system i fremtiden. Vi har satt i gang arbeidet med dette, som vi inderlig håper skal vise raske resultater.
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 1999-12-13:
Når man er med på flytting av mange hundretalls millioner kroner i en finansinnstilling, er det et tankekors å registrere hva relativt små bevilgninger kan bety i forhold til kultur. I Drammen hadde vi et vakkert teater uten et fast ensemble. Store ressurser ble nedlagt av lokale myndigheter gjennom år for å gi gode arbeidsvilkår der for Riksteateret. Det gikk ikke da, men alternativet ble et banebrytende, flerkulturelt teater som skal ha sin forankring i barne- og ungdomsperspektivet. Dette teateret, som har fått navnet Brage, er nå byens og distriktets stolthet. I løpet av en kort periode har man evnet å synliggjøre det som en kulturressurs også langt utover egen region. Den ekstramillionen som nå bevilges, er for de involverte en mektig stimulans for videre utvikling. Det siste hundreårets vannkraftutbygging har gitt Norge et unikt fundament energimessig. De utfordringer vi nå står overfor, er en videreutvikling av dette, også med de miljøkrav som nåtiden og framtiden vil kreve. Skal vi nå sikre riktig kurs, må vi også se tilbake. Vassdragsmuseet Labro knyttet til Numedalsvassdraget, skal gi oss erfaringene og historien fra høyfjellet gjennom vekslende kulturlandskap til havet. Jeg vil håpe og tro at senteret vil evne å utvikle seg offensivt utover det et tradisjonelt museum er, til også å bli et senter for videreutvikling av kunnskap, ikke minst et senter hvor de som skal være beslutningstakere, administrativt og politisk, kan hente kunnskap om hva en framtidsrettet forvaltning av våre vannkraftressurser innebærer. Her kan Labro gi en ny dimensjon til utnyttelsen av vår historiekunnskap. En smidighet fra komiteens side, med fristilling av 300 000 kr til driftsoppstart, blir en spennende nøkkel i dette prosjektet. Så flerbrukshaller og idrett. Jeg vil overbringe en stor takk fra ordfører Rolf Bergersen i Nedre Eiker. Kommunestyret vil der i morgen sikre et solid flertall for å følge opp kommunens ansvar i forhold til den tillit som Stortinget nå viser ved å bestemme at en av to flerbrukshaller nå skal legges til Mjøndalen. Dette skulle papirarbeideren og fotballegenden «Gubbe» Andersen fra Mjøndalen ha opplevd!
Åslaug Haga (Senterpartiet), 1999-12-13:
Jeg vil gjerne få kommentere en merknad til rammeområde 3 fra et komiteflertall bestående av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet. Merknaden dreier seg om det foreslåtte tilskuddet til Organisasjonen Norgesnettet og forutsetninger som dette flertallet vil sette for tilskuddet. Flertallet skriver: «Når departementet overfører ansvaret for fordeling av tilskuddet til spillestedene organisert gjennom Organisasjonen Norgesnettet er det behov for en tett oppfølging for å sikre en bruk av midlene i tråd med de opprinnelige målsettingene.» La meg klargjøre følgende: I budsjettforslaget for 2000 er det foreslåtte tilskuddet til Norgesnettet omtalt som et rundsumtilskudd. Organisasjonen Norgesnettet blir da en tilskuddsmottaker. Det vil være på linje med statstilskudd til en rekke andre frivillige organisasjoner der staten tildeler midler til organisasjonenes formål i samsvar med forutsetningene i statens økonomiregelverk. Norsk kulturråd vil som tilskuddsforvalter følge nøye opp. Vi legger også vekt på å ha en god dialog med organisasjonene. Det nevnte flertall skriver videre at «de tidligere medlemsorganisasjonene i Samlet Norsk Rock også deltar i organisasjonen og styret. Departementet må sikre dette før en slik overføring av midler gjennomføres permanent». Med «de tidligere medlemsorganisasjonene i Samlet Norsk Rock» antar jeg at merknaden sikter til GramArt, Norsk Rockeforbund og Aktivt Kvinne-Kultur Senter. Organisasjonen Norgesnettet har i sine vedtekter stadfestet at styret skal ha sju medlemmer og to varamedlemmer. I § 6 i disse vedtektene heter det: «Minimum 3 av styrets medlemmer, og minimum 1 av styrets varamedlemmer, skal være eksterne. Med ekstern menes at medlemmet ikke har direkte eller indirekte interessefellesskap med noen av spillestedene som er med i organisasjonen.» Jeg tolker dette slik at Norgesnettet allerede har ivaretatt hensynet til at andre enn spillestedene skal være representert i styret, og i det omfang som merknaden fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet legger til grunn. Etter mitt skjønn bør Norgesnettet selv ta stilling til hvordan de tre eksterne plassene skal besettes.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-12-13:
Eg vil gjerne understreke at eg er svært glad for den omdisponeringa som fleirtalet i familie-, kultur- og administrasjonskomiteen, alle utan Framstegspartiet, har gjort, og at distriktsoperaene rundt om i landet dermed er prioriterte opp. Eg har vore svært oppteken av at Opera Nordfjord, i mitt fylke, skulle kome blant dei høgst aktuelle distriktsoperaene som burde få statlege midlar. Eg ser dette som utruleg viktig på så mange plan. Det er ikkje berre å styrke forståinga for opera som uttrykksform, men det er sanneleg også kjempegod distriktspolitikk, for kva kan ikkje ein dyktig utøvar innan musikk få til for ei bygd og for heile regionen? Det er ikkje berre det at dei set opp eit operastykke. Det fører med seg så utruleg mykje meir. Engasjement er det viktigaste for våre bygder i dag. Og eit slikt tiltak som å sette opp ei operaframsyning, er med og trekker fram ulike eigenskapar hos folk – frå snikkarar til syersker, frå songarar frå det lokale koret til distriktsmusikarane i orkestret. Det skal lagast program, og til det trengst det god layout, og det skal marknadsførast gjennom den lokale pressa. Journalistar og bankfolk vert dregne med av nokre få med pågangsmot av dei store. Slikt gir samhald og styrke. Det vert moro å bu i området fordi det skjer noko – det skjer på fritida, og mange vert engasjerte og møtest for å dra lasset saman. Lokale politikarar ser verdien av dette, for det veks i det lokale kulturlivet, i musikkskulen og andre fritidsaktivitetar. Dei ser at dei får velkvalifiserte folk til å busette seg når dei kan bruke lærdomen sin og fylle fritida med spennande ting. På scena i Operaen i Nordfjordeid står direktørar og lækjarar i lag med bussjåførar og fabrikkarbeidarar som den mest naturlege ting. Det bryt ned skilje og fører til større forståing. Det siste er veldig viktig når det gjeld denne kunstarten, det får fram eit folkeleg engasjement for å gå og høyre og sjå opera. Kva betyr ikkje dette for vår nasjonalopera? Fleire og fleire forstår verdien av å ha breidd i vår kultur. Difor er det så viktig at Stortinget prioriterer midlar til slike eineståande tiltak ute i distrikta, og ikkje minst til dei som set i gang, slik at dei kan få oppmuntring og kvalifisert hjelp gjennom midlane. Det er få moglegheiter til sponsorar for dei som startar i dei små bygdene. Difor har det mykje å seie at ein får 250 000 kr til Opera Nordfjord. Og midlar er viktig for alle dei andre, for det er mange slunkne kommunekassar rundt omkring, og det er lite å hente. Men når staten løyver pengar, er det også lettare for kommunane å erkjenne kor viktig dette arbeidet er, og prioritere nokre kroner, som gir tifald igjen i form av auka trivsel, fellesskap og ikkje minst større forståing og oppleving av ein kunstart som til no har vore framand for folk i Distrikts-Noreg.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 1999-12-13:
Selv i trange budsjettider, hvor mange vil være med og dele på kulturkronene, føler jeg at jeg må si et par ord på slutten av debatten. Da vi gjorde vedtak om å bygge opera i Bjørvika, var vi fra distriktenes side klar på at en også burde satse på distrikts- og regionsopera. Jeg mener at både Bergen og Trondheim burde fått penger til opera. Bergen er ikke tilgodesett, mens Trondheim har fått 1 mill. kr, som de ikke vil ha. Jeg har sett begrunnelsen for ikke å gi Bergen noe. Det er fordi vi har to operamiljøer, Vest-Norsk Opera og Opera Vest, og man ikke fra statens side kan gi til to. Fungerende komiteleder Valle har gått så langt som til å si at ordføreren i Bergen må rydde opp, slik at man lager ett operamiljø. Det er jeg uenig i. Jeg vil gjerne berømme kreative folk som klarer å lage flere miljøer i Bergen. Jeg vil heller kritisere statsråden, som lener seg tilbake og tilsynelatende mener det samme som Valle. Og flertallet i komiteen ser ut til å ha nok prosjekter å prioritere, og mener at Bergen må ordne opp selv før staten bevilger noe. Jeg vil gjerne utfordre statsråden på to ting: Må det være bare ett operamiljø i Bergen dersom staten skal gå inn med bevilgninger? Og – i tilfelle ja – vil da statsråden ta et initiativ for å sikre at iallfall ett operamiljø i Bergen får statstilskudd? Jeg vil minne om at Vest-Norsk Opera ble stiftet av Bergen kommune og fylkeskommunen Hordaland og drives som en stiftelse. Den mottar 2,6 mill. kr fra kommunen og fylket og 1,7 mill. kr fra Bergens næringsliv. Jeg forventer at Bergen også skal få sin rettmessige del av de statlige bevilgninger som blir gitt til opera, og forutsetter at statsråden til neste år kommer tilbake med penger. At det er to ulike miljøer i Bergen som ikke blir enige, er ikke god nok grunn til å si nei til bevilgninger til Bergen. Når jeg nå likevel har ordet, vil jeg også nevne Vestlandske Kunstindustrimuseum, som nå er gjenåpnet etter mange års stengning. Skal dette museet kunne drive forsvarlig, trenger det høyere bevilgninger. Jeg ser under posten «Knutepunktinstitusjoner» at Kunstindustrimuseet i Oslo, Vestlandske Kunstindustrimuseum og Stiklestad Nasjonale Kultursenter omtales. Hvis vi ser på fordelingen mellom disse tre, ser vi at Stiklestad får 7 mill. kr, Oslo får 5 mill. kr, og Bergen får 2,7 mill. kr. Jeg vil gjerne høre med statsråden om det er slik å forstå at Bergen igjen kommer dårligst ut fordi vi ligger sentralt og er Norges nest største by?
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-12-13:
Kulturbudsjettet er etter mitt syn det viktigaste budsjettet Stortinget har føre seg i den pågåande budsjettinnspurten. Årsaka er at det er gjennom kulturell forankring me kan gjera oss gjeldande på ulike samfunnsfelt. Ta t.d. næringsbudsjettet. Kva er det me prøver å framelska? Jau, det er nyskaping og produktutvikling – fram med gründeren! Og det er her kunst og kultur kjem inn. Korleis kan me få skapt ein atmosfære der idéskaping har gode vilkår? Kva skal til for at Noreg skal verta ein leverandør av vidareforedla produkt? Jau, det er altså produktutvikling og god design eller formgjeving som er tingen. Og me kan sjå på helsebudsjettet, som kunne vorte avlasta om kunst og kultur fekk større rom, slik at trivsel og identitetskjensla kunne auka for den enkelte. Innstillinga frå kulturkomiteen syner at alle utanom medlemmene frå Framstegspartiet meiner at flest mogleg må sikrast tilgang til biletkunst, kunsthandverk og design og arkitektur av god kvalitet. Det heiter vidare: «Det er særlig viktig å gi barn og unge muligheter til å oppleve og utvikle forståelse for samtidskunst og estetiske kvaliteter.» Dette er vakkert, og eg kan slutta meg til det. Men det spørst om det er borna som treng mest å verta vande med samtidskunsten. Eg trur det er grunnlag for å seia at vaksne ofte er langt meir fordomsfulle. Ein skal hugsa på at einaste innsatsfaktoren som krevst i møtet mellom kvar einskild og kunsten, er viljen til å sjå, utan eit absolutt krav om å forstå. Dessverre er det mange som ikkje vil sjå, og det viser at me har store utfordringar framfor oss om me skal koma oss frå dei gode formuleringane og til realitetane. Ein av føredragsguruane i vår tid er økonomen Kjell Nordstrøm. Han snakkar om at vegen til suksess i næringslivet er å skaffa seg temporære monopol, og for å få det til er det den gode ideen som trengst. Det kan òg vera verdt å merka seg uttrykket om at skal ein koma fyrst til mølla, må ein symja mot straumen. Me har alt å vinna som nasjon på at me legg til rette tilhøva for kunstnarane våre og gjev dei arbeidsvilkår som gjer at dei kan verta bidragsytarar i eit nyskapingsperspektiv. Det er altså ikkje berre av edle grunnar, men av matnyttige grunnar som å framelska idéskaping og knoppskyting. I tillegg handlar det om eit anna honnørord, nemleg toleranse. Kunstforståing, særleg når det gjeld samtidskunsten, kan vera med og tøya våre eigne toleransegrenser. Det kunne syna seg å gje god avkastning om ein frå kvart av rammeområda i budsjettbehandlinga her i Stor-tinget hadde overført nokre titals millionar kroner til kulturføremål, om ikkje rammene til kulturføremål vert auka på eigen kjøl. Kanskje det kunne vera noko å sjå på til neste års budsjettbehandling.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-12-13:
Det er ikkje for å tøya tida for ordskiftet, men det er uråd å ikkje nytta høvet til å seia nokre ord om språk, og meir presist om nynorsk, og dei tiltaka som er oppretta for å tryggja våre to jamstilte språk, nynorsk og bokmål. Desse to målformene er jamstilte etter norsk lov, og det kviler eit ansvar på Stortinget for å halda denne jamstillinga ved lag. Bokmål er det dominerande språket i dag, ikkje minst høyrer og les me det i media dagleg. Når me veit kor lett me vert påverka, er dette alvorleg. No er det grunn til å leggja merke til at norsk språk i det heile står under press frå engelsk, ikke minst via film og fjernsyn. Språk er identitet. Difor er det viktig at Stortinget kan vera ein garantist for at nynorsk skal halda sin posisjon som jamstilt med bokmålet. I pressesamanheng vil eg særleg peika på at Nynorsk Pressekontor er ein viktig reiskap i å styrkja nynorsken i media, og eg vonar at kulturministeren vil leggja seg dette på minne. Løyvingane til Noregs Mållag og Samlaget er foreslått vidareførde på dagens nivå. Etter mitt syn burde løyvingane vore auka for å møta utfordringane som ligg heilt i dagen. Språkrådet spelar ei viktig rolle, som òg må styrkjast, ikkje minst for å sikra ei god samordning av den språkteknologiske satsinga. Eg vil til slutt nytta høvet til å seia nokre ord om Det Norske Teatret. Så seint som i budsjettinnstillinga for 1990-1991 understreka fleirtalet i kulturkomiteen at Det Norske Teatret og Nationaltheatret er likestilte riksscener. Dette vart følgt opp av departementet i budsjettframlegget i 1992. Nationaltheatret er om lag like stort når det gjeld framsyningar, tilsette, besøk og lønskostnader som Det Norske Teatret. Begge er hovudscener og «tempel» for to berande kulturtradisjonar i landet vårt. Dei siste åra har likevel situasjonen utvikla seg ulikt for dei to teatra. Nationaltheatret har 8 mill. kr meir til å greia dei same kostnadene som Det Norske Teatret har. Det vert ikkje meir rettvist om dette skulle ha fått vara ved i nokre år. Eg vil be kulturministeren om å gå nærmare inn i denne saka, slik at alle fakta og ikkje minst samanhengar kjem på bordet, ikkje med det for auga å gje Nationaltheatret mindre, men å lyfta opp Det Norske Teatret. Særleg er dette viktig i samband med at Det Norske Teatret no slit med eit underskot, og det er verdt å merka seg at då Nationaltheatret var i same situasjon, både på 1980- og 1990-talet, fekk det dekt sine underskot. Så eg vil be om at dette vert sett på særskilt.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-10-19:
På vegne av representantene Terje Knudsen, Ansgar Gabrielsen og meg selv vil jeg sette frem et forslag om endringer i omsetningsloven, slik at medlemmenes sammensetning i Omsetningsrådet og rådets arbeidsutvalg endres.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-10-19:
Eg føreslår Morten Lund.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Jeg vil foreslå Aud Blattmann og Oddbjørg Ausdal Starrfelt.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Jeg syns det er ganske interessant at representanten Andersen fra Fremskrittspartiet står her og kaller 1 milliard kr i pluss til kommunene for symboler. Torbjørn Andersen representerer et parti som faktisk har foreslått å kutte flere milliarder kroner på kommunesektoren, noe som vil måtte bety reduksjoner i viktige velferdstilbud og økte egenbetalinger for befolkninga. Det er realiteten. Jeg er klar over at Fremskrittspartiet har klokkertro på konkurranseutsetting i kommunene. Arbeiderpartiet har ikke den samme klokkertro på det. Vi er selvfølgelig opptatt av at også den offentlige sektoren – også lokalt i kommunene – må omstille seg og forbedre seg på enkelte områder. Det er en prosess vi skal kjøre videre. Men det er noe annet enn å konkurranseutsette i alle tilfeller. Jeg tror også at med den dramatiske situasjonen som mange av våre kommuner nå er inne i, med et underskudd på nesten 7 milliarder kr, er det viktig å tilføre kommunene noe mer penger, samtidig som vi selvfølgelig må omstille og bli enda bedre. Det forslaget som en enstemmig komite står bak, om at vi nå må få en gjennomgang av hele inntektssystemet for å se på om fordelinga mellom kommunene er god nok, er også viktig. Så det trengs mer penger, vi må se på om fordelinga er god nok, og vi er nødt til å omstille den offentlige sektor. Men Fremskrittspartiets resept, som går på konkurranseutsetting for enhver pris, som også betyr kraftige reduksjoner i overføringene til kommunene, vil ikke føre til noe annet enn et dårligere og dyrere velferdstilbud. Det er Arbeiderpartiet imot.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
I Arbeiderpartiet tror vi det er viktig å ha en åpen og fordomsfri debatt om hvordan vi best skal organisere lokalforvaltninga vår. Vi er inne i en prosess og skal konkludere på landsmøtet til neste år. Det jeg har sagt i massemedia og andre steder, er selvfølgelig ingen konklusjon fra Arbeiderpartiets side, men et forslag som blir med i den debatten. Når jeg har sagt at jeg tror at fylkeskommunene i sin nåværende form har overlevd seg selv, er det av flere grunner. Utviklinga i hele Europa går i retning av mer regiontenkning. Noen av våre fylker tror jeg rett og slett er for små i forhold til å kunne ivareta viktige tjenestetilbud overfor befolkninga. Vi har f.eks. når det gjelder sjukehussektoren, fått regioner som nå tar seg av det. Det fungerer ganske bra, og derfor har jeg sagt at det også kan være andre områder hvor en kunne tenke seg å organisere etter modell av helseregionene. Det betyr ikke nødvendigvis at det trenger å være fem. Det kan hende det kan være sju, det kan godt hende det kan være ni, men det er ikke det som er hovedpoenget. Poenget er: Hvordan kan vi organisere våre kommuner og fylker slik at vi på best mulig måte ivaretar tjenestetilbudet overfor befolkninga og lokaldemokratiet? Da tror jeg at én av de tingene som en bør drøfte åpent og fordomsfritt, er om vi har for mange fylker, om de er organisert på en gal måte, om vi har for mye dobbeltadministrasjon – hvilket jeg tror vi har. Jeg tror vi er nødt til å skjære ned på administrasjon og bruke mer folk, ressurser og energi i direkte tjenestetilbud til folk. Da kan én måte å gjøre det på være at en får færre fylker. Det betyr ikke at hele Nord-Norge trenger å være ett fylke. Det kan godt hende det skal være to eller tre der, men det er ikke poenget. Dette skal vi i Arbeiderpartiet ha en debatt om fram mot landsmøtet, og så skal vi konkludere der.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
La meg først si at når vi omtaler overføringene til kommunene, er det rett og rimelig at en både iberegner det som er såkalte frie midler, og det som er øremerkede midler, hvis en skal få et ordentlig bilde av situasjonen. Da vil i hvert fall det forliket vi har blitt enige med sentrumspartiene om, bety ca. 1 milliard kr mer. Når det så gjelder spørsmålet om inntektssystemet, syns jeg det går klart fram av innstillinga hva Arbeiderpartiet mener om det, og også av det komiteforslaget som vi står sammen om, hvor vi ber om en gjennomgang av dette. Når vi gjør det, er det fordi vi, i likhet med andre partier, har en klar mistanke om at de som skulle bli vinnere etter Rattsø, ikke er blitt det. Derfor er det også behov for å gå nøye gjennom om det er blitt slik det var tenkt da vi gjennomførte deler av Rattsø-utvalgets innstilling. Dette ber vi altså Regjeringa om å utrede, og derfor vil vi selvfølgelig ikke konkludere når det gjelder enkeltelementer i denne saken før Regjeringa har fått utredet den, og kommet tilbake med en gjennomgang og et forslag til Stortinget neste vår. Dette er veldig viktig for kommunene, og ikke minst for de folkene som bor i de kommunene vi her snakker om. Det er ingen tvil om at vi, når vi er med på dette forslaget, mener at vi nok ikke har den fordelinga mellom kommunene som var meningen, og derfor ønsker vi også å få en endring. Hva det betyr av enkeltdeler og forslag, må vi komme tilbake til etter at Regjeringa har gjort sin jobb, og etter at vi har sett hva den foreslår, og så får vi se hva resultatet blir.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Jeg er glad for statsrådens tilbakemelding på de store utfordringene i kommunesektoren og ikke minst når det gjelder integreringspolitikken. Men jeg har lyst til å spørre om noe annet, som også er viktig. I Dagens Næringsliv den 30. november i år kunne vi lese at det nå er tom kasse og kø i Husbanken. Det ble vist til at Husbanken ikke har penger igjen til utlån for resten av året, og at det er 1 800 i lånekø. Dette bekymrer boligbyggelagene, og NBBL har tatt det spesielt opp. Vi i Arbeiderpartiet er også bekymret for dette. Det ble vurdert å fremme et forslag om dette i innstillinga, men det ble da sagt at det ikke var nødvendig. Så mitt spørsmål til statsråden blir: Kan statsråden forsikre om at boligbygginga ikke vil stoppe opp, og at pengene vil bli utbetalt løpende fra 1. januar, slik at vi ikke får en propp og stopp i systemet? For vi har et skrikende behov for nøkterne og rimelige boliger, spesielt for unge mennesker.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Jeg har lyst til å kommentere noe av det som er sagt omkring boligpolitikken, og særlig fordi vi har to statsråder her som begge har ansvaret for boligpolitikken i Norge. Jeg føler etter det innlegg spesielt statsråd Dåvøy her har holdt, at Regjeringa fraskriver seg det ansvaret Regjeringa har for at også staten skal drive en aktiv boligpolitikk. Flere talere fra Arbeiderpartiet har tatt opp eksemplet med den gamle rikshospitaltomta, som altså skal bli det nye Pilestredet Park, der vi har foreslått at en av tomtene, eller en av blokkene, til en rimelig pris overlates til et boligbyggelag og på den måten gjøres om til utleieboliger for unge folk. Statsråd Dåvøy sa at alt sammen ville bli lagt ut til høystbydende, fordi prosessen var kommet for langt. Til det har jeg lyst til å si at det er en stund siden Arbeiderpartiet tok opp dette første gangen, og det var faktisk før budrunden hadde gått ut. Så sa statsråd Dåvøy at det ville ha budsjettmessige virkninger og var ikke inntatt i budsjettet. Det er selvfølgelig riktig at det ville ha kostet staten noen kroner å bidra til at noen av de unge som ikke har råd til å kjøpe seg en bolig i Oslo, kanskje kunne fått det gjennom dette. Det hadde Regjeringa muligheter til å få gjennomslag for gjennom arbeidet med finansinnstillinga, for der tok Arbeiderpartiet opp dette, men der fikk vi nei. Når nå det skjer at en ikke går inn for at en tomt, eller en blokk, på den gamle rikshospitaltomta skal forbeholdes unge, kommer det til å bli Holmenkollåsen på flatmark. Det betyr at Regjeringa ikke bruker konkrete muligheter til faktisk å tilby dem som har størst behov for det, en rimelig bolig. Jeg tror ikke jeg tar mye feil hvis jeg sier at en leilighet der på ca. 100 m2 vil koste mellom 2 og 3 mill. kr. Det er ikke mange unge, og i særdeleshet ikke vanskeligstilte på boligmarkedet, som har en nubbesjanse til å skaffe seg en bolig i et av Oslos mest attraktive strøk. Derfor må vi dessverre konstatere at Regjeringa i denne sammenhengen ikke handler når Regjeringa kan handle, og at den velger ikke å gå fra prat til praksis når den har muligheten til det, for her kunne Regjeringa gjort noe konkret hvis Regjeringa ville. Det syns jeg er veldig beklagelig, særlig når vi vet hvor store problemer spesielt unge folk i denne byen har med å få seg en bolig, og når vi også vet at det er om lag 7 000 mennesker i dette landet som ikke har noe permanent sted å bo. La meg til slutt spørre statsråd Dåvøy, som tidligere i et svar til meg har sagt at hun nå vil gå igjennom den boligmassen som staten for øvrig sitter på, for å se om noe av det kan gjøres om til boliger for ungdom: Hva er kjøreplanen for den prosessen?