trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Partiet Venstre har som fanesak å legge til rette for de små og mellomstore bedrifter og er også opptatt av forskning. Dette er gode saker, men problemet for Venstre er at Regjeringa ved forrige års budsjett, i revidert nasjonalbudsjett og også i det budsjettet vi behandler nå, foretar store kutt i den næringsretta forskninga. Og reduksjonene kommer ikke bare i Næringsdepartementets budsjett, men også f.eks. over Miljøverndepartementets budsjett, som også er et departement styrt av en Venstre-statsråd. Helene Falch Fladmark la i innlegget sitt vekt på grunnforskning. Det er klart at relativt sett blir grunnforskninga ekstra styrka når man foretar såpass store kutt i den næringsretta forskninga. Og mitt spørsmålet er om dette er framtidsretta. Er det framtidsretta å redusere næringsforskninga?
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Fiskeriministeren skal faktisk få ros for at det nå er kommet en økning som gjør at det er mulig å starte opp med «Et hav av muligheter». Her er det et enormt potensial for verdiskaping, og vi trenger fortsatt å videreutvikle metodene når det gjelder å beregne hva som er bærekraftig uttak av fisk. Men så må det være lov å uttrykke at vi i Arbeiderpartiet er skuffet over at budsjettforliket med Fremskrittspartiet og Høyre førte til en reduksjon også på dette området. I Arbeiderpartiets opplegg ligger de pengene inne. Når det gjelder det forskningsfondet som et flertall fra Arbeiderpartiet og Høyre gikk inn for å etablere i forbindelse med behandlingen av finansinnstillingen, er det viktig å peke på at Arbeiderpartiet – for det er foreløpig bare vi – i sine merknader har pekt ut tre områder som dette forskningsfondet skal ha sin innsats rettet mot. Det er medisinsk forskning, det er miljøforskning og det er marin forskning. Jeg vil derfor spørre: Hvordan har fiskeriministeren tenkt å følge opp det videre arbeidet med etablering av Norges forskningsfond?
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Etter Arbeiderpartiets syn er satsing på utdanning og forskning noe av det viktigste vi kan gjøre i en framtidsretta distriktspolitikk. Gjennom en aktiv kunnskapspolitikk skal vi legge grunnlaget for nyskaping, og her er økt satsing på fiskeriforskning helt sentralt. Et eksempel på hva vi har oppnådd gjennom fiskeriforskning, er produksjon av noe som heter alkalisk fosfatase fra tinevannet til reker. Produktet har en verdi på flere hundre tusen kroner pr. gram. Sjøl om totalmarkedet for dette produktet ikke er så stort, har vi altså en enorm ressurs i det som hittil har vært kasta på sjøen, og dette er et godt eksempel på det. Det er opplagt at denne type forskning må gis høy prioritet, og jeg vil spesielt peke på betydninga av MABIT-programmet som også er en av anbefalingene i næringsstrategien for Nord-Norge. Både industrien og forskningsmiljøet rundt MABIT er enig om at budsjettet for MABIT må økes opp mot 14-16 mill. kr pr. år for å kunne hente ut det enorme potensialet vi har på dette feltet i Norge. Gjennom høyere utdanning og forskning skal vi legge grunnlaget for nye inntekter og arbeidsplasser, men også dekke behovet for arbeidskraft, og jeg vil spesielt nevne leger og tannleger. Når det gjelder leger, er det dramatisk at det til tross for at vi har fått ca. 1 200 nye legestillinger i Norge de siste tre åra, faktisk har vært en nedgang på seks leger i Nord-Norge. Vi vet, som Svein Ludvigsen også sa, at å utdanne leger i landsdelen er det beste vi kan gjøre for å fylle de ledige stillingene. Det var gledelig at Regjeringa fant plass til å bevilge 40 mill. kr til utbygging av RiTø, men samtidig har Universitetet satt som forutsetning da de sa ja til økt opptak i høst, at både RiTø og MH-bygget skal bygges videre ut. Jeg håper at statsråd Lilletun senere i dag kan svare meg på hvor langt planleggingsarbeidet er kommet, og om det finnes noen konkrete planer om utbygging. Når det gjelder tannleger, er situasjonen om mulig enda mer prekær. Dekninga er liten, og gjennomtrekken er stor. Med dagens utdanningskapasitet på tannleger vil det i år 2015 mangle mellom 500 og 600 årsverk i Norge. Så uansett er det behov for å øke kapasiteten for tannleger. Det er satt ned en arbeidsgruppe av Sosialdepartementet i samarbeid med KUF som bl.a. skal beskrive nåsituasjonen i Nord-Norge og utrede opprettelse av tannlegestudium i Tromsø. Regjeringspartiene er dessverre ikke med på Arbeiderpartiets og SVs formulering om at tannlegeutdanning ved Universitetet i Tromsø kan være et nødvendig tiltak for å øke tilgangen på leger i Nord-Norge. Det ville vært et viktig signal om statsråd Lilletun likevel i dag kunne si noe om hvilken holdning han har til saken.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-12-10:
Representanten Knudsen skildra i sitt hovudinnlegg i dag, som hadde enkelte interessante passasjar, eit kursskifte som eg vil seie ikkje på nokon måte er i samsvar med røynda. Røynda er at sentrumspartia i alle år har stått for ein sterk einskapsskule og likskap for alle, same kvar ein bur i landet og kva økonomiske føresetnader ein har. Samstundes veit representanten Knudsen at vi alltid har kjempa for ei privatskulelov, ei friskulelov som gjev foreldra rett til å etablere og drive skular, og ikkje berre folk med mykje pengar. Når både Arbeidarpartiet og SV sine talarar i dag prøver å late som om det her skjer ei prioritering av dei private skulane framfor dei offentlege, er ikkje det i samsvar med realitetane. Realitetane er framleis at det er 85 pst. av kva det gjennomsnittleg kostar å drive offentleg skule, som blir tilført private skular. Da er ikkje investeringar med i dette, og dei kostnadene ein har i høve til det. Vidare består forskjellen i ein mykje mindre grad av instrumentalistisk styring av skulen. Vi har i mykje større grad tillit til læraren og lærarens evne til å bruke fagplanen. Difor har vi også i si tid gått sterkt inn for ein forsøksparagraf når det gjeld opplæringslova. Like eins har vi prøvd å få i gang ein dialog med Lærar-Noreg i høve til akkurat korleis skulen skal styrast, og tilliten til den enkelte pedagog. Når det gjeld likeverd, vil eg påstå at sentrumsregjeringa står for ein atskilleg større grad av likeverd når vi seier at òg minoritetar skal ha rett til å velje annleis, samstundes som vi satsar på den offentlege skulen.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-12-10:
Fyrst til spørsmålet om doktorgrader. Der kan eg stadfeste representanten Lønning si forståing. Norgesnettrådet har gjort ein glimrande jobb i forhold til å leggje til rette for eit system for kvalitetssikring og for utprøving av dette. Der har dei gjort jobben sin. Den jobben er godkjend av departementet, og Norgesnettrådet har fått i oppdrag av departementet å finne fram til komitear i samsvar med dei retningslinene departementet har godkjent, som bl.a. inneheld heilt klart at det skal vere internasjonal kompetanse kopla inn. Når det så ligg føre eit råd, er det departementet som gjer det endelege vedtaket. Førre gong sakshandsama vi dette i løpet av ganske kort tid – eg vil tru temmeleg eksemplarisk – og eg kan love representanten Lønning at det her òg skal kome ei rask sakshandsaming når dette ligg føre, slik at det kan vere klart før sommarferien. Når det derimot gjeld ressursar, er det meir samansett. Der er det heilt klart at det er kvaliteten som skal vere grunnlaget for tildeling. Derfor vil det ikkje frå mi side verte lagt opp til ein automatikk, men til at vi skal ha ein dialog med dei enkelte institusjonar i forhold til det – så det vil ikkje verte lagt inn automatikk der. Når det gjeld spørsmålet om stipendiatstillingar til private høgskular, er det slik at nokre av dei skulane som tidlegare hadde eit ekstratilskott til udefinerte oppgåver, no i staden får ei forskingsstøtte via desse stipendiatstillingane, og det trur eg er ein god måte å gjere det på.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-12-10:
Fyrst ei orsaking til SV for at eg tok dei med når det gjaldt folkehøgskulane. Det var ei forsnakking, det er heilt rett. Det er bra at SV her faktisk opprettheld ei linje dei har hatt i forhold til folkehøgskular. Ser ein derimot på privatskulane, så gjeld det både SV og Arbeidarpartiet at forskjellen mellom deira tidlegare budsjett når det gjeld kutt, og ny linje er mykje større enn når det gjeld sentrumspartia sitt kutt i forhold til skulefritidsordninga. Dersom det er nokon som har føreteke eit linjeskifte her, er det faktisk desse to partia. Det kan dokumenterast i forhold til tidlegare innstillingar, både i tekst og sum. Så sa ikkje eg, slik som representanten Reikvam seier, at foreldra godt kan betale. Eg sa at det vil verte slik at dei faktisk må betale meir, inntil 120 kr i mange kommunar i gjennomsnitt, men i ein del kommunar der kommunen ikkje tidlegare har vore inne, vil det ikkje verte så mykje, for der må dei gå inn og i alle fall halde infrastrukturen etter den nye lova og forskriftene som er vedtekne. Så spør representanten Reikvam: Kvar går grensa? Det er klart at det verkar ikkje kvalitetsfremjande med dei kutta som vi har måtta gjera, det vedgår eg utan vidare. Men samstundes er det altså ei prioritering innanfor stramme rammer som er gjort, og då måtte ein òg akseptere at ein måtte ta ein del pengar på utdanningsområdet. No er det ikkje slik at alle desse pengane er reelle kutt. Det dreier seg òg om ei tilpassing av aktivitetsnivået, der ein fører vidare det som var i år, ut frå at ein fekk meir kjennskap til nivået.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-12-10:
Dersom vi går tilbake til dei opprinnelege budsjettforslaga, Regjeringa sitt budsjettforslag og dei alternative budsjetta til dei forskjellige partia – eg har gått inn i og sett på kva som er dimensjonane der – finn ein at dei som på eigen kjøl vil bruke mest pengar på utdanning, er SV. Dei som vil bruke nestmest pengar på utdanning, er Høgre. Så kjem Regjeringa, og så kjem Arbeidarpartiet 100 mill. kr under det. Det er realiteten – det er den framtidsretta utdanningspolitikken som Arbeidarpartiet påstår at dei står for. Innafor eit stramt budsjett har sentrumsregjeringa faktisk prioritert utdanning. Så gjentek representanten Norvoll at vi har valt å kutte i dei offentlege skulaneog skjerme dei private. Dei private får i forhold til ei lov, og det er alltid mindre enn dei offentlege får. Det er altså ikkje slik at vi har opprioritert dei, men dei har fått i forhold til dei vedtaka som Stortinget har gjort, på lovmessig grunnlag. Så vert det sagt at her er vi bundne til masta, til Høgre og Framstegspartiet. Høgre og Framstegspartiet skal ha ros for at dei var villige til å gå inn og konkret støtte Regjeringa i budsjettarbeidet. Vidare dokumenterte eg her at når det gjeld utdanning, var Høgre faktisk villig til å satse 100 mill. kr meir enn Regjeringa og 200 mill. kr meir enn Arbeidarpartiet. Så det er ei falsk skildring at det skulle gå eit skilje på akkurat dei plassane.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-12-10:
Fyrst igjen ein korreksjon: Dei private får ikkje det dei ber om, dei får i samsvar med det lova seier, og det er i gjennomsnitt 85 pst. av kva dei får i det offentlege. Skjer ein på dei offentlege løyvingane, vil òg løyvingane til dei private skulane automatisk gå ned. Det er realiteten. Så i forhold til kompetansesentera. Det som låg i mi utsegn, var at vi når vi har hatt ein fagleg gjennomgang av Bredtvet kompetansesenter og dei totale oppgåvene dei har, har fått opp forskjellige forslag til løysingar som kanskje samla sett kunne vere betre for sektoren, og det vi ynskte, var at det nye styret skulle få høve til å sjå på dei. Stortinget har nemleg ikkje hatt høve til å sjå det siste som har skjedd i forhold til den gruppa som har gått gjennom dette. Det er sjølvsagt ikkje slik at statsråden tenkjer å gå på tvers av det Stortinget har sagt, men det som denne gruppa har sagt, er at det vil vere svært interessant å sjå ein del av dette i samanheng med Øverby, for det vil samla sett kunne gje høgare kompetanse på området. Det eg spurde om, var om styret kunne få høve til å gå inn i denne problemstillinga. Nokre har prøvd å gjere dette til distriktspolitikk. Det er det ikkje. Det er eit fagleg spørsmål, og dersom det fagleg sett er likeverdig eller betre, gjorde det vel heller ikkje noko om Oppland, som er så hardt råka, fekk ein del av denne kompetansen i staden for ei ytterlegare sentralisering i Oslo. Det var altså dette som låg i mitt spørsmål, og ettersom eg skjønar, vil iallfall ikkje Arbeidarpartiet som ein del av fleirtalet vere usamd i at styret skal få høve til det.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-12-10:
Ein god del talarar frå Arbeidarpartiet har vore opptekne av løfte som ikkje er innfridde, og dei har angripe statsråden og Regjeringa og representanten Tingelstad. Det er heilt klart at på ein del område har dei rett. For det fyrste gjeld dette ein fireårsperiode. For det andre er det opplagt at ingen kunne spå i fjor – det kunne korkje Arbeidarpartiet eller Regjeringa – at vi skulle få behov for det stramme budsjettet som vi fekk i år. Derfor ligg det føre ein del andre føresetnader. Det synest eg godt ein faktisk òg kan vedgå. Så til det med fastrenter. Det er klart at det er mitt ansvar å få det gjennomført, og eg arbeider på spreng for å klare det. Men eg må seie at dei som sat med regjeringsansvaret på det tidspunktet det vart vedteke, òg burde ha sjekka – det var ikkje gjort nokon undersøkingar på førehand – kor mykje arbeid som kravdest for å få gjennomført fastrente, og korleis det låg til rette for det. Det er ei utgreiing frå mi side i forhold til komiteen. Eg prøver å finne enklare løysingar og skal gjennomføre det så fort det er forsvarleg i forhold til år 2000-problematikken, og eg håper det skal bli ganske fort. Men det er altså nødvendig at eg tar det ansvaret og det atterhaldet, men sjølvsagt skal eg etterkome det som er fleirtalet si avgjerd. Det er ikkje slik at det no ville ha kosta meir med ei politisk styrt rente, for sjølv om den no hadde gått ned, ville den på fem års sikt gått sakte opp igjen. Det gjekk sakte nedover, men det ville òg gått sakte oppover. Derfor ville vi faktisk hatt ei lav rente no for politisk styrt rente. Men no er ikkje det realiteten, for det blei avskaffa. Dette var berre ei faktisk opplysning. Så til den skjønspotten som mange har sagt noko om. Det som er realiteten der, er at i forliket med Høgre og Framstegspartiet blei det 50 mill. kr ekstra til skjønspotten. Der kjem det til å gå ut eit brev til kommunane som ikkje er heilt ferdig, som sjølvsagt skal ta utgangspunkt i Stortinget sine føresetnader om at det skal vere reelt skjøn, altså ikkje ei tildeling, ut frå ein bestemt type prioritering, til dei som har god økonomi. Men det brevet frå Kommunaldepartementet er ikkje ferdig, derfor kan eg ikkje leggje det fram her. Men sjølvsagt skal Stortinget sine føresetnader fylgjast opp. Eg håper vi i fellesskap kan vere glade for at den delen av forliket faktisk gav 50 mill. kr meir til skjøn, som no kan kome til å redde ein god del av desse grendeskulane. I tillegg pågår det eit arbeid i forhold til det med kriteria, for kriteria er òg for ein del skuld i denne konsekvensen. Eg er veldig glad for det engasjementet som Arbeidarpartiet har hatt for grendeskulane i denne budsjettbehandlinga. Det har aldri hendt tidlegare. Der vil eg seie eg er veldig glad for engasjementet som er kome. Så til stipendiatane. Etter Stortinget si tildeling i revidert nasjonalbudsjett er det gått ut tildeling på grunnlag av dei pengane vi hadde i budsjettet i år. Når det gjeld framtida, vil eg leggje dette fram i forskingsmeldinga, slik at komiteen kan behandle det prinsipielt.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-12-10:
På eit direkte spørsmål skal eg oppklare det. Dersom ein ikkje hadde fått inn desse 70 millionane, kunne det ha hendt at ein la ned skuler for å kunne oppfylle aktitvitetsplanen slik at ein kunne få ut dei andre statlege midlane. Denne smidigheita som er komen inn her, gjer at ein unngår å måtte gå laus på eksisterande aktivitet, som f.eks. skulestruktur, for å få ut dei statlege midlane i forhold til helseplan, eldreplan osv.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-12-10:
Eg skal prøve å klargjere kva som er grunnen til at vi no føreslår 5 mill. kr meir kontra det som er på årets budsjett. Det er fastsett ein takst som er stipulert ut frå venta oppretta skulefritidsplassar, der ein fekk eit meirbehov. Det ein gjer no, er at ein regulerer takstane i forhold til budsjettframlegget, og det vil jo vere logisk at det neste år kan kome ein bom med litt pluss eller minus, ut frå kor mange plassar som eventuelt vert oppretta. Men då er takstane sett i forhold, slik at det ikkje skulle bli like dramatisk som det no vert framstilt.
Svein Ludvigsen (Høyre), 1998-12-10:
Jeg synes det er svært gledelig at komiteen, bortsett fra Fremskrittspartiet, ytret seg så positivt om Universitetet i Tromsø og den store betydningen det har for høyere utdanning, forskning og næringsliv i Nord-Norge. For det er et faktum at Universitetets snart tredveårige tilstedeværelse i Tromsø har gitt gode resultater hva angår økonomisk verdiskaping og fornyelse av næringslivet i nord, og det er den aller viktigste aktøren for å dekke behovene for høyt utdannet helsepersonell i Nord-Norge. Dessverre ser vi nå en økt svikt i legedekningen i nord, både innenfor sykehusdelen og i primærhelsetjenesten i kommunene. Mens antall yrkesaktive leger i Norge har økt med 1 202 leger fra 1995 til 1998, har antallet leger i Nord-Norge gått ned. Årsaken er sammensatt, men KUF-komiteen har pekt på ett ømt punkt, nemlig utbyggingen av Universitetet i Tromsø, som ennå ikke er ferdig. Det er bygningsmessig dimensjonert for 3 000 studenter, og har nå 6 000-7 000. Derfor gjør komiteen rett når den igjen påpeker at teorifagbygget har høyest prioritet blant de statlige byggeprosjektene, og at dette prosjektet må realiseres raskt. Jeg hadde håpet at vi skulle få til en omdisponering på budsjettet slik at byggearbeidene kunne komme i gang på østre fløy i mai neste år. 15 mill. kr er det som trengs, og jeg forutsetter og håper at Regjeringen i revidert nasjonalbudsjett til våren tar en ny gjennomgang og ser om det er rom for å sette i gang byggingen av teorifagbygget. I denne sammenhengen er selvsagt en utvidelse av Regionsykehuset og medisinsk helsefagbygget en forutsetning for at vi på kort sikt skal kunne utvide antall medisinerstudenter til 90, for så i neste omgang å øke til 120 pr. år ved Universitetet i Tromsø. I så måte er jeg glad for at en annen komite, nemlig sosialkomiteen, i sin budsjettinnstilling fremmer to romertallsforslag som begge vil være av stor betydning for utdanning og faglig interessante miljøer knyttet til medisin i Tromsø. Jeg tenker på sosialkomiteens forslag om å be Regjeringen utrede etablering av et nasjonalt telemedisinsk senter ved RiTØ, finansiert med statlige midler, og sosialkomiteens forslag om å be Regjeringen vurdere økt opptak av medisinerstudenter ved Universitetet i Tromsø. I tillegg har budsjettforliket mellom Høyre, Fremskrittspartiet og Regjeringen gitt som resultat at det ligger 5 mill. kr ekstra som stimuleringstiltak for å øke og bedre legedekningen i utkantstrøkene. Summen av disse tiltakene er jeg overbevist om vil gi en ny tid både for medisinerutdanningen og helsetjenesten i Nord-Norge. For det er slik at undersøkelser viser at utdanningskapasiteten ved Universitetet i Tromsø har en klar sammenheng med legedekningen i nord. Undersøkelsen bekrefter at 80 pst. av nordnorsk ungdom som er utdannet ved Universitetet i Tromsø, er igjen i landsdelen som leger etter fem år. Av ungdom fra Nord-Norge som reiser sørover, er det bare 40 pst. som kommer tilbake til landsdelen etter fem år. Så Stortinget kan knapt nok gjøre en bedre investering i Nord-Norge enn å satse på økt utdanning ved Universitetet i Tromsø.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1998-12-10:
Fiskeri- og havbruksnæringen er en av de viktigste næringene for landets økonomi og den viktigste for sysselsetting og bosetting i kyststrøkene. Den betydelige forskningsaktiviteten som skjer innenfor denne næringen, er en del av den innstillingen som komiteen behandler i dag. I St.meld. nr. 51 for 1997-98, Perspektiver på utvikling av norsk fiskerinæring, legges et verdikjedeperspektiv til grunn for fiskeripolitikken. Med utgangspunkt i markedsutfordringen drøftes utfordringer bl.a. innen forskning og utvikling. Fiskeridepartementets FoU-prioriteringer for 1999 tar utgangspunkt i denne meldingen, og jeg er glad for at komiteen slutter seg til de prioriteringer det er lagt opp til. Innenfor økningen til marin forskning og utvikling i 1999 vil forskning rettet mot styrket lønnsomhet, konkurranseevne og verdiskaping i næringen være prioritert. I tråd med prioriteringene i St.meld. nr. 51 for 1997-98 vil prioriterte forskningsfelt være markeds-, produkt- og prosessutvikling og bedre totalutnyttelse av råstoffet, bl.a. gjennom marin bioteknologi. For at næringen skal være konkurransedyktig må markedskrav innarbeides i hele verdikjeden. Forskning på forbrukeratferd, prisdannelse, konkurranseforhold i forskjellige markeder og handelspolitiske forhold er derfor et sentralt innsatsfelt. Jeg har merket meg komiteens understrekning av betydningen av forskning innen marin bioteknologi og biprodukter. Bioteknologi gir store muligheter for utvikling av nye produkter og anvendelser av marint råstoff. Over Fiskeridepartementets budsjett støttes bioteknologisk forskning både gjennom forskningsprogrammene i Norges forskningsråd og med bevilgninger til Program for marin bioteknologi i Tromsø og til laboratorium for molekylær marinbiologi – Sars-senteret – i Bergen. Programmet Næringsutvikling for marine arter i oppdrett ble startet i 1997 for å bidra til å realisere næringsutviklingspotensialet for marine arter som ikke er kommet forskningsmessig langt nok, og det legges opp til å styrke denne innsatsen i 1999. Hovedutfordringen for ressursforskningen fremover er å redusere usikkerheten i den vitenskapelige rådgivningen om status og utviklingen av fiskebestandene og bestandene av sjøpattedyr. Det er en utfordring å videreutvikle og forbedre beregningsmodeller for de kommersielt viktigste bestandene. Overvåking av ressurs- og miljøtilstanden i havet er kostnadskrevende, og kravene til dokumentasjon på dette området er økende. Det er derfor behov for å utvikle kostnadseffektive metoder for overvåkingsaktivitetene. Dette arbeidet vil ha høy prioritet innen marin forskning og utvikling fremover.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1998-12-10:
: Jeg takker for den ros som ble gitt når det gjelder Fiskeridepartementets satsing på forskning. Men la meg si at det er ikke bare Fiskeridepartementet som satser over Fiskeridepartementets budsjett, det er hele Regjeringen. Hele Regjeringen står bak den satsingen som her skjer, ikke minst ministeren som er ansvarlig for forskning totalt sett. Dette er en helhetlig innsats som man retter inn mot den marine sektor, der man ser at verdiskapingspotensialet er betydelig i årene framover, et verdiskapingspotensial som kan gi en betydelig nasjonal effekt, ikke minst distriktsmessig. Når det gjelder Norges forskningsfond som er vedtatt opprettet her i Stortinget, må Regjeringen se på hvordan vi skal forholde oss når det gjelder de satsingsområdene som der er fremmet. Men jeg er tilfreds med at marin forskning kommer inn som et satsingsområde, i tråd med det som Regjeringen også har lagt opp til. Jeg kan jo røpe – jeg vet ikke om kirke-, utdannings- og forskningsministeren har sagt det tidligere i debatten – at Regjeringen arbeider med en forskningsmelding, hvor nettopp det med forskningsfond er et av temaene. Det er vel ikke galt å røpe akkurat det, så slik sett ser det ut til at regjering og storting er på bølgelengde. Jeg tror nok vi skal finne fram til de riktige satsingene og komme til enighet med Stortinget på det området. Ellers synes jeg det var synd at Arbeiderpartiet ikke satset mer på et samarbeid med Regjeringen om budsjettet, hvis det er slik at Regjeringens opprinnelige budsjett var bedre enn det som ble resultatet i Stortinget.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Det var representanten Tingelstad som lokket meg til å be om ordet igjen. Hun lurer på om Arbeiderpartiets kritikk av sentrumsregjeringen, og Senterpartiet spesielt, er et resultat av at den man elsker, tukter man. Jeg ser ikke bort fra at selv om Tingelstad ikke helt traff spikeren på hodet, så i hvert fall i nærheten, for vi hadde kanskje større forventninger til Senterpartiet enn til mange andre. Noen av oss hadde faktisk forventninger om at noen av de løftene, noen av de visjonene, noen av de tankene som Senterpartiet presenterte i opposisjon, faktisk var ærlig ment. Det var det noen av oss som var så naive at vi trodde. I Gudbrandsdølen Dagningen mandag 1. desember 1997 er det et svært oppslag med representanten Tingelstad, hvor overskriften er: «Hån mot Senterpartiet». «Det er en hån når en regjering Senterpartiet er med i kutter 20 millioner kroner på voksenopplæringsmidlene. Det mener partiets stortingsrepresentant fra Oppland, Marit Tingelstad.» Nå skal jeg la akkurat den overskriften og det poenget ligge, for vi skal ikke fortsette å tukte Senterpartiet, i og med at vi visstnok elsker dem. Derimot skal jeg sitere noe annet som Tingelstad sier her: «Personlig er jeg veldig opptatt av rammevilkårene for høgskolene.» Ja, da kunne representanten Tingelstad vært med og støttet Arbeiderpartiets forslag om å bevilge mer til desentralisert utdanning. Tingelstad sier også: «Og jeg er særlig bekymret for økonomien ved Høgskolen i Lillehammer. I tillegg er læreboksituasjonen, blant annet i den videregående skolen, foreløpig uløst.» Den er fortsatt uløst, takket være at Arbeiderpartiets forslag om gratis skolebøker i videregående skole ikke får støtte fra representanten Tingelstad. Så avslutter Tingelstad artikkelen med å si følgende: «Riktignok støtter Sp kontantstøtteordningen, men ikke ukritisk.Arbeiderpartiet har helt rett når de hevder at konsekvensene ikke er tilstrekkelig utredet. Skulle ordningen for eksempel undergrave barnehagedekningen, faller den». Nå vet vi at barnehageutbyggingen reduseres fra 12 500 til 2 500 plasser. En må tilbake til Kåre Willochs dager som statsminister for å finne en lavere barnehageutbygging. Vi hører fra det ene distriktet etter det andre at distriktsbarnehager står i fare, nedlegges og forsvinner på grunn av kontantstøtten. Dersom barnehagedekningen undergraves, faller kontantstøtten, sa Tingelstad. Konklusjonen burde det være greit å trekke.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
En kommentar til Marit Tingelstad, som sier at hun reagerer på det «sære» kjøret til Arbeiderpartiet når det gjelder gratis skolebøker i videregående skole. Det er jo interessant at det oppfattes som sært at vi ser at det er et problem for ganske mange foreldre og elever at de bruker tusenvis av kroner hver eneste høst på bøker som kunne ha vært brukt om igjen, at det er sært at vi syns det er i strid med målet om lik utdanning. Problemet er bare at den særheten delte vi faktisk med Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre i hver eneste skoledebatt i hele valgkampen i 1997 – riktignok ikke ved at de sa at man skulle ha gratis skolebøker, men ved at man skulle dele ut stipend som elevene skulle kjøpe skolebøker for. Jeg skulle ønske at vi kunne bruke det flertallet som fins i denne salen, til å gjøre noe for elevene, til å gjøre noe for foreldrene og til å gjøre noe for å få lik rett til utdanning. Beklageligvis allierer man seg på annet hold.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Jeg la merke til at statsråd Lilletun ikke svarte på det spørsmålet representanten Grete Knudsen hadde om oppslaget i Kommunal Rapport i dag, og som jeg skjønner statsråden har vært innom i et innlegg her i dag, om at en nå skal hindre skolenedleggelse ved å ta av skjønnspotten og øremerke deler av skjønnspotten til det. Representanten Knudsen spurte hvilke skoler det her er snakk om. I hvilke kommuner ligger de? Er det slik at de skolene som Regjeringa ved hjelp av det grepet da skal forsøke å «redde», ligger i de kommuner som er dårligst stilt? Bakgrunnen for at vi gjerne vil ha svar på det spørsmålet, er nemlig at Stortinget helt klart har sagt fra at når det gjelder skjønnspotten, skal det være reelt skjønn. Det betyr at det er de kommuner som er dårligst stilt, som skal ha av den potten. Hvis disse skolene ligger i de kommunene, er det selvfølgelig så sin sak, men hvis disse skolene ikke ligger i de kommuner som er dårligst stilt, er det et brudd med Stortingets forutsetninger. Derfor er det av avgjørende betydning for oss å vite hvor Regjeringen har tenkt å ta de pengene fra, hvilke kommuner de har tenkt å la dem tilfalle, og hvilke skoler vi her snakker om. Det er viktig at en vet det, for vi har pålagt Regjeringa å komme tilbake med en gjennomgang av skjønnspotten nettopp fordi vi i altfor mange år har sett at det ikke har vært brukt skjønn, men at det har vært for mye automatikk i det. Og det blir litt rart hvis Regjeringa på denne måten skal prøve å redde skoler fordi man ikke har greid å få til et budsjett som er til å leve med for mange kommuner.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Jeg er glad for at statsråden oppklarer spørsmålet om skjønnspott. Men i samme artikkel i Kommunal Rapport uttaler han seg også om den såkalte aktivitetsplanen – det dreier seg om 70 mill. kr sier han – og han håper at omfordelingen av de 70 millionene til kommuner som ikke har nok penger til egenandel på helseplanen for eldre, kommer til å frigjøre penger til skolene. Men det er jo ikke slik, for det er klart at kommuner som ikke har råd til egenandeler for aktivitetsplanen, de har ikke overskudd av penger til å beholde skoler. Denne regjeringen er vant til å sluke kameler, og her forsøker de seg på kamelspising igjen. Jeg vil be statsråden begrunne hva han mener med de 70 mill. kr til aktivitetsplaner, som det står om i Kommunal Rapport.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1998-10-20:
Ja.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1998-10-20:
Dette har vært en interessant debatt. Alle er stort sett positive til de endringene som skjer, og står også bak både målsettingen og de reformene som har vært gjennomført. Jeg er glad for at helseministeren presiserte at det ikke er noe glansbilde han tegner av helsevesenet i Norge. Han sier at ventelistene viser en positiv trend, og at det er færre garantibrudd. Det skulle da også bare mangle! Høyre har vært en pådriver for at pasientene skal få en garanti for behandling, som nå fungerer bra. I tillegg viser det seg at innsatsbasert finansiering virker svært positivt. Jeg er positiv til og støtter opp om helseministerens utvalg. Det er ingen motsetning mellom det og det forslaget som Høyre har fremmet. Forslaget er mer operativt, og utvalgsarbeidet og prosjekter kan skje parallelt. Vi beveger oss i et delvis ukjent farvann. Men det er umulig å sitte med noe fasitsvar uten at vi har sett hvordan et samarbeid mellom det offentlige helsevesenet og private aktører fungerer i praksis. Vi ønsker prøveprosjekt for å høste egne erfaringer, nettopp fordi, som flere har vært inne på i denne debatten, Norge ikke er lik andre land. Helseministeren er positiv til å vurdere hel eller delvis bruk av private aktører i utvalgte deler av sykehusets virksomhet. Og som han sier: Det står det enkelte sykehus fritt å vurdere om dette er hensiktsmessig. Det er bra! Men Høyre ønsker å prøve ut dette i praksis, i kontrollerte former, slik at det er mulig å gjøre en konkret evaluering og vurdering av fordeler og ulemper. Dersom vi ikke gjennomfører systemendringene i helsevesenet, tror jeg resultatet vil bli akkurat slik som Arbeiderpartiet, SV og Regjeringen frykter, nemlig en todeling av helsevesenet, hvor de som har råd til å betale for private helsetilbud, enten i Norge eller i utlandet, gjør det. Høyre ønsker et sterkt offentlig styrt helsevesen, slik resten av Stortinget ønsker. Men jeg tror det er en fare for det offentlige tilbudet og de overordnede prinsipper i helsepolitikken, fordi det offentlige ikke vil greie konkurransen. Høyres mål er et sterkt offentlig styrt helsevesen. Det er ikke lenger et spørsmål om vi ønsker økt konkurranse og flere private aktører i helsevesenet, for konkurransen er der. Og den systemkonservatisme som enkelte her bekjenner seg til, er med på å true velferden, for konkurranse gir mer velferd fordi vi får utnyttet ressursene på en bedre måte. Vi får frigjort ressurser for å skape enda mer velferd gjennom økt tilgang til helsetjenester. Det er ikke, slik som enkelte hevder, umoralsk og uetisk med konkurranse, men det er umoralsk og uetisk å forlenge helsekøene og ikke utnytte samfunnets ressurser på en best mulig måte.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1998-10-20:
Høyre ønsker å opprettholde dette forslaget. Vi er positive til det utvalget som helseministeren har satt ned, og som skal foreta utredninger. Men vi ønsker å være mer operative, vi ønsker å få i gang forsøk og få i gang prosjekter som kan gå parallelt med dette utvalgsarbeidet. Til det vet vi nok. Helseministeren var også inne på i sin utgreiing …
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1998-10-20:
Bare til det siste punktet, at fylkeskommunen i dag har mulighet til å drive slik prosjektvirksomhet. Det er riktig, men her hadde storting og regjering hatt mulighet til å gi noen signaler til fylkeskommunene og få en mer målrettet forsøksvirksomhet. Det mener vi ville vært bra, for i dag er det som skjer, mer tilfeldig, og det er også en del ressurser som går bort på den måten. Derfor vil vi opprettholde vårt forslag.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-20:
Nå gav jeg ikke noe glansbilde av norsk helsevesen, og de som har hørt meg fra denne talerstolen tidligere gjennom det året jeg har vært helseminister, har vel ikke unngått å legge merke til at jeg har vært full av erkjennelse når det gjelder de svakheter og forsømmelser som norsk helsevesen er preget av. Men vi er i ferd med å gjøre noe med det. Siden representanten Sjøli nevnte ventelistene, går jeg ut fra at hun har merket seg at vi faktisk nå ser en positiv trend, med en halvering av tallet på garantibrudd siden årsskiftet. Men jeg er enig i at det er grunn til å gi de offentlige sykehusene en friere stilling. Politikerne sitter på mange måter for tett på og for langt unna samtidig, og det er en farlig kombinasjon. De sitter for tett på ved at politisk valgte styrer mange steder har ganske store fullmakter til å påvirke den interne driften ved sykehusene. De sitter for langt unna til å ha forutsetninger for å kunne gjøre det. Mitt klare råd til norske sykehuseiere er at de gir ledelsen ved sykehusene større fullmakter og en friere stilling til å håndtere de utfordringer som de nye rammebetingelsene, som jeg refererte til, gir. La meg også si at jeg er åpen for å vinne erfaringer i Norge med andre løsninger, og derfor har det utvalget som er nedsatt, fått i oppdrag å holde nær kontakt med sykehuseiere som enten er i gang med eller forbereder slike forsøk eller endringer. Nettopp for at dette utvalget ikke skal legge lokk på prosesser som er i gang, har mandatet gitt en åpning for dette. Men jeg tror det er fornuftig at den videre nasjonale politiske prosessen foregår på basis av dette utvalgsarbeidet som et hovedgrunnlag. La meg til slutt si at når representanten Sjøli på den ene siden sier at hvem som eier sykehusene, ikke er avgjørende, og på den annen side nærmest forutsetter at jeg skulle ha lagt opp arbeidet på grunnlag av at andre enn fylkeskommuner skulle eie sykehusene, henger det for meg ikke helt i hop. Jeg har selvfølgelig måttet legge til grunn for det utvalgsarbeidet som nå er igangsatt, den avklaring som har funnet sted i denne sal om hvem som skal eie sykehusene. Det ville være direkte oppsiktsvekkende hvis statsråden ikke forholdt seg til det.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-20:
La meg først takke interpellanten for initiativet til en betimelig debatt, som også har gitt meg anledning til å gå grundig inn på de erfaringer som andre land har høstet. Her tror jeg det er helt nødvendig at vi lærer både av andres feil og av det som har vært vellykket i andre land. Jeg har personlig i forbindelse med forberedelsene til denne interpellasjonen hatt anledning til å studere erfaringene både i England og Sverige, og ser at vi der kan ha nyttige erfaringer å hente, både når det gjelder feil og suksess. Jeg synes også debatten har vært nyttig på den måten at det har vært relativt beskjedne ideologiske overtoner. For meg er det veldig greit, fordi jeg tror det er det å oppnå de helsepolitiske målene som er det viktige, og så får vi diskutere avveiningen av de ulike virkemidlene. Jeg er åpen for at vi ikke bare lærer av andres feil og mangler og suksesser, men at vi også prøver ut alternative løsninger selv. Det har fylkeskommunene innenfor dagens lovgivning meget stor frihet til å gjøre, og de er også invitert til å ha en dialog med det utvalget som er nedsatt, nettopp om den type utprøving. Det mener jeg derfor er vel ivaretatt gjennom den prosessen som allerede er lagt opp. La meg til slutt si at vi i denne debatten ikke kan lukke øynene for at vi har en økende skjevfordeling av helsepersonell i dette landet geografisk sett. Enhver debatt om dette spørsmålet der man lukker øynene for det, blir en debatt om Oslo og Akershus og noen andre sentrale strøk i landet og ikke om de store geografiske områder i Norge som dessverre opplever en økende knapphet på helsepersonell, særlig på leger og spesialister. Dette må nasjonale myndigheter forholde seg til, også i en debatt om disse spørsmålene. Jeg merket meg at representanten Høegh mente at jeg låt som «en forlenget arm av Kommuneforbundet», og at det ikke nyttet bare å si «halleluja» – noe jeg jo av og til gjør – men at det også måtte gjøres. Jeg tror at representanten Høegh ved et nærmere studium av mitt innlegg og de innlegg som har vært holdt fra nevnte organisasjon, vil finne klare forskjeller og motsetninger. For meg er dette i stor grad et spørsmål om å sikre overordnede nasjonale målsettinger, og jeg har et meget åpent forhold til virkemidlene. Jeg tror at vi gjennom det regionale helsesamarbeidet nå har fått et redskap for en rasjonell politisk styring av sykehustilbudet i Norge. Samtidig kan vi gjennom ulike former for organisatorisk og økonomisk fristilling åpne for en selektiv bruk av private aktører innen rammen av et offentlig helhetlig helsevesen.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1998-10-20:
Det er bred enighet i Stortinget om at det er behov for reformer innenfor helsesektoren som kan bidra til en bedre ressursutnytting, samtidig som en sikrer høy kvalitet. Det er også bakgrunnen for en rekke tiltak og reformer fra Arbeiderpartiets side for å sikre bedre og flere tjenester for pasientene. Økning i produktiviteten må skje samtidig som man sikrer lik tilgjengelighet til viktige helsetjenester. Dette innebærer også at prinsippet om likeverdige behandlingstilbud må tilpasses vårt geografisk spredte befolkningsmønster. Det er behov for grunnleggende reformer, både i ledelse og organisering innad i sykehusene og når det gjelder en bedre funksjonsfordeling mellom sykehus. Disse reformene er i sin spede begynnelse når det gjelder gjennomføring, og jeg mener at en friere stilling for sykehusene kan bidra til å påskynde omstillingene, frigjøre krefter og bidra til større økonomisk ansvar innenfor sykehusene selv. Arbeiderpartiet støtter derfor det utvalgsarbeid som Regjeringen har satt i gang for å utrede ulike modeller for sykehusorganisering med utgangspunkt i dagens finansieringsordninger og politiske målsettinger, som samler bred støtte i Stortinget. Representanten Sjøli viser til erfaringer i andre land som langt på vei bygger på Thatcher-modellen, og hun synes å mene at resultatet av slike forsøk er entydig positive. Det er ikke riktig. Tvert imot – det er slik at flere land som har gjennomført modeller bygd på private aktører som konkurrerer seg imellom, har sett seg nødt til å reversere sin helsepolitikk. Jeg vil sterkt understreke at samarbeid mellom sykehus må være et viktig element i å utnytte både penger og kompetanse til beste for pasientene. Et ensidig konkurranseorientert helsevesen vil passe dårlig i et land som Norge, hvor dette bl.a. lett kan føre til at både pasienter og personell hoper seg opp i det sentrale østlandsområdet. Jeg legger til grunn at det bredt sammensatte utvalget som nå er oppnevnt, vil vurdere alle sider ved de erfaringer som er høstet også i andre land, med tanke på å finne løsninger som passer for norske forhold, like muligheter for behandling og norsk bosettingsstruktur.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1998-10-20:
Jeg vil tilrå Arbeiderpartiets medlemmer å stemme mot, med samme begrunnelse.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-10-20:
Det er et viktig prinsipielt helsepolitisk spørsmål interpellanten Sonja Irene Sjøli, tar opp. Jeg mener at uavhengig av hvilket politisk ståsted en har i helsepolitiske spørsmål når det gjelder både eierskap, driftsansvar og finansiering, må det være av felles interesse at ressursene samlet i helsevesenet, både i det offentlige og i det private, utnyttes maksimalt for å redusere de lange ventelistene for sykehusbehandling. De er virkelig lange, og det er ikke så lyst som helseministeren kunne gi uttrykk for her i dag. Det er etter min mening meningsløst at Volvat Medisinske Senter, som har overkapasitet på legetjenester når det gjelder kirurgi, med egne tilsatte fagfolk ikke skal kunne utnytte denne kapasiteten maksimalt, fordi departementet så langt har sagt nei til å øke antall sengeplasser ved klinikken. Den vikarierende begrunnelse, som de ulike helseministre har benyttet, er at det å godkjenne utvidelse når det gjelder private aktører i helsemarkedet, vil gå ut over den offentlige helsetjeneste, særlig på personalsiden. Dette er ikke en holdbar argumentasjon, men en sosialdemokratisk myte. Helsepersonell søker seg selvstendige jobber der de selv synes det er mest attraktivt, ikke minst faglig sett, og så langt holder de private helsetilbudene meget høy faglig standard. Flere av klinikkene etterutdanner selv sitt pleiepersonell. En mer liberal innstilling til det private helsetilbud, inklusiv flere sykehussenger i privat eie, forventer jeg helseministeren vil ha i fremtiden, fordi det viktigste i denne sammenheng må være at flest mulig pasienter får behandling, og at ventetiden for behandling blir redusert uavhengig av hvem som gir tjenestene – offentlige eller private. Det sosialdemokratiske tankesett som har vært rådende på dette området, burde i hvert fall den nåværende helseminister, utgått fra sentrumsregjeringen, endre på og det relativt raskt. Den nye helseforsikring som nå er markedsført, håper jeg vil få stor tilslutning i befolkningen, noe som vil medføre en sterkere konkurranse mellom private og offentlige helsetilbud, som bare er positivt sett fra pasientenes ståsted.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-10-20:
Jeg synes forslaget er meget godt, men etter de signaler som nå er gitt, vil det bli nedstemt, selv om Fremskrittspartiet vil støtte det. Det synes jeg ikke forslaget fortjener. Så jeg vil henstille til Høyre å gjøre det om til et oversendelsesforslag – det er også en del vidtgående elementer her som det er vanskelig å ta stilling til på stående fot.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1998-10-20:
Helsevesenet i Norge representerer et sammensatt bilde av offentlige og private aktører og av ideelle og kommersielle interesser. Med denne struktur – noen vil kanskje si mangel på struktur – har vi fått et helsestell som tross alt i stor grad tilfredsstiller våre overordnede krav til nærhet, likhet og kvalitet, – og det til tross for at vi bruker en noe mindre andel av bruttonasjonalproduktet på helse enn de fleste land det er naturlig å sammenligne oss med, og til tross for geografi og bosettingsmønster. Medisinens utvikling har gjort det økonomisk umulig å utrette alt som er medisinsk-teknisk mulig. Dette er naturligvis ikke en spesifikt norsk problemstilling. Helse koster penger i alle land og i alle økonomiske systemer. Derfor har løsningsforsøkene vært ulike. Jeg vil våge å påstå, som en bred generalisering, at i land hvor det offentlige har båret en betydelig del av omkostningene ved helsestellet, har man vurdert om ikke en større grad av privatisering ville være økonomisk fordelaktig. Tilsvarende har man i land hvor helsevesenet i stor grad bygger på private organisasjonsformer, vurdert om det ville være bedre økonomi i å øke det offentliges ansvar for helsevesenet. Av dette trekker jeg to konklusjoner: For det første at helse koster, uansett, og at kostnadene vil øke i takt med medisinsk-teknologiske nyvinninger. For det andre at det ikke nødvendigvis er organisasjonsformen eller eierskapsformen som er avgjørende for økonomien i helsevesenet. I det norske helsevesenet i dag har både offentlige og private aktører sin rettmessige plass. Likevel må det offentlige helsevesen være den enkelte innbyggers garanti for at han og hun får den helsetjeneste de har bruk for når de trenger den, og der de trenger den. Som interpellanten viste til, har man i andre land forsøkt ulike andre organisasjonsformer, bl.a. å skille mellom produsenter og etterspørrere av helsetjenester. Det er vel riktig å si at erfaringene med slike forsøk har vært både positive og negative. Når det gjelder norske sykehus, har Stortinget vedtatt fylkeskommunalt eierskap og regionalt samarbeid. Som statsråden nevnte i sitt innlegg, endres sykehusenes rammebetingelser nå på flere måter. Regjeringen har nedsatt et utvalg for å utrede de offentlige sykehusenes organisatoriske tilknytning til eieren. Dette er viktige og sentrale problemstillinger, som er nødvendige å få grundig belyst. Jeg ser fram til utvalgets innstilling med stor interesse, og synes det er rimelig å avvente denne innstillingen før en gjør endringer på disse områdene.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1998-10-20:
Som helseministeren redegjorde for i debatten, er det et regjeringsoppnevnt utvalg som utreder forholdene som har med sykehusenes organisasjonsmessige tilknytning å gjøre, med frist til 15. mars 1999. Jeg syns det er mest naturlig å avvente denne utredningen. I lys av det vil jeg anbefale representantene for Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre å stemme mot forslaget fra Høyre, hvis de opprettholder sitt forslag.