Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2013-04-29:
Jeg må, i likhet med alle andre, si at mye er bra i Norge. Dere er kjempeflinke! Og det er jo vanskelig å spå, særlig om fremtiden. Men det vi vet, er at hvis dagens utvikling fortsetter, slik det står i perspektivmeldingen, er den ikke økonomisk bærekraftig. Først vil jeg gå igjennom noen få floskler, noen selvfølgeligheter, fra meldingen. Den første tok jeg overfor statsråden i stad, hvor det som sto der, faktisk ikke gjaldt likevel. Floskel to: «Mange land har erfart at arbeidsledighet kan bite seg fast på høyt nivå.» Ja, det var interessant. I Norge har vi erfart at antall mennesker på ulike trygdeordninger har bitt seg fast. Floskel tre: «Når petroleumsnæringen etter hvert avtar i betydning, vil vi trenge andre konkurransedyktige næringer.» Det oppfattes neppe som et særlig perspektivrikt og visjonært utsagn. Floskel fire: «Gode fellesskapsløsninger legger til rette for at innbyggerne kan leve gode liv.» Jo, takk, jeg er arbeiderpartistaten evig takknemlig. Jeg kan jo legge til at statsministeren har forsikret oss om at ikke bare skal vi leve gode liv, men også spennende liv. Det blir interessant – og kanskje i overkant spennende, vil noen mene. I perspektivmeldingen står det flere titalls ganger – jeg registrerte en side hvor det sto fem ganger – at Norge har lav arbeidsledighet. Ja, jeg har fått det med meg. Ja visst er 80 000 arbeidsledige få i et internasjonalt perspektiv, men disse tallene er jo bare en liten flik av sannheten. Dersom vi legger til at det totalt sett er ca. 700 000 mennesker i arbeidsfør alder som lever av offentlige overføringer, blir det hele ikke fullt så imponerende – og det til tross for at man aldri har hatt mer tilrettelagte arbeidsplasser, aldri har hatt lengre ferier, aldri har hatt kortere arbeidsdager, aldri har hatt mer fleksibilitet, aldri har hatt mindre fysisk arbeid. Nordmenn flest blir stadig mindre skikket til å arbeide. La meg legge til et annet perspektiv som perspektivmeldingen farer raskt forbi: Offentlig sektor og statlige foretak sysselsetter ca. 1 million mennesker. Barn og unge utgjør ca. 1,1 million mennesker, og i underkant av 1 million er alderspensjonister. Av en befolkning på 5 millioner mennesker er det kun 1,2 millioner som jobber i privat sektor, og som skaffer alle inntektene vi andre lever av. I perspektivmeldingen velger regjeringen å underkommunisere den aller største utfordringen landet vårt står overfor, nemlig innvandringen fra land som står fjernt fra oss kulturelt, språklig og religiøst. «Norge blir ikke mindre norsk av å forandre seg», sier forfatter Khalid Salimi i dagens Aftenposten. Kanskje, kanskje ikke – det kommer selvfølgelig an på hvordan man definerer «norsk». Alle forstår og aksepterer at folk fra andre land bosetter seg i Norge. Jeg har faktisk ikke møtt én eneste person som ønsker at det ikke skal bo folk fra andre land i Norge. Utfordringen er tempoet i denne innvandringen og hva disse endringene innebærer, kulturelt og økonomisk. Norge har allerede blitt svært annerledes kun på et par tiår. I østre bydeler i Oslo utgjør i dag innvandrerne halvparten av befolkningen. En slik utvikling og endringstakt er ikke bærekraftig – ikke bærekraftig kulturelt, ikke bærekraftig religiøst og heller ikke bærekraftig økonomisk. Men den fortsetter uansett med uforminsket styrke. Det er slik regjeringen vil ha det. Enkelte viser til nordmenns emigrasjon til Amerika på 1800- og 1900-tallet. Ja, en av tre nordmenn reiste til Amerika på 1800- og 1900-tallet, og de bosatte seg sammen. De bosatte seg i Brooklyn, i Minnesota, i Seattle. Ja, de levde sammen, ja, de giftet seg, ja, de snakket norsk. Hele poenget med den amerikanske smeltedigelen var jo at i neste generasjon skulle de ha et litt videre perspektiv. Da giftet de seg kanskje med en nederlender eller en chilener – en fra en annen nasjon. Men det skjer ikke her, for regjeringen har sagt at det er helt greit slik dagens innvandrere gjør det. En asylsøker får innvilget flyktningstatus for i snitt tre slektninger til Norge gjennom familiegjenforening. Ektefelle hentes nesten uten unntak i opprinnelseslandet. Det skjer også i annen generasjon. I 2012 kom det 15 400 ikke-vestlige innvandrere til Norge. Det tilsvarer noe i overkant av befolkningstallet i Hønefoss eller i Rælingen kommune. Dette skjer hvert eneste år. Det er det perspektiv over. Segregeringen skyter fart, for det er ikke slik at etniske nordmenn og innvandrere i stadig større grad forenes i en stor lykkelig familie. Nei, i Groruddalen er det faktisk slik at de som er fra samme nasjon, ikke beveger seg noe særlig utenfor gruppen som er fra samme nasjon. Afghanere omgås i liten grad pakistanere osv. Det er faktisk kamp også mellom dem. Dette er igjen en villet politikk, en politikk som regjeringen skryter av. Man ser med åpne øyne på hva som skjer, men man fortsetter likevel å gjøre dette. Mange nordmenn er fortvilet over utviklingen. De føler seg fremmedgjort i sitt eget nabolag. De blir ikke hørt, de kjemper mot vindmøller. Nei, det går seg ikke til. Utfordringene blir stadig større, og nordmenn må rygge på stadig flere områder. Finansavisens avsløringer de siste par ukene burde naturligvis fått alle mediers oppmerksomhet. I stedet er det en øredøvende taushet. Dagbladet gjorde et stakkarslig forsøk på å motsi regnestykkene, men selv en øvelse i politisk korrekthet måtte de gi seg på. Tallenes tale er klar. Den demografiske utviklingen i Norge skjer rekordraskt, og segregeringen tiltar. I perspektivmeldingen står det: «Vi kan ikke over tid videreføre et velferdssystem der stadig flere mottar mer enn de bidrar med.» Nei, og dagens innvandringspolitikk bidrar nettopp til akkurat dette. For hvert år denne politikken videreføres, reduseres bærekraften i den offentlige velferden. Hva gjør regjeringen med det? Ingenting. Ulike talspersoner for regjeringspartiene påstår sågar at dagens politikk er lønnsom. SSBs statistikk viste nylig til at mens 70 pst. av ikke-innvandrere – altså nordmenn – er i arbeid, viser de samme tallene at av dem med somalisk bakgrunn er 31 pst., av dem med eritreisk bakgrunn er 40 pst., av dem med irakisk bakgrunn er 42 pst., av dem med afghansk bakgrunn er 45 pst., og av dem med pakistansk bakgrunn er 47 pst i arbeid. Disse tallene skyldes sikkert ulike forhold. Men det er helt umulig å se bort fra at det også ligger en økonomisk motivasjon her, og at ulike trygdeordninger bidrar til passivitet. Seniorforsker Knut Røed ved Frischsenteret sier til Finansavisen at noen kommer dårlig ut i arbeidsmarkedet, men godt ut i velferdssystemet. Han sier videre at ordningen er gunstig for folk med lavt inntektspotensial og mange barn. De innvandrergruppene som, til tross for opp til 20 års botid i Norge, er en utfordring med hensyn til sysselsetting, kommer fra Somalia, Eritrea, Irak, Afghanistan, Pakistan, Marokko og Tyrkia. Til sammen utgjør disse 148 000 personer – flere av disse er blant dem med lavest sysselsetting. Både innvandringen og fødselsoverskuddet i gruppene med lavest sysselsetting var dobbelt så høy som i gruppene med høyest sysselsetting. Når folk i denne salen snakker om arbeidsinnvandring, lurer jeg på hva de egentlig snakker om, for de deler innvandrerne inn i dem som skal arbeide, og dem som ikke skal arbeide. For meg er det slik at alle innvandrere til Norge skal arbeide. Når en skiller kunstig på dette, skiller en også kunstig på etnisk grunnlag. Når vi sier at de som kommer fra land langt unna – de som kommer som asylsøkere og på gjenforening – er det litt synd på, mens de som kommer fra Polen, Litauen mv., skal male husene våre og stå på. Det er liksom en bekymring at de slutter å gjøre det. Men den bekymringen vi burde hatt, er selvfølgelig at mange av de 15 400 vi får i snitt hvert eneste år, ikke jobber, og heller ikke blir integrert i det norske samfunnet. Både innvandringen og fødselsoverskuddet i gruppene med lavest sysselsetting – altså de fra de landene jeg nevnte – var dobbelt så høy som i gruppene med høy sysselsetting. En perspektivmelding som ikke omtaler den suverent største utfordringen for velferdssamfunnet, er perspektivløs. Jeg kan legge til: Den er rett og slett feig. Den er feig, for dette er utfordringer man kan velge å gjøre noe med, eller man kan la utviklingen fortsette til våre oppsparte oljeinntekter ikke lenger klarer å bære den økonomiske utfordringen. Kostnadene knyttet til dagens innvandringspolitikk innebærer at hver skattebetaler over skatteseddelen i snitt betaler 14 000 kr hvert år, altså 28 000 kr for hver husstand der begge er i jobb. Jeg gjentar det som står i perspektivmeldingen: «Skatte- og trygdeordningene må derfor utformes slik at det lønner seg å jobbe.» Ja vel, men da er det på tide å innføre en sammenheng mellom retorikk og politikk.