Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2012-03-22:
Alle ønsker høy kvalitet i utdanning og forskning, robuste og profilerte institusjoner og fagmiljøer og et rikt og variert studietilbud som svarer på samfunnets behov for kompetanse. Representanten Trine Skei Grande og jeg deler interessen for de humanistiske fagene, og jeg er enig i de aller fleste av vurderingene som representanten har gjort omkring betydningen av dette. Vi har i dag et godt fagtilbud innenfor disse fagområdene – og det skal vi fortsatt ha. Men er humaniora under sterkt press? Jeg skal prøve å belyse dette spørsmålet med noen overordnede tall og utviklingstrekk når det gjelder forskningsinnsats og -resultater på dette fagområdet. Fra 1997–2009 har investeringene i forskning i humaniora ligget relativt stabilt i overkant av 10 pst. av samlede driftsutgifter til forskning ved våre universiteter og høyskoler. Sammenliknet med de andre nordiske landene er Norge det landet som bruker størst prosentandel av totale FoU-investeringer i universiteter og høyskoler på humaniora. Det er jo godt at vi ligger øverst på noen av disse statistikkene. Humaniora har også fått sin del av den store veksten i FoU-investeringer på 2000-tallet. I 2009 ble det utført humanistisk forskning for nesten 1,3 mrd. kr, og den eksternt finansierte forskningen i humaniora økte sin andel fra 20 til 25 pst. gjennom 2000-tallet. Det viser at humanistisk forskning er relevant også for eksterne finansieringskilder. Forskerpersonalet i humaniora har vokst med over 20 pst. fra 1997. Veksten har riktignok hovedsakelig kommet i form av rekrutteringsstillinger, men det gjelder de fleste fagområder. Hvis vi tar for oss resultatene av forskningen og ser på vitenskapelig publisering, ser vi at de humanistiske fakultetene ved våre tre største universiteter hevder seg godt. Deres andeler av institusjonenes publisering har økt jevnt ved alle universitetene siden publiseringsmålingen startet i 2004 og varierte i 2010 fra 12 pst. ved NTNU til 23 pst. ved Universitetet i Bergen. Verken på innsats- eller resultatsiden tegner det seg altså et bilde av humaniora som mer presset eller utsatt enn andre fagområder. Tvert imot ser vi at det forskes mer enn noen gang, og at vitenskapelig publisering har vokst og utgjør en vesentlig del av forskningsprofilen ved våre store læresteder. Studenttallene innen humaniora har vært stabile over mange år. I 2006 gikk det f.eks. ut 2 280 ferdige kandidater med primært historisk-filosofiske fag. I 2011 var antallet 2 335. Det utelukker selvsagt ikke at enkeltfag og enkelte fagmiljøer på det store humaniorafeltet kan oppleve press. Men som diagnose for fagområdet på overordnet nivå gir karakteristikken i Morgenbladet, som det refereres til, et ganske fortegnet bilde. Representanten Trine Skei Grande påpeker at institusjonene bygger ned studietilbud i fag der studenttilstrømningen er lav. Det er ikke uventet. Institusjonene oppfordres jo til å profilere seg faglig og prioritere områder der de gjør det godt. Skal noe prioriteres, må nødvendigvis noe annet vike. Representanten Trine Skei Grande viser også til en uttalelse om at dagens finansieringsmodell er en utfordring for de humanistiske fagene. Jeg deler ikke denne oppfatningen. Universiteter og høyskoler mottar en årlig rammebevilgning som består av langsiktige og strategiske midler og resultatbasert uttelling innen forskning og utdanning. Rammene som institusjonene selv har ansvaret for å prioritere innenfor, har økt betydelig. For 2012 utgjør disse midlene som går direkte til universiteter og høyskoler over 26 mrd. kr. Dette viser at finansieringsmodellen – heller enn å utgjøre en utfordring – gir og har gitt gode vilkår for å profilere seg faglig og prioritere områder der man gjør det godt. Som del av SAK-strategien, altså Samarbeid, arbeidsdeling og faglig konsentrasjon, er det gitt bevilgninger til de humanistiske fagene via Universitets- og høyskolerådet på 1,5 mill. kr i 2010. Slik har også de humanistiske fakultetene fått et viktig incentiv i det pågående arbeidet med å styrke samhandling og arbeidsdeling for å oppnå bedre ressursutnyttelse i sine fag. Dette arbeidet med SAK er langsiktig. Regjeringen har ved de siste årenes tildelinger av nye studieplasser lagt vekt på å møte behovet for studieplasser innefor lærerutdanning, helse- og sosialfag, matematikk, naturvitenskap og ingeniørfag. Dette er i tråd med framskrivninger av samfunnets behov for kompetanse, og vi deler disse prioriteringene med mange andre land rundt oss. I tillegg har regjeringen gitt institusjonene såkalte strategiske studieplasser som de selv kan fordele på sine prioriterte fagområder. Her har institusjonene hatt handlingsrom til å styrke f.eks. de humanistiske fagene. Institusjonenes emne-, fag- og studietilbud er heldigvis ikke skrevet i stein. Det er heller ikke dimensjoneringen av fagene – verken antall ansatte eller antall studieplasser. Universiteter og høyskoler bestemmer selv hvilke fag og emner institusjonen skal tilby i tråd med akkrediteringen. Det ville være en feilslått og foreldet utdanningspolitikk å forvente at institusjonene opprettholder hele sin studieportefølje uendret over tid. Det skjer mye utvikling og innovasjon i den akademiske verden. Nye emner, nye fag og nye studieprogrammer utvikles på tvers av tradisjonelle faggrenser. Denne kreativiteten og nytenkningen ønsker jeg velkommen. Noen av de nye tilbudene vil kanskje bli borte over tid, mens andre, som svarer bedre på reelle behov i samfunnet, vil vise seg å være viktige nyvinninger. Studenttilstrømning skal ikke være styrende alene. På den andre siden har vi ingen garanti for at studenttilstrømningen til tysk eller klassiske fag ville øke nevneverdig selv om mer populære fag og studier skulle bli lagt ned. Vi kan ikke tvinge studenter til å velge fag med dårlig søkning. I europeisk sammenheng der Norge har fått slippe til, har vi vektlagt sterkt hvor viktig det er at samfunnsfag og humaniora integreres i annen forskning for å møte samfunnsutfordringene. Jeg har oppfordret spesielt om at de humanistiske og samfunnsvitenskapelige fagene integreres tydelig i alle de store utfordringene som skisseres i EUs nye program Horizon 2020. Foreløpig ser det ut til at vårt standpunkt kan ha vunnet fram, og at disse fagdisiplinene faktisk kommer til å bli integrert i hele Horizon 2020. Også nasjonalt tar vi dette på alvor. Gjennom Norges forskningsråd er nylig programmet Samfunnsutviklingens kulturelle forutsetninger, såkalt SAMKUL, blitt lansert. Dette programmet, som totalt har et budsjett på 340 mill. kr, skal bidra med forskningsbasert kunnskap om de kulturelle forutsetningene for dagens samfunnsformasjon og den videre samfunnsutviklingen. Kulturfagene vil her måtte stå sentralt. Jeg har brukt dette spesielle programmet også som et eksempel på både tenkning og forskning i oppfølgingen av de utfordringene vi har fått etter den 22. juli i fjor. Det er målene om robuste fagmiljøer og bedre utdanning og forskning som ligger til grunn for regjeringens politikk for høyere utdanning. De ambisiøse målene krever høy omstillingsevne og omstillingsvilje av institusjonene. Det har det vist seg at de har. Målene krever langsiktighet, og universitetene og høyskolene må være i førersetet. I mellomtiden må de vurdere hvilke fag som skal opprettholdes, og gjennom samarbeid, arbeidsdeling og faglig konsentrasjon finne løsninger for å ivareta kompetansen nasjonalt i disse fagene. Jeg legger ikke skjul på at våre institusjoner også har et ansvar for den videreføringen av den tradisjonelle kunnskapsarven, som f.eks. historiefagene og andre humanistiske fag er. I denne rollen har institusjonene vist både stor endringsvilje og stor interesse for kontinuiteten. Den må vi bevare. Jeg gleder meg over at de har mot til å prioritere, og jeg føler meg trygg på at de gjør det – uten å kaste over bord det som er det aller viktigste av det vi skal bygge på. Men det er nødvendig å se framover og se nødvendigheten av prioritering, og jeg føler meg som sagt trygg på at det fortsatt vil gi gode resultater.