Inge Lønning (Høyre), 2002-01-10:
I egenskap av medlem av kirke-, utdannings- og forskningskomiteen hadde jeg i forrige periode anledning til å følge behandlingen av denne saken i alle dens ulike faser. Jeg undret meg litt over representanten Engebretsens innlegg og også over formuleringen av komiteflertallets syn i innstillingen, fordi den har svært løs tilknytning – det er til og med forsiktig uttrykt – til det som faktisk har skjedd i denne saken. Prinsipielt er det selvfølgelig riktig det som sies fra flertallets side i innstillingen, at arbeidsdelingen mellom den lovgivende og den utøvende myndighet er slik i sin alminnelighet at Stortinget som lovgiver utøver sin myndighet gjennom lovgivning og eksplisitte vedtak, og at den til enhver tid sittende regjering og statsråd har rimelig fritt skjønn innenfor de rammene som ligger i de lover Stortinget har vedtatt. Det er det ingen uenighet om, så vidt jeg kan forstå, heller ikke mellom fraksjonene i komiteen i innstillingen. Men det praktiske problemet er naturligvis at mellom det rettslige, som ligger i Stortingets eksplisitte lovgivningsfunksjon, og det politiske ligger der et ganske vidt grenseland. Og det er dette grenselandet, mellom det politiske og det juridiske, denne saken dreier seg om. Det er i sin alminnelighet ikke ønskelig at Stortinget skal fatte veldig detaljerte vedtak i enkeltsaker som Regjeringen har til behandling. Det er det heller ikke uenighet om. Men hvis man skal opprettholde denne riktige arbeidsdeling mellom den lovgivende og den utøvende myndighet, krever det musikalitet fra den til enhver tid sittende regjering. Med «musikalitet» mener jeg i denne sammenheng at en statsråd i en mindretallsregjering er nødt til å forholde seg til det faktum at et flertall i Stortinget har en annen oppfatning av hvorledes loven er å forstå, enn det statsråden har. Hvis en statsråd gang etter gang demonstrerer at han er uinteressert i hvorledes flertallet i Stortinget oppfatter den lov statsråden administrerer, er det en direkte provokasjon. Og det er Stortingets plikt å svare på slike provokasjoner. I denne saken har Stortinget gjort det, jeg hadde nær sagt, til overmål – for det første ved at man vedtok en presisering av lovteksten etter statsrådens første håndtering av saken, for å utelukke enhver mulig tvil om hvorledes loven var å forstå. Dernest sa flertallet i Stortingets fagkomite klart og tydelig fra i budsjettinnstillingen samme høst om at man var meget lite fornøyd med statsrådens videre håndtering, nærmere bestemt hans forhaling av saken i tid. Det var også helt utvetydig, og det var et flertall i denne salen som stod bak kritikken. Så fattet Stortinget til alt overmål et vedtak 5. april i fjor, som jo ganske riktig ikke var en rettslig bindende instruks til statsråden. Statsråden bad Justisdepartementets lovavdeling om hjelp til å trekke den konklusjonen at det ikke var en instruks. Det trengte man ingen lovavdeling til, for det var soleklart at Stortinget ikke vedtok noen instruks. Derimot sa Stortinget klinkende klart at når man skal praktisere en lov, er det to prinsipper som gjelder for enhver statsråd og i alle sammenhenger: Man må ta hensyn til det som er lovens overordnede formål. Og privatskolelovens overordnede formål er ikke å sikre den til enhver tid sittende statsråds frie skjønnsutøvelse. Det ville i et demokratisk samfunn ha vært underlig. Lovgivning er ikke til for å verne statsråders meningsfrihet. Denne loven har et helt eksplisitt formål: Den skal trygge retten til å etablere og drive private skoler, underforstått: for minoriteter. Da må jeg også få lov til å si at det undrer meg at representanten Engebretsen tilsynelatende har den forståelse at det er hva det til enhver tid eksisterende stortingsflertall liker og eventuelt misliker av skoletilbud, som skal være utslagsgivende for hvorvidt denne retten til å etablere og drive private skoler skal innfris eller ikke. Det kan umulig være en riktig oppfatning. Lovens uttrykkelige formål er å sikre minoriteters muligheter til å gjøre bruk av et alternativt skoletilbud til det offentlige. Dette sa stortingsflertallet klart fra i vedtaket av 5. april. I tillegg til det sa man én ting til som er prinsipielt meget viktig, nemlig at det er en generell rettssikkerhetsregel i dette land at like saker skal behandles likt. Det vil i denne saken si at når fagdepartementet, Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet, i saker tilsvarende Oasen-saken hadde gitt godkjenning på ganske bestemte vilkår, var det ikke bare adgang til det etter loven. Det er ifølge loven en rett og en plikt for statsråden hvis han mener at det er bestemte vilkår som må stilles for at godkjenningen skal tre i kraft, til å formulere de vilkårene. I tilsvarende saker hadde departementet gjort dette tidligere. Det statsråd Giske gjorde, var – oppsiktsvekkende nok – å bruke det som tidligere hadde vært stilt som vilkår for godkjenning, som begrunnelse for å avslå søknaden fra Oasen. Og det er ganske enkelt på kollisjonskurs med elementær forvaltningsskikk. Man kan ikke i ett øyeblikk stille et vilkår for godkjenning og i neste øyeblikk bruke det samme vilkåret som begrunnelse for å gi avslag i en nøyaktig parallell sak. Jeg må si jeg er meget tilfreds med den merknaden som er lagt inn i innstillingen, og som både representanten Dahl og representanten Engeset gav uttrykk for. Jeg synes denne kritikken er helt betimelig, og at den prinsipielt sett gir en viktig handlingsregel for fremtiden. Det er jo svært mye som tyder på at vi må belage oss på også i rimelig fremtid å holde oss med mindretallsregjeringer i dette land. Og i hvert fall så lenge man har et system med mindretallsregjeringer, stiller det meget store krav til statsrådenes musikalitet. I dette tilfellet ville det ha vært nyttig om statsråd Giske i begynnelsen av sin statsrådstid hadde tatt et slags kurs ved en rimelig musikkskole.