Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-10-12:
Neste årsskifte er i utgangspunktet likt alle andre årsskifter, men oppleves likevel mer skjellsettende og annerledes. Et nytt årtusen gir en særskilt anledning til refleksjon og oppsummering, og inviterer til å trekke linjer framover både for samfunnsutviklingen og det som gjelder våre egne liv. Trontalen understreker behovet for et solid verdifundament for samfunnet, forankret i vår nasjonale og kristne kulturarv. Materiell velstand og økonomisk og politisk stabilitet er alene ikke tilstrekkelige kriterier til å måle en god samfunnsutvikling, selv om alt dette både er grunnleggende viktig og verdifullt. Fellesskapsverdiene, det sosiale nettverket og kulturen – kort sagt livet mellom husene – er også nødvendige for å gi menneskene opplevelsen av å leve det gode livet. Perspektivet utvides utover vår egen stuevegg og nasjonale grenser. De internasjonale mellommenneskelige spørsmålene kommer ganske klart til å sette et enda sterkere preg på den politiske dagsorden i tiden framover. Fred, sikkerhet og utjevning er viktige nøkkelord. Den betydelige skeivfordelingen av ressursene, urimelige handelshindringer og de usikre framtidsmulighetene for verdens fattige nasjoner vil møte oss med minst like sterke krav til politisk handling som vår nasjonale målsetting når det gjelder å redusere inntektsgapet mellom de rikeste og de som har blitt hengende igjen i inntektsutviklingen. Gjennom et tett nettverk av internasjonale fora og samarbeidsorganisasjoner blir vi involvert i grunnleggende problemstillinger som gjelder fred, menneskerettigheter, miljø, livsvilkår og rettferdighet, som stiller oss overfor et globalt ansvar vi ikke kan løpe fra. Vi deler et skjebnefellesskap med alle folk og nasjoner, der det ikke vil være mulig å skjerme seg fra et ansvar, også fra det som skjer i andre deler av verden, hva enten det gjelder økonomi, livsvilkår eller miljø. Å snakke om fjerne strøk av verden gir ikke lenger noen god mening, og om ganske få år vil det være umulig å bruke slike uttrykk. Det ville være rart om dette ikke også skulle fange vår oppmerksomhet og prege vår politiske oppmerksomhet, prioritering og debatt når det gjelder rikets tilstand og framtid. Internasjonale trender påvirker allerede i dag i stor grad våre beslutninger. Etterdønningene etter den økonomiske krisen i Asia slår inn i vår åpne økonomi. Skiftende oljepriser i verdensmarkedet trekker krona opp og ned. Kyoto-forhandlingene får konsekvenser for rammevilkårene for viktige deler av industrien, og krigen i Kosovo lærte oss en lekse om hvor lite som skal til før stabiliteten midt i hjertet av Europa settes i fare, og at samhold og samarbeid mellom frie demokratiske land er nøkkelbegrep for å sikre freden. Bistanden kan gjerne ses i en slik sammenheng. For sosial og politisk uro utløses ofte som følge av en urettferdig fordeling av ressursene. Det er flere, både fra det politiske miljøet og blant kommentatorer som følger den politiske debatten, som har vært kritiske til det de kaller tallmagien når det gjelder nivået for utviklingshjelpen. Skulle vi ikke snart begynne å interessere oss mer for hvordan bistanden innrettes, spørres det. Selvsagt. Selvsagt må vi hele tiden være innstilt på å justere virkemidler, prioriterte målgrupper og innretningen av den samlede bistanden i forhold til de erfaringene vi gjør – gode eller dårlige – og i forhold til en optimal ønsket effekt av de avsatte midlene. Men jeg har for min del aldri skjønt at dette skulle være i konflikt med forpliktende målsettinger om bistandens omfang. Derfor er det bra når Regjeringen går inn for en forpliktende opptrappingsplan for bistanden, der sentrale innsatsområder skal være fattigdomsbekjempelse, helse, utdanning og en økonomisk og sosial utvikling, der demokrati og menneskerettigheter er prioriterte mål. Bergens Tidende refererte for noen uker siden en undersøkelse fra Statistisk sentralbyrå om nordmenns levevilkår, der avisen for sin del oppsummerte undersøkelsen slik: «Vi blir rikere, men ikke lykkeligere. Vi vil ha mer. Vi har fått mer fritid, men klager over tidsnød. Vi bryr oss mindre om miljøet, mer om oss selv. Vi er et folk av sutrere.» Jeg tror beskrivelsen må være spissformulert. Likevel er det vanskelig å fri seg fra at noe av dette faktisk treffer. Det finnes selvfølgelig en berettiget klage og rop om hjelp fra grupper av mennesker som i dag ikke får den hjelp og støtte som de har behov for for å føle trygghet i hverdagen. Det er vi nødt til å gjøre noe med. Men likevel – det er vanskelig å fri seg fra følelsen av at Bergens Tidendes oppsummering faktisk kan ha noe for seg. Kanskje ville det hjelpe å løfte blikket litt og se utover i en global sammenheng? Regjeringen har formulert sine målsettinger for det politiske arbeidet gjennom begrepene «et nyskapende, solidarisk og tryggere Norge». Et solidarisk Norge betyr engasjement for bedre fordeling, for rettferdighet og menneskerettigheter – både her i landet og internasjonalt. Det betyr også at Regjeringen vil sikre at mennesker som er drevet på flukt fra sitt eget land fordi grunnleggende menneskerettigheter ikke blir respektert, kan få nødvendig beskyttelse og hjelp hos oss. Dermed videreføres et politisk og humanitært engasjement som har gode, dype røtter i vårt lands historie. Men den solidariske dimensjonen dreier seg også om å erkjenne at enkelte grupper i samfunnet vårt trenger mer av vår oppmerksomhet og fellesskapets ressurser for å kunne dekke grunnleggende, daglige behov eller for å kunne delta på en fullverdig måte i samfunns- og arbeidsliv. Her er det grunn til å nevne de funksjonshemmedes vilkår særskilt. Trontalen gir begrepet et tryggere Norge et ganske bredt, flerdimensjonalt uttrykk, alt fra sikkerhetspolitikk til de mer omfattende tiltakene som iverksettes for å sikre en problemfri overgang til et nytt årtusen så langt det gjelder datatrøbbel i hvert fall. Det er lett å kople trygghet direkte opp mot bekjempelse av kriminalitet, volds- og vinningsforbrytelser. Det burde jo være selvsagt at folk kunne ferdes på gater og på offentlige steder uten å kjenne frykt eller utrygghet. Og slik er det heldigvis som oftest. Jeg la merke til at tidligere president Jimmy Carter i går i sin tale reflekterte over begrepet «rike mennesker», og mente at rike mennesker bl.a. var mennesker som trygt kunne ferdes ute på offentlige steder – i hvert fall på dagtid, som han sa – uten å føle usikkerhet, og at det var en form for rikdom. Jeg tror at det er en tverrpolitisk vilje her i salen til å hindre en utvikling der grunnleggende trygghet for liv, helse og eiendom bare skulle være forbeholdt enkelte, utvalgte grupper. Signalene fra Regjeringen er meget klare og entydige på dette punktet: Regjeringen ønsker å forsterke innsatsen når det gjelder både forebygging og bekjempelse av kriminalitet. Men til det trengs det et bredt sett av virkemidler, ikke bare politi, ikke bare et aktivt rettsvesen, men også forebyggende tiltak. Det må være sammenheng og logikk i tiltakskjeden for å få til et tilfredsstillende resultat. Et nyskapende Norge angir viktige retningslinjer for å sikre verdiskaping, sysselsetting og arbeidsplasser. Det er særlig grunn til å fremheve den betydning Regjeringen tillegger forskningen i denne sammenheng. Det satses mer gjennom Norges forskningsråd, og Fondet for forskning og nyskaping bygges opp videre slik at økt avkastning kan bidra til økt forskningsaktivitet. Sysselsettingen har utviklet seg atskillig gunstigere enn hva mange kanskje i mørke stunder så for seg. Men selv om det faktisk er et stramt arbeidsmarked i mange bransjer, sliter særlig leverandørindustrien med omfattende permitteringer og oppsigelser. Det skaper bekymring langs store deler av kysten, hvor denne industrien utgjør nøkkelvirksomheter i mange lokalsamfunn. Derfor bør det vurderes særskilte tiltak som kan bidra til å holde kompetansen i bedriftene for å unngå en altfor brutal tilpasning til et lavere aktivitetsnivå enn det vi har hatt de siste par årene. Vi står heldigvis i dag i en helt annen stabil situasjon når det gjelder landets økonomi enn på tilsvarende tidspunkt i fjor. Regjeringen har lyktes med å stabilisere økonomien og sikre sysselsettingen, og har tatt utfordringen når det gjelder å jevne ut de økende forskjeller mellom folk, utviklet på 1980- og 1990-tallet, det meste under arbeiderpartistyre. Nå åpner det seg en interessant mulighet for å sikre viktige velferdsgoder, utjevne forskjeller og ivareta våre forpliktelser når det gjelder internasjonal solidaritet, for å nevne noe. Foreløpig sitter de fleste fuglene på taket i den forhandlingssituasjon vi nå står overfor. Vi håper at det går bra, men forhandlinger har to mulige utganger: De kan lykkes, eller de kan mislykkes; vi må også ha den muligheten for øye, og da vil vi selvfølgelig sikre at vi om nødvendig har tilstrekkelig tid til å innlede forhandlinger med Høyre og Fremskrittspartiet på en ryddig måte.