Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-05-14:
Jeg ser alvorlig på meldingen fra Sosial- og helsedirektoratet om at inntil 1 000 norske pasienter kan være smittet med hepatitt C-virus ved blodoverføring før 1993. Etter drøftinger med direktoratet har jeg funnet det riktig å sette i verk en uavhengig gjennomgang av hele saken. Som strakstiltak har Folkehelseinstituttet gått ut med en anbefaling om at de som har fått blod før 1994, skal gå til legen sin for å få tatt en test. Sosial- og helsedirektoratet er anmodet om å sende brev til alle blodbankene for å kartlegge hva som har vært gjort for å oppspore mulige smittede, og hjelpe oss med å finne en framgangsmåte for å spore dem som ikke er identifisert tidligere. Jeg vil gjerne belyse litt av bakgrunnen for at jeg ønsker en uavhengig gjennomgang. Antallet tilfeller av hepatitt C i Norge har vært anslått til ca. 0,7 pst. av befolkningen. Smittemåten kan være via blod, fra mor til barn og ved seksuelt samvær. Sykdommen forløper vanligvis uten symptomer, og de fleste blir kroniske smittebærere. Den mest alvorlige følgetilstanden er levercirrhose og i enkelte få tilfeller leverkreft. I 1989 ble det utviklet en egen test for påvisning av hepatitt C. Den ble tilgjengelig i Norge fra begynnelsen av 1990. Denne testen var svært lite spesifikk og hadde en falsk-positiv rate på opp mot 75 pst., dvs. at tre av fire som blir testet med positivt funn, likevel ikke er smittet. Fra november 1991 ble den såkalte 2. generasjonstesten lansert. Denne kunne for første gang med høy grad av sikkerhet påvise hepatitt C. Behandlingen for leversykdom som følge av hepatitt C var på 1990-tallet begrenset til et strengt diettregime og vanlige forholdsregler om hygiene. En noe mer effektiv behandling med medikamenter ble først innført på midten og slutten av 1990-tallet i Norge. Medikamentell behandling er selv i dag langvarig, fra seks opp til tolv måneder, med ikke ubetydelig risiko for bivirkninger. Selv om testingen tidlig på 1990-tallet var svært lite spesifikk og gav mange falsk-positive resultater, satte likevel Helsedirektoratet i et rundskriv fra mai 1990 krav om testing for antistoff for hepatitt C. Kravet om testing omfattet alle nye blodgivere, og ble senere utvidet til å omfatte årlig testing. Fra begynnelsen av 1993 ble alle tapninger kontrollert for hepatitt C. Ved rundskriv av 7. mai 1999 ble kravet til testing skjerpet ytterligere som følge av forbedret laboratorieteknikk. I det samme rundskriv fra mai 1990 fra Helsedirektoratet ble det anbefalt at sykehusenes blodbanker oppsøkte alle som hadde fått blod fra givere som man senere testet hepatitt C-positive. Grunnen til at dette kom som en oppfordring og ikke som et krav, kan ha vært at tilgjengelige tester var lite spesifikke, og at behandlingstilbudet var lite utviklet. Den eneste systematiske oppfølgingen som vi så langt har funnet, var at alle blødere som hadde fått blod, fikk tilbud om oppfølging. Det ble gitt anbefalinger om testing og eksklusjonskriterier for hepatitt C og blodgivning. På et tidspunkt burde imidlertid oppsporingen av mulige mottakere av viruset vært forsert, slik at en kunne ha forsikret seg om at alle aktuelle pasienter hadde fått adekvat behandlingstilbud så snart behandling ble introdusert. At slik oppsporing ikke ble initiert, er kritikkverdig. Dette er bakgrunnen for at jeg vil ha en uavhengig gjennomgang av saken. Rapporten vil gi grunnlag for å vurdere ulike former for oppfølging fra offentlige myndigheters side.