trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Omland (Arbeiderpartiet), 2015-05-26:
Først: Jeg er glad for en god debatt og for at så mange har vært med og deltatt. Jeg tolker debatten sånn at de aller fleste her ønsker å være med på å løfte denne næringen framover. Jeg vil også minne om at det vil være med og bidra til det grønne skiftet. Jeg deler ikke representanten Fylkesnes’ syn på at dette ikke også er en viktig framtidsnæring for Norge. Som representanten Helga Pedersen var inne på, må også Norge ta sin del av ansvaret når det gjelder miljøet. Verden vil trenge disse ressursene framover. Til Trellevik vil jeg bare si at den referansen jeg viste til og synspunktet i forhold til Frasers statistikk, er et uttrykk for det næringen selv har kommet med av bekymringer. Jeg tror også vi skal ta inn over oss at vi gjør tiltak som kan være med og fremme denne viktige næringen framover. Derfor blir det interessant å følge dette videre når vi nå alle – iallfall regjeringspartiene og samarbeidspartiene og vi – er enige om at denne næringen er viktig. Da blir jo virkemidlene ut fra hva som legges inn i budsjettene framover. Jeg er også glad for at ministeren sier at hun skal følge videre den strategien som regjeringen Stoltenberg har lagt fram. Så er det også sånn – det har jeg ikke vært inne på – at restråstoffet er en ting som vi bør ha med i tankene videre, også i forhold til norsk naturstein, som representanten Else-May Botten var inne på. Jeg vil også minne om at mineralnæring er noe langt mer enn bare gruvedrift. Behovet som vi ser for ny infrastruktur, vil bli enormt framover. Med dette takker jeg for debatten, og ser fram til at vi følger opp denne viktige næringen videre framover.
Odd Omland (Arbeiderpartiet), 2015-05-26:
Jeg vil bare benytte anledningen til å takke representanten for å ha tatt opp en utrolig viktig sak, som fra Arbeiderpartiets side har full støtte. De punktene som representanten her var inne på, og de synspunktene som ble framsatt også fra representanten Odd Henriksen, er synspunkter vi deler fullt ut, så jeg skal ikke bruke tid på å gjenta dem. Men det er klart at Norge har mange fortrinn som gjør det mulig, som representantene har vært inne på, å få dette til. Jeg vil bare bruke litt tid på fiberkabel og fiberkapasitet. Vi er kjent med disse kablene som nå bygges, og det ville jo være utrolig, hvis vi nå legger en kabel, at vi ikke i den samme grøfta eller i den samme kabelen skal benytte anledningen til å få på plass denne fiberen som vil knytte Europa sammen. Jeg vil bare tilkjennegi at vi på vårt landsmøte har vedtatt dette med redusert elavgift, og vi har sågar sagt at når det gjelder fiberkabelen til Tyskland, må staten alene eller sammen med private aktører finansiere dette. Tiden går nå i løpet av noen få måneder.
Monica Mæland (Høyre), 2015-05-26:
For å begynne med slutten så oppfatter jeg – og det har jeg også uttrykt – at hovedinnholdet i den strategien den forrige regjeringen la fram, har vi vært enig i, og den følger vi opp. Derfor blir det ikke lagt fram noen ny strategi for mineralnæringen. Det næringen savner, og det næringen mangler, er enklere rammebetingelser, enklere planer og gjennomføringskraft. Denne regjeringen har, i motsetning til den forrige regjering, forenklet planprosessene. Det har vi gjort, og det kommer vi til å gjøre videre. I tillegg har vi tatt avgjørelser. De har vært vanskelige. Det er avgjørelser som krever grundig gjennomgang, stor kunnskap, men man må faktisk ta avgjørelsene. Det har vi gjort. Og det mener jeg er det aller viktigste signalet til næringen, at vi sier ja når vi mener det er grunnlag for det, og at vi gjennomfører de beslutningene vi mener er riktige. Jeg oppfatter at denne regjeringen har vært svært tydelig overfor mineralnæringen på at dette er en næring vi satser på, og som vi har tro på. Så er det skjedd noen endringer i budsjettdokumentene knyttet til kartlegging og det å øke direktoratets evne til å håndtere planprosessen. Begge deler er kjempeviktig for næringen. Men vår konkrete vurdering – og den må vi ta i hvert budsjett og i revidert – er at når vi ser at det er grunnlag for økte ressurser til direktoratet, ja så foretar vi en endring. Jeg oppfatter ikke at dette skaper stor uforutsigbarhet, men vi foretar en konkret vurdering som nettopp skal komme næringen til gode.
Monica Mæland (Høyre), 2015-05-26:
Jeg vil også takke for interpellasjonen. Dette er et viktig tema, og langt på vei opplever jeg at det er stor enighet mellom interpellantens parti og regjeringen om viktigheten av og potensialet i denne næringen. Bare et par ting som er blitt sagt i debatten. Når det gjelder Sametingets forhold til mineralloven, er det slik at mineralloven er vedtatt av Stortinget. Det er Stortinget som vedtar lover, men de gjør det her etter konsultasjon med Sametinget. Denne regjeringen har foreslått en økning i Sametingets grunnbevilgning på 1 mill. kr nå i RNB. Det er bl.a. for at Sametinget skal kunne ivareta sine interesser i spesielle saker. Representanten Pedersen stilte spørsmål ved denne regjeringens gjennomføringskraft. Det tror jeg faller på sin egen urimelighet. Vi har tatt en avgjørelse i Engebø-saken. Når det gjelder Nussir, ligger den til behandling i Miljødirektoratet, og jeg kan selvsagt ikke kommentere dag og tidspunkt for en avgjørelse der. Den tar de når de er klar for det, og når de mener at de har det nødvendige grunnlag for å fatte en avgjørelse. Men en avgjørelse kommer. Representanten Elvestuen sier noe som er viktig, og som vi må være ærlige på, og det er at mineraldrift har konsekvenser, og de konsekvensene er vi nødt til å være nøye på. Derfor er dette krevende avgjørelser. Vi skal ta kunnskapsbaserte avgjørelser, men mineralnæring og veldig mye industri har konsekvenser. Det må vi ikke stikke under en stol. Når det gjelder sjødeponi, er vi nødvendigvis ikke enige på det punkt. Det er omdiskutert. Norge har lang erfaring med sjødeponi. Vi mener å ha tatt en grundig beslutning på dette punkt. Når det gjelder opprydding etterpå, er det slik at mineralloven gir hjemmel til Direktoratet for mineralforvaltning for å kunne kreve sikkerhet hos virksomheter for bl.a. opprydding etterpå. Det er en oppgave direktoratet skal følge opp. Jeg oppfatter at vi er enige om det potensialet næringen har. Jeg oppfatter at vi er enige om at det er behov for forenklinger og forbedringer i planregelverket. Det jobbes det med. Det er gjort en god del, men vi jobber fortsatt med dette. Så trenger vi fortsatt kartlegging, og derfor fortsetter det i omtrent samme form som under den forrige regjering. Vi trenger kompetanse. Og hva gjelder innkjøpsreglene, som ble tatt opp av representanten Botten, jobber vi nå med å gjennomføre forenklinger. Det er mitt mål at det skal vi få til, slik at man kan få flere innovative innkjøp på vegne av det offentlige, for det trenger vi. Til representanten Fylkesnes: Det er slik at jeg behørig kommenterte prisene på mineraler. De er betydelig lavere nå enn for to år siden. På den annen side er de betydelig høyere enn det de var for ti år siden. Og det er slik at verden fortsatt trenger mineraler. Så vi tror det er et potensial, men vi er veldig ærlig på at prisutviklingen har vært bekymringsfull for deler av næringen.
Monica Mæland (Høyre), 2015-05-26:
Jeg oppfatter å ha fått gode råd med på veien videre knyttet til debatter og de konklusjoner regjeringen skal trekke. Jeg deltar selvsagt i dem, selv om noen av dem foregår i Finansdepartementet, andre mellom Olje- og energidepartementet og Samferdselsdepartementet. Når det gjelder verdiskapingspotensialet og ikke minst antall ansatte, er det litt ulike debatter, og det var det jeg prøvde å være litt åpen på. Representanten antydet 4 500 arbeidsplasser, så vidt jeg vet. Det vi har fått oppgitt fra svenske myndigheter, er at når Facebook er ferdig med sine tre sentre, regner man med 260 ansatte. Så tallene er nok litt uklare her. Poenget er likevel at vi er positive til slike etableringer. Vi bruker Invest in Norway. For oss er det en nyetablering som det er viktig å ha tillit til at gjør en jobb. Men det er også slik at jeg og resten av regjeringen, og statsministeren, møter markeder, og vi møter næringslivet hver eneste uke. Vi er selvsagt med på fremstøt hvis det skulle bli aktuelt i en gitt situasjon. Vi er åpne for det, men vi bruker vårt Invest in Norway som vårt nye verktøy i denne sammenheng.
Monica Mæland (Høyre), 2015-05-26:
Jeg vil også takke for interpellasjonen. Dette er et viktig spørsmål, og jeg oppfatter en stor og helt tverrpolitisk enighet – det er ikke grunnen til at noen utenfor huset demonstrerer i dag, det handler iallfall ikke om grønne datasentre. Så her er vi i gang. Vi har varslet at vi kommer tilbake med hvilke avgiftslettelser vi skal gi, og for hvilken størrelse vi jobber med i spørsmålet knyttet til fiber. Men her må jeg nok si at det var kanskje det eneste punktet hvor jeg været en viss uenighet. Utgangspunktet vårt er at denne typen investeringer må kunne la seg forsvare kommersielt, og det står vi i utgangspunktet fast ved. Så er det to andre statsråder som også skal delta i den debatten. Når det gjelder verdiskapingspotensialet og mulighetene for antall ansatte, tror jeg kanskje det er helt riktig at det vi har fått oppgitt når det gjelder ansettelser i Sverige, er det som til nå er kommet, og så har det sikkert et større potensial på sikt. Vi er i omstilling – i motsetning til hva noen tror, så er ikke det et ord regjeringen har funnet opp. Det er altså en situasjon denne nasjonen er i. Vi trenger flere ben å stå på, og vi har noen naturgitte fortrinn, og dem bør vi benytte, og det skal vi gjøre.
Ove Trellevik (Høyre), 2015-05-26:
Det er svært kjekt at interpellanten Odd Omland set norsk konkurransekraft og spesielt konkurransekrafta til mineralnæringa på dagsordenen. Eg må seia det at det er litt ambisiøst når interpellanten gjev inntrykk av å meina at det er den sittande regjeringa som skal ha skulda for at gruvelandet Noreg har falle på ei internasjonal rangeringsliste. Eg forstår det slik at Arbeidarpartiets representant er bekymra for investeringslysta til internasjonale investorar i Noreg på grunn av gruvepolitikken og annan politikk her i landet. Mange i Arbeidarpartiet har hevda at det å ha utanlandske investorar, er å selja Noreg. Slik er det ikkje. Slik eg oppfatta Omland, er det kjekt å høyra at han òg ser at dette ikkje handlar om å selja Noreg. Eg har nyleg besøkt mineral- og gruveselskapet Omya. Det er eit stort internasjonalt konsern som også har verksemd i Noreg. Konsernet sjølv hevdar at den norske delen av selskapet ikkje kunne ha eksistert utan å vera ein del av eit stort internasjonalt konsern. Me treng utanlandske eigarar også i Noreg. Det er godt å høyra at Omland er oppteken av det, dersom eg oppfatta han rett. Då eg besøkte dette internasjonale konsernet i førre veke, fortalde dei at dei må produsera dyre og kostnadskrevjande produkt i Noreg – det gjev dei høgaste marginane. Billige gruveprodukt er det heilt umogleg å produsera i Noreg. Det er ofte slik at konkurransekraft er resultat av politikk over tid, eller vedtak som endrar konkurransekrafta over natta. Selskapets representantar meinte at det generelle kostnadsnivået i Noreg er svært høgt, men også svoveldirektivet som nyleg vart innført, gjev norske eksportørar, som er avhengige av bruk av skip, vesentleg høgare kostnader enn mange av konkurrentane. Noreg har særdeles høge avgifter på skipsfart, og skipsfarten slit i konkurransen med tungtransport på både jernbane og veg. Gruvenæringa her i landet har også openberre konkurranseulemper samanlikna med dei gruvelanda som ikkje er omfatta av svoveldirektivet på same måten. Enkelte land som har vore omfatta av dette svoveldirektivet, har justert avgiftene sine innanfor andre delar av avgiftssystemet – som f.eks. Finland – og det har gjort at dei har oppretthalde rangeringa si. Kalkproduksjonen i Noreg har f.eks. gått vesentleg tilbake, medan andre mineral og produkt har hatt ein sterk auke. Då eg spurde Omya direkte kva som kan betra konkurransekrafta til mineralnæringa og investeringslyst til eigarane i Noreg, var svaret å få ned avgiftene og kostnadene for sjøtransport. Det å skapa betre lønsemd for industrien skapar igjen større interesse og betre omdømme blant investorar. Her har nok Arbeiderpartiet sjølv også bidratt til ein svikt. Me kan merkja oss at regjeringa også på dette området har arbeidd både målretta og systematisk slik at skipsfarten kan verta meir konkurransedyktig. Her er det gjort svært mange gode tiltak, etter det eg forstår, og det er meir i vente innanfor denne bransjen, slik at det kan hjelpa mineralnæringa til å betre konkurransekrafta.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2015-05-26:
Eg vil takke statsråden for svaret. Det gav meg tid til å reflektere litt over om filosofar kanskje er spesielt dårlege på lekser. Det hadde eg aldri tenkt på før, så no får eg gå inn i tenkjeboksen. Statsvitarar er nok svært gode i lekser, det er vel bevist her i dag. At øving og læring heng nært saman, og at ein i for liten grad har sett øvingsarbeidet i samanheng med skulen, er premissen for interpellasjonsdebatten eg reiser. Forslaget vårt er at vi skal gje skulane tid til å kunne gjere dette på skolen. I dag er det i liten grad tid til å gjere dette på skulen, så når statsråden seier at det er dei overordna rammene vi må diskutere, er det akkurat det eg inviterer til å diskutere her i dag. Vi må gje skulane rom – tid – til å gjennomføre øvingsarbeidet på skulen éin time per dag. Det treng ikkje vere på slutten av dagen. Det kan vere tidleg på dagen, eller ein kan spreie det utover dagen. Det kan vere opp til skulen, men dei må rett og slett få tid, dei må få menneskelege ressursar, i form av pedagogar, lærarar osv., til å drive eit ordentleg øvingsarbeid på skulen i staden for at dette blir sendt heim til heimar som i ulik grad er i stand til å vere gode hjelparar med leksene til elevane. Difor er dette ein høgst relevant diskusjon for Stortinget. Det handlar ikkje om å seie korleis ein skal organisere dette arbeidet, men om å gje skulen moglegheit til å organisere det, slik at dei rett og slett får tid til å drive ordentleg øvingsarbeid på skulen. Eg synest ikkje statsråden tek det ordentleg på alvor – at dette faktisk er ein reell diskusjon – spesielt ikkje når vi veit at øving og leksearbeid er så viktig for korleis elevane gjer det, anten det gjeld dei som fell ifrå, om dette har med sosioøkonomisk bakgrunn å gjere, eller at det er foreldre som ikkje er i stand til å hjelpe til. Skulen veit best – ja, det kunne ein sagt når ein valde å gå imot forslaget frå SV om å slutte å påleggje alle skular nasjonale prøver. Då kunne ein ha overlate til skulane å bestemme korleis testing og prøving, veging og måling i skulen skal gå føre seg. Det ønskjer vi skal overlatast til skulane, men statsråden ønskjer at det skal styrast av departementet med dei konsekvensane det har for undervisninga. Vi ønskjer å bruke dei store pengane på lærarar, noko som gjer at vi kan få ein betre skule. Viss ikkje det å satse på lærarar er å satse på skulen, er vi nok på ulike planetar. Eg vil utfordre statsråden igjen: Er statsråden einig med meg i at korleis skulen organiserer øving, også er eit politisk spørsmål og ikkje noko som berre skal overlatast til skulane åleine?
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2015-05-26:
Eg vil takke for gode innlegg frå representantar frå Høgre og Framstegspartiet. Det overraskar meg at ikkje fleire deltar i denne diskusjonen. Når ein ser på effekten og verdien av og kor mykje tid som blir brukt på leksearbeid i skulen i dag, vil ein sjå at dette faktisk er ein ganske stor del av norsk skulepolitikk. Eg vil påstå at lekser er i blindsona av norsk skuledebatt – eit tema som sjeldan blir diskutert, men som har ein stor plass, og som speler ein stor rolle i kvardagen i norsk skule. Det er grunn til å gjere nokre presiseringar her: Det vi snakkar om her, er den obligatoriske øvinga. Altså: Viss det er slik at det finst foreldre som har lyst til å øve litt ekstra heime, så vil ikkje SV kome heim til dei og banke på døra og seie: «No må du halde opp!» Det skal dei få lov til å gjere så mykje dei vil. Du kan øve så mykje du vil, når du vil, kor du vil. Det det er snakk om her, er den obligatoriske øvinga. Ho meiner vi bør i hovudsak skje på skulen, slik at det er ein annan type øvingsarbeid som kan gjerast heime, som f.eks. lesing og den typen oppgåver. Nokon påstod at dette er bra for kontakten mellom skule og heim. Nei, det er ikkje det. Eg har veldig lyst til å sjå noko som viser i retning av at lekser fungerer veldig bra, som ein god kontakt å ha mellom skule og heim. Når ein av tre foreldre seier at dei kjem til kort i møte med lekser, er det iallfall ein tredjedel som slit med å hjelpe eleven heime, og det er ikkje spesielt bra. Når du som forelder ikkje klarer å hjelpe di eiga dotter eller din eigen son med lekser, då har ein – for å seie det forsiktig – eit ganske dårleg forhold mellom skule og heim. Lat oss vere heilt ærlege i denne diskusjonen: Øvingsarbeid med pedagogar på skulen er betre enn alt øvingsarbeid heime med foreldre. Det er akkurat som om nokon latar som om det faktisk er betre å drive øving i skulearbeid heime – det kan ein nesten høyre under debatten i enkelte innlegg. Det meiner eg er ein kamuflasje for at ein ikkje ønskjer å prioritere dette. Når det kjem til stykket, er dette eit spørsmål om prioritering: Er ein villig til å bruke pengar på dette området av skulearbeidet? Er ein villig til å bruke pengar på fleire lærarar, slik at ein kan ha ein lengre skuledag? Openbert vil det ha mykje å seie for dei aller beste, for dei som har utfordringar – dette vil vere ein styrke for alle. Og når det gjeld poenget om at ein skal overlate til fagfolk: Ja, overlat til fagfolk – så ville vi hatt nasjonale utvalsprøver. Overlat til fagfolk – så ville vi ikkje hatt nokon K i KRLE. Overlat til fagfolk – så hadde vi hatt minst 30 minutt fysisk aktivitet osv., osv. Dette er ein rein prioriteringsdebatt.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2015-05-26:
Jeg vil takke statsråden for et godt svar. Jeg er glad for at hun valgte å gå inn i de tre punktene som jeg i alle fall mener er veldig sentrale dersom en skal lykkes med å få etableringer til Norge. Og signalene som går på elavgift, for å starte med den, er gode – det at en sier tydelig at store datasentre skal betale redusert sats. Så har man en drøfting nå på hvor grensa skal gå. Der vil mitt innspill være at jeg tror det viktige er å se på hva som vil gå fort å få godkjent i EU, og som jeg antydet i mitt innlegg i stad, ser vi til nabolandene hva de har fått godkjent, og hva som sannsynligvis vil kunne være en rask og farbar vei. Det er heller ikke tvil om at det er investorer som står på trappene, og som, ut fra det statsråden sier, sammenlikner den vesentlige kostnaden kraft er, og sannsynligvis vil velge de landene som er billigst, selvsagt. Når det gjelder fiber, er jeg glad for at statsråden vil følge det nøye – Tysklandskabelen og også den som kommer til Storbritannia. Men der er det også viktig å understreke, eller i alle fall å gjenta, at én ting er datasenterargumentene, men jeg tror også det er viktig å legge inn de andre argumentene. Jeg klar over at det i utgangspunktet skal være kommersielle formål som ligger til grunn om det kan tas i bruk. Men der er det også investorer, f.eks. Agder Energi som én aktør, som sammen med andre har sagt at dersom det er teknisk mulig, dersom det er en mulighet for at det kan bygges ut, kan de ta kostnadene for at kapasiteten bygges ut, og så kan det tas en privat betaling. Det oppfordrer jeg også statsråden til i alle fall å ta med i disse vurderingene. Mitt spørsmål til statsråden er egentlig knyttet til strategien – hva hun tenker for å kunne bidra offensivt. Jeg begynte på et sitat fra generalsekretæren i IKT-Norge, der han antydet at da Sverige fikk Facebook i sin tid, var statsministeren, finansministeren og næringsministeren osv. aktivt på banen og solgte Sverige og den tomta de hadde klar, der alle kriteriene var oppfylt. I Norge har vi kanskje en mer avslappet strategi der vi kan si at vi har mange tomter osv., i stedet for å komme klart på banen og si at dette er det som kan funke best for dere. Jeg var inne på Invest in Norway, som jeg er enig med statsråden er et godt virkemiddel. Men til sammenlikning har Sveriges Invest in Sweden, ifølge Bellona, 17–18 ganger flere ansatte sammenliknet med Norges Invest in Norway. Jeg tror det er det noe av utfordringen går på. Jeg vil gjerne utfordre statsråden på hva den offensive strategien utover disse tingene vil være.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2015-05-26:
Jeg starter med å si at det var kanskje ikke dette temaet jeg hadde trodd jeg skulle stå på talerstolen å ha interpellasjon om. For så vidt tror jeg deltakelsen sier litt om det, fordi jeg tror fremdeles det politiske Norge ikke har våknet fullt og helt, selv om jeg er helt enig med representanten Henriksen nå i at det er blitt gjort veldig mye den siste tida. Jeg tror at det i den kommende tida er helt avgjørende at vi gjør enda mer, at de endringene som statsråden varsler, gjennomføres – som har vært varslet i revidert – og at vi blir enda mer offensive. Når det gjelder antall arbeidsplasser, er det ikke sikkert at det er uenighet, fordi jeg tror jeg refererte til BCG istedenfor til The Boston Consulting Groups rapport fra juni 2014. I den så man at for Sveriges del var det i et tiårsperspektiv 4 500 arbeidsplasser, så jeg tror det er riktig at 260 er per år – og 300 også i byggefasen – så det er ikke sikkert det er så urimelig. Men hvis en tenker på f.eks. Apples etablering i Danmark, med en investering på 9 mrd. kr, eller på den tiårsperioden som er blitt beskrevet i Sverige, kanskje også med en verdiskaping på 9 mrd. kr, og en lykkes med ti sånne typer datasentre, snakker vi om en enorm verdiskaping. Dette er arbeidsplasser som ikke trenger å ligge i det sentrale østlandsområdet – de kan ligge i Nord-Norge, de kan ligge i Sogn og Fjordane hvis det er god tilgang på kraft, de kan ligge på Sørlandet, osv. Hvis vi ser inn i glasskula, er det ingen tvil om at det kommer til å være et behov for mer datalagring. Norge er et veldig godt egnet land, men vi har litt å gå på før vi er konkurransedyktige nok. Derfor er iallfall interpellasjonen i dag viktig for å understreke at det ansvaret må tas. Jeg funderte på om jeg skulle rette den til næringsministeren, om jeg skulle rette den til finansministeren, som styrer elavgifta, om jeg skulle rette den til olje- og energiministeren, som behandler kraftoverskuddet, eller om jeg skulle rette den til samferdselsministeren, som har ansvar for det med fiber og infrastruktur og har vært mye frampå på det feltet. Men jeg valgte næringsministeren, fordi dette er en grønn omstilling. Det er en næring som er i enorm vekst globalt, og som vi har et godt grunnlag for kan vokse også i Norge. Men da trenger vi å ha like rammevilkår og være konkurransedyktige sammenliknet med våre naboland. Der er vi godt på vei. Jeg mener også at denne debatten – jeg vil takke dem som deltok, også fra Arbeiderpartiets side – signaliserer tydelig at det er den retningen vi ønsker, og da kan vi sammen klare å løfte det, sånn at vi ikke bare er konkurransedyktige, men at vi er på hugget, at vi er ute og lokker dem til Norge, sånn at de store velger å etablere sine datasentre i Norge.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2015-05-26:
Jeg vil takke forsamlingen for en god debatt, med mange interessante betraktninger. Det jeg opplever, er et sterkt ønske fra denne sal om å ta et enda større ansvar for å sikre presse- og ytringsfriheten i Norge, og om å ta de initiativ vi kan ta, også internasjonalt, for å bidra, som vi f.eks. gjør gjennom våre delegater til Europarådets parlamentarikerforsamling. Så er det gjort et poeng av at det ikke akkurat er overbefolket i presselosjen. Det er vi vel ikke akkurat bortskjemt med at det er i så veldig mange debatter i denne sal heller, men det er vel et uttrykk for at det er travle tider og knapphet på ressurser også i denne bransjen, selv om det slett ikke er hvem som helst som er representert her i dag. Dette er et tema som er vidt, og som mange kan legge mye i. Det har jo også kommet betraktninger her som viser at debatten om ytringsfrihet og pressefrihet er mangslungen og inneholder en lang rekke viktige momenter som det er viktig å diskutere. Det har alle i denne sal full frihet til å gjøre. Det ble bl.a. vist til et Dokument 8-forslag som nå ligger til behandling i justiskomiteen. Vi har også eksempler på andre saker som er foreslått, som vi skal få rikelig anledning til å diskutere i de rette fora, bl.a. forslag til endringer i ekomloven. Selv har jeg pekt på en del momenter som jeg mener det er viktig å jobbe med i tiden framover, bl.a. å ta til orde for en opprydning i Kommune-Norge når det gjelder håndteringen av offentlighetsloven, for vi ser mange aktører og journalister som strever med å få tilgang på informasjon som burde ha vært lett tilgjengelig for innbyggerne og for offentligheten. Så er statsbudsjettet kanskje den første – i hvert fall en veldig gyllen – anledning til å vise at de gode intensjonene i denne debatten blir videreført. Vi skal også følge svært nøye med på utviklingen i momssaken, som statsråden viste til. Det som kommer opp om nye publiseringsplattformer, er en interessant debatt. En stor del av dette store paradokset er at til tross for at ytringsfriheten kanskje aldri har stått sterkere, og at vi opplever en journalistisk gullalder, ser vi også at det er et betydelig press på ytringsfriheten blant ansatte i offentlig sektor, og blant folk som deltar i meningsskiftet på Internett, f.eks., som viser at behovet for det redigerte ord trer veldig tydelig fram. Denne debatten har vært en oppfordring fra Europarådets parlamentarikerforsamling, og oppfordringen derfra er at dette gjøres årlig. Vi får komme tilbake til hvordan dette eventuelt kan få en mer fast form, men jeg er i alle fall glad for det jeg opplever er en tverrpolitisk enighet om å ta et felles ansvar for å oppfylle intensjonen i Grunnloven § 100.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2015-05-26:
Når en får muligheten til et ubegrenset antall innlegg, må en jo benytte den til å si litt mer. Jeg synes det på tampen her har kommet interessante ting knyttet til de nye publiseringsformene og hvor mye enklere og raskere en faktisk både kan få informasjon, vurdere informasjon og formidle informasjon videre, som representanten Kårstein Eidem Løvaas var inne på. Det medfører en stor frihet og samtidig et desto større ansvar, for den store friheten betyr at aldri har det vært enklere for så mange av oss å publisere, men aldri har det heller vært så stor risiko for å få ytringer på nett som ikke vil være i samsvar med det alminnelige redaktøransvaret som har vært gjeldende i norsk presse. Det er klart at det er en problemstilling som flere har vært opptatt av, og som er svært viktig. Så skjønner jeg at jeg kanskje utfordrer salen litt, men dette er en initiativdebatt, og jeg synes det er litt sørgelig at ikke justiskomiteens medlemmer sitter her, for de har en sak til behandling nå som jeg synes er problematisk med hensyn til pressefriheten. Jeg synes det er problematisk at en skal forandre offentlighetsloven § 16 på en slik måte at mer blir hemmeligholdt, ikke bare i byrådet i Oslo, men også i byrådet i Bergen og i fylkeskommunene i Troms, Nordland, Nord-Trøndelag og Hedmark, og det skal en gjøre fordi de har valgt en parlamentarisk styreform. Men det grunnleggende i kommunesektoren har jo vært en stor grad av åpenhet. En har også jobbet veldig mye med disse åpenhetsprinsippene i kommunesektoren, og det forslaget som nå ligger til behandling i Stortinget, går et skritt i stikk motsatt retning. Det kan dessverre føre til en fristelse for flere til å velge en organiseringsform som gir mindre åpenhet. Det synes jeg er en problemstilling som en er nødt til å ta alvorlig også i en debatt som denne – også sjøl om det stort sett bare er familie- og kulturkomiteens medlemmer som er her. Men det er en svært viktig sak som er til behandling i justiskomiteen, og jeg mener at Stortinget hadde gjort seg sjøl en stor tjeneste om vi i det minste hadde utsatt den saken og gitt den den omfattende og seriøse behandlingen som den fortjener, dvs. tilsvarende det som en trenger av høringer og behandling også i et regjeringsapparat før Stortinget skal ta stilling til den.
Thorhild Widvey (Høyre), 2015-05-26:
På tampen av debatten vil jeg komme med noen korte kommentarer siden det er flere av debattantene som har nevnt dette med nye plattformer vi kommuniserer på. Uten tvil har ny teknologi utfordret forretningsmodellene hos tradisjonelle medier. Det er det vel ingen tvil om. Den samme teknologien har også gitt folk flere plattformer å ytre seg på. I tillegg til redaksjonelle medier kan folk ytre seg på Facebook, Twitter, blogger og andre typer sosiale medier. Med andre ord har Internett styrket folks mulighet – men også frihet – til å ytre seg. Det er utvilsomt en styrke for demokratiet. F.eks. har tjenesten Twitter vist oss at avstanden mellom folk og makten er blitt kortere fordi det har blitt enklere å komme i dialog med myndighetene. Men disse ytringsmulighetene har vi fått både på godt og vondt. På nett kan terskelen være lavere for å spre hatefulle ytringer enn i det virkelige livet. Vi kan derfor si at de økte mulighetene også har ført med seg økt ansvar. For å få sine ytringer formidlet til et stort publikum var man tidligere avhengig av å slippe gjennom nåløyet hos en redaktør. I dag kan hver enkelt være sin egen redaktør, og publikum vil i prinsippet være globalt. Dette mener jeg er en grunnleggende endring i måten å tenke på. Det vi i dag roper ut i begeistring eller frustrasjon, er ikke lenger bare tilgjengelig for de nærmeste rundt oss som har de samme kulturelle kodene og tolkningsrammer som oss selv, men potensielt for hele kloden. Det er nå fem år siden Medieansvarsutvalget la fram sin utredning om ansvarssystemet på medieområdet. Vi har fortsatt en bestemmelse om redaktøransvar som er begrenset til blader, tidsskrifter og kringkastingssendinger. Regjeringen har bevisst prioritert arbeidet med moms for avisene og produksjonstilskudd den senere tiden, men vi ønsker nå å legge til rette for modernisering og likebehandling også av plattformer, også innen redaktøransvaret. Derfor vil vi prioritere det framover. Hvordan vi helt konkret skal oppnå dette, må jeg få anledning til å komme tilbake til, men jeg synes det er viktig å nevne at det er en oppgave som er viktig for meg å jobbe med i tiden fremover. Jeg vil igjen benytte anledningen til å takke for en god debatt.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2015-05-26:
Pressefrihet i Norge kan ikke diskuteres uten at vi løfter blikket og ser hvordan situasjonen er i resten av verden. Her i Norge er ytringsfrihet og pressefrihet nedfelt i Grunnloven, men bare en sjettedel av befolkningen i verden lever i land der pressen er kategorisert i samme divisjon som i Norge. Totalbildet er at det har blitt verre i mange land de siste årene. Men også her i Norge utfordres pressefriheten, både fordi markedene endrer seg, og fordi vi ser en stor konsentrasjon av eierskap. Vi er tjent med et bredt eierskap i norske medier. Det er med på å sikre et mangfold i nyhetsformidling og at de kritiske blikkene rettes mot forskjellige samfunnsforhold. Det er også en viktig grunn til å støtte opp om en desentralisert presse, journalister som ser makt og samfunnsstrukturer på avstand og med andre briller enn dem som lever tett på sentrale strukturer. Pressefriheten utfordres av Internett fordi holdninger og synspunkter formidles i nye kanaler og spres i hurtigtogsfart. Det er bra for mangfoldet, men krevende, fordi redaktørplakaten og annen selvjustis i bransjen ikke favner om alle disse nye formidlerne. Grensene mellom nyhetsformidling, kommentering og reklame viskes ut. Kommentatorrollen utvides med mennesker som på ingen måte er underlagt regelverk eller redaktører, eller som måtte stå til ansvar i PFU. Jeg mener det er god grunn til å drøfte hvordan vi kan møte dette. Mangfoldet som vi vil ha, må kobles med den anstendighet vi kjenner fra den tradisjonelle medieverdenen. Pressefrihet har en tvilling, og det er pressetrygghet, sa Kjersti Stavrum for en tid tilbake. I en tid der flere journalister drepes hvert år, er det grunn til å dvele ved akkurat det. Hvem tar ansvar for dem som er ute i krigsområder? Stadig flere av dem er frilansere uten fast tilknytning til en redaksjon. Hvem er det som sier hit, men ikke lenger? Hvem er det som stiller spørsmål om sikkerhet når noen ikke er en del av en redaksjon? Vi må stå opp mot trusler, uansett hvem de rettes mot, og særlig trusler mot journalister som formidler budskap som noen ikke liker. For selv om vi har ytringsfrihet i Norge, må ikke det forveksles med at det er lov å komme med trusler. Det bidrar ikke til den pressefriheten vi vil verne om.
Kårstein Eidem Løvaas (Høyre), 2015-05-26:
Jeg også har lyst til å takke for en god og langt på vei samstemt meningsutveksling her i dag. Jeg har også lyst til å avslutte med noen positive betraktninger. Det som kanskje har vært noe av det som man har vært mest opptatt av, og som kan være en utfordring – eller til og med litt skummelt – her hjemme, er overgangen til det digitale. Og det er i alle fall tre punkter som har vært nevnt, og som jeg tenkte det kunne være hyggelig å prøve å se litt positivt på. Det ene er at det at du og jeg publiserer oss selv – uavhengig av hvordan vi gjør det – kan være en utfordring for det gode, gammeldagse redaktørinstituttet. Ja, det kan det være, men det er også en positiv utfordring, fordi den siste UNESCO-rapporten som tar for seg dette, peker på at «citizen journalism», altså innbyggerjournalistikk, og «independent media», uavhengige medier, vokser som en følge av overgangen til det digitale – og det er positivt. Så var det også litt bekymring hos noen for at lokalavisen rundt omkring kan forsvinne, og det er klart at vi politikere blir litt lei oss da, for det er veldig enkelt med den lokalavisen akkurat der og da. Men den lokale debatten blir jo ikke borte, den fortsetter i de tradisjonelle arenaene som lag og foreninger, i styrket form, gjerne i kafeer og biblioteker, men også på Internett vil man kunne finne igjen den debatten. Når det gjelder kildevernet, som er en veldig alvorlig bekymring, er det, som det er pekt på, utfordringer teknologisk, men samtidig åpner den teknologiske utviklingen også for muligheter, for man har mulighet for kryptering, noe som gjør at det å være kilde, overlevere informasjon til mediene, med riktige krypteringsløsninger kan gjøres enda tryggere enn man har kunnet i dag. Så det er mange positive ting med det. En trend som også rapporteres, er at kvalitetsjournalistikk er noe vi etterspør og noe vi er villig til å gi litt ekstra for. Så vi behøver ikke nødvendigvis å være så engstelige for at kvalitetsjournalistikken som sådan skal utvannes – trenden peker i retning av at akkurat den kommer til å overleve.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2015-05-26:
I henhold til dagsordenen er dette en debatt om pressefrihet i Norge, men tillat meg likevel å løfte blikket litt utenfor Norges grenser. Uten pressefrihet, intet demokrati. Uten pressefrihet, ingen til å rapportere brudd på menneskerettighetene. Demokrati, menneskerettigheter og ytringsfrihet er noe vi som bor i Norge, lett kan finne på å ta som en selvfølge. Presselosjen er f.eks. tom i kveld, med ett hederlig unntak. I store deler av Europa er situasjonen dessverre den motsatte av det den er her. Det er også en situasjon som til sjuende og sist kan komme til å påvirke oss selv. Som medlem av Stortingets europarådsdelegasjon er det naturlig for meg å reise denne problemstillinga, også i en debatt som først og fremst handler om norske forhold. Som medlem av Europarådet har vi påtatt oss visse forpliktelser til å bidra med det vi kan, til å fremme ytrings- og pressefrihet i alle Europarådets 47 medlemsland. Så sent som i januar i år vedtok Europarådet nok en resolusjon som tok for seg behovet for beskyttelse av pressefrihet og journalister i Europa. Og betegnende nok: De som stemte imot, representerte land som Tyrkia, Ungarn, Ukraina, Aserbajdsjan og Georgia. Bakteppet var angrepet på Charlie Hebdo, men resolusjonen gjaldt vel så mye drap og målrettede angrep på journalister i Ukraina, Aserbajdsjan, Serbia, Tyrkia og Georgia, og filmprodusenten Oleg Sentsov, som ble ført fra varetekt i Simferopol til Moskva, for der å bli anklaget for kriminelle handlinger, et velkjent knep i flere medlemsland, f.eks. i Aserbajdsjan, der journalister og menneskerettighetsforkjempere bringes til taushet i tur og orden, med fabrikkerte anklager, gjennom måneder i varetekt uten medisinsk tilsyn, uten kontakt med familien, hvis de da ikke har greid å flykte og søke asyl i et annet land, slik som Malahat Nasibova, som fikk Raftoprisen i 2009 for sitt uredde arbeid for menneskerettigheter. Det fikk dramatiske konsekvenser, først for hennes tre barn, så for henne og hennes mann. Nå er hele familien i Norge og ber oss, norske parlamentarikere, om å føre kampen deres videre gjennom vårt arbeid i Europarådet og OSSE. Å være journalist er et av de farligste yrkene som finnes. Derfor har Journalister uten grenser opprettet en nettportal der journalister som opplever seg truet, kan slå alarm. Bare de seks første ukene ble 49 varsler lagt ut. Europarådets generalsekretær Thorbjørn Jagland har offentlig understreket at dette også kommer til å bli et viktig verktøy i Europarådets arbeid for å sikre etterlevelse av menneskerettighetskonvensjonens artikkel 10, om pressefrihet og personlig sikkerhet for journalister. Den dekker også arbeidsforholdene for norske journalister, selv om vi kanskje ikke alltid tenker over det.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2015-05-26:
Som foregående taler pekte på, er det et dystert bakteppe for denne debatten. Pressefriheten får stadig trangere kår i verden, ifølge rapporten fra Freedom House som andre også har pekt på. Det er bare en snau tredjedel av de landene som rapporten omfatter, hvor man kan si det er full pressefrihet. Freedom House peker på utviklingen i land som Egypt, Tyrkia og Ukraina, men også på amerikanske myndigheters forsøk på å legge hindringer i veien for uavhengig journalistikk om nasjonale sikkerhetsspørsmål, som grunnlag for at det går den gale veien. Vi kan glede oss over at Norge rangeres helt i toppen blant landene med størst pressefrihet, sammen med Nederland og Sverige. Men la oss ikke ta det som en selvfølge, det må vernes om. En fri og uavhengig presse er en viktig forutsetning for et levende demokrati og for å sikre grunnlaget for en åpen og informert samfunnsdebatt – uten en slik meningsbrytning forvitrer demokratiet – men også som en vaktbikkje overfor myndigheter, både dem som velges, og dem som forsøker å bli valgt. En fri og uavhengig presse skal holde et vaktsomt øye med alle, som et ombud for sine lesere, seere og lyttere – et sted disse kan gå til om makta ter seg, som det heter. Derfor er støtte til utvikling av frie og uavhengige medier også en del av vår utviklingspolitikk. Kurs, konferanser og faglige verksteder for journalister og redaktører i samarbeidsland skal være med på å spre kunnskap, forståelse og holdninger. Det er et viktig ledd i demokratibyggingen i vår utviklingspolitikk. Det er lett å synge høystemte sanger om den frie presses rolle og betydning. Men frihet fordrer også ansvar. Ikke alle mediehus lever opp til kravet. En presse som jager i flokk, er ikke noe vakkert syn, selv ikke om haren er en offentlig maktperson. Det finnes noen slike eksempler her hjemme. Men udelt verre blir de skandalene vi har sett i enkelte andre land, med telefonavlytting, ingen respekt for privatliv, paparazzier i buskene og andre ting. Grove overtramp utløser reaksjoner. Hva kan vi gjøre for å gjenreise ansvarligheten i den frie presse? Slikt avføder gjerne kommisjoner og forslag, slik også i våre europeiske naboland. Hvem skal vokte vokterne? Problemstillingen er aktuell, ikke bare for de statlige vokterne ethvert samfunn holder seg med, av sikkerhetspolitiske grunner, indre som ytre. Rettsapparatet er selvsagt alltid til disposisjon, men en omfattende og grunnleggende ytringsfrihet i bunnen og i Grunnloven gjør grensedragningene ofte krevende og spissfindige. Også på dette området kan vi – heldigvis – gi en anvisning i Pressens Faglige Utvalg i Norge, altså la bukken passe havresekken. Så langt har det fungert vel. Men jeg trekker dette fram for å understreke at den frie og uavhengige presse bare kan fylle sin viktige og nødvendige rolle om den vokter seg for ikke å misbruke den makt den forvalter på vegne av sine lesere, lyttere og seere.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-26:
I siste instans er jo hele skolen og alt i skolen et politisk spørsmål. Men tusenkronersspørsmålet er da: Hva er det man velger å overlate til fagfolk, og hva er det man velger å styre? Jeg mener at formen på øvingsarbeid og hvordan man gjør det, er noe vi overlater til fagfolk. Det betyr ikke at vi ikke skal ha meninger om eller spre ideer om hvordan det kan gjøres på en best mulig måte, eller ha forventninger til at skolene f.eks. som profesjonsfellesskap setter seg inn i forskning om hvordan leksene fungerer, og så handler ut fra det forskningen viser, men det betyr at det er en avgjørelse vi kan overlate til skolene. Men så mener jeg også at vi har et ansvar som politikere for å ha klare forventninger til hva skolene skal bidra til, og der er de nasjonale prøvene viktige. Så tror jeg ikke jeg skal bruke mer tid på den diskusjonen, all den tid alle partiene på Stortinget, unntatt SV, er for at vi skal ha nasjonale prøver, og SV var vel også for det de åtte årene de satt og styrte Kunnskapsdepartementet. Men jeg har lyst til å si to ting. Det ene er at jeg er enig med interpellanten i at det er forbedringsrom her. For eksempel ser vi på en av de mange internasjonale undersøkelsene vi har fra OECD, at det finnes gode og dårlige måter å gi lekser på. I 2010 publiserte SSB en analyse som viste at elever med lav sosioøkonomisk bakgrunn som får mye lekser, presterer dårligere enn elever med tilsvarende bakgrunn som får mindre lekser. Da kan man stille spørsmålet: Hva slags praksis er det som følger med leksene? Er det slik at man gir lekser istedenfor å forklare ting i klasserommet? Er det slik at lærerne i mindre grad i Norge følger opp leksene etterpå, og i så fall at man da ikke får det læringsutbyttet man trenger? Alt det er ting som profesjonen må reflektere over, og som vi burde bidra til å spre gode eksempler på. Men så det andre poenget: Representanten Fylkesnes sier at vi må legge dette inn i skolen. Hvis man antar at SVs forslag er at vi skal ha én leksehjelptime hver dag – jeg antar at SV ikke vil at det skal være med ufaglærte assistenter, men med faglærte lærere, og vi trenger ikke å diskutere prislappen her nå – antar jeg også at for at man skal få fullt læringsutbytte, burde man ha en norsklærer når man gjør norskleksene sine, en matematikklærer når man gjør matematikkleksene sine, og en med fordypning i kunst og håndverk når man gjør leksene i kunst og håndverk. Da ville jeg isteden ha tenkt slik at hvis man først skal bruke penger på en ekstra time, og man trenger en norsklærer der – ja, lag en ekstra norsktime da! Så kan vi heller beholde leksene på toppen og gi dem på riktig måte. Da får elevene enda litt mer øving, og så kan de lære enda litt mer på skolen. Problemet mitt med SVs politikk er at det i realiteten i denne sammenheng ikke dreier seg om et forsøk på å diskutere leksene i forskjellige avskygninger og med forskjellige innfallsvinkler. SV er egentlig ikke for lekser, og det er en helt ærlig sak. Jeg er for lekser, men mener at skolene skal få lov til å velge det bort hvis de vil.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-26:
Det var dette med «løgn, forbasket løgn og statistikk», som man ofte snakker om. Jeg synes interpellanten kanskje må være litt mer varsom med statistikken, for interpellanten skriver at «en undersøkelse fra 2012 viste imidlertid at en av tre foreldre iblant kommer til kort når de skal hjelpe barna med leksene». La meg si det sånn: Det kan være et stort problem, eller det kan være et ganske lite problem. Sannsynligvis er det et stort problem for færre enn én av tre foreldre. Det kan være et lite problem fordi: Det er mulig det bare er meg, men at man ikke kan alt gjennom hele grunnskolepensum eller videregåendepensum så godt at man kan hjelpe barna sine med enhver lekse, og at man iblant kommer til kort – det tror jeg vel de fleste vil komme til å oppleve den dagen man får barn. Det vil jeg tro. Så kan det være et stort problem hvis det er slik at alle skoler i Norge gir lekser som forutsetter at foreldrene skal hjelpe. Det er kanskje det interpellanten også forsøker å komme inn på, nemlig at hvis man gir lekser på en måte som forutsetter at barna skal lære seg nytt stoff hjemme, og dermed er avhengig av hvem foreldrene deres er, og hvilke ferdigheter de har på det fagområdet man skal forsøke å tilegne seg kunnskap om, da har man et problem. Og det er også da en dårlig måte å gi lekser på. Jeg har ingen problemer med å slutte meg hundre prosent til det interpellanten sier om at det selvfølgelig er bedre å ha en time med øving – eller skole, som det også heter – med faglærte pedagoger enn å ha det med ikke-faglærte foreldre. Hvis vi ikke hadde ment det, kunne vi puttet hvem som helst inn i norske klasserom. Da hadde vi i hvert fall ikke behøvd å ha noe kompetansekrav til lærere, eller stå vakt om profesjonen, eller f.eks. sammen med flertallspartiene på Stortinget gi 50 mill. kr, slik at lærere som jobber i skolen, men ikke har pedagogikk, skal få en mulighet til å ta det. Da hadde alt det vært meningsløst. Det jeg ikke forstår helt med SVs prioritering, er at når man egentlig snakker om en ekstra time matematikk, norsk, kunst og håndverk eller noe slikt i skolen, hvorfor er man ikke først og fremst opptatt av å få en ekstra time med fag i skolen, med faglærte lærere, og så diskutere – på toppen – hvordan man skal gjøre leksene. Det mener jeg er den fornuftige måten å utvide skoledagen på, å se på: Hva er det barna trenger? Er det slik at en ekstra time vil gi mer læring? I så fall mener jeg at det er noe vi må diskutere, og da vil jeg prioritere det høyere enn mange andre ting som ikke handler om kjernen i skoledagen. Jeg vil også, helt til slutt, si at hvis vi skal bryte den onde sirkelen, som handler om at skolen i altfor stor grad er avhengig av hvem foreldrene dine er, så er vi avhengig av å gå litt dypere enn bare å si at vi skal la dem som øver, øve, og de som ikke øver, øver ikke, for nettopp der ligger noe av kjernen. Tusen takk for en veldig spennende diskusjon, selv om jeg er enig i at for få deltok.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2015-10-06:
Eg har den glede å leggje fram eit representantforslag på vegner av representanten Marit Arnstad og meg sjølv om lokalisering av hovudsete i dei nye politidistrikta.
Erna Solberg (Høyre), 2015-10-06:
Jeg er helt enig i at det er viktig å gjøre noe med de 120 000 som er ledige, de noen og åtti tusen som er registrert ledige, og sørge for at de blir møtt med gode tiltak. Det viktigste tiltaket er å sørge for at det blir flere jobber. Det er hovedfokuset for det budsjettet som regjeringen legger frem, hvor vi altså legger vekt på arbeid, aktivitet og omstilling, og da er det å tilby jobb viktigere enn å tilby tiltak, eller å tilby at folk skal stå permittert lenger. Men når det gjelder spørsmålet om permitteringsregelverket, er det sånn at da partene henvendte seg til regjeringen, svarte regjeringen positivt på en endring av permitteringsregelen i forbindelse med lønnsoppgjøret. Det gjennomførte vi i revidert nasjonalbudsjett, og da har vi altså kommet tilbake igjen til en situasjon hvor permitteringsregelverket er på et nivå som man har hatt også tidligere når man har hatt vanskeligheter i arbeidsmarkedet. Når det gjelder spørsmålet: I dag er det jo ikke slik at partene i arbeidslivet har den samme enigheten. Både Virke og NHO er like opptatt som regjeringen av at det kan medføre innlåsingseffekter å øke permitteringsreglene for mye.