Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2007-02-15:
Utenriksministeren sier at foreldre og nær familie til våre soldater kan være beroliget. Nei, vi foreldre som har sønner som har vært soldater i Afghanistan, som min sønn har vært et par ganger, er ikke beroliget. Jeg fikk sjokk da jeg hørte statsminister Jens Stoltenberg i går gjøre det klinkende klart at våre nye styrker i Kabul skulle kunne reise nordover og hjelpe norske soldater i nød, men at det var forskjell på å hjelpe våre egne og det å hjelpe andre. Det hørte jeg statsministeren si! Statsministeren er fortsatt utenriksministerens overordnede, og inntil statsministeren gjør det klinkende klart, stoler jeg faktisk ikke på det utenriksministeren nå har forsøkt å si om nødssituasjoner. Det er ikke bare opposisjonen som i tilfelle har misforstått. En stort sett samlet norsk presse har også misforstått, og store deler av det norske folk, som har fulgt direkte sendinger herfra, har også i tilfelle misforstått. Statsminister Stoltenberg var klinkende klar, og Kristin Halvorsen – som partileder – og andre i SV har sagt at de har veto, og at det ikke kommer på tale under noen omstendigheter å sende soldater til Sør-Afghanistan. SVs solidaritetsprinsipp er tatt på kornet av tegneren Roar Hagen i VG i dag. Der står det: «Vi skal bare assistere våre egne, og så forventer vi at alle de andre skal assistere oss.» Ikke uvanlig for SV å ha den type solidaritet. Det er skuffende at ikke statsministeren i går gjorde noe annet klinkende klart. Jeg har lyst til å betro utenriksministeren, og Stortinget med, at da jeg ble spurt av min sønn – og vi som foreldre må gi råd eller komme med synspunkter – om han burde delta i Afghanistan, var én av de grunnleggende faktorer som gjorde at jeg sa jeg syntes han burde, at det var et NATO-engasjement. Jeg visste at hvis den avdeling som min sønn ledet, kom i en akutt nødssituasjon, ville de få hjelp av NATO-allierte fra andre land. Derfor var det et sjokk å høre statsministeren og en del SV-ere i går. Dette er ikke bare et spørsmål om politikk. Det er også et spørsmål om moral og holdning: én for alle, alle for én. Det er Regjeringen og Regjeringens talspersoner, særlig regjeringspartiet Sosialistisk Venstreparti, som her har brettet ut sin solidaritetsmoral for enhver, som vi vil ha et oppgjør med – ved statsministeren. Så sier utenriksministeren nå at hvis det er en nødssituasjon, skal vi stille opp – men Norge skal konsulteres. La oss komme til virkelighetens verden. Hvis det ringer en telefon i hovedkvarteret i Stavanger kl. 03 om natten, med anmodning om å sette inn våre styrker et annet sted fordi det er en akutt nødssituasjon og vi må redde soldater fra andre allierte land, skal det da være en regjeringskonferanse dagen etter hvor SV sier at dette må vi forelegge vårt landsstyre, slik at vi kan nok trenge 48 timer? Eller – og det er mitt spørsmål, som jeg vil at statsministeren skal avklare – skal hovedkvarteret i Stavanger ha fullmakt, som de i dag har, til å ta den avgjørelsen, og si, når telefonen kommer, at ja, det er i orden, vi gir direktiver om å sette inn våre soldater for å hjelpe andre i nød? Utenriksministeren bruker ordene «Norge» og «Regjeringen». Denne hypotetiske situasjonen, som alle andre i forsvarssammenhenger, vet man om på forhånd. Da er det avgjørende hvilke fullmakter man har gitt til både løytnanten, kapteinen, obersten, generalen eller til et hovedkvarter. Det er ikke tid til at en regjering skal drøfte det. Regjeringen må drøfte den hypotetiske situasjonen og gi de nødvendige fullmakter. Vil hovedkvarteret få fullmakt til å sende ikke bare de vernepliktige, som vel har den jobben, men også våre spesialstyrker, som er langt bedre trent, til unnsetning for andre lands styrker i en ekstremsituasjon, uavhengig av hvor i Afghanistan den foreligger? Vil en slik fullmakt bli gitt? Jeg håper statsministeren raskest mulig kan avklare det.