Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-12-18:
La meg starte med å takke interpellanten, representanten André Oktay Dahl, som har hatt et engasjement for dette temaet lenge. Det er bra. Jeg vet at det å reise interpellasjoner om temaer som man er opptatt av, bidrar til bevisstgjøring. Det bevisstgjør oss i departementene, det bevisstgjør Stortinget og det bevisstgjør folk ute i samfunnet. Alt det er nødvendig for at vi skal få gjort noe med situasjonen som er inngående beskrevet av interpellanten sjøl. Erfaringene med tabuer og skambelagte problemstillinger er at de må belyses, de må debatteres, de må løftes fram slik at de blir synlige, for det er bare når de blir synlige at vi kan få en slutt på skammen og få en slutt på at det forblir tabubelagte problemstillinger. Det vil jeg gjerne slå fast innledningsvis. Så ber representanten André Oktay Dahl om en redegjørelse for vårt arbeid mot tvangsekteskap. Jeg leser det også som en generell redegjørelse, og så legger representanten til – også sett i et LHBT-perspektiv. Nå er det riktignok det siste som først og fremst ble løftet fram innledningsvis i innlegget til representanten Dahl, og det syns jeg er bra. Jeg skal vektlegge det mye, men jeg vil også si litt generelt. Interpellanten hevder at LHBT-befolkninga er en gruppe som i praksis i stor grad blir utelatt, men som trenger større grad av støtte og hjelp. Det er jo helt riktig. Nulltoleranse mot tvangsekteskap og nulltoleranse mot diskriminering av LHBT-personer er en selvfølge for vår regjering. Det er en selvfølge for de fleste partier også – jeg tror alle – og det er bra. Det er en selvfølge at ungdom skal ha innflytelse over sine egne liv, og vi erkjenner i stadig større grad, tror jeg, at arbeidet mot tvangsekteskap må starte ganske tidlig i ungdommenes liv, fordi det skjer mye i form av innskrenkinger i de unges frihet allerede rundt puberteten, og noen ganger før det også. Det er en selvfølge for oss at unge mennesker skal få bestemme hvem de vil være kjæreste med, utforske sin seksualitet sammen med, og hvem de eventuelt vil inngå ekteskap med – eventuelt om de vil la være å gifte seg. Vi vet alle sammen at gråsonene når det gjelder spørsmålet om tvangsekteskap, ofte er store. Det er ikke lett å sette en helt konkret grense for når det er frivillig, og når det er tvang. Men det som er helt sikkert, er at ungdom trenger støtte for valgene sine fra voksne som står dem nær. Men det er ikke alltid foreldre eller storfamilien gir denne støtten. Derfor er det viktig at vi fra politisk hold og fra myndighetssida i samfunnet er tydelige på at frihet til å elske den du vil og ta egne valg for livet ditt og identiteten din, er helt sentralt. Det er menneskerettigheter. Skiftende regjeringer har jobbet målrettet mot tvangsekteskap siden slutten av 1990-tallet. De første årene ble tvangsekteskap sett på som et jenteproblem, men erfaring fra førstelinjetjenesten og fra forskning har vist at bildet er mer komplisert og nyansert. Tenk det, det angår også menn eller gutter, og det angår LHBT-personer, naturlig nok. Den første handlingsplanen mot tvangsekteskap kom i 1998. De fleste sakene som var kjent for hjelpeapparatet, dreide seg den gangen om unge kvinner. Det var få eller ingen etablerte hjelpetilbud for gutter og menn. Jeg husker sjøl hvor vanskelig det var i det hele tatt å få tak i noen som kunne noe om tvangsekteskap den gangen jeg første gang møtte en jente – riktignok – som var utsatt for dette, på midten av 1990-tallet. Det var nesten umulig. I dag er den situasjonen heldigvis svært annerledes. Unge homofile er nå for første gang nevnt som målgruppe for arbeidet mot tvangsekteskap i handlingsplanen som kom ti år etter – Handlingsplan mot tvangsekteskap for 2008–2011. Da hadde tilbakemeldinger fra ulike hjelpeinstanser vist at også unge homofile fra minoritetsmiljøer ble utsatt for tvangsekteskap og trusler om tvangsgifte. Det ble presisert at det skulle etableres tilpassede botilbud også for gutter og unge par. LHBT-personer framheves nå som en særlig sårbar gruppe i handlingsplanen mot tvangsekteskap og kjønnslemlestelse – 2012. I planen slår vi fast at vi fortsatt skal ha oppmerksomhet rettet mot LHBT-personer og utfordringene deres i 2012 og videre. Integrerings- og mangfoldsdirektoratet, IMDi, har ansvar for å følge opp flere tiltak i handlingsplanen. IMDis innsats er hovedsakelig forebyggende og holdningsskapende arbeid. Minoritetsrådgiverne på skoler og integreringsrådgiverne på utenriksstasjoner er veldig viktige ressurser i dette arbeidet. Det er en veldig stor endring, vil jeg si, fra tidligere. Jeg er veldig stolt av at vi har gjort dette grepet, at vi har utplassert minoritetsrådgivere på skolene, også på ungdomsskolene, nettopp av de grunner jeg nevnte; vi må komme tidlig inn og identifisere sårbare personer før det har gått så langt at man i realiteten ikke har et valg, eller er blitt veldig skadet. Så vet vi at disse kommer i direkte kontakt med enkeltpersoner som utsettes for eller trues med tvangsekteskap, inkludert LHBT-personer. En del av minoritetsrådgiverne er også kurset i det som heter ICDP, International Child Developement Program, som også er gruppesamtaler, f.eks. med fedre eller mødre, hvor man kan ta opp denne type problematikk, hvis man tør. Det er et spørsmål vi må ettergå, vi må se på hvordan dette gjøres, og hvordan vi eventuelt kan støtte dem i å ta opp dette problemet i større grad enn i dag. I IMDis forebyggende og holdningsskapende arbeid er det stor oppmerksomhet rettet mot LHBT-personer som en sårbar gruppe med risiko for å bli utsatt for tvangsekteskap. De har utviklet en veiledning for lærere som heter Retten til å ta egne valg. Den inneholder ideer til undervisningsopplegg om tvangsekteskap og beslektede temaer, og omhandler også LHBT-personers situasjon. IMDis rapport fra 2011 «Ikke bare tvangsekteskap» tar også opp situasjonen til homofile med innvandrerbakgrunn. Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet lanserte for kort tid siden «Tvangsekteskap og æresrelatert vold – en veileder til barneverntjenesten». Den inneholder både kunnskap og rutiner til arbeid med saker som omhandler tvangsekteskap og æresrelatert vold. Gjennom veilederen følger man to fiktive saker. En av disse dreier seg om Hassan på 16 år som har en guttekjæreste, og som utsettes for vold og trusler hjemme. Jeg er glad for å se at LHBT-perspektivet ivaretas på en god og grundig måte i denne veilederen. Så må vi selvfølgelig også sørge for at veilederen blir brukt. Det er jo ikke noe vi kan påby, men det er noe vi kan stimulere til, etterspørre og bevisstgjøre om. Regjeringa vil legge fram en ny fireårig handlingsplan for perioden 2013–2016. Nå viderefører og utvikler vi arbeidet mot tvangsekteskap og kjønnslemlestelse til også å omfatte alvorlige begrensninger av unges frihet. I stortingsmeldinga om en helhetlig integreringspolitikk som vi la fram nå i oktober, slår vi fast at vi vil styrke stillinga til LHBT-personer med innvandrerbakgrunn. Vi skal bl.a. bevilge 200 000 kr til OMOD, som skal jobbe med problemstillingene. Det er gjort mye og viktig arbeid direkte rettet mot LHBT-personer. Regjeringas handlingsplan «Bedre livskvalitet for lesbiske, homofile, bifile og transpersoner» for 2009–2012 er tenkt videreført i 2013. Planen inneholder en rekke tiltak som er relevante når det gjelder LHBT-personer generelt, og to tiltak som gjelder LHBT-ungdom og tvangsekteskap. Handlingsplanen tar utgangspunkt i at LHBT-ungdom med innvandrerbakgrunn kan bli utsatt for tvangsekteskap. Temaene tvangsekteskap og seksualitet skal inkluderes i veiledere og legges til grunn for virksomheten til aktuelle organisasjoner og i kompetansetilbud for ansatte som arbeider med tvangsekteskap. Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet, som har ansvar for videreutvikling av informasjonsmateriell og veiledere samt gjennomføring av årlige nettverkssamlinger, har lagt vekt på LHBT-personers særlige behov. De har også LHBT-senteret hos seg, så det er naturlig at man drar veksler på hverandres kunnskap her. Institutt for samfunnsforskning, ISF, har vurdert om handlingsplanen mot tvangsekteskap møter behovene til LHBT-personer. ISF konkluderer med at det fins begrenset kunnskap på området. Videre var LHBT som tema ikke godt kjent i hjelpeapparatet, som hadde møtt få LHBT-personer – i hvert fall tror de det – i sitt arbeid. Jeg vil bare legge til at det hender jo at man får vite ting først når man spør direkte, spesielt på så tabubelagte og skambelagte områder som dette. ISF anbefalte at LHBT-perspektivet blir både mer synlig og bedre integrert i arbeidet mot tvangsekteskap. Det er en anbefaling som vi vil følge opp. I slutten av juni 2012 ga Justisdepartementet ut en oppdatert instruks til Utlendingsdirektoratet om håndtering av asylsaker som gjelder LHBT-anførsler. Samtidig oppdaterte departementet retningslinjene for håndtering av asylsøknader som gjelder kjønnsrelatert forfølgelse generelt. Tvangsekteskap er her omtalt. Tvangsekteskap kan utgjøre forfølgelse og danne grunnlag for asyl dersom de øvrige vilkårene er oppfylt, herunder at personene det gjelder, ikke kan få beskyttelse i hjemlandet. Dette gjelder både LHBT-personer og andre. Vi jobber også med en ny lov om forbud mot diskriminering på grunn av seksuell orientering, kjønnsidentitet og kjønnsuttrykk, og har generelt et veldig stort fokus på dette området fordi det er viktig for oss. Både for SV og for regjeringa er det helt avgjørende at vi jobber systematisk med inkludering på alle områder, med å bekjempe diskriminering, trakassering, rasisme, utestengelse og direkte forfølgelse av mennesker bare fordi de er den de er, og elsker den de gjør.