Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-12-09:
Det mest slående ved den nye regjeringens plattform på utenriksområdet er fraværet av ambisjoner og initiativ. Det skal føres «en realistisk utenrikspolitikk» som skal føre til «faktiske resultater for det norske folk», heter det, men ikke ett ord om hva man ønsker å oppnå, hva slags resultater man skal ha, ikke ett initiativ som skal tas. Da Stoltenberg-regjeringen tiltrådte, var det med en rekke initiativ og konkrete målsettinger i regjeringsplattformen. Vi løftet opp nordområdestrategien til å bli det viktigste strategiske satsingsområdet, og fikk avklart delelinjen med Russland. Vi reiste forslaget om et forbud mot klasevåpen, og fikk det gjennomført. Vi ønsket å styrke Norges muligheter som bidragsyter i konfliktløsning, og lyktes på flere områder med det. Vi ville ta initiativ til å hente fram igjen visjonen om en verden uten atomvåpen, og vi gjorde det. Men i denne regjeringsplattformen er det verken nye ideer eller tanker om løsninger. Jeg hadde håpet at denne debatten kunne klargjort noen viktige forutsetninger for den politikken Norge skal stå for i årene som kommer. Betyr den felles komitémerknaden «at Norge fortsatt skal være en betydelig aktør og bidragsyter for å skape varig utvikling og vekst i fattige deler av verden», at utviklingsbudsjettet nå skal være på 1 pst. av BNI også i årene framover? Eller skal vi hver høst oppleve et politisk spill hvor regjeringen foreslår lavere nivå, altså kutt, som Kristelig Folkeparti og Venstre skal forhandle opp til 1 pst., og således få «demonstrert» at de har innflytelse? Da jeg hørte på representanten Kristian Norheim, var budskapet helt klart: 1 pst. er ikke viktig. Han pekte på at 1 pst. er «en blindvei» og «en hvilepute», og at friere handel og investeringer for å skape vekstkraft, skape arbeidsplasser, er det som skaper utvikling. Ja, det er riktig at det er viktige elementer, men det er samtidig for snevert. Utdanning, helse, rettferdig fordeling, et godt skattesystem og en bærekraftig forvaltning av et lands naturressurser til beste for hele befolkningen er også viktige elementer og forutsetninger for å få til investeringer som kan skape vekst og arbeidsplasser. Der blir tilnærmingen for snever, og det brukes som et argument for å hevde at det er ikke antall milliarder som er viktig, men resultatene. Ja, resultatene er selvsagt det viktigste, men antall milliarder er heller ikke uvesentlig, og elementene som vi skal spille på, er mange. Jeg synes utenriksministeren i denne debatten bør klargjøre om regjeringen nå tar inn over seg de politiske realitetene, at det i denne salen er et stort flertall som mener at vi skal legge bistandsinnsatsen på 1 pst. av BNI. Ved fjorårets budsjettbehandling foreslo Fremskrittspartiet ikke bare store kutt i bistandsbudsjettet, de gikk også heftig til verks på Utenriksdepartementets driftsbudsjett med et kutt på 172 mill. kr. Det var faktisk 8,5 pst. av driftsbudsjettet til UD. Høyre var mer forsiktig, men de kuttet de også, med 10 mill. kr. Da er det interessant å se: Hvorfor er ikke dette gjentatt i år? Er det ikke «unødvendig byråkrati» denne regjeringen skal kutte? Eller var det slik at disse partienes alternative budsjetter i fjor ikke var alvorlig ment? Er det grunnen til at man nå ikke har tort å røre disse postene? Jeg mener det er fornuftig at de ikke har gjort det, men det må jo være et tankekors at det man foreslår i opposisjon, tør man ikke å iverksette i posisjon. Litt om forsvar. Regjeringen varsler at den skal gjennomgå forutsetningene og beslutningsgrunnlaget i den langtidsplanen som ble vedtatt i juni, som andre har pekt på, og som også forsvarsministeren berørte i sitt innlegg. Hun forsikret at det ikke er omkamp. Men likevel vil det skape usikkerhet om den omfattende omstillingen Luftforsvaret står på trappene til, med utvikling og samling av kampflybasen for våre nye kampfly på Ørlandet og framskutt base på Evenes og andre viktige elementer, vil bli gjennomført. Det er viktig at den gjennomgangen som nå foretas, går så raskt som mulig, slik at usikkerheten kan legges bort, og at det eventuelt gjøres nye vedtak der forsvarsministeren og regjeringen mener det er grunnlag for det. Så er det vanskelig ikke å komme inn på, som andre har nevnt, at det er ganske stor avstand mellom det som ble hevdet i fjorårets budsjettdebatt og i budsjettdebattene før det fra nåværende forsvarsminister og daværende leder av utenriks- og forsvarskomiteen og hennes partifeller. Høyres forsvarspolitiske talsmann, Ivar Kristiansen, gikk – jeg hadde nær sagt som vanlig – friskere i vei når det gjaldt beskrivelser, og som Sverre Myrli viste med sine sitater: Det var krise i Forsvaret på grunn av det man mente var avstand mellom struktur og oppgaver og bevilgninger. Da foreslo Høyre å styrke driftsbudsjettet i Forsvaret for i år med 616 mill. kr. Fremskrittspartiet tok, som vanlig, kraftigere i og foreslo rundt 1 mrd. kr. I tilleggsproposisjonen er styrkingen en økning i bevilgningen til Kystvakten på 13,9 mill. kr. Det er positivt, men det er altså langt, langt unna det dagens regjeringspartier anså som helt nødvendig i fjor. Forsvarsministeren pekte på at det er grenser for hva man rekker på tre uker. Ja, det er det, men man har altså hatt fire år hvor man systematisk har ment å begrunne at man har ligget ca. 0,5 mrd. kr under. Det burde ikke vært så vanskelig å kunne få igjennom på tre uker. Man kan jo heller ikke skylde på mangel på penger, for man fant altså penger til å kutte skatteinntektene med 8 mrd. kr på årsbasis. Så man hadde penger til disposisjon hvis man mente at situasjonen i Forsvaret var så alvorlig at det trengtes en skikkelig økning. Hvis økningen på 13,9 mill. kr er «første skritt» – som forsvarsministeren sa – på opptrappingen, vil det ta 35 år å nå det nivået Høyre mente var nødvendig i fjor, og 70 år å nå det Fremskrittspartiet mente var nødvendig. Da begynner jeg jo å forstå hva regjeringen mener når den sier at den har et generasjonsperspektiv på sin politikk. Så er det riktig som forsvarsministeren sier, at omstillingen i Forsvaret ikke er over. Den vil heller ikke være over når Luftforsvarets nye struktur er på plass, og når kompetansereformen har kommet lenger enn den har. Det er nødvendig å være i løpende omstilling ut fra endringer i den sikkerhetspolitiske situasjonen og ut fra endringer i nye våpensystemer osv. Det mest gledelige med denne omfattende omstillingen i Forsvaret er at den har evnet å frigi mye midler fra ting man ikke lenger trenger, til den såkalte spisse enden. Det må fortsette. Så til slutt noen merknader. Utenriksministeren sa at han ønsket å føre en verdibasert utenrikspolitikk. Jeg tror ikke det er noen uenighet om de verdier som Norge skal forfekte og stå for, menneskerettigheter, demokrati osv., men jeg vil minne om det som en samlet komité starter merknadene sine med: «Komiteen viser til at regjeringen vil føre en utenrikspolitikk som fremmer norske interesser, norsk sikkerhet, økonomi og velferd, konsentrert om områder der Norge har en forutsetning for å gjøre en forskjell.» Den linjen støtter komiteen. Vi må ikke glemme den interessebaserte utenrikspolitikken. Den ble fremmet av den foregående regjering i en omfattende stortingsmelding som fikk tverrpolitisk tilslutning. Det er det viktig at vi holder fast ved også i de kommende årene.