trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erna Solberg (Høyre), 2003-11-28:
Jeg oppfattet det mest som at komitelederen utkvitterte at jeg hadde forstått oppdraget. Det mener jeg å ha forstått, samtidig som jeg mener vi må legge til grunn det faktum at det skal være reelle forhandlinger, men at forhandlingsgrunnlaget da blir et annet enn det som vi har lagt til grunn for hvordan oppgjøret faktisk er gjort. Jeg vil understreke at det kan nok bli vanskelig å være sikker på at dette ikke også går til forkleinelse for andre fylkeskommuner over tid, for her er en pott som skal fordeles, også på skjønnsmidler. Hvis vi skal gi mer til Sør-Trøndelag fylkeskommune, er det klart vi i fremtiden må holde tilbake skjønnsmidler, f.eks. – siden det er det avtalebiten på det området går på – fra den generelle fordelingen, og fordele etter særskilte prinsipper til Sør-Trøndelag i årene fremover, hvis vi skal bruke det området som en kompensasjonsform. Men jeg mener altså at vi nå bør gå et steg videre, at vi tar forhandlingene, og så får Stortinget eventuelt diskutere en uenighet, hvis dét skulle bli resultatet av dette.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-11-28:
Berre ein kort kommentar til sjølve debatten. Senterpartiet er med i det fleirtalet som avviser det forslaget som vi i dag skal ta stilling til. Fleirtalet i komiteen har gitt ei grundig og god grunngjeving for det. Men når eg lyttar til det som her blir sagt, finn eg grunn til å minna Per Sandberg om at det som vi er inviterte til i dag, er å ta stilling til eit Dokument nr. 8-forslag om å skriva under på ei erklæring om truskap til Grunnloven og eit løfte om å følgja norske lover. Eg vil faktisk anbefala Per Sandberg å ha respekt for at det er eit fleirtal, alle med unntak av Framstegspartiet, som ikkje trur at ei slik erklæring har noko reelt innhald. Eg tykkjer heller ikkje at Per Sandberg har påvist kva slags verknad eit slikt forslag kan ha. Det er òg slik at Framstegspartiet for tida framstiller eigen politikk som om dei ikkje er med på å ta del i det internasjonale ansvaret som mange land har for å gi vern til dei som ber om det. Det er eit felles internasjonalt ansvar vi har. Der går det eit skilje no mellom slik Framstegspartiet framstiller sin eigen politikk, og slik som dei misvisande framstiller andre sin politikk. Eg håpar at vi snart får ei sak om lovendringar på utlendingsfeltet, slik at vi kan ha ei grundigare drøfting av norsk flyktningpolitikk enn det vi har grunnlag for i ei sak som denne. Men lat meg minna om at Framstegspartiet sjølv har vore med på å godta at Noreg slutta seg til Schengen, noko som i seg sjølv er eit bidrag til mindre kontroll over grensene.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-11-28:
Senterpartiet er svært fornøgd med at eit fleirtal stiller seg bak å be Regjeringa innleia forhandlingar med Sør-Trøndelag fylkeskommune om oppfølging av dei avtalane som i si tid vart inngått i samband med utbygginga av RiT 2000. Vi trur det er rett, og det er ei oppfølging av ei orientering som komiteen fekk i møte med Sør-Trøndelag fylkeskommune i vinter i Trondheim. Vi legg til grunn at det ordinære oppgjeret mellom staten og fylkeskommunane, som følgje av statleg overtaking av sjukehusa, er ferdigbehandla frå Stortinget si side. Utbyggingsavtalen mellom Sør-Trøndelag fylkeskommune og staten var spesiell. Det låg der særskilte finansieringsopplegg, og det er det vi no meiner bør følgjast opp frå staten si side. Berre gjennom betydeleg statleg medfinansiering var det mogleg å realisera dette prosjektet. Sør-Trøndelag fylkeskommune fekk ekstraordinære midlar for å finansiera dei høge kapitalkostnadene knytte til prosjektet. Ved uttrekket av rammetilskotet til fylkeskommunane etter sjukehusreforma vart uttrekket for Sør-Trøndelag fylkeskommune basert på kapitalkostnader som var føresett dekte på annan måte. Det er altså slik at Sør-Trøndelag fylkeskommune vart trekt for kostnader som dei ikkje skal dekkja over si ordinære ramme, og det er det som no må rettast opp. Det er difor Sør-Trøndelag fylkeskommune må yta tilstrekkeleg kompensasjon for dette forholdet, og det må skje utan at dei andre fylkeskommunane blir ramma. Regjeringa får altså no melding om å innleia særskilte forhandlingar med Sør-Trøndelag fylkeskommune om ein føremålstenleg kompensasjon for uttrekk knytt til kapitalkostnadene ved RiT 2000-utbygginga. Det har i eit par innlegg vorte reist spørsmål om korleis statsråden tolkar dette oppdraget. Til det vil eg seia: Det er ikkje rom for tolking. Det er eit klart oppdrag om å finna ei ordning for ein tilstrekkeleg kompensasjon. Det ligg eit ansvar på begge partar for å koma fram til ei god og avtalt løysing, og fleirtalet føreset ei framdrift frå statsråden si side, og at Regjeringa legg resultatet av forhandlingane fram for Stortinget på ein eigna måte. Når det gjeld framdrifta, kan det ikkje vera grunn for nokon til å trekkja dette ut i tid. Vi føreset sjølvsagt ei rask framdrift og reknar med at statsråden stadfestar dette.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-11-28:
Eg registrerer at statsråden har oppfatta at ho no blir beden om å innleia særskilde forhandlingar med Sør-Trøndelag fylkeskomme. Noko anna ville jo vore særs overraskande, så klårt som det er sagt i denne saka. Det er jo sagt frå fleirtalet si side kva dette gjeld, og det er sagt at Sør-Trøndelag fylkeskommune skal ytast tilskrekkeleg kompensasjon i forhold til det som her er påvist. Så synest eg det er greitt at statsråden er innstilt på at dette ikkje skal bli trekt ut i tid. Eg vil berre understreka det som er sagt frå fleire av oss, det kviler eit ansvar på begge partar for å koma fram til ei god og omforeint løysing. Og det er heilt klårt at med det utgangspunktet som statsråden hadde, før Stortinget no sa sitt, kviler det eit spesielt ansvar på henne.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2003-11-28:
Eg vil gjerne starte innlegget med ei presisering: Saka som vi no debatterer, er ingen omkamp om sjukehusoppgjeret mellom staten og Sør-Trøndelag fylkeskommune. Det oppgjeret har funne si endelege løysing gjennom tidlegare behandling i Stortinget. Kjernen i saka er om Sør-Trøndelag fylkeskommune skal få ein rimeleg kompensasjon frå staten i samband med utbygginga av nytt regionsjukehus i Trondheim. Arbeidarpartiet meiner at fylkeskommunen skal få det. Slik saka har utvikla seg, er det nok nødvendig å minne om at Sør-Trøndelag fylkeskommune ikkje bør trekkjast to gonger for bortfallet av kapitalutgiftene til lånet til sjukehusutbygginga. Staten ytte ekstraordinære tilskot for å finansiere dei ekstra kapitalkostnadene til lånet ved utbygginga. Desse tilskota fall så bort ved overtakinga av sjukehuset. Trass i dette blei det, etter opplysningar gitt til kommunalkomiteen, trekt for bortfallet av dei same kapitalkostnadene i den ordinære ramma. Det er eit sentralt poeng i saka at utbygginga av regionsjukehuset ikkje blei finansiert gjennom auke i den ordinære ramma til fylkeskommunen. Den omtalte saka har ført til økonomiske vanskar for Sør-Trøndelag fylkeskommune. Det har i sin tur gitt negative følgjer for den aktiviteten som fylkeskommunen skal drive. At det kan kjennast frustrerande for folkevalde og innbyggjarar, er ikkje vanskeleg å forstå. Den pressa økonomiske situasjonen for fylkeskommunen skaper vanskar ikkje minst for den vidaregåande opplæringa, som er ein kjerneaktivitet. Fleirtalet i kommunalkomiteen har ikkje gått inn i ein detaljdiskusjon om saka. Derfor har fleirtalet heller ikkje sagt noko om den økonomiske ramma for kompensasjonen som staten bør yte. Men det er eit vilkår at det blir vist vilje i forhandlingane som skal førast, slik at ein finn ei løysing som er tenleg. Eg legg til grunn at forhandlingspartane er seg dette ansvaret bevisst. Fleirtalet ber om at Regjeringa legg resultatet av forhandlingane fram for Stortinget på eigna måte. Eg vil derfor gjerne utfordre statsråd Solberg til å kommentere på kva måte og til kva tidspunkt tilbakemeldinga vil skje.
Hans Kristian Hogsnes (Høyre), 2003-11-28:
Høyre velger sammen med de andre regjeringspartiene å stå fast ved sitt forslag om at Dokument nr. 8:136 fra stortingsrepresentantene Magnhild Meltveit Kleppa og Arne Braut om en særskilt kompensasjon til Sør-Trøndelag fylkeskommune i forbindelse med utbyggingen av Regionsykehuset i Trondheim(RiT) (RiT) Bakgrunnen for dette, som jeg kort vil minne om, er at det til grunn for RiT 2000-prosjektet lå en revidert avtale mellom staten og Sør-Trøndelag fylkeskommune av 9. september 1999. Denne avtalen ble godkjent av Stortinget og erstattet en tidligere avtale mellom partene, fra 1996. Der ble det lagt til grunn at staten stilte garanti for de fylkeskommunale låneopptak til utbygging av RiT 2000, samt overførte 1-1,5 milliarder kr i ekstraordinært skjønnstilskudd i utbyggingsperioden. Disse midlene skulle uavkortet brukes til utbygging av RiT 2000. I denne forbindelse ble det utarbeidet en utbetalingsplan, og utbetalingene er foretatt i henhold til planen, men ble avsluttet i 2002, som en naturlig konsekvens av at prosjektet ble stoppet på fylkeskommunal hånd ved at spesialisthelsetjenesten og herunder RiT 2000 ble overført til staten. Fra Høyres side mener vi altså at statens forpliktelser er oppfylt i henhold til gjeldende avtaler. Til tross for at det både er gitt ekstraordinære skjønnsmidler i år, og at det vil bli gitt neste år, skal det erkjennes at Sør-Trøndelag fylkeskommune har betydelige utfordringer med å tilpasse utgiftsnivået til gjeldende rammer. Nå har fylkeskommunen selv ansvaret for å skape balanse i egen økonomi, men jeg skal erkjenne at staten også har et ansvar for å vurdere Sør-Trøndelag fylkeskommunes økonomiske situasjon i forhold til andre fylkeskommuner. Derfor har regjeringspartiene i en merknad også bedt departementet om å følge utviklingen i Sør-Trøndelag nøye og på bakgrunn av utviklingen vurdere en videreføring av ekstraordinært skjønn, herunder også å vurdere størrelsen på et slikt skjønn. Det mener jeg vil være tilstrekkelig for å ivareta det Sør-Trøndelag fylkeskommune og forslagsstillerne her mener er fylkeskommunens behov for en hensiktsmessig kompensasjon.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2003-11-28:
Jeg konstaterer med en viss tilfredshet at forslaget fra Fremskrittspartiet har skapt en del debatt i dag. Det synes jeg er gledelig. Jeg vil bare omtale noe av det som kanskje allerede er sagt. Når det gjelder enkeltmenneskets rettigheter, er det viktig for Fremskrittspartiet at det er den enkelte innbygger, som representanten Carl I. Hagen sa, og ikke politikerne i kommunestyret, vi primært er opptatt av å sikre forholdene for. Jeg tror at hvis vi får et system der pengene følger brukeren, vil det stimulere til et positivt tilbudsmangfold som vil være en fordel, ikke minst når det gjelder brukernes valgfrihet. Det ligger selvsagt et stykkprisfinansieringssystem i dette forslaget, dvs. at det følger penger med brukeren, og at offentlige eller private institusjoner, tjenestetilbydere, kan utføre velferdstjenester overfor brukergrupper. Når det gjelder forholdet mellom politikere og enkeltmennesker i en kommune, er dette forslaget beregnet på å styrke enkeltmennesket, selv om det også er sider ved forslaget som vil gå på å styrke lokaldemokratiet som sådant. Det gjelder fri beskatningsrett. Men i dette skjæringspunktet er det som sagt viktig å sikre enkeltindividet, den enkelte bruker, mot for lave økonomiske bevilgninger i forhold til de behov det er snakk om, slik at staten må ta ansvar for dette. Staten må ta ansvar gjennom et stykkprisfinansieringssystem. Jeg mener at dagens rammefinansieringssystem, som vel ble innført i 1986, ikke har blitt så vellykket som man kanskje trodde den gang. Det har blitt flikket på en del underveis. Men vi ser fortsatt i dag at det er store og kanskje til dels dramatiske forskjeller kommuner imellom når det gjelder nivå, omfang og kvalitet på tjenestetilbudene. Som jeg sa i mitt innlegg, gjelder dette først og fremst innen eldreomsorgen, der vi stadig ser, ikke minst på TV og i andre medier, til dels grov svikt i eldreomsorgen på grunn av svak kommunal økonomi. Hadde det systemet vi foreslår, eksistert, hadde ikke dårlig kommuneøkonomi gitt seg det samme dramatiske utslag. Jeg håper derfor at denne debatten iallfall kan danne et videre grunnlag for at man ser nærmere på Fremskrittspartiets alternative finansieringssystem for kommunesektoren, og som jeg sa avslutningsvis i mitt innlegg: Forhåpentligvis blir vårt finansieringssystem en realitet en gang.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2003-11-28:
Heile det kommunale finansieringssystemet skal i støypeskeia. Kristeleg Folkeparti trur ikkje at siste ord er sagt verken når det gjeld stykkpris eller lokal skattlegging. Alt heng saman med alt, er det sagt, og Kristeleg Folkeparti har større tru på ein total gjennomgang i Inntektssystemutvalet, enn å gjera noko ved eit privat lovforslag her i Stortinget. Lokaldemokratiet er ein svært viktig verdi for Kristeleg Folkeparti. Eg er redd for at stykkpris flyttar makt og kanskje også moglegheit for fornuftige løysingar, ut frå kommunestyresalen. Men stykkprissystemet har også sine fordelar. Kristeleg Folkeparti innrømmer det. Det er oversiktleg, og i reindyrka form ubyråkratisk og enkelt. Svakheita er likevel at det er vanskeleg å fanga opp forskjellane i eit langstrakt Noreg. At ein elev skal kosta det same i Oslo som på Røst, er urimeleg. Ein klasse på t.d. åtte elevar treng også ein heil lærar. Vi er opptekne av at også i distrikta skal moglegheit for det gode liv eksistere. Stykkprissystemet som DRG på sjukehusa våre har gjort at fleire pasientar vert behandla, og eg sjølv er altså ikkje utelukkande negativ til tenkjemåten. Kristeleg Folkeparti er også relativt positiv til moglegheitene for kommunane til i nokon grad å bestemma eigen skattøyre. Kristeleg Folkeparti har sagt at det vil vi gå for, men det må sjåast i samanheng med andre delar av inntektssystemet. Eg vil i forbifarten nemna eigedomsskatten, som også bør tilpassast slik at kommunar med kanskje ein atypisk struktur kan nytta seg av han, og slik bestemma delar av sine inntekter. At distriktskommunar med lite industri og næringsliv skal ha eigedomsskatt på sine verk og bruk, er uforstandig og nesten urimeleg. Dei har bruk for at fleire etablerer seg, og har dermed bruk for å gje fordelar til næringslivet. Men den same kommunen kan vera eit hytteparadis. Eigedomsskatten bør derfor vera både fleksibel og friviljug etter Kristeleg Folkeparti sitt syn. Kristeleg Folkeparti vil leggja til rette for fleksibilitet, slik at ordningane kan tilpassast verkelegheita. Kommunane må kunna ta vare på sine komparative fortrinn og samtidig ha noko innverknad på sine inntekter. Vi trur at det nye inntektssystemutvalet ganske sikkert vil gje oss grunnlag til å utforma betre finansieringssystem. Spørsmålet som vert reist i denne saka, må vurderast saman med finansieringa av kommunesektoren generelt. Derfor er vår innstilling som ho er.
Trine Skei Grande (Venstre), 2003-11-28:
Jeg skjønner at SV blir litt lei seg når jeg sier slike ting som jeg sa i mitt forrige innlegg. Vi har stor sans for hverandres standpunkter på mange områder, men ikke akkurat på dette området. Jeg syns det stadig å ta fram Oslo som et eksempel blir litt rart, spesielt når man aldri har hatt så stor satsing på skole som man nå har, og man har hatt en øking på 70 pst. når det gjelder overføringer til kollektivtransport siden SV hadde makten. Men det er så. Det som er interessant med denne debatten, er de grunnleggende forskjellene det er i tilnærming når det gjelder offentlige tjenester, ideen om at handel med tjenester kan overføres direkte til fellesskapsløsninger. Når bilmekanikeren går konkurs, må bilen slepes litt lenger – og det er forskjell på at bilen skal slepes litt lenger, og at mormor skal slepes litt lenger. Det er også sjelden man besøker bilen mens den er på verksted. Det er av og til slik at noen må ha noen meninger om hvordan fellesskapets løsninger skal være i en overordnet helhet og ikke bare ut fra enkeltstandpunkter. I den bygda som jeg kommer fra, er hotellet såpass viktig at hvis hotellet hadde gått dårlig, hadde faktisk andre næringsdrivende steppet inn for å holde det i gang – fordi det er så viktig å ha et hotell akkurat der. Det betyr at sjøl i markedsmekanismenes verden er det av og til at fellesskapet må gripe inn for å holde på noen felleskapsløsninger som er viktige for at hele samfunnet vårt faktisk skal gå rundt. Det er akkurat her det blir det store bruddet. Men dette som Carl I. Hagen nå foreslår, er jo prøvd. Det er prøvd, og det gikk ikke spesielt bra. Det er ut til det ytterste prøvd i en dansk kommune, noe som gjorde at kommunestyret etter hvert endte som et lite, lukket AS-styre som bare holdt på med noen hemmelige handelsavtaler, og som flyttet handelsavtalene litt hit og dit. Det endte i diverse rettssaker, og det endte i minsket tro på det lokale folkestyret. Vi må skille mellom det som er markedsøkonomi, det som hører til markedet, og det som hører til fellesskapsløsninger og til sikkerhetsnettet vårt. Det må være lokaldemokratiets tilnærming til det.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-11-28:
Anita Apelthun Sæle sa at vårt forslag og gjennomføringen av det, ville flytte makt fra kommunestyresalen. Det er helt korrekt. Det vil flytte makten fra kommunestyresalen, fra politikere og byråkrater til brukerne. Og det som er det mest demokratiske, er når brukerne, den enkelte innbygger selv, bestemmer. Særlig når jeg hører på foregående taler, lurer jeg på hvordan i all verden vi egentlig kan få alle de andre tjenestetilbudene som vi har i dagliglivet, og som ikke kommunestyret befatter seg med. Det står i innstillingen fra flertallet at de «vil peike på at statlig stykkprisfinansiering vil svekkje kommunane si rolle når tjenestetilbodet skal avgjerast. Kommunane vil misse finansielle verkemiddel ved overgang til ei slik ordning. I sin tur vil dette føre til at det blir vanskeleg for kommunane å planleggje og styre velferdstilbodet som innbyggjarane har behov for.» Innbyggerne i Norge har jo behov for langt flere tjenester enn dem som er nevnt her. Vi har faktisk av og til behov for elektrikertjenester, frisørtjenester og hotelltjenester. Vi har behov for tjenester til å reparere bilen og kanskje til å skifte glass i våre vinduer. Vi har av og til noen rør som sprekker, og da har vi behov for en tjeneste fra en rørlegger. Vi har behov for dagligvarebutikker, skobutikker, klesbutikker osv., der ingen har noen problemer med tjenestetilbudet. Det er ikke noe kommunestyre eller fylkesting som lager en plan for den bilverkstedstjenesten innbyggerne har behov for. Og det rare er at det er der de offentlige myndigheter har fratatt brukerne valgfriheten og retten til selv å bestemme, vi har alle problemene. Med en statlig stykkprisfinansiering vil det bli det ordinære systemet som virker som på alle andre områder. Vi vil slippe det offentlige planleggingsbyråkratiet ved at de enkelte aktører er de som fatter beslutninger. Det ble sagt at det kunne bli vanskelig å drive et sykehjem fordi det kanskje ikke var tilstrekkelig mange som kom dit, men slik drives faktisk hoteller og restauranter og andre tjenestetilbud, og der greier man seg. Hvis vi setter hensynet til brukerne først, og ikke hensynet til dem som driver i virksomheten, er det vel helt i orden for brukerne at det faktisk er flere sykehjem som averterer og sier: Kom til oss! Man kan ta med seg sine gamle, mor eller far, og velge mellom tre plasser, og betalingen blir den samme. Dette systemet er det som virker på alle andre områder! Men så tviholder altså andre politikere på at vi ikke må miste vår egen rolle. Man setter ikke hensynet til innbyggerne først når man snakker om lokaldemokratiet. Nei, man sier i realiteten, slik som Venstre sier, at innbyggerne er til for politikernes og byråkratenes skyld, ikke omvendt. Det er der den store forskjellen er. Fremskrittspartiet setter hensynet til innbyggerne foran hensynet til politikere og byråkrater, som kanskje mister noen arbeidsoppgaver.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-11-28:
Jeg tegnet meg på nytt for å besvare spørsmålene fra statsråden. Hun sa: Hvem skal rasjonere? Og hvem skal tildele rettigheter? Nøyaktig de samme som gjør det i dag! Det er klart at det er offentlige kontorer som avgjør om fru Nilsen og hr. Hansen kvalifiserer til en omsorgsbolig eller en sykehjemsplass, eller kvalifiserer til et visst antall hjemmehjelpstimer pr. uke. Dette systemet skal være intakt. Vi vil slå sammen Aetat, sosialkontor, trygdekontor og en del andre ting til et velferdskontor, som skal ha ansvaret for alle velferdsordninger. Det er det offentlige som skal ha ansvaret – akkurat slik som i dag. Men når fru Nilsen får tildelt 8 timer hjemmehjelp av dette offentlige rasjoneringskontoret, er vårt system slik at fru Nilsen selv skal velge hvem som skal utføre hjemmehjelpstimene. Hun skal eventuelt ha rett til å bruke familiemedlemmer, hun skal ha rett til å bruke organisasjoner, menigheten, som kanskje organiserer hjemmehjelpsvirksomhet, Rica-kjedens hjemmehjelpstjeneste eller kommunens hjemmehjelpstjeneste. Hvis hun er fornøyd, er alt bra, men hvis det stadig er nye mennesker som kommer, og hun er misfornøyd, skal hun kunne velge en annen leverandør. I dag har ikke fru Nilsen de rettighetene. Hun står overfor en monopolleverandør som kanskje gir et elendig tilbud uten at hun har noen muligheter for å klage reelt sett, eller velge noen andre. Det er det vi vil gjøre noe med på alle disse områdene. Så er det fra Karin Andersen snakk om den private lommeboken. Jeg skulle ønske at representanten Andersen kunne høre det jeg nå sier. Vi har sagt at det skal være en solidarisk finansiering gjennom det offentlige – som i dag. Men vi vil ikke lenger akseptere forskjeller fra kommune til kommune. Derfor vil vi ha en statlig finansiering. Det er det vi har på rettighetsfinansieringsområdet for andre tjenester. Vi har det når det gjelder uføre. Hvorfor i all verden går ikke Karin Andersen og andre inn for at uføretrygd burde utbetales ut fra kommunebudsjettene – altså lokaldemokratiet? Det er helt parallelt til det som gjelder omsorgsboliger og sykehjem – eller å betale for en sykehusoperasjon. Nå gjøres det heldigvis fra statskassen, selv om det ødelegges fordi ISF-en går ned. Når det gjelder svangerskapspermisjon og sykepenger, er det ikke noen rammebevilgning eller noe tak. Hadde det vært rammebevilgning på sykepengene og pengene var brukt opp i november, hadde man måttet si at det blir dessverre ikke noen sykepenger på deg! Nei, det er ikke noe tak. Det regelverket som skal styre dette, skal selvsagt lages i lov. Det skal selvsagt være akkurat som vi har det, når det gjelder uføretrygd, alderstrygd og utbetaling ved svangerskapspermisjoner og en rekke ulike ordninger som går under statsfinansieringen. Det er ett argument jeg skjønner, og det er at vi sjalter ut en oppgave fra kommunestyrer og lokale organer. Men det vil tjene brukerne. Vi kan ikke ha det slik at brukerne og innbyggerne er til for politikernes skyld i stedet for omvendt!
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-11-28:
Det var da voldsomt hvordan statsråder nå om dagen misforstår relativt enkle ting! Statsråd Solberg misforstår nå totalt det jeg sa, eller hun velger å late som om hun misforstår det. Jeg sa ikke at vi skulle ha noen rasjonering med hensyn til ressursene. Jeg sa vi skulle ha en rasjonering med hensyn til behovene. Det er klart det er veldig mange som gjerne vil ha gratis hushjelp – det skjønner jeg godt. Men det er her vi skal ha en rasjonering – i forhold til dem som virkelig trenger det, som tilfredsstiller de kriterier det offentlige har satt opp for når man skal få hjemmehjelp, hjemmesykepleie eller sykehjem. Det er den vurderingen som skal gjøres av det offentlige. Det er den vurderingen som i dag gjøres av det offentlige og deres representanter når noen er syke, når noen trenger sykehusplass og når noen trenger sykehjemsplass. Men det er bare det at når noen blir syke, kommer pengene automatisk, uten at noen sier at pengene er brukt opp. Det er det prinsippet vi også vil ha når det gjelder betaling for sykehjem, hjemmesykepleie, hjemmehjelp osv. Det er noe helt annet. Her tror jeg dessverre at statsråden valgte å late som om hun misforstod. Det er jo Stortinget som har bestemt at visse ordninger er avhengig av at man har betalt skatt. Stortinget står fritt til å endre også de ordningene, hvis det er det om å gjøre, slik at det er en helt usaklig argumentasjon fra statsrådens side.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-11-28:
Jeg beklager, men på grunn av at vi ikke fulgte godt nok med, ble det gjort en feil under voteringen i sak nr. 1. Det ble av presidenten foreslått alternativ votering. Det var ikke meningen, for vårt mindretallsforslag har ingenting med innstillingstemaet å gjøre. Det er to helt atskilte temaer, hvis man ser i innstillingen på side 2. Vi skulle ha bedt om at man først voterte over vårt forslag og deretter over innstillingen, slik at vi kunne stemme for vårt forslag og mot innstillingen. Det er altså to forskjellige temaer. Jeg tillater meg derfor å anmode om at vi av formelle grunner tar voteringen om igjen, slik at vi kan stemme mot innstillingen i én votering, og for mindretallsforslaget i en annen votering.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-28:
Jeg har to utfordringer til Fremskrittspartiet, og så vil jeg si noe om det vi tenker. Hovedgrunnen til ujevnhetene og skjevhetene i dagens inntektssystem er først og fremst tre forhold. Vi har en inntektsutjevning som er dypt urimelig, i den forstand at den forfordeler en del mindre kommuner med lavere inntektspotensial, slik at pengene havner i de største kommunene der det bor flest rike folk, mens de mindre kommunene bidrar. Vi har en skjevhet som ville vært mer utjevnet hvis vi hadde hatt et mer symmetrisk inntektssystem, som jeg heldigvis vet at departementet jobber med. Det andre er at det ikke er lokalpolitikerne og fellesskapene som sterkest kjenner hva slags behov innbyggerne i kommunen har, som selv får lov til å være med på å bestemme hva slags inntekter man skal få gjennom skatter. Derfor synes jeg det er helt uforståelig at Fremskrittspartiet ikke har støttet våre forslag – vi har ikke fremmet dem i denne saken fordi vi har behandlet dem tidligere, og vi kommer til å behandle dem igjen – om at man skal ha en større lokal mulighet til å bestemme hva slags inntekter man skal ha gjennom skattesystemet, en friere kommunal skattøre. Det har vi foreslått, men vi har ikke sagt at det skal kombineres med en statlig stykkprisfinansiering. Men det hadde vært mulig. Hvis vi hadde fulgt SVs system, hadde det vært mulig for kommuner der Fremskrittspartiet er i flertall, å velge en stykkprisfinansiering, som er det som ser ut til å være Fremskrittspartiets mål. Det kunne man valgt, hvis man hadde tillatt mer lokalt selvstyre, som er det vi ønsker. Det er klart at inntektsmulighetene varierer fra kommune til kommune. Det er en del kommuner og fylkeskommuner – f.eks. Akershus, som har kjempestore utfordringer i forhold til et økende elevtall i videregående skole – som hadde hatt behov for litt ekstra skatteinntekter nå, slik at de kunne sørge for utbygging av skolene sine. Dette nekter Fremskrittspartiet i Akershus å gjøre, ved at de nekter å gi fylkeskommunene friere kommunal skattøre. Det forstår vi ikke, hvis det er lokaldemokratiet man ønsker å gi mer penger. Men det ikke er mitt inntrykk at det er det Fremskrittspartiet gjør. Så er det den store utfordringen: Det er klart at de erfaringene vi har hatt med stykkprisfinansiering av enkelte ting, f.eks. innad i Aetat og i forhold til sykehussektoren, selvfølgelig viser at man gjør mer av det man får finansiert gjennom stykkprisfinansiering. Men man gjør mindre av andre ting. Når man gjør mindre av det andre, er min utfordring til Fremskrittspartiet: Mener Fremskrittspartiet at man skal ha færre fritidsklubber, færre kulturtilbud og færre offentlige tilbud?
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2003-11-28:
Jeg oppfattet det slik at presidenten lot votere alternativt.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2003-05-28:
Jeg beklager, men det var det finansministeren nå sa, som gjorde at det ble nødvendig for meg å ta replikk. Jeg er enig med finansministeren i at vi har en god finansnæring. Den har utviklet seg under 10 pst.-regelen. Finansministeren gir skryt til den norske finansnæringen som en ikke-proteksjonistisk næring, og dette har skjedd med det regelverket vi i dag fjerner. Det betyr at alt det han skryter av denne næringen for, og det kan sikkert være hyggelig for næringen å få skryt, har altså skjedd med dagens regelverk. Det er det viktig å understreke. La meg også si, siden finansministeren velger å trekke fram dette, at når Eivind Reiten i avisene velger å si det han sier, så får det stå for Eivind Reitens regning. For SVs vedkommende, og det håper jeg også gjelder for de øvrige partiene, håper jeg at Stortinget fortsatt har tenkt å engasjere seg i det landet det faktisk er satt til å styre. Det gjelder næringsliv, bosetting, arbeidsplasser, verdiskaping – alt dette som er viktig for at vi kan bo i et godt land. At Eivind Reiten mener at politikk skal aktivisere i forhold til et selskap som faktisk har levd av politisk goodwill helt fra dag én, er for meg komplett uforståelig. Det skal jeg ikke ta i denne debatten, men det var en viktig påpekning overfor finansministeren at norsk finansnæring har levd lenge med 10 pst.-regelen.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2003-05-28:
Velfungerande finansinstitusjonar er nærmast uunnverlege i eit moderne samfunn. Både i næringsliv, i offentleg forvaltning og i den enkelte sin økonomi har desse institusjonane ei sentral rolle. Difor er samfunnskontroll og samfunnstilsyn med denne bransjen så viktig. Odelstinget er i dag invitert til å gjera vedtak som medfører at dagens forbodsbaserte reguleringsform for eigarkontroll vert erstatta med eit system basert på skjønsmessige vurderingar frå sak til sak. Dette gjev betre høve til ei meir individuell vurdering både av konkurranseforhold og av institusjonen sin handlefridom osv. i dei ulike situasjonane. Eg er difor glad for at desse endringane ser ut til å samla eit breitt fleirtal. Det er eitt punkt eg vil nemna spesielt, og det gjeld spørsmålet om ein skal lovfesta distrikts- og regionalpolitiske omsyn som eit eige vurderingskriterium. Regjeringspartia har valt å ikkje gå inn for lovfesting av eit slikt kriterium. No kan ein sjølvsagt prøva å gjera eit retorisk poeng av dette og framstilla det som om me er imot ei slik vurdering, men det vil verta ganske meiningslaust. Når me ikkje går inn for lovfesting av dette kriteriet, kjem det bl.a. av at dess fleire poeng som vert opplista, dess lettare er det i ettertid å hevda at alt som ikkje spesifikt er nemnt, heller ikkje skal vurderast. Det andre er at lovforslaget seier at Kongen kan fastsetja ytterlegare retningslinjer for skjønsutøvinga. Det kan difor vera klokt å venta og sjå kva som skjer, før fleire kriterium eventuelt vert tekne inn. Avslutningsvis: For å fjerna eitkvart spor av ein eventuell tvil om kva regjeringspartia meiner om dette, vil eg referera særmerknaden vår, som lyder slik: «Komiteens medlemmer fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre vil understreke at selv om distrikts- og regionalpolitiske hensyn ikke lovfestes som vurderingsgrunnlag er det ikke noe til hinder for at myndighetene kan vektlegge slike hensyn i en konkret sak.»
Per-Kristian Foss (Høyre), 2003-05-28:
Finansministeren er klar over at man har levd lenge og til dels godt med det, og at man har utviklet seg bra. Jeg synes det er hyggelig at den ros som jeg gav til finansnæringen og den norske strukturen, også deles av SV. Det kan borge for en ganske betydelig bredde. Imidlertid er det vel slik, jeg har i alle fall det grunnsyn selv, at regelverk som har fungert i 15 år, ett år, ti år eller 20 år, ikke nødvendigvis er et godt regelverk for fremtiden – så konservativ er jeg ikke.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2003-06-05:
Flere har vært inne på at Aftenposten i går hadde en utmerket artikkel om den saken vi behandler i dag – det er ikke alltid det er slik når sosialkomiteen behandler saker. Der er det et intervju med en funksjonshemmet som heter Hans Christoffer Johnsen. Han sier: «Vi tvinges til fattigdom». Hans Christoffer Johnsen er nyutdannet og ufør. Han er redd funksjonshemmede må leve på fattigdomsgrensen med den nye ordningen. Johnsen sier: «Det virker som om de prøver å sulte folk ut i jobb, men problemet for oss som er funksjonshemmet er at vi ikke får jobb.» Jeg vil tro at de fleste i denne sal, inkludert statsråden, er opptatt av å ha god kontakt med brukere, å ha god brukermedvirkning. Hva er det som gjør at de som har skoen på, ikke skjønner at statsråden har gode intensjoner med det hun nå foreslår?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-05:
Det kan vel ikke herske noen tvil om at det ikke er noe som er mer lønnsomt rent økonomisk enn å være i et arbeidsforhold. Enhver trygdeytelse vil jo over tid være lavere enn om man er i arbeid. Likevel registrerer jeg at regjeringspartiene går inn på en type retorikk som går på at hvis man blir for godt betalt, vil det være uheldig. Da vil man på en måte forholde seg til det og ikke aktivt søke seg over i en annen tilstand. Jeg vil spørre sosialministeren hva som er logikken – hvis det skulle være noen logikk i det – hvis man skulle følge et slikt resonnement som jeg registrerte at Heieren Hundhammer var inne på. Med en lavere midlertidig ytelse enn en varig pensjon skulle jo det bety at det lønner seg med én gang å prøve å skaffe seg en varig uførepensjon i stedet for en midlertidig uførepensjon. Kan statsråden forklare meg logikken i det?
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
Det er bekymringsfullt at vi ved utgangen av 2001 hadde over 285 000 uførepensjonister i Norge. Regjeringen har som mål å snu denne negative utviklingen, der stadig flere settes utenfor arbeidslivet og blir varige stønadsmottakere. Kristelig Folkeparti støtter forslaget om at det innføres en tidsbegrenset uførestønad, i tillegg til dagens varige uførestønad. Dette legger bedre til rette for tilbakeføring til arbeid, ved at man revurderer arbeidsevnen i løpet av en fireårsperiode. Dette er en oppfølging av Sandman-utvalget, som ønsket en slik tidsbegrenset uførestønad og mer fleksible regler for kombinasjonen av arbeid og trygd. Jeg er glad for at en enstemmig sosialkomite støtter dette. Stortinget har tidligere bestemt at legens vurdering av arbeidsuførhet i forbindelse med sykemelding skal ta utgangspunkt i en funksjonsvurdering. Erfaring fra flere IA-bedrifter viser at andre yrkesgrupper, som ergo- og fysioterapeuter, kan utføre denne funksjonsvurderingen på en god måte. Det er viktig at det i større grad legges til rette for at arbeidsevnen skal kunne prøves ut. Kristelig Folkeparti synes det er bra at en iverksetter et forsøk over tre år for unge personer med en klar medisinsk diagnose, der arbeidsevnen er nedsatt med mindre enn 50 pst. Kristelig Folkeparti synes det er riktig at uførestønad tidsbegrenses, i likhet med andre korttidsytelser som rehabiliteringspenger og attføringspenger, og ikke er varig pensjonsytelse. Dette signaliserer at ordningen skal være midlertidig. Det gir også et positivt signal om at ordningen er ment som en tilbakeføring til arbeidslivet. Regjeringspartiene har sammen med Fremskrittspartiet flertall for at kompensasjonsgraden settes til 66 pst. av beregningsgrunnlaget for dem som kommer inn under ordningen med tidsbegrenset uførestønad. Minsteytelsen økes til 1,8 G. Det samme flertallet sikrer også at de som kommer inn under ordningen med tidsbegrenset uførestønad, også skal beholde særfradraget. Det er grunn til å tro at denne problemstillingen blir vurdert grundig når en skal behandle Skauge-utvalgets innstilling om skatteopplegget. Friinntekten på 1 G vil bli beholdt, både for varig uførepensjon og for midlertidig uførestønad. Dette betyr mye for de uføre, som allerede i dag har en liten ekstrainntekt gjennom omsorgslønn, eller som er aktive i foreningsliv og politikk og mottar godtgjørelse for det. Arbeid skal alltid lønne seg. Derfor er det riktig med et stønadstak, som innebærer at stønad og arbeidsinntekt til sammen ikke overstiger inntektsnivået før en ble ufør. En må unngå uheldige terskelvirkninger som innebærer at en taper penger på å gå tilbake til arbeidslivet. For kvinner som har jobbet deltid, er det en seier at særregelen om at uførhetsvurderingen av deltidsarbeidende også skal ta hensyn til evnen til å utføre arbeid i hjemmet, nå blir opphevet. Dette handler om likestilling og om likeverd.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
I Ot.prp. nr. 59 fremmer Regjeringen forslag om å øke grunnpensjonen for gifte og samboende pensjonister fra 75 pst. til 80 pst. av grunnbeløpet. Kristelig Folkeparti har gjennom en årrekke fremmet forslag i denne sal om å heve grunnpensjonen for gifte og samboende pensjonister. Dette forslaget var viktig å få på plass for å få en ordning som ikke diskriminerer gifte pensjonister. Dagens forslag er et resultat av en avtale inngått med Fremskrittspartiet under behandlingen av statsbudsjettet for 2003. Avtalen innebærer at grunnpensjonen for gifte og samboende pensjonister trappes opp til 1,7 G innen 2005. For Kristelig Folkeparti er dette et gledelig og etterlengtet løft. Konsekvensene av Regjeringens forslag blir en klar forbedring av den økonomiske situasjonen for mange pensjonister. Dette kommer i tillegg til økningen etter debatten om retningslinjene for trygdeoppgjøret her i forrige uke. Et pensjonistektepar/-samboerpar får etter dette lovendringsforslaget en økning i året på mellom 5 000 og 6 000 kr etter dagens grunnbeløp. Fra Kristelig Folkepartis synsvinkel tas det nå skritt i retning av å likestille ektepar og enslige. Det er også viktig å understreke at alle nå er på god vei til å få mulighet til selvstendig opptjening av grunnbeløpet. Et avgjørende argument for denne økningen er å hindre at pensjonister flytter fra hverandre eller tar ut separasjon fordi det ikke lønner seg rent økonomisk å tilbringe alderdommen sammen. Noen vil også trolig unngå å oppgi samlivsform til staten for å slippe å få pensjonen redusert. Det er dermed et godt familiepolitisk grep å sørge for at også pensjonister holder sammen livet ut og kan dra nytte av de klare fordeler som fellesskapet fører med seg. Denne lovendringen bidrar også til at pensjonisttilværelsen speiler samfunnsutviklingen ellers. Mann og kvinne er blitt mer likestilte, og stadig flere kvinner deltar enten på heltid eller deltid i arbeidslivet. Derfor vil en økning av pensjonen for gifte og samboende også være en anerkjennelse av kvinners arbeidsinnsats, enten den er blitt utøvd i hjemmet eller utenfor hjemmets fire vegger. Selv om man kan få inntrykk av at det motsatte er i ferd med å skje, viser undersøkelser at topersonshushold kan dele på mange av de utgiftene enslige er alene om. Dette kombinert med dagens lovendring vil gi gifte pensjonister et etterlengtet og fortjent løft. Kristelig Folkeparti er derfor glad for at vi i dag kan vedta en lov som gir økt grunnpensjon til gifte og samboende pensjonister.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-06-05:
Jeg vil tilbake til dem som er syke, som lider av alvorlige, livstruende sykdommer med usikre prognoser, og hvilke trygdemessige ytelser de kan få. En samlet komite har pekt på at retningslinjene for tilståelse av rehabiliteringspenger må utformes slik at en kan ha en fleksibilitet som gir disse menneskene mulighet til å alternere mellom arbeidsplass og trygd, noe som også representanten Ballo var inne på. Komiteen sier at det i slike tilfeller må være mulig å tilstå graderte rehabiliteringspenger ned til 20 pst. Vil statsråden legge til rette for dette og komme tilbake med retningslinjer, slik at det kan bli likebehandling av denne kategorien mennesker, som da kan alternere mellom sin arbeidsplass i gode perioder og ha rett og økonomi til å være syk i andre perioder?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-06-05:
Jeg er glad for en del av forslagene i Ot.prp. nr. 56 for 2002-2003, bl.a. når det gjelder forlengelsen av perioden som det kan ytes rehabiliteringspenger for til personer med en uføregrad lavere enn 50 pst. i rehabiliteringens sluttfase. Det er viktig at man kan ha en slik fleksibilitet, og at man kan øke perioden nå, til sammen opp til ett år. Jeg er glad for det som nå kommer som en selvfølgelig justering av reisetilskott til studenter i forbindelse med sykdom og rehabilitering, at det der blir likestilling mellom studenter og arbeidstakere som har rett til rehabiliteringspenger eller reisetilskott til arbeidssted. Når det gjelder justering av kriteriene for pleiepenger ved barns sykehusopphold og etterpå sykdom i hjemmet, kan jeg ikke helt dele de argument som regjeringspartiene kommer med. Jeg synes det er riktig at det her ikke knyttes betingelser til hvor mange dager barnet har ligget i institusjon. Som bl.a. representanten Ballo var inne på, er den medisinske teknologien i dag slik at en person kan behandles i løpet av et døgn på institusjon og allikevel ha hatt en så alvorlig behandling at man er pleietrengende hjemme i mer enn sju dager. Da mener jeg at det som flertallet her legger opp til, at man ikke knytter noen betingelse til institusjonsoppholdets varighet, er riktig. Når det gjelder andre ting i denne samleproposisjonen, synes jeg det er bra at man gjør en tilnærming til dagens familiemønster med ordningen med omsorgspenger ved barns sykdom. Den innebærer at samboere i et etablert parforhold, også ved inngått partnerskap, samt fosterforeldre skal kunne tilstås omsorgspenger for samvær under sykdom med barn som de selv ikke er biologisk foreldre til. Av andre ting i denne loven vil jeg spesielt presisere dette med sykepenger i forbindelse med svangerskapsrelatert fravær. Det er en forbedring som gjør at man kan få utbetalt sykepenger ved svangerskapsrelaterte plager, og at det har en tilbakevirkende kraft på inntil tre måneder. Det tror jeg vil gjøre det enklere både for den som måtte ha et sykefravær i forbindelse med svangerskap, og også for arbeidsgiver som kan få dette dekket når man er klar over årsaken til fraværet.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-06-05:
Jeg skal være kort. Jeg er også glad for at man får økt grunnpensjon for pensjonistektepar og pensjonistsamboerpar. Det er et likestillings- og rettferdighetsprinsipp som i hvert fall til en viss grad oppfylles gjennom dette. Og jeg har lyst til å si at det er flere enn saksordførerens parti som har snakket om dette tidligere. Så litt malurt i begeret. For når vi nå gjør dette, må vi også rette blikket litt mot enhusholdningsfamiliene og deres levekostnader. Det er helt klart at en må følge utviklingen nøye i forhold til hva slags levekostnader enhusholdningsfamilier har, og hvilke inntektsforhold de har. Det har vært sagt at denne justeringen skulle ta høyde for det. Når vi nå gir økt grunnpensjon for ektepar, må vi samtidig se på levekostnader og inntektsforhold for denne gruppen.
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-06-05:
Det representanten Hanssen tar opp, nemlig kontakten med brukere og brukerorganisasjoner, er også for meg svært viktig. Det er noe av grunnen til at det har vært viktig å differensiere en tidsbegrenset uførestønad kontra det å gi varig uføretrygd. Jeg kjenner også overskriften og innholdet i artikkelen i Aftenposten bare fra Aftenposten, men jeg har lyst til å kommentere spesielt at artikkelen i Aftenposten gir en noe skjev fremstilling av stønadsnivået på tidsbegrenset uførestønad, ved at det legges til grunn at alle nykommere på arbeidsmarkedet vil få en minstestønad. Jeg har lyst til å gjøre oppmerksom på at dersom arbeidsevnen er nedsatt før fylte 26 år på grunn av alvorlig og varig sykdom, er minsteytelsen 2,4 ganger folketrygdens grunnbeløp, og det utgjør om lag 130 000 kr. Jeg er opptatt av at stønadsordningen i forhold til tidsbegrenset uførestønad skal være slik at man også forfølger det som gjelder for stønadsordninger for rehabilitering og attføring.
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-06-05:
Når det gjelder det første spørsmålet, bekrefter jeg at det gjelder for nye tilfeller, og det gjelder fra virkningstidspunktet 1. januar 2004. Når det gjelder det andre momentet, forsikringsforholdene, er det et viktig anliggende. Departementet er i dialog med forsikringsbransjen om hvordan deres produkter kan tilpasses den nye ordningen med tidsbegrenset uførestønad, for å bidra til de avklaringer i forhold til bruken av uførebegrepet som komiteen ber om.
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-06-05:
Jeg har fått mange henvendelser som går på denne usikkerheten om man er varig eller tidsbegrenset ufør, og til Gløtvold vil jeg si at det er i hvert fall verdt å understreke at der hvor utsikten til arbeidsevne ikke er til stede, er det heller ikke noen tvil om at man skal ha en varig uføretrygd. Hele saken om tidsbegrenset uførestønad har bl.a. som en grunntone at det skal være en større grad av fleksibilitet mellom det å være i arbeid og det å ha trygdeytelser. Man skal kunne alternere, men man skal også ha en mindre grad av uførhet i prosent for å kombinere det med arbeid. Jeg kommer til å følge opp det som en samlet komite påpeker.
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-06-05:
Det høres ut som om Regjeringen er opptatt av å sulte folk tilbake til arbeid. Jeg har lyst til å minne om at utgangspunktet for hele denne saken er nettopp å hjelpe flere yrkeshemmede til å kunne delta aktivt i arbeidslivet, at vi må ha ordninger som legger til rette for det, at tidsbegrenset uførestønad er en midlertidig stønad og skal også kombineres med aktive tiltak for nettopp å komme tilbake i arbeid, og at stønadsnivået er sammenlignbart med det som gjelder i dag i forhold til rehabilitering og attføringsordningene.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2003-06-05:
Det er to små problemstillinger – egentlig er det store problemstillinger – som jeg vil be om at sosialministeren kommenterer. Det ene går på debatten om hvor mye man vil miste som følge av omleggingen av dette systemet, og i hvert fall slik det står i proposisjonen, vil denne omleggingen gjelde nye tilfeller, altså tilfeller etter 1. januar 2004. Jeg vil be om at sosialministeren bekrefter det som står i proposisjonen, at ordningen vil gjelde nye tilfeller, og at de som er innrømmet uførestønad i dag, ikke vil miste den. Det andre spørsmålet går på det som en enstemmig komite viser til når det gjelder begrepet «tidsbegrenset uførestønad», og problemstillinger i forhold til forsikringsordninger og Finansnæringens Hovedorganisasjon. En enstemmig komite ber om at man tar kontakt og får i stand en ordning med Finansnæringens Hovedorganisasjon, slik at man ikke skal tape på de begrepsendringer og de systemendringer som Odelstinget her foretar. Vil statsråden ta et slikt initiativ overfor finansnæringen, slik at vi kan få dette på skinner?