Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-23:
Siden interpellasjonen ble levert inn, er inflasjon på pluss 0,1 pst. blitt til deflasjon på 0,1 pst. Norges Bank ligger langt unna det som er det operative målet for pengepolitikken; 2,5 pst. inflasjon på to års sikt. Bom på bom, skrev Dagens Næringsliv den 19. februar om Sentralbankens håndtering av pengepolitikken. Det er mange grunner til at Norges Bank bommer, og ikke alt er selvforskyldt. Svakere utvikling enn ventet i internasjonal økonomi og økt import fra lavkostland har bidratt til lavere inflasjon. Men vi kan heller ikke se bort fra Norges Banks eget ansvar. På rentemøte i juli 2002 valgte Norges Bank meget overraskende å heve renten med et halvt prosentpoeng, og den ble ikke redusert før i slutten av oktober samme år. Men da hadde ulykken allerede skjedd. Resultatet husker vi, og det lever vi med ennå. Kronekursen steg og resulterte i det Jens Petter Ekornes kalte et blodbad i norsk industri. Vi vet i dag at dette året gikk 15 000 arbeidsplasser tapt, hovedsakelig i industrien, og svært mange i eksportindustrien, på grunn av den ekstraordinære økningen av kronekursen. Hvor mye av dette som skyldes Norges Banks feilvurdering av norsk økonomi, og hva som skyldes et generelt høyt kostnadsnivå og manglende konkurransekraft, er vanskelig å si. Men med ti påfølgende rentesenkinger gir dette en klar indikasjon på hvor feilaktig beslutningene sommeren 2002 var. Det er grunn til å frykte at Norges Banks beslutning mer var motivert ut fra et lønnsoppgjør Norges Bank syntes var for gunstig for arbeidstakerne, enn en kjølig betraktning av norsk økonomi. Det er grunn til å anta at en mer nøktern analyse, med vektlegging av flere forhold i økonomien, ikke minst kronekursen knyttet til konkurranseutsatt industri, ville måtte resultere i en annen konklusjon. I nasjonalbudsjettets avsnitt om pengepolitikken siteres Holden II-utvalget på følgende: «Samtidig vil utvalget understreke at pengepolitikken må ta hensyn til at vedvarende store utslag i valutakursen kan innebære betydelige og langvarige realøkonomiske kostnader for konkurranseutsatt sektor, og etter hvert også for økonomien som helhet.» Departementet sier seg enig i disse vurderingene. Det kan vanskelig oppfattes som annet enn en klar korreks av Norges Bank, som så seint som i Penger og Kreditt nr. 3 for 2002 skriver: «Pengepolitikken kan ikke anvendes til å påvirke hvor bredt konkurranseutsatt næringsliv vi skal ha over tid.» Departementet er med andre ord ikke enig i Norges Banks vurdering av sin egen rolle. Men det er grunn til å dvele noe lenger ved det samme resonnementet etter det siste rentemøtet. Renten ble satt ned 0,25 pst. med begrunnelsen forventning i markedet. Det framgår tydelig, særlig på pressekonferansen, at Norges Bank egentlig ikke var overbegeistret for å sette ned renten, men siden de instrumentelt har fulgt sine egne formler siden mandatet ble endret, måtte de gjøre det også nå, men renten ble satt ned mindre enn det markedet hadde forventet. Inflasjonen var som kjent negativ sist måned, noe som skulle ha indikert en større rentesenking enn 0,25 pst. I pressemelding fra banken etter det siste rentemøtet sies det: «Hovedstyret har som et alternativ vurdert å ikke endre renten nå og eventuelt holde renten lav lenger enn ellers. Hovedstyret fant det likevel ikke riktig – etter det fallet vi har sett i inflasjonen – å bryte markert med forventningene i penge- og valutamarkedet.» Det var med andre ord forventningene i pengemarkedet og ikke hva som saklig sett var mest tjenlig for nasjonen, som var utslagsgivende for den beslutning som Norges Banks hovedstyre tok. Det er dette som er bakgrunnen for denne interpellasjonen. Det er grunn til å anta at det er nødvendig med politiske signal og politisk påtrykk for at Norges Bank skal velge en mer fleksibel tilnærming til sitt mandat. Etter tre år med inflasjonsmål har vi riktignok fått lavere rente og lavere inflasjon, men vi har også fått 110 000 arbeidsledige, store svingninger i rente, kronekurs og prisvekst og en konkurranseutsatt sektor som sliter. Det private forbruket og boligprisene har riktignok – og kanskje naturlig nok – steget jamt og trutt, men spørsmålet er om det var dette som var hensikten med omleggingen av pengepolitikken. En rekordstor arbeidsledighet som ikke synker, trass i lavere rente, stor privat etterspørsel og svingning i pengepolitikken, var det det som var hensikten med omleggingen av mandatet? Er det det Norges Bank er satt til å utføre? Svaret på dette er et entydig nei. Det er bare politiske myndigheter som til sjuende og sist kan gjøre noe med dette. Det er nemlig ikke sånn at sentralbanken, selv om den gjerne liker å framstille det sånn, er uavhengig. Sentralbanken er fremdeles i Norge underlagt Finansdepartementet, og for å minne Stortinget på det: Finansdepartementet er fortsatt underlagt denne sal. Effekten av ti rentesenkninger har ikke vært som Norges Bank forventet. Industrien er fremdeles tilbakeholden med å investere, og det private forbruket øker. Faren for en lånefinansiert kjøpefest er til stede, og starten på 1990-tallet er fremdeles ikke lenger tilbake enn at svært mange av oss husker det. Og de som har glemt det, bør snarest minnes på hva situasjonen var da, med den lånefinansierte kjøpefesten svært mange prøvde å delta i på det tidspunktet. Norges Bank har dessverre gått seg inn i et ideologisk spor nasjonen ikke er tjent med, og som de derfor må hjelpes ut av. Det kan virke som om Norges Bank mener at forholdet til inflasjonen i seg selv er målet med pengepolitikken. Men bare for å gjøre det uttrykkelig klart: Det er det altså ikke. Det er de realøkonomiske forhold som for nasjonen teller, ikke inflasjonens absolutte mål. Det er sysselsetting, altså arbeidsledigheten, det er produksjon og velstand som er meningen og målet med politikk – ikke minst pengepolitikk. Når det er nødvendig å dvele ved dette, skyldes det at Norges Bank fremdeles fastholder at de styrer etter et rent inflasjonsmål. Så sent som i den åpne høringen i Stortinget i høst i forbindelse med kredittmeldingen fastholdt sentralbanksjefen at det var avsnitt 3 i mandatet man fra bankens side valgte å vektlegge. Det betyr at de tre øvrige forhold som er nevnt i mandatet helt eksplisitt – produksjon, sysselsetting og ikke minst kronekurs – velger sentralbankens styre å se bort fra, i hvert fall å vektlegge vesentlig mindre. Det er all mulig grunn til å anta at det er her årsaken til de store feilvurderingene ligger begravd. Den økonomiske horisonten blir for snever, og målene for pengepolitikken drukner i et enøyd inflasjonsfokus. Med en liten, åpen økonomi, som Norge har – norsk økonomi er ikke større enn New Jerseys, men heldigvis har vi fremdeles en egen valuta – kan en ikke vektlegge ett forhold i økonomien alene og se bort fra andre realøkonomiske forhold som har betydning. Det er både ulogisk og uriktig og ikke minst uklokt. Er det noe de siste årene har lært oss, er det akkurat dette. Det er avgjørende at penge-, struktur-, finans- og inntektspolitikk virker sammen, og ikke minst at myndighetene forstår og vektlegger denne sammenhengen. Det er stadig vekk overraskende at enkelte av ideologiske årsaker velger å tro noe annet. Norge er ikke større enn at det skulle være ganske åpenbart at det er avgjørende for stabilitet og forutsigbarhet i pengepolitikken at man spiller på lag. Dette er grunnen til at jeg nok en gang må ta dette spørsmålet opp med finansministeren, nemlig at uansett hvordan man prøver å late som om det eksisterer en ansvarsdeling i økonomien mellom myndigheter, partene i arbeidslivet og Norges Bank, hviler hovedansvaret på denne sal, Norges nasjonalforsamling. Å påstå noe annet er ansvarsfraskrivelse, ikke ansvarsdeling. Norges Bank må revurdere sin instrumentelle tilnærming til det de selv definerer som et inflasjonsmål, men som saklig sett – gitt at man leser mandatet slik det er skrevet – ikke er det. Inflasjonens mål er først omtalt i tredje avsnitt. Det er ikke nytt at SV mener dette. Det har vi ment siden omleggingen av pengepolitikken. Jeg innser at faren er stor for at det ikke skal skje en omlegging, fordi det er vi som – nok en gang – velger å ta det opp, og fordi jeg vet at politikk ikke bare er fakta, politikk er også prestisje. Men om ikke finansministeren velger å låne øre til SV, håper jeg at finansministeren velger å låne øre til direktøren for Statistisk sentralbyrå, som i siste Økonomisk utsyn, publisert bare for få dager siden, sier i forordet: «Når de internasjonale bindinger og usikkerheten knyttet til utviklingen i de faktorene som bestemmer prisutviklingen framover, er større enn tidligere antatt, bør det vurderes å gjøre inflasjonsstyringen i pengepolitikken mer fleksibel. I praksis må den også i større grad måtte fastlegges i forhold til den faktiske utvikling utenlands, framfor å være basert på absolutte mål satt partielt for Norge.» Det er nemlig sånn at det er avgjørende for økonomisk stabilitet og lavere arbeidsledighet at penge-, struktur-, finans- og inntektspolitikk virker sammen, noe jeg antar at finansministeren uten videre vil si seg enig i. Virkeligheten har slått i hjel det rene inflasjonsstyringsmålet.