trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-14:
Likestillingsdebatten er uten tvil en viktig debatt, kanskje er den viktigere enn noensinne. Den senere tid har dessverre vist oss mange eksempler på hvilke fatale konsekvenser som kan ramme et land som ikke tar menneskers muligheter på alvor, europeiske land der de gylne muligheter kun blir forbeholdt en liten gruppe, der en må velge sine foreldre med omhu for å lykkes, og må svi for sine nasjonale utfordringer og mangel på integrering. Heldigvis har vi en regjering og en minister som ser viktigheten av ikke å innsnevre folks muligheter og drømmer, og ingen regjering har gjort så mye for å inkludere alle som denne regjeringen. Vi vil øke kompetansen på likestilling allerede i barnehagen, vi har innført gratis kjernetid i barnehagen for familier med lave inntekter, vi gjør det enklere for innvandrere å anvende sin utdannelse, og vi ser på tiltak som fører til at flere gutter fullfører videregående skole og tar høyere utdanning. Listen er lang. Men Norge har ikke bare et nasjonalt ansvar, vi har også et internasjonalt ansvar når det gjelder likestillingsutfordringer. Når jeg hører debatten her i dag, om styreverv og høyere utdanning, vil jeg minne om at dette ikke er utfordringer alle kvinner i Norge har i dag. Dette gjelder de daglige utfordringer i hele verden. Vi skal selvfølgelig kunne ha to tanker i hodet, men den viktigste jobben for likestilling gjøres ikke bare i Norge, den må gjøres også internasjonalt. Kvinner og jenter blir daglig utsatt for tortur, kjønnslemlestelse, overgrep og forskjellsbehandling, som i verste fall fører til døden. Norge skal være en tydelig stemme internasjonalt, tale kvinners og jenters sak og være et globalt forbilde i vår nasjonale politikk. Gjennom tydelige prioriteringer og krav i bistandsarbeidet og innsats i ulike internasjonale fora bidrar Norge til at kvinner og jenter over hele verden får bedre levevilkår. Jeg er stolt av å representere en regjering som vil ivareta kvinners rettigheter og likestillingsperspektivet i bredden av utenriks- og utviklingspolitikken ved å prioritere å sikre at jenter får samme tilgang til utdannelse som gutter, videreføre et sterkt engasjement for å bekjempe dødelighet, styrke helsetilbudene for kvinner og jenter i hele verden, styrke den internasjonale innsatsen mot kjønnslemlestelse av jenter og ikke minst fortsette arbeidet mot tvangsekteskap. Vi har ikke bare en jobb å gjøre nasjonalt, vi har også et ansvar internasjonalt overfor kvinner og barn som daglig opplever diskriminering, tortur og forskjellsbehandling på grunn av sitt kjønn. Det hjelper ikke å være på god vei om vi bare står der, og derfor er jeg glad for at vi har en regjering som løfter likestillingsutfordringene internasjonalt, med flere tiltak enn noensinne.
Svein Harberg (Høyre), 2016-04-14:
Det var innledningen til representanten på talerstolen som fikk meg til å be om replikk. Der ble Venstres ideologi og ønsket om at familiene skal få velge – gjøre sine egne valg på et mest mulig fritt grunnlag – slått veldig klart fast. Så har vi hatt en sjarmoffensiv fra representanten Bekkevold fra Kristelig Folkeparti her oppe, et par runder der han har slått fast det som ikke kan bestrides, at nettopp kontantstøtten er noe som skaper valgfrihet for familiene. Jeg har registrert at blant de forslagene som Venstre legger fram, er det forslag både om å fjerne kontantstøtten og om en tredeling av foreldrepermisjonen. Det henger vel dårlig sammen med innledningen i salen her?
Svein Harberg (Høyre), 2016-04-14:
Det var for så vidt en plausibel forklaring. Selv om en for så vidt innrømmer at det tar bort friheten for andre store grupper, var det en forklaring. Men når det gjelder foreldrepermisjonen, går en jo også feil vei med tanke på familienes frihet til å velge selv. Hva er begrunnelsen for den endringen?
Svein Harberg (Høyre), 2016-04-14:
Det har vært en tydelig debatt – jeg tror skillelinjene er kommet klart fram i de mange innleggene. Bare et par kommentarer: For det første: Trettebergstuen innledet debatten i dag med å slå fast at noe var galt fordi barnehagen ringer flere ganger til mor enn til far. Fakta i den saken kan jeg ikke, men hvis så er tilfellet, er det for vår del riktig, for jeg regner med at i de fleste barnehager og i barneskolen er det slik som vi har det: Vi melder inn hvem de skal ringe til først, hvem som er nr. 2 på listen, og hvem som er nr. 3. En har altså valgt at de skal ringe til mor først. Hvis statistikken da blir at det ringes mest til mor, synes vi det er en god løsning, fordi en har valgt det. Så til Kari Henriksen, som kom med en direkte utfordring til Sørlandets representanter, som i dag ikke ville bevilge penger til Likestillingssenteret på Sørlandet. Nei, da må vi nok snakkes igjen når vi kommer til budsjettdebatten. I tidligere budsjettdebatter har vi vært flittige på dette. «Jenter og teknologi», som har sitt utgangspunkt på Agder, har denne statsråden tatt inn som et viktig program i likestillingsarbeidet og gitt penger til det. Sentrene er styrket med flere millioner kroner, og pilotprosjektet på Agder er styrket. Så får vi se hva som kommer i framtidige budsjettbehandlinger. Da er vi over på forklaringer. Det er mange etterlysninger av hvorfor vi ikke er med på disse forslagene. For det første må jeg si at det er utfordrende med en sak som så mange partier er engasjert i, og der så mange partier ikke sitter i komiteen. Det gjør det vanskelig å forholde seg til forslag som kommer den siste kvelden. I går kveld fikk vi klarhet i mange forslag, som vi da skulle ta stilling til. En del av dem har budsjettmessig konsekvens – det tar vi i budsjettet. En del av dem beskriver det som allerede er beskrevet i meldingen – dem trenger vi ikke gå for en gang til. En del av dem kunne med letthet – hvis vi hadde arbeidet sammen tidligere – vært skrevet om, slik at vi kunne samles om dem. Og en del er vi prinsipielt uenige om. Det er helt kurant. Til den voldsomme retorikken om at det er helt forferdelig at Høyre og Fremskrittspartiet ikke stiller seg bak alle disse forslagene: Det er det mange forklaringer på, og der står vi med rak rygg. For øvrig er noen upresise. Når det sies at ledergrupper i staten skal bestå av «40 prosent av begge kjønn», har vi et regnestykke som ikke går opp. Vi må antakelig ha flertall for Venstres forslag om et tredje kjønn for å få 100 pst.
Svein Harberg (Høyre), 2016-04-14:
Det oppsto en situasjon for en tid siden der Arkivverket ble omtalt av både media og noen enkeltpersoner på en slik måte at det ikke var rart at det oppsto en del usikkerhet hos oss politikere. Det er noe av bakgrunnen for dette forslaget som foreligger. Det har komiteen forståelse for. Oppfølgingen var at vi ba om en tilbakemelding fra departementet om hva dette var, og hvordan det ville bli forhandlet. Det fikk vi veldig godt svar på. For det første ble det slått fast at det skulle på plass en god prosess som involverte alle dem som skulle involveres. Det skulle være nøye oppfølging, og dersom denne jobben endte opp i omfattende og strukturelle endringer, ville det være en sak som Stortinget skulle ta stilling til. Det er et klart og greit svar, og den jobben vet jeg at man er i gang med. Ingenting tilsier at dette er en stortingssak per i dag. Jeg har lyst til å takke komiteen for godt samarbeid, både for å samle inn informasjon og for konklusjonen etterpå. Komiteen står helt samlet om at dette ikke er noe som angår oss på Stortinget nå. Vi har tillit til at Arkivverket selv og i samarbeid med departement og politisk ledelse håndterer dette. I tillegg er de forslagene som Senterpartiet delvis fremmer på nytt, og som de kommer med tilleggsforslag til i dag, upresise. Der bes det om at man skal opprettholde de regionale statsarkivene som egne institusjoner. De er jo ikke egne institusjoner, de er en del av Arkivverket. Da kan vi umulig opprettholde dem som egne institusjoner. Det er et feil utgangspunkt for hele saken. Videre vil det være helt urimelig, når de er i en prosess nå, at vi skulle gjøre vedtak, slik det er foreslått i forslagene fra Senterpartiet, om hvordan fordelingen av arbeidsoppgaver og delegering av arbeidsoppgaver skal være. Dette hører hjemme på et annet nivå. Derfor er det slik at komiteen avviser saken og ikke stiller seg bak forslagene.
Svein Harberg (Høyre), 2016-04-14:
Bare et par oppklaringer og presiseringer: Representanten Toppe var redd komiteen ikke hadde fått med seg alt som hadde skjedd i saken. Jeg kan bekrefte at både komitéleder og komité har fått med seg alle brev fra statsråden, vi har hatt møter med interessegrupper fra flere steder i landet – som riktignok ble færre etter hvert som de ble kjent med innholdet i saken – vi har hatt møte med Arkivverket selv og har hatt god dialog med statsråden. Vi er godt oppdatert når vi sier akkurat det vi sier i denne saken. Det underlige er at det kommer forslag på bordet i salen i dag som griper rett inn i en prosess i en statlig etat som er i prosess, som skal involvere de tillitsvalgte, og som skal ha en runde med dem. Vi kan selvfølgelig ikke begynne å styre på den måten. Komiteen skrev at de var enig i intensjonen. Vi har fått bekreftet også her i dag at det er det som ligger i det som nå skjer. Det er en styrking av de regionale statsarkivene å tilføre dem oppgaver og mulighet for å bygge kompetansemiljøer. Det er en styrking av de regionale statsarkivene å gjøre hele Arkivverket à jour i forhold til den hverdagen vi lever i nå, f.eks. å være på høyden når det gjelder digitalisering. Ikke å gjøre disse tingene ville medført at de mistet mulighet til å følge med på det de skulle følge med på, og statsarkivene ville kommet svekket ut av det. Hvis det mot formodning skulle dukke opp en helt annen organisering av statsarkivene enn det vi nå snakker om, er jeg helt sikker på at statsråden vil følge det opp – jeg kan i hvert fall love at jeg skal følge det opp overfor statsråden.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-04-14:
Det var feil briller, men jeg kan så vidt se representanten Bru der borte allikevel! Representanten Bru ramser opp gode tiltak: jernbane, klimateknologifond osv. – fint! Hun ramser ikke opp de tiltakene som virker i motsatt retning: svær motorveisatsing, videre oljesatsing, osv. Problemet er hele tida – i motsetning til på absolutt alle andre områder i samfunnet hvor vi innfører tiltak, der vi beregner hva som skal være effekten av tiltakene – at regjeringens klimapolitikk er karakterisert av at man ikke vil konkretisere effekten av de tiltakene man skryter av. Kan representanten Bru forklare meg hvorfor det er god klimapolitikk å påstå at man har en masse klimatiltak, men nekte å forklare hvilken effekt i reduserte utslipp disse forskjellige tiltakene skal ha?
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-04-14:
Scatec Solars prosjekter kommer ikke til å kutte utslipp. De kommer i høyden i stedet for ytterligere utslippsøkninger fra annen produksjon. Det er svært viktig å ha retorikken og ordbruken på plass her. Så lenge de solcelleprosjektene ikke er del av en helhetlig utslippsplan i et land som Sør-Afrika, vet vi ikke totaleffekten av det. Derfor er det også en dårlig idé å tilbakeføre de såkalte kuttene til norsk klimabudsjett. Derimot er det en veldig god idé, som Miljøpartiet De Grønne støtter, å investere i den typen tiltak i Sør-Afrika og i alle mulige andre land. Vi går inn for det i større grad enn Høyre gjør, men vi mener det er feil å ta de påståtte utslippskuttene som disse prosjektene gir, til inntekt for og i stedet for kutt i Norge.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-04-14:
Det framgår av regjeringens statsbudsjett for 2016 at norske klimagassutslipp forventes å øke i årene framover med en normal utvikling. Dette er tallfestet. Så hevder regjeringen at diverse gode tiltak for utslippskutt som de vil gjennomføre, vil redusere utslippene. Dette vil regjeringen ikke tallfeste. Nå skal Norge koble seg på EUs klimapolitikk, som har som formål å gi store utslippskutt. Det er bra. Og vi skal altså oppfylle Paris-avtalen, men det er ennå ikke lagt planer for hvordan vi skal gjøre det. Kan statsråden avklare om han mener at norske klimagassutslipp vil øke eller avta i tida fram til vi faktisk har fått i stand en forpliktende gjennomføringsavtale med EU?
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-04-14:
På vegne av meg selv vil jeg framsette et representantforslag om et norsk initiativ til en internasjonal konvensjon om økonomisk åpenhet.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-04-14:
Jeg er stolt av den stortingsmeldingen som er lagt fram her. Det er mange konkrete tiltak der. Men så er ikke denne stortingsmeldingen en budsjettproposisjon. Det er en stortingsmelding, hvor det er forslag som er kommet i budsjettet, men også forslag og tiltak som er satt i gang, og som vi jobber videre med. Jeg er stolt av å bo i Norge som et av de mest likestilte landene i verden. Det er ikke sånn at det er Arbeiderpartiet som har definisjonen av hva som har brakt likestillingen framover. Barnehageforliket, som er et av de viktigste grunnlagene for at kvinner kan kombinere arbeidsliv og familieliv, var det SV og Fremskrittspartiet som sto i spissen for. Foreldrepengeordningen som vi har i dag, som også er et av de viktigste tiltakene vi har, har full støtte i Fremskrittspartiet. Jeg er stolt av å kunne legge fram tiltak som vil føre likestillingen framover, og som peker på de utfordringene vi har i dag.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-04-14:
Jeg synes det er en historisk dag i dag, for i dag diskuterer vi denne stortingsmeldingen. Den forrige regjeringen brukte åtte år uten at de klarte å legge fram en likestillingsmelding som de fikk behandlet i Stortinget. Venstre fremmet et Dokument 8-forslag i forrige periode om likestilling, som Arbeiderpartiet stemte imot. I dag er det mange tiltak som regjeringen har lagt fram, som blir vedtatt. Så har jeg lyst til å minne representanten om at på flere områder her står det om konkrete tiltak som jeg er stolt av. Regjeringen vil styrke innsatsen mot vold i nære relasjoner. Regjeringen vil arbeide målrettet med enkelte tiltak. Regjeringen vil øke kunnskapen. Jeg vet ikke om det er så mye mer konkret i de tiltakene som kommer fra Arbeiderpartiet og opposisjonen, der Stortinget ber regjeringen om å ha ambisjoner for å nå det og det målet. Jeg mener at det er mer enn flere strukturer og mer kvoteringer, byråkrati og statlig styring som skal til for å oppnå likestilling framover.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-04-14:
Jeg har lyst til å takke for spørsmålet. Jeg er veldig glad for at representanten også drar inn det internasjonale perspektivet i denne likestillingsdebatten. Jeg er veldig glad for at regjeringen, i samarbeid med både Kristelig Folkeparti og Venstre, har klart å få til den satsingen som vi gjør innen bistand som skal gå til utdanning av jenter. Vi vet at utdanning er nøkkelen til å få bedre kunnskap om helse og til å få seg arbeid. Derfor har regjeringen i sitt bistandsbudsjett nå klart – som ikke den forrige regjeringen gjorde – å intensivere arbeidet for at flere jenter skal få utdanning i de landene der dette er nødvendig. Dette er også et arbeid som statsministeren står i spissen for, og man har fått internasjonal anerkjennelse for det arbeidet Norge gjør for utdanning for jenter. Det er et viktig arbeid. Det arbeidet regjeringen gjør i forbindelse med både tvangsekteskap, kjønnslemlestelse og seksuelle rettigheter, er det også viktig å framheve når vi diskuterer internasjonal likestillingspolitikk, og der er regjeringen godt i gang.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-04-14:
Vold og vold i nære relasjoner er en av de største likestillingsutfordringene vi har, det at jenter og kvinner ikke skal kunne føle seg trygge i sitt eget hjem, men vi vet at også menn blir rammet av vold. Derfor er arbeidet mot vold i nære relasjoner et viktig arbeid for regjeringen. Jeg mener at det har regjeringen vist bare dette siste halvåret, både med hensyn til de digitale portalene som er lansert, de som skal hjelpe kvinner til å komme seg ut av forhold som er skadelige for dem, og når det gjelder arbeidet vi har gjort for ettervern, og det vi nå gjør på krisesentrene. Dette er viktige tiltak som er med på å bringe likestillingen videre. Så er også den forskningen som representanten nevnte i sitt innlegg, en viktig del av det vi trenger for å komme videre. Så spør representanten etter opptrappingsplanen. Ja, Stortinget har vedtatt at det skal komme en opptrappingsplan mot vold i nære relasjoner, med sterkt fokus på barn. Det er et arbeid som jeg koordinerer, og vi er godt i gang med det arbeidet, så den kommer til Stortinget i løpet av året.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-04-14:
Jeg takker for spørsmålet. Som representanten er kjent med, er det et kjønnsdelt arbeidsmarked i dag, og det er en utfordring som vi er nødt til å jobbe med. Vi må begynne så tidlig som ved utdanningsvalg – både jenter og gutter skal kunne velge yrke etter evner og kvalifikasjoner og ikke bare etter hva en forventer av dem. Jeg mener at Jenter og teknologi, et tiltak som er med på å skape rollemodeller for å få flere jenter til å velge utradisjonelt og komme inn i teknologifaget, er en viktig del av det arbeidet. Det at vi trenger flere menn inn i helse- og omsorgsyrkene, er en utfordring, og det må vi også jobbe med. Jeg mener at tiltaket Menn i helse, som representanten kanskje kjenner til, også er et viktig bidrag for å få menn som rollemodeller og menn til å jobbe i helsesektoren. Så har jeg lyst til også å nevne at da regjeringen hadde forslaget til en felles likestillings- og diskrimineringslov ute på høring, var det et forslag også for å kunne positivt særbehandle menn inn i yrker – et viktig tiltak i likestillingsdebatten.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-04-14:
Denne regjeringen bygger videre på de likestillingsstrukturene som vi har i dag. Det er fire likestillingssentre, deriblant Reform, som denne regjeringen også har styrket, som er et viktig arbeid for å jobbe med likestilling. Men det er ikke staten som skal gjøre dette alene. Vi trenger å komme videre med likestillingstiltak, og det må jobbes med både på arbeidsplassen, i kommunene og i frivilligheten. Det er altså flere instanser som må jobbe med dette. Det er mange gode tiltak som regjeringen mener det er viktig å støtte opp om, og det har vi gjort både ved å støtte NHO når det gjelder Jenter og teknologi – som skaper rollemodeller for jenter for å kunne velge teknologi – og ved å bygge opp om det tiltaket som de to Agder-fylkene har fått i gang, altså ved å støtte opp om sånne strukturer. Jeg tror det også er viktig at vi tenker at vi kan være med og støtte opp om det som allerede er der, uten at vi trenger å ha mer byråkrati, flere strukturer og mer kvotering.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-04-14:
Det har vært en god debatt med ganske mye retorikk og påstander som jeg kunne brukt resten av dagen til å oppklare. Men det skal jeg ikke bruke tid på. Jeg er glad for at representanten Trettebergstuen nå anerkjenner gutta fra Reform, som den forrige regjeringen faktisk kuttet i støtten til, og som vi har klart å få på plass. Det har vært noen spørsmål om denne kritikken går inn på meg. Det er mange ting som går inn på meg, men jeg er glad for at akkurat den kritikken som kommer her nå, ikke går inn på meg. Det er på grunn av at vi for første gang har fått fremmet og debattert en melding i Stortinget som løfter opp de største likestillingsutfordringene vi har i Norge, et av verdens mest likestilte land – de utfordringene vi har når det gjelder vold, helsesektoren, det kjønnsdelte arbeidsmarkedet, utdanning og næringsliv. Ja, det ligger konkrete tiltak her. Så kan vi diskutere om de er tydelige nok, om det er flere tiltak som skulle vært satt i verk, og om det skulle vært mer penger i budsjettet. Regjeringen har lagt fram konkrete forslag, som også er fulgt opp i budsjettet, og som vi skal følge med på videre. Det er litt forvirrende å høre på Trettebergstuen. Når jeg møter henne i debatt og hun snakker om likestilling og at det er likestilling i revers denne regjeringen fører, ja, da snakker hun om fedrekvote, kontantstøtte, økte barnehagepriser eller kø i barnehagene. Da er jeg glad for at de forslagene som fører likestillingen i revers, som Trettebergstuen tar opp, dem får hun ikke støtte til i denne saken. I dag har hun valgt en annen løsning – nå går det på at vi trenger mer struktur og mer byråkrati. Trettebergstuen har vært inne på trepartssamarbeidet. Da er jeg veldig glad for å si at det faktisk i 2014 – under denne likestillingsministeren fra Fremskrittspartiet – ble etablert et samarbeid om likestilling i arbeidslivet mellom myndighetene og hovedorganisasjonene på arbeidstaker- og arbeidsgiversiden. Det samarbeidet er forankret i Arbeidslivs- og pensjonspolitisk råd, og det er opprettet en egen arbeidsgruppe under det rådet. Et av forslagene fra Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti er at de ønsker at regjeringen skal holde en årlig redegjørelse. Ja, det skal jeg med glede gjøre, men jeg registrerer at det ikke har vært noen tradisjon for dette. Den siste Arbeiderparti-statsråden som holdt en slik redegjørelse, var Sylvia Brustad i 1997. Det er flere forslag som ligger inne her, som jeg mener ikke er nødvendige i det hele tatt, for det er konkrete tiltak som ligger i stortingsmeldingen. Trettebergstuen tar også opp deltidsprosjektet til den forrige regjeringen, et treårsprosjekt som ble avsluttet i 2013, og anklager denne regjeringen for å avvikle dette. Det var den forrige regjeringen som avsluttet sitt eget prosjekt.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2016-04-14:
Verden kom i mål i Paris med en global og ambisiøs avtale, og redegjørelsen ga et godt overblikk over avtalens innhold. Det operative nå er at det haster med klimatiltak og mer gjennomføring. Taktskifte kan ikke være taktskifte i ord, det må være i handling – i industrien, som får færre og dyrere kvoter, og i alle andre sektorer i det norske samfunnet. Skal bedriften, forbrukeren og investoren legge om kursen, trengs forutsigbarhet og tydelige signaler om hvor vi skal. Det er kortere tid til 2030 enn det er siden år 2000 – kort tid, med andre ord. Derfor vil jeg advare mot at vi skal avvente forhandlinger med EU og andre lands rapportering før vi kommer i gang her hjemme, slik at det kjennes og merkes. Statsråden var i sin redegjørelse opptatt av at Norge har ledet an i de internasjonale klimaforhandlingene – ros for det – men det er påfallende at regjeringen viser så svakt og utydelig lederskap her hjemme, hvor vi skal gjøre forandringer. Det skjer for lite, og nok en gang får vi utsettelser. Før jul sa statsministeren at avtalen med EU kanskje ikke kommer på plass før i 2017. Nå sier statsråden at avtalen neppe er på plass før tidligst mot slutten av 2017. Regjeringen sender et signal om å vente og se. Stortinget har i klimaforliket vedtatt at Norge, som en del av en global og ambisiøs avtale, skal framskynde målet om karbonnøytralitet fra 2050 til 2030. De 60 pst. som gjenstår for å nå målet, kommer i tillegg til våre nasjonale kutt, altså bidrag til kutt utenfor Europa, noe som er særlig viktig for utviklingslandene. Paris-avtalen oppfordrer landene til å styrke klimafinansieringen. På tross av dette har regjeringen konkludert med at de ikke vil framskynde målet om karbonnøytralitet. Regjeringen lovpriser Paris-avtalens ambisjon og oppslutning, men sier altså at premisset for å framskynde målet om karbonnøytralitet ikke er oppfylt. Saken skal vurderes på nytt i 2020. Igjen får vi utsettelser. Norge må så langt være det eneste landet som bruker Paris-avtalen til å skru ned egne ambisjoner. De snakker om en avtale som er global og ambisiøs, men konsekvensen skal ikke føre til handling. Hvordan kan statsråden mene at dette er et godt bidrag til å øke ambisjonene? Det håper jeg han gir svar på i denne salen. Det kan virke som om regjeringen velger å utsette klimajobben til etter stortingsvalget i 2017. Arbeiderpartiet vil gjerne gjøre den jobben, men av hensyn til klima bør vi gjøre mer nå. Det er ingenting som hindrer regjeringen i å legge fram konkrete klimatiltak, invitere sektorene til å definere mål på veien eller framskynde målet om karbonnøytralitet. Arbeiderpartiet vil i tiden som kommer søke flertall for våre 40 nye klimaforslag, forslag som vil ta oss i retning av en mer sirkulær økonomi med lavere utslipp. Jeg håper det er grunnlag for flertall med partier som vil mer i klimapolitikken enn Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen.
Stefan Heggelund (Høyre), 2016-04-14:
Jeg hørte på Politisk kvarter i dag. Da fikk vi høre Trettebergstuen vise Arbeiderpartiets sjel – partiets ståltro på byråkrati. Det var byråkratene som var likestillingens frontkjempere. Ja, det var da det ble snakk om byråkratiet at Arbeiderpartiets hjerte begynte å banke. Tenk på hva vi har fått til gjennom byråkrati! Problemet er selvfølgelig at det er for lite byråkrati i Norge, ikke for mye. Og i tråd med det synet foreslår Arbeiderpartiet en rekke ting som vil øke byråkratiet i dette landet. Så begynte denne debatten i salen, og da snakker ikke Arbeiderpartiet så mye om byråkratene. Nå er det politikerne som er heltene, politikerne som er likestillingens viktigste. Det er politikerne som er frontkjemperne. Ja, vi politikere er virkelig bemerkelsesverdige. Kanskje det beste man kan håpe på er politikere som oppfører seg som byråkrater? Det ville være sosialdemokratiet slik vi har lært å kjenne det. For ikke lenge siden hadde vi en stor debatt om de moderate justeringene i arbeidsmiljøloven. Arbeiderpartiet kritiserte disse med brask og bram, men i ettertid har de vært fullstendig uklare på hva de ønsker å reversere. Det har ikke vært mulig å få noe svar på det. Det eneste de har sagt at de vil, er å heve terskelen til arbeidslivet for dem som står langt utenfor. Men med de justeringene i arbeidsmiljøloven tok vi tak i en viktig likestillingsutfordring, og det er den ufrivillige deltiden. Det er noe som venstresiden har vært med på å snakke en del om, men den forrige regjeringen avsto fra å gjøre noe med det. Gjennom gjennomtenkte, moderate endringer bevarte vi viktige strukturer i vårt felles arbeidsliv samtidig som vi ga folk mer makt til å bestemme over sin egen arbeidstid. Der man har gjennomført forsøk med slike ordninger, har man sett at trivselen har gått opp, sykefraværet har gått ned, og det har blitt større stillingsbrøker. I den diskusjonen vi har hatt her i dag, er også sykefraværet blant kvinner blitt adressert. Gjennom forsiktige endringer i sykelønnsordningen bidrar vi til en bedre ordning, og IA-avtalen som ble inngått i 2014, legger opp til mindre byråkrati og mer oppfølging i sykefraværsarbeidet. Men denne meldingen jobber også på andre områder – rekruttering av menn som barnehagelærere, styrking av kunnskapsgrunnlaget om kjønnsforskjeller i læring, gjennomføring og utdanningsvalg, og vi støtter aktiv rekruttering av flere jenter til realfagene. Arbeiderpartiet kan prate om politikere og byråkrater, men det er jammen bra vi har en regjering som ønsker å gjennomføre.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2016-04-14:
Det er to ulike syn på likestilling som står mot hverandre her i dag. Det ene er at likestilling er hvert enkelt individs ansvar, og det andre er at fellesskapet, politikken, har en rolle i å forandre samfunnet og øke likestillinga. Innlegget fra representanten Heggelund bekrefter egentlig at Høyre og Fremskrittspartiet har redusert seg selv til kommentatorer som betrakter utviklinga passivt. Det er bare prat – det er ingen tiltak. Handlingslammelsen er så total at dersom likestillingsministeren hadde vært en kommune, ville hun blitt satt på ROBEK-lista fra dag én. Flertallet ønsker heldigvis en aktiv og målrettet politikk. Det jubler feministen i meg for. For politikk virker. Fedrekvoten er bare ett eksempel på det. Før fedrekvoten var det nesten ingen menn som tok ut foreldrepermisjon, men da, som nå, var det mange som mente at nei, det ville skje av seg selv etter hvert. Vel, det gjorde ikke det før man innførte fedrekvoten og gradvis økte den. Nå tar nesten alle fedre ut fedrekvote – riktignok nesten ikke en dag mer enn selve fedrekvoten, men det har gitt mer likestilling i familien. Siden tusenårsskiftet har menn økt tida brukt på husarbeid med seks timer i uka – nesten en time om dagen. Det er en liten revolusjon. Det er ikke nok, men det er bra for kvinner, det er bra for menn, det er bra for likestillinga. Hvis man går gjennom denne innstillinga, kan man finne mange forslag som handler om menn og likestilling og telle dem opp. Det er om kjønnspoeng, menn i barnehage, NOU og menns likestillingsutfordringer, men det er egentlig en feilslutning å tenke slik. All politikk, alle tiltak for likestilling, er bra for menn. Men skal vi komme videre, trenger vi handling. Jeg legger merke til at Høyre og Fremskrittspartiet er glad for at vi er mer likestilt enn før. De hyller resultatene, men de vil skrote virkemidlene som tok oss dit. Regjeringspartiene gjør seg skyldig i en av de største truslene mot likestilling, nemlig å ta den for gitt. Likestilling kommer ikke av seg selv, det er et kontinuerlig arbeid, en kontinuerlig prosess. Å si at nå er det godt nok, nå legger vi bort verktøyene som tok oss hit, er litt som om en idrettsutøver skulle si: Vel, trening var fint før, men nå er jeg i mitt livs form, så nå kan jeg slutte med all denne treninga. Den er gammeldags, umoderne og utdatert. Se for dere at en Petter Northug eller en Marit Bjørgen hadde hatt den innstillinga. Det hadde selvfølgelig ikke skjedd. Likestilling er kondisjonstrening og må holdes ved like. Det er årsaken til at likestillingsministeren nå blir instruert av Stortinget til å ta flere aktive grep enn det Høyre og Fremskrittspartiet hadde tenkt å ta. I dag blir regjeringa satt under administrasjon av Stortinget. En likestillingsmelding uten tiltak er ikke godt nok for flertallet, og jeg er glad for at flertallet vil skrive ny likestillingshistorie.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2016-04-14:
For de representantene fra Høyre og Fremskrittspartiet som utviser en betydelig del misnøye fra talerstolen i dag, kan jeg kanskje gjøre dagen deres bedre ved at jeg kan få dem til å tenke på den pakken med tiltak som blir vedtatt i dag som egentlig et folkehelsetiltak. Vi har fått veldig mye forskning de siste årene som viser at land med høy likestilling har økt trivsel, færre depresjoner, mindre vold i familien, økt fruktbarhet, og at likestilte par er mer fornøyde – kort sagt at likestilling gjør oss lykkeligere. Så selv om representantene Bru, Nordby Lunde, Eidem Løvaas og Tønder er litt misfornøyde i dag, er egentlig det som flertallet gjør i dag, en langsiktig investering i deres framtidige humør og velvære. Jeg har veldig stor respekt for bl.a. representantene Bru og Nordby Lunde. Det er nesten umulig ikke å ha i hvert fall respekt for de representantene som klarer å se tiltak og resultater der ingen andre ser dem. Man må også ha respekt for den ensomme kampen de nå bedriver. Spekter, Unio, LO, Likestillingsombudet, forskere og en lang rekke andre er rett og slett uenige med regjeringspartiene og har vært veldig kritiske til en likestillingsmelding som ikke har konkrete tiltak. Hvorfor ikke det? Det er fordi disse partiene, Høyre og Fremskrittspartiet, ikke vil se skikkelig på strukturene, regelverkene og lovene som påvirker valgene vi tar, og som påvirker familien og arbeidslivet. Derfor får vi i dag en slags halmstråenes debatt, der man snakker om fengselsplasser, byråkrater og tar opp skole, f.eks. i forbindelse med satsing på å få ned frafall, som stort sett alle partiene i denne salen er enige om, men ikke vil ha egne tiltak for å fremme likestillinga. Representanten Bru sa tidligere i dag at hun mente at regjeringa gikk lenger enn de forslagene flertallet har fremmet i dag. Det hadde vært interessant for alle her å få vite hvilke tiltak representanten Bru eller Høyre og Fremskrittspartiet mener det gjelder. Hvilke tiltak fra regjeringa går lenger enn opposisjonens når det gjelder likestilling? Hva trenger den moderne familien, og hva kan Høyre og Fremskrittspartiet egentlig tilby menn og kvinner i dag? Å kutte fedrekvoten gir ikke meg som mann mer frihet, heller mindre. Å fjerne kvotering gir meg ingenting, med unntak av et mindre mangfoldig arbeidsliv. Å fjerne tiltakene mot deltid gjør ingenting for kvinner, heller ikke for menn, som fremdeles blir presset inn i tradisjonelle kjønnsrollemønster, med mor som omsorgsperson og far som forsørger. Det er derfor vi trenger aktive tiltak, for likestillingspolitikk er rett og slett å bruke politiske virkemidler for å gi menn og kvinner like muligheter – ikke at hver enkelt mann og kvinne skal kjempe sin personlige likestillingskamp, ved hvert sitt kjøkkenbord eller mot hver sin arbeidsgiver, som er det regjeringa fremdeles legger opp til.
Morten Wold (Fremskrittspartiet), 2016-04-14:
Når man hører venstresidens raljering med regjeringspartiene her i dag, så la meg innledningsvis understreke at for meg er likestilling et av de bærende prinsipper i vårt samfunn. Likestilling viser hvem vi er, og hva vi tenker om andre. Likestilling handler også om den enkeltes grunnleggende menneskerettigheter og er en del av Norges identitet, noe vi mener denne meldingen viser. En veldig viktig arena for de fleste er jobben. Derfor er likestilling i arbeidsmarkedet en av de beste måtene å realisere reell likestilling på. Det er i arbeidslivet viktig at folk får muligheter ut fra hva de kan bidra med, og ikke ut fra hvem de er. Det er etter min mening reell likestilling. Jeg er glad for at Fremskrittspartiet i regjering, sammen med Høyre, jobber for at partene i arbeidslivet skal ta likestilling på alvor. Vi sørger f.eks. for et pilotprosjekt om sertifisering av virksomheter som oppnår likestillings- og mangfoldstandard. I arbeidslivet må man kunne ha flere tanker i hodet samtidig. Vi må sørge for at de som er i jobb, blir likt behandlet. Vi må sørge for at de som søker jobb, blir det samme. Og for innvandrere, som flere har nevnt her i dag, er det en nøkkel å kunne norsk for å få seg jobb. Derfor mener Fremskrittspartiet at det er viktig at også innvandrerkvinner lærer språket vårt. På den måten blir de integrert, på den måten blir de likestilt, på den måten blir de frigjort, og på den måten kan de bidra aktivt og konstruktivt til samfunnet. Dette gjennomfører vi ved å styrke Jobbsjansen og ved å bedre kvaliteten i introduksjonsordningen og opplæringen i norsk og samfunnskunnskap. Jeg har alltid ment at alle har lik verdi, like rettigheter og skal ha like muligheter. Derfor er det så viktig at likestillingen er et bærende prinsipp i våre holdninger, men også i hvordan vi organiserer arbeidslivet og samfunnet rundt oss. Avslutningsvis: Likestillingen i Norge er kommet langt. Det er en kontinuerlig prosess. Vi ser at vi har høy deltakelse av kvinner i arbeidslivet. Dessverre er kvinner underrepresentert i styrerommene. At norske styrer inneholder lavere andel kvinner, er et signal om at de som rekrutterer styremedlemmer, ikke helt forstår likestilling, men også et signal om at de ikke forstår at de i praksis bare rekrutterer fra halvparten av talentene i landet. Likevel ønsker ikke jeg kvotering. Jeg mener det er bedre at de rekrutteres fordi de er dyktige. Partene i arbeidslivet har et stort ansvar for likestillingen. Stortinget kan vedta hva det ønsker, men det gir ikke nødvendigvis reell likestilling. Det skaper vi alle i samfunnet sammen gjennom gode holdninger og likeverdig respekt for begge kjønn.
Gerd Eli Berge (Senterpartiet), 2016-04-14:
Likestilling kjem ikkje av seg sjølv. Det har blitt sagt mange gonger her i salen, og det må understrekast. Det må stadig jobbast med, det er ikkje gjort ein gong for alltid. Likestilling er ikkje noko ein kan ta for gitt. Ja, Noreg har kome langt samanlikna med mange andre land, men det står igjen ein god del. Me opplever stagnasjon og til og med tilbakesteg på enkelte område. Likestilling i praksis krev handling. Like moglegheiter for kvinner og menn blir skapte gjennom handlingar, konkrete tiltak, ikkje berre prat. Det er ein verkselverknad mellom handlingar og haldningar. Meldinga frå regjeringa har mange fine ord og omtale av forhold, men er på mange område skuffande svak når det gjeld handling. Difor har Senterpartiet fremja nokre eigne forslag, og støttar i stor grad forslaga som ligg i innstillinga frå Kristeleg Folkeparti og Arbeidarpartiet, og lause forslag som har blitt fremja i salen i dag. Kvotering på ulike område har vore eit godt verkemiddel, mest for kvinner, men prinsippet er like aktuelt for menn. Kvotering som verkemiddel er ikkje utdatert, men må framleis brukast. Likestilling i arbeidslivet er viktig og avgjerande for likestilling i familielivet. Arbeidsplassar med begge kjønn fungerer best. Det er stor merksemd rundt sjukefråværet til kvinner, at det er høgt av ulike grunnar – noko ein må finna ut meir om bakgrunnen for og årsakene til. Kvinner er sterkt overrepresenterte i omsorgsyrke og dei fleste yrke som har med barn å gjera. Dette er arbeidsplassar der ein er utsett for ulike infeksjonssjukdommar, som gjer at ein kan bli smitta sjølv, eller at ein kan smitta dei ein skal jobba for og visa omsorg for. Framleis er det i stor grad kvinner som er heime når barn er sjuke. Det påverkar og forklarar noko av fråværsstatistikken. Men dette kan me gjera noko med. Me kan gjera det lettare for menn å kunna vera heime og ta del i den omsorga. Med meir likestilling i yrkesval og lønnspolitikken kan det fordelast. Men me må akseptera at det alltid vil vera høgare sjukefråvær i småbarnsfasen, og me kan ikkje sjå på det berre som ein kostnad. Det er ei investering for framtida – barn er framtida. Likestillinga må synleggjerast: syna fram at menn og kvinner kan vera i alle yrke, på alle nivå i samfunnet, syna fram at kvinner og menn er i leiarposisjonar. Arbeidet med å få fleire menn som arbeider i barnehage og skule, er avgjerande viktig for både barn og vaksne si oppfatning av roller.
Gerd Eli Berge (Senterpartiet), 2016-04-14:
Senterpartiet har i innlegg her i salen gjort kjent at me har eigne forslag, og at me støttar nokre av forslaga frå andre parti. Eg vil då presisera at når det gjeld forslaga frå Venstre, støttar Senterpartiet forslaga nr. 49, 50, 55, 56, 58, 59, 61 og 62. Så gjeld det ei presisering til våre forslag nr. 67 og 68. Forslag nr. 67 er eit alternativ til forslag nr. 13 i innstillinga, og forslag nr. 68 er eit alternativ til forslag nr. 14 – ikkje 12 og 13, slik det har vore skrive. Forslag nr. 67 går på at ein jobbar for at leiargrupper i selskap der staten har eigardel, direktorat og statsetatar skal ha minst 40 pst. av begge kjønn – ein har altså lagt inn ordet «minst», ikkje berre at det skal bestå av 40 pst. av begge kjønn. Då går det opp, det reknestykket som Framstegspartiet hadde litt problem med her i eit innlegg.
Gerd Eli Berge (Senterpartiet), 2016-04-14:
Riksarkivet, Samisk arkiv og dei åtte regionale statsarkiva i Oslo, Hamar, Kongsberg, Kristiansand, Stavanger, Bergen, Trondheim og Tromsø er forvaltarar av den felles historia vår. Det er gjennom innsamling, arkivering og bruk i forsking og annan offentleg samanheng at fortida blir verkeleg for oss, blir til historie, er kulturberande og identitetsskapande. For tre år sidan, i 2013, slo Stortinget fast ved behandlinga av arkivmeldinga at det overordna målet for arkivpolitikken var å sikra arkiv som har stor kulturell verdi eller forskingsverdi, eller som inneheld viktig rettsleg dokumentasjon og forvaltingsdokumentasjon. Arkiva skal vera tilgjengelege for publikum over heile landet, og materialet skal arkiverast etter faglege kriterium, uavhengig av kvar det er skapt. Stortinget ville styrkja dei regionale statsarkiva. Statsarkiva har regional kompetanse, og tillit er av stor betyding for å kunna utøva arkivfaget. Ein må kjenna ein region for å vita kva som finst av materiale, og kva som bør prioriterast. Ein må ha tillit for å bli oppsøkt og for at arkiv skal bli utleverte. Senterpartiet meiner det er det motsette av styrking av statsarkiva og deira regionale funksjon som skjer i den omorganiseringa som Riksarkivaren har varsla. Forslaget frå Riksarkivaren om å omorganisera arkivdelen til ei felles organisatorisk eining styrt frå Oslo har møtt stor motstand frå eit breitt fagmiljø og møter stor motstand i Arkivverket. Den tidlegare riksarkivaren har åtvara mot ei slik omlegging. Historikarar på universitets- og høgskulenivå har også åtvara mot forslaget, og juristar som brukar arkivet i arbeidet sitt, er bekymra for å få dårlegare tenester. Den føreslåtte omorganiseringa kan bli den største organisatoriske endringa i Statsarkivet si 166 år gamle historie. Stiftsarkivet i Trondheim blei oppretta som det første i 1850. Tromsø var sist ute, i 1987. Senterpartiet er ikkje roa av dei opplysningane som er komne når det gjeld framtidig organisering. Me er uroa for at dette kan bli ei organisering som skjer meir i det skjulte, som har konsekvensen at ho ikkje går føre seg i ein open prosess. Organiseringa av Arkivverket er ei stor og viktig sak. Difor beklagar Senterpartiet at statsråden førebels ikkje har vore villig til å leggja saka fram for Stortinget. Senterpartiet føreslår difor å halda fast på forslaga sine, som er lagde fram.
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2016-04-14:
Noreg er eit av verdas mest likestilte land, sa likestillingsministeren. Det har ho rett i, men det har ho ikkje veldig mykje av æra for – i alle fall ikkje partiet som likestillingsministeren representerer. Kollegaen hennar, Ib Thomsen, meinte at inga regjering hadde gjort meir for å inkludere alle enn denne regjeringa. Det trur eg det skal vere rimeleg enkelt å tilbakevise. Me skal hugse at det er dagens regjering som fremja forslag om reservasjonsrett for fastlegar. Så viss det er nokon som lurar på om me er tilbake i 1916, eller kva det var representanten Eidem Løvaas sa, er det heller ikkje så vanskeleg å finne svaret på nettopp det. Me har ei regjering som aukar kontantstøtta, som gjer det dyrare å vere i barnehage, og som kuttar i pappapermisjonen. Me har representantar som står her i salen i dag, og som anten ikkje kan sin eigen politikk, eller som prøver å framstille resultata som noko heilt anna enn det dei eigentleg er. Representanten Reiertsen meinte at det ikkje var færre fedrar som hadde tatt ut pappaperm, men det veit me jo er fakta, og det visste me eigentleg før regjeringa kutta. Solveig Horne sa før kuttet i pappapermen at endring i kvota ikkje ville ha noko å seie for fedrar sitt uttak av permisjon. Sjølvsagt har det det. Sjølv om representanten Eidem Løvaas var veldig flink til å ta ut sin del av permisjonen, har eg møtt ganske mange menn, spesielt i industrien, som opplever at det er krevjande å ta ut meir enn den kvota ein er blitt gjeven. Eg er glad for at me, ein samla opposisjon, i dag går mot regjeringas mangel på likestillingspolitikk og gjer noko med anledninga til å fremje gode forslag i samband med denne meldinga. I dag tidleg på Politisk kvarter sa representanten Tina Bru at denne debatten handlar om kor langt me skal gå. Det gjer han, det har han alltid gjort. Arbeidarpartiet, SV og andre parti har ofte villa gå veldig mykje lenger enn det Høgre og Framstegspartiet tradisjonelt har gjort. Det er me ikkje overraska over. Dette er klassiske skiljelinjer i politikken, og eg er glad for at Venstre og Kristeleg Folkeparti er på rett side i dag. Det er ein Høgre-politikar eg har lyst å takke – han har eg takka mange gonger før – og det er Ansgar Gabrielsen. Eg trur kanskje ikkje det var heilt forankra i Høgres gruppemøte då han føreslo kvotering i ASA-styrer. Men det var eit viktig og godt forslag som fortener honnør. Arbeidet med vald i nære relasjonar er veldig viktig, og eg veit at engasjementet til statsråd Horne er stort på det området. Det er eit samfunnsproblem, det er grov kriminalitet, og det er eit likestillingsproblem. Samtidig vil eg vel ikkje meine at dagens regjering er spesielt framoverlent. Ho vidarefører den førre regjeringas politikk på området. Det er veldig bra. Men det var vel heller ikkje dagens regjering som føreslo å styrkje krisesentra, som har blitt nemnt mange gonger i dag. Det var det vel Venstre og Kristeleg Folkeparti som sørgde for i forliket, som er eitt eksempel.
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2016-04-14:
Rett før Stoltenberg II-regjeringa gjekk av, blei det sendt ut på høyring forslag til ein ny stalkinglov. Veldig mange kvinner i Noreg er utsette for personforfølging og stalking, og min komitékollega Anders B. Werp tok det prisverdig opp i innlegget sitt her tidlegare i dag. Det representanten Werp ikkje sa, var at denne regjeringa no har bruka to år på å fremje forslag til ein stalkinglov som så å seie er identisk med den Stoltenberg II-regjeringa la fram. Det vitnar ikkje om handlekraft, og Arbeidarpartiet, saman med opposisjonen, etterlyste denne loven for over eitt og eit halvt år sidan. Det går for tregt. Eg har òg lyst til å seie som representanten Karin Andersen, at når det gjeld behovet for omvend valdsalarm, er alle parti einige om det. Me skreiv oss saman om det i eit forslag frå Arbeidarpartiet i fjor. Det er det heller ikkje blitt noko av. Så eg etterlyser at ein er meir framoverlent når det gjeld arbeidet med nettopp dette. Representanten Werp prøver å polarisere debatten om vald i nære relasjonar. Det er eigentleg ikkje nødvendig. Me er veldig einige om veldig mykje når det gjeld vald i nære relasjonar. Men eg blir provosert – og det var sikkert meininga – når han antydar at førre regjering berre dreiv med høgtflygande retorikk. Førre regjering fremja ei eiga stortingsmelding om vald i nære relasjonar – full av tiltak og med meir enn 70 mill. kr. Meldinga fekk ros frå både posisjon og opposisjon. Og det er ei melding som den dag i dag blir følgd av dagens regjering – det er eg glad for. Etablering av barnehusa trur eg alle her meiner var viktig – òg gjord av førre regjering. Men det var då – no er no. Det er mykje som blir gjort på området med omsyn til vald i nære relasjonar som er bra, men eg må òg minna om at i budsjettet før jul måtte ein kjempe for at ikkje regjeringa kutta i Kontoret for valdsoffererstatning, ein måtte kjempe for å få styrkt krisesentertilbodet. Arbeidarpartiet har òg fremja ei rekkje forslag i Stortinget om å styrkje krisesentertilbodet, som har blitt nedstemde. Likestillingsministeren er stolt i dag. Då lurer eg på kva statsråden er stolt av, for me har jo høyrt her at denne meldinga er full av gode tiltak, men det er ingen som snakkar om tiltaka. Kva er det som ligg i denne meldinga som faktisk vil føre likestillinga framover, bortsett frå at ein oppfordrar til at folk må snakke meir om det? Unio seier at det er historisk tiltakslaust om likestilling i denne meldinga. LO viser til at denne regjeringa ikkje har nokon likestillingspolitikk, og Politiets Fellesforbund seier at tiltaka er heilt fråverande. Då hadde eg trudd og gjerne sett at representantane frå Høgre og Framstegspartiet ville vere mykje meir konkrete i sine innlegg og vist til dei tiltaka som dei meiner vil føre likestillinga framover. Me meiner at det som ligg her, er for dårleg, det fører likestillinga i revers, og eg er glad for at opposisjonen tek ansvar og føreslår ei rekkje forslag som vil fremje likestillinga.