Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-09:
I 1967 transplanterte Christian Barnard det første menneskelige hjertet i Cape Town, og siden har det vært en utvikling over hele verden der det er blitt stadig vanligere å ta i bruk organer som har vært gitt ved donasjon. Hjertetransplantasjoner har vært utført også i Norge, etter hvert i et betydelig omfang, fra 1984, og etter hvert ikke bare ved Rikshospitalet. Vi ser at nyretransplantasjoner har kommet til, og at det også gjennomføres levertransplantasjoner. Det betyr at man i motsetning til for 40 år siden i dag har tilgang på organer som gjør det mulig å behandle tilstander man tidligere kunne dø av. Jeg hadde en samtale med Stiftelsen organdonasjon for bare to dager siden. Den ene jeg samtalte med, hadde fått transplantert et hjerte for elleve år siden. Det som ville være en medisinsk sensasjon i 1967, er altså nå så vanlig at man i stortingsrestauranten snakker med folk som har fått utført en slik transplantasjon, uten å tenke særlig mer over det. Så ser vi hvordan teknologien stadig har gjort framskritt og stiller oss overfor nye utfordringer. Som det har vært nevnt, er det i dag allerede tatt i bruk klaffer fra dyr til implantasjon i mennesker, men det er døde celler og representerer ingen smittefare. I mange år har man brukt celler til framstilling av insulin fra dyr, men teknologien har nå muliggjort at man i stedet bruker det fra mennesker, og på den måten oppnår man et enda bedre resultat. SV er opptatt av at ny teknologi skal gjøres tilgjengelig, men at man hele tiden skal legge føre var-prinsippet til grunn. Vi vet at dersom vi for tidlig tar i bruk muligheten for transplantasjon av hele organer fra dyr til mennesker, så kan man stå overfor en betydelig risiko som man må søke å eliminere. Vi har heller ikke registrert at det noen steder i verden til nå har vist seg mulig å transplantere hele organer, men vi ser en utvikling der man om kanskje ikke så lang tid kan bruke levende celler som man kan nyttiggjøre seg. Det vi ser gjennom Europarådets behandling, er at det er behov for å lovregulere dette området, for på den måten å kunne ta de utfordringene som vil komme om få år. Jeg synes at litt av debatten i dag synliggjør at man på hver sin side oppfatter at loven innebærer at man enten fjerner forbudet hvis det kommer, eller på den annen side, hvis man bare skyver loven ut i tid, sikrer man at også lovforbudet skyves ut i tid. Men SV har en helt annen oppfatning av denne loven. Det må jo være fullt mulig når man har en lov om xenotransplantasjon, å differensiere med hensyn til de metodene det er snakk om, der man når det f.eks. gjelder det mest ytterliggående, som transplantasjon av organer, fortsatt kan ha et forbud som forlenges i tid, mens det kan være metoder som er mindre ytterliggående, og som på det tidspunkt er etablert som behandlingsmetoder, og som det vil være naturlig å åpne for. Altså er det mulig nettopp gjennom den lovgivningen å differensiere mellom metoder med hensyn til hva det er hensiktsmessig å ha et lovforbud mot, og hva det ikke er hensiktsmessig å ha et lovforbud mot. Så merker vi oss at Europarådet ser det som tjenlig at man har lovgivning på plass i alle de europeiske landene før man opphever forbudet mot xenotransplantasjon. Da har også Norge et ansvar for å skape denne loven. I motsetning til Regjeringen tror SV at det er mulig å få til denne lovgivningen i løpet av to og et halvt år, når det nå foreligger retningslinjer fra Europarådet. Vi i SV har vært opptatt av at man må stimulere til organdonasjon fra mennesker. I all hovedsak vil det være snakk om mennesker som er døde - nyretransplantasjon er et unntak i så henseende - og vi har hatt tro på at registreringsordninger kunne være et bidrag i så henseende. Da vi fremmet dette forslaget i komiteen, registrerte vi i ettertid reaksjoner fra en del fagmiljøer, også fra Stiftelsen organdonasjon, med hensyn til ulike erfaringer i utlandet. Det er innvendinger vi tar innover oss. Vi synes det er hensiktsmessig at Regjeringen gis anledning til både å utrede det og ta hensyn til behovet som Stiftelsen organdonasjon har beskrevet, nemlig at det vil være tjenlig å ha en type nasjonal koordinator for organdonasjon, slik at man kan få til en bedre samordning og en bedre utnyttelse enn det man har i dag. Komiteen har formulert et forslag, forslag D, som jeg herved fremmer. Bokstav C i komiteens innstilling til vedtak utgår og erstattes av forslag D, som blir å sende Stortinget for behandling.