Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2015-06-12:
Hull og mangler i oppfyllelsen av seksuell og reproduktiv helse og rettigheter undergraver fattigdomsbekjempelse og oppnåelse av likestilling, tapper husholdningenes inntekter og offentlige budsjetter, fører til dårligere helse og skoleprestasjoner, lavere produktivitet og yrkesdeltakelse og resulterer i tapte muligheter for økonomisk vekst og bedre miljøforvaltning. Vi vet også at mødredødelighet som følge av utrygge aborter rammer samfunn på alle nivåer. Denne regjeringen har lagt fram en stortingsmelding kalt «Utdanning for utvikling». Det er bra. Det er bra at regjeringen har en egen plattform og en idé for hvordan den vil satse i utviklingspolitikken. Det er også veldig bra at dagens statsminister – i likhet med forrige statsminister – har vist et tydelig personlig engasjement for hva hun og regjeringen vil. Statsministeren skriver på sin blogg at 65 millioner jenter i dag står utenfor barne- og ungdomsskolen. Videre skriver hun at dette er brudd på menneskerettighetene, og at det har store negative konsekvenser for sosial og økonomisk utvikling. Det er vanskelig å være uenig. Det jeg imidlertid savner, er dette som er temaet for denne interpellasjonen – sammenhengen mellom en helhetlig seksualundervisning og muligheten til å gå på skole, få en utdanning, delta i arbeidslivet og være sjef i eget liv. En forutsetning for at alle skal få utdanning, er selvfølgelig at det satses på utdanning, men når jenter eller kvinner får tilgang til kunnskapsbasert seksualundervisning, øker også sjansene for at unge jenter bruker moderne prevensjonsmidler dersom de har sex. Det minsker faren for at de blir gravide eller må gifte seg som tenåringer. Mange jenter i utviklingsland vet ikke hvordan de unngår uønskede graviditeter, og mange har liten kunnskap om seksuelle og reproduktive rettigheter. Men her holder det heller ikke med kunnskap alene. Vi må også sørge for at alle, men særlig ungdom, får tilgang til helsetjenester og til prevensjonsmidler spesielt. Tidlige ekteskap, graviditet og liten kunnskap om egne rettigheter er sentralt i det regjeringen selv beskriver som en del av hovedutfordringen med hvorfor jenter ikke går på skole, i stortingsmeldingen «Utdanning for utvikling». Satsing på en helhetlig seksualundervisning er essensielt for å få bærekraft i satsingen. Jenter og kvinner som får denne kunnskapen, blir lenger i skolen, de får barn senere, de får færre barn, og de overfører også egne positive erfaringer til sine barn igjen. Og der konvensjonell seksualundervisning fokuserer på det fysiologiske og seksuell og reproduktiv helse alene, tar i tillegg en kunnskapsbasert, helhetlig seksualundervisning opp kjønnsnormer, makt i parforhold og bruker interaktive læringsmetoder. Dermed styrkes også unge menneskers kunnskap om egne rettigheter, og gjennom dette styrkes særlig kvinners muligheter til å ta egne valg i og gjennom livet. Per i dag er seksualundervisning for ungdom og barn ikke inkludert i forslagene til de nye bærekraftsmålene, og da er det, som presidenten skjønner, viktig å sørge for at de i hvert fall blir med i gjennomføringsmålene – eller implementeringen, om du vil – nettopp fordi vi vet hvor viktig det er for alle, spesielt jenter. Forebygging er bedre og billigere enn behandling. Satsing på en omfattende seksualundervisning i alle skoler vil også til en viss grad forebygge mange av de problemene vi prøver å bekjempe med de andre ulike satsingene. Likestilling har i for stor grad internasjonalt og nasjonalt blitt sett på som kvinners problem. Ulikhet mellom kjønnene er et samfunnsproblem og et menneskerettighetsproblem, med en multiplikatoreffekt på økonomier, lokalsamfunn og nasjoner som er virkelig overveldende. Det burde kanskje ikke være overraskende for oss i vårt samfunn, som tydelig kan se den økonomiske og sosiale betydningen av kvinners deltakelse hver eneste dag. Og selv om vi fortsatt har et stykke igjen, så har vi kommet langt i forhold til mange andre. All dokumentasjon viser at når et samfunn investerer i jenter og kvinner, så vinner alle. Investering i jenter og kvinner er ikke bare den riktige tingen å gjøre, men det er den viktige tingen å gjøre. Vi vet at det skaper ringvirkninger og en bærekraftig endring som gir fordeler til familier, lokalsamfunn og nasjoner, og når 10 pst. flere jenter går på skole, øker også et lands BNP i gjennomsnitt med 3 pst. De nye bærekraftsmålene er i seg selv positive, og det skjer mye bra arbeid også på det området vi nå diskuterer. Regjeringene internasjonalt er blitt enige om å sikre universell tilgang til seksuelle og reproduktive helsetjenester, herunder familieplanlegging, informasjon og opplæring og integrering av reproduktiv helse i nasjonale strategier og programmer, og man er enig om å sikre universell tilgang til seksuell og reproduktiv helse og reproduktive rettigheter, som avtalt i henhold til handlingsprogrammet for ICPD. I tillegg er det også av stor betydning at man er enig om å eliminere skadelig praksis, som f.eks. barneekteskap, tidlig ekteskap, tvangsekteskap og kvinnelig kjønnslemlestelse. Det – i tillegg til enigheten om å avskaffe alle former for vold mot kvinner og jenter – burde kanskje vært en selvfølge, men det er det ikke. Det sier noe om hvilke utfordringer vi som verdenssamfunn står overfor. Det man heller ikke er enig om, er å ta inn et punkt om seksuelle rettigheter, altså at alle har rett til å ha kontroll over forhold knyttet til egen seksualitet, uten tvang, diskriminering og vold. Det ville vært en naturlig forlengelse av de reproduktive rettighetene og en naturlig del av menneskerettighetene. Retten til ikke å bli diskriminert på bakgrunn av seksuell orientering og kjønnsidentitet burde også vært en selvskreven del av målene for en bærekraftig verden. Man kan like det eller ikke like det, men det er ofte slik at det som blir målt, blir gjort, og det er behov for et bedre og mer omfattende sett med indikatorer, hvor det er mulighet for å hente ut informasjon om kjønn og alder. I dag er det for lett at jenter og jenters utvikling ikke fanges opp i overvåkingsmekanismene. Jeg tar opp denne interpellasjonen fordi jeg mistenker at dette er et område det er bred enighet om her i Norge, og at de beskrivelsene av utfordringene og årsakssammenhengene som jeg har her, også i stor grad deles av utenriksministeren. Dette er temaer Norge har tatt opp internasjonalt og vært en pådriver for. Utfordringen er at det er et relativt smalt område med en del sterke motkrefter, men fordi det har såpass stor faktisk betydning på utviklingen i verden og menneskers liv, blir det veldig viktig. Jeg har vært i kontakt med UNFPA og den norske delen av IPPF, Sex og Politikk, som alle er bekymret for hva som kan bli sluttresultatet av bærekraftsmålene på dette området. Vi vet at det internasjonalt ofte er sterk motstand fra f.eks. G77-landene når det gjelder rettigheter, og det er spesielt sterk motstand mot omtalen av seksuelle rettigheter. Frihet til å bestemme hva som skjer med våre egne organer, til å ta avgjørelser om seksualitet, relasjoner og fruktbarhet, er grunnleggende deler av våre liv, og ved å investere i å fremme disse rettighetene kan myndigheter slippe løs kraften av kvinner og jenter og dermed forvandle hele samfunn. Det ville derfor være nyttig om statsråden kunne si noe om hvordan han tenker seg at en implementering av omfattende kunnskapsbasert seksualundervisning, og herunder seksuelle rettigheter, kan innpasses i den norske satsingen på utdanning for utvikling, og videre om hvordan han vurderer situasjonen internasjonalt og muligheten for å få inn en helhetlig seksualundervisning som et delmål og/eller en indikator for bærekraftsmålene – gjerne også hvordan Norge eventuelt jobber for å få dette til. Jeg ser fram til svaret.