Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2011-05-31:
Skattesystemet må, som foregående taler også sa, med jevne mellomrom settes under et kritisk lys. Vi vet at skatt påvirker adferd sterkt og kan stimulere til både uønsket adferd og feilinvesteringer sett fra et samfunnsperspektiv. Skattesystemet skal både fordele og danne et robust grunnlag for økonomisk aktivitet og vekst. Det er en balansegang. Norge har gjennomført skattereformer i 1992 og i 2006. Denne evalueringen kommer relativt kort tid etter reformen i 2006. Med respekt å melde er resultatet kanskje mer å anse som en «Finansdepartementets selvangivelse» enn en evaluering. Man er såre fornøyd med egne resultater og er svært forsiktig med det kritiske lys. Det er et dårlig utgangspunkt for en bred evaluering. Departementet gikk høyt på banen da evalueringen ble varslet. Den skulle være bred og involvere eksterne miljøer sterkt. Fasiten – denne meldingen – viser at eksterne miljøer, som f.eks. de store organisasjonene, kun har deltatt på to møter, et innledende møte og et møte der de tre delrapportene ble presentert. I tillegg har det vært avholdt to faglige seminarer med forskere fra Norge og utlandet. Det skal god fantasi til for å kalle det bred involvering. Jeg tror allikevel at vi kan si at Norge har et relativt velfungerende skattesystem. Det ville ha vært enda mye bedre om regjeringen Bondevik IIs intensjoner hadde blitt fulgt opp. Striden står i stor grad mellom dem med fokus vekst og utvikling og dem med fokus fordeling. Meldingen er imidlertid befriende klar på at Bondevik II la opp til å fjerne formuesskatten. Regjeringen Stoltenberg II har ikke fulgt opp, og heller reversert dette. Når en leser hvor bombastisk det slås fast at formuesskatten har de tilsiktede fordelingsvirkinger, kan en egentlig bare undre seg over om næringsminister Giske har fabulert i søvne når han har skapt forventninger om det motsatte. En kan vanskelig unngå å se evalueringen som en anerkjennelse av flere av de overordnede grep som ble foretatt av regjeringen Bondevik II. Høyre mener imidlertid at regjeringens ensidige fokus på fordeling svekker viktige forutsetninger for nye arbeidsplasser og framtidig velferd. Fordelingsvirkningen av formuesskatten snakkes det mye om i meldingen, mens verdiskapings- og arbeidsplasshensynet knapt nevnes. Det diskuteres ikke at skatteøkningen for svært mange betyr at man må ta ut utbytte og tappe bedriftene og arbeidsplassene for kapital som kunne ha blitt benyttet til å styrke bedriften gjennom investeringer, innovasjon og nyskaping. Meldingens gjennomsnittsbetraktninger skjuler at for mange betyr det at man må tappe bedriften for kapital uavhengig av om man tjener penger eller ikke. Skadevirkningene i form av utflytting av kapital og en årlig diskriminering av norsk privat eierskap i forhold til statlig og utenlandsk eierskap diskuteres heller ikke. Det er egnet til forundring, all den tid et av formålene med skattereformen var å «gjøre skattesystemet robust overfor økt internasjonalisering». Det dramatiske er at det ikke synliggjøres noen interesse for å evaluere hvordan formuesskatten treffer det lokale eierskapet, som er fundamentet for arbeidsplasser i store deler av Norge, spesielt Distrikts-Norge. Dette er et godt eierskap. Det skaper store verdier og sysselsetter fire ganger så mange som de børsnoterte selskapene. Uten dette eierskapet dør aktiviteten i store deler av landet, fordi utenlandske eiere eller staten sjelden er interessert i å overta. Jeg har ennå ikke opplevd at noen rød-grønne politikere forsvarer denne effekten av formuesskatten når man møter disse eierne. Men i stortingssalen passer retorikken mye bedre. Vi merker oss også med stor tilfredshet at regjeringen bekrefter at det er sterk dynamikk knyttet til skatt i arbeidsmarkedet. Men hvorfor har man ikke tanker om at det også gjelder på andre områder? Det er en stor svakhet ved evalueringen. Vi forventer imidlertid at de konklusjoner man trekker av erfaringene i arbeidsmarkedet, nå setter fortgang i arbeidet med å inkludere dynamiske effekter i departementets skattemodeller. Faren er stor for at skattenivået settes for høyt i Norge, at man dermed svekker vekstevnen, og at gode forslag med klar dynamisk effekt forkastes før de blir utprøvd, på grunn av for svake modeller i Finansdepartementet. Dessuten bidrar denne tregheten til å opprettholde en platt og retorisk skattedebatt om velferd og skattekutt uten rot i virkeligheten. Det er kanskje noe de rød-grønne ser seg tjent med, men som skader Norges vekstkraft og vil bli gjennomskuet på sikt. For regjeringen tar egentlig nokså effektivt livet av sin forenklede skatteretorikk om at én krone i skattelette innbærer én krone i redusert velferd. Evalueringen slår fast at dynamikken rundt arbeid og skatt er sterk og refererer til beregninger som viser at gjennomsnittlig antall arbeidstimer økte med henholdsvis 26 og 18 timer for gifte kvinner og menn som følge av endringene i minstefradrag og toppskatt, og at om lag 23 pst. av den initielle skatteletten kom tilbake som følge av arbeidstilbudsvirkninger over tid. Hadde vi i Høyre spurt om det samme når statsbudsjettet behandles, hadde vi fått null som svar – og vi hadde antagelig også blitt angrepet for at dette var voodoopenger eller lekepenger. Selskapsskattens andel av BNP for Fastlands-Norge har økt kraftig etter skattereformen i 1992. Økningen ser ut til å fortsette også etter reformen i 2006. Dette har skjedd til tross for at skattesatsene ble satt betydelig ned i 1992, og bekrefter at skattetilpasning er mindre utpreget etter reformen, men også at et høyt skattenivå ikke er et optimalt skattenivå. Skatt fra den verdiskapende sektor betyr imidlertid også at bedriftene får beholde mindre kapital til investeringer. Her må det være en balanse. I Norge er nå selskapsskattens andel av BNP for Fastlands-Norge nær 4 pst. Det går klart fram av meldingen. I Sverige er den under 3 pst. – det har vi fått klarlagt i spørsmål til departementet i forbindelse med revidert – til tross for at selskapenes andel av BNP er langt høyere i Sverige. Spørsmålet kan stilles om skattebyrden blir for høy. Vi har hørt mye om høyt kostnadsnivå og svekket konkurransekraft både fra sentralbanksjefen og andre. Å sørge for at næringslivet har evne til å investere er sentralt for å motvirke skade. Det norske selskapsskattenivået var i internasjonal sammenheng gunstig etter skattereformen i 1992, men andre land har nå senket sitt skattenivå slik at Norge ikke lenger er blant dem med lavest skattesats. I et slikt perspektiv er jeg dermed overrasket over at regjeringen synes å ha en svært prinsipiell holdning til nøytralitet i beskatningen og til å argumentere mot målrettede tiltak gjennom skattesystemet for å stimulere investeringer og sparing. Aksjesparekonto som kunne gitt privatpersoner samme mulighet som i fritaksmodellen, og investeringsfond for selvstendige næringsdrivende, avvises med svak begrunnelse. Større investorer har allerede etablert aksjeselskap og nyter godt av fritaksmodellen, men regjeringen er sterkt avvisende til å gi samme mulighet til småinvestoren. Departementets motstand mot en aksjesparekonto for personlige aksjonærer blir uforståelig, og svakt begrunnet. Argumentasjonen bærer preg av at man ikke ønsker å stimulere småspareren til å investere i aksjer – og så tilpasses argumentasjonen dette. Likviditetseffekten av at småsparerne selv kan velge tidspunkt for når de vil ta investert kapital ut av kontoen og til beskatning, er ikke ubetydelig for den enkelte småsparer. Og «store latente skatteforpliktelser» – som det står i meldingen – som departementet argumenterer med, er heller ikke noe argument, da kapitalen ikke kan tas ut av kontoen og benyttes før skatteforpliktelsene er dekket. Selvstendig næringsdrivende har ubegrenset risiko knyttet til sin næringsvirksomhet. Dette skulle tilsi at det ble åpnet for en mulighet til å skjerme deler av overskuddet fra full personbeskatning for å kunne møte framtidig investeringsbehov. Landbruksorganisasjonene har et spesielt fokus på dette, fordi de ikke har samme mulighet til å velge andre organisasjonsformer. Høyre har lenge argumentert for et risikotillegg i skjermingsrenten for virksomheter innen foretaksmodellen og synes ikke regjeringens argumenter for det motsatte er overbevisende. Et risikotillegg i skjermingsrenten er naturlig all den tid virksomhetsformen innebærer ubegrenset risiko for eieren.