trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2009-06-08:
I denne stortingsperioden har vi vært vitne til en tydeliggjøring av de politiske forskjellene i skolepolitikken. Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre har i stor grad stått sammen i skolepolitikken, mens Kristelig Folkeparti har inntatt en mellomposisjon. Dette representantforslaget er enda et eksempel på at Fremskrittspartiet er et mørkeblått, liberalistisk parti, men det viser også at Høyre og Venstre langt på vei er med på ferden, selv om de ikke støtter forslaget om stykkprisfinansiering av grunnopplæringen. Stykkprisfinansiering av grunnopplæring, kombinert med fri etableringsrett for privatskoler, vil uten tvil resultere i en kraftig sentralisering og en forskjellsskole. Når en kombinerer det med bl.a. et voldsomt fokus på konkurranse, ønsket om å dele elevene inn i grupper etter kunnskaper og karakterer langt ned i barneskolen, er vi på vei bort fra et samfunn med like muligheter for alle. Skolepolitikken er en av grunnpilarene i det norske velferdssamfunnet. For oss i Arbeiderpartiet handler skolepolitikk først og fremst om å styrke hver enkelt elevs muligheter innenfor fellesskapets rammer. Vi erkjenner at det er et godt stykke igjen for å nå det, men vi har iverksatt en rekke tiltak. Fokus på tidlig innsats, styrking av rådgivningstjenesten, mer tid og ressurser til fysisk aktivitet, satsing på etter- og videreutdanning av lærere, ny lærerutdanning og mer fokus på skole–hjem-samarbeid er noen eksempler. I tillegg er det bevilget betydelig mer til kommunene og fylkeskommunene, og en har også gjennom gunstige låneordninger sikret en kvalitetsforbedring med hensyn til skolebygg. Vi registrerer også at det i inneværende stortingsperiode er blitt noen flere lærere og en liten økning i lærertettheten. Vi i Arbeiderpartiet ser fram til å diskutere skolepolitikk i tiden framover, ikke minst i valgkampen, med høyrepartiene – dvs. Venstre, Høyre og Fremskrittspartiet. Vi er overbevist om at folk flest er enig med oss i at måten en får til et best mulig læringsutbytte på – totalt, og for hver enkelt elev – er ved en skolepolitikk som baserer seg på tidlig innsats, god tilrettelegging for hver enkelt og like muligheter innenfor fellesskapets rammer.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2009-06-08:
Jeg er glad for det økende fokuset det er på voksnes læring. Det er ingen tvil om at kompetansebehovet er stort blant voksne. Det anslås at av 400 000 voksne mangler grunnleggende ferdigheter, som f.eks å kunne lese og skrive tilfredsstillende. Arbeiderpartiet deler også forslagsstillernes bekymring for en mulig sammenheng mellom manglende basisferdigheter og den relativt høye andelen uføre i Norge. Vi er også enig i at det er store forskjeller på hvordan kommuner og fylkeskommuner legger til rette for hvordan voksnes rett til utdanning skal oppfylles. Det er en god del som gjenstår før en kan si at dette fungerer godt nok. Vår regjering jobber med disse problemstillingene. Program for basiskompetanse i arbeidslivet er et viktig tiltak i den forbindelse. Viktige tiltak er også økt støtte til studieforbund, ny voksenopplæringslov samt en varslet stortingsmelding der en vil vurdere tiltak til bl.a. denne gruppen i en helhetlig sammenheng. Den rød-grønne regjeringen gjør mye på området, men vi må erkjenne at det vil ta tid, og at vi også er avhengig av at det gjøres en god jobb lokalt og regionalt. Vi ser at opposisjonens medlemmer er skuffet over Regjeringen. Det var jo ikke akkurat noen bombe. I dette tilfellet tenker nok opposisjonen at angrep er det beste forsvar. Det skjønner vi godt. Avskjedsbudsjettet til Bondevik-regjeringen inneholdt et kraftig kutt til studieforbundene. Ja, kuttet på over 50 mill. kr innebar at en kuttet en tredjedel av budsjettet på ett år. Fremskrittspartiet ville gå enda lenger og foreslo et enda større kutt. En slik politikk innebærer aktiv dødshjelp overfor studieforbundene – her er det altså ikke bare Fremskrittspartiet som er for aktiv dødshjelp. Nå er det visse formildende omstendigheter for Kristelig Folkeparti og Venstre i og med at de, etter at de slapp unna Høyre, ikke har foreslått kutt til studieforbundene, mens derimot både Høyre og Fremskrittspartiet konsekvent har brukt studieforbundene som salderingspost i hvert eneste budsjett i perioden – med så kraftige kutt at det kan betraktes som et dødskyss. Det er derfor underlig at de samme partiene går så høyt på banen overfor en regjering som gjør noe med voksenopplæringen, mens de selv tydeligvis har behov for voksenopplæring bl.a. i den viktige rollen som studieforbundene spiller i voksnes læring.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2009-06-08:
Når en har en dårlig sak, pleier en kanskje å bli litt personlig, litt retorisk osv. Det føler jeg vel har skjedd i denne saken. Det som er hevet over enhver tvil, er jo at da vi overtok, lå det inne et forslag om kutt på en tredjedel av årsbudsjettene til studieforbundene. Det ville ha ført til en styrt avvikling av de fleste. I perioden har Høyre og Fremskrittspartiet konsekvent brukt studieforbundene som salderingspost. Det kan en gå inn og se i alle budsjettinnstillingene i varierende grad, med Fremskrittspartiet som den som har foreslått de største kuttene. Derfor er det litt rart å høre representanten Eriksen Søreide si at studieforbundene nå vil få en sentral rolle. Det har vi i hvert fall ikke merket noe til når vi har sett på Høyres budsjettforslag i perioden. Så hvem som er seriøs eller useriøs her, er vel kanskje øynene som ser, men for Arbeiderpartiets del er vi mest opptatt av politikk og resultater. De resultatene opposisjonen her har å vise til, er dessverre så skrale at en må bruke ganske kraftig lut, kraftige ord og kraftig retorikk og bilder for å få det fram. Så er vi selvfølgelig enige om at dette er en problemstilling som vi alle sammen tar på dypeste alvor. Det er mange hundre tusen voksne som ikke har grunnleggende ferdigheter. Der tror jeg vi har en fellesinteresse av å gjøre en jobb, og det er det ingen som er uenig i. Derfor ble det litt rart å oppleve en så kraftig kritikk i merknadene fra opposisjonens side – når en vet hva opposisjonen her har gjort, bl.a. i forhold til studieforbundene, som nettopp betjener en del av de gruppene vi er så opptatt av å hjelpe. Vi har i hvert fall resultater å vise til.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2009-06-08:
Jeg merker meg at opposisjonen er mer indignert over min person enn overfor den store problemstillingen det her er snakk om. Men jeg vil gjerne gjenta det jeg faktisk sa i mitt innlegg, slik at ikke noe blir misforstått. Det ble sagt av representanten Anundsen at jeg bare snakket om studieforbund. Det er ikke sant. Jeg sa bl.a. at denne regjeringen jobber med disse problemstillingene. Program for basiskompetanse i arbeidslivet er et viktig tiltak i den forbindelse, samt økt støtte til studieforbundene, ny voksenopplæringslov og en varslet stortingsmelding som vil vurdere tiltak til bl.a. denne gruppen i en helhetlig sammenheng. Jeg kunne også brukt en del tid på å snakke om frafall og hvordan vi har jobbet med frafallsproblematikken, tidlig innsats, osv. Så jeg sa veldig mye annet, men det ser ut som om jeg traff spikeren på hodet når det gjelder studieforbund, og at det er noen som sitter her med litt dårlig samvittighet.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-08:
I denne saken foreslår Fremskrittspartiet å overføre ansvaret for finansiering av grunnskolen til staten, og dernest lage et finansieringssystem som omtalt, basert på stykkpris – betaling pr. elev og pengene overført direkte til den enkelte skole. Det er i sannhet et svært radikalt forslag. Realiteten er da at staten overtar grunnskoleopplæringen. Vi har fått en rekke motiver for forslaget: Skolen skal få bedre økonomi, de slipper den kommunale prioriteringen, elever og lærere skal få velge fritt – fri flyt – og det vises til at en del andre land har innført dette, deriblant USA, Chile og New Zealand. Det er ikke nasjoner som er utviklet etter den skandinaviske velferdsmodellen, men derimot nasjoner der forskjellene i skolen, forskjellene mellom dem som har en stor pengebok og dem som har en liten pengebok, er betydelig større enn i Norge – og det er forskjeller mellom hvor man bor i disse landene. Dersom vi samholder dette forslaget fra Fremskrittspartiet med et annet forslag, nemlig at staten skal overta ansvaret for eldreomsorgen, da har man tatt over 50 pst. av kommunenes oppgaver og overført dem til staten. Legger vi så til at man også vil avvikle det regionale folkevalgte nivået, fylkeskommunene, sitter vi igjen med en formidabel sentralisering av en stor del av offentlig sektor og langt på vei en avvikling av det regionale og lokale folkestyret. Det er ingen faglige belegg for å påstå at stykkprisfinansiering gir et kvalitativt bedre velferdstilbud, eller en kvalitativt bedre skole. Det vi kjenner til fra helsesektoren, er at stykkprisfinansiering medfører en betydelig oppbygging av et offentlig byråkrati, et kontrollsystem. Her vil jeg oppfordre Fremskrittspartiet til å lese diverse rapporter fra Riksrevisjonen om erfaringene med ISF. Nei, dette er et ideologisk motivert forslag. Det er høyrepolitikk. Det er kanskje konturene av den moderniserte velferdsstaten som Fremskrittspartiet har annonsert hvis de kommer til makten. Den moderniserte velferdsstaten: Avvikling og ut med det lokale folkestyret, og inn med det statlige stykkprissamfunnet. Det er i sannhet ikke mye moderne ved det.
Saera Khan (Arbeiderpartiet), 2009-06-08:
Jeg stemte feil.
Saera Khan (Arbeiderpartiet), 2009-06-08:
President! Jeg stemte feil nå også. Jeg beklager.
Nikolai Astrup (Høyre), 2009-12-04:
På vegne av representanten Arve Kambe og meg selv vil jeg framsette forslag om en gjennomgang av avgiftene på drivstoff.
Nikolai Astrup (Høyre), 2009-12-04:
Det kunne jo være fristende å si at statsråden er opptatt av prosess, og i Høyre er vi opptatt av resultater – men jeg skal ikke gjøre det. I klimaforliket ligger det en forpliktelse om at Norge skal kutte sine nasjonale utslipp med 30 pst. innen 2020, og at to tredjedeler av disse skal tas nasjonalt. Når statsråden har signalisert at han ønsker å heve ambisjonsnivået til 40 pst., betyr det fremdeles at to tredjedeler av disse kuttene skal tas nasjonalt?
Bjørn Lødemel (Høyre), 2009-12-04:
På vegner av representantane Nikolai Astrup, Øyvind Halleraker, Ivar Kristiansen, Siri Meling og meg sjølv vil eg setje fram to representantforslag. Det fyrste forslaget er om å setje ned eit ekspertutval for å greie ut framtidas teknologi for framføring av elektrisk straum. Det andre forslaget er om å greie ut eit supernett for framføring av elektrisk kraft langs kysten og til Europa.
André Oktay Dahl (Høyre), 2009-12-04:
På vegne av representantene Anders B. Werp, Bent Høie, Elisabeth Aspaker og meg selv har jeg den glede å fremsette forslag om bedre, raskere og mer rettssikker analyse og bruk av DNA-spor.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-12-04:
Etter å ha hørt statsrådens innlegg kunne det vært nærliggende å spørre om han ikke lenger tror på sosialismen. Men jeg skal være litt mer konkret med hensyn til det som Regjeringen selv har lovt, nemlig at hvis en kan bidra til å få på plass en avtale, vil Norge øke sine ambisjoner om kutt til 40 pst. Spørsmålet er rett og slett: Hvilket suksesskriterium har Regjeringen lagt til grunn for at en skal øke sitt ambisjonsnivå fra 30 pst. til 40 pst.? Spesielt er dette interessant med tanke på det jeg mener er en «nedeskalering» av ambisjoner. Når det gjelder forventninger om at en skal få til en avtale, hvor ligger ambisjonsnivået, eller hva er suksesskriteriet for at ambisjonsnivået faktisk blir løftet opp til 40 pst.?
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-12-04:
Jeg får nå følelsen av at det egentlig er statsminister Stoltenbergs ord som kommer ut her – og ikke lenger SVs veldig barske tilnærming i klimapolitikken. Det er for så vidt greit, men ut fra et fremskrittspartistandpunkt tror jeg Stoltenberg har en bedre prinsipiell tilnærming til dette enn det SV har. Når en hører de omtrentlige uttalelsene, både i innlegget og ikke minst i svarene, om kostnadseffektivitet, global nytteverdi og kvotehandel som en grunnmur – til tross for at SV var det eneste partiet som stemte imot kvotehandelsprinsippet da det ble diskutert i Kyoto – og at vi ikke skal drive med selvpining, er det veldig bra. Det jeg da vil dra det over til, er om man kan få det stoltenbergske uttrykk når det gjelder klimakvoteloven framover, og gå vekk fra den selvpiskingen vi har drevet med i forholdet til ny industri, at den ikke skal få kvoter tilsvarende i EU, sånn at vi kan gi et prinsipielt svar: Jo, i framtiden skal norsk industri likebehandles med EUs – ikke strengere, ikke mildere.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-12-04:
Til Snorre Serrigstad Valens høytlesning fra Carl I. Hagens bok: Dette er ikke noe nytt. Statsråden har vært i debatt med undertegnede i Dagsnytt 18 – sågar flere ganger i år – om hysteri eller ikke hysteri. Det handler altså ikke om fornektelse eller ikke fornektelse, det handler om graden. Hvordan skal man skremme? Skal vi prøve å gi folk angst, noe statsråden mener, og noe undertegnede ikke mener? Dette er ikke noe revolusjonerende. Undertegnede sa heller ikke at det var en varsler fra FNs klimapanel som eventuelt hadde lagt det ut, men at det gjerne var en varsler fra universitetet. Det er en forskjell på det. Så kommer vi til selvpisking. Jeg mener det er galt å ha pisk i virkemiddelapparatet. Det mener SV er greit, og all ære til dem for det! Jeg mener at stimulans er metoden vi må bruke for å legge om samfunnet, gjøre det attraktivt å investere, gjøre det attraktivt å ta i bruk ny teknologi – ikke gjennom en forbudslinje, ikke gjennom en klimakvotelov, som statsråden fortsatt ikke vil svare på, der man pålegger norsk næringsliv så stor kostnad at man ikke reinvesterer i Norge. Det er problemet. Da kan man bare drømme om teknologiutvikling, for man ødelegger man klyngene i Norge med en slik tilnærming.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-04:
Litt om begrepet selvpisking, som fikk en litt mer dominerende plass i debatten enn det jeg hadde sett for meg. Det betyr at Fremskrittspartiet har fått styre litt av premissene for denne diskusjonen også. Jeg tenker at ethvert tiltak som fører til omlegging eller en eller annen form for endring strukturelt, samfunnsmessig eller teknisk i Norge, vil bli omtalt av Fremskrittspartiet som selvpisking. Det er utrolig visjonsløst av et parti som omtaler seg som «Fremskrittspartiet, gründernes parti, nyskapingspartiet», og til stadighet fra denne talerstolen framstiller løsningen på klimakrisen og arbeidsplasser som evige motsetninger. Nok en gang taler Fremskrittspartiet med to tunger. De skryter av alle forslagene de selv har fremmet, samtidig som de henfaller til skremselsretorikk. Det å tilpasse klimaendringer og prøve å forhindre dem i Norge er å piske oss selv unødvendig, som om Norge er det eneste lille landet i verden som kan fortsette med vår livsstil helt uendret i framtida, uavhengig av klimaendringer. Fremskrittspartiet er freidig nok til å minne SV på hva SV mente for tolv år siden osv. I den forbindelse har jeg lyst til å sitere FrP-eren selv, Carl I. Hagen, fra hans selvbiografi fra 2007, under overskriften «Gøyal klimastrid» på side 273: «I valgkampen i 1989 ble miljø og klima for første gang et viktig spørsmål. SV kjørte en relativt ensidig skremselspropaganda på disse to sakene, og flere andre partier ble revet med.(…) Dommedagsprofeter dukket opp overalt og spådde en dyster utvikling. For oss som også hadde lest en del rapporter og visste hvor usikre alle klimapåstandene var, ble ikke dette noen stor sak.(…) Å inneha dette standpunktet i forhold til miljø og klima blir stadig vanskeligere i landet vårt, med vår ensidige og hysteriske presse.» (…) (…) Dette er hva Fremskrittspartiet mente for tolv år siden, for fire år siden og, for alt jeg vet, i dag. Fremskrittspartiet bør gjøre opp for seg selv før de går til angrep på andre partier. Dessverre er det slik at i 1989 var det SV som hadde rett, og Fremskrittspartiet som tok feil. Så kan gjerne Ketil Solvik-Olsen prøve å bortforklare at det fortsatt foregår storstilt dobbeltkommunikasjon fra Fremskrittspartiets side, at dette er en hetskampanje mot partiet eller noe slikt. Det er tvert imot veldig viktig at det er full oppslutning om realitetene i klimapolitikken i Norge. Derfor syns jeg det er litt ubehagelig når representanten Solvik-Olsen uten, så vidt jeg vet, å kunne ha belegg for det, f.eks. hevder at det er en varsler i FNs klimapanel som står bak e-postlekkasjene som representanten omtalte i sitt innlegg. Fremskrittspartiet bruker fortsatt, selv om de erkjenner klimaproblemene i denne salen også, enhver anledning til å så tvil og usikkerhet, og søker kun ny kunnskap når kunnskapen som allerede foreligger, ikke passer dem selv.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2009-12-04:
Representanten Solvik-Olsen spurte om suksesskriteriene for et 40 pst.-mål. Det står i Soria Moria II at man vil skjerpe «Norges klimamål slik at de tilsvarer kutt i utslippene på 40 prosent innen 2020 i forhold til 1990-nivå, dersom det kan bidra til enighet». Så svarer statsråden at de viktige aktørene må være med, og de må gå «vesentlige skritt» i riktig retning. Jeg skjønner at det er statsrådens svar, men samtidig er nok ikke det godt nok for nasjonalforsamlingen, for vi skal være med og legge politikk for neste år. Jeg må nok be statsråden om være litt mer konkret når det gjelder hva han legger i «vesentlige skritt» i riktig retning, slik at vi sammen kan utforme og fronte den politikken som Norge skal styres etter også det neste året.
Trine Skei Grande (Venstre), 2009-12-04:
Biodrivstoff var en viktig del av klimaavtalen. I sommer åpnet statsråden Uniol i Fredrikstad, omtrent samtidig som Regjeringen hadde begynt sin behandling av statsbudsjettet for 2010. Da visste statsråden at det egentlig lå en utdetonert bombe i budsjettet – han var klar over at et omsetningspåbud i klimaforliket ikke kom til å bli fulgt opp. Mitt spørsmål er: Hva tenkte statsråden da han stod der, og hva tenker han om dette nå?
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-04:
La meg først forsikre Solvik-Olsen om at jeg tror på sosialisme. Men jeg tror på sosialisme som en etisk norm og som en prosess – og ikke som en endelig tilstand av lutter glede, en slags menneskelig versjon av paradiset. Og det er en parallell til dette, for heller ikke klimaforhandlingene er en prosess som vil komme endelig i mål i København. København kommer til å være en veldig viktig stasjon på veien, men prosessen kommer til å vare i mange tiår framover – til problemet endelig er løst. Når det gjelder spørsmålet om 40 pst., har vi sagt at vi er villig til å gå opp til 40 pst., dersom det kan bidra til å få en forpliktende avtale av store dimensjoner for løsning av klimaproblemet. Det vil nødvendigvis måtte være en avtale hvor de viktigste aktørene – Norge er en viktig aktør, men vi er ikke blant de viktigste – Kina, India, USA og de viktigste EU-landene, forplikter seg til vesentlige skritt i den riktige retningen.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-04:
For det første, for å fortsette debatten om det som er litt utenforliggende: Prosess og resultater henger veldig nøye sammen. Forutsetningen for å oppnå resultater er en god prosess, som inkluderer de viktigste aktørene. Når det gjelder det konkrete spørsmålet, er det et av de temaene vi må diskutere med Stortinget. I klimaforliket har vi sagt at det skal tas 30 pst. innen 2020, basert på 1990-nivå. Om lag to tredjedeler skal tas innenlands. Det er her Klimakur kommer inn, for å vise hvordan vi kan nå dette målet. Det høres lite ut, men det vil vise seg å være et vanskelig mål, gitt de betydelige omstillingene vi trenger i oljevirksomhet, i industri, osv. Hvordan de resterende 10 pst. – på toppen av dette – skal tas, må vi ha en dialog med Stortinget om.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-04:
Jeg må være ærlig og direkte her: Jeg ønsker ikke å være mer konkret på dette punktet enn det jeg har vært til nå. Det skyldes at dette faktisk er forhandlinger – vi går inn i forhandlinger med andre nasjoner. Jeg tror ikke Norge alltid best påvirker slike forhandlinger ved å starte med absolutte definerte posisjoner som vi så å si bare flagger – og så sier: Hallo, kamerater, følg oss! Det er veldig ofte at det er et gi-og-ta i forhandlinger som er det som bringer oss framover. På noen punkter er det lurt å si: Dette gjør vi presist, vær så snill å følge etter oss! Regnskogen har vært et slikt eksempel, men det er også mange situasjoner i forhandlinger hvor man kommer lenger ved at man gir og tar – og drar tingene videre på den måten.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-04:
Her vil jeg være så ufin og si at et spørsmål om å starte en ny runde nå om detaljer og fiksfakserier for å skåre norske innenrikspolitiske poenger to dager før København-konferansen starter – en konferanse om det store bildet av hvordan vi skal redde kloden – gidder jeg ikke svare på. Vi vil få rikelig anledning til å svare på den type spørsmål. Statsministeren og andre har svart på dette i sammenhengende tre uker. La oss konsentrere oss om hvordan vi skal få den norske befolkningen med på de nødvendige tiltakene i København, og om hvordan Norge i København skal påvirke verden. Det er det grunnleggende vi nå står overfor, og som er redegjort for.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-04:
Jeg tror det må gjøres et veldig intenst arbeid for å få et barberblad inn mellom statsministeren og meg når det gjelder spørsmålet om klimakvotelov. Dette er selve grunnplanken i det internasjonale klimaregimet. Det er basis, grunnmuren, eller hva vi enn måtte kalle det. Man kunne tenkt seg et internasjonalt skattleggingssystem isteden, men den debatten er over fordi EU og USA velger denne modellen. Det betyr ikke at det løser alle problemer. Framfor alt løser ikke kvotesystemet det grunnleggende problemet: å få nok «drive» for all den nye teknologien vi må ha, som også Solvik-Olsen var inne på, fordi teknologien skjer i spissen av den teknologiske utvikling – ofte dyre tiltak – mens kvotesystemet vil bidra til de billigste tiltakene først. Derfor må vi ha både det og en rekke tiltak for å få til mer og raskere teknologisk utvikling. Vi innbyr gjerne til samarbeid med Fremskrittspartiet om dette, men her er statsministeren og jeg så enige som det går an å få blitt.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-04:
Torstein Rudihagen siterte Skriften, og en av de klareste tingene i Skriften er at Vårherre gleder seg storligen over syndere som omvender seg. Det gir mye større glede enn de som har hatt en konstant kurs. Derfor skal vi alle glede oss over Fremskrittspartiets stadige tilnærming til nye posisjoner. Så får vi heller gi tilgivelse for at det bare er noen få år siden man mente at George Bush burde få fredsprisen, eller at det med klima var noe som SV hadde funnet på for å vinne stemmer. La oss bare glemme det og se på det nåværende Fremskrittspartiet og glede oss over at Solvik-Olsen kanskje kan konsolidere partiet på en ny og mye bedre kurs for Norge. Jeg har lyst til å ta tak i Erna Solbergs innlegg, for der var det viktige ting som vi alle bør tenke på videre. Hun trakk fram behovet for en tidslinje. Det er og blir veldig viktig. København må ikke bare gjennomføre en viktig omfattende avtale, men avtalen må også inneholde forpliktelser for hvordan den skal bli folkerettslig i 2010, og København bør trekke opp hvordan man videre skal ta skrittene for å nå målet om 2 °C, som ikke er mulig å oppnå i København slik sitsen nå er. Det legges f.eks. opp til en stor konferanse om såkalt «Rio-plus-20» i Brasil i 2012. Det kan være én anledning hvor temaet om grønn økonomi vil være et fokus, men det kan også være andre. Hun trakk også opp behovet for å diskutere hvordan vi kommer videre på miljøteknologi. Som jeg har sagt i Stortinget og mange andre steder mange ganger, miljøteknologi er og blir selve det mest grunnleggende svaret på klimatrusselen. Vi klarer ikke å håndtere klimaendringen uten en teknologisk revolusjon. Jeg vil innby til dialog med Høyre om hvordan vi får til en bedre styring av markedet, for grunnen til, Solvik-Olsen har rett i det, at Norge er et mer lavkarbonsamfunn på en del områder enn andre, vi har bedre teknologi, er jo nettopp at vi har hatt bedre offentlig styring med markedet i Norge enn man har hatt i andre land, og vi bør diskutere hvordan vi får til den rette styringen over tid, slik at vi kan få bedre miljøteknologi. Vi bør også diskutere hvordan det offentlige og private kan samarbeide om pilotprosjekter. Det er ikke alltid lett å velge ut hvilke teknologier som har framtidens muligheter i seg, men vi må finne brede, omfattende ordninger, slik at vi får drevet fram den nye teknologien raskere. Jeg synes Erna Solbergs innlegg var konstruktivt, så la oss samarbeide videre om det. Til slutt vil jeg si at vi alle har en utfordring med tanke på at en fjerdedel av folket ikke tror på klimaendring. Det gjør det til sjuende og sist vanskelig å drive fram en rask nok politikk på dette området i Norge. Det må vi gjøre ved å få tydeligere fram for folk at det ikke er temperaturen i seg selv som er det problematiske, vi ville vel alle, bortsett fra skientusiaster, ha gledet oss over at det ble fire grader varmere ute i Oslos gater i dag. Men det er jo temperaturendringenes betydning for alt det andre som er farlig: større helseproblemer, flere naturkatastrofer, mer omfattende tørke. Det er dette vi må få fram.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2009-12-04:
Det var ei god, informativ og nøktern, men samtidig offensiv utgreiing statsråden gav i går. Debatten her i salen viser at det er ei tverrpolitisk, bortimot, brei oppslutning om den strategien som Regjeringa har valt framfor møtet i København. No veit eg ikkje om det stod i manuskriptet til statsråden, men han var iallfall innom ein del historiske naturkatastrofar. Han nemnde bl.a. overlevinga i Noahs ark. Og for å halde meg til Bibelen står det der som ein profeti at Gud vil «ødelegge dem som ødelegger jorden». No får vi endeleg håpe at vi ikkje er komne dit enno. Men det seier seg vel sjølv at om menneska øydelegg verda, så øydelegg dei òg seg sjølve. Eg opplever i den situasjonen vi er i no, at det er to klåre trekk. Det eine er at situasjonen faktisk stadig står fram som meir og meir alvorleg. Det seier FNs klimapanel, det seier andre forskarar, jf. oppslag i Aftenposten i dag. Det verkar faktisk som om det er stadig vanskelegare å halde seg under den to graders temperaturauken som er målet. Den andre trenden – og den skapar faktisk litt optimisme – er at erkjenninga om akkurat dette sig inn hos stadig fleire over heile verda og dermed fører til eit større engasjement og vilje til handling. Ein ser det òg her i denne salen i dag, at Framstegspartiets retorikk så til dei grader har forandra seg, iallfall om ein høyrer på representanten Ketil Solvik-Olsen. Så vi får ønskje Framstegspartiet velkome, om enn noko diltande, etter. Alle er vi no einige om at det trengst ei internasjonal avtale, der dei rike landa, i-landa, og u-landa i fellesskap må kome fram til ei avtale om kutt, og der i-landa – dei rike landa – må bidra økonomisk overfor u-landa. Diskusjonen går på kva slags rolle Noreg skal ha i dette, kva vi skal gjere. Eg har, iallfall fram til no, opplevd ein todelt opposisjon: Framstegspartiet, som på mange måtar har sagt at vi vil for mye og er for ambisiøse, særleg innanlands, og Kristeleg Folkeparti, Venstre og Høgre, som kanskje har påstått det motsette. Det er stort sett det vi har høyrt frå opposisjonen, at det er for lite eller for mye, og de er vel på mange måtar skjebnen til ei regjering å få kritikk uansett. Eg får nesten seie som Peer Gynt på Gålå – på dølamål: «Om eg sle el’ bli slii, like fullt skal eg få svi.» Noreg er eit lite land. Vi er samstundes ein del av den rike verda, så vi må bidra økonomisk både internasjonalt og innanlands. Eg vil seie meg vel nøgd med den strategien som er lagd opp, med òg konkrete område der Noreg kan vere med og gjere ein forskjell.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2009-12-04:
Når det no blei ein diskusjon om rammevilkåra for norsk næringsliv og spørsmålet om «selvpisking», føler eg behov for å understreke Noregs dobbelte rolle og strategiane her. For det fyrste skal vi vere ein internasjonal pådrivar og ta tak i dei tinga vi kan gjere noko med. Her er jo Noreg allereie veldig offensive når det gjeld Regnskogfondet, overoppfylling av Kyoto-avtala og andre tiltak i u-landa. I den utgreiinga Erik Solheim kom med i går, var det nettopp det å ta tak i ting der vi kunne få til ein forskjell, som verkeleg blei understreka – som internasjonal skipsfart, finansiering, tiltak for avskoging i u-land, og bruk av karbonfangst og -lagring. Da blir det ikkje berre ein diskusjon om prosess, men det blir veldig resultatorientert. Den andre dimensjonen er kva Noreg skal gjere innanlands. Ein møter jo ofte spørsmålet: Kvifor i alle dagar skal vi gjere noko i det heile? Sjølv om Noreg kuttar nærast alle utsleppa sine, ville det nesten ikkje vere målbart på internasjonale målingar. Det er likevel mange grunnar til dette. For det fyrste er det umogleg å vere ein internasjonal pådrivar om ein ikkje sjølv gjer noko i sitt eige land. Det er umogleg å komme i mål om ikkje alle tek sin del av dette, og dei rike industrilanda må i alle fall sørgje for at dei tek sin del. Det andre er at det av omsyn til næringslivet er heilt nødvendig å gjere tiltak som vrir næringslivet frå å vere forureinande til å bli såkalla grøn verksemd. Det er ikkje næringsfiendtleg å leggje om den politikken – tvert imot. Eg peikte på kva den nye teknologien kan bidra til når det gjeld næringsutvikling. Det har ein dobbelt funksjon, nemleg at det kan gå på næringsutvikling i vårt eige land, samtidig som det er overførbart til andre land. Teknologien omkring karbonfangst er eit veldig klart eksempel på det. Innafor ny fornybar energi er det eit stort potensial når det gjeld å skape mange nye, grøne arbeidsplassar. Derfor er det ikkje spørsmål om å gjere noko anten i utlandet eller i vårt eige land. Skal vi komme i mål, må Noreg vere ein pådrivar internasjonalt, og vi må ta dei nødvendige omstillingstiltaka i vårt eige land, utan at det går ut over norsk næringsliv.
Henning Skumsvoll (Fremskrittspartiet), 2009-12-04:
Jeg vil starte med å være litt positiv når det gjelder SVs politikk, til at de nå går inn for kvotehandel med CO2-utslipp, noe som de var imot for ganske få år siden. Så vil jeg videre kommentere representanten Serrigstad Valens harselering over Fremskrittspartiets miljøpolitikk. Dersom man ikke tror på at alt det som FNs klimapanel kommer ut med, er den absolutte sannhet, er man i SVs øyne en miljøversting. Det er faktisk det som skal til for å kvalifisere partiet for å bli med i et klimaforlik – det er uhørt! Vi i Fremskrittspartiet er kritiske til det meste, også til FNs klimapanel. Vi vet at det er mange vitenskapsmenn som stiller spørsmålet om FNs klimapanel har den eneste sannheten. Fremskrittspartiet har fremmet mange forslag om tiltak mot klimaendringene. Vi vet at mellom 3 og 5 pst. av CO2-utslippene er menneskeskapte, så vi erkjenner jo at det kan ha påvirkning på klimaet. Men vi har fremmet forslag som ikke har blitt tatt særlig alvorlig. I det siste er det kommet opp at det er registrert en e-postlekkasje ved et universitet i Storbritannia. Det betyr ikke noe verken fra eller til, men det er alvorlig når universitetet selv går inn og gransker om dette har hatt påvirkning på det som er blitt sagt av vitenskapsmenn. Vi vet det ikke, men det må være lovlig å påpeke det. Norsk olje- og gassproduksjon fram til 2030 er god miljøpolitikk. Det sier IEA også. Regjeringen har mange målsettinger i miljøsaken. Den ønsker å gjøre mye. Hensiktene er helt klart gode, men resultatene fram til denne tid er dårlige. Det er brukt veldig mange milliarder til gassfangst og månelandingsprosjekt uten at man har landet der. Fremskrittspartiet er opptatt av at norsk industri skal få samme miljøkvoter og avgifter som andre land, og da særlig land i EU. Det ser ikke ut til å ha noen særlig betydning for SV. I hvert fall har det vært tilfellet fram til nå.
Henning Skumsvoll (Fremskrittspartiet), 2009-12-04:
SVs holdning når det gjelder miljøspørsmål og miljøpolitikk, virker naiv. Man skal beholde den norske industrien som er i dag. Det må man, og det er vi alle enige om. Men man må kutte i olje og gass, sier Holmås, fordi den produksjonen slipper ut så mye gass. Men å produsere olje er kanskje det største Norge kan bidra med overfor Det internasjonale energibyrået fram til 2030. Vår olje-, gass- og aluminiumsproduksjon har mindre utslipp av CO2 pr. enhet enn noe annet sted i verden. Det er det som er viktig. Hadde det enda vært slik at om Norge bare hadde skrudd igjen kranene, hadde ikke verden hatt behov for verken olje eller gass fra Norge, eller den aluminiumen som vi produserer her. Men det er ikke tilfellet. Verden trenger alle de tingene, og det er dilemmaet med den politikken som føres i dag av den rød-grønne regjeringen. Man må holde på med å forske på fornybar energi. Til og med havvindmøller på dypt vann er det viktig å forske på. Men vi hadde en høring i går i energi- og miljøkomiteen, og fagmiljøet er helt enig med Fremskrittspartiet i at det vil ta veldig lang tid før vindmøller til havs blir benyttet. Det vil imidlertid komme på sikt – ja. Vi bør forske på alle områder, men inntil vi har fått fram nok fornybar energi, må vi holde på med å produsere olje og gass. Det er jo en kjensgjerning at til den energimengden Norge produserer i løpet av ett år, trengs det 110 000 av de største vindmøllene som bygges i verden, for å erstatte den energimengden – og det er dimensjoner! Det ser ikke ut til å gjøre inntrykk, i det minste ikke på SV.
Tor-Arne Strøm (Arbeiderpartiet), 2009-12-04:
Det er en både viktig og interessant debatt vi har her i dag som en oppvarming før møtet i København. Den største kampen vi står overfor, er klimakampen, og jeg tror de fleste er enige om det. Men så er spørsmålet hvilken vei man skal gå. Nå er det på tide at alle setter seg ned og blir enige om å komme seg fra prat til handling. Jeg tror at skal man lykkes, må man handle i fellesskap og i solidaritet med hverandre. Vi trenger forpliktende internasjonale avtaler, og jeg har tro på at man kan ta et felles ansvar. Det er bare én ting som gjelder: Man er nødt til å bli enige. Hvis man ikke blir enige, er ikke veien til fiasko lang. Vi må handle slik at både vi og våre barnebarn kan leve trygt i et bærekraftig samspill mellom mennesker og natur. Skal vi lykkes, krever det omfattende endringer, ny teknologi, kunnskapsoverføring og mer effektive finansieringsmekanismer. De gjennomgripende omstillingene må bygges på solidaritet og kollektivt ansvar for opprettholdelse og styrking av vårt viktigste felles gode: selve det globale livsgrunnlaget. Flere og flere merker klimaendringene på kroppen – i nordområdene, langs elveløpene i Asia, osv. De globale klimaendringene vil påvirke viktige samfunns- og utviklingsspørsmål, som matsikkerhet, vannforsyning, tilgang til ren energi og ikke minst fattigdomsbekjempelse. Når 190 land med høyst ulike forutsetninger om ganske kort tid møtes i København for å enes om et felles mål og en rettferdig fordeling – og ikke minst når det gjelder kostnader – må vel dette bli et møte uten sidestykke hva angår kompleksitet. Jeg er enig med representanten Per Rune Henriksen i at vi også må forholde oss til industribedriftene som vi har, slik at de ikke flagger ut. Så det er viktig at man finner fram til gode og ryddige avtaler. La oss håpe at vi på møtet i København, som blir historisk, sammen kan ta noen viktige steg framover, ikke minst til beste for moder jord.
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2009-12-04:
Det er tydelig at representanten Ketil Solvik-Olsen har behov for å skyte mer på andre partier enn han har for å snakke om Fremskrittspartiets politikk, og det at Fremskrittspartiet ønsker å så tvil om at statsministeren og miljøvernministeren er enige i klimaspørsmålet, er vel et symptom på at Solvik-Olsen har langt større problemer med å skape enighet i eget parti. Men la det ligge. Det er mange av oss som har lest boka «Jorden rundt på 80 dager» og fulgt med på Phileas Fogg og hans butler Passepartouts forsøk på å nå jorda rundt på 80 dager. I dag kan vi nå jorda rundt på et par–tre dager med vanlig rutefly. Verden har definitivt blitt mye mindre på drøyt 100 år. Derfor er det også lett å engasjere seg for en internasjonal klimaavtale, en sak som er veldig viktig for hele vår klode. Senest i går gikk de altså i fakkeltog i Kristiansand for å få samlet oppslutning om å få en god klimaavtale i København. Klimautfordringene er et eksempel på at innenrikspolitikk og utenrikspolitikk henger sammen, ja av og til faktisk også er to sider av samme sak. Skal verden lykkes, må det satses mer på teknologi. Det er de nye teknologiene som er svaret. I Norge har vi smarte hoder og viktige høyteknologiske miljøer. Mange mener det er typisk norsk å være høyteknologisk. Det må vi sørge for at vi investerer i i framtiden. Gjennom forskning, generelle rammebetingelser og målrettede tiltak skaper vi lønnsomme bedrifter og arbeidsplasser for framtiden. Jeg har lyst til å bruke olje- og gassindustrien, av alle ting, som eksempel på hva ny teknologi fører til. Gjennom stadig tøffere miljøkrav og vanskeligere tilgjengelige olje- og gassressurser har vi klart å få fram mer energieffektiv teknologi. Samtidig vet vi også at den som får fram en energieffektiv bilmotor som ikke bruker olje som energikilde, vil ha et produkt som hele verden vil etterspørre. Klimaavtalen i København må ha et innhold. Finansieringsmekanismer som sikrer penger til klimatiltak i den fattige verden, er kanskje det aller viktigste å få på plass. Det å sikre penger basert på prinsippene om at forurenser betaler, men også uten at pengene må bevilges år for år via statsbudsjettet, mener jeg er lurt. Vi har sett veldig mange ganger før, ikke minst i utviklings- og bistandsspørsmål, at regjeringer og statsoverhoder lover penger som aldri kommer. Derfor synes jeg det er svært positivt både det forslaget som Norge har fremmet om at en andel av utslippskvotene skal auksjoneres bort internasjonalt og gå til klimatiltak i fattige land, og at dette eventuelt kan kombineres med Mexicos forslag om nasjonale innbetalinger til fond. Dette er en veldig viktig sak i klimaforhandlingene, fordi stabil finansiering må på plass for å lykkes i kampen mot klimaproblemer.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-04:
Jeg er glad for at vi har denne debatten, og jeg er veldig glad for at vi fikk redegjørelsen på den måten vi gjorde. Denne debatten har vist at det er bred oppslutning om det som er Regjeringens posisjoner – fra Fremskrittspartiet til Kristelig Folkeparti og Venstre. Statsråden har også redegjort for hvorfor man fra den norske regjeringens side synes det er ønskelig å ha noe slakk, slik at vi har et forhandlingsutgangspunkt. Jeg tror ikke det er noen som tviler på at vi kommer til å ende opp med å ta 40 pst. reduksjoner til slutt, for det vil komme en klimaavtale. Det må det på et eller annet tidspunkt gjøre, i hvert fall hvis vi skal klare å få gjort noe med de farlige klimaendringene. Det tror jeg også. Som Erik Solheim sa: Alle ledende land har anstendige ledere, og det gjør at vi på et eller annet tidspunkt må komme sammen for å bli enige om det som må gjøres. Men la meg gripe fatt i et par momenter som har vært oppe i debatten, og som jeg synes det er riktig å drøfte litt. Det ene var at både Høyre og Fremskrittspartiet snakket om at vi må kutte i klimautslippene, at vi ikke må flytte dem ut. Men der mener jeg at representanten Snorre Serrigstad Valen hadde den riktige innfallsvinkelen, nemlig at det å flytte ut klimautslipp faktisk er et viktig poeng, for i dag er det slik at vi forbrukere slipper ut mer enn dobbelt så mye som det det er nødvendig å redusere til, mens et land som India har mye lavere utslipp. Det som er et viktig poeng, og som ikke har vært oppe i debatten, fordi vi tar det som noe selvsagt, er at historisk sett har det å skape energi vært forutsetningen for vekst og velstand. Det å sørge for vekst og velstand i en god del utviklingsland er faktisk et viktig poeng, og for å få til det er de nødt til å få mulighet til å bruke mer energi. 80 pst. av den energien kommer i dag fra fossile kilder. Vi må kutte i de fossile kildene – det må vi gjøre over hele verden – og finne andre løsninger. Men inntil vi klarer det i stort monn, må vi sørge for å gi utviklingslandene mulighet til utvikling, og da må de få mulighet til å slippe ut mer. Derfor må vi altså flytte ut klimautslipp. Men poenget er selvfølgelig: Klarer vi å gjøre dette uten å legge ned norsk industri? Svaret er: Ja, selvsagt! Men da må vi gjøre et større utslippskutt i andre sektorer. Da må vi gjøre større utslippskutt innenfor olje- og energibransjen – oljeutvinningen. Vi må gjøre større utslippskutt innenfor samferdselssektoren. Problemet er bare at verken Høyre eller Fremskrittspartiets politikk tar de store kuttene i andre sektorer som gjør det mulig å ivareta industrien på den måten vi ønsker. Det er bare å se på Oslo, der man altså vil bygge ut en svær motorvei vestover til Asker og Bærum. I tillegg tror jeg ikke at vi bare kan gjøre de billigste tiltakene først. Vi må gjøre alt det vi kan, for tiden er så knapp, og veien er så lang.
Trond Helleland (Høyre), 2009-12-04:
Jeg vil takke justisministeren for et positivt svar på interpellasjonen. Det er tydelig at justisministeren har et ønske om å være en del av den europeiske asyl- og integrasjonspolitikken, akkurat som han ønsker å være en del av det europeiske politisamarbeidet. Dette henger jo sammen, og det er positivt at Regjeringen nå jobber aktivt for å få på plass beslutningene. Det er vanskelig for opposisjonen å vite hvor aktiv Regjeringen har vært i påvirkningsarbeidet fram mot vedtaket som skal fattes i Stockholm i neste uke, men justisministeren har i hvert fall hatt opptil flere møter med mine partikolleger i Sverige, Billström og Ask, og har åpenbart hatt stort utbytte av det. Jeg ser fram til at Regjeringen kommer til Stortinget med denne stortingsmeldingen om asylpolitikken som lenge har vært etterlyst. Det er helt åpenbart at det skjer store endringer i migrasjonsmønstrene, men også når det gjelder hvordan Europa nå tenker seg å håndtere asyltilstrømmingen. Det siste utspillet nå er at UDI vil åpne for at asylsøkere som får avslag i Norge, raskt skal kunne få arbeidstillatelse. Det må jeg nok si at Høyre stiller seg noe skeptisk til. Vi har jo fremmet en rekke tiltak for å åpne opp for økt arbeidsinnvandring fra land utenfor EØS-samarbeidet, f.eks. til fiskeindustrien i Finnmark og til gruvene der. Russere som ønsker å komme og jobbe i Norge, har jo store problemer med å få til det. Det blir viktig også å se arbeidsinnvandringssystemene i sammenheng med den generelle innvandrings- og asylpolitikken, fordi dette er to ulike ting, men det henger åpenbart sammen i og med at UDI nå går med tanker om å gjøre det enklere å få arbeidstillatelse. I Dagsavisen på mandag var det et større oppslag med statsråd Storberget, der han uttalte: «Norge kan ikke føre en politikk som skiller seg vesentlig fra andre land i Europa. Tettere samarbeid med EU skal bidra til å løse asylkrisen.» Jeg oppfatter nå at han understreker dette i sitt tilsvar til meg, og det er Høyre positiv til. Jeg håper at dette er en linje Regjeringen vil følge opp, og at Norge nå legger seg på en politikk som i stor grad harmoniserer med politikken i våre naboland, f.eks. Danmark, som lenge har vært utsatt for sterk kritikk fra mange i Norge, men som faktisk har gjennomført tiltak som viser seg å virke. Det er positivt.
Trond Helleland (Høyre), 2009-12-04:
Jeg takker for en god, nøktern og saklig debatt om et viktig og vanskelig spørsmål – egentlig et batteri av spørsmål som dette er. Jeg skal ikke gi statsråden noen nye utfordringer, for han har fått så mange fra andre som har deltatt i debatten. Han skal få bruke de tre minuttene på det. Jeg merket meg at komitéleder Holmås var glad for at dette ble tatt opp, slik at vi kunne få debattert det i forkant. Nå er «i forkant» en uke før EU vedtar Stockholm-programmet. Det kunne vel vært en fordel om vi hadde hatt denne debatten, ikke nødvendigvis som interpellasjonsdebatt, i Stortinget på et tidligere tidspunkt nettopp for å kunne komme inn i forkant og gitt signaler til Regjeringen om hva Stortinget synes er viktig, når Norge skal slutte seg til et så viktig og bredt program som Stockholm-programmet. Holmås var også inne på at det var sider ved dette han ikke likte. Han innkasserte den ene seieren etter den andre, i alle fall følte han det selv, for SV hadde vært imot å delta i det justispolitiske samarbeidet og hadde fått rett på punkt etter punkt, hvorpå han sa at mye av det som står i Stockholm-programmet, er bra. I den grad jeg skal polemisere med noen i dette sluttinnlegget, blir det altså med komitélederen. Jeg synes for så vidt at han i konklusjonene sine var positiv til at Norge nå deltar aktivt og prøver å påvirke den europeiske politikken. Men da er det også viktig at vi deltar på lik linje med andre land i det justispolitiske samarbeidet. Representanten Raja var i sitt innlegg inne på at det var mye venting i Norge. Det er vel egentlig hovedproblemet i asylpolitikken i dag. Det tar for lang tid å behandle sakene. Når de blir behandlet, blir de omgjøringsvedtak. Det blir nye runder. Det blir sittende folk rundt på asylmottak som egentlig er klarert for utreise. Det stod i Adresseavisen at det nå er 3 300 som sitter i norske asylmottak og har fått endelig avslag. Dette er et problem. Kanskje Regjeringen kunne begynne med å se litt på hvordan staten selv har lagt opp dette. For eksempel heter det ventemottak når du sitter og venter på å reise hjem, istedenfor utreisesenter. Også den typen symbolpolitikk er viktig for å gi et signal om hva dette er for noe. Hva er det du venter på når du sitter på et ventemottak? Jo, du venter på å få reise hjem. Hvorfor da ikke kalle det et utreisesenter? Jeg ser fram til at stortingsmeldingen blir lagt fram, og at den ikke blir utsatt altfor lenge, for nå haster det med å få en ordentlig og bred debatt om dette spørsmålet. Det har jeg inntrykk av at mange i salen også mener.