Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Bakgrunnen for denne interpellasjonen er dyp uro og bekymring over utviklingen i en del av Oslo jeg bor i og er glad i. Utgangspunktet er en sak i Aftenposten om omfanget av overfallsran i områdene til Sentrum og Grønland politistasjoner i Oslo. På ti år har det faktisk vært 6 000 personran i dette området. Det er litt mer enn halvparten av alle slike ran i hele landet. Og altså: mer enn ett ran hver eneste dag i ti år. Ifølge politiet økte antall ran av person på offentlig sted i Oslo med 44,7 pst. fra 2010 til 2011. Oslo har også halvparten av landets overfallsvoldtekter, de fleste skjer sentralt i byen. Det samme området langs Akerselva er også landets største handelsplass for narkotika. Hensikten med interpellasjonen er ikke å tegne et negativt bilde av en virkelig flott del av byen, eller å skremme, men å invitere til debatt og øke bevisstheten om et problem som berører mange mennesker, direkte og indirekte, og som i stor grad påvirkes av beslutninger vi tar her i denne salen. Sturla Nøstvik sitter på galleriet her i dag. Torsdag 22. september i fjor kl. 21.30 var han på vei hjem fra en spillejobb for Oslo kommune på arrangementet Elvelangs ved Akerselva. Etter å ha fraktet musikkinstrumentene tilbake til øvingslokalet, gikk han den korte 5-minutters turen hjem. Han snakket med samboeren på telefonen og fortalte at han straks var hjemme. Ett minutt hjemmefra fikk han brått og helt uventet et pistolskjefte slått hardt inn i hodet. Mens blodet rant fra et sår i pannen, herjet to ranere med Nøstvik i nesten en time. Han ble dratt med til et kratt og lagt i bakken. Ranerne snakket dårlig norsk og dårlig engelsk, men fikk truet til seg kodene fra flere minibankkort med pistol. Mens den ene raneren holdt vakt, løp den andre til en kiosk for å tømme kontoene. Ranet var brutalt og nøye gjennomtenkt. Dette har de gjort før, har Nøstvik fortalt at han tenkte. Da han samme kveld kom i kontakt med politiet, ble han tatt imot av hyggelige og forståelsesfulle politifolk. De bekreftet at de var kjent med ransmetoden, men kunne også fortelle at det bare var to patruljebiler ute i sentrumsgatene den kvelden. Vi har tapt byen, var beskjeden Sturla Nøstvik – ransoffer nr. 351 i Grønland politidistrikt i 2011 – fikk. «Vi har tapt byen.» Det er en sjokkerende og uakseptabel uttalelse – ikke fordi politifolk ikke skal få si hva de mener, problemet er ikke at det ble sagt, problemet er at de opplever det sånn. I det store og hele er Norge et trygt land og Oslo en trygg by. Den brutale voldskriminaliteten i deler av Oslo er imidlertid et stort problem for alle som bor her. Den skaper usikkerhet, utrygghet og avmakt. Den påvirker folks valg av bosted, transportmiddel og annet, og den bidrar til å undergrave tilliten til politiet og oppslutningen om asylinstituttet. Det er dessverre et faktum at mange av dem som begår kriminalitet i Oslo indre øst, er i landet som asylsøkere. Politiet oppga i fjor at asylsøkere fra Vest-Afrika dominerer på nedre Grünerløkka, mens unge somaliere dominerer og selger hasj på Grønland og asylsøkere fra Nord-Afrika og Afghanistan har overtatt mye av dopsalget rundt Oslo S. At personer misbruker asylinstituttet til å drive organisert kriminell virksomhet i Norge, er problematisk av mange grunner. Det er grov utnyttelse av norsk gjestfrihet. Virksomheten i Norge er en del av et globalt problem med organisert kriminalitet, og den bidrar til holdninger som særlig rammer asylsøkere med et reelt beskyttelsesbehov. Gjengangerproblematikken har vært belyst i media mange ganger. Rekorden tilhører en nordafrikaner som er tatt for 54 straffbare forhold, som er utvist fra Norge fire–fem ganger, men som har kommet tilbake gang etter gang. Stortinget har vedtatt nye lovhjemler som skal gjøre det vanskeligere for kriminelle å utnytte asylsystemet, bl.a. ved at det gis mulighet for fengsling og pålegg om et bestemt oppholdssted. Jeg ser fram til at disse hjemlene trer i kraft 1. mars. Det er vanskelig å forstå at enkelte ambassader voktes av politiet døgnet rundt, mens det altså kun er to patruljebiler ute blant vanlige folk på et tidspunkt på døgnet og i et område der vi vet det skjer alvorlig voldskriminalitet hver eneste dag. Oslo politidistrikt har 2 500 ansatte. Jeg er ikke alene om å stille spørsmål ved om det jobbes smart nok og prioriteres riktig. I slutten av oktober i fjor, etter mange overfallsvoldtekter, styrket politiet sin beredskap på Grønland. Likevel, da det ble begått et drap på Bislett, måtte politibilene dit. En ny overfallsvoldtekt ble begått på Grønland. Vi kan ikke være overalt, sa Oslos politimester på Dagsrevyen. Det tror jeg alle forstår, men hvorfor kan ikke politiet prioritere å være der de vet at folk er aller mest utsatt? Årsakene til volden i Oslo er sammensatte, men det er et faktum at en liten del av byen bærer en stor andel ikke bare av byens, men av hele landets, byrder. Tenk om Larvik hadde halvparten av landets voldskriminalitet – eller Arendal, eller Ålesund! De tre byene har alle rundt 40 000 innbyggere, omtrent like mange som området vi i dag snakker om. Politiet oppgir at det meste av volden skjer innen en radius på mindre enn én kilometer fra Oslo S. I dette området bor det mange mennesker. Her går folk til og fra jobb. Her går barn på skole og i barnehage. Samtidig er sannsynligheten for å bli utsatt for vold mange, mange ganger større her enn noe annet sted i landet. Hvis vi tenker oss Norge delt inn i enheter med 40 000 innbyggere, vil denne delen av Oslo f.eks. ha flere overfallsran enn alle de andre 125 enhetene til sammen. I debatten om pålagt oppholdssted opplevde vi at mange skulle ha seg frabedt at asylsøkere ble pålagt å oppholde seg på det asylmottaket de bor på. Det ble framstilt som om dette var å sende kriminelle ut på landsbygda – underforstått, de hører mer hjemme i Oslo. Da Stortinget behandlet statsbudsjettet for 2012, la jeg merke til at justisministeren slo fast at de 30 milliardene vi bruker på justissektoren, skal brukes slik at vi får mest mulig politikraft ut av hver krone. Og mye går riktig vei. Opptaket ved Politihøgskolen er mer enn doblet, og 1. mai 2010 var det 1 637 flere årsverk i politi og påtalemyndighet enn høsten 2005. Vi har fått på plass strengere straffer for vold og overgrep, og på mange områder går det bra, f.eks. er oppklaringsprosenten rekordhøy og på vei oppover. Kriminelle prioriteres når det gjennomføres retur av personer som har fått avslag på søknad om asyl. I fjor ble mer enn 1 000 straffedømte utlendinger transportert ut av landet. Det er bra. Jeg er sikker på at opposisjonen vil benytte anledningen til å kritisere regjeringens justispolitikk. Det må de gjerne gjøre, men resultatene av denne regjeringens arbeid står seg meget godt, sammenlignet med den forriges. Opposisjonen har en dårlig sak. Uansett er vi der vi er. La oss heller legge partipolitikken til side et øyeblikk og diskutere: Hva gjør vi nå? Hvordan løser vi et problem som ødelegger livet for mange mennesker? Å bekjempe kriminalitet handler om mer enn politi. Oslo kommune må ta et større ansvar. Det handler om forebygging, ruspolitikk, byutvikling og annet. Men synlig politi er også viktig. Vi må ha mest politi der det er mest kriminalitet. Vi må ha en politietat som evner å prioritere og styre ressursene dit de trengs mest. I New York har de ryddet byen nedenfra. Har vi noe å lære? Sturla Nøstviks sak er oppklart. Politiet har arrestert dem som sto bak ranet, og i mai kommer saken opp for retten. Han er én av 15 fornærmede. Det er godt å se at rettssystemet fungerer, og at ulovligheter får konsekvenser, men vi må også ta byen tilbake. Jeg ser fram til statsrådens svar og til en god debatt.