Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2007-03-20:
Dagens debatt viser at det er bred tilslutning til målet om et inkluderende arbeidsliv hvor vi bruker bedre og flere politiske virkemidler for å skape rom for dem som av forskjellige årsaker har svak tilknytning til arbeidslivet. For Arbeiderpartiet handler dette om solidaritet med dem som i dag kommer dårlig ut i samfunnet. Arbeid er kilden til velstand både for den enkelte og for samfunnet. Høy yrkesdeltakelse gir frihet for den enkelte, skaper likestilling og motvirker klasseskiller i samfunnet. Etter vår mening er et organisert arbeidsliv et inkluderende arbeidsliv. Sterke og samfunnsbevisste fagforeninger og arbeidsgiverorganisasjoner er viktige drivkrefter i samfunnet, og de er helt uunnværlige i arbeidet med å skape et arbeidsliv hvor det er plass for alle. Vi har to målsettinger: Vi skal hindre ustøting fra arbeidslivet, og vi skal gjøre det mulig for flere som i dag står utenfor, å komme inn. Er det så slik at faglige rettigheter, som f.eks. et sterkt oppsigelsesvern, er til hinder for å nå disse målene – slik Høyre, Venstre og Fremskrittspartiet gir uttrykk for i sine merknader – eller er det tvert imot slik at faglige rettigheter og sterke organisasjoner i arbeidslivet er en forutsetning for å nå målene? Dette er viktige politiske skillelinjer i arbeidsmarkedspolitikken som fortjener oppmerksomhet i dagens debatt. Trygge rammer i arbeidslivet er viktig for å forebygge sykdom, utbrenthet og lav pensjonsalder. Norge står overfor store utfordringer når det gjelder å få nok hender i arbeid. Vi er alle tjent med et moderne arbeidsliv som tar inn over seg dette perspektivet og legger til rette for at flest mulig skal kunne holde seg i jobb lengst mulig. Vi må skape trygge ansettelsesforhold som lar arbeidstakerne fokusere på å gjøre jobben sin mer enn å fokusere på å beholde den. Da vi behandlet arbeidsmiljøloven i desember 2005 her i salen, var det viktig for Arbeiderpartiet å styrke oppsigelsesvernet, stramme inn på reglene om midlertidige ansettelse og skape arbeidstidsordninger som er til å leve med. Vi har styrket arbeidstakernes og fagforeningens stilling i arbeidslivet. I Norge, så vel som i de andre nordiske landene, er arbeidslivet i stor grad regulert av tariffavtaler og av et relativt omfattende lovverk som beskytter arbeidstakerne. I liberalistisk økonomisk teori er dette oppskriften på en høy arbeidsledighet, ved at omstillingsevnen reduseres, og ved at bedriftenes frykt for å bli sittende fast med arbeidstakere som ikke fungerer, fører til at de ikke tør å ansette folk. Dette er et syn som blir målbåret av Høyre, Venstre og Fremskrittspartiet i innstillingen vi i dag behandler. Realiteten er etter min mening motsatt. I Norge har vi en svært høy yrkesdeltakelse generelt. Vi har også en høyere yrkesdeltakelse blant utsatte grupper enn mange land som har svakere arbeidstakerrettigheter enn det vi har. Tallenes klare tale viser at midlertidige ansettelser ikke er veien inn i arbeidslivet for svake grupper, men heller oppskriften på en inndeling av arbeidsstyrken i et A-lag og et B-lag. Jeg mener derfor at sterke faglige rettigheter ikke er et hinder for et inkluderende arbeidsliv. Er det så grunnlag for å hevde at vår arbeidslivsmodell gir oss et fortrinn i arbeidet med å skape et inkluderende arbeidsliv? Jeg mener at svaret er ja. I bedrifter hvor arbeidsgiver og arbeidstakere samarbeider, har man gode muligheter for å skape et godt og inkluderende arbeidsmiljø. Når arbeidstakerne er fagorganisert, har de tillitsvalgte tilgang til skolering og kompetanseutvikling gjennom sine fagforbund. Gjennom lover og avtaleverk er arbeidstakernes rettigheter sikret, og det er klare og velfungerende regler for håndtering av konflikter. Arbeidsgivere som er organisert, har på sin side tilgang til kompetanse og bistand i sin del av samarbeidsprosessene. Likeverdigheten og den gjensidige respekten som skapes innenfor slike rammer, gir trygghet og ro, som gir rom for kreativitet og åpenhet. Det er lettere å få til omorganiseringer når respekten for arbeidstakernes rettigheter ligger i bunn. Da blir det også lettere å få til de konkrete endringene som kanskje må til i bedriften for at en eldre arbeidstaker skal kunne fortsette noen år, eller for at en delvis uføretrygdet skal kunne komme inn og få jobbe litt. På denne måten blir sterke fagforeninger og faglige rettigheter en positiv faktor i arbeidet med å inkludere de som er utenfor, eller som står i fare for å havne utenfor. Vi må kort og godt huske på at det er de som er på innsiden, som må legge forholdene til rette for at de på utsiden kommer seg inn.