Kari Lise Holmberg (Høyre), 2007-03-29:
Den rød-grønne regjeringen gikk til valg på å gjøre litt for alle, men har til nå ikke gjort spesielt mye for noen. Et av de mange områdene hvor det er vist mangel på handlekraft, er psykisk helse i vårt flerkulturelle samfunn. Regjeringen tier, men mediene har dessverre ved en rekke anledninger dokumentert at problemstillingen må tas med største alvor. Det er ikke lenge siden vi kunne lese i VG at en 39-åring fra Sri Lanka hadde kvalt sin kone. Ifølge avisen var han ustabil før drapet. Han mistet alle sine fire barn, foreldre og søsken i tsunamien i 2004, og antakeligvis har 39-åringen ikke fått profesjonell hjelp til å håndtere traumene fra katastrofen etter at han kom til Norge. Jeg skal ikke dvele ved denne enkeltsaken. Den er dessverre bare et av flere eksempler på voldelige episoder med tragisk utfall. Jeg skal gå et annet sted – til Grønland i Oslo. Der florerer kattygging blant somalierne. Ifølge et innlegg i Dagbladet den 18. mars blir det antydet at 70 pst. av somaliske menn tygger. Når vi vet hva kat fører til av slapphet, likegyldighet, angst og depresjoner, med dertil hørende familievold, skilsmisser og fattigdom, sier det seg selv at dette er et samfunnsproblem som må tas på alvor. Hvorfor er det slik, og hva kan vi gjøre med det? Det er for enkelt å forklare det med kulturelle forskjeller. Det er her hos oss vi må gripe fatt i problemstillingen. Hva gjør Regjeringen for å få en slutt på kattyggingen? Hva gjør Regjeringen for å få somaliske menn over i arbeid? Det er ikke for å hjelpe statsråden med svaret, men jeg kan ikke unnlate å nevne en episode fra kommunalkomiteens USA-reise. I Louisville i Kentucky fikk vi orientering om byens mottak av flyktninger og den integreringspolitikken som ble ført. På en av stedets bedrifter, stort sett drevet med utenlandsk arbeidskraft, ville omviseren ha oss bort til to av somalierne, for – som han sa – det var den flinkeste gruppen til å jobbe. Da vi noe forundret påpekte at hos oss er somalierne en av de vanskeligste gruppene i integreringsarbeidet, trakk han på skuldrene og sa: Ja, men dere gir dem bare penger. Rett nok kan vi ikke sammenlikne direkte, men dette bør være et eksempel til ettertanke for de fleste. Arbeid adler mannen, mens passivitet ofte fører til depresjon og psykiske plager. Det blir en ond sirkel. I integreringsarbeidet bør vi fokusere sterkere på kortere saksbehandlingstid, raskere bosetting og arbeid i kommunene. Innvandrernes psykiske helse bør oppta statsråden, av flere grunner. For det første er god integrering en forutsetning for god psykisk helse. Den integreringspolitikken som føres, er i så måte av avgjørende betydning. For det andre er god integrering viktig av hensyn til den enkelte innvandrer selv og familien, og for det tredje er trygghet i lokalsamfunnet avgjørende for trivsel og tilhørighet. Fanger vi ikke opp og hjelper mennesker med store psykiske problemer, vil tryggheten i samfunnet bli borte. Vi vet at mennesker som søker beskyttelse i Norge, har vært gjennom psykisk belastende opplevelser. Vi har hatt flere dramatiske episoder med dødelig utgang. Vi vet imidlertid ikke nok om omfanget og behovet for hjelp. Vi vet bare at mennesker reagerer forskjellig på tunge opplevelser, og at de har forskjellige hjelpebehov. Dagens interpellasjon har en forhistorie. Den ble i utgangspunktet adressert til arbeids- og inkluderingsministeren og satt på Stortingets dagsorden – før den ble utsatt og overført til helseministeren som rette vedkommende. Akkurat det er ikke poenget, men jeg ble den gang kontaktet av Kanal 24 for intervju. Bakgrunnen var at de satt på en forskningsrapport om torturerte flyktninger i Norge. I mediebildet ble rapporten, som er utarbeidet ved Aker universitetssykehus, Klinikk for psykisk helse, koblet til interpellasjonsdebatten. For meg var rapportens innhold ukjent, men ved gjennomlesing desto mer interessant, og høyst relevant i forhold til dagens tema. Det bør ikke forundre noen at undersøkelser har vist en høyere forekomst av psykiske vansker blant flyktninger. Det bør imidlertid bekymre at lite er kjent når det gjelder den psykiske helsen til flyktningbefolkningen i Norge som helhet. Vi vet dessuten ikke hvor mange som har vært utsatt for alvorlige og behandlingskvalifiserende overgrep. Rapporten er tankevekkende og bekymringsfull. En rekke studier av flyktninger fra spesifikke landområder viser at 30 –35 pst. er torturert – 100 pst. av tsjetsjenerne, nesten 70 pst. av afghanerne og ca. 55 pst. av dem som kom fra Serbia og Montenegro. Høye prosenttall finner en også blant flyktninger fra andre land, ikke minst fra land i Afrika. De torturerte flyktningene er bosatt ulikt i Norge. Halvparten – 50 pst. – holder til på Østlandet, mens Sørlandet har 21 pst., Vestlandet 16 pst., Midt-Norge 8 pst. og Nord-Norge 5 pst. Det er verdt å merke seg at denne undersøkelsen er avgrenset til den voksne delen av flyktningbefolkningen. Ifølge rapporten bor det samtidig rundt 20 000 flyktningbarn i Norge. En kan bare tenke seg hva disse barna har opplevd. Norge har hatt en relativt streng flyktningpolitikk, med høye krav for å få asyl. Det er derfor ikke urimelig å anta at flyktninger som får oppholdstillatelse i Norge, som gruppe har store psykiske vansker. Bondevik II-regjeringen, med Høyres Ansgar Gabrielsen som helseminister, satte Opptrappingsplanen for psykisk helse på sporet. Psykisk helsevern fikk historisk høye bevilgninger. For å understøtte det ordinære behandlingsapparatet etablerte Bondevik II-regjeringen psykososiale team for flyktninger i helseregionene. Fra 1. januar 2004 ble også Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress etablert. Senteret skal drive forskning, kompetanseutvikling og veiledning og har en egen avdeling for flyktninghelse og tvungen migrasjon. Det ble også iverksatt arbeid for å bedre den psykiske helsen blant barn og unge i mottak. Flere tiltak ble igangsatt i de forskjellige departementene, fordi det fortsatt var behov for innsats for å bedre situasjonen for flyktninger med psykiske problemer. Nå har det gått halvannet år siden nåværende helseministers regjering overtok. Mens utfordringene på feltet er flere og større enn tidligere, har den rød-grønne regjeringen trappet ned satsingen. På innvandringsfeltet har det vært helt stille når det gjelder utfordringene innen psykisk helse i et flerkulturelt samfunn – ingen saker om dette fra Regjeringen, ikke én sak i komiteen, ingen debatter i Stortinget. Det har også kommet få svar fra fagstatsråden når mediene har fokusert på integreringspolitikken i forbindelse med dramatiske hendelser. Problemet blir behendig unngått. Vi vet at ulike departementer har iverksatt relevante undersøkelser, men så langt har Stortinget ikke blitt informert om resultatene. Det er fristende å spørre om statsråden er opptatt av å gjøre noe for innvandrernes psykiske helse. Høyre vil ha svar på om statsråden prioriterer dette viktige arbeidet. Jeg vil nevne noen områder spesielt. Først vil jeg ta for meg kartlegging. Det foretas i dag ingen systematisk kartlegging av den psykiske helsetilstanden til den delen av befolkningen som har minoritetsbakgrunn. Samarbeidsregjeringen iverksatte et prøveprosjekt som skulle avsluttes i 2006. Det er viktig at dette blir evaluert og fulgt opp videre. Som punkt nr. 2 vil jeg nevne kompetanseoppbygging. Mangel på kompetanse kan i enkelte tilfeller medføre at faresignaler ikke blir fanget opp, og at riktige tiltak ikke blir iverksatt. Det er opprettet psykososiale team, men sett i lys av det jeg har nevnt, bør disse trolig forsterkes. Vil statsråden gjøre det? Punkt nr. 3 gjelder holdningskampanje, informasjonskampanje og etablering av terskelfrie tilbud. Vi vet at i disse miljøene er psykiske problemer fortsatt tabu. Det er derfor behov for lett tilgjengelig informasjon, og det er behov for å gjøre terskelen for å ta opp problemene lavere. Og det er viktig at informasjon om psykiske problemer blant minoritetsbefolkningen kan utarbeides på de viktigste språkområdene. Hva med en brosjyre? Rekruttering er også et tema som bør nevnes. Arbeidet med å rekruttere personer med minoritetsbakgrunn i psykisk helsevern må intensiveres. Så skal jeg sitere et lite ordtak: Først når vi har forstått hvor vi står, kan vi foreta de valg som bringer oss videre. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvilke valg vil statsråden gjøre?