Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2001-06-13:
Det er et visst uvirkelig preg over landbruksdebatter i Stortinget i den forstand at uansett hva som måtte bli sagt eller ikke sagt, har det, om en ikke kan si at det ikke har noen betydning, iallfall kun marginal betydning for utformingen av norsk landbrukspolitikk. Stortinget har nemlig i realiteten med det instituttet vi har for landbruksforhandlinger, avskåret seg selv fra å ha meninger om dette. Det er nokså symptomatisk når saksordfører Breimo fra Arbeiderpartiet sier helt til slutt at han velger å ikke gå inn på noen enkeltheter fordi det allerede foreligger en fremforhandlet avtale. Jeg registrerte allikevel at det var en meget lettet saksordfører. Hans fremtoning og kroppsspråk i år er ganske annerledes enn i fjor, og det forstår jeg for så vidt. Jeg synes imidlertid det er veldig synd at Stortinget i realiteten er totalt uten grunnlag for det jeg vil kalle konkrete landbruksdebatter, fordi de debattene vi har her, både med hensyn til den taletiden vi har lagt opp til, og hele innretningen på dette, viser at Stortinget har avskåret seg fra disse tingene. Det er fullt ut overlatt til partene. Det som har preget landbrukspolitikken – hvis en skal se på disse fire årene under ett – vil jeg si i stor grad er mangel på forutsigbarhet for de yrkesutøverne som er i bransjen. Og selv om Breimo også uttrykte lettelse over at man nå befant seg i dette skjæringspunktet mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet, og at St.meld. nr. 19 i stor grad lå til grunn, registrerte jeg også at representanten Karlstrøm var svært skuffet over at Arbeiderpartiet fremdeles ikke fulgte det som man var enige om i St.meld. nr. 19. Jeg tror norsk landbruk og norske landbruksutøvere fremdeles vil bli kasteballer fordi det ikke er villighet til å gi forutsigbare rammebetingelser. De som i fjor ble premiert i innstillingen, de utøverne som i fjor ble oppmuntret – enten det var de som drev med ammekuer, de som drev med samdrift eller hva det måtte være – er de samme yrkesutøverne som i år skal straffes. Så den vinglingen denne blokkuavhengigheten resulterer i, er at de yrkesutøverne som er i bransjen, har det særdeles lite forutsigbart. Det er like vanskelig for bønder som for andre næringsdrivende å ha rammevilkår som endres så totalt fra år til år. Derfor skjønner jeg godt den frustrasjonen som eksisterer. Det er klart at når organisasjonene skal ta gjennomsnittshensyn, tilfredsstiller de ingen, og derfor er det – som vi ser – stor grad av uro blant dem som er yrkesutøvere her. Jeg skal kort ta opp – mens jeg husker det – forslagene nr. 1 og 2. For Høyres del har vi i denne innstillingen pliktskyldigst skrevet inn hva vi mener om avtalen. Vi har også pekt på hva man bør legge til grunn i et fremtidig norsk landbruk. Etter mitt skjønn bør man legge til grunn at dette er selvstendig næringsdrivende som bør ha rammebetingelser som er forutsigbare, langt mer forutsigbare enn de stemningsrapportene som nedfelles i det landbruksoppgjøret som årlig finner sted. Jeg synes vi i større grad skulle legge til grunn en politikk som premierer bønder som legger opp til rasjonelle løsninger, en politikk som har økonomiske incitamenter til å gjøre ting som fremstår som økonomisk fornuftig, og ikke dette systemet vi har med en overkompensasjon for dem som driver smått og urasjonelt, og en tilsvarende straff for dem som i realiteten velger å drive som fulltidsbønder. Og det som skuffer meg særdeles med den avtalen som er inngått, er at på en del områder hvor det i fjor ble lagt klare føringer i denne retningen – og som var Arbeiderpartiets politikk i fjor – har man altså i år inntatt den stikk motsatte holdning, ved at man på enkelte områder har gått bort fra lineære tilskuddsordninger til å overkompensere for dem som driver litt på si og litt hobbypreget, mens de som satser, har blitt straffet. En slik politikk kan jeg godt forstå at den norske bondestand ikke er særlig begeistret for. Det vil være langt frem før den som driver på full tid i norsk landbruk, synes det er særlig tilfredsstillende så lenge så mye av midlene går til drift av jordbruksproduksjon som er det jeg vil kalle i stor grad hobbypreget. Det vi trenger, er aktive, frie bønder som har økonomisk incitament til å gjøre ting som fremstår som fornuftige. Før vi får avviklet ordningen med hele dette instituttet, tror jeg ikke vi vil få dette til.