Jørgen Holte (Senterpartiet), 1999-12-07:
Kredittmeldinga 1998 orienterer Stortinget på ein god måte om staten sin eigarskap, om tilsyn og strukturutvikling i finansmarknaden, om verksemda til Noregs Bank, Kredittilsynet, Statens Bankinvesteringsfond m.m. Eg vil spesielt stoppe opp ved fire saker i meldinga. Det fyrste gjeld Regjeringa sitt framlegg om å utøve den statlege eigarskapen med større interesse og engasjement ved at staten som eigar via Bankinvesteringsfondet skal kunne nominere representantar til styret i bankar som staten er eigar i. Etter Senterpartiet sitt syn er dette eit middel til å vitalisere eigarrolla gjennom å tilføre styret kompetente kandidatar som har tyngde og erfaring til å vere aktive i dei styrande organa, og slik medverke til at banken gjer dei rette strategiske vala for solid og nøktern bankdrift, og som sjølvsagt skal vere forretningsmessig funderte. Dette vil seie at staten ikkje skal blande seg bort i den daglege drifta eller sette krav om tilbakerapportering. Det vil kort og godt seie å vere bevisst på den eigarrolla ein har i verksemda, slik alle strategiske finansielle eigarar elles er. For det andre klargjer innstillinga Stortinget si oppgåve i å trekke opp generelle retningsliner for strukturpolitikken og staten si rolle som eigar i finansmarknaden. Fyrst vil eg presisere at det er svært viktig for oss som nasjon å utvikle ei finansnæring med basis i norsk finansformue. I det høvet kan det vere behov for å vurdere rammevilkåra til norske finansinstitusjonar i forhold til andre land. Vidare må ein vere merksam på å gi finansinstitusjonar i nisjemarknaden som er viktig for norsk næringsliv og med hovudkontor i Noreg, vilkår for ekspansjon og vekst. Dei ulike aktørane i finansmarknaden, og spesielt dei med basis i den norske finansformuen, bør etter mi vurdering i større grad sikte seg inn mot å sikre langsiktig nasjonal eigarskap og slik sikre hovudkontorfunksjonar i Noreg. Den nasjonale eigarskapen er fleire enn staten sitt ansvar. Men staten skal gjennom sin eigarskap spesielt medverke til det ved å eige minst ein tredjedel av aksjane i ei sterk norsk finansløysing. Ei slik eining må m.a. få vilkår og høve til vidareutvikling i Noreg og i Norden. Ut frå dette er det Senterpartiet sitt syn at Regjeringa no blir gitt i oppdrag å medverke til å samle den statlege eigarskapen i ei slik finansløysing, og at ein ikkje vurderer sal av staten sine aksjar i dei to største aksjebankane før ein har sett kva norsk løysing som kan etablerast. Når det gjeld konsesjonspolitikken, meiner Senterpartiet at den må legge vekt på soliditet og tilstrekkeleg konkurranse. Slik kan ein nå politiske mål om konkurrerande tilbod til kundane, dekning av distrikta gjennom å vere tilgjengeleg, styrkt servicegrad gjennom auka kompetanse og rasjonell produksjon, og slik legge grunnlaget for å utvikle ei vekstkraftig næring. Som utgangspunkt skal heller ikkje konsesjonspolitikken stengje for bestemte strukturelle løysingar eller stengje for nordiske eller internasjonale samarbeidsalternativ der ein utanlandsk eigar er noko større enn det ein kan vere etter gjeldande lovgiving. Ut frå dette går Senterpartiet inn for ei utviding i unntaket i eigaravgrensingsregelen frå 10 pst til 25 pst. For det fjerde: Når det gjeld Folketrygdfondet, meiner Senterpartiet at det bør vurderast om fondet bør få høve til å investere i norske selskap som ikkje er børsnoterte. Det er viktig å legge vekt på at Folketrygdfondet bør ha høg kompetanse i den norske marknaden så vel for børsnoterte norske som for børsnoterte utanlandske selskap. Denne kompetansen gjeld òg for grunnfondsbevis og obligasjonar. Det er Senterpartiets syn at den arbeidsdelinga ein har etablert ved at forvaltninga av petroleumsfondet skal ha den beste kompetansen i investering og plassering i utlandet, og ved at Folketrygdfondet skal ha tilsvarande kompetanse i den norske marknaden, bør halde fram. I det høvet er det grunn til å vurdere å opne for at Folketrygdfondet kan investere i aksjar i norske selskap som ikkje er børsnoterte.