Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-30:
Debatten viser jo bred enighet om den tøffe linje som vi kjører når det gjelder korrupsjon, og den resolutte holdning vi har til at alt vi gjør, skal kunne være vidåpent. Det er to grunner til at det er kjempeviktig, etter min oppfatning, og den ene er at jo mer åpen og jo tøffere du bekjemper korrupsjon, jo mer får du igjen for bistandsmidlene. Du får mer midler til det du ønsker å oppnå, og du får en mer åpen debatt om det. Det blir større innsyn i det, og dermed blir det nesten alltid bedre. Det andre er at det undergraver tilliten til hele bistandspolitikken hvis folk oppfatter at ikke alle pengene kommer uavkortet fram. Jeg tror det spørsmålet jeg oftest får ute, er at det er fint at dere reiser til Afrika og hjelper folk der, men hvordan vet jeg at de pengene jeg bidrar med, ikke går til korrupte diktatorer? Det er den viktigste og oftest refererte innvending mot norsk bistand ute blant folk i Norge. Vi må kunne gi den garantien at vi gjør absolutt alt som er i menneskelig makt i en vanskelig verden, med store motsetninger og med mye korrupsjon, for å sikre at det ikke skjer. Derfor har den rød-grønne regjeringen innført en absolutt nulltoleranse for korrupsjon, hvor utgangspunktet er at hvis det skjer, skal det anmeldes, og det skal forfølges. Det finnes ikke unnskyldninger. Korrupsjon er å stjele penger som skulle gått til verdens fattigste, som skulle gått til utdanning eller helse eller til å verne regnskog. Og å bruke dem på seg selv eller sine politiske prosjekter er og blir uakseptabelt. Jeg er helt overbevist om at Norge nå er verdensledende på dette området. Det betyr ikke at vi ikke skal se etter andre ideer og andre måter å gjøre det på. Hvis noen kan finne eksempler på land som har innført systemer som er bedre enn våre, vil jeg veldig gjerne høre om dem for å se og lære. Slik jeg ser det, er Norge i dag av de land som har kommet lengst i dette. Dels er vi kommet lengst ved å sørge for at våre egne systemer bekjemper korrupsjon, dels er vi det mest aktive landet internasjonalt, i FN, i Verdensbanken, ved dette korrupsjonsjegernettverket som Eva Joly satte i verk, med støtte til Riksrevisjonen, til Økokrim, til medier som bekjemper korrupsjon. Altså: Vi er det mest aktive land når det gjelder å sette global korrupsjon på dagsordenen. Men skulle andre ha gjort mer og bedre, la oss lære av det. Utgangspunktet for alt vi gjør, må etter min mening være det jeg kaller VG-testen. Den er veldig enkel. Det er spørsmålet: Kan det du gjør nå, stå på førstesiden av VG og bli kjent for hele folket? Hvis det ikke kan det, er det gode grunner til å la det være. Hvis det kan det, er det noe vi bør og kan gjøre. Så skjønner alle – det har nå blitt aktualisert med WikiLeaks-rapporten – at det finnes temaer som vi ikke kan ha full offentlighet om i vårt forhold til andre nasjoner, men det må være det absolutte unntaket. Utgangspunktet er at det vi gjør, er godt og aktverdig og skal kunne stå på avisenes førstesider. Dette IATI-initiativet som har kommet fram her, er et utmerket initiativ. Men som flere i debatten har sagt fra om, er det først og fremst et giverlandsinitiativ. Jeg vil også anføre de vanskeligheter som er ved å si at det skal være et absolutt krav at et land skal innføre disse kravene. De to viktigste mottakerland for norsk bistand i dag er Afghanistan og Sudan. Vi har jo begge land på dagsordenen fordi de er en del av den samlede norske utenriks- og utviklingspolitikk. Jonas Gahr Støre og jeg har ment å se dette som et samlet hele. Vi driver utviklingspolitikk som en del av en bredere utenrikspolitikk for å fremme norske verdier. Derfor er vi i Afghanistan, og derfor er vi i Sudan. Dette er samtidig to av de landene i verden med størst korrupsjonsproblemer. Jeg kan ikke gå god for de amerikanske påstandene i WikiLeaks-rapporten om at visepresidenten i Afghanistan hadde 300 mill. kr i cash under et besøk i Dubai. Det er i hvert fall ikke mange mennesker som reiser rundt med 300 mill. kr som de har tjent på ærlig vis, i cash. Vi arbeider altså i land med enorme korrupsjons- og styringsproblemer. Men vår bistand skal være uplettet av dette, og den skal bidra til å bevege det i riktig retning og løse problemet, ikke være en del av problemet. Så vil jeg bare til slutt si at Fremskrittspartiet gjør en aktverdig innsats ved å ta opp korrupsjonsproblemene i bistanden. Men deres eget budsjett vil jo gjøre problemet mye større med den drastiske reduksjonen som foreslås der til alle Norads og departementets kontrollsystemer. Det er ikke gratis å følge pengene. Det krever stor kompetanse, og det krever flinke folk. Hvis ikke Norad og Utenriksdepartementet har disse flinke folkene – de har faktisk en god del av dem – blir det mye vanskeligere å følge pengene i det norske systemet, ikke lettere.