Erlend Wiborg (Fremskrittspartiet), 2019-03-26:
Før jeg går til det innlegget jeg i utgangspunktet hadde planlagt, må jeg bare rette et par kommentarer til foregående innlegg. Hadde det ikke vært uparlamentarisk å si, ville jeg sagt at dette hørtes ut som et innlegg som var planlagt holdt på Arbeiderpartiets landsmøte, totalt frikoblet fra realitetene i hva saken handler om. Representanten drar opp de gule vestene i Frankrike. Jeg minner om at det var et opprør som startet mot økte drivstoffavgifter, noe representanten Grandes parti gjerne ønsker. Jeg synes også det er en nedvurdering av velgerne å si at velgerne ikke visste hva de gjorde da de valgte den regjeringen de har i dag, både i 2013 og i 2017. Jeg mener vi skal ha respekt for velgernes valg, og jeg tror velgerne vet utmerket godt hva de gjør. Så til saken: Faste ansettelser er og skal være hovedregelen i norsk arbeidsliv, og vi har også nylig presisert i arbeidsmiljøloven hva det innebærer å være fast ansatt. Det kan også være behov for andre ansettelsesformer, som midlertidige ansettelser og innleie – det er noe samtlige partier i denne sal i utgangspunktet er enig i – men at unntakene da skal kreve at særskilte vilkår må være oppfylt for at man skal kunne benytte seg av det. Stortinget har strammet inn på disse reglene på flere områder de senere årene og har også styrket rettighetene til dem som har andre tilknytningsformer enn den tradisjonelle hovedregelen, som er faste ansettelser. Norsk arbeidsliv fungerer i all hovedsak godt, de aller fleste har det bra på jobb. Forholdet mellom arbeidsgiver og arbeidstaker fungerer i de aller fleste tilfeller godt. Hele ni av ti trives på jobb. Men det betyr ikke at vi skal hvile, for vi må hver eneste dag kjempe videre for at arbeidslivet i Norge fortsatt skal være trygt, seriøst, innovativt og konkurransedyktig, og for at vi skal få luket ut de useriøse aktørene, som ikke har noen plass i det norske arbeidsliv. De skal ikke få ødelegge for det store, store flertallet. Men skal vi klare det, er det også viktig at vi som storting ikke skaper et feilaktig bilde av hvordan arbeidslivet i Norge er. Det må bli slutt på at vi mistenkeliggjør næringslivet, som faktisk skaper de verdiene vi kan fordele til gode formål. Det er mange legitime grunner til at man i visse tilfeller har behov for midlertidige ansettelser eller innleie og bemanning. Dette er også ordninger som kan være bra for flere arbeidstakere, og i enkelte tilfeller også er ønsket blant arbeidstakerne. Representantforslaget virker også å være en konsekvens av høyesterettsdommen i Norwegian-saken. For øvrig var det en dom som flere representanter i denne sal uttalte seg om før man hadde lest dommen, og hadde da bombastiske synspunkter på dommen og varslet det forslaget vi bl.a. behandler i dag. Ut fra forslaget og argumentasjonen kan det virke som om ønsket til enkelte er at arbeidstakere skal ha to forskjellige arbeidsgivere å forholde seg til, og at man mener at alle utfordringer løses hvis man flytter arbeidsgiveransvaret helt øverst og lengst unna den ansatte. Jeg har ikke tro på at en fragmentert arbeidsgivermodell er til det beste for de ansatte. Tvert imot tror jeg det er bra at den ansatte har én arbeidsgiver å forholde seg til, at det også er den arbeidsgiveren som står en nærme, som kjenner ens arbeidsplass, en enkelt kan ta kontakt med uten et stort byråkratisk – og uklart – system, som jeg mener at forslaget og argumentasjonen også forholder seg til. Det at næringslivet har forskjellige organisasjonsformer, er faktisk et gode, for ingen bedrifter er like, ingen arbeidstakere er like. Da må vi sørge for at vi har systemer og variasjon som er tilpasset de behovene arbeidsgivere og arbeidstakere har, og så skal vi sørge for at man har gode rettigheter, uavhengig av hvilken organisasjonsform eller ansettelsesform man har. Denne regjeringen har vært tydelig: Vi skal ha et godt, trygt og seriøst arbeidsliv, basert på at faste ansettelser er hovedregelen, men vi må slutte å mistenkeliggjøre at det finnes folk som har andre behov.