trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2011-12-06:
Nettopp fordi det er helseforskjeller i Oslo, er jeg opptatt av å stanse den raseringen av sykehusene og fagmiljøet som nå skjer, og som representanten Breen og hans regjering står for. Det er de svakeste som taper på det. En kan bare se på utviklingen innenfor rusbehandling de siste årene, der køene har blitt lengre. Så har jeg lært meg å lytte til folk som ikke vet hva de prater om, og i den kategorien kommer både representanten Tove Karoline Knutsen og representanten Thomas Breen. Når de snakker om eldreomsorgen i Oslo, viser de at de ikke kan den særlig godt. Det er sånn at de siste årene har sykehjemsdekningen i Oslo blitt høyere fordi befolkningen over 80 år har gått ned. Det er også sånn at vi har en høyere dekning av sykehjemsplasser enn det som er landsgjennomsnittet, og f.eks. i rød-grønt-styrte Trondheim, som også er norgesmester i lovbrudd og slår Adecco ned i støvlene. Så er det sånn at hjemmetjenesten, som representanten Tove Karoline Knutsen var innom, faktisk har hatt kraftige forbedringer. Jeg vil anbefale henne å lese bl.a. brukerundersøkelsen. Ansatte har også påpekt at konkurranse har ført til at de selv har bedret seg, og det er veldig positivt. Når det gjelder Oslo universitetssykehus, har jeg brukt mye tid på å rope varsko. Det samme har Oslo bystyre, uten at noen har villet høre på oss. Til slutt vil jeg holde et lite kurs for representanten Tove Karoline Knutsen om hvordan et marked fungerer: Hvor stort et marked er, avhenger av etterspørselen. Det er sånn at hvis det er manglende etterspørsel, går bedrifter konkurs. Hvis markedet styres, kan det f.eks. bli smørmangel.
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2011-12-06:
La meg først oppklare en åpenbar misforståelse: Undertegnede er ikke helsebyråd i Oslo lenger. Så til representanten Asphjell. Det er slik at Oslo har høyere legedekning og høyere sykehjemsdekning enn Trondheim. Hvis representanten er i tvil om det, vil jeg anbefale ham å gå inn på KOSTRA og sammenligne de to kommunene. Så er det litt morsomt at Fremskrittspartiet er en varm forsvarer av Høyre–Venstre–KrF-byrådet i Oslo. Så til representanten Knutsen, som er opptatt av hvordan de private behandler ansatte. Da synes jeg representanten bør begynne å interessere seg for hvordan ansatte blir behandlet på Oslo universitetssykehus. De blir ikke tatt på alvor, det er en nedbemanningsprosess i gang, som innebærer at en skal fjerne 1 000 årsverk, til tross for at ansatte springer beina av seg. Hadde det vært en privat bedrift som behandlet sine ansatte slik som de gjør på Oslo universitetssykehus, ville nok sjefsideologen Knutsen ha funnet fram ideologien sin, og da handler det om å ta ansatte på alvor.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2011-12-06:
Det hadde kanskje vært en idé at representanten Listhaug hadde vært like foroverlent da hun var helsebyråd i Oslo, men så var vel ikke tilfelle. «Sammen om nøden» er et ti år gammelt prosjekt som har ti virksomhetssteder i Norge, bl.a. i Haugesund, Kristiansand, Grimstad, Sandefjord, Porsgrunn og Bergen – samt samarbeid med ytterligere fire tiltak andre steder i landet. Prosjektet har en beskjeden søknadsramme på om lag 2 mill. kr for 2012. Prosjektet er bl.a. rettet inn mot mennesker som sliter med rusproblemer, og det omfatter alt fra matutdeling til rehabilitering. Prosjektet driftes av IOGT og med gateprest Olaf Lande som daglig leder. Jeg er glad for at det finnes mennesker og organisasjoner som brenner for å gjøre hverdagen litt lettere for dem som er havnet nederst ved bordet. Det skulle bare mangle at vi ikke skulle stille opp politisk med noen få kroner, slik at denne type virksomhet kan gå rundt. «Sammen om nøden» har ambisjoner om å utvide virksomheten ytterligere – ikke i konkurranse med andre, men fordi behovet er det. Dessverre er det fortsatt nok nød til alle. IOGT og «Sammen om nøden» fortjener økt oppmerksomhet rundt det viktige arbeidet som gjøres mange steder i landet. Det vil være naturlig at man fra politisk og faglig hold sørger for å tilgodese prosjektet med nødvendige midler, da man får det mangedobbelte igjen i form av frivillig innsats, bidrag fra næringslivet og mye støtte lokalt der virksomheten er. Jeg mener at «Sammen om nøden» og IOGT bør ses på med samme øyne som Frelsesarmeen og Kirkens Bymisjon. Jeg er glad for støtten dette viktige prosjektet har fått gjennom flere år i komiteen, og vil benytte anledningen til å takke en enstemmig komité for at den enda en gang presiserer gjennom merknader til budsjettet at «Sammen om nøden» er et prosjekt som Stortinget ber Helsedirektoratet om å prioritere. Jeg forventer derfor at direktoratet følger opp 2012-søknaden fra prosjektet på en positiv måte. Jeg er òg veldig tilfreds med at departementet i inneværende år ga 150 000 kr ekstra til prosjektet. Vi som har jobbet for dette i årevis, er glade for at dette viktige arbeidet blir satt pris på av statsråden og øvrig politisk ledelse.
Karin Yrvin (Arbeiderpartiet), 2011-12-06:
Da artisten St. Thomas ble funnet død i 2007, etter å ha tatt en dødelig kombinasjon av reseptbelagt medisin, fant foreldrene 52 avslag fra psykologer liggende hjemme hos ham, i hans leilighet. Det var 52 rop om hjelp. Han lever ikke lenger. Fakta er at slike endeløse og ørkesløse brevrunder for å få psykologisk hjelp slett ikke var uvanlig. Det førte til at en ba helseforetakene om bedre samhandling med avtalepsykologene for at de syke selv ikke skulle måtte skrive brev til psykologer med fare for å få avslag. Det ble opprettet et samarbeidsorgan som skal hjelpe i overgangen mellom fastlegen og avtalepsykologene, slik at man skal slippe å skrive brev, i syk tilstand, til alle psykologer som står på en liste. Det er svært viktig i framtiden å se på hvordan samarbeidsorganet virker, om det virker og om de som trenger hjelp, faktisk får det. Det er viktig at psykologkompetansen blir mer tilgjengelig i allmennhelsetjenesten som et ledd i å sikre likeverdige tilbud til mennesker med somatiske og psykiske lidelser. Komiteen har sagt at regjeringen bør vurdere finansieringsordninger for psykologer i kommunene. For psykiske lidelser er det også best å få hjelp nær der en bor, raskt. Der er Samhandlingsreformen viktig. I Storbritannia har de satt i verk et nasjonalt program for å gjøre behandling for angst og depresjon raskt tilgjengelig for folk flest. Modellen innebærer en oppbygging av tilbud for mennesker med lettere og moderate angst- og depresjonsvansker og tidligere intervensjon i sykdomsforløpet. Tilbudet er i 2011 tilgjengelig for i overkant av 50 pst. av den voksne befolkningen, med mål om å dekke hele landet innen 2015. I perioden er det utdannet 3 660 nye helsearbeidere med kompetanse innenfor kognitiv terapi. Programmet følges av forskning og kan dokumentere effekt. Det gir resultater – flere blir friske, flere komme i jobb, og det er samfunnsøkonomisk lønnsomt. I Norge er det nå bevilget 10 mill. kr til et pilotprosjekt. Det er svært gledelig. Rask psykisk helsehjelp i kommunene er i tråd med Samhandlingsreformens hovedmål om å forebygge mer og behandle tidligere. Helsebudsjettet handler også om psykiske lidelser og om likeverd for dem som sliter psykisk. Derfor er de tiltakene som er på budsjettet, svært gledelige.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2011-12-06:
Velferdsstaten vår har vist sin bærekraft i en svært krevende tid i Norge og Europa. Regjeringens politikk – som er å skape verdier, styre markedet klokt, sørge for god fordeling og ta felles ansvar for hverandre – har ført til at Norge har blitt Europas Soria Moria-land. Unge arbeidsledige fra andre land i Europa strømmer til Norge for å jobbe. God helse påvirkes av helhetlige løsninger i det store bildet. Orden i nasjonaløkonomien og det å omfordele og sikre den enkelte lik tilgang til helsetjenester uten at man må være redd for om man har råd til behandlingen, gir trygghet. Helse- og omsorgssektorens måloppnåelse henger sammen med andre politikkområder, f.eks. Nav. Det vil jeg si litt om. Det er viktig at helsetjenesten og Nav spiller en aktiv rolle i oppfyllelsen av hverandres mål og reformer som har betydning for folks levekår og muligheter til arbeid. Samhandlingsreformen og folkehelseloven har betydning for levekår og muligheter den enkelte har til å forsørge seg selv og eventuelle barn på en god måte. Her må det samarbeides. Kommuner og Nav må trekke sammen på en måte som gir befolkningen i kommunene gode og sammenhengende tjenester. Barn vil alltid berøres ved store endringer i helse og levekår i familien. I spesialisthelsetjenesten er man kommet langt i å vurdere barns behov når de er pårørende. Nav har også et ansvar for å vurdere barns situasjon og bidra til helhetlige og sammenhengende tjenester for dem og deres familier. I Kristiansand jobber spesialisthelsetjenesten og Nav sammen om å etablere barnekontakter tilsvarende det som finnes på sykehus. I Troms har de utviklet iBedrift – et prosjekt som får folk med muskel- og skjelettlidelser til å være i jobb med sine vondter. Også her er det godt samarbeid mellom Nav, kommunal- og spesialisthelsetjeneste. Disse to eksemplene er til etterfølgelse i praksis over hele landet. Velferdsteknologi er et annet område der helsetjenesten og Nav forbedrer tjenestene, gir folk bedre veiledning og bedre hverdag. Nav kompetanse utvikler velfungerende teknologiprodukter og programmer, og det skjer mye teknologi- og programutvikling i spesialisthelsetjenesten. Begge etater har opplærings- og veiledningsopplegg på nett. Her er det viktig at Nav og helsetjenesten samarbeider, slik at nyttig teknologi og programvare på sikt kan utveksles og samordnes. Til slutt vil jeg si litt om omstillingsprosessen i Oslo. Den kan ikke diskuteres uten at man samtidig ser hen til de omliggende helseforetak. I alle helseforetak i hele landet er det foretatt store omstillinger, krevende og utfordrende. Jeg erkjenner store utfordringer i Oslo, men forventer at statsråden legger til grunn at videre omstilling fortsetter, og at man følger prosessen nøye, slik at de omliggende foretakene ikke blir tapere verken når det gjelder stillinger eller økonomi.
Jon Georg Dale (Fremskrittspartiet), 2011-12-06:
Eg har høyrt mykje å reagere på frå denne talarstolen opp gjennom tida. Men sjeldan har eg reagert meir enn då representanten Tove Karoline Knutsen sa at ho frykta ei overetablering innanfor lukrative lidingar. Ein har ikkje snakka mykje med dei 277 000 pasientane som ventar på behandling ved utgangen av 2010, dersom ein trur at mange av dei opplever det dei har som veldig lukrative lidingar. Regjeringa har i denne debatten lagt stor vekt på det økonomiske ansvaret dei viser, og at det er bakgrunnen for at ein ikkje gjer noko for å redusere helsekøane i dette landet. Men då er det eit paradoks at ein kunne ha gjort mykje innanfor dagens budsjettramme og spart pengar i tillegg. Når det er slik at ein gjennomsnittleg operasjon i norske sjukehus kostar 50 000 kr per person, er det òg slik at gjennomsnittsinntekta tilsvarar at det er finansiert i løpet av to månader. Det betyr at ein kan finansiere enkle operasjonar innanfor to månader så lenge folk er raskare tilbake i jobb – innanfor to månader – utan at det kostar staten noko, for staten dekkjer sjukepengane i dag. Når ein då ser at situasjonen er at ein gjennomsnittleg pasient ventar i 73 dagar, mens det kunne ha vore sjølvfinansierande å behandle pasientane innanfor same tidsramme, vel regjeringa likevel ikkje å gjere strukturelle grep, for då må dei bruke privat kapasitet. Denne aversjonen mot dei private løysingane bidreg til at pasientane får dårlegare tilbod enn dei hadde trunge å få, bidreg til at dei ventar lenger enn dei treng å vente, og han bidreg til ei dårlegare helseteneste enn vi kunne ha hatt. Dersom vi brukar eksempelet på hjarteablasjon, som regjeringa prisverdig har starta arbeidet med etter at Framstegspartiet fremma representantforslag om nettopp hjarteablasjon, er det slik at mens ein no byggjer opp offentleg kapasitet, ventar pasientane på behandling. I staden for den løysinga kunne ein kjøpt kapasitet som er ledig i Danmark. Pasientane slapp å vente, mens ein bygde opp nødvendig kapasitet i det offentlege helsevesenet. Problemet er at det ikkje er pasientane som er viktigast for denne regjeringa. Det er synd. Framstegspartiet viser at vi representerer eit alternativ i norsk helsepolitikk. Det er eg veldig glad for.
Jon Georg Dale (Fremskrittspartiet), 2011-12-06:
Regjeringspartia hevdar til det keisame at dei prioriterer helse framfor skattelette. Då er det eit paradoks at ein samla opposisjon greier å bruke meir pengar på helsefeltet enn det regjeringa gjer, trass i betydeleg skattelette i forslaga dei har. Like fullt vert det nesten paradoksalt når Arbeidarpartiets nye sjefsideolog Tove Karoline Knuten kallar alle private helseaktørar rå kapitalistar. Det er altså slik i dette landet at dei fleste som jobbar innanfor denne sektoren, og som vil jobbe der dersom det vert fleire private, er personar som i dag jobbar i f.eks. helsetenesta, men som ikkje får full stillingsbrøk. Det trudde eg var ein situasjon som Arbeidarpartiet kunne forstå. Vidare snakka Tove Karoline Knutsen om at opposisjonen i dag snakkar ned helsetenesta. Det gjer vi verkeleg ikkje. Vi seier faktisk at vi set pris på både dei offentlege bidraga og like mykje dei private bidraga. Dei som bidreg til å snakke ned helsetenesta, er dei i Arbeidarpartiet, som seier at berre dei som har offentleg arbeidsgivar, er brukande til å gi gode helsetenester. Eg innrømmer meir enn gjerne at dersom det kostar ein tusenlapp å få behandla ein kreftpasient litt fortare, slik at vi slepp at det går gale, at pasientbehandlinga blir betre, at det skjer raskare, og at sikkerheita for at ein lukkast, er større, betaler eg gjerne – eg betaler gjerne. Forskjellen mellom Arbeidarpartiet og Framstegspartiet i denne salen viser seg tydelegare og tydelegare for kvar gong Tove Karoline Knutsen har ordet. Det dreier seg om dei som set pasientane i fokus, og dei som forsvarar alt det eksisterande, uansett.
Åge Starheim (Fremskrittspartiet), 2011-12-06:
I Sogn og Fjordane er Samhandlingsreforma ei rein byttereform. Dette fordi kommunane ikkje har vorte sette i stand økonomisk og fagleg til å organisere reforma. Som eksempel kan eg nemne at Eid kommune får vel 6 mill. kr til reforma. I løpet av 2012 skal Eid kommune betale inn 6 mill. kr til Helse Førde for å dekkje den 20 pst.-delen som dei er pålagde av staten å betale for medisinsk behandling. Då har ikkje Eid kommune mykje pengar til å utvikle vidare tilbod til å kunne behandle pasientar i nærmiljøet i kommunen, slik Samhandlingsreforma legg opp til. Men kanskje dette er ein av strategiane til helseministeren for å gjere sjukehuset på Nordfjordeid om til eit medisinsk senter. Etter kvart skjønar eg strategien til helseministeren, når ho har tvinga gjennom ei strukturendring ved sjukehuset på Nordfjordeid, frå å vere eit fullverdig og godt lokalsjukehus til no å verte eit medisinsk senter. Når Helsedepartementet påstår at reisetida frå Nordfjordeid til sjukehuset i Volda på Søre Sunnmøre, etter at den nye Kvivsvegen er opna, ikkje er lengre enn 15 minutt, viser det kor lite kunnskap om geografien i dette området den faglege leiinga i departementet har. Den reelle reisetida frå Nordfjordeid til Volda, etter at Kvisvegen er opna, vil verte 45 minutt, ikkje 15 minutt, og frå ytre Nordfjord til fødeavdelinga i Volda vert reisetida i beste fall to timar. No vil eg seie at reisetida frå ytre Nordfjord til fødeavdeling innanfor same helseføretak vil vere fire–fem timar, mens det i dag tek ein time frå ytre Nordfjord til noverande fødetilbod på Nordfjordeid som no vert lagt ned. Det er ikkje rart at det vert teke avgjerder om sentralisering av helsetenester med den manglande kunnskap byråkratiet og den politiske leiinga har om Distrikts-Noreg.
Jonni Helge Solsvik (Høyre), 2011-12-06:
Det er stor enighet om intensjonen i Samhandlingsreformen. Utfordringen, som det imidlertid er all grunn til å stille spørsmål ved, er tempoet i gjennomføringen av reformen. Brukernes behov og medvirkning må være en grunnleggende premiss for at vi skal lykkes i denne viktige reformen. Kommunehelsetjenesten er på mange måter grunnmuren i helsetjenestene. Derfor er likeverdighet i samhandlingen mellom kommune og helseforetak en kritisk suksessfaktor for å lykkes. Denne likeverdigheten vedtas ikke. Den skapes. Tempoet i gjennomføringen utfordrer denne likeverdigheten kraftig. Det har sammenheng med kommunenes evne og mulighet til å rekruttere kritisk kompetanse for å kunne gi innbyggerne et kvalitativt godt tilbud. I disse dager er kommunene svært opptatt med å få på plass tjenesteavtaler med helseforetakene innenfor de meget korte tidsfristene som regjeringen har satt. Det gjør at mange kommuner må inngå forpliktende tjenesteavtaler uten at nødvendig og kritisk kompetanse er på plass, og uten at det foreligger nødvendige og viktige avklaringer i f.eks. definisjonen av utskrivningsklare og såkalte svingdørspasienter. Det er også med stor undring og beklagelse jeg registrerer at behovet for organisering av offentlig sektor – her inngår kommunestruktur – er nedtonet som en viktig faktor i gjennomføringen av Samhandlingsreformen. Da Bjarne Håkon Hanssen lanserte Samhandlingsreformen, var nettopp organiseringen av Kommune-Norge en viktig faktor for at vi kunne lykkes i det felles målet det er å gi innbyggerne et best mulig tilbud. Jeg registrerer med forundring at det i veldig stor grad er nedtonet.
Jonni Helge Solsvik (Høyre), 2011-12-06:
Jeg registrerte i sted at representanten Kjersti Toppe gjorde et poeng av at det var mange Høyre-ordførere som ikke var opptatt av gjennomføringen av Samhandlingsreformen. Nå er det slik at jeg kjenner veldig mange både Høyre-ordførere og andre ordførere fra alle partier, og jeg kan forsikre om at alle, uten unntak, er opptatt av tempoet i gjennomføringen av Samhandlingsreformen, og opptatt av likeverdighet mellom kommunene og helseforetakene under gjennomføringen, slik bl.a. et samlet KS i en rekke sammenhenger har påpekt. Det handler altså om at vi er opptatt av å gi innbyggerne et godt tilbud, og vi ønsker å samhandle under likeverdige forhold med helseforetakene for å kunne gjennomføre det vi alle mener er en veldig viktig og riktig reform. Hvorfor er det da slik at man ikke velger å lytte til kommunenes opptatthet av gjennomføring og tempo? Det har vi ikke fått noe godt svar på. Det bør jo være slik at det må være i vår alles interesse å sikre en god og trygg gjennomføring, og dermed sikre det gode resultatet vi alle sammen er opptatt av. Vi har erfaring fra andre store statlige reformer, riktige reformer, som akkurat på grunn av tempoet har snublet underveis og skapt et inntrykk av at reformen kanskje ikke var så god som intensjonen var. Det bør vi ta lærdom av og ikke gjøre det samme knyttet til Samhandlingsreformen.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2011-12-06:
Helsedebatter handler ofte om reparasjon. Det er ikke så rart. Når sykdom rammer, har vi alle et sterkt ønske om å komme i gang med behandling, bli friske på kortest mulig tid. At forebygging er viktig, skjønner alle, men det er ofte vanskeligere å prioritere fordi resultater av innsatsen kommer så lenge etterpå. Med Samhandlingsreformen forsøker vi å gjøre noe med dette. Ressursbruken skal vris fra store, kostbare reparasjoner i ettertid til rimeligere, forebyggende tiltak før sykdom rammer. Kostnader handler selvfølgelig om penger, men det går også an å måle kostnader i form av redusert livskvalitet og gevinster i form av en bedre livskvalitet hvis vi beveger oss fra de store tall på makronivå til opplevd livskvalitet på individnivå. Det er dette siste helsepolitikken egentlig handler om. Vi har studier som viser at opplevd livskvalitet er skjevt fordelt. Folkehelsen i velferdssamfunnet Norge er jevnt over god, men noen grupper skårer systematisk høyere enn andre på ulike helseindikatorer. Det betyr at andre skårer systematisk lavere. Komiteen påpeker f.eks. at forskjellige grupper innvandrere har til dels dårligere helse enn norskfødte med to norske foreldre, og viser til eksempler som økt risiko for overvekt, fedme, type 2-diabetes og svangerskapsdiabetes. Diabetes har vært et tema i denne debatten. En samlet komité viser til Diabetesforbundets satsing på minoritetshelse. Jeg har selv vært med Diabetesforbundet på en informasjonsmøte for somaliske kvinner på Tøyen. Det var et flott opplegg med masse nyttig informasjon om forebygging blant barn og voksne, om hvordan kjenne igjen symptomer tidlig og viktigheten av kosthold og fysisk aktivitet. Diabetesforbundet hadde også knyttet til seg en somalisk lege i Norge, som ga verdifull informasjon på deres eget språk. Vi må sikre at dette arbeidet ikke stopper opp. Det er i grunnen hele mitt poeng: å sikre Diabetesforbundet kontinuitet og langsiktighet i dette viktige arbeidet. Dermed kan de faktisk også danne modell for en ny og systematisk måte å jobbe forebyggende på i et nært samarbeid mellom sentrale og lokale myndigheter og frivillige organisasjoner. Går det bra, har vi mange oppegående pasientorganisasjoner som til sammen kan bidra til en ny giv i det forebyggende helsearbeidet, og som kan gi oss de resultatene vi strever etter i kampen mot sosiale forskjeller når det gjelder helse.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2011-12-06:
Høyre er opptatt av et likeverdig helsetilbud i hele landet, og av at de behandlingsfristene loven fastsetter, ikke er å oppfatte som veiledende, men som en rettighet pasienten har krav på etterleves. I Nord-Norge opplever nå barn, som skal være en prioritert gruppe, at de må vente stadig lenger på utredning og behandling innenfor barne- og ungdomspsykiatrien. Barn er en særlig sårbar gruppe, også fordi deres psykiske problemer kan få store negative konsekvenser for skolegangen, om de ikke får hjelp tidsnok. Når jeg tar opp utviklingen i Helse Nord på dette feltet, er det fordi det har skjedd endringer i det psykiatriske behandlingstilbudet som kan tyde på at kapasiteten er blitt for lav. Bare i september brøt behandlingsinstitusjoner i Helse Nord loven om å gi barn og unge psykiatrisk hjelp tidsnok hundre ganger – hundre ganger. Dette er urovekkende, og nye tall fra Norsk pasientregister viser at fristbruddene øker, og at barn står lenger i kø enn voksne. Nord-Norges mest folkerike region, nordre Nordland og Sør-Troms, er en av få regioner som i dag ikke har tilgang til luftambulanse innenfor rimelig tid. Værmessige forhold i landsdelen gjør at det ikke er noen selvfølge at helikopter fra Tromsø eller Bodø kan ta oppdrag, og kapasiteten her er dessuten begrenset. Dette er bakgrunnen for at det er reist krav om etablering av en ny luftambulanse i denne regionen, lokalisert til Harstad, der en kan oppnå spennende synergier i samarbeid med annen helikoptervirksomhet som er etablert i dag. Helse- og omsorgskomiteen har tidligere samlet seg om merknader om at sentralisering og desentralisering av behandlingstilbudet, demografisk utvikling og bedre muligheter for rask diagnostikk og behandling for et økende antall lidelser vil kunne øke etterspørselen etter både luftambulansetjenester og andre ambulansetjenester. Lange avstander til sykehus gjør helikopter viktig når pasienten trenger rask bistand av kompetent helsepersonell som kan stille diagnose og starte behandlingen før pasienten ankommer sykehus. Helsekomiteen har tidligere påpekt at de regionale helseforetakene kontinuerlig må vurdere om det er behov for å øke kapasiteten i luftambulansetjenesten. Lokalpolitikerne og befolkningen i den folkerike regionen nordre Nordland og Sør-Troms er imidlertid utålmodig og etterlyser nå initiativ fra regjeringen i denne saken. Regionen opplever ikke å ha et likeverdig helsetilbud når det står om liv og helikopter ikke er å oppdrive. Helseministeren har tidligere vist til Helse Nord, men dette handler om at staten må ta ansvar for at hele landet dekkes av helikopterambulanse og ikke bare de delene av landet som tilfeldigvis hadde et slikt tilbud da staten overtok ansvaret for sykehusene.
Monica Carmen Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2011-12-06:
Nesten 800 000 nordmenn har revmatiske muskel- og skjelettplager. Mange av disse er uføretrygdet, men kunne ha vært i jobb dersom de hadde fått tidlig diagnostisering, nødvendig behandling, rehabilitering og opptrening. Helhetlige pasientforløp i et livsløpsperspektiv er av stor betydning. Regjeringspartienes ambisjon er å redusere ventetider og andelen fristbrudd. Virkeligheten er at mange revmatikere landet rundt opplever at de blir nedprioritert i spesialisthelsetjenesten. Rapport fra Helsedirektoratet om ventetider og pasientrettigheter 2. tertial 2011 viser at det står 274 337 pasienter i kø i spesialisthelsetjenesten. Det kommer tilbakemeldinger på at pasienter med alvorlig revmatisk sykdom forskyves fra seks til åtte måneder for oppfølgingskonsultasjon. Per oktober 2011 var det 100 ukers ventetid for revmatologisk utredning ved Martina Hansens Hospital i Akershus, 72 ukers ventetid ved Betanien Hospital i Skien, og man kan bare fortsette å liste opp. Hadde regjeringspartiene vist vilje til å redusere ventelistene og korte ned på ventetidene, hadde de tatt hensyn til innspillene som Fremskrittspartiet sammen med Høyre og Kristelig Folkeparti har kommet med i forhold til bruk av ledig kapasitet i privat og ideell sektor og ledig kapasitet i utlandet. Regjeringspartiene bør forstå at det er hensiktsmessig å ta svingningen i pasientmassen ved å bruke private tilbydere, avtalespesialister og benytte seg av ledig kapasitet i utlandet. Regjeringspartiene snakker varmt om hvor viktig det er for pasienter med revmatiske lidelser, psoriasis, senskader etter poliomyelitt, atopisk eksem, astma og andre lungesykdommer å ha tilbud om behandlingsreiser til utlandet. Det en registrerer, er at antall reisende gikk ned i 2011, ifølge tall fra Seksjon for statlige behandlingsreiser. Det ble en reduksjon på 74 voksne, og det ble 28 færre barn. Dessverre fortsetter trenden i 2012 ved at statsbudsjettet ikke åpner for økning i antall behandlingsreiser for revmatikere. Konsekvensen av at færre revmatikere får innvilget reise, kan være flere sykmeldinger og mulige ufrivillige uførhetstrygder. Fremskrittspartiet mener det er uakseptabelt når kronisk syke pasienter opplever å få dårligere helse fordi de er nedprioritert og havner langt bak i behandlingskøen. Det er dobbeltmoral når regjeringspartiene på den ene siden bruker store ord som økt satsing på forebygging og tidligere og raskere behandling og på den andre siden lar være å ta i bruk ledig kapasitet hos private og frivillige aktører. Når ideologien er sterkere enn hensynet til enkeltmennesker, er det de svakeste som lider. Det bør regjeringspartiene ta inn over seg.
Olemic Thommessen (Høyre), 2011-12-06:
Jeg vil komme med en bekymringsmelding knyttet til forholdene rundt trygt fødetilbud – altså fødselstilbudet. Helsedirektoratet har utarbeidet en manual, et utgangspunkt som heter «Et trygt fødetilbud», etter oppdrag fra Stortinget. Trygt fødetilbud ble vedtatt i 2010, og den gir detaljerte krav når det gjelder kvaliteten i fødselstilbudet. Den synliggjør seleksjon av fødende til de ulike nivåer, altså fødestue, fødeavdeling eller kvinneklinikk, bemanningskrav for leger og jordmødre, tverrfaglig geografisk servicetilbud, systemkrav og krav i forhold til dokumentasjon, kompetanseheving, informasjon og rettigheter til pasientene. Veilederen er sterkt forankret i de faglige miljøene og i brukerorganisasjonene. Den gir klare kvalitetsforbedrende krav og inneholder detaljert beskrivelse til hvilket nivå risikofødende skal henvises til for forløsning. I hovedsak skal risikofødende forløses på kvinneklinikk. Jeg har mottatt flere uromeldinger når det gjelder dette. Det er uro og økende antall bekymringsmeldinger fra klinikkene. De regionale helseforetakene har valgt å utsette implementering av kvinneklinikk mange steder, og flere steder er det et begrenset antall fødeinstitusjoner som oppfyller kravene i henhold til den nye veilederen. For Sykehuset Innlandet, mitt eget område, er også situasjonen den at kapasiteten i prinsippet ligger der. Bemanningen finnes. Det som skal til for å få etablert en kvinneklinikk, er svært begrensede ekstra kostnader og marginale forsterkninger knyttet til vaktordninger og administrative ordninger. Likevel drøyer det ut å få dette på plass. Det knytter seg til langdryge planprosesser og posisjonering de enkelte sykehusene imellom innenfor rammen av sykehuset. Lokale stridigheter på flatbygdene står med andre ord i veien for å få til et godt tilbud til de fødende. Slik bør det ikke være. Når vi også får meldinger om at andre regionale helseforetak lar det dra ut med implementeringen av kravene i «Et trygt fødselstilbud», ja da lyder det for meg som om det må være en politisk oppgave å sørge for at dette kommer på plass. Det å ha et trygt fødselstilbud er noe av det viktigste vi kan tenke oss i helsevesenet. Til det knytter trygghetsfølelsen seg. Da må dette på plass.
Eli Skoland (Høyre), 2011-12-06:
For 15 år siden hadde jeg som kultursjef gleden av å være vert for sommeridrettslekene for psykisk utviklingshemmede. Med hånden på hjertet kan jeg si at det er et av de mest inspirerende prosjekter jeg noensinne har vært engasjert i. Maken til livsglede, vinnerlyst – og med tilhørende tragedier når resultatene ikke ble som forventet! Det er ikke vanskelig å bli engasjert på vegne av disse medborgerne! Livssituasjonen til psykisk utviklingshemmede er ulik, men retten til å leve aktive og selvstendige liv skal være den samme. En grundig vurdering av bl.a. boligtilbud og boligsituasjon – som dette representantforslaget legger opp til – er sentralt i en slik sammenheng. Jeg har tatt med meg et ferskt eksempel fra Hedmark. Det er mer å betrakte som et innspill til det utvalget som jeg nå regner med vil bli nedsatt. Kanskje kan det provosere litt. Uansett – en foreldregruppe for ti psykisk utviklingshemmede har sammen med ressurspersoner i ett og et halvt år arbeidet med prosjektering av et boligsamvirke i umiddelbar nærhet til steinerskolen i Stange kommune. Samvirket kaller seg Felles Framtid, og de ønsker å organisere seg som et borettslag underlagt et etablert boligbyggelag. På nabotomten ønsker en gruppering ressurspersoner, Bolig Ressurs, tilknyttet steinerbevegelsen, å etablere sitt eget bofellesskap, økonomisk og finansielt uavhengig av Felles Framtid. Bolig Ressurs planlegges også organisert som et borettslag under det samme boligbyggelaget. Samtidig ønsker de å etablere et inkluderende samvirke, der ressurspersonene vil kunne utgjøre en sosial trygghet og en tilleggsressurs. Dette inkluderende bofellesskapet vil i så fall bli det første i sitt slag i Norge. Det er et stort underskudd på boliger for psykisk utviklingshemmede på landsbasis. Her har altså en gruppe foreldre tatt initiativ til å løse boligproblemet, de har påtatt seg omfattende arbeidsoppgaver for å kunne finansiere og bygge boliger som deres barn kan være trygge i. Men ved implementeringen av ansvarsreformen ble det jo gjort presiseringer, som flere har vært inne på, i forhold til dette med å begrense bygging til to til fem boenheter. Her snakker vi om ti boenheter. Det kan altså i ytterste konsekvens medføre at søknaden om personrettet tilskudd blir avslått. Det vil i så fall velte hele dette positive prosjektet. Vi må ikke sette oss i en situasjon der vi ikke også har en åpning for nytenkning. Det er sjelden en regel uten et unntak. Psykisk utviklingshemmede skal også – som i dette tilfellet – ha rett til å velge hvem de vil bo med. Her er det snakk om et vennefellesskap på ti personer, med et sterkt senter ved siden av.
Lars Egeland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-06:
Mange talere har gått 20 år tilbake, jeg vil starte over 40 år tilbake, i det skjellsettende året 1968. Da arrangerte International League of Societies for Mentally Handicapped sin generalforsamling i Jerusalem. Arne Skouen deltok fra Norge. De vedtok en erklæring som i 1972 i en litt endret form ble vedtatt av FN. Der heter det: «Den psykisk utviklingshemmede har rett til forsvarlig medisinsk behandling og fysisk rehabilitering og til utdannelse, trening, utrusting og veiledning» – og så kommer det viktige: «som kan sette ham i stand til å utvikle sine evner og muligheter til det ytterste, uten hensyn til hvor sterkt utviklingshemmet han er.» Dette innledet en revolusjon der «normalisering» ble hovedbegrepet. Normalisering betyr ikke å bli normal, men å ha rett til en normal tilværelse, dvs. likestilling med alle andre med hensyn til rettigheter og plikter. Det kunne se ut som om det gikk fort, men det tok altså 20 år fra FN ga de psykisk utviklingshemmede deres menneskerettigheter, til ansvarsreformen ble vedtatt. I 1974 begynte en ung pleiemedhjelper på Dagsrudheimen, hun het Karin Mathiesen, senere kjent som forfatteren Karin Fossum. Hun skrev i et dikt fra Dagsrudheimen: «I morgen Skal alle anklagene dine Være berettiget Alle påstandene Sanne» Nå har det gått 20 år siden ansvarsreformen. Ser vi tilbake, har det skjedd enormt når det gjelder menneskeverd og synet på utviklingshemmede. Men det er grunn til å være bekymret likevel. Derfor er det gledelig at komiteen nå står samlet i sine kommentarer, og ikke minst at komiteen og alle talerne her i dag – kanskje med unntak av forslagsstillerne fra Venstre – understreker ideologien i ansvarsreformen. Det er viktig fordi vi opplever en del angrep på dette i dag. Noen hevder at det har gått for langt, normalisering kan ikke være idealet, osv. Ikke minst er dette – som mange har vært inne på – viktig ved planlegging av nye boliger, sånn at vi ikke legger opp til nye institusjoner. Dette handler selvfølgelig om penger. Det er et stort press på at kommunale tjenester skal bli billigere og mer effektive, men dette er et område hvor det veldig ofte ikke er mulig uten at det går ut over kvaliteten. Utviklingshemmede er like forskjellige som deg og meg, ja – de er faktisk mer forskjellige. Det betyr at de og deres pårørende må få gjøre sine valg for livet, akkurat som oss. Men de er likevel, som gruppe, mennesker som ikke så lett taler sin egen sak. Derfor er de mer enn andre avhengige av å ha andre som taler deres sak. Jeg er så heldig å ha en multifunksjonshemmet søster som har en egen bolig. Jeg kan besøke henne i boligen, og når jeg tar med meg utlendinger på besøk til henne, er det det de sitter igjen med som inntrykk – det er det som imponerer dem mest med Norge. Dette er den norske velferdsstaten på sitt beste. Men ikke alle utviklingshemmede og deres familier har det slik. Derfor er det viktig å evaluere ansvarsreformen, ikke for å skifte kurs, men for å se om målene er nådd.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-06:
Det er ikke mange dager jeg er så glad som i dag. Jeg vil takke både forslagsstillerne, komiteen og statsråden for at man nå har gått inn for å evaluere reformen. Det er nødvendig, også fordi vi på en måte igjen må bekrefte prinsippene i reformen. Det arbeidet startet barne-, likestillings- og inkluderingsministeren da han sendte ut brev til alle institusjoner og kommuner om informasjons- og utviklingsprogrammet på dette området. Det er helt nødvendig at vi gjør det. Jeg var kommunepolitiker da reformen ble gjennomført, og det var en stor snuoperasjon, det kan jeg love. Det man ser nå, er at man på en måte sklir litt tilbake igjen i særomsorgstenkningen. Derfor er jeg også, i likhet med min kollega, litt overrasket over at det er Venstre som her trekker fram institusjoner som en løsning for noen, mens utgangspunktet er det stikk motsatte – det er det vi ikke skal ha. Denne saken handler, som flere har sagt, bl.a. representanten Dåvøy, om ikke-diskriminering og likestilling. Det handler ikke bare om enkeltmenneskets behov, men det handler også om utviklingshemmedes ønsker for sitt liv, som er like legitime som ønskene til hvem som helst av oss i vårt liv. Dette informasjons- og utviklingsprogrammet, som er sendt ut fra Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet, skal gå til alle statlige etater. Det betyr at de må se gjennom sin måte å jobbe på. Det bør også være et krav til alle partier som sitter her nå og bekrefter at det er det de vil, om å gå tilbake til sine partier i alle kommunestyrer og sørge for at dette blir gått gjennom der, for der tror jeg det er mye å hente. Så til punktet om arbeid. Der har vi i arbeids- og sosialkomiteen nå sagt at vi ønsker å få kartlagt behovet for varig tilrettelagte arbeidsplasser, enten i skjermede bedrifter eller i ordinært arbeidsliv, og at man kan skille ut de tiltakene som handler om arbeid for folk som trenger tilrettelagt arbeid. For det handler ikke om tiltak, det handler om arbeid, og det er noe staten må bidra til i sterkere grad enn den gjør i dag. Det er gode tiltak. De er så gode at de også blir brukt for mange andre enn dem som har utviklingshemning, og derfor er det dessverre slik at flere med utviklingshemning som bør få tilbud, i dag står uten. Så til medisinering. Det er et tema jeg har jobbet mye med i andre sammenhenger, og jeg er helt overbevist om at for utviklingshemmede, i likhet med for eldre, er bivirkninger av medisiner som(presidenten klubber) ikke blir diagnostisert som det, men som ny sykdom … (presidenten klubber)
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-06:
Jeg hadde behov for å fullføre resonnementet mitt. Det er slik at mange typer medisiner kan gi ganske alvorlige bivirkninger, sjøl i lave og vanlige terapeutiske doser. Jeg har gjennom mitt arbeid med sosialpolitikken blitt mer og mer oppmerksom på at en del av disse bivirkningene blir diagnostisert igjen som en ny sykdom, gjerne en psykisk sykdom, og at man da igjen får medisiner for å kurere en bivirkning av en medisin. Dette fører ofte til alvorlig sykdom og tilstander der man er enda mindre i stand til å ta vare på seg sjøl, og langt mindre ha glede av livet. Jeg tror at dette er en veldig viktig side av omsorgen for utviklingshemmede, at man må se på hvordan man bruker medisiner. Det har vært noen eksempler som har vært trukket fram når det gjelder det, som har vært svært alvorlige. Representanten Skoland trakk fram eksempelet i Stange, som jeg også har interessert meg for. Det mest interessante med saken – synes jeg – var kanskje ordføreren i Stanges kommentar, der han sa at her må faktisk kommunen ha et ord med i laget, for kanskje de bor slik at det blir for dyrt for oss. Jeg tenker at den kommentaren sier alt om hvordan situasjonen mange steder er, at man synes at man har rett til å regne på noen mennesker her i verden, om hvor mye de koster, og om de skal få lov til å ta sine valg i sitt liv, slik som oss andre. Derfor er prinsippene her at man skal få lov til å velge den boformen man vil sjøl, og bo der man vil sjøl. Så til slutt til FN-konvensjonen. Det er riktig at arbeids- og sosialkomiteen har bedt om framdrift på dette. Spørsmålet ligger til Utenriksdepartementet. Norges praksis på dette området er meget streng – man skal ikke bare ha vedtatt, men også implementert hver eneste lovparagraf som kreves for konvensjonens bestemmelser. Der er det sånn at Stortinget har vedtatt alle lovbestemmelser, men det mangler finansiering på en liten bit av vergemålsloven. For å si det sånn – det står ikke på oss. Vi ønsker å få denne ratifikasjonen på plass, for jeg tror at for Norges vedkommende har vi en klar intensjon om å gjennomføre det. Problemet er at man verserer på en måte på en slags internasjonal verstingliste over dem som ikke har ratifisert, sammen med mange land som har gjort svært mye mindre, men som har ratifisert. Når det gjelder akkurat dette temaet, er det nok viktigere internasjonalt hva Norge gjør, enn om det har noen spesielle konsekvenser for politikken vi fører i praksis her hjemme.
André Oktay Dahl (Høyre), 2011-12-06:
Representanten Kielland Asmyhr hadde lyst til å ta opp forslaget, men vi ble enige om jeg skulle gjøre det på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre – så det er hermed gjort. Jeg er enig med foregående taler i at det er et bedre-sent-enn-aldri-forslag som kommer nå, men da skal vi jo ikke klage på at ting endelig skjer. Dette er bra. Men det minner om at vi muligens bør vurdere igjen det forslaget Høyre hadde tidligere, nemlig om å ha en permanent selskapsrettskommisjon som hele tiden løpende kan vurdere behovet for justeringer i forhold til næringslivets behov, fordi denne type tematikk i konkurranse med alle de andre oppgavene som Justisdepartementet har, sannsynligvis ikke har høyeste prioritet. Det er et greit utgangspunkt å nevne at revisjonsplikten for småbedriftene gjelder særlig i de første leveårene for en bedrift helt til den passerer 5 mill. kr. Men det som debatteres i dag, er forenklinger som gjelder akkurat i det øyeblikket man skal etablere seg, altså før driften er i gang. Nå vil gründerne trenge mindre kapital enn tidligere, og det senker terskelen for å starte en bedrift. Det er noe det norske samfunnet vil ha behov for også på lang sikt, og det vil kanskje senere komme til å redusere kravet til aksjekapital enda mer. Mindretallet i komiteen har et forslag som vil hjelpe gründerne enda mer. Fortsatt er det nemlig sånn at man må involvere en revisor, som skal ha betaling, når man etablerer et aksjeselskap. Det må lages en åpningsbalanse som viser selskapets eiendeler og gjeld idet selskapet stiftes. Denne åpningsbalansen må bekreftes av en revisor, selv om akkurat den samme informasjonen om eiendeler og gjeld allerede står i et annet dokument som man også må lage, nemlig selve stiftelsesdokumentet. Som saksordføreren viste til, ble det i Knudsen-utredningen foreslått å ta bort denne dobbeltrapporteringen. Det var det bred støtte for i høringen, til og med blant dem som kontrollerer selskapenes skatteforhold. Derfor foreslår Fremskrittspartiet og Høyre at gründere som stifter selskap med bare kontanter, skal få slippe å lage denne åpningsbalansen. Da sparer de ikke bare papirarbeid, men også kostnader til revisor. Vi tror det er noen titalls millioner å spare for gründere her, og det er en lettelse vi synes de fortjener allerede nå. Vi er inne i en tid hvor vi ser at resten av Europa sliter med økonomien. Da er det enda viktigere at vi så raskt som mulig foretar de justeringer og regelverksendringer som kan gjøre at flere bedrifter ser dagens lys i Norge, slik at vi har mer å møte den nedgangen med som vi også kan få inn over landets grenser, med den finanskrisen vi nå ser bre seg med stadig alvorligere fart i Europa. Ellers er Høyre glad for at man omsider fikk fremlagt dette forslaget, men vi håper også at man kan vurdere seriøst det mindretallsforslaget som dessverre blir nedstemt i dag.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2011-12-06:
Temaet beredskap er eit viktig og aktuelt tema. Vi har lenge hatt ein prosess gåande med mål om å kjøpe nye redningshelikopter. Der står vi no, klare til å bruke 16,8 mrd. kr på ei investering vi skal leve med i 30 år. Det er eit stort og særs viktig lyft for å vidareføre og forbetre ein god beredskap når vêret herjar som verst og forholda for å fly med helikopter er som dårlegast. Og det er ikkje så reint sjeldan i vårt langstrakte land at vi har slike forhold. Debatten endar fort med å handle om tekniske løysingar og ulike typar regelverk. Dette er sjølvsagt òg ein del av det vi må diskutere, men vi må ikkje gløyme det store biletet. Eg tala ein gong med ein ambulansesjåfør som hadde sitt virke på 1980- og første del av 1990-talet. Han fortalde med glød om korleis Sea King-helikoptra hjelpte dei i snøstorm og skodde. Han fortalde om ulukker der skadde menneske aldri ville ha overlevd, hadde det ikkje vore for at legen kunne rekvirere desse helikoptra frå Ørland. No tek vi i løpet av få år denne beredskapen eit stort steg vidare ved å skaffe helikopter med endå større rekkjevidd, og som fungerer endå betre når behovet er der. Eg deler det utolmodet som opposisjonen gir uttrykk for, men viktigast er det at prosessen er ordentlig, og at resultatet er at vi får eit produkt som er det landet vårt treng. For oss som har eit politisk engasjement for mest mogleg likeverdige tenester for innbyggjarane uansett kvar dei bur, er god beredskap i heile landet avgjerande. Ein må kunne vere trygg på at hjelpa er nær, uansett om ein er langt til havs eller oppheld seg utanfor allfarveg. Dette er ein av faktorane som spelar inn for kor ein vel å busetje seg, eller kva slags yrke ein vel. Det bør knapt vere grunn til å måtte minne om at mange av dei rike ressursane som er grunnlaget for velferdssamfunnet vårt, finst utanfor dei største befolkningskonsentrasjonane. Under den opne høyringa justiskomiteen hadde om saka, vart det åtvara mot å vente for lenge med å tilpasse og byggje ut landingsplassar for dei nye og større helikoptra ved sjukehusa. Eg er glad for at komiteen peikar på at desse tilpassingane må vere ferdige før helikoptra blir tekne i bruk, og håpar regjeringa følgjer godt opp på dette punktet.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2011-12-06:
Saksordføreren sa i sitt innlegg at dette var et viktig tiltak for å forenkle og modernisere rammevilkårene for norsk næringsliv, og det er vi alle enige om. Men det er grunn til å minne om at dette har tatt lang tid for den sittende regjeringen å erkjenne. Som saksordføreren helt sikkert husker fra tidligere stortingsperioder, har det ikke akkurat vært en stor interesse fra den sittende regjeringen for å komme med forslag til forenklinger og modernisering når det gjelder dette spørsmålet eller andre spørsmål som er viktige for norsk næringsliv. Nå har regjeringen kommet med dette med forenklet revisjonsplikt for mindre aksjeselskaper, og så kommer man med dette nå, men det er grunn til å minne om at dette hadde ikke regjeringen kommet med uten et betydelig press fra næringslivets organisasjoner og fra opposisjonen i Stortinget. Derfor er det bare å ønske regjeringen velkommen til Stortinget med tilsvarende tiltak. Det gjelder formuesskatten f.eks., oppbevaringsplikt – det er en lang liste med tiltak som raskt kan gjennomføres dersom regjeringen virkelig er interessert i å modernisere regelverket for norsk næringsliv. Jeg føler at det er viktig at man får presisert dette etter saksordførerens innlegg, slik at vi får frem hvordan denne saken har vært behandlet tidligere.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2011-12-06:
Det gjør representanten Oktay Dahl.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2011-12-06:
Også jeg vil berømme interpellanten for å ha satt seg grundig inn i denne problemstillingen. Jeg vil også benytte anledningen til å berømme deler av pressen, som har bidratt til å grave frem denne interessante saken. Det at ikke minst norske borgere kan ha gjort seg skyldige i å overlevere informasjon, sensitive norske opplysninger eller andre norske opplysninger, til andre lands sikkerhetstjenester, er en mørk del av vår historie, og det er viktig at flest mulig opplysninger om det som skjedde i denne tiden, kommer frem. Derfor tror jeg at denne interpellasjonen er viktig. Det blir poengtert hvor viktig det er av historiske grunner, men også at det er viktig at vi får frem hvordan norske borgere har forholdt seg til andre lands sikkerhetstjenester. Som interpellanten nevnte i sitt innlegg, stilte jeg den 12. oktober i år et skriftlig spørsmål til daværende justisminister Knut Storberget om det samme. Mitt spørsmål gikk på hvorvidt disse opplysninger fantes i norske arkiver, og om norske myndigheter ville bidra til at de ble utlevert til Berlin, slik at forskere kunne nyttiggjøre seg dette materialet. Ikke minst spurte jeg om hva ansvarlige myndigheter har gjort i forhold til norske borgere som er omtalt i filene. Det er ganske interessant at daværende justisminister Knut Storberget valgte ikke å besvare det siste spørsmålet. Det var interessant. Jeg forstår statsråd Faremo dit hen etter denne debatten så langt – og jeg ber henne bekrefte det nok en gang i sitt siste innlegg – at norske myndigheter nå vil gjøre alt de kan for å få tak i disse opplysningene og bidra til at forskere kan få tilgang til dem. Hvis den forståelsen er riktig, er jeg godt fornøyd. Jeg vil også si at det er viktig at det nå, så lenge etter DDRs oppløsning, også kan fremkomme opplysninger om hvilken rolle norske borgere har hatt i forhold til DDRs hemmelige tjenester, Stasi, og hvordan våre sikkerhetstjenester har forholdt seg til disse aktivitetene fra norske borgeres side. Jeg vil be om at vi blir underrettet når norske myndigheter har fått tak i disse opplysningene, slik at vi kan følge opp dette videre.