Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2013-11-26:
Regjeringspartiene gikk til valg på å realisere kunnskapssamfunnet, og når man snakker om visjonen om kunnskapssamfunnet, er det veldig mange steder man kunne startet. Man kunne startet med kvalitet i barnehagen. Man kunne startet med yrkesfagløftet, som ikke bare dreier seg om at det skal bli lettere for flere å gjennomføre, men at man skal gjenreise respekten for gode fagarbeidere i Norge. Man kunne startet med kvalitet i høyere utdanning eller med forskningspolitikken. Men hvis vi skal tegne opp ett bilde av hva kunnskapssamfunnet innebærer, tror jeg det letteste og mest illustrerende stedet å starte er med alle de seksåringene som hver eneste høst begynner på skolen. Mange av dem har allerede gått igjennom en god barnehage. Vi vet at det har effekt. Så ser vi dem. Det er ca. 60 000 seksåringer som starter på skolen hver eneste høst. De tripper av gårde forventningsfulle. De er klare for å lære – klare for å starte sin karriere i den norske skolen. Vi som samfunn har gitt hver og en av disse seksåringene et løfte. Det er løftet om at du, etter at du er ferdig med grunnskolen, skal ha fått med deg de verktøyene du trenger for å klare deg resten av livet. Da skal du ha fått med deg de verktøyene du trenger hvis du har lyst til å bli bibliotekar, industriarbeider, aksjemegler eller sykepleier. Skolen og skolestarten for de seksåringene representerer på mange måter det vi kanskje kan kalle den norske drømmen. Det har vært vanlig å snakke om den amerikanske drømmen, men den norske drømmen er minst like viktig. Ideen om den norske skolen er den kraftige og sterke ideen om at uavhengig av hvilken bakgrunn du har, uavhengig av hvor i landet du kommer fra, uavhengig av hvor foreldrene dine kommer fra og uavhengig av økonomi, skal du få de samme mulighetene til å utvikle dine evner og talenter. Det er ingenting galt med visjonen og drømmen om den norske skolen. Problemet dukker opp når vi ser på gjennomføringen. Det er veldig mye som er bra i norsk skole. Det er veldig mye som fungerer. Vi har mange flotte og gode lærere. Men allikevel vet vi at for altfor mange barn – for altfor mange av de seksåringene som starter på skolen – klarer vi ikke å oppfylle det ene store løftet vi som samfunn ga dem. Vi vet f.eks. at ca. én av fem gutter går ut av grunnskolen uten helt grunnleggende lese- og skriveferdigheter. Vi vet at det innenfor matematikkfaget blir flere som nærmer seg kritisk grense – altså flere som mangler helt grunnleggende ferdigheter innenfor matematikkfaget. Da kommer det i annen rekke at det er alvorlig for norsk økonomi, at det er alvorlig for norsk arbeidsliv, og at det er alvorlig for norsk konkurransekraft, selv om det også er det. Men i første rekke er det alvorlig for elevene det gjelder. Denne regjeringen har startet et taktskifte på flere områder. Vi har startet et taktskifte i forskningspolitikken. Jeg skal ikke bruke for mye tid i løpet av denne perioden på å snakke om beløpet alene, men det er verdt å nevne at vi har styrket forskningsinnsatsen med 320 mill. kr mer enn det de rød-grønne foreslo i sitt siste budsjett. Vi har startet et taktskifte for kvalitet og likebehandling i barnehagene, bl.a. ved å utjevne forskjellen mellom barn som går i offentlig og privat barnehage. Vi har startet et taktskifte i yrkesfagspolitikken bl.a. ved å løfte lærlingtilskuddet, slik at flere kan få seg barnehageplass. Men den største satsingen i denne regjeringens kunnskapsbudsjett dreier seg om den aller viktigste faktoren for alle de seksåringene som starter på skolen, nemlig læreren. Det er ingenting som er viktigere for hvordan skolegangen går for et barn, enn hva slags lærer man møter i skolen – av de faktorer som vi politikere direkte kan gjøre noe med. Det er mye viktigere enn frukt og grønt. Det er mye viktigere enn obligatorisk kulturskoletime i skolefritidsordningen. Det er mye viktigere enn tiltak som ikke har en klar effekt for læring og kunnskap. Derfor har denne regjeringen satt av 300 mill. kr ekstra til et etter- og videreutdanningsløft. Det er ikke fordi norske lærere er dårlige, men fordi gode lærere kan bli enda bedre, dersom de får verktøyene til å bli det. På den måten tar vi det første steget mot å bygge kunnskapssamfunnet videre ut.