Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-11-14:
Jeg skal ikke her spille opp til en diskusjon om hvem som fant på hva, og hvilket parti som var først ute. Det er en spesialøvelse for Fremskrittspartiet som jeg skal la ligge. Jeg vil bare minne om at det ikke er noe nytt i norsk politikk at vi sender pasienter til utlandet både av kapasitetsmangel her hjemme og av mangel på faglige tilbud. Vi hadde hjertebro på 1980-tallet før vi fikk opprettet tilstrekkelige og gode nok tilbud i Norge, så det er slik sett ikke noe nytt. Dette er et tillegg, det skal ikke bli noen normalordning. Hvorfor ikke gjeldssanering? Det er et godt spørsmål som er reist, for det er klart at det er ikke et argument mot gjeldssanering at det påvirker presset i norsk økonomi, iallfall ikke direkte, men mitt argument mot å gå inn for en gjeldssanering er at det er en uhensiktsmessig måte å drive økonomiforvaltning på. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet mener det samme på Stortinget, men ikke i fylkestingene, der de stadig er tilhenger av at de helseinstitusjonene som ikke klarer å holde budsjettet, skal premieres med gjeldssanering når året er omme. Det tror jeg erfaringen tyder på er en meget dårlig form for økonomistyring. Det er ganske stor forskjell på våre sykehus, ikke når det gjelder gjeldsgrad og evne til å holde budsjettet, men i faktiske kostnader pr. sammenlignbare tjenester. Så her tror jeg man er nødt til å holde på at så lenge man har den eierfordeling at det er fylkene som eier og har driftsansvaret for helseinstitusjonene, må også de ha ansvaret. Noe slags carte blanche gjeldssanering tror jeg sånn sett er dårlig helseøkonomi. Så langt om det. Det saken nå gjelder, er det som ligger an til å bli vedtatt – og det er jeg veldig glad for blir vedtatt – nemlig at helseministeren nå ikke bare får lov til å ønske seg operasjoner i utlandet, nå får han også penger til å gjennomføre det. Jeg er helt overbevist om at egentlig har helseministeren nå fått av Stortinget det han tidligere har bedt om å få av finansministeren – det er slikt som ofte hender i alle regjeringer, men det er jo ikke hver dag man får slike julegaver, iallfall ikke i november. Faglig forsvarlig forvaltet innebærer dette at Høyres syn på pasientrettigheter står nærmere oppfyllelse. Vi mener at i den køen som er nå, er det et betydelig antall pasienter som for lengst burde fått operasjon. Så sier vi at det kan utløses ved norske sykehus. Det er faktisk én interessant effekt av dette. Jeg kjenner til en fylkeskommune der vedtak om å kjøpe helsetjenester i utlandet ble møtt med at fylkessykehuset allikevel mente å finne kapasitet til å utføre iallfall deler av disse. Det er en interessant virkning, det kan man lære en del av. Nå tror ikke jeg at det vil være virkningen over hele landet, men er det en virkning, er intet bedre enn det. I tillegg vet vi at det er en del sykehus i våre naboland som har betydelig kapasitet ledig. Jeg leste sågar om at en del av disse sykehus har norsktalende medisinsk personale. Jeg holdt på å si, det er mer enn man til dels kan si om en del norske sykehus. Det var nå ikke helt ment som en generalisering, men er et problem som vi møter både her og der. Så jeg syns man skal ha mindre frykt for å bruke kapasitet i våre naboland når de har den tilgjengelig, og vil bare slå fast: Norge er ikke i den situasjon at vi skiller oss ut fra andre land i retning av å ha helt andre krav til kvalitet i våre helseinstitusjoner. Vi er høyst sammenlignbare med land som både ligger nær oss og til dels meget fjernt fra oss i Europa. Så her tror jeg trygt man kan gå inn i et faglig samarbeid. Jeg synes nok, bare for å si det avslutningsvis, at Arbeiderpartiet i denne saken kunne ha opptrådt litt mer forsiktig. Det er to poeng der: Først: Å karakterisere Høyre som et tidligere ansvarlig parti tror jeg man skal være forsiktig med. Det kan komme diskusjoner i denne sal senere hvor det kanskje nettopp er Høyre som må forsvare Regjeringens budsjettbalanse. Så jeg vil advare mot litt for sterk ordbruk der. Når vi i denne sammenheng har valgt å si at kjøp av tjenester i utlandet er det som iallfall i minst grad skaper pressvirkning i norsk økonomi og kan tas på bekostning av balansen, vil jeg forsvare det. Jeg er derimot ikke enig i mange andre kreative forslag som kommer frem for å gå utover balansen. Men i denne sammenheng synes jeg det er høyst forsvarlig. Jeg vil også advare Arbeiderpartiet mot en slags ensidig formalistisk argumentasjon i retning av at man skjuler det faktum at her dreier det seg om en politisk uenighet om hvorvidt det er riktig å bruke 1 milliard kr ekstra til å kjøpe pasientkapasitet, operasjonskapasitet, i utlandet eller ei. Stortingets bevilgningsreglement har sjelden vært til hinder for at et politisk flertall kan få realisert et ønske om et faglig forsvarlig opplegg av denne typen.