Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-04-13:
Jeg er glad for at justiskomiteen samlet slutter seg til Regjeringens lovforslag om å styrke menneskerettighetenes stilling i norsk rett. Det er et ambisiøst lovforslag. Loven inkorporerer ikke bare Den europeiske menneskerettskonvensjon, men også de to internasjonale konvensjonene om henholdsvis sivile og politiske rettigheter og sosiale, økonomiske og kulturelle rettigheter. Vi går her lenger enn våre naboland. Videre gjøres det klart at domstolene skal kunne sette til side lover som måtte stride mot de inkorporerte konvensjonene. Vedtakelsen av loven vil, som lovens tittel sier, styrke menneskerettighetenes stilling i norsk rett. Dette vil være en viktig markering av menneskerettighetenes sentrale stilling i Norge. Flertallet i justiskomiteen har fremmet forslag om at Regjeringen skal oppfordres til innen rimelig tid å inkorporere i lovs form også FNs barnekonvensjon og FNs kvinnediskrimineringskonvensjon. Jeg har stor forståelse for komiteflertallets ønske om å sikre barns og kvinners rettigheter. Dette er en målsetting som deles av Regjeringen og ganske sikkert også av mindretallet i komiteen. Når flertallet ikke selv har føyd de to konvensjonene til listen over konvensjoner i lovforslaget som er til behandling i dag, antar jeg det er fordi det er ønskelig at Regjeringen foretar en vurdering av hvordan innarbeiding av konvensjonene best kan skje. Det finner jeg formålstjenlig. For selv om inkorporasjon på mange måter fremstår som enkelt og effektivt, hefter det også ulemper ved en slik innarbeidingsform. Blant annet blir det samlede regelverket mindre tilgjengelig og klart for brukerne. Kanskje gjelder dette spesielt ved inkorporasjon av mer spesialiserte konvensjoner. La meg føye til at konvensjonene kan – og vil – bli brukt som rettskilde uansett inkorporasjon. Regjeringen er i gang med en vurdering av hvordan barnekonvensjonen best kan innarbeides. Jeg er enig med flertallet i at det ikke vil være den heldigste løsning å ta konvensjonen inn i barneloven. Når det gjelder kvinnediskrimineringskonvensjonen, begrunner flertallet sitt forslag om inkorporering med at retten til å rå over eget liv, utdanning og valg av ektemake f.eks., er en menneskerett, og at likestilling mellom kvinner og menn bør være en grunnleggende rett i alle samfunn. Dette er jeg enig i, og jeg er også enig i at dette er en rettighet det er verd å kjempe for. Men jeg vil understreke at også andre konvensjoner som ikke er foreslått inkorporert i menneskerettsloven, omhandler menneskerettigheter som er helt sentrale, som f.eks. retten til ikke å bli diskriminert på grunn av rase. Poenget er at disse rettighetene, herunder retten til likestilling mellom kvinner og menn, også følger av de konvensjonene som er foreslått inkorporert. For å oppsummere på dette punktet: Ikke minst de siste ukers rystende overgrep på Balkan vitner om hvor viktig det er at de grunnleggende menneskerettighetene blir anerkjent, respektert og sikret i praksis. Dette vil nå bli understreket i Norge ved at Den europeiske menneske rettskonvensjon og de to FN-konvensjonene om henholdsvis sivile og politiske rettigheter og økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter gjøres til norsk lov. Hvordan de andre menneskerettskonvensjonene best kan innpasses i lovverket, er et spørsmål vi må vurdere nærmere, og som vi arbeider aktivt med, slik også menneske rettighetsministeren understreket i sitt innlegg. Når det gjelder forrangsbestemmelsen, har jeg merket meg at komiteen understreker at det overordnede målet er at norsk rettspraksis i størst mulig grad samsvarer med den til enhver tid gjeldende internasjonale tolkningspraksis. Jeg vil i denne sammenhengen understreke at det først og fremst er forvaltningens og Stortingets oppgave å sikre at det norske lovverket er i samsvar med konvensjonenes krav. Dommere og andre rettsanvendere bør kunne finne veiledning i forarbeidene til nye lover om hvordan lovgiverne har vurdert forholdet til konvensjonenes krav. Gjøres det et samvittighetsfullt arbeid når lovforslag blir forberedt, vil forrangsbestemmelsens betydning i lovanvendelsen neppe bli stor. Dette krever at bevisstheten om konvensjonens krav er høy hos alle som deltar i forberedelsen av lover, noe som bringer meg over til spørsmålet om tiltak for å styrke kunnskapen om menneskerettighetene. Jeg har i denne sammenheng merket meg at komiteen har understreket at vedtakelse av loven må gå hånd i hånd med tiltak for å sikre den nødvendige kunnskap om menneskerettskonvensjonenes krav, og at komiteen fremmer forslag om å oppfordre Regjeringen til å utarbeide en overordnet handlingsplan for informasjon, undervisning og utdanning for å verne og fremme menneske rettighetene i Norge. Dette er for øvrig klart kommentert av statsråd Frafjord Johnson, og jeg skal ikke kommentere det ytterligere her. Jeg vil imidlertid på slutten av innlegget kort si noe om representanten Valles spørsmål til meg om den såkalte bølgepappdommen. Slik jeg har forstått den, handler den om rettsregler i forholdet mellom folkerettslige kilder og nasjonal rett, og hvordan dette kan påvirke prosessene. Jeg vil si følgende om dette: Uansett vil domstolene med den nye loven kunne slå ned på menneskerettighetsstridige lover, men jeg vil understreke at i et folkestyre bør det primært være Stortinget som foretar de avveininger mellom forskjellige grunnleggende verdier som menneskerettskonvensjonene ofte forutsetter. Det er den måten vi jobber på, og det er faktisk den måten vi har jobbet på med det vedtaket vi skal gjøre i dag. Siden mange av representantene også har grepet til frodige skildringer for å stadfeste sitt syn, kan jeg berolige alle med at ingen innenfor regjeringskonstellasjonen er for kjønnslemlestelse, tvangsekteskap eller andre overgrep mot mennesker. Det er all mulig grunn til å slå fast at det er en meget bred og solid oppslutning om de grunnprinsipper som alle her sterkt har fremmet, og som jeg syns det er bra at det er et såpass stort engasjement omkring som det som er kommet til uttrykk i saken i denne salen i dag.