Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2010-11-16:
Det som fikk meg til å ta ordet i dag, var Bendiks Arnesens oppfordring om å delta i debatten og komme med innspill. Det er veldig mye som har forandret seg i det nordiske samarbeidet siden jeg vokste opp på 1970-tallet og hadde min første utenlandstur til Sverige – eksotisk som det var den gangen å reise til Sverige på camping. I dag kan man jo ikke bevege seg rundt i Oslo uten at man får god innføring i den nye norske dialekten svensk! Jeg har først lyst til å gi en kommentar til det med forsvarssamarbeid og en solidaritetserklæring, som også lederen i utenrikskomiteen berørte i sitt innlegg. Og jeg vil bare si at jeg kunne skrive under på alt representanten Høybråten sa i den forbindelse. Jeg synes Høybråten hadde et svært godt innlegg. Slik jeg hører lederen i utenrikskomiteen si det, skal vi samarbeide på helt konkrete ting: Vi skal delta i Afghanistan og stille opp for hverandre sammen, vi skal bare ikke si det høyt. Det synes jeg er en passiv strategi. Jeg tror at en solidaritetserklæring innenfor det nordiske samarbeidet egentlig er å si det vi ville gjort i en krisesituasjon, nemlig at vi ville stille opp for hverandre. Man kan jo på mange måter si at det nordiske samarbeidet har vært akkurat som det Ronny Deila har gjort i Strømsgodset: Man har klart å gjøre gull ut av gråstein! Og jeg har lyst til å knytte en kommentar til Arnesens poenger rundt sjøfartsnæringen. For det er klart at det er en bekymring: Hva foregår nå, og hva kommer til å skje i framtiden rundt sjøfart i nord? Noen ganger har jeg tenkt: Kommer det til å være mulig, i de enorme havområdene som vi snakker om, i Polhavet, i Barentshavet, i Norskehavet, altså i områder på mange tusen kvadratkilometer, å ha en beredskap som gjør at liv ikke går tapt hvis det skjer en ulykke? Er det faktisk mulig? Hvis man ser på den sjøtrafikken som foregår i de områdene, kan man dele den inn slik: Det er innbyggerne selv, som bor og lever i de områdene, f.eks. på Svalbard. De er kanskje dem jeg er minst bekymret for. De lever i en barsk natur til daglig, de vet hvordan de skal forholde seg til den, og de har som regel vett på å oppføre seg deretter. Så har man eventyrerne, som Børge Ousland, som reiser rundt for å demonstrere klimaforandringer og den ting. Noen av dem forventer kanskje ikke en beredskap hvis det hender noe, eller de er i hvert fall godt trent til å kunne ta hånd om seg selv på mange måter. Man har også kajakkpadlere som selvfølgelig får hjelp fra sysselmannen når isbjørnen kommer. Men eventyrerne er en annen kategori. Så har man de store turistskipene, som kanskje har mellom 20 og 3 000 passasjerer, som daglig seiler rundt Svalbard. Og så har man den internasjonale kommersielle skipsfarten som nå har funnet nye seilingsleder fra Asia til Europa. Det har vel gått ti–tolv skip der dette året på kommersiell basis. Jeg har lyst til å si – for å komme til poenget: Ja, vi trenger nordisk samarbeid, vi trenger nye overvåkingssystemer, og vi trenger bedre sjøkartlegging, sånn at det er mulig å ha oppdaterte kart over disse farvannene. Vi trenger også at Nordisk Råd og vi her følger med på det arbeidet som foregår i Den internasjonale skipsfartsorganisasjon, for jeg mener at hvis man ser på sikkerhet og beredskap i nord, må man først og fremst være i stand til å redde seg selv. Det er et faktum, og det er noe av det jeg mener også Nordisk Råds delegasjon og Nordisk Råd bør engasjere seg i, nemlig det arbeidet som foregår i Den internasjonale skipsfartsorganisasjon.