Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Verden er ikke hva den en gang var, men samtidig har heller aldri verden vært hva den en gang var. Hele Nord-Afrika er i gang med det som kan kalles for starten på en revolusjon, og ingen av oss er upåvirket av det som skjer. Sterke bilder har rullet over tv-skjermen fra land etter land i snart tre uker. Vi har sett unge mennesker som ikke lenger finner seg i å miste demokratiske rettigheter. Vi har sett arbeidsledig ungdom som i fortvilelse går ut i gatene og protesterer mot et samfunn der eliten får mer og mer makt, og folk får mindre og mindre å si. De har protestert mot høye matpriser og mot manglende frihet. Men jeg er veldig glad for nøkternheten i beskrivelsen av hva som foregår, som vår utenriksminister har hatt her i dag, for det er for enkelt å si at valget nå står mellom diktatur og demokrati. Store deler av Midtøsten har nemlig ingen demokratisk tradisjon. Den må bygges stein på stein, akkurat som det norske demokratiet har blitt bygd stein på stein. Hvor lenge overgangen til det nye varer, kan ingen av oss si. Vi kan heller ikke si hva det er som kommer i etterkant. Men det vi vet, er at 40 pst. av Egypts befolkning lever på under 2 dollar per dag. Det vi vet, er at arbeidsledigheten og de høye matvareprisene ikke ble med i Mubaraks helikopter da han dro. Det er problemer som Egypt må håndtere framover. Så la oss håpe at demokratiet vinner i Egypt, i Tunisia og i de andre landene der vi nå ser at folk demonstrerer. La oss også være enige om det som utenriksminister Støre har vært veldig tydelig på, at hvis Norge kan spille en rolle, ja så stiller vi opp. Det arbeidet er i gang. Jeg har lyst til å bruke litt tid på konflikten mellom Israel og Palestina. Etter Midtøsten-reisen som vi var på for et par uker siden, må jeg innrømme at jeg ble mer pessimist enn noen gang med tanke på å finne en løsning på konflikten. Partene står langt fra hverandre, det skjer ingen forhandlinger, og palestinerne er dessverre delt. Men – og det er et men – jeg håper at det som nå skjer i landene rundt, er med på å legge et ekstra press på partene, slik at de setter seg til forhandlingsbordet. Israel har, mener jeg, som det eneste demokratiet i denne regionen et ekstra ansvar. Men hvis vi skal få til en løsning, må en del ting skje. Det nytter ikke for partene å skylde på Obama lenger. Det er faktisk partene som må sette seg til forhandlingsbordet og vise vilje til å forhandle. På begge sider av grensene lider helt vanlige folk. I Gaza sitter det 20-åringer som aldri har vært utenfor gjerdene. De er innesperret. Vi fra komiteen fikk aldri komme inn i Gaza, så vi fikk aldri se hvordan de hadde det, men det rapporteres om vanskelige forhold, selvfølgelig. På komitéreisen kunne vi også høre om en 11 år gammel gutt som ble stoppet ved en grensekontroll i Jerusalem, og som rett og slett tisset på seg fordi han var livredd. Og hva skjer med en 11-åring som tisser på seg fordi han er redd i en grensekontroll? Jo, selvfølgelig, det er en stor overhengende fare for at han lett kan bli selvmordsbomber om ti år. Det tjener ingen, og aller minst Israel selv. Norge har en veldig viktig rolle som leder av giverlandsgruppen og i vår historie. Partene skal vite at når de er klare, er selvfølgelig også vi klare. Det er lett å tenke at verden er på stø kurs på vei utenfor stupet. Det er vi heldigvis ikke. For det første finnes det ingen stup, og for det andre finnes det også en god del framskritt i verden. Jeg synes at vi i dag, når vi har denne debatten, skal la framskrittene som har vært innenfor humanitærrett og fattigdomsreduksjon i verden, være inspirasjon til å stå på videre og bidra til ytterligere framskritt. Ungdom i hele verden følger nå etter ungdommen i Egypt. I går kveld var det demonstranter i Jemen, Bahrain og Iran. Alt vi kan gjøre, er å be lederne i landene utvise klokskap og støtte demokratiske krefter. Det tjener også Norges interesser. Norge har etter 2005 brukt mye tid på å bedre kontakten med det jeg kan kalle moderate land og krefter i verden. Det tjener Norges interesser, og det arbeidet er viktig i en verden som stadig endrer seg, raskt og fundamentalt.