Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-13:
Utdanning er en menneskerett, og det er landene selv som har hovedansvaret for å oppfylle denne menneskeretten. Siden det tas opp av representanten fra Kristelig Folkeparti, vil jeg bare si at de alliansepartnerne som Kristelig Folkeparti har valgt å gå til valg på for å få en ny regjering, er partier som selv sier veldig klart at de ønsker å kutte i bistanden – noen av dem ønsker å kutte dramatisk i bistanden. Men det er altså alliansepartnerne til Kristelig Folkeparti. Så vil jeg også si til Kristelig Folkeparti at de har fremmet et forslag der man foreslår en rekke tiltak for å øke den norske innsatsen for utdanning i utviklingssamarbeidet, og i den skriftlige uttalelsen fra Utenriksdepartementet til komiteen har jeg gjort rede for hvorfor vi ikke støtter disse forslagene. Jeg vil komme inn på et par av premissene for våre standpunkter. Regjeringen har ikke kraftig redusert norsk bistand til utdanning gjennom de to siste stortingsperiodene. Bevilgningene har ligget stabilt de siste årene. For årene 2006–2012 er gjennomsnittet drøyt 1,6 mrd. kr. per år. Kompetansen på utdanning er ikke blitt bygget ned. Opposisjonen baserer seg på at antallet utplasserte rådgivere når det gjelder utdanningsbistand, er redusert. Jeg vil først presisere at det ikke er utdanningsrådgivere på ambassadene. Noen av dem som har vært der og jobbet med utdanningsprogrammene, har utdanningsbakgrunn – for tiden i halvparten av landene, tre av seks land, der vi jobber med det. Det er Madagaskar, Nepal og Afghanistan. Og det var utdanningsfaglig ansatte i om lag halvparten av stasjonene, fire av ni, også før regjeringsskiftet. Men det som er mye viktigere, er at den kunnskapsbasen som den samlede utenrikstjenesten baserer seg på, ligger her hjemme – hos en veldig kompetent stab i Norad. For tiden har Norad tolv faste medarbeidere som jobber med utdanning og forskning. Når det er sagt, vil jeg likevel framheve at den viktige konklusjonen vi kan trekke etter de mange debattene vi har hatt om utdanning i denne salen i år, er at det er bred enighet om at arbeidet med å nå tusenårsmålene ikke er over, og at utdanning fortsatt må være en sentral sektor i norsk utviklingssamarbeid. Vi skal arbeide for at utdanning forblir et sentralt tema blant de utviklingsmålene som nå er lagt fram, og som det skal jobbes med de to neste årene. Vi er glad for – jeg har senest vært og debattert dette i dag – at Høynivåpanelets rapport setter utdanning så sentralt som den gjør. Vi mener likevel at den norske innsatsen for å nå nye utviklingsmål skal settes inn på felt der vi har spesielle bidrag å komme med, og da prioriterer vi bl.a. likestilling og energisamarbeidet vårt. En viktig måte å styrke effekten av vår innsats på er å samarbeide med andre givere i større programmer. Det er fornuftig utviklingspolitikk. En annen måte er å arbeide gjennom de frivillige organisasjonene i land der myndighetene selv ikke har evne eller kapasitet til å satse på utdanning. Det er et arbeid vi styrker i årets budsjett. Da bidrar vi til å nå de aller mest utsatte og marginaliserte, og de landene som har kapasitet, men ikke vilje, bl.a. gjennom at de tar inn for lite i skatteinntekter, må selv ta mer ansvar for sin egen befolkning. Det er budskapet vårt i møte med disse regjeringene. Vi ser en positiv utvikling. Selv blant de fattigste landene tar myndighetene mer ansvar. Jeg kan gi et eksempel der norsk bistand har bidratt positivt, og der norsk bistand på andre felt enn utdanningsbistanden likevel har utløst betydelig mer kapital enn samlet norsk utviklingsbistand. I Zambia brukte vi 26 mill. kr på å hjelpe myndighetene med å øke inntektene fra gruveindustrien. Antallet mennesker – det er blitt fortalt meg av myndighetene – som jobber med skattlegging bare innenfor gruvesektoren, har økt fra 5 til 25. Inntektene økte med 1,7 mrd. kr, og myndighetenes beløp, som økte etter utdanning i løpet av den perioden, var på om lag 1,7 mrd. kr. Det viser bare hvordan innsats på andre områder enn utdanningssiden likevel kan bidra til å styrke landenes egen evne til å ta et økt utdanningsansvar. Det ser vi at flere land gjør. Flere land bør bruke større egne skatteinntekter fra grunnleggende offentlige tjenester. Mange av dem skjønner det utmerket godt og gjør det allerede. Men bistanden som vi ga til Zambia, står ikke på statistikken over utdanningsbistand, men den har utløst betydelige midler. Til slutt: Jeg er helt enig i at bistandsbudsjettet er vanskelig tilgjengelig. Spesielt på felt der vi arbeider etter både tematiske og geografiske prioriteringer, er det vanskelig å lese tallene ut av sammenhengen. Allerede i neste års budsjett tar vi flere grep, ikke bare ved å åpne – slik som vi gjør i dag – alle databasene for bistand for offentligheten, men også ved å gjøre framstillingen i proposisjonen, tall og tekst, mer oversiktlig og lesbar. Og jeg tar gjerne en prat med komiteen om hvordan vi ytterligere kan gjøre det arbeidet bedre framover.