Erna Solberg (Høyre), 2003-06-04:
La meg begynne med å si at dette er et problem som berører ganske mange deler av hele asylpolitikken. For det første er det her ingenting som er statisk. Når asylsøkerne kommer, når de eventuelt har fått opphold og asyl, vil jo noen av dem bli boende lenge i dette landet, faktisk bli norske statsborgere etter hvert, og ting kan skje i hjemlandet. Det er derfor veldig vanskelig i denne sammenheng å snakke om absolutter, men det er derfor også viktig å si at det er vurderinger som må foretas i forhold til den enkelte sak på det enkelte tidspunktet. Samtidig er det ganske viktig å understreke at det er et enormt problem at man misbruker asylinstituttet, at man gjennom sin hjemreise faktisk dokumenterer at man ikke hadde behov for asyl, eller ikke hadde behov for beskyttelse. Det er også et stort problem at det forekommer misbruk av norske reisedokumenter, som ikke bare brukes til å reise tilbake igjen til hjemlandet. Det er også en høy tapsprosent i enkelte grupper. Disse dokumentene beslaglegger vi med jevne mellomrom med feil identitet i utlandet – altså de brukes som reisedokumenter for andre personer for å komme inn til landet. Derfor er det ingen grunn til å si at ikke dette er et spørsmål som man må vurdere sterkere hvordan vi regulerer, hvordan vi praktiserer, og hvordan vi gjennomfører eventuelle endringer på området. Det er etter min mening relativt vid adgang til å reagere mot misbruk av asylinstituttet og misbruk av norske reisedokumenter med det regelverket vi har. Det er slik at man kan fortolke inn og gjennomføre stort sett alle reaksjonene så lenge det er en vurdering av de enkelte sakene, hvis folk har reist tilbake. Det er også slik at regelverket er blitt brukt til å frata folk asylstatusen i ettertid, og regelverket har vært brukt til tider for å ha reisebegrensninger til flere land enn hjemlandet, altså at man også har hatt reisebegrensninger til naboland i enkeltperioder. Det man kan si om regelverket, er nok at det er relativt vidt, men at det kanskje også burde vært mer spesifikt og konkret på enkelte områder ved å gi beskjed om at i visse situasjoner må det altså være en hovedregel at man har større grad av begrensninger i forhold til reisedokumentene. Det har vi i revidert nasjonalbudsjett rapportert tilbake til Stortinget om at vi vil gjennomføre, og vi vil ikke minst vurdere situasjoner og regelverksregulere sterkere når man oppdager at det er stort misbruk i enkelte områder, eller stor hjemreisefrekvens, slik at det automatisk skal innebære at man for fremtiden definerer et videre område som begrensninger for hjemreise. Pr. dags dato er det to områder hvor dette har vært et hovedproblem, og det er de to områdene hvor vi har hatt store tilstrømninger av flyktninger og asylsøkere fra, nemlig Somalia og Irak. Felles for de to områdene har vært at de ikke har hatt en nasjonal myndighet som har hatt grensekontroll, og at den faktiske innreisen derfor ikke kontrolleres på grensen. Men den kan kontrolleres gjennom reise til naboland. I slike situasjoner er det viktig at man i regelverket klarere sier at begrensningene i reisedokumentene skal gjelde en videre krets/land, for det er rett og slett umulig å kontrollere bare enkeltlandet når det ikke finnes myndigheter som vil foreta en stempling på grensen, eller som har en kontroll. Det er noe av det jeg har som intensjon å gjennomføre, eventuelt også forskriftsfeste sterkere, siden dagens styring av utlendingsforvaltningen faktisk må skje gjennom forskriftsfesting, slik at man også klarer å ha noen rutiner og retningslinjer som man skal følge. Vi vurderer også sterkere reaksjoner ved misbruk av reisedokumenter, særlig knyttet til fornyelse av dokumentene. Det er selvfølgelig vanskelig, fordi det også vil oppfattes som urimelig for personer som helt klart bare har mistet eller fått stjålet dokumentene sine. Men vi vet fra enkelte områder at det foregår en relativt stor handel med norske reisedokumenter som reisepapirer rundt i landet. Vi leter der etter de gode, men også rettferdige reguleringsmekanismer for å gjøre noe med det. Vi må på dette området, som på alle andre områder, også holde oss innenfor de internasjonale konvensjonene vi er bundet av i forhold til beskyttelse og menneskerettigheter. Det betyr at hvis en asylsøker har reist fra landet, og vi har henlagt saken ved å anse den som trukket, vil problemet oppstå neste gang man kommer over grensen og søker asyl. Da har man en konvensjonsmessig rett til å få gjenopptatt saken sin. Da vil selvfølgelig den forrige behandlingen veie tungt, og det er fullt mulig at man da kan hurtigbehandle. Men man må også vurdere saksinnholdet, og asylsøkere må ha en veldig klar forklaring på hvorfor man har forlatt landet, hvor man har vært i den perioden, for å kunne synliggjøre at man da ikke gjør det som er hovedgrunnen til at vi er restriktive, nemlig at man faktisk dokumenterer gjennom sin egen atferd at man ikke har behov for beskyttelse. Men vi kan ikke ekskludere at folk får lov å fremme søknaden sin. Jeg må innrømme at det synes jeg av og til er et problem. Vi har her snakket om fjernsynsopplevelser flere ganger. For meg sitter fortsatt et nesten 1½ år gammelt bilde på netthinnen, et bilde av en person fra Estland som hadde blitt sendt ut for femte gang med politieskorte, og som viste V-tegn og sa «I’ll be back». Som asylsøker er det en person som vi rett og slett konvensjonsmessig selvfølgelig må opprette sak på, selv om saken raskt avslås og personen sendes ut igjen. Det er et av problemene vi pr. i dag har, men vi har ikke mulighet til å avvise og ikke behandle saken, selv om den type saker blir meget hurtig behandlet. Det er rettigheter som ligger i internasjonale konvensjoner, og vi må også gi de asylsøkerne som kommer, mulighet til å forklare seg hvis de har vært ute av landet, om hvorfor de faktisk har vært ute av landet.