Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2020-03-12:
Jeg vil takke utenriksministeren for redegjørelsen, men min hyllest blir ikke så unison som komitélederens. Det skyldes kanskje at Høyre og Arbeiderpartiet har byttet på den stolen siden annen verdenskrig, omtrent. Det er vel bare noen få unntak fra det, og politikken blir omtrent den samme. I en verden som opplever enorme utfordringer knyttet til global spredning av det dødelige koronaviruset, i en verden som opplever et potensielt samfunnsovergripende migrasjonspress på Europas yttergrenser, i en verden hvor vår forsvarsallianse opplever eksistensielle utfordringer, i en verden hvor Norges egne nærområder utsettes for utilbørlig press fra sentrale verdensaktører, velger utenriksministeren allerede i første avsnitt å fokusere på klimaendringer. Utenriksministeren velger med andre ord å gjøre det i en sak hvor vitenskapsfolk i økende grad er usikre på årsak og virkning, og hvor Norges innsats uansett kun er av politisk korrekt kosmetisk art og dessuten er en ekstrem økonomisk belastning for bedrifter, forbrukere og offentlige budsjetter. Det hjelper lite hva Norge gjør, så lenge Kina og India fortsetter utbygging av forurensende kraftverk og industri. Vi burde heller fokusere på utfordringer vi faktisk kan gjøre noe med, og som er til gagn for eget land. Utenriksministeren innrømmer at hun et par tiår tilbake var noe naiv da hun trodde at frihet og demokrati ville fortsette å spre seg utover verden av seg selv. Det var hun ikke alene om. Den kjente amerikanske statsviteren Fukuyama skrev boken «The End of History and the Last Man», som slo fast at det liberale demokratiet hadde seiret. Det er imidlertid et paradoks at dette var lenge etter at islamistiske ekstremister av ulikt slag hadde tatt kontrollen over flere land i Midtøsten. Politisk islam hadde sin foreløpig største seier da Iran ble gjort til et islamsk prestestyre i 1979. At frihet og demokrati vil spre seg i Midtøsten, er og blir et håp og ikke en realitet. Både sjia- og sunniinspirert islam står i veien. Det er ikke alle som har frihet og demokrati som ideal. Den gangen, som i dag, advarte Fremskrittspartiet mot islams økende globale innflytelse og hvordan ekstremistiske krefter innenfor islam gjorde arbeidet mot menneskerettigheter til en religiøs forpliktelse. Kvinners rettigheter, likeverd mellom mennesker, ytringsfrihet, demokrati og sekularitet ble ansett som et vestlig fenomen. Vedtak fattet i FN i New York gjorde lite inntrykk på Midtøstens og Afrikas diktaturer. Istedenfor samlet FN seg for å gjøre flere av de samme statene til medlemmer av FNs menneskerettighetsråd. Tanken var at det er bedre å inkludere dem i arbeidet med menneskerettighetene enn å la dem stå utenfor. Slik har det seg at Venezuela og Iran innenfor dette forumets rammeverk kan kritisere Norge for å bryte menneskerettighetene og gi oss råd om forbedringer. Verden vil bedras. Utenriksministeren påpekte helt korrekt at man i noen land i økende grad snakker om seksuelle og reproduktive rettigheter som noe kontroversielt. Videre er det igjen i noen land at sønner får preferanse foran døtre. Dette er selvsagt helt forkastelig. Jeg merker meg imidlertid at utenriksministeren er rask med å identifisere land som gjør livssituasjonen for egne innbyggere bedre, men avstår fra å identifisere de landene som gjør det motsatte. Disse blir raskt referert til som «noen land». I likhet med alle andre land skal Norges utgangspunkt i utenrikspolitikken være det som best ivaretar norske interesser. Noen ganger innebærer det inngåelse av bilaterale eller multilaterale forpliktende avtaler, men i andre saker vil det innebære at Norge som et lite land ikke bør blande seg inn i eller engasjere seg i global politikk. Det er ikke slik at Norge har noen forpliktelse overfor verden, men dersom vi styrer vårt bo, vår økonomi og samarbeid vel, vil våre handelsrelasjoner i forsvarssamarbeid bidra til multilateral sikkerhet, teknologiutvikling, økt levestandard og fattigdomsbekjempelse. På denne måten kan Norge fremstå som et forbilde for andre mindre nasjoner. En nasjonalt fokusert utenrikspolitikk kan kanskje karakteriseres som egenrådig og populistisk. Men dersom ikke enkeltland skulle ivareta egne nasjonale interesser, hvem skal da gjøre det? Det er mye som tyder på at flere land i større grad fokuserer på nasjonale interesser enn multinasjonale forpliktelser. I stedet for å anklage disse landene for populisme burde man gjøre en noe dypere analyse og spørre seg hvorfor det forholder seg slik. Det er ikke unaturlig at land er mer innadvendte dersom de har en historisk erfaring med at en motsatt innstilling og tilnærming har ført til press på nasjonal sikkerhet, kultur og identitet. Koronaviruset maner også til ettertanke. Vi ser tydelig de negative effektene av globaliseringen på vår åpne økonomi. Verdens økende gjensidige avhengighet gjør oss samtidig mer sårbare når kriser inntreffer. Når Kina nyser, blir verden forkjølet. Sjelden får vi det illustrert bedre enn nå, bokstavelig talt. Produksjon stopper opp, virksomheter stenges, utstrakt reising og åpne grenser bringer viruset hit. Det er viktig å samarbeide globalt og regionalt om forebygging og forsvar mot pandemier. Men statens forpliktelse er først og fremst å sikre egen befolknings ve og vel. Det er en anerkjent og akseptert forståelse at penger som gis bort gjennom årlige og økende bistandsbudsjetter, gjør verden til et bedre sted. Det er imidlertid ikke åpenbart. Selvfølgelig vil både de som gir og de som mottar mene at slik virksomhet er positivt. Giveren vil naturlig nok oppleve en selvtilfredsstillelse ved å hjelpe, mens mottakeren naturligvis vil være glad for hjelpen. Men der stopper det åpenbare. Selvsagt skal rike land som Norge bidra med vår overflod, men vi skal ikke som i dag bidra på en måte som gjør behovet på sikt enda større. Nettopp derfor må vi stille krav til mottakerlandene. Bistand kan ikke regnes som vellykket dersom ikke landene på sikt blir gradvis mindre avhengig av bistand. Dersom det viser seg at behovet for hjelp fortsetter eller øker, bør prosjektene avsluttes. Videre bør det stilles som krav at landene som mottar norsk bistand, ikke samtidig produserer nye migrasjonsbølger mot Europa. En forutsetning for bistand må være at innbyggerne blir værende i landet for å gjøre levekårene i eget land bedre. Dersom bistand skaper økt avhengighet, er det verken snilt eller gavmildt. Det er som å gi alkohol til en alkoholiker – uten sammenligning for øvrig. I år ligger bistanden på litt under 40 mrd. kr. Dette gjør Norge til et av verdens mest generøse land. Vi overoppfyller FNs målsetting om at landene skal bruke 0,7 pst. av BNI på utvikling. Stadig mindre handlingsrom og en mer presset norsk økonomi i årene som kommer, krever en tøffere prioritering i budsjettene. Norges hovedansvar er egne borgere. Bistand skal derfor ikke gå på bekostning av udekte behov hjemme. I sin redegjørelse lister utenriksministeren opp mange viktige utviklingstrekk i verden. Makt forskyves fra vest til øst, det samme gjør det økonomiske tyngdepunktet. Det er samtidig en økende rivalisering mellom Beijing og Washington. Videre fortsetter islamistiske terrorgrupper å vokse, og migrasjonspresset mot Europa øker. Konfliktene går i dag øst–vest, men jeg vil hevde at konfliktlinjene sør–nord er vel så skarpe og grunnleggende utfordrende. Ikke minst forsterker teknologiutviklingen alle trender, og kommunikasjonslinjer som det tidligere tok dager å opprette, skjer nå i sanntid. Til tross for dette sier utenriksministeren at Norge ikke automatisk skal justere sin utenrikspolitikk. Det kan virke litt besynderlig. Samtidig som verden rundt oss endres raskt, skal vi holde fast på vår. Det er litt krevende å få dette til å harmonere. Ja, vi skal fortsatt være medlem av NATO, og vi skal fortsatt forsvare en åpen og liberal handel mellom nasjonene, men når alt er i bevegelse, må også vi tilpasse oss de nye realitetene. Vi må eksempelvis innse at mottak av stadig flere flyktninger og asylanter ikke er i Norges interesse, og det vil heller ikke løse noen globale utfordringer. Vi må videre innlede et enda tettere bånd til våre fremste allierte og undersøke mulighetene for å etablere et nytt og overordnet samarbeid mellom USA, Canada og Storbritannia. Dette er land som Norge har mye til felles med både når det gjelder kultur, historie, språk og teknologi, og ikke minst er alle naturlig transatlantisk allierte. Å tilpasse landets utenrikspolitikk i tråd med den globale utviklingen handler ikke om å følge avisoverskrifter; det handler om å tilpasse oss verden slik den er, ikke hvordan vi skulle ønske at den var. Vårt fokus må uansett være å sikre våre nasjonale interesser og våre forpliktelser. Apropos avisoverskrifter, så er det vel liten antydning til at disse også leses i Utenriksdepartementet. Påstanden om at populismen brer om seg, og at det bl.a. slår ut i en mer egenrådig utenrikspolitikk fra flere land, er lett gjenkjennelige påstander. Man kunne like godt ha beskrevet en slik utvikling som en nasjonal erkjennelse av at utfordringene landene står overfor, ikke løses ved åpne grenser. Da må man ha en politikk som ivaretar dette. Dette er ikke populisme, men sunn fornuft. Den siste tiden har vi opplevd en regjering som i stadig mindre grad forsvarer Israels interesser. Vi har registrert at Norge ikke vil avslutte støtten til de palestinske selvstyremyndigheter, til tross for at denne bistanden beviselig benyttes til formidling av antisemittisme og hat mot Israel. Fremskrittspartiet har gjentatte ganger fremmet forslag om at denne støtten avvikles, men hver gang evner utenriksministeren å finne nye grunner for hvorfor en slik bistand bør fortsette. Det skjer selv med en selverklært Israel-venn i regjering. Fremskrittspartiet er eneste parti som både i ord og i handling står opp for Israel som et ensomt demokratisk lys i en region som er fylt av hat og terror. Man kan jo spørre seg hvordan regionen ville sett ut dersom venstresidens krav hadde blitt innfridd. Og gjennom sin vitenskap på en rekke områder, også innenfor medisinsk forskning, ville det ikke overraske meg om det nettopp er Israel som finner en vaksine som tar knekken på koronaviruset. Fremskrittspartiet har registrert regjeringens – la oss si – grenseløse ambisjon om å få plass i FNs sikkerhetsråd. En overordnet begrunnelse er ifølge utenriksministeren at Norge og nordmenn er nordiske, europeiske, atlantiske, men også globale. Det høres flott ut. Som en konsekvens hevder utenriksministeren at Norge må ta en del av ansvaret for å forsvare og reformere forpliktende internasjonalt samarbeid. Ut fra en slik visjon skulle man tro at Norges ambisjon om å komme inn i FNs sikkerhetsråd er et utslag av selvoppofrelse hvor Norge i Nansens ånd er villig til å ta på seg et internasjonalt verv, på bekostning av alle andre nyttige gjøremål. I et slikt perspektiv kan man selvfølgelig stusse over hvorfor Norge bruker et titalls millioner kroner på å drive valgkamp for vårt kandidatur. Ifølge utenriksministeren vil vi som medlem av Sikkerhetsrådet arbeide for folkeretten, menneskerettighetene, internasjonal humanitær rett og de humanitære prinsippene. Da Norge konkurrerer med Irland og Canada om de to ledige plassene, må det bety at disse landene ikke har de samme ambisjonene. Som leder av Norges delegasjon til NATOs parlamentarikerforsamling ønsker jeg å si noen ord om ordskiftet som finner sted i forsamlingen. Min erfaring gjennom noen år er at forsamlingen er mer relevant enn noen få år tilbake. Det skyldes ikke minst at forsamlingen er blitt politisk bredere – eller som utenriksministeren ville ha sagt det: Det har kommet flere populister dit – og at man i større grad diskuterer store strategiske sikkerhetspolitiske spørsmål som berører alliansen på flere nivåer. Parlamentarikerforsamlingens store styrke er at den er sammensatt av medlemslandenes ulike partier. Videre har mange land en helt annen debattkultur, noe som gjør utvekslingen av synspunkter spissere og mer spontan og interessant. Ferdigskrevne manuskripter – som mitt – er heldigvis en mangelvare. Som såkalt rapportør i min komité har jeg lagt frem en rapport som omhandler bruken av sanksjoner som politisk virkemiddel, og skal i høst legge frem en rapport om NATOs utfordringer og muligheter for samarbeid med Kina. Det forutsetter selvsagt at verden innen rimelig tid kommer tilbake til normalen.