Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2011-12-13:
La meg aller først starte med å sende en hilsen og en gratulasjon til alle dem som er ute og gjør en jobb på vegne av nasjonen Norge, med eller uten uniform, men som har en ambisjon om å gjøre så godt de kan innenfor det oppdraget de er gitt, og gjør en jobb som det står stor, stor respekt av. De fortjener enhver mulig honnør fra denne talerstolen. La meg også sende en gratulasjon til Det frivillige Skyttervesen, som gjennom et intenst og aktivt arbeid på Stortinget har vist at ting kan flyttes selv om Stortinget er robust og til tider svært konservativt. Så på nytt: Det løpet står det respekt av. La meg også sende en takk til det canadiske parlamentet som har bidratt til innsikt i det norske jagerflykjøpet, noe jeg regner med at forsvarsministeren vil komme tilbake til senere. Siden jeg er inne på forsvarsministeren, la meg også gratulere den nye forsvarsministeren og ønske ham velkommen til sin første forsvarsdebatt her. Så til budsjettet som sådant: Jeg registrerer at posisjonen med rette sier at det er en satsing. Ja, det er det. Jeg har ingen problemer med å innrømme at 0,65 pst. i pluss, fortsatt er et pluss, og i så måte vil det sannsynligvis gi et stort armslag for neste år. Om det vil utgjøre en vesentlig dramatisk endring i positiv retning, er jeg dog ikke fullt så sikker på. Men allikevel, når jeg leser forsvarsbudsjettet, tenker jeg: Hva er forutsetningene? Hva er basistenkningen som ligger bak? Det avgjørende spørsmålet er jo: Hva er det som styrer budsjettet? Er det Finansdepartementet som gjør det ved å si: Her er rammen din, forsvarsminister Espen Barth Eide? Eller er det behovene, våre nasjonale sikkerhetspolitiske behov, som styrer? Er det langtidsplanen, eller er det ikke noe styring i det hele tatt – jf. Riksrevisjonens til tider tydelige kommentarer til dynamikken mellom storting, regjering og riksrevisjon? Dette er, med all mulig respekt, ikke noe angrep på de ansatte i Forsvaret. Det er mer en utfordring til Forsvaret som institusjon, fordi man er satt til å forvalte en stor andel av de norske skattebetalernes penger, og da er det viktig at man oppnår de målene som er satt. Jeg er selvfølgelig også klar over at langtidsplanen er det styrende, men utfordringene er: Er langtidsplanen god nok? Er analyseverktøyet vårt godt nok? Er vi i stand til å forutse de vanskelige tingene? Det forutsigbare er det ganske uproblematisk, tror jeg, å budsjettere for, men det er det ukjente som er det vanskelige. Og hvordan håndterer vi det? Da hadde det vært fristende å spørre: Hvem er det her som med hånden på hjertet kan si at man forutså Murens fall? Hvem forutså 11. september? Hvem forutså 22. juli? Hvem tenkte seg at Norge skulle være mer enn ti år i Afghanistan? Jeg tror de færreste her i ærlighetens navn kan si: Jo, det visste jeg. Alt dette visste jeg. I så fall bøyer jeg meg i støvet for den type kunnskap, for den har i hvert fall ikke undertegnede i besittelse. Poenget er at det skjer noe med utfordringene våre, og hvordan vi må håndtere det vi ikke har direkte styring på selv. I tillegg er vi avhengig av å gjøre en jobb sammen med våre allierte, innenfor FN-systemet og i forhold til NATO, og ikke minst å sørge for at vi er tydelige når det gjelder å ivareta vår egen suverenitet bl.a. over nordområdene, som er uttalt som et hovedsatsingsområde. Den politiske jobben er å finne balansepunktet her. Nordområdene er for meg en av våre store bekymringer. Jeg er redd for at et Russland i den situasjonen de er i nå, kan komme til å bidra til en situasjon der oppe som kanskje starter med en liten fiskerikonflikt, hvis jeg kan bruke det begrepet, og som i verste fall eskalerer til noe annet, fordi man har russiske ledere som ønsker å vise muskler. Noen ganger er det sånn at det største utstyret teller. Det har jeg forstått er gjeldende også når det kommer til forsvar og, ikke minst, «deterrence», som er et flott begrep. Da er det sånn at hvis den russiske flåten seiler ut ved siden av den norske flåten, er jeg redd for at vi har en utfordring, med all mulig respekt. La oss håpe vi ikke kommer dit. La meg også si noe om Afghanistan og igjen gi honnør til alle dem som har vært der og gjort en fremragende jobb. Som komitélederen var inne på før i dag: Når komiteen er ute og reiser, gis norske styrker en utrolig honnør for kvaliteten på den innsatsen de gjør. Derfor er jeg stolt av å være en liten brikke i det som gjør det mulig. Når man er der nede, og får møte folk, kanskje aller mest afghanerne selv, lar man seg fascinere og imponere over livsgleden og livsevnen, gitt de betingelser de har, som vi ellers bare kan se på tv. Jeg hadde nær sagt heldigvis. Allikevel har de en intensitet og et ønske om positivitet som vi kan misunne dem mange ganger. Vi har stått der i mer en ti år. Vi har tapt menneskeliv der nede. Vi har brukt en uhorvelig masse penger der nede, og nå er vi i ferd med å trekke oss ut. En av mine store bekymringer er: Hva blir konsekvensen når vi trekker oss ut? Min hovedbekymring er at Afghanistan går fra vondt til verre. Jeg er helt enig i at transisjon er det flotte honnørordet; vi skal overføre makt. Men spørsmålet er: Hva gjør vi hvis vi ikke lykkes i Afghanistan – hvis situasjonen går fra vondt til verre? Da jeg var på den siste turen min i Afghanistan i juni, var et gjennomgående budskap fra alle offisielle hold: Gjør hva dere vil, og vi er klare når dere trekker dere ut, men sørg for at vi har midler til å lønne hæren og politiet. Hvis ikke kan dette komme til å eskalere, for vi har veltrente og godt utrustede folk, som kommer til å gjøre alt annet enn det vi har behov for. Det er en av mine store bekymringer. Der håper jeg at forsvarsministeren og utenriksministeren er seg sitt ansvar bevisst. Siden vi har vært der så lenge og har gjort så mye, må vi sørge for at det ikke blir et vakuum, men at vi fortsatt er «hands on». Ikke overraskende har jeg tenkt å si litt om et visst besøk i det canadiske parlamentet og et møte avholdt den 24. november i år. Jeg forutsetter også, som sagt, at forsvarsministeren kommer til å si noe om det. Undertegnede hadde en interpellasjon i denne salen den 27. oktober til daværende forsvarsminister Faremo om konsekvensen av det norske jagerflykjøpet. Rammen og basisen i debatten den gang var 145 mrd. kr, som var det kjente tallet. Spørsmålet mitt den gangen var: Hvordan finansierer vi dette? Hva er konsekvensen for andre våpengrener når Luftforsvaret skal foreta en investering som er den største Fastlands-Norge noensinne har gjort? Det er ikke tvil om at det er bekymringer i Hæren, i hvert fall sånn jeg forstår det. Det er bekymringer i Marinen, og det er bekymringer i Heimevernet. Når vi skal skrive ut en sjekk på den størrelsen som jagerflyene vil kreve av oss, er spørsmålet: Hva vil det bety for de andre? Vi har i dag også hørt Svein Roald Hansen si noe om Forsvarets evne til å foreta egeninnsparing. Man har nådd ambisjonen og kravet som Forsvaret ble pålagt. Ja, de har tatt sin del. Men her er tallene så store at jeg vil se på det som, jeg hadde nær sagt, et politisk overgrep hvis man forventet at Forsvaret skulle dekke en vesentlig del av en regning på 145 mrd. kr – det er ille nok, men 230 mrd. kr er dramatisk, for å si det forsiktig. Som om ikke det skulle være nok, lar jeg meg overraske, og jeg lar meg provosere: Hvis det er sånn at referatet som jeg leste fra det canadiske parlamentet i går, er korrekt, hvor det står at statssekretær Roger Ingebrigtsen og kontreadmiral Røksund opererer med et tall som utgjør anslagsvis 230 mrd. norske kroner, så er det altså en sprekk som er godt og vel 60 pst. høyere enn det tallet man er kjent med i Norge i dag. Hvis det er sånn at forsvarsministeren etterpå skal si at vi har et annet tall, vil jeg stille spørsmål i forkant: Hvorfor er ikke Stortinget kjent med det? Hvis man har andre tall enn det Stortinget er kjent med, hvorfor informerer man ikke Stortinget? Her er det flere muligheter til å sørge for en dialog og samhandling med Stortinget. Det har regjeringen ikke valgt. Man har valgt en ny metodikk her, hvor man altså starter informasjonen til Det norske storting via et annet parlament – kreativt, men jeg er ikke sikker på om det er spesielt etterrettelig. Jeg vil bli overrasket om ikke uttalelsen fra statssekretær Roger Ingebrigtsen om at dette var en teknisk justering, en vakker dag vil oppleves som svært interessant lesing på riksrevisors bord. Jeg tror faktisk ikke man kan operere sånn. Jeg synes som sagt det er respektløst, og jeg synes det er en tilnærming som ikke er akseptabel. Jeg ser derfor med stor interesse fram til å høre hva forsvarsministeren har å si, ikke til sitt forsvar, men for å redegjøre for det som er fakta i saken. Så kan jeg vel ikke forlate denne talerstolen i en såpass viktig debatt uten å si noe om Heimevernet. Det er ulike meninger og oppfatninger av hva Heimevernet skal gjøre. La meg gå tilbake til i fjor høst da det ble en veritabel politisk debatt her om HV-016s «to be or not to be». For Fremskrittspartiets del er ikke begrepet «HV-016» viktig. Navnet er uvesentlig, men det vi ønsker å ha, er styrker som har kapasitet, mulighet og ikke minst volum til å stå i situasjoner over lengre tid der politiet trenger avlastning. Samtidig tror jeg det er særdeles viktig å sørge for at bistandsverktøyet ikke blir større enn primærverktøyet. Det er politiet i Norge som har som ansvar å håndtere enhver sivil krise – også terroranslag i utgangspunktet. Men Forsvaret skal bistå ved behov. Da må Forsvaret ha kapasitet til det. Jeg ser i så måte fram til også å få ryddet opp i forholdene rundt Heimevernet en gang for alle. Sånn som det er nå, ender vi opp med en masse flinke, men særdeles frustrerte folk, og det tror jeg ikke Stortinget ønsker. Jeg tror sågar ikke forsvarsministeren egentlig ønsker seg det. Her har vi en jobb å gjøre. Helt til slutt seilingsdøgn i nord: Siden regjeringen hevder at nordområdene er det viktigste strategiske området for framtiden, er jeg overrasket over at Marinen ikke bruker mer en 25 pst. av sin seilingstid i nordområdene. Hvis det er imponerende, er det imponerende fra et annet ståsted enn fra Fremskrittspartiets.