Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2005-06-06:
Denne saken handler dels om harmonisering av lov om barnevernstjenester og sosialtjenesteloven med andre lover, men Regjeringen inviterer oss også til å ta stilling til nye tiltak i barnevernet. Komiteen er glad for de ulike tiltak som sikrer rettssikkerhet, og legger noen premisser i forhold til barnevernets handlingsrom. Jeg vil drøfte de ulike punktene hvor det er endringer, og så vil jeg til slutt ta opp de punktene som Fremskrittspartiet ikke kan slutte seg til. La oss ta det hele fra begynnelsen: Det første dreier seg om internkontrollplikt for kommunenes oppgaver etter barnevernsloven. Gjennom høringen har de aller fleste kommuner sluttet seg til dette punktet. Det er svært viktig at den enkelte kommune selv passer på at tidsfrister overholdes, at bekymringsmeldinger følges opp, og at saksbehandlingsrutiner følges. Det burde kanskje egentlig være opplagt, men når fylkesmannen har gått gjennom ulike kommuner, har man sett at det oppstår avvik, og det er selvsagt ikke ønskelig. Like viktig for brukerne av barnevernet er det å vite at også de statlige regionale myndighetene skal føre internkontroll. Dette mener regjeringspartiene er unødvendig, men de statlige regionale kontorene er satellitter rundt i Norge og har en vesentlig del av ansvaret for et barn som plasseres. Og derfor, for å være helt sikker på at de ulike rutiner følges, fremmer flertallet et forslag om at de statlige regionale kontorene også skal ha internkontrollplikt. SV og Senterpartiet har også et forslag om finansiering, men dette regner jeg med at de snakker om selv. Så til botiltak for enslige mindreårige asylsøkere: Her har debatten gått høyt, men for å opplyse dem som ikke er klar over når og hvor og for hvem lov om barnevernstjenester gjelder, vil jeg sitere lovens § 1-1: «Lovens formål.Formålet med denne loven er– å sikre at barn og unge som lever under forhold som kan skade deres helse og utvikling, får nødvendig hjelp og omsorg til rett tid,– å bidra til at barn og unge får trygge oppvekstvilkår.» Videre § 1-2: «Lovens stedlige virkeområde.Lovens bestemmelser om tjenester og tiltak gjelder for alle som oppholder seg i riket.» Og videre § 1-3: «Hvem gjelder loven for.… barn under 18 år.» Det betyr i realiteten at barnevernet har ansvaret for mindreårige asylsøkere. Hvis barnevernet i et område får kjennskap til at et barn uten foreldre i et mottak ikke har det bra, plikter de å gripe inn. Gjør de ikke det, gjør de ikke jobben sin. Det er en samlet komite som er opptatt av at forholdene for enslige mindreårige asylsøkere i mottaksfasen må være gode. Vi er alle sammen enige om at ansvaret for disse barna og ungdommene bør ligge hos barnevernet. Men for at vi ikke skal gjøre vedtak som vi ikke helt ser konsekvensene av, bør vi skynde oss langsomt, selv om FN på fredag la fram en rapport om problemstillingen. Flertallet sier ikke at dette ikke er viktig. Vi sier at noe må gjøres, men det må gjøres i riktig rekkefølge. Vi ønsker alle at barn i Norge skal ha det godt, men for å være sikker på hvem som har hvilke roller, mener flertallet, bestående av Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet, at departementet må komme tilbake til Stortinget med en utredning som klart avklarer roller og ansvar mellom Barne- og familiedepartementet og Kommunal- og regionaldepartementet. Faren ved å gjøre et endringsvedtak i dag er at ingen sitter igjen med ansvaret, og at man kan få utilsiktede konsekvenser som i alle fall ikke de mindreårige asylsøkerbarna får nytte av. Da har man ikke oppnådd det som var intensjonen, nemlig at alle barn skal ha det bra så lenge de er i Norge. Et annet svært forsømt emne er det som Regjeringen nå presiserer i § 4-16 i lov om barnevernstjenester, nemlig at det er viktig å følge opp foreldre som har mistet omsorgen for barna sine – at man ikke lar foreldre stå alene i tomrommet, men at de faktisk får oppmerksomhet og omsorg. Mange foreldre mister omsorgen fordi de ikke er i stand til å ta vare på barna sine på grunn av psykiske problemer – det skulle vel også tilsi at de har problemer med å ta vare på seg selv. Disse foreldrene er det kanskje enda viktigere å ta vare på, for ellers kan det offentlige, med god grunn, lastes for at enkelte mennesker blir enda sykere. Så det er en god endring vi nå gjør i § 14-16. Så til mødrehjemmene: Mødrehjemmene er et svært godt tiltak for alle dem som ikke føler seg fullt ut i stand til å ta vare på det nyfødte barnet sitt. Tendensen er likevel at det ikke lenger bare er mødre som søker hit, men også fedre. Det blir derfor noe stigmatiserende å kalle disse tilbudene for mødrehjem. Departementet har foreslått at man skal kalle dette for «botiltak for foreldre og barn», men komiteen var redd for at dette kunne forveksles med tiltak i sosialetaten. Derfor har en enstemmig komite valgt å kalle disse typer bo- og opplæringstilbud for «Senter for foreldre og barn». Også her har en samlet komite bedt Regjeringen om å foreta en gjennomgang av mødrehjemmene for å se om de holder den standarden og kvaliteten som Stortinget ønsker. Hvis de ikke gjør det, må Regjeringen vurdere behovet for regulering og tilsyn. Komiteen står samlet bak de fleste endringene i denne loven, og det bør ikke være tvil hos noen om at komiteen vil gi de barna som har det vanskeligst, en så trygg og god oppvekst som mulig. Men på noen punkter skiller Fremskrittspartiet seg fra resten av komiteen, og jeg vil avslutningsvis snakke litt om disse punktene. Det første er forenkling av saker som gjelder adopsjon etter barnevernsloven § 4-20, dvs. adopsjon uten de biologiske foreldrenes samtykke. Vi har i tidligere saker påpekt at barnevernet alltid skal ha for øye å tilbakeføre barn til sine biologiske foreldre på sikt, med mindre det er særlige grunner til ikke å gjøre det. Fremskrittspartiet er svært skeptisk til at fylkesnemndene skal avgjøre slike viktige saker i et barns liv. Vi har sett tidligere at fylkesnemndenes skjønnsmessige vurderinger ikke alltid har vært korrekte. At vi nå skal gi dem utvidede fullmakter til å tvangsadoptere bort barn, er vi helt uenig i. Hva slags rettssikkerhet blir det da for barna? Og hva slags rettssikkerhet blir det for foreldrene? Det vil bryte med de aller fleste konvensjonene vi har sluttet oss til. Når flertallet i komiteen i sin merknad til dette temaet sier at Menneskerettighetsdomstolen i sin praksis har lagt til grunn at det finnes situasjoner som kan gjøre det nødvendig å bryte kontakten mellom foreldrene og barn, skulle jeg virkelig ønske at man også hadde lagt fram eksempler på dette. Det har man ikke gjort, så denne praksis kjenner ikke alle til. Et annet punkt hvor Fremskrittspartiet ikke kan slutte seg til flertallsinnstillingen, gjelder utvidet opplysningsplikt. Vi er av den oppfatning at en utvidet opplysningsplikt ikke vil bidra til større legitimitet for barnevernet, snarere tvert imot. Vi er redde for at foreldrene ikke lenger tør søke hjelp og veiledning i andre deler av hjelpeapparatet, av frykt for at opplysningene skal finne veien til barnevernstjenesten. Til sist: Når det gjelder fylkesnemndene, har vi tidligere i dag behandlet tvisteloven. Fremskrittspartiet ønsker å avvikle fylkesnemndene og la omsorgsovertakelsessakene gå i det ordinære rettsapparatet. Dette forslaget er fremmet under behandlingen i justiskomiteen, og derfor henviser vi bare til behandlingen der, for ikke å skape rot og forvirring. Jeg ser nå at flertallet har lagt fram et nytt forslag til § 9-2. Dette skyldes vel at de forslag som har fått flertall i justiskomiteen, nå blir harmonisert med barnevernsloven. Fremskrittspartiet ønsker ikke fylkesnemnd. Vi er ikke redde for å la sakene behandles i det ordinære rettsapparatet, og vi kommer til å stemme imot også dette forslaget.