Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-05-08:
Det pågår et omfattende arbeid rundt om i landet knyttet til strukturendringer i sykehustjenestene. Både de medisinsk-teknologiske endringene, forbedringer i kommunikasjoner og demografiske endringer gjør at gårsdagens organisering og oppgavefordeling ikke alltid møter dagens og morgendagens behov. Et arbeid fra de regionale helseforetakenes side rettet mot forbedring av dagens sykehusstruktur er i tråd med sykehusreformens intensjoner og andre føringer fra Stortingets side, f.eks. i behandlingen av akuttmeldingen. Mange av disse utredningene, særlig de som inneholder forslag om en sentralisering av funksjoner, har vakt betydelig strid. I flere av utredningene er det samtidig forslag om å etablere distriktsmesidinske senter, som et ledd i strukturendringer tilknyttet lokalsykehusene. Det vises i disse utredningene til Sosial- og helsedirektoratets rapport om dette temaet. Begrepet «distriktsmedisinsk senter», slik det er definert i denne rapporten, er også utgangspunktet for representanten Alvheims interpellasjon. De forslagene og tiltakene som er utarbeidet i de regionale helseforetakene om en desentralisering av tjenestene og en styrking av samhandlingen mellom tjenestenivåene, har ikke fått den samme oppmerksomhet som forslagene om sentralisering. Jeg vil derfor benytte denne anledningen til å nevne noen av disse og også sette fokus på desentralisering og samhandling som et svært viktig område i en prosess med omstrukturering av sykehustilbudet. Helse Nord har utarbeidet en rapport om samhandling og desentralisering, med navnet «Samhandling er godt for helsa». Her er det presentert en rekke forslag om å styrke samhandlingen mellom tjenestenivåene. Blant annet er det forslag om en videre satsing på sykestuer. I Helse Midt-Norge har man opprettet flere intermediære sykehjemsenheter i et samarbeid mellom St. Olavs Hospital og Trondheim kommune. Hensikten er å gi pasienter som er utskrivningsklare, verdige tilbud og unngå å plassere dem i en sykehuskorridor i overfylte avdelinger. Det finnes en rekke konkrete eksempler på god samlokalisering av spesialisthelsetjeneste og primærhelsetjeneste, som f.eks. Nord-Gudbrandsdal distriktsmedisinske senter, Valdres Distriktsmedisinske Senter, den desentraliserte poliklinikken ved Ørland Medisinske Senter og sist, men ikke minst, Alta sykestue. Til sist vil jeg nevne gode erfaringer å bygge på fra den nasjonale satsingen på desentraliseringen av det psykiatriske tjenestetilbudet i distriktspsykiatriske sentre. Jeg har et annet inntrykk av hvordan dette er mottatt, enn det representanten Alvheim nyss gav uttrykk for. Disse eksemplene på desentraliserte tjenester markerer starten på en utvikling jeg satser på at vi skal se mer av i tiden framover. I et helhetlig helsetilbud, med sammenhengende behandlingskjeder, er det like naturlig med en desentralisering som en sentralisering av tilbud. Av denne grunn har jeg stilt krav til de regionale helseforetakene om systematiske tiltak for å bedre samspillet med primærhelsetjenesten i 2003. Vi samarbeider med Kommunenes Sentralforbund om dette i en egen arbeidsgruppe. Videre har jeg bedt om at det etableres god samhandling om gråsonepasienter mellom tjenestenivåene, gjerne gjennom samlokalisering av tilbud. Pasientene skal møte en helhetlig tjeneste, der man ikke merker overgangen mellom tjenestenivåene, og der man får tilbud om hjelp ut fra hvilket behandlingsbehov man har, også når dette ligger på grensen mellom de to forvaltningsnivåene. I en omstilling og restrukturering av tjenestetilbudet er det – og skal det være – sentralt å ta utgangspunkt i vår vidstrakte geografi. En viktig dimensjon i et kvalitetsmessig godt tilbud er at tjenestene er lett tilgjengelige. Særlig gjelder det tilbudene for de mest vanlige lidelsene og tilbudene til mennesker med kroniske og langvarige helseproblemer. Jeg har derfor også tatt initiativ til at samhandling og desentralisering skal være et nasjonalt strategisk satsingsområde for de fem regionale helseforetakene. I dette arbeidet vil de regionale helseforetakene i fellesskap meisle ut nasjonale strategier for en bred satsing på et tettere samspill med primærhelsetjenesten og en desentralisering av spesialisthelsetjenestene, gjerne i egne enheter, f.eks. kalt nærsykehus. Samarbeid på tvers av tjenestenivåene er utfordrende. Det gjelder å finne de gode løsningene ut fra lokale forhold, i et samarbeid der kommunene og helseforetakene er likeverdige parter. Gråsoner vil det alltid være. Vi løser ikke noe gråsoneproblem ved å opprette et eget gråsoneforvaltningsnivå. En gråsone mellom primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten vil alltid være dynamisk og i endring fordi medisinen utvikler seg. Gråsoneproblemene kan bare løses i et samarbeid der de som har ansvar på hver sin side, tar et forpliktende ansvar også for samarbeid, med en felles forpliktelse til å løse problemene. Behovet for et bedret samspill mellom tjenestenivåene var også bakgrunnen for departementets oppdrag til Sosial- og helsedirektoratet om å se nærmere på dette feltet. Direktoratet sier innledningsvis i sin rapport om distriktsmedisinske sentre at den har karakter av et innspill til Hagen-utvalget og departementet. Rapporten er derfor ikke å oppfatte som faglige retningslinjer for organisering av samhandlingstiltak. Det vil være en kontinuerlig oppgave å tilpasse det helhetlige spesialisthelsetjenestetilbudet både til vårt vidstrakte land, til endringer i sykdomsbildet og til de medisinsk-teknologiske endringene. På samme måte som det er gevinster å hente på å skille ut planlagte tilbud som f.eks. hjertekirurgi i egne enheter, vil det være til fordel for pasientene å bygge ut helseforetakene med desentraliserte sykehusavdelinger og etablere samhandlingstiltak med kommunene ut fra hva som er relevant i forhold til befolkningsgrunnlag og epidemiologi – og ikke minst ut fra den medisinsk-teknologiske utvikling. De desentraliserte tilbudene kan dekke et relativt stort spekter av spesialisthelsetjenester, inkludert spesialisttjenestetilbud i for- og etterkant av sykehusbehandling. Det kan f.eks. være fødestuer, poliklinikker og rehabiliteringsenheter. Det kan også være pleiehjemsavdelinger med observasjons- og behandlingsenheter for pasienter med forverring av kjente tilstander, og det kan være hospiceenheter – gjerne etablert i samarbeid med primærhelsetjenesten. Pasientene skal i størst mulig grad møte en sammenhengende tjeneste der det eksisterer veltilpassede tilbud, uavhengig av om pasientens behov ligger i gråsonen mellom tjenestenivåene. Også i byene vil man ha faglige gevinster av tilbud mellom tjenestenivåene, såkalte intermediærtiltak. Den private Røde Kors Klinikk på Frogner i Oslo er et eksempel på samlokalisert primær- og spesialisthelsetjenestetilbud i en by. De faglige begrunnelsene for denne type tiltak er mange. For det første er det urealistisk å tenke seg en reversering av spesialiseringen innen medisinen, og da særlig innen spesialisthelsetjenesten. Pasientene forventes også i stigende grad å etterspørre de tilbudene som gir best mulig behandlingsresultat, slik vi har sett det i diskusjonen om brystbevarende kirurgi og i de nye medisinske kunnskapene om infarktbehandling, som krever spesialisert utstyr og personell. Dette vil også gjelde for noen typer desentraliserte tilbud. Mer virksom smertebehandling i hospiceenheter og effektiv rehabilitering av slagpasienter krever særskilt kompetanse. Erfaring viser at man kan få en bedre pasientbehandling ved å opprette spesialiserte enheter for disse tilbudene. Særlig for eldre pasienter kan det være belastende med lange sykehusopphold der man må innordne seg et medisinsk-teknologisk miljø, med små muligheter for normal livsførsel – som f.eks. i en overfylt medisinsk avdeling. For disse pasientene kan det være bedre å bli innlagt på en pleiehjemsavdeling eller en sykestue når de er ferdig utredet og behandlingsopplegget er i gang. Sist, men ikke minst, er en viktig gevinst ved denne type tiltak at man kan tilby spesialisthelsetjenester i distriktene, slik at pasientene kan slippe å dra lang vei til sykehus. Kvalitet i behandlingen er også det sentrale når det gjelder de strukturtiltakene som gjøres innen akuttberedskap ved småsykehusene. Vi står her overfor en stor utfordring. Flere av sykehusene dette gjelder, har i gjennomsnitt én akuttinnleggelse eller mindre pr. døgn i kirurgi. Akuttfunksjonene innen bløtdelskirurgi, ortopedi og føde/gynekologi dekkes nå ofte av en kirurg som er utdannet i generell kirurgi og med bred erfaring, som også omfatter ortopedi og fødselshjelp. Når disse kirurgene etter hvert går av for aldersgrensen, vil de grunnet spesialiseringen i medisinen måtte bli erstattet av hele tre spesialister. Det blir vanskelig å skape attraktive stillinger ut fra de arbeidsoppgaver disse legene tilbys. Løsningen blir da gjerne å opprettholde funksjonene med såkalte vikarstafetter eller å sentralisere noen akuttfunksjoner for å få et bedre pasientgrunnlag. En sentralisering av akuttfunksjoner kan suppleres gjennom en utbygging av ambulansetransporten og en oppgradering av den behandlingen som gis her. For eksempel kan man allerede i ambulansen overføre hjerterytmen til en spesialist ved et sykehus og på det grunnlaget starte behandling allerede i bilen. Ved dette reduseres betydningen av avstanden til sykehuset. For meg som helseminister er det sentrale å ha sikkerhet for at befolkningen i distriktene har et kvalitetsmessig godt tilbud, på linje med det som tilbys befolkningen ellers. En langsiktig løsning for lokalsykehusene våre med vikarstafetter, med mangel på den faglige kontinuitet som det innebærer, framstår ikke som et attraktivt alternativ i denne sammenhengen. Faglig kvalitet er avhengig av den kompetanse man kan bygge opp og vedlikeholde, noe som igjen henger sammen med aktivitetsgrunnlaget. Jeg forstår imidlertid godt den bekymringen befolkningen i et område må føle når de leser at det foreligger forslag om at lokalsykehuset skal omgjøres til et distriktsmedisinsk senter. Uavhengig av om forslaget innholdsmessig dreier seg om å legge én akuttfunksjon, f.eks. innen kirurgi, til et annet sykehus i området, kan forslaget om en navneendring få det til å virke som en stor endring av sykehusets funksjoner. Jeg vil derfor si at betegnelsen distriktsmedisinsk senter kan være et uheldig valgt navn i en slik sammenheng. Andre betegnelser, som representanten Alvheim var inne på, som nærsykehus, sykehusavdeling av et foretak eller helt enkelt klinikk, som har en klar referanse til spesialisthelsetjenesten, synes i denne sammenheng å være et bedre alternativ. Både navn og innhold i tilbudet bør bestemmes av lokale forhold, som hvor det er hensiktsmessig å ha fødetilbud, poliklinikker, rehabiliteringstilbud osv. I en tid da en differensiering og en spesialisering av tjenestetilbudene er en sterk trend, har det liten hensikt å kategorisere ulike tilbud under spesielle betegnelser. Sykehusene er ikke lenger kategorisert som lokalsykehus, sentralsykehus eller regionsykehus. Tvert om er det en villet utvikling at man på noen områder skal spesialisere seg for å møte behovet for en spesialisert behandling eller for å redusere særlig lange pasientkøer. Navnet man velger til de ulike tjenestetilbudene, bør reflektere innholdet i tilbudet. Det bør også gjelde for desentraliserte tilbud og samhandlingstiltak.