Seher Aydar (Rødt), 2022-04-07:
I dag skal vi avgjøre om vi skal få sannheten om det mest omfattende justismordet siden krigen på bordet. Det er det det handler om. Nav-skandalen handler om at Nav over flere år urettmessig nektet mange tusen mennesker ytelser. Nav krevde tilbake ytelser fra flere hundre av dem, og minst 40 pst. av sakene endte med fengsling og ødelagte liv for dem som ble rammet. Jeg kan ikke skjønne at vi som folkevalgte skal gjøre noe annet enn å sørge for å snu hver eneste stein for å få alle fakta på bordet. Det er vår jobb. Mange av disse menneskene har stått uten mulighet til å skaffe seg inntekt. I tillegg kommer den enorme belastningen for alle dem som urettmessig ble anmeldt og har måttet sone. Det er mye som tyder på at hemmelighold av rapporten fra 2014 hindrer ofrene for trygdeskandalen å vurdere sin rettsstilling. I tillegg forhindrer hemmelighold ofrenes rett til å få vite om de feil de ble rammet av, kunne vært unngått. Staten har tatt ansvar for å dekke ofrenes økonomiske tap, det er riktig, men det betyr bare at folk skal få tilbake midlene som Nav tok fra dem. Men oppreisning for at staten ødela ofrenes psykiske helse, rev familien deres fra hverandre eller fratok dem et verdig liv, skal de ikke få. For å ha krav på oppreisning må det fastslås grov uaktsomhet på ledernivå, altså at etaten eller noen over etaten handlet mot bedre vitende. Det kan ikke vi vite før vi har fått alle fakta og all informasjon på bordet. Rapporten Eksport av velferdsytelser kan fastslå dette. Sånn sett er dette en faglig rapport som daværende arbeidsminister Robert Eriksson bestilte i 2014, og som ifølge Arntsen-utvalget sa at krav om faktisk opphold i Norge ikke kan gjøres gjeldende i EØS. Når Nav fortsatte å bryte reglene, kan det jo hende at departementet visste bedre. I 2020 ba dagens regjeringspartier, Arbeiderpartiet og Senterpartiet pluss SV, daværende arbeidsminister Høyres Henrik Asheim sende den til kontrollkomiteen, noe han som vi vet, nektet. Hadde alle gjort som de mente før valget, ville vi i dag fått den rapporten. Derfor har Rødt fremmet forslag om å få rapporten framlagt for Stortinget, og vi er glad for at flere partier – fra høyresiden til venstresiden – er med på dette. Forslaget ble møtt med motforestillinger som ikke holder vann, fra tidligere statsråd Hadia Tajik. Hun hevdet for det første at Erna Solberg forvaltet sin regjerings dokumenter. Det stemmer egentlig ikke, for dette er en faglig rapport fra embetsverket og ikke et regjeringsnotat. Så hevdet hun at når Arntsen-utvalget fikk se rapporten, vet Stortinget alt vi trenger å vite. Det er også feil, for det er bare Stortinget som kan avgjøre hva vi trenger innsyn i. Til sist anfører hun at eksport av velferdsytelser kun rettet seg mot mottakere som var bosatt i utlandet. Det er egentlig irrelevant, de relevante EØS-reglene skiller ikke mellom korte og langvarige opphold. Problemet er at ikke alle gjør som de mente før valget. Regjeringspartiene har funnet på en ny grunn til å ikke frigi rapporten nå som de sitter i posisjon til å gjøre det, altså at deres eget krav om innsyn i 2020, var riktig og viktig, mens vårt forslag nå som Arbeiderpartiet har arbeidsministeren, og de kan sikre flertall for dette, ikke kan tas til følge. Nå heter det seg at Stortingets innsynsrett etter Grunnloven § 75 kun skal brukes «når Stortinget har en kontrollsak til behandling». Da vil jeg egentlig spørre representantene fra flertallspartiene: Hvor i all verdens navn står det? Det står ikke i Grunnloven § 75 f, heller ikke i Stortingets forretningsorden. Selvfølgelig kan vi be om innsyn i denne rapporten. Vi er valgt av folket og har fått vide fullmakter til å forvalte folkeviljen. At staten på løpende bånd nekter ofrene oppreisning, vil jeg si er et argument for at Stortinget benytter sin innsynsrett, ikke imot. Stortinget må spørre seg: Hvis ikke vi i dag sikrer klarhet i hva departementet visste, hvem skal da gjøre det, og når skal man gjøre det? Og så vil jeg helt til slutt si at saksordføreren nevnte at det er en feilslutning å tro at denne rapporten vil kaste lys over sakene. Hvordan vet man det – egentlig? For vi har ikke sett rapporten. Jeg vet ikke, jeg vil gjerne vite, og jeg synes vi skal kreve å få vite det.