Ivar Kristiansen (Høyre), 2009-02-12:
Grunnen til at vi har denne saken til behandling på nytt, ligger i den innbilning som dagens rød-grønne partier prøver å spre utover det norske samfunn, nemlig det forhold at man tror at Norge har høyere ambisjoner på det klimapolitiske området enn EU har. Det blir gjentatt i dag. Men uansett hvor mange ganger dette blir gjentatt, så er det dessverre ikke rett. Det medfører langt fra riktighet. Det finnes heller ikke et fnugg av belegg i dagens repriseøvelse av en sak på at dette har rot i virkeligheten. Snarere tvert imot er man altså i stand til gjennom en ny særnorsk alenegang på dette området å straffe bedrifter, og i særdeleshet den bedriften hjemmehørende i Mo i Rana som virkelig har investert flere hundre millioner kroner i miljøtiltak for å få ned klimagassutslipp, få til en betydelig reduksjon av støvutslipp, 95 pst. reduksjon av kvikksølvutslipp, en like stor mengde reduksjon av utslipp av andre dioksiner og en betraktelig reduksjon i energiforbruket. Det presterer man altså å straffe gjennom dagens alenegang og særordning. Dette bærer ikke preg av at man premierer miljøinvesteringer. Det er en slags norsk alenegang, på nytt igjen, som bryter med hele EU-doktrinen, og som bryter med den ordningen vi har vedtatt i Stortinget som EØS-partner, at vi skal ha samme type konkurranseregelverk i Norge som i Europa. Det er jo det hele grunntanken til Den europeiske union er tuftet på, og som også EØS-medlemskapet er tuftet på. Likevel ønsker man altså i denne saken en slags alenegang. Vi, som den eneste av 28 nasjoner i Europa, avsetter ikke en generell kvotereserve, og det er her problemet i dag ligger. Og man gjør det, selv om man nesten med åpne øyne i ekstrauka i juni 2007 valgte å utfordre ESA-systemet. Etter kraftige advarsler fra nettopp Fremskrittspartiet og Høyre gikk man altså i retning av å utfordre systemet, med risiko for tap i betydelig grad. Dette har miljøpolitikken i Norge tapt på, dette har norske arbeidsplasser lidd under. Vi har tapt et år i kvotehandelsutvikling og erfaring. Og når man i dag snakker om at vi skal ha på plass systemer som skal være robuste og langsiktige, med navns nevnelse også, med henvisning til Celsa Armeringsstål, og at det i går for så vidt kom på plass ordninger som kan gi en viss utsikt til stabilitet, så er det altså dagen før dagens debatt, og et år og vel så det på etterskudd i forhold til når direktivet trådte i kraft. Jeg er selvfølgelig svært glad for at det gikk slik som vi ønsket at det skulle gå, at all industri skulle ha de samme mulighetene, og i særdeleshet den industri som nylig har investert i det nyeste og best tenkelige miljømessige utstyret som finnes, i motsetning til regjeringspartiene, som ønsker å straffe denne typen industri, selvfølgelig til ulempe for norsk industri, men desto mer til glede kanskje for konkurrerende enheter i utlandet. Når vi igjen ønsker å understreke behovet for å ha en generell kvotereserve på plass, er det jo ikke, som posisjonspartiene ønsker å fremstille det, slik at vi ønsker større utslipp. Det er jo snarere tvert imot – det er jo for å stimulere den delen av norsk næringsliv som ønsker å investere i miljøutstyr, til også å se på Norge som en arena for investeringer i denne typen utstyr, slik at man ikke blir tvunget til å investere i utlandet. Regjeringspartiene skyter jo nærmest seg selv i foten når man argumenterer sterkt for at høyeffektive varmekraftverk må få gratiskvoter, som den eneste sektoren. Disse må få, på grunn av viktigheten av at denne sektoren får anledning til å utvikle ny teknologi. Da er det ikke lett å forstå hvorfor de samme regjeringspartiene ikke vil gi gratiskvoter til andre sektorer som strir med de samme utfordringene, nemlig å utvikle ny teknologi som de vil måtte ha behov for å utvikle, og som selvfølgelig gratiskvoter kunne ha vært et bidrag til å få på plass. Den type logikk vet jeg heller ikke om man er i stand til å forstå eller argumentere noe bærbart for hos regjeringspartiene, men jeg tviler sterkt på at det er mulig. Vi har sett at det går i retning av at det er EU som setter vilkårene for EØS-avtalen, at det er EU som kommer til å bestemme tolkningen av hvordan vi gjennomfører direktivet i Norge, og vi skal på mange måter være sjeleglad for det. Det betyr at disse rundene på overtid trenger vi ikke mer. Det betyr at all industri får de samme vilkårene fra 2013 og fremover. Disse beslutningene kommer ikke til å bli tatt i dette hus, men av kommisjonen. Jeg tror det er viktig å understreke dette, for dette handler om å ha et konkurranseregelverk på plass som ikke straffer enkeltbedrifter, som man faktisk gjør i Norge gjennom at man som det eneste land i Europa ikke avsetter en generell kvotereserve. Når man gir uttrykk for at jo, det er mer høyverdig av den norske stat, som har en kvotereserve i år på 7 millioner tonn, å selge dette til utlandet, til et europeisk land, enn å gi Rana-bedriften Celsa en bitte liten kvotereserve, må jeg tillate meg å stille spørsmålet: Hva er miljøgevinsten når Kristin Halvorsen og Erik Solheim skal selge av den statlige kvoten, f.eks. til en sementfabrikk i Slovakia, i forhold til om man kunne ha gitt denne samme kvotereserven gratis til eksempelvis Celsa Armeringsstål i Mo i Rana, som av statens eget instrument, SFT, er definert som verdens reneste stålverk? Jeg håper at statsråd Solheim får anledning til å komme litt nærmere inn på dette. For faktum er nemlig at dette systemet med salg av kvoter kommer den norske stat til å tjene godt med penger på. Man skor seg på dette systemet. Det er ikke noe umoralsk i det, men det umoralske er at i en tid hvor man ønsker å stimulere til investeringer i miljøteknologi, gir man altså ikke de samme mulighetene til norsk industri som man gir til andre. Det synes jeg er sterkt å beklage. Det viktige nå er at vi kommer i gang og blir en del av den europeiske kvotehandelen. Og da må man ikke stille seg sånn at man på nytt kan få en ankesak, som igjen gjør at mens Europa ser frem mot perioden etter 2012, så sitter vi og gløtter tilbake på hva vi skulle ha gjort før 2008. La meg til slutt få lov til å si at jeg tror dagens regjeringspartier virkelig har gitt sine juridiske avdelinger i flere departementer litt av noen utfordringer, i alle fall bærer alle dokumentene preg av de juridiske utfordringene som denne saken har gitt. Det er sannelig ikke lett å forstå de konklusjonene man ønsker å lande på. Og det faller en lett i hu å stille spørsmål om en del av norsk næringsliv når man hører rød-grønne politikere i denne saken nesten indirekte gi uttrykk for at disse bedriftene ikke vet sitt eget beste. Når vi ser de juridiske utredningene fra departementets side når det gjelder å regne ut hva slags krav på frikvoter den ene eller den andre bedrift skal ha, hvor omtrentlige og usikre disse til tider synes å være for enkeltbedrifter, illustrerer dette at det å skulle balansere dette, denne særnorske måten å gjøre ting på, det er ikke sikkert at det gagner verken miljøpolitikk eller teknologiutvikling, og i alle fall ikke norsk prosessindustri i en tid med finanskrise.