Ketil Kjenseth (Venstre), 2016-04-14:
Liberalismens mål er enkeltmenneskets frihet. For Venstre betyr det at vi vil utvide den enkeltes mulighet til å ha makten i eget liv, uavhengig av kjønn, livssituasjon og bakgrunn. Vi hviler først når friheten gjelder overalt, for alle. Det er ambisiøst, og i likestillingspolitikken har vi fortsatt et stykke å gå før det målet innfris. Kvinnekampen er ikke over. Det går for sakte. Da krever det at vi tar grep, ikke at vi venter på at resultatene modnes. Like rettigheter skal sikres formelt gjennom lovverk. Like muligheter skal sikres gjennom aktiv offentlig politikk, mens skole, næringsliv, arbeidsliv og sivilsamfunn har et medansvar for å spre kunnskap og formidle holdninger som underbygger likestilling og respekt mellom kjønnene. Kvinner og menn skal ha en like selvsagt tilgang på makt og innflytelse som de skal ha lik mulighet til å ha omsorgsfunksjoner for barn og familie. Det er Venstres utgangspunkt som et liberalt parti. Det er blitt en del oppmerksomhet rundt at Venstre vil avgjøre flertallet når det gjelder en del av forslagene i saken i dag. Det er ikke første gang Venstre er et vippeparti og avgjør retningen på likestillingspolitikken. Venstres likestillingshistorie er lang og stolt. Det var Venstre-kvinner og -menn som dannet Norsk Kvinnesaksforening, og det var Venstre som førte an i stortingskampen for stemmerett for kvinner før det fikk allmenn tilslutning i 1912. Venstre hadde Norges første kvinnelige partileder, Eva Kolstad, som siden ble verdens første likestillingsombud. Venstre innførte kjønnskvotering som første parti, og Venstre satt i regjeringa som innførte kjønnskvotering i styrer i 2004. Dette er virkemidler vi står inne for også i dag. Det er naivt å tro at likestillingen vil gå sin gang uten kvotering og statlige reguleringer – som vi forhåpentlig en dag kan oppheve. Dette er den liberale feminismen: at det ikke skal ha noe å si hvilket kjønn du er for hvilke muligheter du har i livet, at vi ikke skal blande oss opp i hvordan folk vil leve livet sitt, og at vi erkjenner at det er strukturelle utfordringer som det er en politisk oppgave å løse gjennom regulering. Regjeringa har lagt fram en stortingsmelding som av enkelte i Venstre har blitt beskrevet som så svak at den burde sendes tilbake. Jeg deler ikke det synet, men Venstre er villig til å bidra på tiltakssiden. Venstre støtter i hovedsak de tiltakene som tross alt varsles i meldinga. Meldinga er god på å beskrive utfordringene på de fem utvalgte områdene. Særlig er den sterk om kjønnstradisjonelle utdannings- og yrkesvalg og hvilke konsekvenser dette har for kjønnsbalanse i topplederstillinger. I stor del av offentlig sektor, f.eks. i helse og omsorg, er flertallet av de ansatte kvinner, men lederne er oftest menn. Det er ikke godt nok. Vi må gi kvinner med lederegenskaper og lederambisjoner mulighet til å ta lederposisjoner. Jeg vil også gi regjeringa skryt for å løfte fram både kvinnehelse og en likestillingspolititikk som henvender seg til det private næringslivet. Bare 30 pst. av gründerne er kvinner, og færre kvinner enn menn lykkes. Om kvinner og menn skal ha like muligheter for å påvirke samfunnsutviklingen og likestilles på alle områder, er dette viktig å huske. Men så er det noen vesentlige mangler. Den store svakheten ved meldingen er mangelen på familiepolitiske tiltak. Jeg vil også si: mangelen på en analyse som erkjenner at de store kjønnsforskjellene i foreldres fordeling av omsorgsoppgaver får konsekvenser for likestilling i utdanning, arbeidsliv og ledelse – og sannsynligvis også politikk og demokrati. Sagt på en enklere måte: Likestilling begynner ved kjøkkenbenken. Jeg registrerer at regjeringa vil fremme en egen stortingsmelding om familiepolitikk, og at dette er grunnen til mangelen på familiepolitiske tiltak. Men en likestillingsdebatt uten dette perspektivet blir en halv likestillingsdebatt. Både regjeringas eget faktagrunnlag og samtlige høringsinstanser understreker sterkt sammenhengen mellom familiepolitikk og likestilling. Dette er også bakgrunnen for at Venstre i dag fremmer forslag om 18 tiltak, som jeg med dette tar opp. Blant disse er forslag som berører viktige familiepolitiske tiltak som foreldrepermisjon og kontantstøtte, som begge legger sterke føringer på hvor reell likestillingen er. Vi forventer ikke flertall for disse forslagene i dag, men debatten vil komme med full tyngde i forbindelse med den varslede familiemeldinga. Jeg får ikke anledning til å gå i detalj på alle Venstres forslag, men jeg har lyst til å trekke fram særlig et forslag, nr. 59, om innføring av en tredje kjønnskategori. Debatten er neppe moden nok til at dette forslaget får flertall i dag, selv om det har bred støtte i partienes ungdomsorganisasjoner. Det er fristende å trekke historiske linjer og se hvordan homofilidebatten har utviklet seg de siste 25 åra, og hvordan homofili i dag har vunnet både politisk respekt og også allmenn respekt i samfunnet. Vi ønsker med dette å utvikle den samme respekten og forståelsen for dem som ikke føler seg hjemme i et av de to kjønnene.