trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2007-03-06:
En samlet komite er enig om at det er uakseptabelt dersom mennesker med psykisk utviklingshemning ikke får et tjenestetilbud i kommunene som ivaretar individuelle behov på en god måte. I 1991 startet en nødvendig kvalitetsheving ved reformen for mennesker med psykisk utviklingshemning, der særomsorgen ble avviklet og kommunene fikk det fulle ansvaret for tjenester til mennesker med utviklingshemning. Det handlet om å se hele mennesket. Som alle andre skal også utviklingshemmede få hjelpen der de er og der de bor – i sin egen kommune. Alle har rett til levekår som legger til rette for utvikling, selvstendiggjøring og deltagelse under så normaliserte betingelser som mulig ut fra hver enkelts forutsetninger. Det er flere virkemidler som kan bidra til at mennesker med psykisk utviklingshemning vil kunne få et godt tjenestetilbud, bl.a. individuell plan og ansvarsgrupper rundt den enkelte. Kompetanseutvikling, samarbeid på tvers av de forskjellige instansene, gode internkontroll-, dokumentasjons- og rapporteringsrutiner samt tilsyn med kommunene vil kunne sikre både omfang og kvalitet på tjenestene for den enkelte tjenestemottaker. Flertallet i komiteen, deriblant regjeringspartiene, understreker – som saksordfører redegjorde for – at tjenestene som gis etter enkeltvedtak, gjøres ut fra bistandsbehov og ikke etter diagnose. Derfor går vi ikke inn for at det skal opprettes et eget ombud for en spesiell diagnosegruppe. I omsorgsmeldingen foreslår Regjeringen å utvide pasientombudsordningen til også å gjelde brukere av kommunale helse- og omsorgstjenester. Flertallet i komiteen mener dette vil sikre at også mennesker med psykisk utviklingshemning vil få en talsperson som kan ivareta den enkeltes interesser når en opplever at det kommunale tjenestetilbudet ikke er godt nok. De nye ombudene må bistå alle med å ivareta sine interesser i helse- og omsorgstjenesten, uavhengig av årsaken til hjelpebehovet. Men det er viktig at ombudene arbeider aktivt for å bistå dem som ikke selv har ressurser til å kontakte ombudet, herunder enkelte mennesker med psykisk utviklingshemning og deres familier. Psykisk utviklingshemmede skal behandles som likeverdige borgere og gis de rettigheter som følger av norsk lov og politiske vedtak, herunder klageadgang til bl.a. fylkesmannen og Sivilombudsmannen. Fylkesmannen og Helsetilsynet i fylket har i kraft av å være tilsynsorgan myndighet til å pålegge kommunene å rette opp forhold som er brudd på lovgivningen, og omgjøre enkeltvedtak. Jeg har forståelse for at begrepet «pasientombudsordningen» kan virke ekskluderende. Slik bør det ikke være, og kanskje må et navneskifte vurderes etter utvidelsen av ordningen. Samtidig er pasientombudet et innarbeidet navn som mange kjenner til. Til slutt vil jeg understreke at flertallet i komiteen ber departementet i arbeidet med utvidelse av pasientombudsordningen om å ha oppmerksomheten særlig rettet mot grupper av mennesker som ikke er i stand ti å gi uttrykk for egne tjenestebehov, og vi ber Regjeringen evaluere ordningen etter tre år og melde tilbake til Stortinget på egnet måte.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2007-03-06:
Jeg tviler ikke på statsrådens intensjon og ønske om å gjøre hverdagen best mulig. Det er ikke det denne saken dreier seg om, for jeg er overbevist om at statsråden tenker på dette hver eneste dag. Saken dreier seg om hvordan vi best mulig skal klare å få til at nettopp også denne gruppen får den hjelpen den har behov for. Flertallet er inne på at denne gruppen skal omfattes av utvidelsen av nåværende pasientombudsordning. Da er spørsmålene mine til statsråden: Hvor bredt har man da tenkt at ordningen skal favne? Hvor stort har man tenkt å bygge ut ordningen i forhold til ressurser og antall årsverk? Hvor mange kommuner skal dette gjelde? Skal det være en ordning i hver kommune? Skal det være et samarbeid mellom flere kommuner? Hvilket nivå snakker vi om? Her forsvarer man seg med at man skal utvide nåværende pasientombudsordning til også å gjelde helse- og omsorgstjenestene i kommunene. Da må vi få vite i hvor stort omfang dette vil være, og når vi kan forvente at ordningen er på plass.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2007-03-06:
Jeg skal begynne replikken på en litt underlig måte: Jeg skal faktisk begynne med å takke statsråden for at hun har tatt problemstillingen på alvor. Ting har begynt å fanges opp siden i høst. Fremskrittspartiet fremmet dette forslaget i juni 2006. Det er rimelig lang tid tilbake, men ting har skjedd – heldigvis – underveis. Problemet er bare at vi er ikke i mål. Vi har nok en lang vei å gå. Derfor er det viktig at vi følger dette med argusøyne i tiden framover, og som vi sunnmøringer pleier å si; følg pengene, så ser du også hvordan ting fungerer. Det er helt åpenbart at finansieringssystemet knyttet til DRG er særdeles viktig, også det registreringsmessige. Spørsmålet mitt til statsråden er: I hvor stor grad vil hun følge opp det finansieringsmessige og registrering knyttet til dødsfall ved donorsykehusene, nettopp for å kunne gjøre jobben? Debatten der ute er veldig viktig for å få økt oppslutning om dette, og da er spørsmålet: Hva vil statsråden gjøre på dette feltet for å få debatten i gang – og slik at den fortsetter?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2007-03-06:
I motsetning til i forrige sak er jeg ikke skuffet i denne saken. Jeg er svært glad. Da får man håpe at ting har utliknet seg totalt sett. Det kanskje viktigste som skjer, er nettopp at vi har debatten, at vi fokuserer på et særdeles viktig tema, som er særdeles viktig for dem som står i donorkø. Det er også viktig fordi man da avmystifiserer litt av debatten. Det at vi som folkevalgte i denne salen kan ta denne debatten, er veldig viktig. Jeg vil også gi ros til TV 2 som på mange måter startet en ny debatt om dette temaet for vel et år siden, da man rettet søkelyset mot alle dem som står i kø, den lidelsen som er knyttet til dette, og at vi har en faktisk utfordring som vi kan gjøre noe med. Derfor er det viktig at vi kontinuerlig fokuserer på problemstillingen, at vi når vi nå er ferdig med denne saken i dag – når vi har behandlet den, har kommet med noen vedtak – ikke lar den ligge og ser hvordan det går. Slik kan vi ikke ha det, for da mister vi fokuset. Det vi må gjøre, er å holde dette temaet varmt. Vi må sørge for at vi nå ser på finansieringssystemet og faktisk gjør noe med det. Vi må sørge for, når dette vedtaket er fattet knyttet til kompetanseoppbygging og opplæring i sykehusene, at vi faktisk sørger for at man kan ta denne samtalen som er særdeles vanskelig – med de pårørende i en særdeles vanskelig situasjon. Videre hadde det vært ønskelig – og jeg tar sjansen – å invitere statsråden til et samarbeid knyttet til hva vi nå kan gjøre for å få til holdningsendringer der ute. Hva kan vi gjøre for å få debatten videre? Det hadde vært ønskelig om man kanskje hadde satset bredt både politisk, fra departementets og statsrådens side, fra Stortingets side – iallfall fra min side er jeg helt åpen for det – og forhåpentligvis også kunne klart å få med oss media, selv om de er rimelig fraværende i dag, med ett unntak, for å få til en helt grei og objektiv kampanje. La oss gå ut og få i gang denne samtalen, slik at det blir lettere å få tilgang på donorer. La oss stille med åpne kort og si: Ja, vi har forferdelig mye å lære av andre. La oss høste av de erfaringene som andre kan gi oss. Vi er iallfall åpne for det, for dette er et fagfelt som er så uendelig viktig. Én ting er at det kan redusere utgiftene for samfunnet knyttet til behandling. Men tenk hvor mye glede det kan gi både dem som kan være med på å redde et liv, og ikke minst dem som kan motta et organ, som gjør at hverdagen blir uendelig mye lettere. Jeg inviterer herved til dette samarbeidet.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2007-03-06:
Som jeg var inne på i mitt innlegg, er vi positive til at pasientombudenes rolle utvides til også å omfatte kommunale helse- og omsorgstjenester. Jeg hadde et lite spørsmål om evaluering i mitt innlegg. Når denne ordningen kommer på plass, tror jeg det er veldig viktig for oss som har vært i tvil om hvilken ordning man skal legge seg på, at det blir en grundig evaluering av den nye ordningen. Jeg vil be statsråden kommentere det.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-03-06:
Jeg har lyst til å starte med å gi forslagsstillerne ros fordi de bidrar til å sette søkelyset på en gruppe mennesker som er både sårbare og utsatte. FO, Fellesorganisasjonen for barnevernspedagoger, sosionomer og vernepleiere, sier i en ny kongressuttalelse at det nå, 15 år etter ansvarsreformen, er grunn til å være bekymret for kvaliteten på tjenestene til denne gruppa. De er særlig opptatt av at mange utviklingshemmede lever i passivitet og ensomhet, og de hevder at mange har mistet eller fått endret sitt dagtilbud på grunn av innsparinger i kommunene. Under forrige regjering var kommunene de store taperne. Dette har vi snudd. Men det betyr ikke automatisk at akkurat denne gruppa vil få det tilbudet de skal ha. Derfor må vi gjøre en jobb fra Stortingets side, og statsråden må gjøre hva hun kan for å belyse forholdene for utviklingshemmede. Som en samlet komite påpeker, er det flere virkemidler som kan bidra til at mennesker med psykisk utviklingshemning vil kunne få et godt tjenestetilbud, bl.a. individuell plan og ansvarsgrupper. Kompetanseutvikling, samarbeid på tvers av de forskjellige instansene, gode internkontroll-, dokumentasjons- og rapporteringsrutiner og tilsyn med kommunene vil kunne sikre både omfang og kvalitet på velferden. Når det gjelder det konkrete forslaget om å opprette et eget ombud for psykisk utviklingshemmede, har vi vurdert det slik at det er mer fornuftig å legge dette ansvaret under den utvidede pasientombudsordninga, som Regjeringa kommer til å foreslå i nærmeste framtid. Vi vil be departementet i arbeidet med denne utvidelsen om særlig å ha oppmerksomhet rettet mot grupper av mennesker som ikke er i stand til å gi uttrykk for sine egne tjenestebehov. Vi vil også at Regjeringa skal evaluere den utvidede pasientombudsordninga etter tre år og melde tilbake til Stortinget. Men vi støtter ikke et forslag der ombudsordninga får sanksjonsmuligheter, og vi ønsker ikke egne ombud basert på diagnose eller tilstand. De nye ombudene må bistå alle med å ivareta sine interesser i helse- og omsorgstjenesten, uavhengig av årsakene til hjelpebehovet. Det er likevel viktig at ombudene arbeider aktivt for å bistå dem som ikke sjøl har ressurser til å kontakte ombudet, bl.a. enkelte mennesker med psykisk utviklingshemning og deres familier. Så har fylkesmannen og Helsetilsynet i fylket, i kraft av å være tilsynsorgan, mulighet til å pålegge kommunene å rette opp forhold som er brudd på lovgivninga, og omgjøre enkeltvedtak. Vi har et ansvar framover alle sammen, alle partiene, for å få de nye ombudene til å fungere bra også for denne gruppa. Jeg tror at komiteen kommer til å være aktiv med å belyse forholdene for mennesker med psykisk utviklingshemning, som trenger dette spesielt.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-03-06:
Jeg vil igjen vise til den ferske tilsynsrapporten som vi hørte om i media i går. Jeg mener at den viser en veldig negativ utvikling, og at vi virkelig burde ha tatt et krafttak umiddelbart. Igjen er jeg veldig lei meg for at Regjeringen ikke vil foreta en kartlegging, der man virkelig hadde sett på rettssikkerheten bl.a. for psykisk utviklingshemmede. Mitt spørsmål til statsråden går på sanksjoner. Vi vet at mange kommuner fatter vedtak som kanskje er ufullstendige. Vi hører om at mange kommuner ikke fatter vedtak i det hele tatt. Mange psykisk utviklingshemmede har faktisk fått medhold i klagene sine via fylkesmannen. Når vi nå går i retning av å få et ombud for alle, er mitt spørsmål: Kan statsråden tenke seg å vurdere en sanksjonsmulighet for det nye ombudet når det gjelder en del tiltak for psykisk utviklingshemmede, eventuelt at fylkesmannen i enkelte tilfeller får utvidet sine sanksjonsmuligheter til også å gjelde denne gruppen?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-03-06:
Kristelig Folkeparti er opptatt av at syke mennesker får behandling så fort som mulig for å unngå unødig lidelse. For mange mennesker som står i organkø, er det – som flere har vært inne på – livsviktig å få et nytt organ raskt. Tilstrekkelig antall organer er avgjørende for å kunne utføre livreddende transplantasjoner. I tillegg er det en stor psykisk påkjenning å vente på nytt organ. Jeg har derfor lyst til å gi honnør til representantene fra Fremskrittspartiet for å ha satt dette viktige temaet på dagsordenen for på den måten å øke bevisstheten om dette, både blant politikere, i media og blant berørte helseinstitusjoner og organisasjoner. Det er behov for at folk tenker gjennom en situasjon der de selv som pårørende må ta en avgjørelse om å donere en død persons hjerte, lunger, lever, bukspyttkjertel eller nyrer for å redde et annet liv. Jeg er svært glad for at komiteen ber Regjeringen sørge for at helsepersonell får faglig opplæring om det som skjer rundt en organdonasjon, og i hvordan de skal kommunisere med pårørende. Vi vet at i snitt blir tre mennesker reddet ved at ett menneske donerer bort sine organer. Det er således en svært, svært viktig sak vi debatterer her i dag. Det er nettopp utsiktene til å redde liv som er av så stor verdi. Mange mennesker står i kø for å få organer. Til enhver tid står 250 mennesker på venteliste for å få organtransplantasjon. Vi vet at i 2004 døde 28 pasienter som ventet på nye organer. Det er en stor belastning å vente, både fysisk og mentalt. Ofte preges disse menneskene av store og livstruende plager nettopp på grunn av den alvorlige sykdommen som gjør at de må gjennom en transplantasjon. Belastende er det også å vente på beskjed om når det skal skje. I 2004 ble det gjennomført 90 donasjoner, og 352 pasienter ble behandlet med organtransplantasjon. 25 pst. av pårørende sa nei da de ble spurt om de ønsket at avdødes organer skulle doneres. Pårørende er ofte usikre, svært usikre, på hva avdøde selv ville ha ønsket. Det er derfor viktig at man diskuterer temaet med sine nærmeste. Videre er det viktig at det er tilstrekkelig personell på de 28 donorsykehusene i Norge, slik at disse kan stille pårørende spørsmålet når pasienter er aktuelle donorer. Til sist vil jeg særlig framheve viktigheten av at sykehusene prioriterer nok ressurser til donoransvarlig lege. Spania ligger på topp i Europa med flest donorer målt i forhold til folketallet, og en vesentlig årsak til dette er svært god organisering på spanske donorsykehus. Kristelig Folkeparti støtter også forslaget om å sørge for at sykehusene får betalt for den jobben de utfører når det gjelder organdonasjoner – ved å etablere en egen DRG-kode.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2007-03-06:
Venstre vil på prinsipielt grunnlag peike på at det ikkje må gå inflasjon i oppretting av statlege ombod. Ivaretaking av ulike samfunnsinteresser og einskildpersonar sine interesser er grunnleggjande eit politisk spørsmål og ikkje minst eit politisk ansvar. Vi meiner at politikarane skal vere folket og individa sine ombod, og dei må ta dette ansvaret, spesielt for menneske som treng fellesskapet sine årvakne auge meir enn dei fleste, og forvaltninga skal ha ansvar og plikt til å følgje opp vedteken politikk. Vi i Venstre meiner at det ikkje nødvendigvis er ein fordel å byråkratisere eller statleggjere ombodsrolla. Det kan snarare bidra til å forkludre så vel politisk som forvaltningsmessig ansvar for alle menneske samt rollefordelinga mellom det offentlege og det sivile samfunnet. Psykisk utviklingshemma er heller inga einsarta gruppe, og det er ikkje sikkert at alle vil vere tente med at deira interesser blir plasserte hos ein statstilsett talsperson. Statlege ombod kan eller skal ikkje erstatte politikken. Utan ei prinsipiell og restriktiv haldning kan ein risikere å få eit uavgrensa tal ombod som kiler seg inn mellom det sivile samfunnet og staten på ein uryddig og etter vår meining uheldig måte. Vi kan rett og slett risikere at omboda blir ei sovepute for politikarane, og at vi – politikarane – får høve til å skyve ansvaret over på andre, altså frå oss sjølve som absolutt skal ha ansvaret. Venstre er oppteke av at psykisk utviklingshemma skal få ei styrkt og meir verdig stilling i samfunnet. Vi trur likevel ikkje at eit eige ombod er rette vegen å gå. Eg vil til slutt vise til fråsegna frå Norsk Forbund for Utviklingshemmede av 7. desember 2006, og eg seier meg heilt einig i at psykisk utviklingshemma skal behandlast som likeverdige borgarar og gjevast rettane som følgjer av norsk lov og politiske vedtak, og sjølvsagt her medrekna høve til å klage til fylkesmannen, Sivilombodsmannen med fleire.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2007-03-06:
Eg vil også rette ein takk til forslagsstillarane, som har gjort at vi no får sett søkjelyset på organdonasjon. Eg trur ein open debatt vil føre til at vi får ei avmystifisering av dette svært viktige temaet. Det igjen vil bidra til at fleire blir positive til organdonasjon. At det er behov for å auke talet på organ til donasjon, veit vi alle saman. Det har vi også fått høyre i denne debatten. Vi veit f.eks. at talet på dialysepasientar i Noreg no har passert tusen, og at talet veks nokså raskt. Vi veit at halvparten av desse pasientane eignar seg for transplantasjon, og at dei som får transplantasjon, vil ha ein langt større sjanse til å få eit betre liv, der dei kan delta i samfunnet på ein god måte. Ikkje minst kan dei stå i arbeid. Og vi veit jo at viss ein skal ha dialyse tre gonger i veka f.eks., med lange transportar og anna ulempe, gir det folk ein dårleg livskvalitet. Det er også ei økonomisk side ved å finne organ og få transplantert dei til folk, f.eks. som alternativ til dialyse. Det vil rett og slett vere ei god løysing samfunnsøkonomisk. Eg er blitt fortald at berekningar viser at ein dialysepasient kostar samfunnet ein million kroner i året i offentlege utgifter, mens ein transplantert kostar samfunnet kanskje mindre enn hundre tusen kroner, pluss at han eller ho kan vere i fullt arbeid. Ei anna side som nokre har vore inne på, er at dersom vi ser dette i eit internasjonalt perspektiv, er det viktig å sørgje for at vi har eigen og god tilgang til organ i Noreg. Vi veit dessverre at illegal handel med organ, som er ei form for menneskehandel, er i vekst. Ved å sikre våre innbyggjarar eit godt tilbod kan vi i alle fall bidra til å eliminere norsk etterspørsel i ein illegal marknad. For at vi skal bli betre på dette, vil det i dag bli gjort vedtak om betre opplæring av helsepersonell. Det er ei viktig side. Også økonomiske incentiv er nok heilt sikkert viktig. Dette er Venstre med på. Betre organisering og betre samarbeid mellom alle involverte har fleire vore inne på – og ikkje minst å lære av andre. Spania har jo vore nemnt før i debatten av fleire talarar, og dette er eit land som har lykkast mykje betre enn Noreg i å få opp talet på transplantasjonar og tilbod på organ. Så eg reknar med at statsråden vil sjå til f.eks. Spania – «look to Spain» – for å løyse dette betre i Noreg.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-03-06:
Dersom Stortinget slutter seg til forslaget, legger Regjeringa opp til at ordninga skal omfatte alle brukere i den kommunale helse- og sosialtjenesten – både pasienter og, som jeg sa, denne gruppa og en del andre grupper når det også gjelder spørsmålet om praktisk bistand. Hvordan dette skal organiseres i kommunene, om det skal være en ordning i hver kommune, eller om noen av de minste kommunene skal ha en felles, skal jeg ikke være helt bastant på, men Regjeringas ønske er at vi skal greie å sikre at den favner breiere enn i dag. Hvis Stortinget slutter seg til dette gjennom behandlinga av omsorgsmeldinga, som jeg vet Stortinget er i sluttfasen av, har Regjeringa til hensikt å sende dette på høring så fort som mulig for å høre hva folk mener om dette før vi fremmer et endelig forslag. Men vi skal ikke forsinke den prosessen.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-03-06:
Jeg tar rapporten fra Helsetilsynet på meget stort alvor. Det betyr at jeg er helt enig både med representanten Dåvøy og andre som har påpekt at vi kan lese om en del uakseptable ting i den rapporten. Det er det ingen tvil om. Det akter jeg å forsøke å gjøre noe med. Når vi nå får rapporten, kommer vi til å gå gjennom den på en skikkelig måte og foreslå hvordan vi skal følge den opp, for å prøve å hindre at slikt skjer i så stor grad i tida framover. Jeg vil også orientere Stortinget om at i år vil tvangsbestemmelsen overfor psykisk utviklingshemmede etter sosialtjenesteloven bli evaluert. Det er ett svar på det som også tilsynsrapporten avdekker. Det at vi også er åpne for å evaluere ombudsordninga etter en tid, er et annet svar. Jeg vil ikke over bordet her i salen svare konkret på det representanten tar opp når det gjelder sanksjoner, men jeg er innstilt på at vi må gjøre det vi kan for å bedre situasjonen. Vi sender nå forslaget vårt om å utvide pasientombudsordninga ut på høring, og så får vi høre hvilke innspill som kommer, før Regjeringa endelig konkluderer. Men jeg hører jo hva som blir sagt.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-03-06:
Jeg kan bekrefte at jeg har ingenting imot å evaluere denne ordninga. Snarere tvert imot: Jeg tror det er meget riktig å gjøre det etter ei viss tid – gjerne tre år, hvis det er ønske om det fra Stortinget. For vi må jo hele tida passe på at de ting vi setter i verk, faktisk fungerer i virkeligheten.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-03-06:
Jeg har merket meg engasjementet i salen, og jeg er glad for det. Mye er sagt. I likhet med de som har hatt ordet i denne debatten så langt – og helt sikkert i resten av debatten – er også Regjeringas ønske å styrke innsatsen for å øke antall donorer og organer. Det er ingen tvil om, slik flere talere allerede har påpekt, at flere trenger organtransplantasjon og at ventelistene har vært økende. I 2005 ble det, som det har blitt sagt her, ansatt en egen nasjonal koordinator i Sosial- og helsedirektoratet. Denne personen har som hovedoppgave å få økt oppmerksomhet og ikke minst styrke opplæringa i organdonasjon ved de 28 sjukehusene som er godkjent for å drive med dette. Det er, som flere har vært inne på, viktig at helsepersonell har kompetanse på hvordan de skal kommunisere med pårørende når spørsmålet om organdonasjon kommer opp. Den norske ressursgruppen for organdonasjon, NOROD, som er vel kjent og som ble etablert i 1992, gjør en stor innsats, ikke minst når det gjelder opplæring av helsepersonell, bl.a. i kommunikasjon med pårørende, som vi vet er vanskelig. Som kjent ble det i forbindelse med budsjettet for i år satt av over 10 mill. kr til oppgaver ved donorsjukehusene, bl.a. til opplæring. Dette mener jeg også vil være til god hjelp. Sosial- og helsedirektoratet har i 2006 opprettet en arbeidsgruppe som skal styrke kompetanseutviklinga og kommunikasjonsprosessene blant helsepersonell i donorsjukehus, og også utvikle et nytt opplæringsprogram. Det er refusjon i innsatsstyrt finansiering for ulike typer transplantasjoner. Gjennom refusjonene får de regionale helseforetakene dekket deler av utgiftene til transplantasjoner. De resterende utgifter skal på vanlig måte dekkes gjennom basisbevilgninga. Sosial- og helsedirektoratet har fått i oppdrag å vurdere om dagens ISF-system ivaretar organdonasjon på en tilfredsstillende måte. Det skal utarbeides en rapport som dokumenterer den reelle ressursbruken knyttet til organdonasjon, herunder prosessen fram til organuttaket og til selve organuttaket. Dette vil bli sammenholdt med hva dagens ISF-system faktisk dekker. Dersom det avdekkes store avvik, kan det vurderes ulike virkemidler, f.eks. tilleggsrefusjon eller høyere DRG-refusjon. Dette kommer jeg tilbake til når vi har fått Sosial- og helsedirektoratets anbefaling. I oppdragsdokumentene til de regionale helseforetakene er det et uttrykt mål at tilgangen på organer til transplantasjoner skal øke. Det er presisert at det regionale helseforetaket har et ansvar for at det avsettes tilstrekkelig med ressurser til oppgaven som donoransvarlig lege ved de sjukehus som er godkjent for dette. Jeg er glad for at det er bred politisk enighet om dette vanskelige, men særdeles viktige spørsmålet.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-03-06:
Jeg vil i likhet med de representanter som har hatt ordet i denne debatten, og som jeg vet har et bredt engasjement i saken, følge utviklinga med argusøyne på hva som nå faktisk skjer ved sjukehusene, og hva som skjer i forhold til opplæring av helsepersonell. Jeg tror det også er viktig at vi har debatter som dette, og at vi også snakker høyt om det i det offentlige rom. Det i seg selv tror jeg er et bidrag til at flere tar stilling til slike vanskelige spørsmål og kanskje setter seg ned og snakker om dette før krisen er der. Det er ett svar. Når det gjelder finansieringssystemet, kommer jeg til å følge dette opp så fort jeg får rapporten fra direktoratet. Jeg har en veldig åpen holdning til at hvis det viser seg at det systemet vi har i dag, ikke fungerer bra nok for å få på plass det vi alle sammen ønsker, nemlig at flere får det de trenger, er jeg åpen for å endre finansieringssystemet. Det skal ikke stå på noen forsinkelse fra vår side, og jeg kan forsikre representanten om at jeg følger denne utviklinga med argusøyne.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2007-03-06:
Det er ikke ofte Stortinget får anledning til å diskutere forholdene for psykisk utviklingshemmede. I likhet med representanten Thorkildsen synes jeg det er veldig bra at vi får det på den politiske dagsordenen innimellom, og sånn sett kan det være relevant å diskutere ombud. Jeg håper vi får flere anledninger til å diskutere omsorg for psykisk utviklingshemmede i tida framover. Jeg synes det er grunn til å minne hverandre om at psykisk utviklingshemmede ikke er en ensartet gruppe, men en svært sammensatt gruppe med barn, med unge, med voksne og med noen gamle – med sammensatte behov og ulike lidelser, som oss uten psykisk utviklingshemning. Selvfølgelig er det helt uakseptabelt med brudd på lovbestemmelser i lov om sosiale tjenester, også overfor psykisk utviklingshemmede. Men jeg har ingen tro på at det er et ombud som avgjør om den psykisk utviklingshemmede skal få et godt og verdig tilbud. Det handler i veldig stor grad om respekt og om vilje til å følge opp de gode intensjonene som en gang ble lagt i omsorgsreformen, den gangen særomsorgen ble avviklet. Da er det, som flere har vært inne på, svært viktig og kanskje ganske avgjørende at vi har en god kommuneøkonomi, for å gi psykisk utviklingshemmede det gode liv ute i den kommunen de bor. Det er det ikke alle som har. Det er ganske store ulikheter ute i kommunene, og det handler også i stor grad om politiske prioriteringer. Jeg er redd for stigmatisering, jeg er redd for synliggjøring mer enn inkludering. Det var ikke det som lå i reformen at vi skulle gjøre, det var ikke det som var Stortingets intensjoner den gangen reformen ble vedtatt. Derfor er iallfall jeg veldig opptatt av at psykisk utviklingshemmede må henvises til pasientombudet, som andre pasienter, fordi, som også flere har vært inne på, de er rammet av de samme somatiske lidelsene som oss andre. Jeg føler meg veldig trygg på at statsråden nå vil følge den utviklingen nøye, og jeg er ganske tilfreds med det statsråden har gitt uttrykk for i denne saken.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2007-03-06:
Dette forslaget kommer opp med bakgrunn i sterk bekymring og et ønske fra pårørende til psykisk utviklingshemmede. Det er pårørende som hver dag ser hvordan tjenestene svikter. De er bekymret. De er bekymret på vegne av sine barn. Mange av disse barna har sterke pårørende som har fulgt dem gjennom hele livet, og som ønsker å følge dem også til livets slutt. Men det er ikke alle pårørende som vil klare det på grunn av egen helse. De er spesielt bekymret, de er bekymret for hvem som skal ivareta disse barna den dagen de selv ikke klarer det lenger. Dagens system fungerer ikke. Det fins ombud i kommunene, ombud som hvert år legger fram for kommunestyrene rapporter med massevis av bekymringsmeldinger, med enkeltsaker som det ikke blir tatt tak i. Året etter kommer en ny årsmelding, og mange av de samme tingene går igjen. Det er ikke skjedd noen ting. Kommunestyret har sett på det, tatt det til orientering, og ferdig med det! Slik blir det også med en ombudsordning som ikke har sanksjonsmuligheter; det blir et ombud som får en masse å gjøre, men som ikke har noen muligheter til å rette opp feilene. Når man snakker om politikk og folkevalgtes beslutninger, at det skal telle sterkt i en sånn sak, ja, da blir jeg helt matt, rett og slett. Det blir sagt at man kan velge noen andre om fire år. Hva slags holdning er det til sånne alvorlige problemer? Vi må ta på alvor at vi har hatt en reform som fører til at mange nå bor i egne hjem og ikke får det de trenger i det daglige – det er stell, det er hjelp til å leve et ålreit liv og ikke bare eksistere, og det er å bli ivaretatt som et menneske. De trenger hjelp, og de trenger at noen ser når de ikke får den hjelpen de trenger. Vi må ha et ombud som kan være mer oppsøkende, et ombud som kan se når noe er galt, et ombud som kan ta tak i det og pålegge kommunene å gjøre noe med det. Det hjelper ikke å få en masse bekymringsmeldinger når det ikke skjer noe. Dette er folk som lider fra dag til dag, og som ikke klarer å ivareta elementære behov som vi andre ivaretar for oss selv. Jeg er veldig skuffet i dag over at man nå ikke kan gå inn for å gi en gruppe dette ombudet som det tydeligvis er behov for. Det er ikke uten grunn at pårørende sterkt ønsker å beskytte barna sine, så de kan få et godt liv videre. Jeg tror ikke det er siste gang vi har denne saken oppe. Vi kommer i hvert fall til å følge veldig godt med på hva som skjer. Vi får jo håpe vi tar feil, men vi frykter at det ikke vil bli særlig bedre forhold for dem vi snakker om i dag.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2007-03-06:
Helse- og omsorgskomiteen har lenge vært opptatt av denne problemstillingen. Den ble bl.a. viet stor plass i vår budsjettinnstilling for 2007, og vi var der inne på mange av de samme tiltakene som vi diskuterer i dag. Men det er nyttig å gå videre – utdype og drøfte videre oppfølging. Jeg vil gjerne komme inn på seks punkter knyttet til det. Det første gjelder spørsmålet om finansiering, særlig av arbeidet ved donorsykehusene. Der gikk vi i årets budsjett inn for å fordele 10,4 mill. kr til det ekstra arbeidet som ligger rundt donasjoner – opplæring, å lære seg å føre de samtalene som mange har snakket om, transport av organer, å ha team i beredskap, frikjøpe tid for donorlegene osv. Vi fordelte de 10,4 millionene ut fra erfaringstall denne gangen. Men hvis vi nå får fram en fornuftig måte å fange opp de ekstra utgiftene på i form av en DRG-kode, er det klart vi er positive til det, hvis det kan gi oss bedre innsats. Men i år blir det også veldig viktig å se hva det blir ut av de pengene – at det settes et press på at sykehusene bruker dem på en fornuftig måte til de formålene jeg har omtalt. I det beløpet som er fordelt, ligger ca. 80 000 kr pr. donasjon, hvis man hadde kommet opp i et måltall som 130 i år. Det er et høyt mål i forhold til de omtrent 76 det lå på i 2005 – og også, hørte jeg nå nylig, i 2006. Så det første punktet er å få en bedre finansiering, se hvordan pengene i år slår ut. Det andre punktet mitt gjelder at vi må få alle deler av helsevesenet inn i arbeidet med donasjoner, for det vil også være muligheter til å fange opp donorer utenom de 28 donorsykehusene – hvis det skjer drukningsulykker, trafikkulykker, hjerneblødninger andre steder i helsesystemet. Da må det også finnes evne til å føre disse samtalene, og finnes metoder for enten å bruke telemedisin eller andre virkemidler for å kunne få til donasjoner når det oppstår situasjoner i andre deler av systemet vårt. Jeg vil også si som et tredje punkt at den nasjonale koordinatoren som er oppnevnt, må i større grad bli en børste i systemet, må få en sterkere rolle som pådriver, må få større mulighet til å herje rundt for å få ting til å skje når det ikke går godt nok med dette arbeidet. Det er behov for en undersøkelse av hva befolkningen egentlig har problemer med når de sier nei, slik at vi kan få informasjonen mer målrettet mot årsakene til at folk sier nei, og ikke bare allmenn informasjon. Det er behov for å gjøre noe bedre innenfor det internasjonale samarbeidet. EU-kommisjonen har nå satt i gang et arbeid for å effektivisere og integrere arbeidet med organdonasjon i Europa. Norge bør delta veldig aktivt der og sørge for at Rikshospitalet har kapasitet til å delta fullt i det internasjonale samarbeidet. Det siste jeg vil si, er at når det gjelder organtrafficking, som vi har sett eksempler på i media og på internasjonale nettsider, bør Norge sørge for at det blir opprettet en FN-kommisjon som kan skape et ryddig samarbeid og ikke et negativt samarbeid rundt det.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2007-10-23:
På vegne av representanten Jan Tore Sanner og meg selv har jeg den ære å fremsette forslag om å gjeninnføre adgangen til å stryke listekandidater ved kommunevalg.
Ulf Isak Leirstein (Fremskrittspartiet), 2007-10-23:
På vegne av representantene Gjermund Hagesæter, Kari Kjønaas Kjos, Karin S. Woldseth og meg selv har jeg gleden av å fremsette forslag om bedring av skatteyters stilling i tvistesaker og bedring av situasjonen for mennesker med gjeldsproblemer.
Inge Lønning (Høyre), 2007-10-23:
Årets debatt om nordisk samarbeid har vært uvanlig spenstig, til tider har den kanskje minnet om et sportsarrangement, og det er det jo sjelden at stortingsdebatter gjør. Jeg følte trang til kanskje å minne min medrepresentant Heikki Holmås om at vi politisk har én ting til felles, nemlig at vi begge representerer Oslo i denne forsamling. Til sakens konstitusjonelle sider: Samarbeidsministeren uttrykte en viss uro for risikoen for at man skulle få ambisjoner om et selvstyrende område i Norge. Det kan statsråden ta helt rolig. Etter mitt skjønn: Ambisjonsnivået er vesentlig høyere enn å styre seg selv. Det dreier seg om å gjøre den omtalte by, hvis navn jeg ikke skal nevne, til en global vinnerregion. Men så til det temaet jeg følte trang til til sist å knytte en liten kommentar til. Samarbeidsministeren var inne på det nye forum som etableres for å ivareta grensehinderproblematikken, og til det vil jeg si at jeg synes det er en meget god løsning. Om man kaller ting for det ene eller det annet – ombudsmann, forum eller hvilken terminologi man velger – er jo egentlig nokså likegyldig, bare saken blir ivaretatt på en effektiv måte. Det som fra min side har vært en motforestilling mot ønsket om å ta i bruk ombudsmannsbegrepet i denne sammenheng, er at det lett vil tildekke det forhold at det nordiske samarbeidet tross alt er et mellomstatlig samarbeid. Det innebærer at det vanlige innholdet i ordet «ombudsmann», som er etablert både i Norge og i andre land – dette er jo ett av de få ord det norske språk har beriket andre språk med – egentlig ikke vil passe på en funksjon som skal finne sted innenfor rammen av et mellomstatlig samarbeid. Men det som er livsviktig, er at dette forum får den nødvendige politiske tyngde, og at det fra Ministerrådets side også får den tilstrekkelige prioritering, slik at det virkelig kan ivareta funksjonen. Det flere talere har pekt på, og som jeg tror er helt riktig, er at tyngden i de nasjonale byråkratiene på dette området er såpass stor at det skal betydelig politisk vilje til, og det skal betydelig politisk gjennomføringskraft til, for at man skal lykkes i å bygge ned unødvendige grensehindringer. Jeg er enig med representanten Brørby i at kanskje den viktigste testen på effektiviteten i det nordiske samarbeid, sett fra borgernes synspunkt, er om vi lykkes i å løse dette problem.
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2007-10-23:
Jeg stiller meg bak alle dem som har trukket fram hvor viktig det nå er å satse på nye og bedre løsninger innenfor fornybar energi, og spesielt utvikling av havmøller. Det er åpenbart at hvis vi lykkes på dette området, vil vi kunne realisere store energimengder, nye næringsveier og flere arbeidsplasser i framtiden. Norge har også gode forutsetninger for å komme i mål med dette. Norske miljøer har åpenbart på grunn av sin erfaring med offshore petroleumsvirksomhet særlige forutsetninger for å utvikle og modne løsninger innen havgående vindmøller. På samme måte som danskene har lyktes med å bygge opp en næring rundt landbasert vindkraft, kan vi i Norge gjøre det med havgående løsninger. Derfor synes jeg det er svært positivt at partier på Stortinget stiller seg bak forslaget fra Venstre om en nasjonal strategi for vindkraftproduksjon basert på havmøller. Skal vi lykkes, krever det at vi kommer raskt i gang med arbeidet. Jeg håper derfor regjeringspartiene kan være mer konkrete og slutte seg til de forslagene til tiltak som er fremmet i innstillingen. Jeg må også få peke på noen andre forhold som vil være av betydning for en satsing på havmøller. Det er viktig at vi tar med oss de erfaringene vi har gjort oss når det gjelder dagens løsninger innen vindenergi. Jeg vil i den forbindelsen trekke fram planene om utbygging av en tradisjonell offshore vindpark på Siregrunnen utenfor Rogaland /Agder, som faktisk er et viktig gyte- og fiskeområde. Prosjektet har møtt stor motstand blant fiskere, som frykter at prosjektet bl.a. vil gå ut over fiskebestanden. Det er svært viktig med konsekvensutredninger og god dialog i forhold til interessekonflikter, som fiskerier, næring og det maritime miljøet. Det er derfor nødvendig å lage en plan for hvor man kan benytte havmøller. Det er åpenbart at en økt satsing på fornybare energikilder kan føre til flere interessekonflikter. Derfor er det viktig at Regjeringen nå starter arbeidet med å utarbeide en nasjonal strategi innenfor havmøller. Så må gode vurderinger omkring mulige effekter på fiskeriene, andre næringer og det maritime miljøet ligge til grunn. Skal vi løse de klimautfordringene vi står overfor, er vi avhengige av et godt samspill mellom myndighetene og næringene, samtidig som vi tar hensyn til det marine miljøet. Til slutt: Havmøller må også ses i en større, global sammenheng, som et viktig bidrag til fornybar energi i verden.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2007-10-23:
Jeg vet ikke hva som er fordummende i denne debatten. Det er i hvert fall ikke noe mesterskap i retoriske øvelser. Er det noen som ønsker å gå over fra ord til handling, burde man faktisk i regjeringsår tre ha forstått at tiden nå snart var inne til å gjøre det. Faktum er også i denne saken at vi på tross av stor vilje retorisk ser en gedigen beslutningsvegring, som har preget denne regjeringen fra dag én på miljø- og energisektoren. Svaret for fremtiden på vår klodes største utfordring ligger i hvert fall ikke i hva den forrige regjering gjorde. Svaret ligger ikke i hva Enova skal gjøre, eller i hva Forskningsrådet skal gjøre. Svaret må jo være å prøve å få konsensus og beslutninger rundt disse spørsmålene, som vi diskuterer på nytt igjen i dag, og – i parentes sagt – som sågar også Den Norske Nobelkomite har tatt inn over seg for å illustrere betydningen og viktigheten av å bygge bro mellom det fossile samfunn og det fornybare. Så bruker regjeringspartiene også i dagens debatt det bildet at de gjør dobbelt så mye som den forrige regjeringen gjorde. Man går altså tilbake til 2001–2005, vel vitende om at man har økonomiske muskler og 120 milliarder kr mer til disposisjon i budsjettåret 2008 enn hva den forrige regjering hadde i sitt sluttår, og også vel vitende om den enorme fokuseringen som er på disse spørsmålene i dag kontra hva som var tilfellet bare få år tilbake. Det er ikke den forrige regjering som er målestokken i dagens debatt. Målestokken går på de vilkår innenfor utviklingen av fornybar energi som en har utenfor landets grenser. Man burde allerede ha oppdaget at denne utvikling delvis har stanset opp i vårt fedreland. Når rammevilkårene for å utvikle ny fornybar energi på dette området eksempelvis er tre ganger bedre i utlandet i dag, kan vi ikke simulere overrasket over at det ene prosjekt etter det andre blir lagt på is, eller at norsk utvikling heller skjer i utlandet enn i Norge. Hvor er viljen til samarbeid med opposisjonen i disse spørsmålene? Når vi ser fremover mot den enda større oppgaven det er å få på plass et klimapolitisk forlik i Stortinget, er signalet ved å stemme ned dette forslaget etter mitt syn bedrøvelig med tanke på hvor det klimapolitiske forliket kan komme til å ende.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2007-10-23:
Jeg merker meg jo at Børge Brende er full av retorikk, men det er også det eneste han er full av. For når han bruker tre minutter på å snakke om grønne sertifikater, enda han vet at grønne sertifikater ikke ville hjulpet en eneste havmølle en eneste kilometer lenger ut til havs, blir det litt tomt. Det næringen har sagt i forhold til havmøller, er følgende: Det viktigste grepet som må tas, er å sørge for å øke støtten til prototyper – det er det første nå. Hywind har søkt, senere kommer også etter all sannsynlighet SWAY til å søke. Det er klart at den ekstra påfyllingen av Energifondet som vår regjering har lagt opp til, har betydning for hvor mye penger som finnes til å hjelpe havmøllene et skritt videre i denne oppstartingsfasen. Det andre viktige de har sagt, er at vi må få på plass det juridiske arbeidet for å sikre at det blir mulig å plassere ut havmøller på norsk kontinentalsokkel innenfor vår økonomiske sone. For vi har en god del rundt oljeinstallasjoner, men vi har ikke mye regelverk internasjonalt på havmøller. Hvis vi gjør den jobben, griper fatt i det – og det har Åslaug Haga sagt at det gjør vi, dette har vi grepet fatt i, dette jobber vi med nå, og Enova skal innen en uke eller noe slikt behandle søknaden fra Hywind – tar vi altså det første skrittet, som er helt nødvendig. Det andre skrittet går jo på det som opposisjonen har fremmet forslag om, og som det ganske riktig ble påpekt her fra Arbeiderpartiet i sted, er hele komiteen enige om at man imøteser en nasjonal strategi på offshore vindkraft. Så er det opposisjonens privilegium å få lov til å fremme akkurat det samme i et forslag og få det nedstemt og si at Regjeringen gjør ingenting. Men husk at etter at innstillingen fra komiteen kom, er det én ting som har skjedd, og det er at Forskningsrådet gjennomfører en foresightsstudie, og der sies en ting: De sier at det man trenger, er en helhetlig energiplan for norsk sokkel. Den skal ikke bare handle om offshore vindmøller. Den må også handle om helheten i elektrifiseringen av olje- og gasskraftverk. Den handler om tilkobling til land, forbindelser til utlandet, hensynet til miljø og skipsruter. Den handler ikke bare om en nasjonal strategi for offshore vindmøller, men om å se helheten i disse tingene. Der har Åslaug Haga sagt at dette er noe vi jobber med. Vi skal komme tilbake med det arbeidet som gjøres helhetlig på energisiden. Det kommer. Det legges fram i februar, og så skal vi jobbe videre med disse tingene. Jeg håpet på en bred debatt om havmøller. I stedet fikk vi først og fremst en debatt fra opposisjonen om grønne sertifikater, og det – vel, det er sånn det er.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2007-10-23:
Jeg ser på det nordiske samarbeidet som veldig viktig, ikke bare for de nordiske land, men også for verden omkring. Den nordiske samarbeidsmodellen må være et godt eksempel for andre land på hvordan naboland kan samarbeide på en fredelig og utviklende måte. Jeg har respekt for store internasjonale samarbeidsorganer og organisasjoner, og de samarbeidsprosjektene som disse står for, men jeg tror ikke behovet for et sterkt formalisert nordisk samarbeid er av mindre betydning fordi disse finnes – snarere tvert imot. Målet med det nordiske samarbeidet er å øke fellesskapet mellom de nordiske land og oss som bor i disse landene, gjennom en sterk folkelig forankring. Jeg er glad for, men ikke forbauset over, at meningsmålinger viser at det nordiske samarbeidet står meget sterkt hos innbyggerne i de nordiske land, og at det er stemning for å forsterke dette samarbeidet ytterligere. Dette synes jeg at de som mener at det nordiske samarbeidet har utspilt sin rolle og er overflødig, skal merke seg. Jeg vil også understreke betydningen av at de unge er blitt så synlige i det nordiske samarbeidet gjennom Ungdommens Nordiske Råd. Disse flotte ungdommene tilfører det nordiske samarbeidet mye i dag, og dette forteller oss at samarbeidet kan bli enda mer omfattende i årene som kommer. Jeg vil også ved denne anledning nevne det betydningsfulle arbeidet som gjøres fra Foreningen Norden for å fremme det nordiske samarbeidet og fellesskapet. Ikke minst er det gledelig å se at de også arbeider iherdig for å ta vare på det skandinaviske språkfellesskapet. Jeg håper at dette frivillige nordiske samarbeidet vil fortsette med uforminsket styrke, og at de får rammebetingelser til en fortsatt positiv utvikling. Nordens samarbeid med våre naboland er også meget viktig og i positiv utvikling. Jeg har selv fått anledning til å jobbe med urfolksspørsmål i Medborger- og forbrukerutvalget i Nordisk Råd. Her har jeg jobbet med å få fram hva vi fra nordisk side kan bidra med for å støtte urfolk i Barentsregionen. Jeg har fått anledning til å reise omkring i disse områdene for å snakke med folk og se hvordan de lever. Vi vet at velferdsgapet mellom folk som bor i disse områdene, er enormt, men jeg er ikke sikker på at så mange vet hvordan situasjonen er for urfolk spesielt. Det vil føre for langt å gå inn på dette her, men om dette kunne jeg ha snakket veldig mye. Medborger- og forbrukerutvalget i Nordisk Råd har i denne sammenheng synliggjort behovet for kortsiktig og langsiktig bistand til urfolk i Nordvest-Russland, spesielt når det gjelder helse og næringsutvikling. Jeg har med glede og respekt registrert at Ministerrådet har tatt imot disse og andre innspill på en meget konstruktiv måte, og at konkrete tiltak er iverksatt på flere viktige områder. Ikke minst vil jeg nevne innsatsen for å fremme demokratiutvikling, språk og kultur. Dette er eksempler på at nordisk samarbeid er viktig også for verden omkring, og at det virkelig skjer noe med utgangspunkt i det nordiske samarbeidet.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2007-10-23:
Når det nå lakker og lir mot slutten av denne debatten, og en tar en liten oppsummering, ser jeg at de fleste som har hatt ordet i dag, støtter fullt opp om de mulighetene som man har når det gjelder havvindmøller, utviklingen og potensialet som ligger der osv. Min anmodning til forslagsstillerne er: Hvorfor ikke oversende forslaget i stedet for at det nå blir vedlagt protokollen? Det ville vært et godt bidrag, synes jeg, slik at vi kunne samles om det for å få en felles strategi for dette, og slik at også opposisjonen får være med på tilretteleggingen. Så blir det sagt at man ikke har en strategi. Vi har klimameldingen til behandling i komiteen nå. Klimameldingen omtaler også dette og gir føringer på dette området. Her får forslagsstillerne full mulighet til å engasjere seg med full tyngde, og jeg regner med at komiteen er ferdig med sin innstilling til den før jul. Så sier statsråden at vi er i ferd med å tilrettelegge for offshore satsing, både når det gjelder forskning, demonstrasjon og produksjonsstøtte. Statsråden sa sågar på Stortingets talerstol for kort tid siden at flere titalls millioner kroner er på vei til nettopp dette. Dette arbeidet ligger ikke i dvale, som enkelte fra opposisjonspartiene vil ha det til. Det ligger også innbakt i en total strategi, Energi21, som kommer rett over nyåret, hvor havmøller inngår. Praktisk arbeid foregår også, ja, jeg synes det gjøres en god del på dette området. Statsråden sier til og med i løpet av denne uken, og da synes jeg det er for galt at forslaget fra bl.a. Venstre bare skal bli vedlagt protokollen. Vi står på det, men min anmodning og min henstilling er at forslagsstillerne ber om å få det oversendt, og så skal vi selvfølgelig støtte det fullt ut. Da inngår det som en helhet, og hele Stortinget vil da se på forslaget i forbindelse med det videre arbeidet.