Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-06-08:
Jeg registrerer at Regjeringen har et forhold til kommisjoner som går ut på å si at vi vet hva de kommer til å konkludere med, og våre meninger er ikke i strid med det de kommer til å konkludere med. Da skjønner jeg godt at man med trygghet oppnevner mange kommisjoner. Men her har altså Ytringsfrihetskommisjonens leder selv anmodet om å få saken til komiteen ut fra en prinsipiell begrunnelse, og at han mener spørsmålet er viktig. Det ser kulturministeren bort fra. Det er også interessant å høre kulturministerens begrunnelse. Begrunnelsen går midt inn i akkurat det folk frykter, nemlig at her er et politisk flertall i ferd med å vedta et reklameforbud fordi man ikke liker ytringer, fordi man vil kvalitetssikre ytringer. Det har vært brukt begrunnelser som – det var riktignok et sitat fra en prinsipiell tilhenger av reklame, en herværende redaktør, også i etermedia – at man ikke liker den slags «skittkasting », som det ble kalt. En annen representant brukte uttrykket «forflatning av den politiske debatten », eller «plakatspråk ». Det er også brukt den begrunnelsen at det er de med mye penger som vil kunne få bruke denne adgangen. Det er ikke riktig, fordi det koster mye mer å reklamere i and re media. Hvis man skal treffe folk, må man jo se hva prisen er pr. mottaker, og ikke totalt sett. For det er lov å ha kort reklame og lang reklame, det er lov å ha en halvside reklame og en kvartside reklame. Så det er et helt irrelevant argument. Og når jeg spør statsråden om hvilke prinsipielle – altså verdimessige – begrunnelser hun har for sitt standpunkt, er hun for det første ikke i stand til å gi noen dokumentasjon på påstanden om særlig påvirkningskraft. Dernest presterer hun følgende som prinsipp: Vi må ha «likeverdige muligheter til å komme til orde ». Det er jeg da helt enig i. Og likeverdige muligheter vil man ha også med TV-reklame. Alle har muligheten til å kjøpe når man har penger nok. Men det gjelder også i forhold til Verdens Gang eller Nationen. Det er meget dyrt å annonsere i små aviser i forhold til hvor mange man når, og det er ikke alle gitt. Det er altså ikke like muligheter, men likeverdige muligheter finnes jo. Her er altså statsråden helt uten prinsipiell begrunnelse. Det eneste som står igjen til slutt, er: Jeg liker ikke denne type ytringer, jeg vil ikke ha det, og jeg vil ikke at folk med penger skal kunne kjøpe seg til det. Det er argumentet. Det er jo midt inne i ytringsfrihetsdiskusjonen, nemlig at noen benytter en adgang til å forby andre å komme med ytringer fordi man ikke liker innholdet eller ikke liker deres adgang til å gjøre det. Og jeg må få lov til å legge til at det er ikke egentlig andre politiske partier man her snakker om som kanskje har de største økonomiske mulighetene. Regnskapene er offentlige, og vi vet at f.eks. forbund i LO er langt rikere enn de rikeste partier, ja, selv de partier som er rike på grunn av at mange støtter dem. Det er slik partier blir rike i dag – det er ved statsstøtte, ikke ved privat innsamling. Det viser regnskapene, som er offentlige, til fulle. Det er altså et folkeflertall man slik sett er redd for, og det synes jeg er en meget interessant ytring fra en kulturminister. Man kunne til slutt ha lyst til, som et hjertesukk, å si at det er ikke rart mange synes at det er litt stusslig med kulturdebatten her i landet når dette på mange måter er bidraget – altså ingen prinsipiell begrunnelse, men en begrunnelse knyttet til at man ikke liker dette og ikke vil ha mer av det. Men det står igjen det faktum at de dyreste måter å nå folk på gjennom reklame, fortsatt er tillatt, mens de måter som ikke er så dyre, vil man forby. Jeg har også helt til slutt lyst til bare å si følgende: Jeg er enig med dem som sier at dette lovforbudet ikke vil bli stående veldig, veldig lenge. Det er brukt uttrykket «robust » om lovforslaget fordi man ikke gjør det prinsipielt, men altså tillater reklame i radio bare den er lokal og dyr nok, mens man ikke tillater reklame i lokalt fjernsyn fordi det er billigere. Et slikt prinsipp kan ikke bli stående. I et fritt, åpent og demokratisk land er faktisk iallfall debatt i en del medier tillatt, og slike standpunkter kan ikke stå over tid. Der synes jeg nok at Venstres representant var i tråd med Venstres tradisjoner når han på mange måter drøftet både forestillinger og motforestillinger og kom til at dette var et «for tiden-standpunkt ». Det tror jeg er den beste karakteristikk som er gitt av Regjeringens syn i denne sak – et «for tiden-standpunkt ». Det står ikke veldig lenge. Jeg hadde nesten ønsket at Venstre også hadde benyttet senterpartitaktikken når man er uenig i forslag fremmet av egen regjering, nemlig å sende dem tilbake til Regjeringen sammen med et annet stortingsflertall. Det er nå benyttet av Senterpartiet i en annen sak, og det er en teknikk som iallfall gir resultater.