trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2007-12-10:
De regionale helseforetakene har i dag avtaler med private sykehus, slik at private sykehus, både kommersielle og ideelle, kan være med og løse de oppgavene som det offentlige ønsker skal bli løst. Jeg vil vise til en merknad der Fremskrittspartiet foreslår å øke sykehusenes budsjett med 1,7 milliarder kr utover Regjeringens forslag, og så står det videre: «samtidig som private tilbydere likestilles med det offentlige helsevesen». Hva menes med at private sykehus skal likestilles med det offentlige helsevesen?
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2007-12-10:
Dette er en avtale som går på kompetanse, som går på kapasitet, og som går på å forbedre lovverket innenfor pleie- og omsorgssektoren. Det er faktisk de viktigste grepene for å styrke kvaliteten, slik at en unngår å se oppslag i media om at eldreomsorgen mange steder ikke fungerer godt nok. Det å satse på kvalitet er svært viktig, og viktige grep her er å gi folk en helsefaglig utdanning og ansette folk som virkelig har kompetanse innenfor pleie og omsorg.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2007-12-10:
En avtale mellom fem partier, og som strekker seg langt utover dette budsjettåret, mener vi faktisk er svært viktig og har langt mer konsistens enn et forslag fremmet av Høyre og Fremskrittspartiet i Stortinget. Jeg er jo glad for at Høyre og Fremskrittspartiet ønsker å støtte deler av det som ligger i vår avtale, og vil for så vidt ønske dem velkommen etter. I Bergen har vi et uttrykk for folk som kommer etter, og som ikke deltar helt og fullt. I Bergen kaller vi dem for rævdiltere. Det er faktisk et uttrykk som det er lov å bruke i bystyret i Bergen. Men for å si noe om det: Vi synes det er meget bra at Høyre er med og støtter noen av de forslagene som ligger i den avtalen som vi har inngått.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2007-12-10:
Representanten Ludvigsen kan være sikker på at Senterpartiet skal være en garantist for at vi skal ha et desentralisert fødetilbud. Det som er avgjørende, er jo at de som er der for å ta imot barn, er godt kvalifisert for den oppgaven. Derfor mener jeg at ved fødeavdelinger der det ikke er tilstrekkelig antall fødsler, kan faktisk personalet, gjennom hospitering osv., kvalifisere seg, slik at en kan opprettholde gode fødetilbud sjøl om en ikke nødvendigvis når måltallet. Vi mener det er svært viktig at folk skal få føde i nærheten av der de bor.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2007-12-10:
Bare en kort replikk: I mitt innlegg der jeg snakket om forebygging, sa jeg at vi omdisponerte 0,02 promille av budsjettet til forebygging. Det er kjempefeil – det skal være 0,2 promille. Det er jo ganske mye mer. Jeg er glad for at Olav Gunnar Ballo er tilbake i komiteen – det var han som hvisket meg i øret at jeg måtte regne på dette på nytt. 17,7 mill. kr av vel 84 milliarder kr utgjør altså 0,2 promille.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2007-12-10:
Representanten Inge Lønning spurte om avtalens innhold og viste til at dagens utdanningskapasitet for høyskole helse og sosial videreføres på om lag dagens nivå fram til 2015. Bakgrunnen for at det står der, er det som ligger i omsorgsmeldingen, som sier at dersom en holder dette utdanningsnivået, vil man ha tilstrekkelig med høyskoleutdannet personell innenfor pleie- og omsorgssektoren med en økning på 10 pst. Det står fast. Så står det videre i avtalen at det skal lages planer. Det kan jo vise seg at disse tallene er for lave. Men det skal altså lages planer på alle nivåer, så vi skal vurdere dette behovet hvert eneste år framover. Slik sett mener jeg at avtalen er meget god, og den tar altså for seg utdanning på alle nivåer.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2007-12-10:
Rehabilitering og habilitering er viktige ledd i behandlingskjeden. Når vi ser på det totale bildet over rehabiliteringsfeltet, kan vi slå fast at aldri har så mange fått så kvalitativt god rehabilitering som nå. Når antallet døgn ved de private rehabiliteringsinstitusjonene er noe lavere i 2007 enn det var i 2005, skyldes det at en gjennom økte midler har styrket kvaliteten på rehabiliteringsplassene, noe som mange steder var nødvendig, og at en ikke har funnet rom for å opprettholde den totale kapasiteten. Veksten har skjedd først og fremst gjennom helseforetakenes egne virksomheter og i kommunehelsetjenesten. Antall rehabiliteringsdøgn i sykehus har økt med så mye som 10 000 døgn fra 2005 til 2006. Jeg opplever nå igjen at dette på en måte er svartmaling: Fordi en ikke har kjøpt fullt så mange plasser ved de private rehabiliteringsinstitusjonene, virker det som om dette er et nedprioritert område fra Regjeringens side. Jeg synes det er ganske underlig å høre. Vi ser samtidig at det innen pleie og omsorg i mange kommuner faktisk satses på rehabilitering av eldre. Det å få et opphold på en rehabiliteringsplass på et sykehjem i 14 dager, kanskje hver 6.–8. uke, for hjemmeboende betyr økt førlighet, økt livskvalitet og utsettelse av permanent heldøgns institusjonsplass. Ifølge et faktaark fra KS utgjorde antall plasser som var avsatt til rehabilitering/habilitering i 2004 3,8 pst., i 2005 4 pst. og i 2006 4,6 pst. av heldøgnsplassene på sykehjemmene i kommunene. Dette er en positiv utvikling som jeg tror skyldes at en ser rundt omkring at rehabilitering virker. Kommunene prioriterer faktisk dette. Målet med rehabilitering og habilitering er å gi mennesker som er rammet av sykdom eller funksjonsnedsettelse, en ny mulighet til å mestre hverdagen. Senterpartiet vil fortsatt styrke rehabiliteringstilbudet, hvor de private, ideelle institusjonene har en viktig plass. Det trengs økte midler på dette området, for vi kan aldri få nok av rehabilitering, slik at flere mennesker kan få bedret livskvalitet og bedre mestring. Men ingen har nevnt i debatten at det faktisk er 47 lærings- og mestringssenter. Det planlegges 14 nye lærings- og mestringssenter, noen i kommunene, men de fleste tilknyttet helseforetakene. Lærings- og mestringssentrene har nettopp som formål å hjelpe mennesker til å leve bedre med sykdom. Å svartmale dette området synes jeg faktisk en bør holde seg for god for. En får heller ut og nyorientere seg og se hva som finnes på dette området.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2007-12-10:
Vi behandler tre representantforslag, som alle omhandler kvalitet og kvantitet i pleie- og omsorgssektoren – et omfattende forslag fra Fremskrittspartiet, et kunnskapsløft fra Høyre og en verdighetsgaranti fra Kristelig Folkeparti. Når det gjelder forslagene fra Høyre og Kristelig Folkeparti, mener Senterpartiet at veldig mye av dette er ivaretatt i den avtalen som er inngått mellom de fem partiene. Når det gjelder verdighetsgarantien, har disse fem partiene forpliktet seg til å arbeide med en felles helse- og sosiallovgivning. Skal det utformes en verdighetsgaranti, må man bl.a. hensynta forslagene i Dokument nr. 8:104. Når det gjelder representantforslaget fra Høyre, svarer også avtalen de fem partiene imellom på dette. Kompetanseløftet 2015 skal omfatte en plan på alle nivåer, når det gjelder ufaglærte, på fagskole- og høyskolenivå, på universitetsnivå, når det gjelder faglig kvalifisering, spesialisering og dimensjonering, når det gjelder rekrutteringstiltak, og når det gjelder forskning og fagutvikling. Vi mener at denne avtalen sikrer en progresjon som er helt nødvendig for at alle som er brukere av pleie- og omsorgstjenester, skal kunne motta tilstrekkelige tjenester av høy kvalitet. Jeg ønsker å stille representanten Giltun noen spørsmål. Er det et mål for representanten at så mange som mulig skal ha sine siste år på sykehjem, eller er det et mål at eldre mennesker skal få bo hjemme så lenge de ønsker det, og så lenge de greier det? Når jeg spør, er det fordi hun setter spørsmålstegn ved at 4,6 pst. av plassene i sykehjem i dag brukes til rehabilitering og til korttidsopphold. Jeg har alltid tenkt og ment at når det gjelder en god eldreomsorg, handler det om en balanse mellom gode hjemmetjenester, muligheten for rehabilitering, muligheten for et korttidsopphold på sykehjem, tilrettelagte boliger og sykehjemsplasser – når behovet for det er der. Men utgangspunktet er at de aller fleste ønsker å bo hjemme så lenge de greier det. Da er det viktig at vi har et bredt spekter av tjenester som gjør at dette målet kan oppfylles. Så til Lønning. Jeg oppfatter at representanten Lønning hører akkurat det han vil høre, eller så har han problemer med det han hører. Da viser jeg faktisk til det jeg har sagt med hensyn til det forslaget som ligger der om utdanningskapasitet omtrent på dagens nivå, og til det som avtalen sier om at det skal lages planer med hensyn til både kvalitet og dimensjonering over hele fjøla. Hvis ikke Lønning har fått med seg det, opplever jeg at det er hans problem og ikke vårt. Så sier Lønning at flere vil gå bort fra omsorgsyrkene i årene som kommer. Vel er Lønning teolog, men han er ingen profet. Jeg vil gjerne høre bakgrunnen for at han begrunner at mange vil rømme dette yrket. Jeg tror derimot at det vil bli langt mer interessant å jobbe innenfor denne sektoren framover, fordi kvaliteten vil bli bedre, fordi det kommer til å skje spennende fagutvikling, fordi dette virkelig er et område der både sykepleiere, hjelpepleiere og leger ser at her er det faktisk spennende å arbeide.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Jeg vil først si til det som representanten Nesvik nevnte angående statistikk over behovet for kommunene og utbygging av eldreomsorgen, at det er nettopp et eksempel på at vi prøvde å ivareta synspunktene til alle partier da vi bygde opp denne avtalen. Vi hadde et ønske om å få alle partier med på å underskrive den, også Fremskrittspartiet. Når det gjelder det med individuell refusjon og sosiale utslag, er jeg i likhet med representanten Nesvik svært opptatt av det. Vi har markert det sammen både i innstillingen om sosiale helseforskjeller og nå i innstillingen til statsbudsjettet. Det første skrittet vi vil ta der, og som ministeren har bekreftet, er at Sosial- og helsedirektoratet vil gjennomføre undersøkelser på bred basis, slik at vi kan sikre oss at vi har et godt faglig og nøytralt grunnlag for å trekke konsekvensene av det vi har sett noen tegn til i ulike undersøkelser som er foretatt til nå. Jeg er bekymret når det gjelder spørsmålet om sosiale vridninger. Stortinget har jo sagt ved behandlingen av legemiddelmeldingen at man i hovedtrekk vil gå den andre veien og bringe flere ting over på blå resept. Det er også gjort et arbeid for å spesifisere kravene nærmere når det gjelder blå resept, noe som kan være interessant i den sammenhengen.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
En nedprioritering er vel mildt sagt feil ordbruk når man legger fram en opptrappingsplan – når man nå har brukt 350 mill. kr på å øke innsatsen innenfor eldreomsorgen og legger opp til 100 flere millioner. Det er behov for en kraftig satsing utover dette. Jeg trakk fram behovet for å skaffe kommunene behandlingsplasser fra helseforetakenes side. Jeg sa avslutningsvis at jeg håpet vi kunne inngå et bredere samarbeid om dette i komiteen i en satsing på linje med det vi har diskutert når det gjelder eldreomsorgen. Jeg er enig i at det trengs en stor opptrapping her i årene som kommer, og jeg håper det er den stafettpinnen vi kan bringe videre nå når opptrappingsplanen innenfor psykiatrien har nådd siste fase, at det da er rusomsorgen som står for tur.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Jeg tror det er behov for betydelige endringer i finansieringssystemet for å ivareta hele behandlingsforløpet. Jeg nevnte jo også at vi må få til et bedre samspill mellom kommunehelsetjenesten og helseforetakene, som ett av de fem grepene jeg gikk inn på i innlegget mitt. Det innebærer jo store muligheter til å diskutere bl.a. forholdet forebygging/reparasjon, hvis vi går inn på hvordan vi finansierer også forebyggingsdelen og rehabiliteringsdelen ute i kommunene. Så jeg mener at det fra vår side nå er lagt opp til en prosess rundt dette, med hensyn til kortsiktige endringer både i ISF-systemet og i DRG-finansieringen på noen punkter som jeg nevnte i innlegget mitt, og jeg mener vi bør se videre på forholdet mellom kommunehelsetjenesten og helseforetakene. Jeg mener i hvert fall at vi skal arbeide grundig med dette framover. Å kalle det en helhetlig omlegging, eller ikke, har jeg ikke behov for å bestemme meg for nå, men det er i hvert fall store spørsmål som ligger her.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Flere har vært inne på det jeg nevnte i mitt innlegg tidligere i dag, om at vi ligger på verdenstoppen i bruk av offentlige midler til helse. Det er vel slik at vi der kniver med Sveits, som jeg tror vi er i ferd med å passere, med San Marino og med et par små republikker til, kanskje. Vi har svært mye positivt å vise til, som både jeg og andre har vært inne på tidligere i dag. Men hvis vi sammenligner resultatene våre med andre land som ikke bruker fullt så mye midler, er det også klart, som Inge Lønning nevnte, at vi ikke ligger på verdenstoppen på alle områder. Det var derfor jeg fra min side nå ville fokusere mer på hvilke grep som trengs for å få bedre ressursbruk og bedre kvalitet i helsevesenet, framfor enda mer penger. Og jeg synes de kommentarene som er kommet i løpet av debatten, både fra Ballo, fra statsråden og til dels fra flere, f.eks. Inge Lønning, til spørsmålet om å konsentrere høyspesialiserte tjenester for å kunne gi bedre og sikrere tjenester av høyere kvalitet og for å sortere bedre hva vi skal bygge opp ved de lokale sykehusene, har vært interessante. Det er åpenbart at arbeidet med denne sorteringen ikke kan gjøres stykkevis og delt, verken innenfor Helse Sør-Øst-prosessen, innenfor hovedstadsprosessen – eller andre steder. Det trengs overordnede initiativer fra departementet for at dette skal kunne starte på riktig sted. Jeg synes også at det har vært gode kommentarer med hensyn til dette med en bedre flyt, en bedre utvikling, av samspillet kommune–helseforetak. Det er farlig hvis pasienter blir kasteballer av finansielle grunner. Det tror jeg særlig skjer innenfor rusbehandlingen, innenfor psykiatrien og når det gjelder en del andre pasientgrupper som vi har vært inne på, bl.a. kronikere. Både representanten Ballo, Lønning og Dåvøy har vært inne på dette i sine innlegg, så jeg ser at her er det en stor oppgave for oss i komiteen å gå videre med framover. Det samme gjelder finansieringssystemet – det å skape et finansieringssystem som enda bedre kan ivareta hele behandlingsforløpet, fra tidlig oppdagelse og forebygging ute i kommunene til dagbehandling og innleggelse ved spesialistsykehusene og til rehabilitering og oppfølging ute i kommunene. Vi har ennå en jobb å gjøre hvis vi skal greie å skape det. Det er ikke veien å gå å øke stykkprisandelen til 60 pst., som Fremskrittspartiet alene vil. Men svaret bør ligge i å få til en mest mulig lik finansiering av alle deler av behandlingen, slik flere har vært inne på. Jeg tror at det også er kommet viktige innspill til hvordan vi kan bygge opp forebygging. Jeg takker komitelederen, Nesvik, for en kommentar til våre forslag om diabetes. Og jeg håper at vi kan ta denne debatten videre – både når det gjelder de punktene jeg nå har vært inne på, og når det gjelder andre deler, som videre satsing på rusbehandling og gjennomføring av eldreavtalen.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Hvis representanten Lønning hadde ønsket å være med på denne avtalen, tror jeg vi skulle greid å forhandle oss fram til enighet på det punktet han konsentrerer seg om i denne diskusjonen. Det står i innledningen her i punktet om kompetanse: «Kompetanseløftet 2015 skal omfatte en plan på alle nivå: ufaglærte, fagskole- og høyskolenivå, universitetsnivå, faglig kvalifisering, spesialisering, dimensjonering, rekrutteringstiltak, forskning og fagutvikling.» Så det er åpenbart at det er en viss spenning mellom de to punktene i avtalen når det gjelder kompetanseløftet, og at vi vil arbeide med dimensjonering av utdanning på alle områder. Til representanten Nesvik og hans kommentarer til Kristelig Folkeparti vil jeg si at når han anklager Kristelig Folkeparti for å tone ned noen punkter i sitt absolutte standpunkt, synes jeg det nettopp er forskjellen på Fremskrittspartiets og andre partiers arbeidsform. Man prøver å være politiske håndverkere samtidig som man står for sitt, man er klar over at det er mer krevende prosesser når man skal ha med Regjeringen og regjeringspartiene, og man blir da i stand til å få til ting, istedenfor bare å stå på sine ytterste standpunkter.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Jeg vil bare tillate meg en liten kommentar til det med å holde tråden fra en debatt til den neste. Representanten Lønning advarte sterkt mot en «kortslutning» i sitt innlegg under budsjettdebatten – en kortslutning som går ut på å konkurrere om å putte inn mest mulig penger, mest mulig ressurser, i stedet for å være opptatt av hvordan vi når målene, hva som gir målbare resultater for brukerne. Når statsråden og også saksordføreren her dokumenterer at det nå er satt i gang en prosess innenfor hele helsevesenet, og at vi må få med hele det offentlige helsevesenet – sykehusene, kommunehelsetjenestene osv. og institusjonene – og frivillige, private institusjoner som vi samarbeider med, på et løft for rehabilitering, når man forteller om økningen i ressursbruken ved sykehusene, når man, som representanten Skjælaaen gjorde, forteller om økningen i antallet lærings- og mestringssentre rundt ved helseforetakene, når man forteller om en økning på 4,8 pst. av heldøgns sykehjemsplasser som brukes til rehabilitering, når man forteller om en styrket kommuneøkonomi og hvordan det vil gi en økt rehabilitering, forhåpentligvis på bred front etter hvert, når man forteller om hvordan pengene til «Raskere tilbake» brukes til å inngå nye avtaler og få flere inn i rehabiliteringsopplegg, så må vi kunne se at det å få til et løft for rehabilitering er en så bred innsats som hele helsevesenet skal være med på, at det ikke bare dreier seg om øremerking av det ene eller det andre beløpet. Og da mener jeg at ett viktig punkt er det vi var inne på i den forrige debatten, for å knytte tråden tilbake til den, nemlig finansieringssystemet. Det er faresignaler i det som det vises til når det gjelder Stavern. Jeg har selv hørt det når det gjelder finansiering av rehabilitering ved Aker universitetssykehus, hvor man legger opp til et sammenhengende behandlingsforløp fra inngrep til det å få til spesialisert rehabilitering ved sykehuset, og jeg har hørt liknende historier fra flere deler av Helse-Norge: Man mener rehabilitering er for svakt finansiert innenfor DRG-systemet. Det må vi se på for å få på plass, og for å få til det løftet som hele komiteen etterlyser. Men jeg vil advare mot å gjøre det til bare en konkurranse om enkelte bevilgningsbeløp som tross alt er mindre i denne sammenhengen. Det dreier seg om hvordan vi kan øke innsatsen for rehabilitering i det samlede helsevesenet i Norge – og da snakker vi om andre beløp enn mindre øremerkede poster.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Jeg må jo påpeke, til det representanten Lønning sa, at jeg synes svært mange av innleggene her i dag, i denne debatten, har handlet om at alle er for et løft for rehabilitering, men man påpeker den og den situasjonen på det og det punktet hvor man ønsker mer penger, mer ressurser inn. Jeg mener at den helhetlige innfallsvinkelen som Lønning nå presiserte, er den riktige. Jeg mener den ligger i den starten på opptrappingen som strategien Regjeringen har lagt fram knyttet til statsbudsjettet, innebærer, og det er der vi må jobbe videre. Vi stemmer ikke for forslaget om en egen opptrappingsplan nå, fordi Regjeringen allerede har lagt fram en sånn plan sammen med statsbudsjettet som vi kommenterer i innstillingen, og som vi vil arbeide videre ut fra. Vi tar utgangspunkt i det arbeidet Regjeringen til nå har gjort, og vil gå videre med det. Jeg håper vi da vil kunne trekke i samme retning, slik som komiteen og Stortinget har ønsket på dette området.
Inge Lønning (Høyre), 2007-12-10:
Jeg lyttet med stor interesse til Jan Bøhlers innlegg. Den første halvdelen tegnet et overmåte lyst og positivt bilde av situasjonen i norsk helsevesen. Man kunne nesten få inntrykk av at alt var fullkomment, og at det ikke gjenstår noe som helst. Den siste halvdelen viste jo imidlertid at det fremdeles er mange uløste problemer. Men det er ett hovedområde som representanten Bøhler overhodet ikke berørte, og det forbauser meg. Det er den lenge omtalte opptrappingsplanen når det gjelder rusfeltet, som omsider er kommet i årets budsjett. Lederen for Bergensklinikken, en av de største institusjonene på dette området, sier at satsingen er den svakeste noen regjering har lagt frem, med ett unntak, nemlig det budsjettet den samme regjering presenterte i fjor. Hvorledes ser Bøhler på det forhold at rusfeltet blir nedprioritert så iøynefallende som det skjer i dette budsjettet?
Inge Lønning (Høyre), 2007-12-10:
Grunnen til det er ganske enkelt at den omtalte avtalen som er tatt inn i budsjettinnstillingen, praktisk talt er innholdstom. Vi mener at det er egnet til å føre folk bak lyset, når man kaller noe som er så lite forpliktende som den målsettingslisten som er tatt inn i budsjettinnstillingen, for et tverrpolitisk forlik. Når det gjelder den omtalte verdighetsgarantien, så er det egentlig bare ordet som er avtalefestet – innholdet er helt i tåka. Man sier at man i forbindelse med det videre arbeidet med sosiallovgivningen skal komme tilbake til en verdighetsgaranti som bl.a. skal «hensynta» et Dokument nr. 8-forslag, som senere i dag blir vedlagt protokollen, og som ikke blir vedtatt. Når den tid kommer at et slikt forslag materialiserer seg, så vil selvfølgelig Høyre vurdere det og ta stilling til det. Men vi tar ikke stilling til forslag som vi ikke har sett.
Inge Lønning (Høyre), 2007-12-10:
Jeg skulle ønske at representanten Ballo hadde rett i det, men jeg tror ikke han har rett. Problemene knyttet til den såkalte opptrappingsplanen for rusfeltet er for det første at den kom veldig sent i forhold til det som var lovet. Det behøver jo ikke være noen ulykke hvis noe kommer sent, men godt. Men jeg har registrert at det er full enighet hos absolutt alle som arbeider innenfor rusfeltet, både den offentlige delen og den private ideelle delen. De gir uttrykk for en formidabel skuffelse over at det som fremstilles som en opptrappingsplan, er så puslete i forhold til den totale ressursbruken innenfor feltet. Det er riktig at statsråden i sitt tildelingsbrev har videreført de formuleringene som den forrige statsråd introduserte, men problemet ved det er at noe virker første gangen øvelsen blir gjennomført, men hvis den bare gjentas med samme ordlyd, så blir effekten svakere og svakere for hver gang – hvis man ikke i budsjettforslaget viser at man mener alvor med å øke ressurstilgangen.
Inge Lønning (Høyre), 2007-12-10:
Jeg tillater meg en ørliten presisering først. Jeg sa ikke at budsjettforslaget i sin alminnelighet er det dårligste, men jeg siterte lederen for Bergensklinikken da han uttalte seg om rusfeltet alene, og han sa – til oppmuntring for statsråden – at dette er det nest dårligste en regjering har presentert. Det dårligste var det budsjettet statsråden la frem i fjor. Så til mitt spørsmål. Den omtalte avtalen, eller eldreforliket, som noen til og med har kalt den, har et underlig lavt ambisjonsnivå. Jeg vil sitere ett punkt, som jeg gjerne vil spørre statsråden hvordan hun tolker, og det er: Dagens utdanningstilbud for høyskole helse og sosial videreføres på om lag dagens nivå frem til 2015. Altså: Her lover man, forplikter seg til, å holde stillstand på en viktig del av utdanningsfeltet. Behøves det noen avtale for å love at det ikke skal skje noe?
Inge Lønning (Høyre), 2007-12-10:
Jeg konstaterer at foregående taler har stigende promille – jeg er glad for at den stanset på 0,2.(Munterhet i salen) La meg ganske kort kommentere opplysningen statsråden gav, om en undersøkelse i regi av Folkehelseinstituttet. Det var en verdifull og interessant informasjon til Stortinget, i og med at komiteen har hatt dette under observasjon. Jeg vil bare føye til at det at man nå har satt foten ned fordi dette helt klart er i strid med bioteknologilovens bestemmelser om personvern, gjør det enda mer ubegripelig hvorledes man har kunnet sette i gang et prosjekt uten å avklare et så elementært forhold på forhånd. (Munterhet i salen) Jeg stilte et spørsmål i replikkordskiftet etter statsrådens innlegg som statsråden dessverre ikke rakk å svare på. Jeg bad om en forklaring på hvordan statsråden forstår det punktet i den inngåtte avtalen mellom regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre hvor man sier at «dagens utdanningskapasitet for høyskole helse- og sosial videreføres på om lag dagens nivå fram til 2015». Det innebærer altså en nullstilling av kapasiteten på dette området i åtte år fremover. Jeg synes det er litt eiendommelig at man må inngå et forlik om «på stedet marsj» i åtte år når det gjelder utdanningskapasiteten. Jeg kan godt utvide spørsmålet til også å gjelde de andre partiene som har vært med på å sette sitt navn under avtalen, for Kristelig Folkeparti og Venstre har i en annen sak – som vi kommer til om litt, nemlig i Dokument nr. 8:114 for 2006-2007 – vært med på et forslag der de sier det stikk motsatte. Jeg siterer fra punkt 3 i innstillingen til dette forslaget, der «Stortinget ber Regjeringen:Vurdere behovet for økt utdanningskapasitet for sykepleiere og annet høyskoleutdannet personell, for å sikre at en større andel av ansatte i omsorgssektoren har høyere utdanning.» Dette punktet i avtalen innebærer en betydelig senking av ambisjonsnivået når det gjelder et helt sentralt punkt i kunnskapsløftet for omsorgssektoren. Det er en av grunnene til at vi fra Høyres side ikke har funnet noe grunnlag for å ta del i den avtalen – dels fordi den på vesentlige punkter er så upresis at det nesten er umulig å lese noe konkret innhold i den. Også på de punktene hvor den er presis, senkes ambisjonsnivået på en måte som vi ikke kan være med på.
Inge Lønning (Høyre), 2007-12-10:
En liten kommentar til representanten Skjælaaens svar på mitt spørsmål. Svaret gjorde meg ikke veldig mye klokere. Så vidt jeg har registrert, har det ikke vært en aktuell problemstilling, og ingen har reist problemstillingen om å bygge ned kapasiteten når det gjelder høyskoleutdanning innenfor helse- og sosialfag. Når man da avtalefester at man skal holde status quo, er det et ganske presist løfte om at man ikke skal øke kapasiteten, i hvert fall ikke nevneverdig. Da er det forunderlig, når man uttaler seg så pass klart og tydelig, at Skjælaaen etterpå på en måte setter en strek over formuleringen og sier at dette skal man vurdere år om annet. Da er jo det som står der, helt verdiløst – hvis man skal foreta en revurdering hvert eneste år. Jeg trodde en avtale hadde til hensikt å binde partene. Det man her binder partene til, er status quo, verken mer eller mindre.
Inge Lønning (Høyre), 2007-12-10:
Vi lever i en tidsalder hvor hukommelsen er faretruende kort. Det kan se ut som om det også gjelder i helse- og omsorgskomiteen. I fjor skrev en enstemmig komite i budsjettinnstillingen at rehabilitering «må bli det neste store satsingsområdet» innenfor norsk helsepolitikk. Når man sier det, går jeg ut fra at man mener noe med det, og i hvert fall går jeg ut fra at man mener at situasjonen ikke er tilfredsstillende, for ellers har det ingen mening å snakke om «det neste store satsingsområdet». I dagens debatt kan det virke som om særlig saksordføreren har gjort det til en hjertesak å fremstille det som om situasjonen er nær fullkommen på dette området, og at det egentlig ikke er bruk for noen opptrapping av innsatsen i det hele tatt. Talspersoner for regjeringspartiene går meget langt i retning av å avvise enhver påpekning av kapasitetsmangel på dette området ved å si at det er svartmaling. Det er forbausende at virkeligheten kan endre seg så hurtig i løpet av ett kalenderår, for man kan vel ikke for ramme alvor mene at det fra vi avgav budsjettinnstillingen i fjor til debatten i dag har skjedd en dramatisk endring til det bedre innenfor rehabiliteringsfeltet. Det står rett og slett ikke til troende. Man tvinges jo til å se i øynene at hvis man fører en politikk der man trapper ned bruken av de etablerte private opptrenings- og rehabiliteringsinstitusjonene av ideologiske grunner, dekkes ikke den differansen opp ved en tilsvarende økning innenfor det offentlige, simpelthen fordi prisen for den samme innsatsen i det offentlige som regel er tre eller fire ganger høyere. Da blir jo regnestykket relativt enkelt når det gjelder den totale kapasitet, hva man får igjen for pengene. Det kjedelige er at dette ideologiske felttoget salderes på brukernes bekostning.
Inge Lønning (Høyre), 2007-12-10:
Det er ikke noen spesialøvelse for Høyre å lese Soria Moria-erklæringen. Det går jeg ut fra andre også har gjort. Det er heller ikke noen spesialøvelse for Høyre å lese statsrådens instruksjonsbrev til de regionale helseforetakene. I Soria Moria-erklæringen står det at det er Regjeringens bevisste politikk å bygge ned bruken av private tilbydere innenfor helsesektoren. I statsrådens instruksjonsbrev har det også vært pålagt helseforetakene å gjøre det samme. Dette er en generell, overordnet politikk, og jeg trodde faktisk at den var ideologisk begrunnet. Det er vanskelig å se noen annen type begrunnelse. Representanten Per Olaf Lundteigen, som så vidt jeg vet, er innvalgt for et av regjeringspartiene, bad i en debatt her i salen tidligere i år Regjeringen om å legge av seg de ideologiske brillene når det gjelder politikken nettopp overfor de private rehabiliterings- og opptreningsinstitusjonene, som han, i sitt tilfelle, hadde kjennskap til fra sitt eget hjemfylke. Det har vært en nedgang i antall behandlingsdøgn innenfor disse institusjonene på 17 pst. Det er vel dokumentert, og det betyr at det er 17 pst. færre pasienter som har fått den typen tilbud. Det skyldes formodentlig ikke at behovet er blitt 17 pst. mindre, eller at antallet som venter på den typen behandling, er blitt lavere enn det var. Det skyldes rett og slett kapasitetsmangel. Da synes jeg det blir litt forbløffende når man med nebb og klør argumenterer imot et såpass enkelt forslag som det vi har fremsatt, og som ligger til behandling, der man ber Regjeringen utarbeide en opptrappingsplan for habilitering og rehabilitering. Nei, sier regjeringspartiene, vi ønsker ingen opptrappingsplan, det er nok med den strategien som er lagt inn i budsjettet, og som i realiteten ikke betyr noe annet enn kompensasjon for lønns- og prisvekst. Det vil si at det representerer overhodet ingen vekst eller noen forsterket innsats innenfor området rehabilitering. Da må jeg ha lov til å gjenta spørsmålet: Hvorfor var man i fjor med på å skrive inn i komiteinnstillingen at rehabilitering må bli det neste store satsingsområdet i norsk helsepolitikk? Hvor lenge skal vi vente på at man er villig til å være med på å realisere det satsingsområdet?
Inge Lønning (Høyre), 2007-12-10:
Jeg har behov for en kort kommentar til representanten Bøhler, for det virket som om han tror at vi debatterer et helt annet forslag enn det vi debatterer. Vi debatterer ikke et forslag om å øke budsjettposter det ene eller annet sted, vi debatterer et forslag om å be Regjeringen utarbeide en opptrappingsplan for rehabiliteringsfeltet. Det er til og med presisert i forslaget at man spesielt skal være opptatt av å stimulere helhetlige tilbud i samhandling mellom førstelinjetjenesten og spesialisthelsetjenesten, altså nøyaktig i tråd med det representanten Bøhler selv beskrev som nødvendig og ønskelig. Hvorfor stemmer man da imot? Hvorfor ønsker man ikke at Regjeringen skal utarbeide en opptrappingsplan for rehabiliteringsfeltet? Det fremstår etter denne debatten for meg som en gåte.
Inge Lønning (Høyre), 2007-12-10:
Representanten Skjælaaen har en nesten imponerende evne til å hisse seg opp. Etter hans siste innlegg skylder jeg ham en liten egenerklæring når det gjelder min hørsel og mitt syn. Det er rimelig bra. Jeg har lest teksten gjentatte ganger, og jeg har hørt hva Skjælaaen selv har bidratt med når det gjelder å utlegge teksten til avtalen. Jeg er enig med representanten Bøhler, som tidligere i dagens debatt konstaterte at det henger ikke i hop, det generelle punktet som snakker om planer for rekruttering og dimensjonering på alle områder, og det spesifikke punktet som omhandler høyskoleutdannet personell. De to punktene står regelrett i strid med hverandre, og det jeg har forsøkt å få avklart, er om det ligger noen dypere tanke bak. Det gjør det åpenbart ikke. Det er relativt lett å skjønne når man vet hvorledes denne avtalen ble til, hvilket hastverk som preget arbeidet, og den mangelfulle kommunikasjon som preget arbeidet. Da er det sannelig ikke rart at det sniker seg inn inkonsekvenser og selvmotsigelser. Så interpellerte representanten Skjælaaen om hvorledes jeg kan vite at det vil bli en økende mobilitet innenfor høyskoleutdannede yrkesgrupper i årene fremover. Jeg trodde med respekt å melde at de fleste hadde fått med seg at i vårt samfunn går utviklingen i retning av at høyskoleutdannet personell i stadig mindre grad forblir innenfor ett og samme yrke på livstid, simpelthen fordi arbeidsmarkedet ikke lenger er slik. Og om det er noe vi vet med sikkerhet uten å behøve verken å tilhøre de store eller små profeter, er det at denne utviklingen kommer til å fortsette, og den kommer til å akselerere i hastighet. I tillegg har vi i dag et arbeidsmarked hvor etterspørselspresset er kolossalt stort fra alle de ekspanderende sektorene innenfor norsk arbeidsliv. Da skal det ikke veldig mye verken kunnskap, innsikt eller fantasi til for å se at det kommer til å forholde seg slik som jeg sa, nemlig at avgangen – eller rettere sagt mobiliteten – over sektorgrensene når det gjelder yrkesutøvelse, kommer til å øke, og at det tilsier at vi må dimensjonere utdanningen på høyskolenivå deretter.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-12-10:
Jeg er veldig enig med representanten Bøhler i at forebygging er utrolig viktig, og er glad for at det blir brukt såpass mye tid på akkurat det punktet. Det var også sagt at man har startet – ørlite – med 17,7 mill. kr ved å ta midler fra helseforetakene og overføre på en del forebyggende tiltak. Jeg tror at finansieringssystemet i sykehusene er en veldig stor utfordring i dag, bl.a. når det gjelder både prioritering og helhet. Jeg skal komme litt tilbake til det senere i dag. Jeg tror at den største utfordringen vi har, er hvordan vi skal forholde oss når det gjelder samspillet mellom kommuner og helseforetak. Kommunene har et skrikende behov for kompetanse, for hjelp, i en del faglige sammenhenger. Mitt inntrykk er at det bør igangsettes en bred utredning av selve systemet for sykehusfinansiering som bedre enn dagens stykkprissystem fanger opp behovet for helhet i tjenestekjeden. Spørsmålet er: Mener ikke representanten Bøhler at det kanskje var på tide at man tok en slik gjennomgang?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-12-10:
Først har jeg lyst til å ønske Olav Gunnar Ballo hjertelig velkommen til komiteen. Det blir svært hyggelig å få jobbe sammen med ham. Det er første gang fra min side, så det ser jeg fram til. Det jeg ønsker å spørre representanten Ballo om, dreier seg om de private sykehusene og pensjon. Representanten Ballo har sikkert fulgt med på den debatten som har vært. Jeg har stilt et spørsmål, og opposisjonspartiene har skrevet en merknad om dette i budsjettinnstillingen. Jeg stilte finansministeren et spørsmål i spontanspørretimen sist hun var her – det er ikke lenge siden – og hun gav uttrykk for at hun ikke kjente til denne problemstillingen. Hun hadde fått vite det nå, som hun sa. Derfor har jeg hatt et håp om at det kanskje var en liten glipp at man ikke klarer å løse dette for de private sykehusene store problemet, med 150 mill. kr i forbindelse med salderingen. Mitt enkle spørsmål er: Ut fra dette, er det mulig å tenke seg at SV i Stortinget vil bidra til at disse private sykehusene får dekket pensjonskostnadene sine før jul? Det er et stort behov for det.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-12-10:
Jeg er glad for tilbakemeldingen på eldreavtalen vi har inngått med Regjeringen, og ser fram til oppfølgingen. Jeg er enig med statsråden i at det her er mye konkret. At det kommer til å skje mye innenfor denne avtalen, også i forlengelsen av Omsorgsplan 2015, er jeg ganske trygg på. Mitt spørsmål gjelder psykiatri. Statsråden nevnte barn og unge som en viktig gruppe som vi må ha fokus på etter opptrappingsplanen. Mitt spørsmål gjelder en annen gruppe, nemlig de langtidssyke i psykiatrien. En fersk tilsynsrapport har slått fast at tilbudet i dag er utilstrekkelig for denne gruppen, og at det heller ikke er tilpasset behovene. Regjeringspartiene sier nei til å være med på et forslag i budsjettet om at man skal ha en egen handlingsplan utover opptrappingsplanen for denne gruppen. Spørsmålet mitt er: Hvordan ser helseministeren for seg at man kan følge opp denne gruppen, for den er nødt til å bli fulgt opp videre?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-12-10:
Et par ord om noen få saker. Når det gjelder kurs- og tiltakssenteret i Tingvoll, var representanten Sonja Sjøli inne på at det ligger en mindretallsmerknad i budsjettet fra Fremskrittspartiet og Venstre. Dette er et relativt nytt og ombygd senter, har jeg forstått. I den senere tid har jeg gått inn og sett på de dokumentene som foreligger, og vil bare si at også Kristelig Folkeparti støtter det. Jeg vil også vise til det spørsmål representanten Harald T. Nesvik stilte til statsråden tidligere i dag, om akkurat Tingvoll, og at det vil være viktig om de får en positiv tilbakemelding, slik vi ser det. Så var representanten Sonja Mandt-Bartholsen inne på ME-pasienter. Det er veldig positivt at statsråden på mange måter har grepet fatt i denne vanskelige og vonde tilstanden som mange lider under i dag, ikke minst mange ungdommer. Hysnes helsefort er helt sikkert bra for dem som kan klare å komme seg i jobb, og heldigvis er det en del som klarer det etter å ha hatt sykdommen. Det skal opprettes ti sengeplasser ved Helse Sør-Øst for en del av de dårligste – kanskje blir også utredning og forhåpentligvis en del forskning knyttet til denne sykdommen. Kompetansenettverket, som også er oppbygd, får sine midler videreført neste år. Det blir et viktig nettverk for denne gruppen. Men jeg må også få si at det er en del mennesker som ligger hjemme i dag. Jeg får mange henvendelser fra unge mennesker – dessverre ikke fra dem, for de klarer ikke å henvende seg, men fra foreldre eller ektefeller. Det er slik at verken NAV eller – heller ikke alltid – spesialisthelsetjenesten har forstått at dette faktisk dreier seg om en sykdom. For bare å nevne et bitte lite eksempel: Et ungt menneske har i ett år ligget i et helt mørkt rom, har blitt matet gjennom en sonde og har ikke kunnet snu seg i sengen. Når NAV-kontoret da krever at vedkommende både skal gå til psykiater og starte en psykiatrisk behandling, for å utelukke at dette dreier seg om psykiatri, er noe hakkende galt. Faktum er at den behandlende lege på sykehuset også lurte på om det gikk an å være så syk uten at noe psykisk var med i bildet. Jeg har bedt statsråden om i samarbeid med arbeids- og inkluderingsministeren å sende et rundskriv om dette til kommuner og til NAV-kontorer, hvilket jeg ikke har fått positivt svar på ennå. Jeg håper virkelig at statsråden nok en gang tar dette med seg, for det er dramatisk for mange av dem som ligger der og faktisk ikke får hjelp i dag – anno 2007.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-12-10:
Bare noen ord om avtalen som er inngått mellom regjeringspartiene, Venstre og Kristelig Folkeparti. Noe av det viktigste for Kristelig Folkeparti har vært, som de fleste her vet, at det skal utformes en verdighetsgaranti. Og det er ikke riktig, som representanten Nesvik sier, at den er noe mindre forpliktende enn det som ligger i våre egne forslag, men den er formulert slik at man bl.a. skal ta hensyn til disse forslagene, men det kan også gjøres tilføyelser. Det kan jo tenkes når man skal gå gjennom kvalitetsforskriften i lovverket, se på klageadgang, at den muligens blir enda bedre enn den vi har laget til nå. Det er noe av bakgrunnen. Jeg har også lyst til å nevne Kompetanseløftet 2015. Det er veldig konkrete punkter som er tatt inn i avtalen. Kompetanseheving i etikk skal alle kommuner over tid innføre. Investeringstilskuddet skal gis til utbygging av kvalitative enheter. De siste to punktene jeg vil nevne – det er langt flere – er at alle demente skal ha plasser tilrettelagt innen 2015, og at det skal være tilrettelagt dagtilbud for alle demente. Dette er meget konkrete tiltak, som jeg er glad for å ha fått til.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-12-10:
Det er noe som er vanskelig med rehabiliteringsfeltet og dokumentasjon av tall, dokumentasjon av om man har en økning eller om man har en reduksjon i antallet rehabiliterte pasienter, antallet pasienter som får tilbud. En del organisasjoner sier til oss gang på gang at det er en nedgang både for deres institusjoner og i tilbudet til de pasientene de organiserer. Statsråden har svart mange ganger i Stortinget og kan også dokumentere at her har det blitt en økning. Da har jeg et resonnement som jeg ikke vet om blir riktig, men iallfall sa jeg litt om dette i mitt første innlegg under behandlingen av budsjettet. I Sosial- og helsedirektoratets rapport om innsatsstyrt finansiering for 2006, står det: «På bakgrunn av en sterk økning i dagbehandling for rehabilitering har vi bedt Avregningsutvalget om å foreta en vurdering». Så sier de: «Dessverre ser vi at mange sykehus og institusjoner ikke har oppfylt de krav som regelverket setter for refusjonsutbetaling». Så kommer det: «Tjenester som skulle vært finansiert gjennom poliklinisk takst, som er lavere enn ISF-refusjon, er feilaktig kommet inn i utbetalingsgrunnlaget som dagbehandling». Jeg leser da dagbehandling for rehabilitering, for det går fram av det avsnittet. Det dreier seg totalt om ca. 88 mill. kr i feilkorrigering i 2006. Mitt spørsmål til statsråden er egentlig: Kan det tenkes at det ligger noe her som gjør at vi har så forskjellige tall å operere med? Er det mulig for departementet å gå litt mer inn i det og se? Som politiker i Stortinget synes jeg det er ganske vanskelig gang på gang å måtte høre fra organisasjoner at her er det en nedgang, og gang på gang høre på Regjeringen, som sier at det er en oppgang. Jeg skjønner det ikke, rett og slett.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-12-10:
Alle innbyggere må få et likeverdig tilbud av helsetjenester. Kvalitet, trygghet, tilgjengelighet og omsorg skal utgjøre kjerneverdiene i helsetjenestene. Alle må få samme tilgang, uavhengig av hvor man bor. Lav responstid for ambulansetjenesten er derfor svært viktig for den enkelte innbyggers opplevelse av trygghet for liv og helse. Norge har tilbud der luftambulansen inngår i akuttoppdrag og hasteoppdrag, noe som bidrar til å bedre responstiden der avstandene er store. Kristelig Folkeparti er glad for at komiteen ber Regjeringen om å foreta en gjennomgang av ambulansetjenestens innhold og rekruttering. Samtidig vil vi understreke at responstiden bør være en naturlig del av en slik utredning. Det har tidligere vært påpekt fra et flertall i komiteen at det er behov for en nærmere utredning av konsekvenser knyttet til gjennomføringen av responstider. Jeg viser her til Innst. S. nr. 300 for 2000-2001. Det må derfor etter min mening bli en reell vurdering av det å fastsette krav til responstid for ambulansetjenesten i den forestående utredningen, ikke minst sett i lys av utviklingen de senere årene og en del klager som er kommet inn. Jeg har med noe undring registrert at Arbeiderpartiet, Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Venstre er med på at responstiden kan være en del av utredningen, samtidig som de fastslår at det ikke vil være hensiktsmessig å fastsette nasjonale standarder for responstid. Et ferskt eksempel fra mitt eget fylke er Samnanger kommune, som har fått økt responstid, fra 18 til 30 minutter, etter en omlegging av ambulansetjenesten. I denne kommunen har kommunelege og politikere vært helt klare på behovet for å opprettholde ambulansetilbudet, mens Helse Vest på sin side har tatt beslutning om det motsatte. Kommunen opplever seg overkjørt, de viser til mangel på samarbeid og samhandling. En klage til Helse- og omsorgsdepartementet førte heller ikke fram. Men de fikk et møte med en av statssekretærene, og det var de svært glade for. Statsrådens svar på mitt skriftlige spørsmål om Samnanger kommune har stort sett de samme begrunnelsene som Helse Vest har hatt – altså en ensidig mening om dette fra helseforetakets side. Etter Kristelig Folkepartis mening er responstiden en vesentlig del av kvaliteten i ambulansetjenesten. Helse Bergen har i svar til Samnanger kommune ikke vektlagt responstid som en del av kvaliteten til kommunen. De viser til at det ikke finnes noen absolutte krav om responstid. Samnanger er i tillegg oppfordret av Helse Bergen til å opprette det man kaller en «First responder»-ordning, for å kompensere for responstidsøkningen. Men i dette tilfellet vil man ikke få dekket utgifter til dette, slik jeg har forstått det. Dette var bare ett eksempel, det finnes flere. Derfor vil jeg innstendig be om at statsråden i sin forestående utredning går inn i problematikken rundt responstid, utreder konsekvenser og vurderer seriøst om det bør fastsettes responstid for ambulansetjenesten. Til sist: Vi støtter også det som dreier seg om luftambulanse og muligheter for å få landingsplasser.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-12-10:
Jeg valgte å ta ordet en gang til. Jeg skal gi representanten Lønning rett i at denne avtalen har vi egentlig hatt liten tid på når man tenker på alle punktene vi tross alt har blitt enige om. Men jeg har lyst til å si at det punktet som Lønning gang på gang har tatt opp, var et punkt som kom inn veldig tidlig i avtalen. Det er også Lønning kjent med. Nettopp fordi det punktet ikke var godt nok, fikk vi inn et nytt punkt, nemlig om kompetanseløftet og dimensjonering. Det er realiteten. Og så kan det godt hende at noe ikke er helt godt formulert i forhold til hverandre, det får så være. Men jeg var svært glad da vi også fikk positiv tilbakemelding fra regjeringspartiene om at dimensjonering på alle nivå vil bli en realitet. Så har jeg lyst til å si at viljen er iallfall til stede for at vi skal samarbeide om dette framover. Jeg håper at vi fortsatt skal samarbeide godt i hele komiteen framover – det tror jeg vi kommer til å gjøre. Og så får tiden vise hva vi klarer å få ut av den avtalen som nå er inngått mellom de aller fleste partiene på Stortinget. Jeg er glad for det. Jeg kommer til å jobbe konstruktivt, og jeg kommer til å være utålmodig. Men jeg tror at vi i større og større grad også bør ta inn over oss at folk flest der ute er ganske lei av den kranglingen vi driver på med enkelte ganger her fra denne talerstol. De orker ikke å høre på de politiske debattene lenger. Det synes jeg er bekymringsfullt. Dette er ikke noen formaning til noen – det er lov å stå utenfor avtaler, og det er lov å være med i avtaler – men jeg tenker for min egen del at det er klokt at vi blir enda mer samarbeidende også på flere store områder. Vi har mange erfaringer med at gjør vi det, klarer vi faktisk å nå de målene vi setter oss. Viljen er i alle fall til stede fra Kristelig Folkepartis side. Vi skal gjøre vårt så godt som vi kan.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Dagens regjering har styrket kommunenes økonomi betydelig siden regjeringsskiftet i 2005 med tanke på å gi et bedre omsorgstilbud til innbyggerne i kommunene. Jeg ser at Høyre i sine generelle merknader mener det er et stort behov for et kvalitetsløft i omsorgstjenestene. Mitt spørsmål blir derfor: Hvorfor støtter ikke Høyre da regjeringspartienes, Venstres og Kristelig Folkepartis invitt til å ha en verdighetsgaranti innenfor eldreomsorgen som skal styrke bl.a. kompetanseløftet ute i kommunene?