Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2019-12-10:
Det er sjelden i en jevn strøm av viktige og uviktige nyheter at ting treffer oss midt i mellomgulvet. Men da vi mandag sist uke så meldingene fra Tromsø hvor en mor og tre unger var funnet livløse i sundet, var det som om alt stoppet opp, og blodet i årene ble like iskaldt som vannet de fire lå i. Saken rystet oss helt inn i hjerterota fordi vi føler så intenst at det ikke er noen viktigere oppgave for enkeltmennesker eller for et samfunn enn å sørge for at ungene våre er trygge, at en mor er trygg, at en familie har det bra. Og selv om vi ikke vet hva som har skjedd, eller hva som ligger bak, føler vi at også vi svikter, fordi vi føler at det ikke bare er et individuelt ansvar, men et felles ansvar at alle er trygge. Jeg er sikker på at statsråden fra Kristelig Folkeparti føler det samme, jeg er sikker på at representantene fra Høyre og Fremskrittspartiet føler det samme. Dette er noe som knytter oss sammen som mennesker fordi det går til kjernen av det å være i et fellesskap med andre. Det er ikke alt vi kan forhindre, og det er ikke alt vi kan forstå, men når slike ting vekker oss opp fra alt det andre, uvesentlige, tenker vi: Kunne vi finne noen områder som ikke handlet om politisk strid og spill, men der vi sammen gjorde et løft for å sørge for at alle i Norge var trygge? Når det er ting vi ikke kan forhindre og ikke kan gjøre noe med, er det desto viktigere at vi bruker kreftene på det vi faktisk kan gjøre noe med. I Norge er over 9 000 barn under fellesskapets omsorg. Det er 50 pst. flere enn for 15 år siden, og det blir 1 500 nye hvert år. Hvordan tar vi vare på de barna som vi har bestemt oss for at fellesskapet skal passe på? Jo, ifølge en undersøkelse som Norsk institutt for by- og regionforskning publiserte i midten av det første tiåret av 2000-tallet, og som dekte årene 1990–2002, er dødeligheten blant barnevernsbarn mye større enn blant barn for øvrig. I denne perioden døde 702 barn – 114 bare det siste året. Antall selvmord blant barnevernsbarn er åtte ganger så høyt som blant andre barn. Barn vi overtar omsorgen for, er altså mindre trygge og har mindre overlevelse enn dem vi ikke har tatt ansvaret for. Det fundamentale prinsippet er at alle personer som befinner seg under statens omsorg, er i en særskilt sårbar posisjon, og at myndighetene har en særskilt plikt til å verne om disse menneskene. Jeg så at faktisk.no hadde sjekket disse tallene i 2019 og funnet at de var riktige, men det mest oppsiktsvekkende var at faktisk.no ikke fant noen nye tall. Det var ingen statistikk siden 2001 som viste hvordan det gikk med barnevernsbarna. Jeg sjekket på Bufdirs sider, og der sto det mye om hjelpetiltak, antall omsorgsovertakelser, antall fosterhjem, antall bekymringsmeldinger, manglende foreldreferdigheter, osv., og så var det litt statistikk om utdanningsfullføring, men ellers sto det forsvinnende lite om resultatene av den innsatsen vi gjør. Det fant jeg meget merkelig. For 15 år siden i år vedtok denne sal enstemmig å sørge for at alle unger i Norge skulle få barnehageplass. Siden den gangen har antall barnehageplasser gått fra 139 000 på fulltid til 268 000. Det er en dobling. Vi har gitt 130 000 flere barn barnehageplass. Det kostet 15 mrd. kr. Barnevernsbarna spør ikke om 15 mrd. kr. De spør ikke om 1 mrd. kr. For meg er det ikke viktig om vi samles om Arbeiderpartiets 200 mill. kr, SVs 250 mill. kr eller Senterpartiets 150 mill. kr. For meg er det viktigste at denne salen igjen enstemmig kunne gått sammen om å si: La oss nå sørge for at alle unger i Norge er trygge, uavhengig av familie, uavhengig av oppvekst, uavhengig av bakgrunn. For hvis vi ikke lykkes, og dette fortsetter, skyldes det ikke ulykker og dødsfall som vi ikke forstår eller ikke kan forklare, det skyldes oss selv.