Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2016-04-26:
La også meg takke saksordføreren for ryddig arbeid i denne saken. Innledningsvis har jeg lyst til å nevne at det er litt underlig at en del av disse sakene diskuteres i denne meldingen, altså eksportmeldingen, og ikke fikk plass i industrimeldingen, altså den forsvarsindustrielle strategimeldingen, som var forrige sak. Det er den som diskuterer strategien fremover, denne refererer eksporten for 2014. Men når det er sagt: De politikere og miljøer som kjemper for å innføre en stadig strengere bruk av sluttbrukererklæringen for eksport av norsk forsvarsmateriell, kjemper i realiteten for en nedleggelse av norsk forsvarsindustri, og det er helt legitimt. Så litt faktainformasjon: Eksporten av forsvarsmateriell mellom allierte er forankret i avtaler og mangeårig praksis. I det ligger det at våre allierte selv bestemmer hvordan materiell som er anskaffet fra norsk industri, skal forvaltes og disponeres. Dersom vi ønsker å opprettholde en høyteknologisk og konkurransedyktig forsvarsindustri, er det en praksis som vil måtte bli videreført. Ingen av våre allierte vil akseptere å måtte få godkjentstempel av norske myndigheter for å benytte materiellet i militære oppdrag. Det sier seg egentlig selv at når man har kjøpt og betalt forsvarsmateriell fra en leverandør, tilhører dette materiellet den staten som har kjøpt materiellet. Det tror jeg alle egentlig forstår. Dersom vi setter betingelser for hvordan våre allierte skal bruke materiellet, er det klart at våre allierte ikke er interessert i å kjøpe av oss, og da er det en nedleggelse av forsvarsindustrien. Man kan ikke tro at man kan gjøre begge deler på en gang her, selv om man ikke skulle være noe særlig glad i forsvarsindustrien. En forutsetning for eksportmuligheter er at leverandørens nasjonale myndigheter har en forutsigbarhet og et regime for eksportkontroll, slik at kjøper er sikker på at han gjennom materiellets levetid vil kunne få nødvendig supplering i leveranse av reservedeler og vedlikeholdstjenester. I et system er det 20–30 års levetid, det betyr at da kan man ikke ha en regel som sier at nå ønsker jeg å endre eksportregelverket, jeg ønsker å få en sluttbrukererklæring som garanterer at man ikke bruker det. Det vil ikke være mulig. Da har vi ingen troverdighet, for det er noe som heter vedlikehold av systemer i et systems levetid, og det er noe som heter å ivareta de interessene som man har solgt materiell til, og da må man ha oppgradering av dette systemet. Det er åpenbart at leverandøren til et sånt system må gi en slik garanti, ellers vil man ikke få eksportert. Det er rett og slett ganske enkel logikk, og enhver som driver en bedrift, vil forstå at det må forholde seg sånn. Men man må ikke ha en forsvarsindustri – det er det ingen forpliktelse til å ha. Prosjektene skaper gjensidig avhengighet mellom nasjonene. En forutsetning for at land vil utsette seg for dette, er selvsagt leveransesikring. Kjøperlandet må være absolutt sikker på at en leverer kritiske komponenter og delsystemer i hele forsvarssystemets levetid. I de fleste tilfeller foregår sluttmontasje og ferdigstillelse av det endelige produktet i én nasjon. Det vil si at i et samarbeid foregår det i én nasjon. Da er det selvfølgelig det landets eksportregelverk som skal gjelde for bruken av dette, et flernasjonalt produkt – igjen en ganske logisk slutning – som er utarbeidet gjennom forsvarsindustrielt samarbeid, som det er vanskelig for oss å overprøve hvis vi ønsker å opprettholde en forsvarsindustri. Vanligvis finnes det kun én leverandør av systemer med avanserte enkeltkomponenter. Det betyr at ingen leveranser av det endelige produktet kan finne sted uten at alle deltagende nasjoners industri leverer sine delleveranser som forutsatt – igjen en selvfølgelighet. Når alle samarbeider, vil det være kritiske komponenter som hvert enkelt land produserer inn i et system, og da kan ikke det ene landet si at nå vil jeg ikke være med på dette lenger. Da blir det ikke mulig å operere systemet. Igjen må vi ha troverdighet når forsvarsindustrien leverer. Det får vi gjennom å garantere hele systemets levetid – en ganske logisk slutning. Jeg hopper litt frem og tilbake, og jeg tror jeg går helt til slutten og snakker om sluttbrukererklæring. Jeg må si at det forundrer meg lite grann at også Arbeiderpartiet nå slutter seg til et forslag hvor de vurderer å overføre nasjonal myndighet til Arms Trade Treaty, at de ønsker å overføre nasjonal myndighet til et FN-organ når det gjelder sluttbrukererklæring. Hvis man leser meldingen, står det tydelig at ATT, som det heter, er styrt av Sør-Afrika, og så er det Nigeria som er hovedgjennomfører av denne Arms Trade Treaty. Dette går på rundgang, men det er disse landene som Arbeiderpartiet vurderer å overføre nasjonal myndighet til. Jeg vil ikke akkurat si at de er forkjempere for menneskerettighetene. Det finnes kanskje andre land, f.eks. Norge, som i større grad er garantist for menneskerettigheter enn akkurat Sør-Afrika og Nigeria. Men troen på FN er tydeligvis helt uten grenser. Jeg tror faktisk at nasjonal kontroll er langt bedre.