Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2012-05-15:
I dag står vi overfor en rekke utfordringer innen rehabilitering, og det har vi gjort i mange år, med lange ventelister, køer og uutnyttet kapasitet utenom den offentlige helsetjenesten. Vi hører om private og offentlige rehabiliteringsinstitusjoner som sliter for å overleve. Noen er allerede nedlagt, og andre står i fare for det i disse dager. Det er ikke fordi behovet er borte. I rapporten fra Riksrevisjonen om rehabilitering innen helsetjenesten fremgår det at flertallet av fastleger i landet vårt har opplevd at deres listepasienter får dårligere funksjon i påvente av et rehabiliteringstilbud, og at pasienter har falt delvis eller helt ut av arbeidslivet og har opplevd større grad av isolering. I brevet fra statsråden om representantforslaget slår hun fast at «habiliterings- og rehabiliteringsfeltet skal styrkes», og at tilbudet skal være slik at «alle som har behov for habiliterings- og rehabiliteringstilbud får tilbud tilpasset sine behov». Men slik er det jo ikke i dag, noe også tall fra helseforetakene synliggjør. De viser at det har vært en reduksjon i helseforetakenes sengekapasitet knyttet til rehabilitering på 8 pst. i perioden 2005–2010. Undersøkelsen fra Riksrevisjonen viser også at det har vært en reduksjon i antall liggedøgn og dagopphold knyttet til rehabilitering. Samtidig har det vært en økning i antallet polikliniske konsultasjoner, men økningen her er ikke like stor som reduksjonen i antall liggedøgn og dagopphold. Det har skjedd en endring i organiseringen innenfor sykehusene, men like fullt gjør utviklingen med avvikling av sengeposter og reduksjon i helseforetakene meg bekymret – jeg er i hvert fall ikke beroliget. Jeg er redd for at dette kan innebære en risiko for at enkelte grupper som tidligere fikk et rehabiliteringstilbud i spesialisthelsetjenesten, nå kan få et redusert tilbud. Det er mye som tyder på at dette er i ferd med å skje. Risikoen vil være størst for pasienter i de kommunene som ikke har et veletablert rehabiliteringstilbud. Det er 16 pst. av kommunene som ikke har f.eks. rehabiliteringsplasser i institusjon. Pasientorganisasjoner uttaler også i disse dager en sterk bekymring for mindre tilgang på fysioterapi, mindre tilgang på behandlingsplasser, for ventetider, og noen får også avslag. Selv om tall fra Statistisk sentralbyrå viser at det har vært en økning i antall plasser på kommunalt nivå, opplever mange kommuner behov de ikke makter å dekke, og det er store variasjoner rundt i landet vårt. Problematikken har økt i takt med innføringen av Samhandlingsreformen og det at pasienter nå tidligere skrives ut fra sykehusene. Så vet vi også at kommunene i mindre grad klarer å tilby tilrettelagte rehabiliteringstjenester til yngre pasienter enn til eldre. Det er altså mange utfordringer når det gjelder rehabiliteringsfeltet, og utfordringene og behovene vil være økende i årene som kommer, ikke minst med tanke på at vi får flere eldre som vil trenge rehabilitering. I tiden er også et stadig sterkere krav om pasientautonomi. Jeg håper derfor at habiliterings- og rehabiliteringspasienter i fremtiden vil få mulighet til å velge et rehabiliteringstilbud innen et kvalitetssikret system med offentlig finansiering. Når vi tenker på rehabiliteringstilbudet vi har hatt opp gjennom årene, har vi en rekke familiebaserte, familieeide rehabiliteringsinstitusjoner som tradisjonelt har gitt et fantastisk tilbud til mange. Det er en del pasienter som har ønsket å komme tilbake til disse år etter år. Jeg tror at mange av pasientene ville velge disse ideelle, tradisjonelle og gode rehabiliteringsinstitusjonene hvis de fikk velge. Gitt at de nå overlever, alle disse, hvilket jeg ikke er sikker på – jeg hadde besøk fra en for bare noen få uker siden som går for halv maskin – vil pasientene, får vi håpe, fortsatt kunne bruke disse i årene fremover.