Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2008-05-22:
For to dager siden kommenterte Thomas L. Friedman i The New York Times debatten om hvilke av USAs fiender den neste presidenten bør snakke med. Han konkluderer med at det kan bli en tøff oppdagelse at så få egentlig venter på en telefon fra Det hvite hus, og at grunnen er markerte endringer i de globale maktforholdene. Hva er det som foregår? Etter 9/11 har Vesten vært høyfokusert på terrorbekjempelse, men forsømt en fornyet energipolitikk. Fortsatt oljeavhengighet koplet med konflikt i noen av verdens viktigste oljeproduserende områder har bidratt til en rask oppblomstring av en gruppe petroautoritære land, som Venezuela, Russland og Iran, der økende oljeinntekter gir sterke ambisjoner om å endre globale maktforhold. At penger gir makt, er gammel visdom. Under en høring i Kongressen forrige uke ble det sagt at med en oljepris på 200 dollar fatet kunne OPEC teoretisk kjøpe Bank of America med verdien av en måneds produksjon, Apple Inc. etter en uke og General Motors etter bare tre dager. Redaktøren i Newsweek International, Fareed Zakaria, gav nylig ut boken «The Post-American World», som beskriver hvordan land som Kina, India, Brasil og flere skaper en ny verden der mange land sakte løftes til Vestens økonomiske standard, men også selvbevissthet. Indias 18 nyhetskanaler gir helt andre perspektiver enn sine vestlige mediekolleger. Gradvis bygges tillit til egne tolkninger og fremstillinger, som selvsagt tar utgangspunkt i at det er de selv, og ikke Vesten, som står i sentrum. De beste i den nye verden arbeider hardt, sparer og tenker langsiktig, sier Zakaria og konkluderer: De har lært av oss, og de kan spillet. Konkurransen blir tøffere i fremtiden. Vi trenger politiske strategier for hvordan vi skal forholde oss til dem. At verden utvikler seg i mer multipolar retning, var også et tema under menneskerettighetsdebatten vi hadde her i salen på tirsdag. Uavhengig av ulike scenarioer er det viktig at verken vi i Vesten eller landene i den nye verden isoleres, men at en opprettholder arenaer for internasjonal dialog. Den oppgaven må vi løse uten å gå på akkord med våre egne verdier, for ikke minst å bidra til å styrke menneskerettigheter og demokratisk utvikling globalt. I det arbeidet er jeg stadig sikker på at befolkningen i de aktuelle landene er på vår side. Under interpellasjonsdebatten 7. februar i år, om Vestens medansvar for de antivestlige holdningene vi møter i Midtøsten, var det også et poeng å stimulere til at moderate og reformvillige krefter i disse landene får utvikle seg på egne premisser, hvor det må arbeides bevisst med å fremme gjensidig toleranse. En skulle tro at de ny-styrtrike oljelandene i Midtøsten kunne gi grobunn for en middelklasse med økende interesse for reformer av politiske og sivile rettigheter. Det ser dessverre ikke så lyst ut. Den 20. mai forklarer en banksjef i Bahrain til Financial Times at inflasjon og manglende fordelingspolitikk er viktige faktorer, og konkluderer: «The oil boom of the past five years has killed the middle class.» I stedet for å bruke økonomiske overskudd til å bygge eget samfunn foretrekker gulfstatene å sende pengene utenlands, og vi leser regelmessig i internasjonal presse om avtaler med India og Kina som kombinerer store investeringer med langsiktige petroleveranser. Samtidig etablerte India i april India-Africa Forum, etter mønster av China-Africa Cooperation Forum, og planlegger å øke prosjektinvesteringer i Afrika til 5,4 milliarder US dollar innen neste år, under målsettingen om å bli en nær partner for Afrikas gjenoppstandelse, som de sier, som en mindre variant av Kinas politikk. Apolar eller multipolar: Verden begynner å se ganske annerledes ut, og det stiller åpenbart nye krav til utenrikspolitikken vår. Hva trekker jeg så ut av dette? Det er for det første at alle skal vite hvilke verdier vi står for, og for det andre at vi høres klarere om vi er del av et samstemt kor. Vesten vil i økende grad møte sterke regionale parter. Da er det tilsvarende viktig at vi er bevisste på hvem som deler våre verdisyn, og forankrer oss forpliktende der vi hører hjemme. Dét er en hovedlinje i utenrikspolitikken Høyre ønsker vi klarere tar konsekvensen av.