Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-03-05:
Gjennom statsministerens og justis- og beredskapsministerens redegjørelser, innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen og vedtaket som vi vil samle oss om om ikke så lenge, erkjenner vi at vi ikke var godt nok forberedt da terroranslaget rammet oss og vårt land. Det er en erfaring vi deler med USA, da de ble rammet 11. september 2001, og med Spania og Storbritannia, da tog- og undergrunnsbombene rammet der. Det er naturlig at oppmerksomheten og debatten dreier seg om det som gikk galt denne svarte fredagen. Konsekvensene var så omfattende og så dramatiske. Det er først og fremst det som ikke fungerer slik det burde, vi må lære av. Jeg skal ikke repetere det innstillingen sier om dette, og som mange har berørt i denne debatten. Men vi kan også trekke lærdom av det og de som levde opp til det vi forventer og kan forvente. Helsevesenet er særlig trukket fram. Det samme er mange enkeltmennesker – frivillige som gjorde en helt ekstraordinær innsats, med fare for eget liv. Det er viktig at så mange har synliggjort og berømmet dette i denne debatten, slik det også er gjort i Gjørv-kommisjonen og i innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen. Forsvaret responderte også slik vi kunne forvente, selv om de heldigvis, kan vi si, ikke ble satt på den ytterste prøve. De fikk tidlig beskjed fra forsvarsministeren om å være foroverlent og forberede seg på at deres ressurser kunne bli kallet på. De fikk klarsignal til å si ja til alt politiet måtte be om av bistand. De satte i gang forberedelsene og var beredt. Da forespørselen kom, gikk klareringene smidig. Derfor kan også komiteen i sin innstilling si at «i den grad Forsvarets bistand ble etterspurt, ble oppdragene stort sett løst på en god måte og innenfor de rammebetingelser og klartider som gjaldt». Det er grunn til å tro at dette ville vært konklusjonen også om politiets bistandsanmodninger hadde kommet tidligere, og det er betryggende. Vi skal senere vurdere ytterligere tiltak rundt vår samlede beredskap når regjeringen legger fram den varslede stortingsmeldingen om dette. Uten å foregripe begivenhetene: La meg peke på én erfaring fra 22. juli. Forsvarets spesialstyrker tok kontakt med Politiets beredskapstropp få minutter etter eksplosjonen i regjeringskvartalet: Trenger dere bistand? Forsvarets spesialstyrker og Delta ikke bare kjente til hverandre, de kjente hverandre fordi de ofte øver sammen. Det sliper ned tersklene for å ta kontakt når det blir alvor. Det er en viktig erfaring også for andre enheter i Forsvaret og i politiet som bør være tilgjengelig for politiet når Forsvarets kapasiteter kan og bør bistå. Trener man sammen, blir kontakten tettere og kunnskapen om hverandres behov og muligheter større, og det blir kort vei til kontakt når det er alvor. Fraværet av Politiets helikoptertjeneste da terroren rammet, er blant de ting som kritiseres, både i kommisjonsrapporten og i innstillingen. Det er vedtatt å bygge et politiets beredskapssenter på Alnabru. Det vil styrke politiberedskapen, helikoptertjenesten og Delta-troppen. Jeg tror vi også skal vurdere om det ikke vil være viktige effekter å hente om politiets helikoptermiljø og Forsvarets helikoptermiljø på Rygge ses i sammenheng – ikke istedenfor beredskapssenteret på Alnabru, men i tillegg. Der finnes det også arealer og infrastruktur for felles øvelser for alle nødetatene. La meg peke på en refleksjon rundt politiet kontra Forsvaret. Hva driver Forsvaret med til daglig? Jo, de trener på den store katastrofen. Hva driver politiet med til daglig? De løser mange ulike oppgaver – fra patruljering i gatene til ordenshåndhevelse til etterforskning. Så trener de av og til på den helt store katastrofen. Det er en viktig forskjell å ha med seg når man skal vurdere hvordan man kan styrke beredskapen og evnen til å gå fra den daglige driften og over i det ekstreme, som politiet måtte gjøre den 22. juli. Anslaget mot regjeringskvartalet og drapene på Utøya var et politisk anslag mot Arbeiderpartiet og vår ungdom, og mot landets demokratiske institusjoner. Gjerningsmannen hevdet han måtte redde Norge fra marxismen og muslimsk overtakelse, slik det beskrives i dommen og i innstillingen. Gjerningsmannen var tilregnelig, men hans syn på vårt samfunn og vår samfunnsutvikling er ekstremt. Han var drevet av en selvbestaltet illusjon, en høyreekstremisme som ledet til handlinger nesten utenfor vår fatteevne. Vi erkjenner og plasserer i dag ansvaret for at det ikke i tilstrekkelig grad var iverksatt tiltak som kunne gitt en større evne og en bedre mulighet til å beskytte landets borgere, før terroren rammet. Det er viktig at dette fortsatt følges opp med konkrete tiltak i mange etater og på mange nivåer for å trekke lærdom av det som gikk galt, og av det som fungerte godt. Jeg vil dvele litt ved den ekstremisme som ligger bak disse forferdelige handlingene. Gjørv-kommisjonen trakk fram ledelse og kultur som sentrale grunner til at det sviktet. Ledelse og kultur må bli bedre i etater, i departementer og i regjering. Men det handler også om ledelse og kultur i et større perspektiv – i et samfunnsperspektiv. Jeg vil si litt i forlengelsen av de perspektiver Marianne Aasen trakk opp i sitt innlegg før meg. Det handler også om lederskap og om kultur, og det er et ansvar vi alle må ta inn over oss – i politiske miljøer, i religiøse miljøer. Vi politikere har selvsagt et særlig ansvar. Fører vi samfunnsdebatten med ord og uttrykk som gir et reelt og sannferdig bilde av problemene og utviklingen, eller fargelegger vi? Lar vi dramaturgien få for sterkt spillerom? Media har også et ansvar, selvsagt. En spesiell utfordring her er – som også Marianne Aasen pekte på – de nye mediekanalene, de sosiale medier, hvor det ikke finnes noen ansvarlig redaktørinstans som kan bidra til å holde ytringer innenfor de anstendighetens grenser som burde prege samfunnsdebatten, også når det finnes forhold og hendelser som med rette kan kalle på raseri og sinne, eller kanskje spesielt da. Men det handler selvsagt ikke bare om debattformer og debattklima, det handler dypest sett kanskje om inkludering og om gode oppvekstmiljøer, som representanten Lysbakken pekte på. Det er når det enkelte mennesket føler seg satt utenfor, at forskrudde ideer får grobunn og kan dyrkes, at fiendebilder skapes. Derfor er en viktig side av vår samlede beredskap å bidra til at alle kan oppleve dette samfunnet som sitt, som et samfunn de vil høre til i, delta i og være med og forme. Slik vil vi også bygge videre på det vi så etter 22. juli, da hele folket slo ring om våre felles verdier, om demokratiet og om det flerkulturelle og likestilte samfunn. Slik slo vi tilbake mot terroristens ideer. Slik kan vi også styrke vår samlede beredskap – og kanskje forebygge nye terroranslag.