Erna Solberg (Høyre), 2000-06-05:
Norge er et land som i mange år har rost seg sterkt av å være langt fremme når det gjelder menneskerettigheter, likhet og andre begreper som har positiv klang. Mye av det kan nok tilbakeføres til at Norge er et homogent samfunn, hvor det har vært enkelt å identifisere seg med hverandre, og hvor likheten i utgangspunktet har vært stor. Baksiden av det homogene samfunnet har vært at det har vært vanskelig for alle som har vært annerledes i form av funksjonsdyktighet, i form av utseende, i form av kjønn – selv om kvinner er i flertall i Norge, har det av og til vært oppfattet som annerledes i arbeidslivet at man er kvinne. Baksiden av det homogene likhetssamfunnet har kanskje nettopp vært at man har fokusert lite på at det skaper problemer for dem som er annerledes. Det skaper også i stor grad myter knyttet til grupper, f.eks. om mangel på funksjonsdyktighet i arbeidslivet. Fordi vi har hatt rimelig gode velferdsordninger også for dem som har falt utenfor arbeidslivet, har nok mange ment at staten har en god ordning som tar vare på disse problemene. Det private, personlige ansvaret for å gjøre noe skyves kanskje vekk og overlates til det offentlige i form av at man passiviserer personer istedenfor å bidra aktivt til å inkludere dem. Jeg tror vi har veldig mye å gjøre når det gjelder holdninger i vårt samfunn knyttet til alle grupper som måtte være annerledes, selv om de gruppene til slutt kanskje utgjør flertallet i vårt samfunn. Jeg tror vi har mye å gjøre i forhold til å få alle til å ta ansvar for å gå vekk fra myter og gruppetenkning, og over til å se individene og enkeltmenneskene man behandler i det offentlige, f.eks. ved ansettelser. I Høyre har vi aldri vært spesielt begeistret for å bruke lovverket som et rent holdningslovverk. I så måte er vi også betenkt over å endre § 55 A i lov om arbeidervern og arbeidsmiljø mv., men vi har konkludert med at det kanskje er behov for å gi et holdningssignal i disse sakene, et signal om at vi må ta innover oss at arbeidslivet ikke fungerer slik som vi ønsker, overfor enkelte grupper. Vi har gjort det før i forhold til likestillingslovgivningen for kvinner. Vi har nå gjort det i forhold til andre grupper i forbindelse med innføringen av den nye § 55 A. Men det er langt fra å si at vi skal ta med oss dette som går på holdninger, som en hel del andre land også har hatt, til å si at vi ønsker et lovverk som skal ta mål av seg til å bli maken til det man har f.eks. i USA eller en del andre europeiske land, hvor altså diskriminering er blitt erstatningslovgivningens eldorado, og hvor man ved siden av at man skal skape holdninger i lovverket, har lagt så mye vekt på bevisbyrdespørsmål og erstatningsspørsmål at man har kommet i en situasjon som jeg vil si gir ganske uholdbare tilstander også i arbeidsmarkedet. Derfor er vi nå enige i at vi skal utvide § 55 A, altså den ene delen av loven, men vi ønsker ikke å forandre vårt standpunkt til omvendt bevisbyrde eller erstatningsrett. Vi ønsker ikke amerikanske tilstander i arbeidslivet når det gjelder disse forholdene i Norge. Når det gjelder funksjonshemmede, tror jeg vi må innrømme at det må stilles litt flere spørsmål om hva som er diskriminering og hva som er en funksjonshemming som gjør at man ikke rett over bordet kan innlemme denne i § 55 A. Vi er derfor glad for at komiteen i dag fatter et prinsippvedtak, men vi ber om at det blir gjort et skikkelig lovutredningsarbeid, og jeg har her lyst til å legge føring for to områder som vi mener det er behov for å legge en avgjørende vekt på. Det ene er å definere hvem som kommer inn under denne paragrafen, altså: Hva er en funksjonshemming? Spør man ulike grupper, vil det være et ulikt antall personer som blir ansett for å være funksjonshemmede i vårt samfunn. Det går fra 15 pst. til 3 pst. – jeg har sett statistikker på det – avhengig av hvor snevert og hvor mye. Det betyr at man på en måte må lage en ganske god definisjon av hvem som kan få komme innenfor lovreglene. Den andre biten er: Hva skal være diskriminering, og hva skal være forskjellsbehandling basert på en saklig individuell vurdering av den arbeidssøkendes faktiske evner? Det er nemlig slik at en del funksjonshemmede kan ha problemer med å gjøre deler av jobben som ligger innenfor det arbeidsområdet som man har. Arbeidsgiver trenger å vite mer om hvordan lovverket vil bli tolket for at man ikke skal komme i den situasjonen som vi har advart mot før, at flere og flere av stillingene som utlyses, ikke blir utlyst offentlig, men blir besatt gjennom kjennskap og vennskap, fordi man er redd for et for omfangsrikt lovverk. Når dette er sagt, er vi glade for at vi har kommet så langt som vi har gjort. Vi ønsket ved forrige behandling å få en utredning på bordet. Vi konstaterer at sentrumsregjeringen ikke fulgte dette opp grundig nok, og at det derfor er behov for Stortinget til å ta et ekstra skritt nå. Men det er også behov for å få et godt grunnlag å fatte det endelige vedtaket på.