Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2010-06-17:
«Statens pensjonsfond utland eier nå om lag én prosent av verdens børsnoterte aksjer», ifølge sentralbanksjefen i Stortingets høring om meldingen. I 2009 har pensjonsfondet hatt en positiv utvikling og nesten vunnet igjen det tapte etter at den globale finanskrisen naturlig nok påvirket resultatene på en svært negativ måte i 2008. Fortellingen om pensjonsfondet kommer til å utgjøre en sentral del når historien skal skrives om hvordan Norge forvaltet sine oljeressurser. Jeg synes fondet er et synlig tegn på at en har tatt forvalteransvaret på alvor og vist evne og vilje til langsiktig tenkning til beste for generasjonene som kommer. Jeg er glad for at et bredt flertall i Stortinget står bak hovedtrekkene om hvordan Statens pensjonsfond skal forvaltes. Det er flertall for forutsigbarhet, trygghet og langsiktighet. Jeg synes det er viktig at det politiske Norge finner mest mulig sammen i spørsmål som angår forvaltning av ressursene våre i et så langt tidsperspektiv. Enhver forvalter har et forvalteransvar. Pensjonsfondet skal forvaltes på en god måte økonomisk, skape best mulig avkastning, men innenfor gode etiske rammer og med begrenset risiko. Etter finanskrisen har mange naturlig nok vært opptatt av hvordan vi kan redusere risikoen ytterligere. Stortinget står samlet bak at Norges Bank nå i større grad skal investere deler av fondet i eiendom. På den måten fordeler en risikoen ytterligere mellom aksjer, obligasjoner og eiendom. Finansdepartementet deltar også i et prosjekt som utreder hvordan global oppvarming kan påvirke finansmarkedene. Rammene for aktiv forvaltning reduseres, men vi skal fortsatt ha en aktiv forvaltning. Aktiv forvaltning koster, men kan også gi betydelige inntekter. Jeg skal ikke gå langt inn i denne diskusjonen nå, men jeg viser til at aktiv forvaltning så langt har gitt en betydelig meravkastning i tillegg til å bidra til å bygge opp kunnskap og kompetanse. Jeg har også tro på den vurderingen som NBIMs leder ga under Stortingets høring, om at aktiv forvaltning på en god måte kan bidra til å redusere den totale risikoen gjennom kunnskap om bedrifter og land som fondet investerer i. Pensjonsfondets størrelse tilsier et betydelig forvalteransvar. Fondet må ha strenge etiske retningslinjer. Selskaper utelukkes ved f.eks. menneskerettighetsbrudd, involvering i krig eller konflikt, miljøskader, korrupsjon og tobakksproduksjon. En utelukker selskaper som produserer atomvåpen og bestanddeler til klasevåpen. Jeg viser også til det som ble sagt under høringene, at NBIM har identifisert seks satsingsområder for eierskapsutøvelsen for å kunne konsentrere innsatsen, og at tre av områdene er barnearbeid, vannforvaltning og klima. Jeg er glad for denne profilen og forventer at det fremdeles arbeides aktivt med de etiske retningslinjene og eierskapsutøvelsen. Noen vil være opptatt av avgrensningene. Hvor går grensen mellom det vi utelukker, og det vi ikke utelukker? Det kan en selvsagt diskutere. Men hvis det er slik at noen er imot prinsippet om etiske retningslinjer som sådant fordi det kan oppstå et avgrensningsproblem, har jeg vanskelig for å forstå det resonnementet. Til slutt: Jeg er svært glad for at regjeringen fører en aktiv utenrikspolitikk, og det bør den fortsette med. Men SPU kan ikke komme med utenrikspolitiske initiativer, og man kan ikke uten videre utelukke selskaper fordi de er lokalisert i et bestemt land. Vi må ikke havne i en konfliktsituasjon mellom norsk utenrikspolitikk og forvaltningen av pensjonsfondet. Fondets beslutninger må være en konsekvens av utenrikspolitiske beslutninger, ikke omvendt. I så måte er det en nyttig formulering i proposisjonen som innebærer at et unntak fra regelen bare vil være aktuelt der det er vedtatt omfattende FN-sanksjoner eller andre betydelige internasjonale tiltak, og der Norge slutter opp om de tiltakene.