Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Jeg vil først få gratulere utenriksministeren med den dyktige ledelse han fra første dag har vist som formann for OSSE. Det er en viktig jobb Norge har tatt på seg her, og utenriksministeren skal vite at han har vår fulle støtte i det arbeidet. Jeg synes også utenriksministerens redegjørelse om Europa-politikken representerer et betydelig skritt mot en bredere enighet om Norges forhold til EU. Her var det ikke noe tilløp til å spre frykt om EU, som var så utbredt i 1994. I redegjørelsen finner vi heller ingen anslag i retning av at Norge skal være et såkalt annerledesland. Redegjørelsen var i stedet spekket med erkjennelse av vår avhengighet av Europa. Utenriksministeren sa at det «går en endringsbølge over kontinentet vårt». Jeg vil legge til at det tydeligvis også går en endringsbølge gjennom nei-partiene fra 1994. Det har vært snakket om hva som har skjedd. Jeg må vel få lov til å si at det har vært en ganske lang vei fra Regjeringen i fjor høst ble splittet på veterinæravtalen til man i denne redegjørelsen i virkeligheten åpner for samarbeid på nær sagt alle områder, og det må vel ha vært i erkjennelse av at stortingsflertallet vil det slik. Det er positivt. Derfor skjer det også en betydelig tilnærming i EU-spørsmålet. Og jeg tror også at sentrumspartiene i regjering har erfart hvor avhengige vi er av Europa, og hvor vanskelig og farlig det ville være å gå på tvers. Norge vil tjene på denne nye realismen. Vi vil tjene på at Norge legger vekk ambisjonene om å være utenfor og annerledes, og i stedet tar utfordringen med å være innenfor og medansvarlig. Vi må bygge vår medansvarlighet på folkeavstemningen fra 1994 og mellomstatlige avtaler med EU. EØS-avtalen er vår viktigste inngangsport til Europa. Den er det viktig å sikre når EU utvides, men EØS-avtalen er først og fremst en avtale om markedsadgang og er ikke tilstrekkelig til å få nødvendig tilknytning til andre områder av EU-samarbeidet. Her må vi ha egne avtaler. Det er derfor Arbeiderpartiet har tatt til orde for en strategisk dialog med EU og EU-landene. Den må sikte mot å skaffe Norge et så nært avtalemessig forhold som mulig til politi- og justissamarbeidet, til det forsvars- og sikkerhetspolitiske samarbeidet og til euroen. Her må jeg si at Arbeiderpartiet ikke er fornøyd med Regjeringen. Den er altfor defensiv når det gjelder det operative. Følge utviklingen og ha dialog er utenriksministerens nøkkelord. På den måten kan man nok utsette vanskelige avgjørelser, men ved å vente og se hva det blir til, vil Norge hele tiden bli stilt overfor fullbyrdede kjensgjerninger som vi må svare på. Det er derfor nødvendig å ta konkrete initiativ og få til avtaler på viktige områder. Det er f.eks. ikke tilfredsstillende for Norge å ha en dialog med EU om forsvars- og sikkerhetspolitikken. Ja, det skal vi ha, men når vi ser at politikken er i endring, må vi vite hva vi vil og sikter mot, og flagge det allerede nå. Bare dialog blir for svakt for Norge. Hvis det er slik at forsvarsorganisasjonen Vestunionen blir en del av EU, og EU utvikler et forsvars- og sikkerhetspolitisk samarbeid, slik at dette i virkeligheten blir NATOs europeiske forsvars- og sikkerhetspolitiske identitet, må Norge få en avtale med EU om deltakelse – ellers vil vår stilling i NATO bli betydelig svekket. Jeg syns ikke det er noen god strategi å vente og se hva det blir til. Vi ser hva signalene er, og vi bør fremme våre ønsker så fort som mulig. Jeg vil si at hvis Regjeringen ikke har noen annen ambisjon på dette feltet enn dialog, må Arbeiderpartiet forbeholde seg retten til å fremme forslag i Stortinget som pålegger Regjeringen en mer aktiv strategi. Det samme vil gjelde EUs nyopprettede politiorganisasjon, Europol. Her er det ikke nok å følge utviklingen og komme tilbake til saken i en stortingsmelding i løpet av året, slik statsministeren sa onsdag. Det må nå tas initiativ for å få til en avtale med Europol. Dette vil være en naturlig forlengelse av Schengen-avtalen. Det er rett og slett nødvendig å være med i bekjempelsen av internasjonal kriminalitet, narkotikasmugling, hvitvasking av penger, menneskesmugling, biltyverier og barneporno. Kriminaliteten har internasjonalisert seg. Det har politikken som skal bekjempe den, gjort i svært liten grad, men nå skjer det. Europol vil være et viktig instrument og en informasjonsbank med opplysninger som Norge trenger. Vi kan ikke oppnå full deltakelse her. Det kan bare EU-medlemmer. Men i Europol-konvensjonen er det en bestemmelse om avtaler med tredjeland. Flere land, deriblant USA, sier ikke, som man sier her i Norge, at det er så mye uavklart at man ikke kan ta kontakt og oppnå avtaler. De ber om kontakt og avtaler allerede nå. Norge har lite å hente på å oppkonstruere problemer og skyve saken foran seg. Vi har alt å tjene på å være offensive allerede nå. Dette er også Arbeiderpartiets utgangspunkt når det gjelder euroen. I begynnelsen var Regjeringens svar at det ikke var mulig å få til noe. Deretter var statssekretær Haga i Brussel, og hun kom tilbake med signaler om at det var mulig å få til noe. Så reiste statsministeren og finansministeren til Brussel. Resultatet er blitt at det skal være en dialog. Det er meget positivt, og jeg tror det kan vise seg veldig nyttig for Norge å ha startet en slik dialog i den turbulente verdenen vi lever i. Etter hvert kan dette føre over i konkrete forslag til ordninger som underbygger den stabilitetspolitikken Norge ønsker å føre, og som det er bred enighet om i stortingssalen. Det går en endringsbølge over Europa, som utenriksministeren sa. Men det går også en endringsbølge over hele verden. Endringene har mange fasetter. Et av de viktige og synlige trekkene i utviklingen er regionaliseringen i verden. Jeg mener faktisk at det mest synlige trekk man nå ser på den globale arena, er at landene slår seg sammen i regioner, bl.a. for å beskytte seg mot de globale markedskreftene og for å utnytte de muligheter som de globale markedskreftene også gir. Dette gir landene økt trygghet og derfor større handlefrihet. De går sammen om å bekjempe problemer som er blitt grenseoverskridende, som miljøproblemer, kriminalitet og valutaproblemer. Jeg vil påstå at denne regionaliseringen også bidrar til å skape en sterkere global orden. Det kan f.eks. ikke være noen tvil om at etableringen av euroen vil være en beskyttelse mot de globale markedskreftene for de landene som blir med. Den stabilitet dette gir i et av verdens største handelsområder, kan gi en større stabilitet på hele kloden. Jeg tror det vil være usedvanlig uklokt av Norge å stille seg utenfor den regionaliseringen som skjer på vår klode. Vi ser nå, når vi tross alt befinner oss i 1999, klarere hva vårt århundre har vært – mye å være skamfull over, noe å være stolt av. Det har vist seg at ingen trylleformular, ingen blind tro eller passiv tilbaketrekning har løst problemene. Det trengs institusjoner og nettverk som kan sikre de resultater som nås. Europa har bygd slike institusjoner. Jeg er glad for at det er slutt på å se disse som en trussel mot velferd og demokrati. Utenriksministerens redegjørelse viser det. Dermed er Europa-debatten brakt inn i et nytt og positivt farvann. Jeg har til slutt lyst å si at med det vi nå ser ute i verden, vil det være utrolig kortsiktig å tro at problemene er over. Det har vært henvist til renten her i Norge, som jo vil gå ned bl.a. som følge av at man har fått den økonomiske politikken over i mer ansvarlige retninger. Men hvis man ser hva som skjer ute, med fare for devaluering i Latin-Amerika og kanskje i Kina og hva det kan føre til av turbulens, vil det være utrolig kortsiktig å si at himmelen igjen er skyfri. Vi bør være tjent med å knytte oss sterkt til den regionen vi tross alt tilhører. Det vil gi resultater og en trygghet som jeg tror vil bli viktig for Norge. Det vil til og med gi større handlefrihet.