Søren Fredrik Voie (Høyre), 2002-10-24:
Innledningsvis har jeg lyst til å referere til Fremskrittspartiets representant, som var inne på at dette med inflasjonsjustering av Opplysningsvesenets fond var et tidligere og gammelt fremskrittspartiforslag som nå endelig kunne bli vedtatt av et flertall på Stortinget. Nå har jeg lyst til å si til Fremskrittspartiets representant at det er utrolig hva man kan få vedtatt bare man er med i det rette flertallet, så det kan jo ha overføringsverdi til andre forhandlinger som er på gang i disse dager, og til andre konstellasjoner og flertall som skal skapes, også innenfor denne komiteens virkefelt i ulike andre saker. Nå var det ikke slik at dette bare var et fremskrittspartiforslag. Tvert imot var det bortimot en enstemmig komite som ved behandlingen av budsjettet i fjor høst bad om at denne saken ble lagt frem for Stortinget, nettopp med sikte på å få en lovfesting av intensjonen om inflasjonsjustering av Opplysningsvesenets fond. Jeg synes at Regjeringen på en god måte har fulgt opp det som var stortingsflertallets ønske og intensjon, og hvor man nå har kommet tilbake til Stortinget med en begrunnelse og med konkret lovforslag om hvordan dette kan gjøres, både for å sikre at fondet opprettholder sin realverdi, og for å unngå, som Arbeiderpartiets representant var inne på, at man får store svingninger og usikkerhet omkring avkastningen av fondet. Det er det motsatte det nå legges opp til. For når man først får en inflasjonsjustering av fondet, så sikrer man at kapitalverdien beholder sin realverdi. I tillegg, når man bygger opp et bufferfond, som også er noe av intensjonen i forslaget, sikrer man faktisk at man kan inflasjonsjustere fondet uavhengig av de børssvingninger som måtte være til stede til enhver tid, og uavhengig av den verdiendring som skjer i andre verdier som fondet også måtte ha. Beklageligvis må jeg si at jeg oppfattet det slik at Arbeiderpartiet faktisk totalt har misforstått både intensjonen og virkningen av det vedtaket som Stortingets flertall kommer til å fatte i dag. Jeg synes dette på en god måte også følger opp Kirkens egne ønsker. Både fondets styre og Kirkerådet har faktisk anbefalt den lovendringen som nå finner sted, og som Regjeringen har fremmet forslag om, bl.a. gjennom en positiv uttalelse til det foreliggende forslag. Dette vil også hindre mulighetene for sjonglering med fondskapitalen til alle gode formål som vi som politikere til enhver tid kan hoste opp, og som vi alltid vil ha for lite penger til å fullføre og iverksette. Med denne lovendringen hindrer vi at vekslende stortingsflertall kan gripe inn i fondets realkapital. Jeg tror dette styrker Kirkens stilling, Kirkens muligheter og fondets muligheter på lang sikt. Jeg tror også, som saksordføreren var inne på, at med et fremtidig skille mellom kirke og stat, som noen av partiene her både ønsker og ser for seg, vil dette også på en god måte legge på plass de nødvendige forutsetninger for at dette skillet skal kunne gjennomføres på en tilfredsstillende og god måte. Jeg må også få lov til å innrømme at jeg er noe overrasket over Arbeiderpartiets og SVs holdning, spesielt med den begrunnelse som Arbeiderpartiet fremfører her. Men det er vel kanskje her vi også får noen klare politiske skillelinjer, de som ønsker å sikre Kirken og Kirkens verdier på Kirkens hånd, kontra de som ønsker å bruke disse midlene til andre gode formål. Avslutningsvis vil jeg bare si om presters boplikt, som Fremskrittspartiet var noe overrasket over at flertallet ikke slutter seg til, at det synes jeg er en sak som de kirkelige organer og ikke minst Kirken selv får ta stilling til ut fra det ønsket som vi alle har om mer kirkelig selvstyre også på dette området.