Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-14:
Jeg vil også takke interpellanten for å holde denne veldig viktige saken varm. Vi lever i utrolig viktige tider. De som sitter der oppe på galleriet nå, kommer til å bli gamle i en verden som vil se helt, helt annerledes ut enn den gjør i dag. Erfaringene fra de siste tiårene viser oss at økonomisk vekst alene ikke er nok for å bekjempe fattigdom. Interpellanten har helt rett når hun påpeker dette. Tvert imot finnes det i mange land grelle eksempler på at frislipp av markedsmekanismer, privatisering, strukturtilpasningsprogrammer og invitasjoner til store internasjonale selskaper til å utvinne naturressurser har ført til større forskjeller, om ikke helt andre mekanismer som arbeidstakerrettigheter, fordelingsmekanismer i form av god lønnsdannelse og gode, pålitelige skattesystem er på plass. Kort sagt må samfunnskontrakten være til stede, og det må være rettferdighet i landet. Det må være en opplevelse av rettferdighet, og det må være en følelse av samhold, som bare kan komme av at du føler at du bor sammen med likemenn og likekvinner. Det er vi bortskjemt med i Norge, det har vi hatt så lenge, men også i Norge er det et resultat av lang politisk kamp med tidvis sterke motsetninger. Vi ser det i Europa nå også. Når det sosiale perspektivet svekkes, når arbeidstakerrettigheter svekkes, når strukturreformer som svekker fagbevegelsenes rolle, gjennomføres, kan selv rike lands økonomiske utfordringer føre til store, store forskjeller og dyp sosial nød. Den katastrofen vi ser i Spania og Hellas nå, er politisk skapt. Det er ingen naturkatastrofe. Mange av de perspektivene vi skal diskutere i utviklingspolitikken framover, viser fellestrekkene mellom rike og fattige land på en måte som vi har vært altfor dårlige på å løfte fram før. Når f.eks. rike selskaper internfakturerer store verdier ut av Sverige, som har hatt en stor debatt om dette, er det mange av de samme mekanismene som når rike, store selskaper internfakturerer og stjeler verdier ut av fattige land. Derfor er jeg helt enig i statsrådens premiss: Vi må angripe de strukturelle årsakene til fattigdom. Økonomisk vekst må være inkluderende. Da må vi også ta globale grep. Vi må fremme rettferdige utvinningsavtaler for naturressurser, vi må fremme lik og rettferdig fordeling som verdi og som mål i seg selv, og så må vi gå i front for å bekjempe korrupsjon, kapitalflukt og skatteparadiser. Det var mye snakk om enighet. Det er det mye av i salen, og dette skulle man tro det var bred enighet om blant alle politiske partier i Norge. Men jeg er faktisk nødt til å utfordre Fremskrittspartiet litt, for representanten Gjermund Hagesæter uttalte i Aftenposten den 3. mars 2008 – det er ikke så mange år siden – følgende: «De gir sunn skattekonkurranse(…) Hvis vi ikke hadde hatt skatteparadiser(…) hadde vi hatt et langt høyere skattenivå i dag.» (…) (…) Dette sa Hagesæter under overskriften «Hyller skatteparadisene» i Aftenposten. Men poenget her er ikke skattekonkurransens «race to the bottom»-logikk, som er ille nok i seg selv, og som jeg er sterkt politisk uenig i, men det at skatteparadiser skaper hemmelighold. De holder i live korrupsjon, de holder i live ulovlig våpenhandel og har dermed medansvar for død og ødeleggelse, og de representerer i bunn og grunn tyveri fra verdens folk. Jeg er veldig stolt av at den rød-grønne regjeringen har en så tydelig linje mot skatteparadiser og ulovlig kapitalflukt, som vi skal følge opp nå når vi arbeider videre med meldingen Dele for å skape. Det er et perspektiv til jeg vil løfte fram som sentralt i arbeidet med nye utviklingsmål: likestilling, kvinners reproduktive og seksuelle rettigheter. Verdens reaksjonære og kvinnefiendtlige regimer og land har i større grad enn før funnet sammen, og truer ikke bare de grunnleggende rettighetene til kvinnene som bor i disse landene, men kvinner i alle land, gjennom sine angrep på kvinners rettigheter i FNs organer og andre internasjonale fora. De frihetene kvinner har kjempet fram, er ikke vunnet for alltid – ikke i Norge, og ikke i noen andre land. Norge står i en særstilling, og har et spesielt ansvar for å være en progressiv kraft i likestillingsspørsmål, også fordi vi ikke er medlem av EU. Dermed slipper vi å kompromisse med land som Malta og Polen før vi uttaler oss om f.eks. kvinners seksuelle rettigheter og retten til abort. En mer likestilt verden er den enkleste veien til en mer rettferdig fordelt verden – det må komme til uttrykk i alt vi gjør framover.