Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2008-12-02:
Jeg skal gå litt tilbake i tid. I St.meld. nr. 25 for 1996–1997 innrømmes det at det forekommer brist i alle ledd i behandlingskjeden. Nå er det vel faktisk slik at det viser seg at slik er det også i dag. Fra behandlingen av opptrappingsplanen 17. juni 1998 vil jeg gjengi en uttalelse fra Reidun Gravdahl fra Arbeiderpartiet. Hun var ordfører for saken. Hun sa: «Behovet er kartlagt, og vi vet mer om muligheter og begrensninger.» Hun sa også: Behovet for samordning er stort både mellom 1. og 2.-linjetjenestene og mellom de etatene som er involvert.» Tersklene er ofte høye. Enhver arbeider med sine oppgaver. Hvor langt har vi kommet der? Er vi kanskje ikke kommet så veldig mye lenger i dag enn vi var den gangen. Hvert år blir det samme påpekt. Vi er i hvert fall langt fra i mål. John I. Alvheim uttalte også noe som det kan være verdt å merke seg. Han foreslo at det skulle bli «etablert og formalisert utskrivingskontrakter mellom akuttavdelingene i psykiatrien, pasienten, primærlege og etterverns- og rehabiliteringsfunksjonene. Det er viktig at de psykiatriske pasientene som utskrives fra akuttavdelingene tilbake til hjemsted, får en kvalitetssikret oppfølging når det gjelder tilsyn, og ikke minst når det gjelder oppfølging av medisinering.» Det er ikke fulgt opp. Det er det man ser i dag. Man har ikke sørget for at kommunene har kapasitet, at de har kompetanse til å følge opp alvorlig syke, og det er der det svikter mange ganger. John I. Alvheim sa også noe annet som det er verdt å merke seg, og som er like aktuelt i dag. Han sa at DPS-ene må «gjøres i stand til å motta pasienter for kortere tids akuttinnleggelse under kriser som oppstår på kveldstid og i helgene.» Det er ikke alle steder man kommer inn i det øyeblikket man trenger hjelp. Så mye av det som ble sagt under debatten for over ti år siden, er like aktuelt i dag. Det er vel litt skuffende, i hvert fall for meg som bare har vært med i tre år, å se at man gjentar det samme år etter år uten at det blir bra. Kvaliteten på tilgjengelig data viser seg å være veldig, veldig dårlig i dag. Man vet faktisk veldig lite om hvor godt tilbudet er. Man vet ikke hvor syke de er de som får avslag, og man vet ikke om de som får hjelp i spesialisthelsetjenesten, får den hjelpen som de har krav på, og som de har behov for. Det heter seg at dobbelt så mange får et tilbud i dag. Det er mange måter å regne på. Kanskje også dobbelt så mange får avslag, eller kanskje tre ganger så mange får avslag. Det varierer veldig fra distrikt til distrikt, og det er ingenting som tyder på at pasienter i et område ikke skal ha det samme behovet for spesialisthelsetjenester som de som bor i et annet distrikt. Det er mangel på psykologer med avtalehjemler og psykiatere. Nå lovet statsråden at han skulle ta tak i det med en gang. For over et og et halvt år siden stilte jeg samme spørsmål til statsråd Sylvia Brustad. Hun lovet akkurat det samme. Den gangen hadde Aftenposten ringt rundt til 50 forskjellige psykologer uten å få respons. Jeg tok det opp med henne i et spørretimespørsmål, og hun lovet at det skulle det ordnes opp i, og det skulle skje raskt. Det er da skuffende at det ikke har skjedd så veldig mye, og jeg håper at den nye statsråden nå sørger for at det skjer noe raskt med det. Psykiater Leif Roar Falkum hadde en kronikk i Aftenposten for et par år siden som tok for seg problemet med at pasienter ble avvist, og at de ikke ble videresendt i spesialisthelsetjenesten selv om de hadde et behov. Han mente at terskelen for å få hjelp var veldig tilfeldig, og det var satt veldig høyt, og pasienter ble ikke henvist til spesialister utenfor det offentlige. Det er mange psykiatere, og det finnes tilbud utenfor det offentlige som ikke blir benyttet. Det er ikke fordi behovet dekkes innenfor det offentlige helsevesenet, men på grunn av at man sparer på penger, og at man ønsker å holde pasientene innenfor helseforetakenes virksomhet. Hvordan da unngå fristbrudd? Det har vært sagt flere ganger, og det er faktisk det som viser seg skjer, at enten så avviser man pasienter som skulle hatt rett til spesialisthelsetjenester, eller så gir man dem få konsultasjoner for at de skal komme raskere ut i andre enden igjen, eller det blir lengre avstand mellom hver konsultasjon. Man skriver pasienter raskt ut når de har vært innlagt – for raskt ut – og de kommer inn igjen og blir telt flere ganger. Sykehusene sparer også på penger. Ahus har ikke brukt opp pengene sine; de har massevis av penger igjen, selv om det er pasienter som står i kø og venter. Når det gjelder anoreksisyke, har man et veldig godt tilbud i Fredrikstad på Capio Anoreksi Senter. De får ikke komme under fritt sykehusvalg, og de har kun halvparten av de pasientene de kunne tatt imot. Det er veldig mye bruk av tvang, og det er veldig unødvendig. Det er et tegn på at pasienter får hjelp altfor sent, og at det er stor svikt i behandlingstilbudet. Lommeboken avgjør, og de svakeste og sykeste får ikke nødvendig helsehjelp. Nå håper jeg at statsråden tar tak i disse tingene raskt, og sørger for at det skjer noe. Det har ikke skjedd mye i de tre årene jeg har vært her, i hvert fall ikke mye med det vi har påpekt her tidligere.