Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2008-04-29:
Realiteten i saken er økte storfekjøttkvoter til lavere toll fra Swaziland til Norge. I Soria Moria-erklæringa heter det at Regjeringa vil «øke importkvotene for fattige land, også ikke-MUL-land. Regjeringen vil målrette bistand mot å sette MUL-land i stand til å utnytte sine handelspreferanser». Senterpartiet går inn for økte storfekjøttkvoter fra Swaziland til Norge. Sammenhengen mellom utviklingsbistand og handelspolitikk kan best utnyttes dersom en målretter støtten til produksjonsfremmende tiltak og gir markedsadgang. Til Swaziland har Norge bidratt økonomisk. Dermed kan en altså bygge opp en infrastruktur på produksjon av kjøtt som også over tid kan komme de gårdbrukere, de selskaper som arbeider med den matvaresektoren, til gode ved at en da kan levere varer til omkringliggende land og til andre markeder - kvalitetsvarer. Altså: Det vi står overfor her, er en kobling mellom utviklingsbistand og handelspolitikk. Som representanten Heikki Holmås var inne på, er det noe som Norge skulle ha utviklet langt mer, og det gjelder flere områder, ikke minst på de områder hvor vi må importere til Norge, eksempelvis på landbrukssektoren når det gjelder sukker, krydder, kaffe og te. Det er et mulighetsområde her, et potensial som er enormt. Det er en rekke land som skriker etter en slik kobling. Norge har mulighet til det, og derigjennom kan en bygge opp noe som er varig, noe som står på egne økonomiske bein. Det som er dilemmaet i denne saken, er jo at det vi gjør i forhold til ett land, kan få konsekvenser for andre land. Vi må da imøtekomme bekymringen fra de fattigste land etter FNs definisjoner, de såkalte MUL-land, over såkalt preferanseerosjon, altså at jo mer vi gir samme preferanse til rikere og større land som til MUL-land, jo dårligere stilles MUL-landa i konkurransen. Det er også hele poenget i GSP-ordningen - Generalized System of Preferences, altså tollpreferanser for utviklingslands markedsadgang til industrialiserte land. Det er jo veldig sentralt i FN at de FN-kriterier som legges til grunn for at et land skal karakteriseres innafor MUL-status, eller andre status, blir fulgt opp. Det er MUL-landene også veldig opptatt av, slik at det altså gis relative fortrinn for de land som FN definerer som de mest trengende og de viktigste å gjøre noe med. Hvordan skal en så løse utfordringene for Swaziland i det tilfellet som vi her står oppe i? Det er to løsninger. Det ene er innafor en handelsavtale mellom EFTA-land og SACU-land. Det andre er en løsning innafor GSP-avtalen. Senterpartiet ser det - som Regjeringa - som naturlig at en finner en løsning innafor EFTA-SACU-avtalen, altså Southern African Customs Union, men at en da har respekt for de regionale prosesser innafor SACU-området. Den europeiske unionen har blitt sterkt kritisert for å splitte de politiske konstellasjonene i Afrika gjennom sine forhandlinger om regionale handelsavtaler under Cotonou-avtalen - Economic Partnership Agreements, EPAs. Vi ser det som viktig at Norge ivaretar de regionale integreringsprosesser i Afrika og legger dermed stor vekt på å få til samarbeidsløsninger som heller tar den tiden som samarbeid og demokrati krever, enn å tvinge fram løsninger som kan virke splittende. Vi mener at til tross for vår utålmodighet etter å få til en løsning i saken er det gode grunner til å vise både fleksibilitet og fasthet når det gjelder å understøtte vår respekt for SACU som regional enhet i det sørlige Afrika. Dersom det er mulig å finne en midlertidig ordning med klar forpliktelse om at ordninga skal inn under EFTA-SACU-avtalen, mener vi at det gir en mulighet for å kombinere fleksibilitet med ryddighet. Dermed vil saken løses til det beste ikke bare for Swaziland, men også under hensyntagen til de andre fattige land som indirekte vil bli berørt.