Michael Tetzschner (Høyre), 2011-12-09:
Jeg gir min fulle tilslutning til det poenget foregående taler hadde om at et godt fungerende arbeidsmarked kanskje også er den viktigste integreringsarenaen for folk som kommer hit i voksen alder for å arbeide. Når det da gjelder neste generasjon, som har annen kulturell bakgrunn, er skolen den viktigste integreringsarena, som også noen har vært inne på. Men så må vi prøve å skille litt. Vi må ha en flyktningpolitikk som tar utgangspunkt i den enkeltes behov for beskyttelse. Det er et noe annet spørsmål enn det norske samfunns behov for arbeidskraft. Litt grovt kan man si at arbeidskraftinnvandring vil være diktert av vårt eget arbeidsmarked og vårt behov for å øke vår arbeidsstyrke ved hjelp av innvandring fra utlandet, og man kan si at det er av hensyn til Norge, mens flyktningpolitikken er av hensyn til dem som trenger beskyttelse. Så vil jeg si at for dem som kommer hit og søker vern i Norge – vårt trygge område i verden – er det ikke helt likegyldig hvilken politikk vi fører for å få dem integrert. De blir ikke integrert hvis vi tilbyr dem ordninger som betyr at de takker ja til varige klientroller i statlig regi. Da kommer de ikke videre. Derfor bør man legge vekt på generelle virkemidler, som ikke atskiller seg så mye fra dem som gjelder for andre arbeidssøkende i Norge. Man bør ikke ha favorisering av grupper, for vi har også behov for å kunne forsvare disse ordningene overfor norske arbeidssøkende. Jeg merket meg at statsråden pekte på at i innvandrergruppen var det sosial ulikhet. Ja, det vil det alltid være. Vi må aldri komme dit hen at en innvandrergruppe til forveksling likner en tilfeldig utvalgsgruppe av det norske samfunn. Det politikken skal legge til rette for, er at det ikke blir varige forskjeller som gjør at man ikke kan arbeide seg frem til velstand når man har kommet til landet. Men i utgangspunktet må det være slik at man må klare seg med mindre, og at man ikke kan regne med at alle ordninger og alle dører åpnes, og at man skal ha fortrinnsrett i forhold til bedre kvalifiserte i en konkurransesituasjon – det vil ikke være rettferdig overfor dem som taper en slik konkurranse og faktisk er bedre kvalifisert. Jeg er veldig enig i det statsråden også var inne på om at man skal bygge ned barrierer. Da kan man også tenke seg at det er helt uhensiktsmessige barrierer i forbindelse med ansettelser, hvor arbeidsgivere ikke blir klar over at det er tilgengelig god og kompetent arbeidskraft. Det kan være slik at vi må legge forholdene til rette for at man kan få godkjent utdannelse som man har tatt i sitt hjemland. Jeg vil også peke på at vi har en noe forskjellig holdning ettersom vi ikke ser for oss at disse nye gruppene skal bli ansatt i staten, men i det vanlige arbeidslivet. Så det er også veldig viktig at vi høvler ned tersklene til det alminnelige arbeidsliv. Da er det faktisk arbeidsgiverne som bestemmer hvem de tar sjansen på i bedriften. Da er det også viktig med et fleksibelt arbeidsliv, hvor det er helt avgjørende at man kan ha prøveperioder, midlertidige ansettelser, deltid og så gjør man seg kjent med vedkommende. Det er faktisk vår holdning at etter hvert som folk blir bedre kjent, kan de satse mer på arbeidskraft som de i utgangspunktet ikke ville ansatt hvis alle ideelle krav om fast ansettelse, ingen fleksibilitet og ingen prøvetid skulle slå inn fra dag én. Her er vi uenige, men her mener jeg igjen at Høyre har de beste virkemidlene for en arbeidsintegrering hvis man også er villig til å gjøre arbeidslivet mer fleksibelt. Til slutt vil jeg også si at det hadde vært en vinning ved denne debatten hvis vi nå bestemte oss for å si at vi har papirløse – det ordet kan vi fortsatt godt bruke om folk som er nektet papirer av sine hjemlige myndigheter. Men det er altså slik at hvis man ikke selv kaster lys over sin egen identitet og nekter å reise hjem, er man returnekter. Det er faktisk et godt uttrykk, som jeg ser statssekretær Lønseth bruker nokså konsekvent. Det synes jeg også godt statsråd Lysbakken kunne brukt.