Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-23:
Finanskrisen som rammet verden høsten 2008 og utover 2009, hadde store konsekvenser mange steder. Det er ingen tvil om at land hvor finansnæringen utgjør en stor andel av økonomien, ble særlig hardt rammet. Det beste eksemplet på det er kanskje Island. Island er på mange måter kommet i en ulykkelig situasjon, i den forstand at islendingene selv har stemt på noen politikere som langt på vei tillot om ikke å eksperimentere, som kanskje er å ta hardt i, men som i hvert fall tillot en ekspansjon av en type næringsliv utover landets grenser, som jeg snart skal komme tilbake til. Rett før finanskrisen hadde faktisk de islandske bankene forpliktelser overfor utlendinger tilsvarende om lag ni ganger bruttonasjonalproduktet. En særegen innenlandsk boble forsterket krisen. Nå kreves det – betimelig nok – økonomisk opprydning og støtte fra det internasjonale samfunnet. Helt siden høsten 2008 har det vært Regjeringens linje å gå foran i det internasjonale samarbeidet for å stabilisere Islands økonomi. Det har det vært bred støtte for også her i Stortinget. Islendingene har på mange måter ingen bedre venn i verden enn Norge, men som jeg skal komme tilbake til, tror nok jeg – og også flertallet i finanskomiteen – at islendingene er avhengig av flere venner i verden enn bare Norge i den situasjonen de nå står overfor. Det er, og har vært, en tverrpolitisk enighet om at Norge skal være solidarisk med Island i den vanskelige situasjonen landet er kommet i. Selv om islendingene selv må bære et betydelig ansvar for krisen som landet har kommet opp i, har den norske regjeringen tatt flere initiativ og vært pådrivere internasjonalt for ulike former for hjelp og støtte. Det er bra. For vi kan ikke betale Island ut av den krisen økonomien deres er oppe i. Det viktigste nå er å få på plass grunnlaget for at IMFs styre kan behandle og godkjenne neste gjennomgang av stabiliseringsprogrammet. Det er dette islandske myndigheter er opptatt av, og det er også dette den norske regjeringen arbeider for. Bare gjennom et bredt samarbeid kan Island gjenopprette den tilliten og troverdigheten islendingene selv er avhengig av, og som islendingene selv sier er det viktigste for at de også i framtiden kan ha et næringsliv som har tillit utover de islandske grenser. De såkalte innskuddsgarantiforpliktelsene som følger av islandske filialbankers etablering i EØS-området, har vært en viktig del av diskusjonen om støtte til Island. I mange land var det dekning i filialbankene for de kravene innskyterne hadde etter garantiordningen, bl.a. gjaldt det i Tyskland og Norge. Vi husker alle de norske myndighetenes raske og tillitvekkende håndtering av bl.a. Kaupthings filial her i Norge. Når det gjelder Landsbankis filialer i Storbritannia og Nederland – de såkalte IceSave-filialene – var imidlertid situasjonen slik at kravene klart oversteg verdiene i selve filialen. For å sikre at ikke vanlige folk i Storbritannia og Nederland skulle betale for det som skjedde, gikk britiske og nederlandske myndigheter inn og forskutterte utbetalingen til innskyterne i IceSave. Det er disse utbetalingene de to landene satte fram krav om refusjon for overfor den islandske stat. Og det er her kronen på verket er, eller kjernen i problemet ligger, for det er fortsatt ikke enighet mellom de tre landene om vilkårene for tilbakebetalingen. Det er enighet om at Island skal gjøre opp for seg, islendingene selv sier det, men de er ikke enige i de betingelsene som er blitt satt, foreløpig. Jeg mener det er grunnlag for å tro at de forhandlingene som er gjenopptatt etter at islendingene selv hadde avholdt folkeavstemning om et forslag som nok mange mener var utdatert – de hadde jo allerede framforhandlet seg til et bedre forslag enn det som lå på bordet – vil føre til minnelig enighet på et eller annet tidspunkt. Det er så mange som har interesse av at både Storbritannia, Island og Nederland kan komme fram til en minnelig løsning. Norge har ikke gjort de konkrete IceSave-avtalene mellom de tre landene til en betingelse for videre utbetaling av lånet til Island. Men norske myndigheter har vært helt klare på at islendingene må følge sine internasjonale forpliktelser, bl.a. EØS-forpliktelser i henhold til innskuddsgarantidirektivet. Jeg vil avslutningsvis si at jeg har veldig stor sympati – både i offentligheten og også her i salen – for Kristelig Folkepartis prisverdige engasjement for vårt broderfolk på Island. Men jeg vil tro at vi her i Norge kan gjøre islendingene mer en bjørnetjeneste hvis vi ensidig skulle sette i verk en masse tiltak som islendingene selv ikke har bedt om ennå. Jeg tror at Island er avhengig av en bred internasjonal støtte for det som blir foreslått. Det kommer Norge til å støtte. Hvis situasjonen skulle utvikle seg i den forstand at islendingene vil trenge mer assistanse fra Norge, er jeg helt sikker på at norske myndigheter er villige til å stille opp.