Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-12-16:
Jeg vil innledningsvis understreke at Regjeringen har gitt arbeidet for å bekjempe seksuelle overgrep høy prioritet, og det er i løpet av de senere år satt inn mye ressurser på å straffeforfølge og forebygge denne kriminaliteten. Like fullt vurderer Regjeringen det, i likhet med forslagsstillerne, som bekymringsfullt at anmeldelseshyppigheten og antall anmeldte saker som ender i fellende dom, er lavt. Det er også bekymringsfullt at helsetjenestetilbudet til voldtatte kan være varierende med hensyn til kvalitet, innhold og organisering rundt om i landet. Voldtekt rammer i all hovedsak kvinner, og representerer en særlig utfordring for både rettsapparatet og helsetjenesten. Jeg har notert meg at FN har kritisert Norge for ikke å sikre voldtatte kvinners rettigheter godt nok og bedt norske myndigheter kartlegge og analysere årsakene til de mange henleggelsene og hvorfor man har relativt få dommer. Jeg kan forstå kritikken og at de som utsettes for voldtekt, opplever henleggelse av sakene som både provoserende og frustrerende. Selv om vi har gjort mye på dette området, er en slik kritikk en spore til å ta fatt i det som fortsatt står ugjort. Voldtattes rettsvern må fortsatt styrkes. I juni 2004 la Regjeringen fram en ny handlingsplan for å bekjempe vold i nære relasjoner. Planen inneholder flere tiltak for å bedre situasjonen for personer som har vært utsatt for vold og seksuelle overgrep, herunder styrking av helsetjenestetilbudet og tiltak for å heve kvaliteten på sporsikring, etterforskning og påtalebehandling i voldtektssaker. I min jevnlige kontakt med Riksadvokaten har jeg henstilt til ham om å se på mulighetene for å forbedre og tydeliggjøre rutinene for behandling av voldtektssaker, ikke minst med hensyn til politiets og påtalemyndighetens samarbeid med andre instanser. Organiseringen av etterforskingen av voldtekter kan variere geografisk. Samarbeidet mellom rettsvesenet og andre instanser er det også nødvendig å ha for øye hele tiden. Jeg skal gjøre mitt for at kompetanse og dyktighet i politi og påtalemyndighet blir bedret, noe som kan bidra til at henleggelsesprosenten kan bli lavere. Det er i løpet av de siste årene iverksatt en rekke tiltak som etter min oppfatning ivaretar det behovet som et bredt sammensatt offentlig utvalg for utredning av stillingen for voldtektsutsatte kvinner er ment å skulle fylle. Det gjelder bl.a. den omfattende utredning som ble gjennomført av Kvinnevoldsutvalget. Utvalget la fram sin utredning i desember 2003, NOU 2003 : 31 Retten til et liv uten vold, der det foreslås en rekke tiltak med sikte på å forbedre situasjonen for kvinner og barn som er utsatt for vold i nære relasjoner, herunder forslag om styrking av behandlingstilbudet til overgripere, styrking av tilbudet til barn som er vitne til vold, og forslag om innføring av en ny straffebestemmelse som rammer vold mot kvinner i nære relasjoner, for å nevne noe. En rekke av forslagene som ble fremmet i Kvinnevoldsutvalgets utredning samt innspillene fra høringsrunden, følges opp med konkrete tiltak i nevnte handlingsplan om vold i nære relasjoner, bl.a. overfor kvinner som har vært utsatt for seksuelle overgrep. Justisdepartementet oppnevnte 2. juli 2004 et utvalg, Fornærmedeutvalget, som skal utrede de prinsipielle spørsmålene som ble reist i utredningen om fornærmedes stilling i straffesaker – Anne Robberstad:Kontradiksjon og verdighet, 2002 –for å styrke fornærmedes stilling i strafferettsprosessen, spesielt ofre for volds- og seksuallovbrudd. I tillegg til ovennevnte utvalg har Justisdepartementet nedsatt en arbeidsgruppe som skal vurdere en del praktiske aspekter ved avvikling av straffesaker. Gruppen skal se på hvordan fornærmede og pårørende møtes i forbindelse med straffesaker, de såkalte ikke-rettslige problemstillinger, og hvordan rutinene for måten denne gruppen tas imot av politiet og rettsapparatet på, kan bedres. Retten til bistandsadvokat utløses i dag når det foreligger en sak om overtredelse av bl.a. voldtektsbestemmelsen, jf. straffeprosessloven § 107a. Dagens tilknytning mellom bistandsadvokatordningen og krav til anmeldelse har gode grunner for seg og bør fastholdes. Når retten til bistandsadvokat skal utløses, bør bl.a. ses i sammenheng med hva som er bistandsadvokatens rolle og arbeidsoppgaver. Det bør også arbeides videre med å klarlegge hvilket behov voldtektsofre kan ha for rettslig bistand dersom forholdet ikke anmeldes. Hjelp til å fremme erstatningskrav utenom straffesaken dekkes allerede av rettshjelpsloven. Helse- og omsorgsdepartementet vil følge opp tiltak for å bedre situasjonen når det gjelder voldtekts- og voldsmottak over hele landet, knyttet til helseforetakene, og at legevakt/akuttmottak har kompetanse og utstyr til å sikre bevis, jf. St. prp. nr. 1 for 2004-2005 for Helse- og omsorgsdepartementet. DNA-profiler har blitt et stadig viktigere bevis i straffesaker. Hensynet til en effektiv kriminalitetsbekjempelse kan tilsi at det bør være en videre adgang til registrering i det sentrale registeret over DNA-profiler enn dagens regler tillater. Imidlertid må det også tas hensyn til personvernet og rettsikkerheten. For å vurdere problemstillingene i denne sammenheng, oppnevnte Regjeringen 2. juli 2004 et utvalg for å vurdere om og hvordan man ved lov- og forskriftsendringer eventuelt kan utvide adgangen til bl.a. å ta DNA-prøver, slik at adgangen blir den samme som for fingeravtrykk, og åpne opp for å registrere DNA-profiler i flere typer saker. La meg understreke til slutt at Regjeringen legger vekt på at rettssikkerhet er mer enn et individs rettssikkerhet overfor staten. Rettssikkerheten er også en borgers rettssikkerhet overfor overgrep fra andre borgere. Vi kan etter min mening gjøre mye uten at rettssikkerheten i rettslige prosesser krenkes, og det gjelder også på det området som er tema for initiativene og debatten i dag.