Victor Norman (Høyre), 2003-02-06:
Det har vært en interessant, fargerik og til dels temperaturfylt debatt. Et av de mest interessante temaene som har vært oppe, er hvorvidt dette er en stor eller liten sak, om det er en viktig eller uviktig sak. Jeg har først og fremst lyst til å si at dette er ingen stor sak. Det er i hvert fall ingen stor sak i den forstand at den betyr mye for omfanget av overtidsarbeid i Norge. Det er ingen endringer i de samlede rammene som foreslås. Det er ingen grunn til å tro at det kommer til å føre til store endringer i mengden overtid som utføres. Det er ingen grunn til de sterke ordene som har vært brukt, om økt utstøting o.l. På disse områdene er det ikke noen stor sak. Jeg tror likevel det er en viktig sak – og den kan være viktig selv om den ikke er stor. Den er viktig av to grunner. For det første er den viktig for mange enkeltbedrifter og for mange enkeltindivider. Og selv om disse i sum kanskje ikke betyr så mye når vi regner sammen, betyr det mye for hver av dem enkeltvis. For det andre er den viktig fordi den berører sentrale prinsipper om hvem som skal bestemme, om det er stat og organisasjoner eller om det er enkeltbedrifter og enkeltindivider. På det punktet er det viktige prinsipielle forskjeller mellom partiene i denne salen, og det er forskjeller som nok kan bidra til å forklare noe av det sterke engasjementet og den høye temperaturen i debatten. Jeg er veldig glad for at jeg representerer partier som mener at enkeltbedrifter og enkeltindivider er viktigere enn stat og organisasjoner på det generelle plan – for å ha sagt det. Men la meg også presisere, som mange talere har gjort, hva saken egentlig gjelder. Helt konkret går forslaget ut på å oppheve arbeidsmiljølovens overtidsramme for én og fire sammenhengende uker, som innebærer at det skal være mulig i gjennomsnitt å jobbe 48 timer pr. uke, og at det skal kunne gjennomsnittsberegnes over en periode på fire – og i noen tilfeller seks – måneder. Jeg vil påstå at det er usedvanlig få mennesker som kommer til å bli utbrent eller utstøtt på grunn av en slik gjennomsnittsberegning. Videre er det foreslått at arbeidsgiver skal kunne inngå avtale om overtid på inntil 400 timer årlig med den enkelte arbeidstaker, noe man i dag kan gjøre, men da må det gjøres gjennom avtale med fagforeningen eller via søknad til Arbeidstilsynet. Så mye er det forslaget inneholder, verken mer eller mindre. Så er det samtidig fremmet forslag om å unnta toppledere fra stillingsvernsreglene i arbeidsmiljøloven dersom de har inngått avtale om etterlønn. Konkret: Jeg mener at de forslag til oppmyking i overtidsreglene som er fremsatt, er et viktig skritt i riktig retning for å få til noe mer fleksibilitet for den enkelte bedrift. Den fleksibiliteten vil føre til at bedriftene i hvert fall ikke blir mindre lønnsomme enn de er i dag. Og for de av oss som mener at det er bedriftenes lønnsomhet som er den største knapphetsfaktoren i utvikling av næringslivet og derved i det å skape flere arbeidsplasser, innebærer det at denne fleksibiliteten, om noe, kommer til å skape flere arbeidsplasser i det norske samfunn, ikke færre. Oppebøen Hansen sa tidligere at dette er en politikk som vil skape økt arbeidsledighet. Det må i så fall bygge på en annen oppfatning av hva som skaper arbeidsplasser, enn det vi mener er riktig. Samtidig vil den myndighet fagforeningene og Arbeidstilsynet i dag har til å innvilge overtid på vegne av den enkelte arbeidstaker, nå bli lagt til arbeidstakerne selv. Det vil gi den enkelte arbeidstaker større innflytelse over og kontroll med egen arbeidssituasjon. Det vil styrke den enkeltes posisjon, ikke bare overfor bedriften, men også overfor det sosiale press som i veldig mange sammenhenger utøves gjennom den lokale klubb eller fagforening. Enkeltindividet blir styrket på bekostning av de lokale organisasjoner som er viktige i andre sammenhenger, men som i praksis veldig mange ganger fører til at personer føler seg presset til å jobbe overtid, selv om de selv ikke har lyst. I den forbindelse er det presset som utøves fra organisasjonene og foreningene lokalt, sterkere enn det presset en moderne arbeidstaker er villig til å godta fra sin arbeidsgiver. Fra enkelte organisasjoners side og delvis i media har det versert en debatt der enkelte outrerte konsekvenser av lovendringsforslagene er trukket opp. Jeg tror man skal være usedvanlig forsiktig med å dramatisere dette. Senest i representanten Schjøtt-Pedersens innlegg ble det nok en gang gjentatt påstander om at forslaget åpner muligheter for 14 timers daglig arbeid i åtte uker. Dette er hinsides. Et så outrert eksempel er bare mulig dersom Arbeidstilsynet dispenserer fra andre bestemmelser. Hvis Arbeidstilsynet skulle gjøre det, er det i så fall staten gjennom sin løpende håndheving av arbeidsmiljøloven som skaper helsefarlige situasjoner. Det er ikke den frihet den enkelte bedrift eller den enkelte arbeidstaker får etter dette forslaget. Jeg har lyst til å understreke at Regjeringen er opptatt av å sikre at ikke arbeidslivet utarter med arbeidsforhold som forsterker utstøting på grunn av slitasje og utbrenthet. Men skal vi gjøre det, må vi ha klart for oss hva som skaper slike situasjoner. De sterkeste utslagene i den retning ser vi i dag på arbeidsplasser hvor overtidsrammen på 400 timer overskrides, eller i stillinger som er unntatt fra arbeidstidsbestemmelsene fordi arbeidet er av selvstendig eller av ledende art. Jeg har også lyst til å minne om at det er ingen lovhindre i dag mot å ta flere jobber. Det er fullt tillatt i Norge å jobbe seg i hjel, så lenge man ikke gjør det i sin ordinære jobb for sin ordinære arbeidsgiver. Jeg har den tillit til arbeidsgivere at de faktisk vil passe bedre på sine egne ansatte enn de vil passe på folk som har en tilleggsjobb hos dem. Ved å åpne for at folk, dersom de ønsker å jobbe mer i korte perioder enn de ellers ville gjøre, i større grad kan gjøre det i sin ordinære jobb, vil det være en større trygghet for dem enn hvis de blir henvist til å kjøre taxi på fritiden. Jeg tror faktisk realiteten tvert imot er at vi kanskje har for strenge rammer for overtidsbruk i egen jobb, og at det har virket som en sovepute i forhold til arbeidet med å sette fokus på kjerneproblemet for veldig mange arbeidstakere. Så inneholder proposisjonen, som jeg sa, et forslag om å oppheve oppsigelsesvernet for toppledere med forhåndsavtalt etterlønnsavtale. Jeg skal ikke gå så veldig mye inn i forslaget. Men jeg merket meg med stor interesse at representanten Holmås sa at vi måtte kartlegge omfanget av dette problemet før man tok stilling til det, at det ikke var sikkert at dette var et hasteproblem, osv. Jeg håper den samme holdningen vil bli vist fra representanten Holmås neste gang en sak om en stor fallskjerm kommer opp i pressen. Det virker på meg som om samfunnet ellers, inklusiv Holmås" eget parti, mener at dette er et nokså synlig problem i mange tilfeller, og det har i forbindelse med enkeltsaker alltid vært klare krav fra partier som nå motsetter seg vårt forslag, om at det må gjøres noe. Det forslaget i korthet går ut på, er at toppledere som forhandler seg frem til en fallskjerm når de tiltrer en stilling, må være villig til å innse at en slik fallskjerm har konsekvenser for det stillingsvernet de har. Jeg tror ikke at dette løser alle problemer knyttet til lukrative etterlønnsavtaler for toppledere i næringslivet, men det løser i hvert fall ett av problemene: Det er ikke mulig både å få en solid fallskjerm og å kunne påberope seg arbeidsmiljølovens bestemmelser om stillingsvern. Jeg er meget overrasket over at partier som ellers har uttrykt meget stor bekymring over etterlønnsavtaler og andre fallskjermlignende ordninger, nå mener at vi må kartlegge omfanget av problemet og se tiden an, og kanskje gjøre noe med dette i tidens fylde etter en lengre utredning.