trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2004-12-13:
Justisministerens innlegg gjorde det nødvendig for meg å ta ordet, for jeg har sjelden hørt så mange dårlige argumenter for å innføre egenandel på fri rettshjelp som det vi der fikk presentert, for å være helt ærlig. Hvis et argument i denne saken overfor politiske motstandere i Stortinget skulle være at det er lettere å drive opposisjon enn posisjon når det gjelder dette spørsmålet, må jeg be justisministeren om å gå inn og se hva Arbeiderpartiet faktisk har foretatt seg i denne sakens anledning i løpet av de to siste årene. Vi har fremmet forslag i Stortinget om at man skal fjerne egenandelene, fått med oss et flertall på det, bakt det inn i budsjettet for i fjor, og bakt det inn i budsjettet også for i år. De pengene som vi har måttet ha for å fjerne egenandelene, har vi tatt fra andre gode formål. Argumentet om at det er lettere å sitte i Stortinget og styre enn å sitte i regjering, er ikke holdbart i denne sammenhengen i det hele tatt. Det er bare et bevis på at her er Regjeringen ute på et felt hvor man antakelig ikke engang stoler på sin egen argumentasjon, som man, etter min mening, burde ha fremmet på en annen måte i dagens debatt i forhold til dette spørsmålet. For det er jo slik som representanten Marthinsen sier, at dette handler om avgjørende viktige saker. Da kan man ikke bruke det i en stor rettspolitisk debatt, som justisministeren nå forsøkte seg på, og si at med en gang man innfører egenandeler, får man kanskje et anslag mot rettsliggjøringen av samfunnet. Jeg holdt på å si: Er det slik at det er de aller svakeste, de som har minst penger, som skal rette opp igjen den rettsliggjøringen som mange av oss syns er uheldig? Nei, snarere tvert imot. Det er vel kanskje først og fremst en liberal, markedsstyrt politikk som inviterer selv de svakeste til å måtte løse sine saker i domstolene. Hvis det er de som tjener mellom 100 000 og 250 000 kr, som virkelig skal gjøre noe med det rettssosiologiske problemet vi har ved at vi henviser stadig flere til domstolene, er jeg redd for at vi kommer til å få skrale kår for mange mennesker framover. Jeg mener også at det er svært skuffende at Kristelig Folkeparti nå begir seg inn på den galeien som dette egentlig innebærer. Ut fra argumentasjonen fra representanten Marthinsen forstod jeg det også slik at det at de som har minst ressurser, skal være med og betale egenandel, kan bidra til at flere får være med i rettshjelpsordningen. Hva slags omvendt Robin Hood-politikk er det? Er det slik vi ønsker å ha det med hensyn til å finansiere det som mange av oss oppfatter som kanskje en av de viktigste grunnbjelkene når det gjelder nettopp fattigdomsbekjempelse – det at folk som ikke evner å betale for bistand sjøl, skal ha adgang til domstolene i Norge, uavhengig av om man er rik eller fattig? Jeg hadde håpet at Kristelig Folkeparti hadde varslet noe mer enn en vilje til å gå videre med dette, kanskje varslet vilje til å snu i forhold til det spørsmålet vi i dag behandler.
Martin Engeset (Høyre), 2004-12-13:
Realitetene i denne saken tok Odelstinget stilling til da det behandlet ny lov og instruks for Riksrevisjonen. Det er derfor ingen grunn til å gå inn i noen omkamp om sakens innhold som sådant, så jeg skal i grunnen bare begrense meg til å gi justisministeren honnør for at han så vidt raskt kom tilbake til Stortinget med saken og fulgte opp det som flertallet i Odelstinget bad om i juni. I tillegg er jeg også veldig glad for at justisministeren – ved den måten han har kommet tilbake med saken til Odelstinget på – skar igjennom alt byråkratisk og juridisk snikksnakk som kunne bidratt til å undergrave Stortingets intensjon med det man besluttet i juni. Det som ligger her, er en fullgod oppfølging av det flertallet i Odelstinget sluttet seg til, og det er jeg tilfreds med.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-13:
Det er med både forbauselse og ikke så lite ubehag jeg hører på argumentasjonen fra Regjeringen i denne saken. Man sier at man er redd for en rettsliggjøring av samfunnet, og peker på ordninger med forliksråd, f.eks. Da vil jeg spørre: Hvem er det i så fall grunn til å heve pekefingeren overfor i slike sammenhenger? Skal vi kanskje heve pekefingeren overfor dem som faktisk overforbruker rettssystemet? Eller skal vi heve pekefingeren overfor dem som underforbruker rettssystemet, og henvise dem til slike ordninger som jeg er helt enig i er gode, og som bør brukes mer? Vi vet hvem som overforbruker, det er de som har store ressurser og som 770 kr bare er lommerusk og ikke vil bety noen verdens ting for. Mens for noen som må betale denne egenandelen, er 770 kr veldig mye penger, og det er dem dette rammer. Det savner jeg faktisk respekt for blant dem som uttaler seg om denne saken. Det er en realitet. Fremskrittspartiet har i hvert fall hatt skamvett til å skjønne at det er galt, og de sier at dette skulle de helst ha sluppet å være med på. Men Regjeringen forsvarer det, Kristelig Folkeparti forsvarer det. Det er klart at dette er en innstramming, og at det rammer noen, det rammer dem som har lite penger. I tillegg skal de altså legge pengene på bordet før de får rettshjelp. Det er vanskelig å forstå. Statsråden sier at han er villig til å se på ordningen, om den faktisk er god nok. Det er bra. Men hadde det ikke vært bedre at man hadde beholdt de ordningene som hadde skjermet dem vi vet trenger dette mest, og som forbruker dette viktige godet i samfunnet minst? Så kunne man sett på hva som er den beste ordningen. Men man gjør motsatt, og det er ganske fantastisk at denne regjeringen er så målrettet. De er utrolig målrettet i veldig mye av det de gjør. De er målrettet når det gjelder å angripe de ordningene som skal hjelpe dem som har minst i samfunnet, enten det gjelder trygdeordninger, dagpenger eller sosialhjelp. Og nå gjelder det rettshjelpen. Jeg synes at det er ille at vi skal behøve å oppleve dette, når vi ser at det på andre områder deles ut penger til folk som har store inntekter. Jeg skulle i hvert fall ønske at Kristelig Folkeparti hadde vært litt mer ydmyk i forhold til dem som har lite i denne saken, at de her hadde vært åpne og ærlige og sett problemene. Da hadde det kanskje vært mulig å få tilgivelse for det.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2004-01-08:
Jeg takker for svaret, og er glad for å høre at statsråden også tar ungdomstrinnet på alvor, selvfølgelig, og at en skal arbeide videre med dette i forbindelse med den nye stortingsmeldingen som kommer til våren. Jeg er fullt klar over at da blir hele grunnopplæringen sett i sin sammenheng, og at da vil man ha større bakgrunn for å gå videre med utviklingen av Skole-Norge. Jeg er også klar over at det er tidlig å si noe om hvorvidt Reform 97 har vært vellykket eller ikke, for det er ikke gått mange år siden den startet. Men det vi vet, er at det er ungdomstrinnet som kommer dårligst ut. Det er det som er bakgrunnen for min interpellasjon. Vi må nå ha fokus spesielt på ungdomstrinnet. Det har vært en del oppmerksomhet rundt dette de siste årene, og jeg er glad for å høre at det kommer en evalueringsrapport om spesielt ungdomstrinnet nå til våren. Jeg ser allikevel at vi har utfordringer her, fordi ungdom i den alderen de befinner seg i på ungdomstrinnet, på en spesiell måte er på vei fra barn til voksne. Det er viktig å presisere at ungdom i seg selv har en egenverdi. Kroppen er i forandring, og det er med på å påvirke læringssituasjonen for den enkelte. Derfor mener jeg det trengs en spesiell innsats for å øke kunnskapsnivået og dermed gjøre læringsnivået bedre nettopp for ungdomstrinnet. For det andre mener jeg at vi har pedagogiske utfordringer her. Det som er kommet fram gjennom evalueringen av Reform 97 så langt, har vist at det er lite variasjon og veksling mellom ulike undervisningsformer på dette trinnet. Reform 97 la opp til at man skulle benytte f.eks. mer tema- og prosjektarbeid. Tilbakemeldingen fra lærerne tyder på at dette ikke har fungert, fordi lærerne ikke fikk nødvendig kunnskap om hvordan denne pedagogiske læremåten best skulle brukes. Det er en vanskelig pedagogisk form, og her trengs det en del oppfølging. For eksempel trengs det mer søkelys på KRL-faget, som er et nytt fag i Reform 97. Her har etterutdanningen vært for svak. Og når det gjelder digital kompetanse, som nå er et nytt satsingsområde, har komiteens flertall sagt i sin budsjettinnstilling at man i fordelingen av ressurser til dette bør se spesielt på ungdomstrinnet. Dessuten er det store utfordringer knyttet til konsentrasjon og motivasjon. I en rapport fra Senter for atferdsforskning sies det at 25 pst. av elevene i 9. klasse oppgir at skolearbeidet er lite meningsfylt. Jeg er derfor ikke i tvil om at ungdomskolen har behov for en fornyelse. Kristelig Folkeparti vil iallfall sette større innsats inn på dette trinnet. Vi vil stimulere til økt satsing på praktiske fag, fleksible løsninger og oppfølging av lærerne. Derfor mener vi at forskningen og den pedagogiske utviklingen i forhold til ungdomstrinnet bør styrkes.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2004-01-08:
Jeg takker for en interessant debatt og er glad for de innspill som er kommet. Det synes som om at vi kan være enige om, slik komiteen også var i forbindelse med innstillingen til budsjettet, at man trenger å se nærmere på ungdomstrinnet. Representanten Bjørnstad sier at han ikke er helt sikker på om det er riktig, men det er ikke mine ord at vi trenger et sterkere fokus på ungdomstrinnet, det er det forskere som er enige om. Det er det jeg viser til, og det er utgangspunktet for interpellasjonen. Jeg ønsker derfor å sette dette i fokus nå, før man skriver en ny stortingsmelding om dette. Det som representanten Bjørnstad ellers tar opp, det lokale utviklingsarbeid og det å spre erfaringene, er jeg helt enig i er veldig viktig. Og nettopp dette vil det bli tatt hensyn til når vi får evalueringen senere. I likhet med representanten Olsen, som har erfaring fra ungdomsskoletrinnet, har også jeg av egen erfaring sett hvordan lærerne på 1970-tallet kunne dette med klasseromsundervisning. Det er mange av oss som fremdeles er i norsk skole, som driver undervisning på samme måte. Men vi vet at tidene har forandret seg, og jeg er glad for at han også understreker at vi må ha fokus på ungdomstrinnets lærere og kompetanseutvikling på dette området. Bjørg Tørresdal tar opp dette med den teoritunge skole, og at vi trenger mer praktiske fag. Det er jeg helt enig i. Vi må styrke fleksibiliteten i den lokale handlefriheten som vi ønsker. Ursula Evje tar opp dette med faglige krav og understreker det jeg sa om dette. Samtidig understreket jeg også hvor viktig det er med den sosiale utvikling, at det ikke er noen motsetning mellom omsorgslæreren og kunnskapslæreren. Dette er også lærere enig i. Rune J. Skjælaaen sier at sluttrapporten er tankevekkende, og at den må få konsekvenser. Jeg er helt enig. Det han påpeker om skoleeierne og kompetanse der, er også noe som forskerne påpeker, at på dette området viser det seg å være veldig forskjell i Kommune-Norge. Så det er også et felt man bør se på. Så til statsråden, som vil nyansere bildet. Det er jeg helt enig i. Det er sunt å tenke igjennom om det man kom fram til at Reform 97 skulle inneholde, var riktig. Det som er kommet fram i forhold til dette med prosjektarbeid, er at læreplanene er for omfattende, og at det derfor blir vanskelig å drive tverrfaglig arbeid. Så her er jeg helt enig i at det kan komme klarere mål. Hvis lærerne får tillit i forhold til det de gjør, er mye vunnet. Undersøkelser viser jo at det store flertall av tenåringer trives på skolen. De har det bra, sier de fleste, selv om det er mye bråk og uro i timene og det her kan gjøres noe i forhold til læringsmiljøet.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-01-08:
Jeg er enig i svært mye av det interpellanten sier, men det kan kanskje være grunnlag for å problematisere litt en side ved debatten så langt, og det er påstanden – som i og for seg ikke er en påstand, for det er jo det forskerne sier – om at ungdomstrinnet på sett og vis har kommet dårligst ut av Reform 97. Men det er, som jeg sa i mitt hovedinnlegg, i forhold til intensjonene i Reform 97. Og da må man kanskje også evaluere intensjonene. Noen av disse intensjonene var bl.a. at det skulle drives mye tema- og prosjektarbeid, som interpellanten sier. Jeg tror nok det er grunnlag for å si at ikke alt det har vært vellykket i norsk skole. Det kan skyldes, som interpellanten er inne på, at kompetansen er for dårlig blant lærerne, og at det har vært for lite kompetanseutvikling når det gjelder tema- og prosjektarbeid. Men det kan også ha blitt brukt for mye og for ukritisk, bl.a. fordi man i læreplanene fra den gang hadde for mye metodetvang vis-à-vis lærerne, med bestemte andeler prosjektarbeid osv. Etter min mening bør lærere ha større grad av metodefrihet. Man bør ha tillit til at lærere er profesjonelle yrkesutøvere. Og derfor kan det hende at noen av intensjonene, i den grad de er blitt fulgt opp, faktisk er årsak til noen av de problemene vi kan se i norsk skole i dag, med veldig store forskjeller mellom elevene. Det er dette som nå diskuteres i flere land, om denne prosjektarbeidsformen har gjort de svakeste elevene ikke en tjeneste, men snarere en bjørnetjeneste, fordi det ofte er de svakeste som trenger klar ledelse, veiledning, tydelige forventninger og klare krav, fordi de ikke kan veilede seg selv, eller fordi de ikke har skolesterke foreldre. Mitt poeng er at det er nok riktig å si at ungdomstrinnet er kommet dårligst ut i forhold til intensjonene, men det kan hende at intensjonene av og til har vært slik at det er en fordel å komme dårlig ut i forhold til dem. Dette vil vi problematisere nærmere i meldingen. Det ble litt krevende sagt, men jeg tror det er viktig å nyansere det bildet. Og min innfallsvinkel vil nok være i noe større grad å ha klarere mål for hva som skal skje i opplæringen, men at lærerne til gjengjeld skal ha større tillit som profesjonelle yrkesutøvere. De må selv ha tro på de metodene de benytter, og ha kunnskap om resultater, slik at de eventuelt kan korrigere kursen når metodene ikke virker.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-01-08:
Jeg vil også gjerne takke for debatten. Selv om jeg kan tenke meg at det innimellom er litt frustrerende stadig å måtte henvende seg til en melding som ikke har kommet ennå, er det er i hvert fall veldig nyttig for statsråden å lytte til disse debattene i arbeidet med meldingen. Det gir verdifulle innspill. Det er sagt mye fornuftig her i dag. Det eneste jeg føler trang til å ta avstand fra, er at situasjonen er prekær i norsk skole. Det mener jeg er et altfor sterkt og negativt uttrykk. Det som kommer til uttrykk her, er noe som det er grunn til å slå fast, at kunnskapen faktisk er stor, men vi må holde det kunnskapsnivået høyt. Det er ganske stor enighet i dag blant dem som deltar i debatten, om diagnosen. Hva er hovedproblemene i norsk skole? Det er også påfallende stor grad av enighet om løsningene, hvis man lytter til debatten her. Man kan si at skoledebatten ofte kretser rundt en del spørsmål. For det første dreier det seg om balansen mellom faglige og sosiale oppgaver i skolen. Jeg tror vi har blitt mer og mer enige om at det ikke er noe motsetningsforhold mellom det å ha en skole hvor du både kan lære og være, og at vi godt kan lære barna å lese og skrive bedre uten at det behøver å gå ut over trivsel og miljø. Det kretser litt rundt metoder og arbeidsformer. Her annammer jeg vel at mange er enige om at vi bør ha stor tillit til at lærerne selv kan velge sine metoder i større grad. Det er mange metoder som kan virke hvis læreren er kompetent, engasjert og ambisiøs på elevenes vegne, selv om jeg er helt enig i at det er et problem i ungdomstrinnet at mange er teoritrøtte, og at det bør få effekt i forhold til metodene man benytter. Så kretser det rundt spørsmålet om sentral og desentral styring av skolen. Jeg hører at det er stor oppslutning om at det bør være stor grad av handlingsfrihet for skolene. Jeg tror det er et veldig sentralt punkt, som har blitt nevnt her i dag, at vi må spre kunnskap og erfaringer som vi allerede har. I vår midte har vi antagelig noen av verdens beste skoler. Da er det om å gjøre å spre de gode erfaringene og den gode kunnskapen vi nå har, både om norsk skole, om metoder som virker, osv., til andre. Derfor er den omleggingen man foretar av den statlige utdanningsadministrasjonen, også meget viktig, spesielt i lys av at Norge er et land med mange veldig små kommuner, og der en del kommuner også bygger ned sin skolefaglige kompetanse og da vil trenge støtte fra annet hold til sine skoler. Det tror jeg er viktig. Jeg tror norsk skole i mangt og meget er bra. Men det går an å bli bedre selv om man er god. Av hensyn særlig til den store andelen elever som presterer svakt faglig sett, og ikke minst de elevene som blir mobbet og har det vondt på skolen, har vi et stort arbeid å gjøre, men det skal vi komme tilbake til. Denne debatten har i likhet med andre debatter gitt nyttige innspill til det arbeidet Regjeringen nå gjør.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2004-01-08:
Jeg må innrømme at jeg var litt usikker på intensjonen med denne interpellasjonen og hvilken innfallsvinkel jeg skulle velge for mitt bidrag, fordi 3 minutters taletid aldri vil kunne rettferdiggjøre Arbeiderpartiets synspunkter i forhold til verken evalueringsrapporten eller innholdet på ungdomstrinnet. Jeg vil bare si at vi også selvsagt mener at ungdomstrinnet må sikres den nødvendige oppmerksomhet. Evalueringsrapporten påpeker spesielle endringsbehov som jeg er enig i. Jeg vil ikke nødvendigvis ordlegge meg dit hen at ungdomstrinnet kommer dårligst ut, men heller si at det er kommet kortere i endringsprosessen enn småskoletrinnet. Så vil jeg samtidig understreke at selv om vi skal fokusere på ett trinn i forhold til interpellantens intensjon, er det viktig å se sammenhengen mellom de ulike trinnene, og særlig overgangen mellom dem. Det håper jeg at den stortingsmeldingen vi får, vil legge vekt på. Hvis interpellanten imidlertid mener at departementet ikke har gjort nok, og ønsker en samstemt oppfatning fra Stortinget om at statsråden må legge seg mer i selen for å framskaffe kunnskap, kvitterer jeg det ut her og nå. Men jeg vil også legge vekt på at det er viktig å ta vare på den kunnskap vi har framskaffet, og som vi også skal bruke i forbindelse med behandlingen av stortingsmeldingen. Jeg tenker da på evalueringsrapporten av Reform 97, som jeg mener gir viktig innsyn i tilstanden i grunnskolen, som trekker fram sterke og svake sider, og som delvis peker på mulige årsaker til disse. Jeg legger hovedvekt på påpekninger av at en ikke har greid å få til likeverdig, tilpasset opplæring, og at noen grupper systematisk kommer til kort i grunnskolen. Det mener jeg er alvorlig. Men resultatene må ikke bare bli benyttet som en happening i forbindelse med behandlingen av stortingsmeldingen til våren, men benyttes videre i utviklingen av innholdet i skolen gjennom praksis og som grunnlag for mer forskning. Politikerne bør ikke ha ambisjoner om å fatte vedtak om alt som gjelder innhold ute i skolesystemet. Samtidig vil jeg peke på den kunnskap som ligger i lokalt utviklingsarbeid, og at denne må utnyttes mer systematisk. Erfaringene med de gode arbeidsmåter i skolen må spres. Det blir aldri nok kunnskap, men vi trenger ikke vente før forbedringer i skolen kan skje. Jeg vil også nevne en annen viktig påpekning i evalueringsrapporten, og det er behovet for kontinuitet og langsiktig perspektiv i utdanningspolitikken. For som det sies: Det er altfor tidlig å konkludere i hvilken grad Reform 97 har vært vellykket eller ikke. Det er imidlertid bred enighet om målene for grunnskolen, og både elever, foreldre og lærere gir opplæringen et godt skussmål. Det bør være et godt utgangspunkt for det arbeidet Stortinget skal gjøre i forhold til den stortingsmeldingen vi vil få framlagt, og som skal forbedre opplæringen for våre unge.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2004-01-08:
Det er et viktig tema som tas opp i interpellasjonen i dag, og jeg er enig i at ungdomstrinnet har fått for lite oppmerksomhet. Årsakene kan selvsagt være, og er, mange. Behovet for å se på ungdomstrinnet og de utfordringer dette trinnet har, er nødvendig. Ikke minst viser evalueringen av Reform 97 det. Tradisjonelt er det store forskjeller på barnetrinnet og ungdomstrinnet når det gjelder både arbeidsformål, organisering, pedagogisk tenkning, arealbruk og tidsbruk. Mindre fleksibel tidsbruk, sterkt faglig timeplan og mer tradisjonell klasseromsundervisning har i stor grad preget ungdomstrinnet. Da jeg begynte som lærer på ungdomsskolen i 1975, kjente vi ingen annen undervisningsform enn den tradisjonelle klasseromsundervisningen. Men jeg tror at en vil kunne se en utvikling de siste årene, der en også på dette trinnet har maktet å myke opp klasseromsundervisningen, fått mer fleksibilitet inn i timeplanen og tatt i bruk mer varierte arbeids- og organisasjonsmønstre. Selv om jeg skulle ha rett i denne observasjonen, er det nok ikke mulig å komme bort fra at vi finner mer av tradisjonell skole på ungdomstrinnet enn på barnetrinnet. Noen av ungdomstrinnets problemer og utfordringer i forhold til elever som er mindre motiverte, og i forhold til til dels alvorlige disiplinproblemer, kan ha sin årsak i en tradisjonell skolepedagogikk som ikke har maktet å møte enkeltelevene der hvor den enkelte elev er. I stedet for å møte eleven der eleven er, har skolen pålagt eleven å møte skolen der den er. Det har i mange tilfeller vært et problemfylt møte. På ungdomstrinnet er det store pedagogiske utfordringer for å kunne møte elevene og føre dem videre. Det er mye som tyder på at det ikke er og i hvert fall ikke vil være godt nok å fortsette uten at en tar utfordringen innover seg og er åpen for endringer. Evalueringen av Reform 97 viser til at flere forskere er klare på at det er store behov for endringer på ungdomstrinnet. Mer enn barnetrinnet har nok ungdomstrinnet vært arenaen for læreren. I Budsjett-innst. S. nr. 12 for i år sier flertallet at «det er viktig å få en mer elevaktiv skole». Sterkere involvering av elever, men også av foreldre, vil være et viktig bidrag for å møte utfordringen av pedagogisk og organisatorisk art for å kunne øke kunnskapsnivået. Skal dette lykkes, må det satses på økt kompetanse og kunnskap og ikke bare på ungdomstrinnets egenart. Det må satses på bred basis på lærerne på trinnet og på utviklingstiltak på trinnet. Den omleggingen av lærerutdan-ningen som nå skjer på bakgrunn av St.meld. nr. 16 for 2001-2002, er et viktig element for å høyne kompetansen, men det er også svært viktig at ungdomstrinnet nå får den nødvendige prioritet i fordelingen av kompetanseutviklingsmidler for læreren. Det er behov for å gi ungdomstrinnet særlig oppmerksomhet bl.a. ved behandlingen av Kvalitetsutvalgets innstilling og også særlig prioritet når det gjelder midler. Uten dette vil vi ikke få de endringer som er nødvendige for at ungdomstrinnet skal kunne møte framtidas utfordringer.
Bjørg Tørresdal (Kristelig Folkeparti), 2004-01-08:
Jeg er glad for at vi i dag har fått satt ungdomsskolen i fokus. Det er helt riktig og veldig viktig, det representanten Elsa Skarbøvik her løfter fram, behovet for å øke kompetansen og kunnskapen om dette trinnets egenart. Kristelig Folkeparti ønsker en ungdomsskolereform. Jeg er ikke i tvil om at den generelle del av læreplanen gjorde veldig mye godt. Ikke minst flyttet den fokuset fra undervisning til læring. Men som en i evalueringen peker på, og som mange har sagt, både elever, foreldre og lærere, har vi fått en teoritung ungdomsskole. Selv de såkalte praktisk-estetiske fag er blitt mer teori. Det er mer kunsthistorie i kunst og håndverk enn sløyden var i det gamle formingsfaget. Vi må ha mer praktiske fag og praktiske aktiviteter tilbake til ungdomsskolen, om ikke for alle elever, så for mange elever. Vi har fortsatt mange steder en ungdomsskole med gamle arbeidsformer og med «vi går i takt-skolen», der alle skal gjøre det samme. Vi har behov for handlefrihet. Vi har sagt, og vi har ment politisk, at vi skal gi en lokal handlefrihet. Men vi må også gi inspirasjon og redskapen til å sette den ut i livet på alle landets ungdomsskoler. Vi trenger nye yrkesgrupper inn i ungdomsskolen, både fordi vi mangler en del kompetanse på mange områder, og fordi det gir inspirasjon og øker kompetansen totalt sett. Vi må ta tilpasset opplæring på alvor. Alle elever på tiende trinn kan umulig ha samme behov for et bestemt antall undervisningstimer eller opplæring i kroppsøving og matematikk. Det med tilpasset opplæring må jo da tilpasses. Det er min påstand at det ikke er slik at alle ungdomsskoleelever på tiende trinn har behov for 38 timer musikk eller 1 time musikk i uken hele året. Behovene er forskjellige, og det må en også ta på alvor organisatorisk. Hvorfor har vi ikke blitt bedre når vi har fått L 97? Hvorfor er vi ikke på topp når det gjelder internasjonale undersøkelser? En av grunnene er at vi vil at alle skal lære alt alltid. Vi har et stort fagområde. Vi må ha mye større fleksibilitet. Vi lærer av våre feil, sier vi. Det er helt feil. Vi lærer av våre suksesser. Vi må gå vekk fra den tenkningen, også politisk, og gi lærerne frihet til å tenke at elevene skal få mer av det de er flinke til. Vi gir mer av det de er dårlige til. Vi gir dem spesialundervisning. Vi gir dem mer av det de liker minst. Vi må gi dem mer av det de liker, faglig fordypning, fleksible eksamener, valgfrie karakterer, eller formell vurdering, som det nå heter. Vi må være opptatt av å bygge en personlig kompetanse hos våre elever, sette dem i stand til å gjøre viktige valg og la den personlige kompetansen, den bygde selvtilliten, være hovedmålet for arbeidet. Jeg håper det gjenspeiles i den kommende stortingsmeldingen.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2004-01-08:
Evalueringen av L97 viste at heller ikke ungdomstrinnet hadde den forventede kvalitet. Tilstanden i ungdomsskolen er en konsekvens av at opplæringen på barnetrinnet altfor ofte er svak. Å se på ungdomstrinnet isolert blir etter Fremskrittspartiets syn galt. Representanten Skarbøvik sa i sitt innlegg: «Det virker som om lærerne kvir seg for å stille faglige krav til elevene.» Dette kan jeg støtte fullt ut. Det er en mangel som synes å være ved all opplæring, at det ikke stilles krav verken til lærerne eller til elevene. I videregående skole har man lenge hevdet at elevenes faglige nivå altfor ofte er for svakt når de kommer fra den kommunale skolen. Høyere utdanning har gjennom mange år gitt tilbud om kvalifiserende forkurs, f.eks. i matematikk, for at studentene skal kunne følge og fullføre høyere utdanning. Alt dette er klare varsel om og symptomer på at situasjonen er prekær. Den er prekær for samfunnet i framtiden. Den er mye mer prekær for den enkelte bruker. Fremskrittspartiet har fremmet flere løsninger på dette: 1. Vi ønsket å differensiere lærerutdanningen, basert på normalmodellen med fem års studietid med tre års bachelorutdanning med obligatoriske fagkretser og spesialisering via to års mastergradsstudium. Dette ville gitt lærere tilpasset hele skoleløpet, både på barnetrinnet og på ungdomstrinnet, i større grad enn i dag.2. Vi har fremmet krav til både faglige og sosiale ferdigheter fra 4. klasse, ved at vi ønsker en sterkere fokusering på elevens faglige nivå til enhver tid.3. Atferdsproblemene som preger skolen i dag, ikke bare grunnskolen og ungdomsskolen, men også videregående skole, høyere utdanning, arbeidslivet og til og med gamle på gamlehjem, er et faktum fordi folk tror de får lov til å oppføre seg som de vil. De har aldri lært at de må beherske seg i en del situasjoner. Vi er igjen tilbake til dette med å stille krav. I dagens situasjon synes det som om vi fortsatt driver med skippertak, prosjekter og programmer, i stedet for å ha en integrert undervisning som tar dette med i absolutt alle fag fra 6-åringen til doktoranden.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2004-01-08:
Det pågår en kontinuerlig debatt om skolen vår, også om ungdomsskolen. Og det er bra. Til våren får Stortinget en melding på bakgrunn av Kvalitetsutvalgets innstilling og mange forslag. Når Stortinget da skal fatte beslutninger om framtidens skole, er det viktig at vi som stortingspolitikere og dermed beslutningstakere har tilstrekkelig kunnskap om det vi skal fatte beslutninger om. Det er prisverdig at representanten Skarbøvik reiser en interpellasjon om deler av grunnskolen vår, om ungdomstrinnet. Vi har mye kunnskap i dag. Utdanningsministeren har tidligere uttalt at vi aldri har hatt så mye kunnskap om det som skjer innenfor skolen, som det vi har i dag. Det gir også gode muligheter for at vi, når vi skal behandle stortingsmeldingen til våren, faktisk kan treffe gode og riktige beslutninger. Evalueringen av Reform 97, som har pågått fra 1998 og fram til 2003, og sluttrapporten der, er tankevekkende. Jeg mener den må få konsekvenser for hva som skal skje, og for hvordan satsingen skal bli i framtidens skole. Når jeg sier at sluttrapporten er tankevekkende, er det bl.a. fordi den stiller spørsmål ved områder som jeg trodde var gode i norsk skole. Det gjelder bl.a. det vi har snakket om mange ganger, tilpasset opplæring. Forskerne spør om det rett og slett finnes tilstrekkelig kunnskap blant dem som skal undervise, på dette området. Og de spør om det er tilstrekkelig utdanningskompetanse i kommunene, altså hos skoleeierne. Som tidligere lokalpolitiker så jeg at mange kommuner faktisk bygde ned kommunenes sentrale skoleorganisasjon og dermed også ofte fjernet fagstillinger i et forsøk på å rasjonalisere og spare inn. Jeg tror det kan vise seg at dette har vært en dyr innsparing, for forskerne understreker at det er store forskjeller i kompetansenivå mellom skoleledere, og at svært mye utviklingsarbeid faktisk avhenger av den enkelte skoleleder. Et annet område som blir tydelig avdekket, er arbeidsmåtene, eller metodene, som nyttes i skolen. Forskerne mener at kompetansen blant lærerne er knyttet til den formidlingsorienterte pedagogikken, mens kompetansen i aktivitetspedagogikk, som L97 legger opp til, ikke finnes i tilstrekkelig grad. Det gjelder faktisk særlig i ungdomsskolen. Evalueringen av Reform 97 viser at grunnopplæringen i liten grad evner å tilrettelegge opplæringen ut fra elevenes ulike forutsetninger, interesser og behov, og at skolen i stedet for å fange opp elevenes ulike forutsetninger og utjevne forskjeller faktisk bidrar til å sementere forskjellene.(Presidenten klubber.) Dermed var tiden ute! (Presidenten klubber.)
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2004-05-13:
Eg deler òg gjerne ut honnør til statsråden når han fortener det, og det fortener han i dag, på to punkt. Det eine er at han så raskt følgde opp overfor Stortinget og la fram St. prp. nr. 52. Det andre er at han i dag stadfestar at han umiddelbart vil følgja opp fleirtalet sine vedtak. Fleirtalet ser ikkje noka motsetjing mellom dei kriteria som vart vedtekne den 9. mars, og det kravet som låg i ordninga frå 2000, nemleg kravet om uførleik. Men eg har i mitt innlegg gjort greie for at det kan komma andre grupper til. Eg må seia at det er to innlegg i dag som eg reagerer svært kraftig på. Det er innlegga til representantane Hogsnes og Apelthun Sæle, som begge stod på denne talarstolen og sa at om Stortinget hadde gått for Regjeringa sitt opplegg, hadde pionerdykkarane fått sine utbetalingar tidlegare. Lat meg då ta ein kjapp gjennomgang av kalenderen for våren. Det er nemleg slik at Regjeringa kom med sin proposisjon fredag den 2. april, altså siste fredag før påske. Så er det slik at Stortinget ikkje kom saman igjen før det hadde gått to veker, og i den fyrste veka – veke 17 – var alle dei i komiteen som skulle handtera denne saka, ute på sine respektive reiser. Det vil seia at komiteen brukte til saman ei og ei halv veke på denne saka. Det er faktisk òg slik at eit fleirtal etablerte seg raskt. Årsaka til at vi brukte så lang tid som ei og ei halv veke, var for om mogleg å få også regjeringspartia med i det same fleirtalet som allereie var avklart. Viss det er noko i den framstillinga som ikkje stemmer, får Hogsnes og Apelthun Sæle avkrefta det. Eg meiner at det er slik det er, og då synest eg faktisk at heile komiteen skal seia at ein ikkje vil vita av at det står nokon her og seier at vi har brukt lang tid. Lat meg seia til slutt: Eg er veldig glad for at statsråden så tydeleg har sagt at han no følgjer opp denne saka på vegner av alle dei dykkarane som dette betyr mykje for. Det er svært bra at vi ein og ein halv månad etter at saka vart lagd fram, inklusiv påske, er komne dit vi er i dag.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-05-13:
Eg vil starte med å gje honnør til statsråden for ein rask reaksjon da Stortinget i førre runde vedtok å finne tiltak for å løyse ein vanskeleg økonomisk situasjon for enkelte av pionerdykkarane. Det tok ikkje lang tid før proposisjonen låg til behandling i Stortinget etter at Stortinget hadde bede om ei slik sak. I innlegget mitt i samband med behandlinga av St.meld. nr. 47 for 2002-2003 la eg vekt på at mange pionerdykkarar har problem med å meistre kvardagen – ikkje berre når det gjeld det psykososiale, men òg ofte i kombinasjon med økonomiske problem. Arbeidarpartiet meinte derfor at det var uproblematisk å setje i verk ei straksutbetaling knytt til oppreisingsdelen på 200 000 kr til dei som hadde eit akutt økonomisk problem. Derfor meiner eg at det er grunn til å rose departementet for ei rask oppfølging. Det som ikkje er så bra, er måten ein foreslår at denne straksløysinga skal administrerast på. For fleirtalet kan det nok sjå ut som om departementet legg opp til ei meir byråkratisk ordning enn nødvendig, ei ordning som vil ta lengre tid enn det som sant å seie er nødvendig. Derfor er eg glad for at eit fleirtal i komiteen ønskte ei anna løysing, slik òg saksordføraren la vekt på i innlegget sitt – ei løysing som etter vår meining vil medverke til ei raskare saksbehandling og ei raskare utbetaling. Det forundrar meg likevel at regjeringspartia har valt å stå utanfor dette fleirtalet, og, etter mi meining, vel ei ordning som av røynsle har vist seg å ta litt lengre tid. Eg personleg meiner at det burde ha vore mogleg å få til eit breitt forlik i denne saka. Eg ser det som uproblematisk at denne straksløysinga følgjer namnelista til Fylkestrygdekontoret i Rogaland, som blei brukt da nordsjødykkarane fekk utbetalt eit eingongsbeløp gjennom Sosial- og helsedepartementet si ordning i 2000. Dette vil dermed fange opp dei aller fleste som har det økonomisk vanskeleg i kvardagen. Enkelte dykkarar vil nok ikkje bli fanga opp av dette, men det er truleg eit fåtal. I høve til dette ønskjer fleirtalet å gjere bruk av den strakshjelpsordninga som blei vedteken i fjor, ved å heve maksimumsbeløpet frå 200 000 kr til 300 000 kr. I tillegg ser fleirtalet sjølvsagt behovet for å yte ei tilleggsløyving til Stiftelsen Kontakttelefonen for pionerdykkerne.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-05-13:
Det er viktig å føre ein offensiv politikk på arbeidslinja. Regjeringa har ei altfor defensiv holdning til desse spørsmåla. Arbeidarpartiet har i lang tid åtvara mot den utviklinga me no ser. Me har ein stor uutnytta arbeidskraftreserve i landet når vel 100 000 menneske er heilt arbeidsledige. Over 80 000 menneske går på attføring, og fleire går over til tidlegpensjonering eller anna trygdeordning. Over 300 000 menneske går i dag på uføretrygd, og me har eit høgt langtidssjukefråvær. Det vitnar om at me ikkje er på rett spor. Det er viktig å leggje til rette for nyskaping, næringsutvikling og ikkje minst eit arbeidsliv med plass til flest mogleg. Her meiner eg at Regjeringa sviktar. Arbeid sikrar den enkelte inntekt, eit sosialt nettverk og ikkje minst moglegheit til å bruke sine evner og ressursar uavhengig av om ein er sjuk, funksjonshemma eller tilhører ein etnisk minoritet. Det er og må vere eit hovudmål at flest mogleg kan forsørgje seg sjølve gjennom eige arbeid. Det er god fordelingspolitikk. Det inneber at me må setje inn krefter på å førebyggje aukande arbeidsløyse. Det er ein mykje betre medisin enn det å reparere dersom arbeidsløysa bit seg fast på eit høgt nivå. I tillegg til dei gruppene som interpellanten peiker på, er det heller ingen tvil om at dei eldre òg er ei utsett gruppe i arbeidsmarknaden. Vi ser m.a. at eldre i større grad enn yngre må forlate arbeidet i samband med omstilling og nedbemanning. Manglande kompetanse i forhold til nye krav er dermed ei viktig forklaring på kvifor mange eldre har problem med å halde på ein jobb, eller eventuelt å få ein ny jobb. I tillegg er det òg viktig å vere klar over at det blir fleire eldre på arbeidsmarknaden ved at aldersgruppa 55–66 år aukar med 20 pst. i løpet av dei neste fem åra. Arbeidslivet må organiserast slik at det er mogleg med større fleksibilitet, og det inneber at skatte- og trygdesystemet må bli lagt til rette på ein betre måte for å kombinere arbeid og trygd. Trygder og stønader må òg innrettast slik at det oppmuntrar til å gjere litt arbeid mogleg og lønnsamt. Eg ser at tida går veldig fort. Eg har til slutt berre lyst til å seie at eg er veldig glad for at statsråden her signaliserer at han er veldig for IA-avtalen, i motsetning til sin partileiar, Høgre-leiar Solberg, som kallar det for voodoo.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2004-05-13:
Nå har både saksordføreren og andre representanter redegjort for det meste i denne saken. Det er derfor bare behov for et kort innlegg fra Fremskrittspartiets side. Fremskrittspartiets linje har hele tiden vært at pionerdykkerne i Nordsjøen som har blitt påført helseskader som følge av dykking i pionertiden på sokkelen, skal få en rettferdig oppreisning og erstatning som står i forhold til den innsats de gjorde, og de skader som deres innsats har påført dem. Denne linjen vil vi også følge i denne saken. Fremskrittspartiet danner derfor sammen med Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet et flertall for å sikre en bevilgning på i alt 24 mill. kr som bidrag til pionerdykkerne i Nordsjøen. Denne bevilgningen representerer en økning på 14,8 mill. kr i forhold til proposisjonen, og er et resultat av at Fylkestrygdekontoret i Rogaland, som administrerer ordningen, i sine lister viser til et merforbruk på 14,8 mill. kr i forhold til proposisjonen. I juli 2000 fikk pionerdykkerne som har fått varige helseskader som følge av dykkerarbeid på sokkelen, utbetalt et engangsbeløp på inntil 200 000 kr. Denne ordningen var administrert av Fylkestrygdekontoret i Rogaland. Flere pionerdykkere er av ulike årsaker ikke kommet inn under ordningen fra 2000. Fremskrittspartiet – og flertallet – legger til grunn at disse blir individuelt vurdert av nemndene. Stiftelsen Kontakttelefonen har også utbetalt hjelp til nordsjødykkere som ikke kom inn under ordningen fra 2000, og det viser seg nå at noen av disse har behov for ytterligere økonomisk strakshjelp. Dette vil vi også følge opp, ved at enkelte skal kunne få den nødvendige hjelp gjennom at vi hever maksimumsbeløpet fra inntil 200 000 kr til inntil 300 000 kr. Flertallet, Fremskrittspartiet, Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, fremmer derfor forslag om at utbetalingene økes fra inntil 200 000 kr til inntil 300 000 kr til de pionerdykkerne som kommer inn under strakshjelpsordningen av juni 2003. Fremskrittspartiet ser ingen grunn til å knusle med småpenger overfor de av pionerdykkerne som i dag sliter med senskader som de pådrog seg i den første pionertiden på norsk sokkel. Fremskrittspartiet ønsker å bidra positivt for å hjelpe disse menneskene som gjorde en så viktig innsats for vårt land. Pionerdykkernes innsats var i høyeste grad med på å gjøre Norge til et av verdens rikeste land. Nå er det nasjonens simple plikt å gi noe av den rikdom pionerdykkerne la grunnlaget for, tilbake til de av dykkerne som ofret sin helse og sin framtid i pionertiden på norsk sokkel. Fremskrittspartiet er stolt over hver krone vi er med på å bevilge til disse menneskene som betydde så mye for landet, men som dessverre – flere av dem – samtidig måtte betale prisen med sitt eget liv og sin egen helse.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2004-05-13:
Som både statsråden og interpellanten var inne på i sine innlegg, er kampen mot arbeidsledighet blant landets aller viktigste oppgaver. Målet om å ha flest mulig i verdiskapende arbeid er en overordnet målsetting. At så mange som mulig av landets innbyggere har et inntektsgivende arbeid, er det viktigste grunnlaget for både privat og offentlig velstand og velferd. Men å finne den rette balansen mellom hensynet til et velfungerende og konkurransedyktig arbeidsmarked på den ene siden og skattepolitikk og velferdspolitikk på den andre siden er en vanskelig politisk utfordring. I en stadig mer globalisert verden går det en grense for hvor mye vi i Norge kan belaste våre bedrifter med av skatter og avgifter for å finansiere vår velferd, når vi vet at skatter og avgifter er en vesentlig del av produksjonskostnadene i bedriftene. Følgelig er nivået på skatter og avgifter en viktig konkurransefaktor for mange norske bedrifter og arbeidsplasser. De nasjonale rammebetingelsene for næringslivet må ikke avvike for mye fra internasjonale rammebetingelser i næringslivssammenheng om vi vil beholde og skape nye arbeidsplasser i Norge. Regjeringen kunne sikkert ha gjort mer de siste årene for å senke skattene og avgiftene, slik at dette hadde kommet norsk næringsliv og norske arbeidsplasser mer til gode. Et annet problem er at i Norge utmerker vi oss slett ikke spesielt med å skape nye bedrifter. Altfor få nordmenn starter sine egne bedrifter. Vi har fått en kultur i Norge for at det greieste er å være arbeidstakere, og dette kan jo ha mange årsaker. For det første har vi i alle år hatt et skoleverk som har vært designet for å utdanne arbeidstakere. Entreprenørskap og gründerkultur har stort sett vært helt fraværende tema i norsk skoleverk. Jeg mener at dette må endres. Skoleverket må tidlig være med på å skape interesse og veilede elevene i hvordan man skaper sine egne arbeidsplasser, og ikke bare fokusere på at man skal bli arbeidstaker. Skolene må gi ungdommen kompetanse i hvordan man etablerer sin egen bedrift. Skoler må stimulere elevene til å bli kreative, til å bli oppfinnere. Elevene må motiveres og læres opp til å utvikle egne forretningsideer allerede i ung alder. Jeg er derfor meget godt fornøyd med at både statsråden og interpellanten var inne på dette i sine innlegg. Når – eller skal vi si den dagen – skolene ser det som et viktig mål å stimulere gründere og å snakke innovasjon og drive fram entreprenørånden hos de unge og tenke arbeidsgivere, er mye gjort for å kunne få et verdiskapende og velfungerende arbeidsmarked i Norge i framtiden. Få ting er viktigere enn nettopp det.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-13:
Det er fordi dette har vært en ekstraordinær sak helt fra starten av, at det er viktig å følge opp det som ble lovt. Det har hatt en ekstraordinær hast, nettopp fordi skadene mange av disse nordsjødykkerne har blitt påført, har vært av en slik art at de i tillegg har påført seg store økonomiske problemer. Derfor har det vært ekstremt viktig for SV, og også for flertallet, at de ordningene som ble lovt under debatten da vi behandlet saken sist, skulle kunne settes i verk så raskt at den mest akutte krisen for mange av nordsjødykkerne kunne avhjelpes. Derfor var det med skuffelse – jeg må innrømme det – at vi, da vi gikk inn i den ordningen Regjeringen foreslo, så at det var vanskelig å nå målet der. Det beste hadde vært om vi hadde vært omforent om det; at de det gjaldt, overhodet ikke følte seg trygge på at dette var den ordningen som kunne gi dem den hjelpen de trengte, raskt. SV er derfor glad for at vi i komiteen kunne komme fram til et flertall som foreslo å etablere en ordning – eller for så vidt flere – som etter vårt syn kunne imøtekomme det som var viktig, nemlig at utbetalingene skulle komme raskt til dem som trenger det mest. Derfor er det med litt forundring jeg registrerer at regjeringspartiene fremdeles mener at Regjeringens ordning hadde vært raskere og mindre byråkratisk. Mitt fremste anliggende nå er å forsikre meg om at Regjeringen vil følge opp flertallets forslag raskt, slik at denne saken kommer på det sporet den skal, og at de som er i akutt pengenød, får de pengene de uansett har krav på. Det er det vi er opptatt av. Jeg håper at sjøl om Regjeringens løsning på dette ikke vant fram, vil Regjeringen følge opp etter de retningslinjer som Stortinget nå vedtar.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-13:
Først vil jeg bare be statsråden nøye merke seg det representanten Ivar Østberg sa om VTA-bedriftene og Aetats disponeringer. Det er meget viktig å få klarhet i det. Det var noe veldig gledelig i statsrådens svar, og det var at han sa at nå skal staten begynne å gå foran når det dreier seg om inkluderende arbeidsliv. Det var på tide, for staten har slett ikke vært god. I nye stillinger er ikke staten engang flink til å ansette sine egne folk som blir overtallige, hvis de er over 50 år. Staten er dårlig på å rekruttere innvandrere. Staten er dårlig på å rekruttere funksjonshemmede. Jeg tror også at staten er dårlig når de driver sine omstillingsprosesser, fordi de nettopp i slike prosesser skaper mye stress, mye sykdom og utstøting. Jeg gleder meg til fortsettelsen på dette. Her kommer det en helt ny politikk hvis statsråden skal følge opp det han har sagt i dag. SV har vært veldig opptatt av skolen, nettopp fordi vi vet hvor viktig det er at skolen tar vare på alle talenter og evner, og dyrker dem, slik at alle kan komme opp å stå. Det styrker samfunnet. Det styrker den enkelte, og det styrker næringslivet. Noen av oss har lenge jobbet voldsomt med etablererutdanning, og jeg har lyst til å gi statsråden en idé: Hvorfor ikke lage en spesiell etablererutdanning for innvandrere? Når de kommer, har de mer kultur enn oss for å starte egen bedrift. Men vi greier ikke å møte dem på dette. Mange starter, og mange gjør ting i den prosessen som ikke blir helt riktig. Så går det galt, og så blir det straffesak, og så blir det bare elendighet – det som kunne vært en bedrift som var lovlig og god. For å sikre at nyutdannede akademikere ikke blir gående ledige, kan man f.eks. drive en sterkere motkonjunkturpolitikk enn det vi gjør i dag. Nyutdannede IT-konsulenter og lærere, f.eks., er det god bruk for i norsk skole. Det er meningsløst at kommunene skal sitte og skjære ned på stillinger i en periode der folk går arbeidsledige, og vi vet at skolen trenger disse lærerne. Det er også en idé som jeg synes man burde tenke litt mer over enn det man har gjort til nå. Så hører SV og jeg til dem som ikke tror at man blir spesielt kreativ av å være utrygg og utslitt – og være det hele tiden. Slik er det dessverre i en del av det private næringslivet i dag, og slik er det i mye av det offentlige. SV er veldig klar over at næringslivet er presset fra internasjonale konjunkturer. Det må vi jobbe med i et internasjonalt samarbeid. Vi må få på plass standarder som gjør at folk kan beholde helsa, for det er naivt å tro at det å få flere yrkeshemmede ut i arbeid lar seg kombinere med en ensidig fokusering på mer konkurranse, kortsiktig sparing og inntjening, kortsiktig effektivitet. Det lar seg ikke gjøre. Hvis vi vil at folk med helseplager skal være i jobb, må vi også akseptere at de ikke kan yte 100 pst. hele tiden, og at de er syke av og til.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2004-05-13:
Nordsjødykkarane har fått ei historisk høg erstatning for dei skadane nordsjøeventyret har påført altfor mange av dei. Denne saka dreier seg om den strakshjelpa som eit samla storting lova dei som er i ein akutt økonomisk vanskeleg situasjon. Korfor er vi då ikkje heilt einige? Kristeleg Folkeparti meiner at det som i dag vil verta vedteke, er brukbart og vil tilfredsstilla både ein del som har akutte problem, og ein del som kanskje ikkje har det. Vår løysing er betre spissa mot dei som faktisk har problem. Det som er ugreitt i denne saka, er at val av ny modell har teke tid for fleirtalet, medan hovudpoenget var å vera rask. Alle skal jo sannsynlegvis få ei større erstatning etter 1. juli. Regjeringa leverte altså svært hurtig. Like før påske kom denne saka til Stortinget, og Stortinget har brukt lengre tid. Det er ikkje tilfredsstillande. Men lat oss samla oss om at i dag leverer vi, og eg både trur og veit at dei pionerdykkarane som er i ein akutt, prekær situasjon, no får dei pengane utan ytterlegare forseinkingar.