Torbjørn Hansen (Høyre), 2009-01-22:
Interpellanten tar opp et viktig tema i jordbrukspolitikken. Priskontrollen er et sentralt element i et omfattende sett reguleringer som etter Høyres mening legger store begrensninger på utviklingen i norsk jordbruk. Dette er ingen ny debatt, og interpellanten selv og mange andre har i denne stortingsperioden tatt opp dette temaet. I Høyre har vi jobbet for deregulering av jordbruket og styrking av eiendomsretten i flere tiår, og i denne perioden har Høyre foreslått å fjerne priskontrollen, fjerne boplikten og fjerne delingsforbudet i jordloven. Jeg tror det er viktig at vi holder trykket oppe i denne debatten, som jeg vil karakterisere som en debatt om et helt åpenbart overregulert norsk jordbruk. Priskontrollen er et gammelsosialistisk system som er fjernet på nær sagt alle samfunnsområder i Norge, så vel som i resten av den vestlige verden. På alle andre områder og i alle andre næringer, enten de er basert på naturressurser eller ikke, er statlig priskontroll utenkelig. Et gårdsbruk er en privat eiendom, en eiendom som i mange tilfeller er utviklet av en familie gjennom generasjoner. At staten på sjablongmessig basis skal regulere salgsverdien på en gård ut fra en beregning av økonomisk driftsgrunnlag og andre forhold, er utvilsomt et grovt overgrep mot eiendomsretten. Vi mottar, i likhet med interpellanten, mange henvendelser fra folk som føler seg totalt overkjørt i slike saker. Priskontrollen har mange konsekvenser. Den åpenbare er at eieren av gården kan tape store verdier ved salg. Dette gjør at folk som forlater jordbruket, fort står ribbet tilbake når man skal inn på et ordinært boligmarked, som da ikke akkurat er preget av priskontroll. Priskontrollen medfører at bonden ikke har reell eiendomsrett. Når staten så regulerer ned prisen og overfører verdien til kjøper, blir kjøper på ett eller annet tidspunkt, dersom regelverket blir myket opp eller dersom det gis dispensasjon, eier av de verdiene som staten har regulert bort fra selger. Det er klart urimelig. Denne mekanismen har også flere alvorlige tilleggskonsekvenser. Bønder som ser for seg at de skal selge bruket i overskuelig framtid, vil risikere at nye investeringer som foretas, og som åpenbart er positive i forhold til driftsgrunnlaget på bruket, vil gå tapt som følge av prisregulering. Dermed mister mange et viktig motiv for å ruste opp hus, ruste opp jordbruksareal og ruste opp driftsgrunnlaget. I en tid med rask omstilling i jordbruket er det liten tvil om at priskontrollen er en bremsekloss i forhold til å ruste opp standarden for norsk jordbruk for framtiden. Som interpellanten påpeker, medfører konsesjonsbehandling av jordbrukseiendom et betydelig byråkrati både i kommunene, på regionalt nivå og i staten. Fastsettelse av pris er ingen enkel øvelse, og det er en rekke dispensasjonssaker. Reguleringene stjeler på denne måten ressurser fra budsjettene som kunne gått direkte til næringsutøverne i jordbruket. En annen problemstilling er at staten i mange tilfeller overkjører kommunene og det lokale skjønn. Dermed får reguleringsmekanismen også en klar slagside i forhold til lokaldemokrati og folkestyre. Nå er det en kjent sak at dagens rød-grønne regjering ønsker mest mulig statlig styring på bekostning av folkestyret. Det tror jeg er en klart negativ utvikling. Priskontrollen, delingsforbudet, boplikten og odelsloven virker etter min mening relativt lammende når det gjelder omstilling i jordbruket. Å hindre strukturutvikling er åpenbart et mål for venstresiden, men dette henger ikke på greip når vi samtidig ser en rask omstilling i jordbruket, tross disse politiske ønskene. Konsekvensen av et fastlåst regime for omsetning av gårdsbruk og jordbruksareal er alvorlig for norsk jordbruk. Høyre har i dag fremmet et Dokument nr. 8-forslag om å gi aktive bønder større mulighet til å eie de arealene de driver. Det som skjer når folk går ut av jordbruket og ikke opplever det som aktuelt å selge jordbruksareal, er at arealene blir leiejord for aktive bønder i nabolaget. Vi har hatt en halvering av antall bruk i perioden 1989–2007. Ser man på en nesten parallell periode, 1979–2007, er omfanget av leid areal i Norge fordoblet. Situasjonen i dag er at nesten 40 pst. av jordbruksarealet i Norge er leiejord. Konsekvensen av sosialismen i jordbruket er altså at norske bønder er i ferd med å bli leilendinger på eget bruk. Effekten av denne utviklingen er at bøndene ikke ser seg tjent med å ruste opp jordbruksarealene. Det gjør også at de ikke har tilstrekkelig driftsgrunnlag hvis de skal investere i nye anlegg og nye driftsmidler. Det er ingen tvil om at jordbruket trenger en omfattende deregulering når det gjelder eiendomsrett. Her ligger det store reformer klar som kan iverksettes raskt, og som vil ha positiv effekt i forhold til å sikre et robust jordbruk som produserer mat og sikrer kulturlandskapet i hele landet, uten at det koster en ekstra krone over statsbudsjettet.