Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-04-15:
Dette er jo – det kan i hvert fall være – en invitt til en reprise på en interpellasjon vi hadde for ikke så mye mer enn et år siden om samme tema. Jeg håper likevel at det kan bli noe mer enn en reprise, fordi debatten den gang fra min side bl.a. hadde bakgrunn i følgende sitat fra revidert nasjonalbudsjett fra daværende regjering Jagland i 1997: «Siden grensehandelen ikke synes å ha bidratt til nevneverdige problemer for detaljhandel og sysselsetting i grenseområdene, og fordi eventuelle avgiftsreduksjoner innenlands bl.a. ville gi et stort provenybortfall, anses det ikke å være grunn til å iverksette spesielle tiltak på avgiftsområdet for å redusere grensehandelen.» Uten å gå god for alt fra A til Å i den uttalelsen i revidert nasjonalbudsjett fra forrige regjering, må jeg si at finansministeren i sitt svar til meg gikk meget langt i å støtte det som var realiteten i revidert nasjonalbudsjett 1997. Han gikk også veldig langt i å betvile de tallene som kom fra handelsnæringen, først og fremst fra Handels- og Servicenæringens Hovedorganisasjon. De hadde den gang et overslag som viste en handelslekkasje på 5,7 milliarder, mens finansministeren i sitt svar mente – med visse forbehold om usikre tall – at det riktige nivået var ca. 3 milliarder kr. Da vil jeg gjerne begynne dette innlegget med å stille et helt konkret spørsmål til finansministeren: Er han fortsatt av den oppfatning at grensehandelen ikke synes å gi nevneverdige problemer for detaljhandel og sysselsetting i grensedistriktene? Hvis statsråden fortsatt mener det er riktig, er det bare å konstatere at vi befinner oss i forskjellige verdener i forhold til den virkelighetsoppfatningen som råder når det gjelder grensehandelen. Det har vært snakket mye om grådighetskultur i den norske offentlige debatten de senere årene. Min konklusjon har lenge vært at det har vært en debatt som har vært rettet inn mot enkeltmennesker og enkeltindivider, og det å bevisstgjøre etiske holdninger blant enkeltmennesker, er sannelig en målsetting som jeg støtter fullt ut. Men det må også være lov å si at kanskje den beste måten å sette eventuelle svikt hos enkeltmennesket i fokus på, det er å se på hvilken moral, hvilken etikk, hvilken kultur staten selv står for. Jeg tror det skal bli meget vanskelig å finne noe eksempel på en grådighetskultur hos private som er mer utpreget enn statens grådighetskultur når det gjelder å avgiftsbelegge disse sider av legalt norsk forbruksmønster. På lovlige varer som alkohol, tobakk, til dels mat, i stor grad også drivstoff og andre avgifter til transport har vi et avgiftsnivå i Norge som aldeles dramatisk skiller seg fra det som vi har i våre naboland. Dette har ført til forhold som medvirker til det motsatte av å fremme etiske holdninger hos enkeltmennesker, det medfører rett og slett at respekt for lov og orden svekkes i betydelig grad. I tillegg får man disse dramatiske konsekvensene – jeg bruker bevisst et så pass sterkt ord som «dramatisk» – særlig i forhold til hvordan folk som forsøker å utøve næring i grenseområdene i Norge, opplever denne konkurransesituasjonen. Man skal være forsiktig med å trekke for vidtgående konklusjoner av en privat opplevelse, men jammen gjør det av og til sterkt inntrykk: Mandag i påskeuken var jeg sammen med min kone på en tur til Charlottenberg, 45 km fra mitt hjemsted. Man kan selvfølgelig legge forskjellige betraktninger i noe sånt, man kan f.eks. si at det er hyggelig at et stakkarslig folk som det norske har anledning til å reise på utenlandstur. Det er også mulig å si det slik at det er noe hoppende galt et eller annet sted når tusener på tusener av nordmenn må stå i noe jeg vil kalle uverdige køer for å handle helt normale varer som nesten alle mennesker i Norge bruker. Det var altså, uten at dette muligens interesserer alle like meget, seks timers kø – med kølapper riktignok, verden går jo fremover – for å få kjøpt de lovlige, og mulig ulovlige, kvoter på systembolaget, og det var nesten tilsvarende køer i de forskjellige matvarebutikkene i Charlottenberg for å få kjøpe matvarer, tobakk og snus. Hvis dette bare hadde vært morsomt og kanskje litt tøvete, kunne vi levd med det, men vi vet at det da var tilsvarende tomme butikker på norsk side av grensen på alle disse sektorene som jeg snakker om. Det er ikke fullt så morsomt for dem som driver disse butikkene! Og jeg er enig i – jeg antar at statsråden også denne gangen vil snakke om dette – at bosettingsmønsteret er annerledes i Norge enn i Sverige. Det bor flere folk nær grensen på den norske siden, slik at det alltid vil være en naturlig handelslekkasje – nå tror jeg at stortingsflertallets forsøk først og fremst gjennom rovviltpolitikken snart vil utligne også disse forskjellene, men det er jo en digresjon i forhold til dagens debatt. Hittil har jeg snakket mest om konsekvensene for næring og handel. Når det gjelder drivstoff, har jeg fått et par konkrete eksempler fra Norges Lastebileier-Forbund, som viser at på årsbasis sparer en dansk bil 119 000 kr, en svensk bil 124 000 kr og en finsk bil 122 000 kr i forhold til et tilsvarende norsk vogntog. Dette er jo ille fordi det også utkonkurrerer norsk transport innenlands; det kommer også utlendinger til Norge og konkurrerer på det innenlandske norske marked, med 600 liter, kanskje 1   000 liter, drivstoff på tanken. Dette er selvfølgelig ulovlig. Man kan sette seg ned og si fysj, fysj, dette var ikke pent, men vi gjør ikke engang noe forsøk på å kontrollere det! Og når det gjelder kontroll, vet vi aldri helt eksakt hvor mange kontrolltiltak vi må ha langs grensen for å stoppe smugling og illegal passering. Men vi vet jo litt, noen av oss er så gamle at vi husker at vi hadde et regime for noen få tiår tilbake. Da var det 300 000 tyske soldater i Norge, og vi vet at det var for lite til å stoppe lekkasjen over grensen. Så vi må i hvert fall ha flere enn det hvis vi bare gjennom kontrolltiltak skal hindre det folk flest oppfatter som å ta seg til rette i forhold til et nokså uverdig konkurransenivå. Så kommer vi inn på dette som statsråden avviste i forrige debatt, nemlig konsekvensene for ulovlig virksomhet. Så sent som i Aftenposten 28. mars sier en kjent spritsmugler at han frykter kun én ting, han frykter prisfall. Og det som også er det interessante, er at han anfekter– og det var ett av statsrådens poenger i vår forrige debatt – at det er umulig å konkurrere ned mot smuglerpriser. Det blir anfektet av de profesjonelle i bransjen. For det er de eventyrlige fortjenestemarginene som gjør at det er mulig å rekruttere folk som er villige til å ta den betydelige risiko det tross alt er å drive ulovlig virksomhet. Men når fortjenesten blir så kolossal, fins det folk som lar seg kjøpe til den type risiko. Det er altså folk som syns at fire-fem måneders opphold i et norsk fengsel er en pris som er verdt det å sikre seg disse store fortjenestene. Alt tyder derfor på at det ikke er nødvendig å senke prisene til et nivå i nærheten av det man med noen rimelighet kan kalle smuglerpriser. Politiet sier også i forbindelse med den samme artikkelen at med dagens regime finner de det nytteløst å aksjonere. Men hvis prisene kuttes, er politiet beredt til å gå inn og kontrollere, for da får de også moralen på sin side og kan stoppe dette mye mer effektivt enn man hittil har kunnet gjøre. Jeg har forsøkt å komme kort innom alkohol, tobakk, kjøtt og andre varer, transportbransjen og smugling. Nå venter jeg spent på statsrådens svar. Og for å holde meg til Stortingets formaliteter tillater jeg meg å ta opp de forslagene som jeg har fremmet på vegne av Høyre, og som er omdelt i salen.