Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2015-06-09:
Oppgavemeldinga peker på noen konkrete områder der man foreslår at kommunene kan overta ansvaret fra andre forvaltningsnivåer. Det er naturlig og riktig at kommunene har et bredt definert ansvar for innbyggerne, men et overordnet spørsmål må være: Vil den foreslåtte oppgaveoverføringa til kommunene gi bedre tjenester for befolkninga? Kan man ikke svare et utvetydig ja til dette, er det grunn til at man skal besinne seg og tenke seg om minst to ganger til. Arbeiderpartiet mener regjeringas kommunereform gir lite til kommunene. Mange er bekymret for at de oppgavene man faktisk får overført, kun blir kostnader og ikke reell makt eller ansvar. I tillegg er det åpenbart at det regionale nivå, fylkeskommunen, svekkes betraktelig, og det er bekymringsfullt. Målsettinga for oppgavereformen er ifølge regjeringa å etablere større og mer såkalt robuste kommunale enheter, for derigjennom å kunne legge til rette for gode fagmiljøer og bedre kvalitet i kommunal tjenesteproduksjon, og det er jo et bra mål. På helseområdet har regjeringa grepet fatt i enkelttjenester og utvalgte deler av feltet. Det kanskje mest uforståelige og underlige er de foreslåtte endringene for tannhelsa. Overføring av den offentlige tannhelsetjenesten fra fylkeskommuner til kommuner er det mest omfattende enkeltforslaget på helsefeltet i regjeringas forslag til kommunereform. Og det er vanskelig å se det faglig fornuftige i å overføre den offentlige tannhelsetjenesten fra sterke fagmiljøer i fylkeskommunene til fragmenterte miljøer i mange kommuner, hvor det også i framtida – uansett hvordan reformen kommer til å arte seg – vil være et betydelig antall små kommuner med få innbyggere. Noen begrunnelse for dette forslaget er vanskelig å se. Så vidt jeg veit, har ingen utredninger eller tidligere forslag anbefalt kommunalt forvaltningsnivå for offentlig tannhelsetjeneste. Fylkeskommunal forvaltning av tannhelsa har, slik Arbeiderpartiet ser det, vært et riktig svar så langt. Utfordringa har vært – og er – rekruttering av tilstrekkelig med tannleger også til de spredtbodde delene av landet. Fordi fylkeskommunene har hatt en faglig og administrativ tyngde, har man klart å rekruttere og fordele personellressurser mellom klinikker og distrikter – også i områder med spredt befolkning. Slik blir også fagmiljøet stort nok til både å sikre kvalifisert bemanning og gi økonomiske og kvalitetsmessige stordriftsfordeler. Sjølsagt kan kommunene også engasjere seg i tannhelsearbeid. Det er mye ugjort ikke minst på det forebyggende området. Godt forebyggende arbeid innenfor tannhelse bør antagelig være en like naturlig oppgave for kommunene som annet forebyggende og helsefremmende arbeid. Et annet forslag fra regjeringa er at distriktspsykiatriske sentre, eller DPS-er som de kalles, skal overtas av kommunene. DPS-ene har tverrfaglig organiserte spesialisthelseteam som arbeider for å gi best mulig utredning og behandling til pasientene. De er systematisk bygd opp i ulike deler av landet, men enda gjenstår et arbeid for å få den strukturen som er tilstrekkelig. Fagfolkene i DPS-ene skal gi veiledning og råd til førstelinjetjenesten, dvs. til fastlegene og annet personell i kommunene. Spesialpoliklinikker skal gi hjelp til dem som opplever psykose og alvorlige personlighetsforstyrrelser, og det finnes akutteam som er lavterskeltilbud til dem som nylig har fått en psykisk lidelse eller en alvorlig depressiv reaksjon. Denne type spesialisert helsehjelp kan vanskelig overføres til kommunene uten at det går ut over den kvaliteten disse skal gi, sjøl om regjeringa meiner at ansvaret primært skal overtas av de store kommunene. I dag veit vi at kommuner jevnt over mangler tilbud innen psykisk helsevern på førstelinjenivå, og vi trenger å bygge opp denne tjenesten og styrke samarbeidet mellom nettopp førstelinja og det spesialiserte tilbudet. Så snakker regjeringa om at rehabilitering i større grad bør overtas av kommunene. Det er vi ikke nødvendigvis uenig i. Den rød-grønne regjeringa med Jonas Gahr Støre som helseminister slo jo et slag for «hverdagsrehabiliteringa». Men det bør primært være som en del av kommunehelsetjenesten og ikke som spesialisert rehabilitering som overføres til kommunene. Det er kanskje lurt å gå til den oppgavefordelinga på rehabiliterings- og habiliteringsfeltet som ble skissert i et utvalgsarbeid i 2011. Utvalget hadde ganske mange fornuftige forslag til hvordan kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten skal kunne fordele oppgavene på dette feltet og være gjensidig utfyllende. Generalistkommunen er under kraftig press. Det er ikke spesielt tillitvekkende.