Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2013-03-19:
Jeg skal komme med en åpen innrømmelse, og det er at av alle de vanskelige dilemmaene man håndterer i helsepolitikken, synes jeg legemidler er noe av det vanskeligste. Jeg blir egentlig litt overrasket over hvor mye energi man bruker i industrien på å lobbe mot helse- og omsorgskomiteens medlemmer, og hvor mye i debatten som er lagt av premisser man ikke har grunnlag for å uttale seg om. Det å ha en offensiv tilnærming til legemiddelpolitikk er jeg helt for, og jeg er veldig for at man i Meld. St. 10 for 2012–2013 om kvalitet og pasientsikkerhet har viet legemiddelbruk stor oppmerksomhet fordi det åpenbart er en viktig del av kvaliteten og pasientsikkerheten. Feil bruk av legemidler er en av de hyppigste årsakene til dårlig kvalitet og feil behandling i helsetjenesten vår. Man vet at pasientsikkerhetskampanjen har tre av 13 dedikerte elementer knyttet til legemiddelbruk, og bakgrunnen for det er selvfølgelig at man i Norge, som i en del andre vestlige land, kjenner til erfaringene man har med feil bruk av medisiner. Hvorfor begynner jeg der? Jo, fordi jeg tror det er helt avgjørende når man skal diskutere legemiddelpolitikk i framtiden, at man har et riktig perspektiv på hva det handler om. Veldig mange av utgiftene til helsetjenesten brukes nå til medisiner som har marginalt bedre effekt enn tidligere medisiner. Den problemstillingen er selvfølgelig interessant i seg selv, men den er særlig interessant hvis man begynner å sette det inn i et perspektiv med tanke på hvem det er som ikke får nødvendige helsetjenester fordi man bruker for mye penger på medisin. Da kommer man inn på det som har vært problematisk for meg den siste tiden, og det er når fagrådene våre – dem vi har satt til å vurdere spørsmål om kompliserte saker knyttet til medisin og effekt – ikke gjør jobben sin, og når man faktisk ikke foretar en kost–nytte-analyse i fagrådet, og det nærmest blir et kampanjekjør fra media på enkeltmedisiner som ingen politikere har noen forutsetning for egentlig å mene noe om. Da er vi på en farlig vei med tanke på utviklingen i helsedebatten i Norge. Det kan ikke være sånn at debatten med å styre utviklingen overlates til PR-byråer og legemiddelindustrien, sammen med media. Vi må ta grep når det gjelder hvordan den type debatter skal være i framtiden. Vi vet at bare i løpet av den våren vi nå står overfor, kommer det mange nye medisiner innenfor kreft som ikke gir helbredende effekt, men som kanskje gir livsforlengende behandling. Hvis alle de sakene skal håndteres på samme måte som de siste ukenes saker, har vi et problem med tanke på andre pasienter, som ikke vil få helsetjenestehjelp fordi man bruker mye penger på medisiner. Jeg har hørt anslag fra fagfolk som har diskutert dette litt både i Dagens Medisin og andre steder, hvor man snakker om milliardbeløp. Ingen av disse medisinene gir helbredende effekt, de gir en livsforlengende hjelp. Man kan ikke diskutere dette temaet uten å sette det inn i et større perspektiv – som rettferdig helsefordeling. Jeg er livredd for at vi ender opp i en situasjon der Stortinget eller politikere skal begynne å sette et godkjentstempel på enkeltmedisiner. Når man tar i bruk kjent kunnskap – som i St. Meld. 10 for 2012–2013 er skissert som en av utfordringene – handler det også om medisiner. Det å få leger til faktisk å vite hvilke effekter én medisin har i forhold til en annen medisin, er en kjempeutfordring når man har fått en felleskatalog som er tjukkere enn Bibelen. Ingen leger klarer å ha full oversikt over dette, og en av de vanligste årsakene til feilmedisinering er at leger eller helsepersonell ikke spør om andre medisiner pasienten bruker. Så setter man pasienten på ny medisin og får effekter av det som er veldig skadelig. Så her er det mange elementer man burde ta tak i før man begynner å diskutere en mer politisert tilnærming av legemiddelgodkjenning. Jeg kan være enig i at man kan ha en offensiv tilnærming til blå resept – vi endret jo den ordningen i 2008, noe som har gjort den mer dynamisk. Man kan ha en åpning i forhold til hvor grensen skal gå for når man kan ta i bruk medisin, osv., men det den store debatten om legemiddelbruk må handle om, er: Hvilke skadevirkninger har feilmedisinering? Hvordan skal vi sørge for at kjent kunnskap blir tatt i bruk av legene? Hvordan skal vi bidra til at helsetjenesten – både primær- og spesialisthelsetjenesten – får et mer overordnet blikk på hvilke interaksjoner det er mellom medisiner? Og hvordan skal vi sørge for en økt kunnskap i befolkningen rundt dette med å putte en pille i munnen? Det er altså heller ikke kostnadsfritt i et pasientperspektiv.