Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-03-15:
Oppbygningen av ferskfisktrålerflåten skjedde i det vesentlige som en konsekvens av etableringen av frossenfiskindustrien. Industrien var avhengig av jevn og sikker råstofftilførsel, et behov kystflåten på det tidspunktet ikke kunne tilfredsstille. Konsesjonen for ferskfisktrålere ble tildelt rederier som hadde tilknytning til filetanlegg. Denne tilknytningen var tilstrekkelig for at formålet med konsesjonen skulle oppnås, nemlig leveranse til industrien. Bak utbyggingen av trålerflåten lå en bevisst politikk fra myndighetenes side, hvor hovedmotivet var hensynet til sysselsettingen i den landbaserte foredlingsindustrien. Dette gjenspeilte seg også i eierforholdene, hvor det var rederier eid av lokal fiskeindustri og kommuner som dominerte, slik også representanten Schjøtt-Pedersen redegjorde for. Senere ble tilknytningen mellom rederi og filetindustri svekket, og myndighetene påla i stedet en del trålere leveringsplikt til bestemte steder og bedrifter. Opprinnelig gjaldt dette bare ferskfisktrålere, men etter hvert har også rundfisktrålere og enkelte småtrålere hvor filetindustrien har hatt eierinteresser, fått leveringsvilkår. Fiskerinæringen, herunder trålerdrift og drift av fiskeindustrien, har endret seg radikalt de siste årene. Ordningen med leveringsvilkår har vist seg ikke alltid å være like velegnet under disse endrede forholdene. Det har derfor vært grunn til å se nærmere på ordningen for å vurdere om den kan videreføres i sin opprinnelige form, eller om det opprinnelige siktemålet bedre kan ivaretas ved endringer i leveringsvilkårene eller ved hjelp av andre virkemidler. I tråd med St.meld. nr. 51 for 1997-1998, «Perspektivmeldingen», lagt fram under Bondevik I, opprettet den forrige regjeringen Eierskapsutvalget, som skal vurdere deler av deltakerloven og se nærmere på ordningen med leveringsvilkår. Jeg vil se på Eierskapsutvalgets vurderinger og anbefalinger før jeg trekker noen endelige konklusjoner med hensyn til hva vi skal gjøre med leveringsvilkårene. Problemstillingen er svært aktuell, og jeg ønsker å medvirke til klarere holdninger enn det som har vært praktisert av skiftende fiskeriministre de senere årene. Jeg er enig i at leveringsbetingelsene i visse tilfeller ikke har vært tilstrekkelig fulgt opp fra myndighetenes side. Men jeg vil understreke det faktum at skiftende regjeringer, også da representanten Schjøtt-Pedersen selv var fiskeriminister, har praktisert leveringsvilkårene på en lempelig måte utover på 1990-tallet. Departementet har imidlertid flere ganger når leveringsplikten ikke overholdes, varslet om at konsesjonene kan bli inndradd. Vanligvis har pålagt leveringsmønster da blitt tatt opp igjen. At leveringsforpliktelser i ulik grad ikke er oppfylt, skyldes en rekke ulike forhold og er av en sammensatt karakter. Våren 2000 bad Fiskeridepartementet Fiskeridirektoratets regionkontor i Finnmark, Troms, Nordland og Møre og Romsdal om å lage en oversikt over trålere tildelt torsketråltillatelse, hvilke trålere som er pålagt leveringsbetingelser, hvordan disse er gjennomført, og i hvilken grad det eventuelt er problemer knyttet til oppfyllelsen av vilkårene. Rapportene viser et sammensatt bilde. Fartøy som ved enkeltvedtak er pålagt spesielle leveringsvilkår, overholder disse i varierende grad, avhengig av ulike faktorer. Problemstillingen er kompleks, og det viser at den beste løsningen ikke uten videre er å inndra konsesjoner. Det er derimot behov for en mer fleksibel ordning. Når leveringsforpliktelsene har vært oppfylt i varierende grad, henger det bl.a. sammen med at eierstrukturen i flåten og industrien er endret. I tillegg må man se på industriens behov. Filetindustrien kan ikke utnytte alle størrelser av fisk og heller ikke hele sortimentet til en tråler, slik som det var mer vanlig i tidligere tider. I visse tilfeller har også industrien allerede fått tilgang på det råstoff som har vært ønskelig, og det har ikke vært nødvendig med ytterligere leveringer. Råstoff fra andre kilder, i første rekke forsyninger fra russiske trålere, har således i det alt vesentlige dekket opp det den konkrete tråler skulle levere. Om den enkelte fartøyeier i perioder har solgt sitt råstoff til andre enn den leveringsplikten utpeker, har dette altså ikke resultert i en redusert produksjon i bedriftene. Dertil driver fartøyene tidvis fiske langt fra filetbedriftene, f.eks. seifiske utenfor Møre og i Nordsjøen. Å transportere sei fra disse fiskefeltene til Nord-Norge for produksjon er lite hensiktsmessig og kostnadsmessig uforsvarlig. Avgjørende er at industrien får jevn og tilstrekkelig råstofftilførsel til å holde virksomheten i gang, slik også Schjøtt-Pedersen sa. Samtidig er det viktig at rederiene har en viss frihet med hensyn til drift av fartøyet. Det enkelte rederi eller den enkelte fiskebåteier som skal oppfylle fastsatte leveringsbetingelser, bør få anledning til å foreta de disposisjonene som er hensiktsmessige, og som gir lønnsomhet. I dag er enkelte rederier tvunget til å operere under økonomiske forhold som skiller seg betydelig fra det andre rederier arbeider under. På sikt vil det undergrave både tråleren og industrien. Jeg ønsker at trålere med leveringsplikt skal ha de samme økonomiske vilkår som den øvrige flåten, innenfor rammene av leveringsplikt. Dersom man endrer ordningen med leveringsvilkår til heller å innebære plikt til å levere råstoff til en større region, kan det gi nødvendig konkurranse og fremme lønnsomheten for alle parter. Det er ikke tjenlig verken for fiskeindustrien eller fartøyeiere og mannskap at råstoff ikke blir levert til konkurransedyktige priser. Så på det området er jeg uenig med representanten Schjøtt-Pedersen, som mener at fiskernes inntektsgrunnlag er uinteressant i denne sammenhengen. Jeg vil i denne forbindelse understreke at mangel på lønnsomhet i dag er den største trusselen mot rekruttering og mot å opprettholde bosettingsmønsteret. Fram til man har fått vurderingen fra Eierskapsutvalget, vil departementet selvsagt fortsette å behandle enkeltsaker ut fra de omstendigheter som er knyttet til dette. Når Eierskapsutvalgets innstilling foreligger, skal jeg vurdere flere hensyn. Det gjelder bl.a. hvordan vi skal kombinere hensynet til en fiskereid flåte med en tidsmessig riktig eierstruktur. Det er også nødvendig å vurdere hensynet til næringens behov for flåtefornyelse, ekstern kapital- og kapasitetstilpasning samt landindustriens behov for tilførsel av råstoff. Under revisjonen av ordningen vil jeg for øvrig legge vekt på å komme til et resultat som det er mulig å følge bedre opp enn det systemet som vi har i dag. Det er også viktig at leveringsbetingelsene utformes tidsmessig, og så klart at de kan håndheves på en effektiv måte. Dagens system har vist seg vanskelig i så måte. For å ha mulighet til å sanksjonere er det viktig at man har klare bestemmelser som ikke åpner for ulike tolkninger. Et av problemene i dag er jo at sanksjonene ikke er helt enkle å håndheve. De må videre være utformet slik at de tar hensyn til alle parter, både landindustrien og rederiene og mannskapet. Jeg vil også understreke at leveringsbetingelser er et distriktspolitisk virkemiddel som ikke skal avvikles. Jeg understreker at jeg ikke har noen som helst planer om å avvikle leveringsvilkår som et distriktspolitisk virkemiddel. Likevel kan dette ikke hindre oss i å se på hvordan ordningen fremstår sett med den nye tids øyne, under de nye, endrede vilkår som både industri og flåte langs kysten arbeider under. Vi må være villige til å diskutere hvordan vilkårene konkret skal forstås og praktiseres i ulike situasjoner hvor landindustrien har andre råstoffkilder. Jeg oppfattet også representanten Schjøtt-Pedersen slik i hans innlegg at han nettopp inviterer til disse nye vurderingene og den diskusjonen. Her er jeg selvsagt åpen for innspill fra alle parter, også fra tidligere fiskeriministre med engasjement for saken. Jeg skal love at ethvert innspill vil bli tatt med i vurderingen, men de endelige konklusjoner er ikke trukket. Der avventer vi anbefalingene fra den forrige regjeringens eierskapsutvalg.