trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-05-27:
Jeg mener det er rimelig for meg å saklig begrense svaret mitt på spørsmålet til substansen og ikke gi karakteristikker av andre statsråder som det må være opp til representanten å stille spørsmål til. Men jeg mener som sagt at Norge har en gjenkjennelig profil når det gjelder å forsvare disse institusjonene, også overfor andre land, noe ikke minst vedtaket av protokoll 14, tilleggsprotokollen, som Europarådet fikk til i Madrid for to uker siden, altså en substituttordning før den endelige ordningen kan tre i kraft, vitner om. Så det har jeg altså ikke noen problemer med å stå veldig rakt opperist for. Så er det en del av vårt demokrati at vi har en debatt om disse spørsmålene. Europarådet mener jeg er en organisasjon som vi har for lite debatt om i form av dens viktighet. Kanskje kan valg av ny generalsekretær endre på det. Men det er mitt svar, Norge er gjenkjennelig på disse områdene, og det tror jeg også de man vil spørre utenfor Norges grenser, vil kunne bekrefte.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-05-27:
Om det var et enkelt spørsmål, vet jeg ikke. Hun skal i alle fall få et sammensatt svar. Jeg gjentar det jeg sier, at Norges oppslutning om, og støtte til, Menneskerettighetsdomstolen, til Menneskerettighetskonvensjonen og til apparatet, er udiskutabel. Det at vi får en debatt om hvordan domstoler praktiserer sin overnasjonalitet, det at vi også bringer vårt regelverk i samsvar med våre internasjonale forpliktelser når en domstol påpeker at det ikke er samsvar, slik vi har vist ved denne siste dommen, det følger i norsk praksis. Jeg tror altså ikke, for å gi det enkle svaret, at den uttalelsen, som vel var en referanse til en uttalelse som en annen hadde kommet med, og som kulturministeren på en måte gjentok og hvor han stilte samme spørsmål i et åpent ordskifte i Norge, svekker den klare linjen som Norge har i menneskerettighetsspørsmål også på dette området.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2009-05-27:
Taliban har nå bygd seg opp i flere distrikter i Nordvest-Pakistan, og mange hevder at terrororganisasjoner har tatt kontroll over 10 pst. av landet. Den pakistanske regjerings stilltiende aksept av utviklingen, bl.a. med innføring av sharialover, er nå avløst av militære tiltak mot Taliban, noe som har medført kamphandlinger og tap av menneskeliv på begge sider. Disse områdene har også vært fristeder for militante terrorister som kjemper mot NATO-styrkene i Afghanistan, der også Norge deltar. For få dager siden samlet presidentene fra Iran, Pakistan og Afghanistan seg i Teheran, etter sigende for å drøfte kampen mot islamske ekstremister og narkotika. De to sistnevnte landene kjemper nå innbitt mot Taliban og mot at deres land skal bli fundamentalistiske islamske stater. Irans motiver må vel sies å være mer uklare. Hvilken betydning tror utenriksministeren det vil ha at Iran nå deltar i en slik prosess?
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2009-05-27:
TV 2s avsløringer av det som har skjedd med penger til innvandrerorganisasjoner, viser med all tydelighet at Utenriksdepartementets rutiner ved tildeling av slike midler langt fra er tilfredsstillende. Departementet har tidligere fått ramsalt kritikk fra Riksrevisjonen på grunn av manglende oppfølging av og kontroll med bistandsmidler. Nå ser det ut til at det samme er tilfellet med midler til organisasjoner. Utenriksdepartementet forvalter i dag betydelige midler. Man skulle derfor forvente at man fulgte opp med etterprøving og kontroll, men i stedet ser vi sviktende rutiner og manglende oppfølging. Jeg vet ikke om det er naive, snillistiske holdninger i departementet eller mangelfullt regelverk som gjør det mulig å få ut penger på denne måten fra Utenriksdepartementet. Jeg vil likevel spørre om vi nå kan forvente at utenriksministeren tar fatt i problemet, gjennomgår regelverk og rutiner og sørger for at dette nå blir brakt i orden.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2009-05-27:
Representanter for Regjeringen reiser verden rundt og framstiller seg som de varmeste forsvarere av menneskerettigheter, og Norge har nå til og med fått plass i FNs menneskerettighetsråd. Man har også både på regjeringsnivå og parlamentarisk nivå arbeidet svært aktivt for at Menneskerettighetsdomstolen i Strasbourg skal få den nødvendige fornyelse og modernisering, noe jeg som medlem av Menneskerettighetskomiteen i Europarådet har fulgt tett gjennom flere år. Det er derfor bortimot flaut å se at den norske regjering, representert ved kulturminister Giske, elegant overser og nærmest latterliggjør Den europeiske menneskerettighetsdomstols avgjørelse om politisk reklame. Er utenriksministeren komfortabel med kulturministerens oppførsel i denne saken, og hva tror han dette vil bety for Norges innflytelse i menneskerettighetsspørsmål i tiden framover?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2009-05-27:
Dagens bombeeksplosjon i Lahore er nok et uttrykk for den eksplosive situasjonen som er i Pakistan – det nordvestlige territoriet har vært sterkt fokusert de siste dagene. To millioner mennesker er på flukt ifølge den pakistanske senatsformannen, som jeg møtte på mandag, og som jeg vet også møtte utenriksministeren. I tillegg er det 1,7 millioner flyktninger fra Afghanistan. Summen av dette og de konflikter som for øvrig gjør seg gjeldende langs grensen mot Afghanistan og i forholdet til Kashmir, gjør at det er påkrevd at Norge, sammen med det internasjonale samfunn, viser støtte til den regjering som nå på vegne av sin befolkning, men også i en videre sammenheng, står opp for demokrati og menneskerettigheter. Vi kan ha våre spørsmål til denne regjeringen, men jeg tror det er veldig viktig at vi nå støtter dette regimet gjennom humanitær hjelp.
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2009-05-27:
Mange snakker om nødvendigheten av en bedret koordinering av den internasjonale sivile innsatsen i Afghanistan. FNs koordinator, Kai Eide, understreker at det ikke har skjedd på langt nær nok på dette området. I Pakistan synes det nå å være en betydelig fokusering på den humanitære situasjonen, som utenriksministeren har nevnt, kort tid etter at den har oppstått. Men utfordringen knyttet til koordineringen av denne innsatsen for å forhindre fragmentering og ineffektivitet, som vi ser i Afghanistan, gjenstår å bli løst. Jeg har lyst til å spørre utenriksministeren om dette er tenkt igjennom, om Norge fokuserer på dette, og om Norge kan bidra med noe på dette koordineringsområdet?
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2009-05-27:
Mitt spørsmål går til utenriksminister Jonas Gahr Støre. Jeg viser til de siste dagers avsløringer fra TV 2, hvor det fremkom at en innvandrerorganisasjon, Pakistan Velferds Organisasjon, har drevet med juks og triks – dersom dette er riktig – og på urettmessig grunnlag har mottatt skattepenger, bl.a. har de fått tilskudd gjennom Oslo kommune på bakgrunn av falske medlemslister. Men utover det har det også vært avslørt at denne organisasjonen har mottatt 265 000 norske kroner fra Utenriksdepartementet for å finansiere et seminar om islam og demokrati. I den forbindelse har det blitt avslørt at det har blitt produsert falske underskrifter, bl.a. av en statsråd i Pakistan, og også av en høyesterettsdommer. Dette har også blitt innrømmet fra lederens side. Det er også ganske spesielle fakturaer som ligger til grunn, bl.a. en reiseregning på 120 000 kr på en håndskrevet papirlapp. Det ble spist mat på dette seminaret for 60 000 kr. Mener statsråden at Utenriksdepartementets utbetaling av offentlig støtte til innvandrerorganisasjoner som Pakistan Velverds Organisasjon vitner om betryggende kontrollrutiner i departementet, eller har naiviteten blitt noe vel fremtredende i saker som disse?
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2009-05-27:
Jeg må bare påpeke at det ikke er jeg som finner opp ordet «innvandrerorganisasjoner». Det er et begrep som benyttes i Arbeids- og inkluderingsdepartementets budsjetter – det er faktisk en egen post i deres budsjetter. Men det er jo et problem når man får denne type saker. Det er ikke noen tvil om at det er med på å skade anseelsen til innvandrerorganisasjoner, innvandrere, når denne type sak får et så voldsomt fokus som dette. Jeg tror det burde være i alles interesse at vi av hensyn til integrering unngår denne type saker, og da kommer man tilbake til Utenriksdepartementets rutiner. Når man kan få utbetalt 120 000 norske kroner på bakgrunn av en håndskrevet faktura, kan man vel umulig ha lagt til grunn særlig gode kontrollrutiner på dette feltet?
Siri A. Meling (Høyre), 2009-05-27:
Mye godt arbeid gjøres av de frivillige organisasjonene, og Høyre er gjerne med på å støtte opp om dette arbeidet på ulike måter. Men det er klart at når det gjelder pengebidrag til disse, så er vi avhengig av å ha en ryddighet og at kontrollmekanismene fungerer. Det er også andre departementer som har opplevd at det har vært uryddighet i forhold til støttebidrag til frivillige organisasjoner. Det er ikke noe nytt det som har skjedd her, og jeg synes det er positivt at statsråden sier at de har fokus på dette og leter etter forbedringer. Spørsmålet er om det har vært vurdert om det burde være en type minstekrav til organisasjoner som mottar støtte, knyttet til profesjonaliteten til administrasjonen, slik at de på en ryddig måte kan håndtere de pengene de mottar?
Per-Kristian Foss (Høyre), 2009-05-27:
Mitt spørsmål går også til utenriksministeren, som har ansvaret for vårt forhold til Europarådet og Den europeiske menneskerettighetsdomstol. Om en dom som nylig ble avsagt der, sa statsråd Trond Giske nylig følgende: «Det er jammen meg et godt spørsmål, rent prinsipielt, om sju dommere fra Strasbourg, fra Aserbajdsjan og seks andre land, vet bedre hvordan ytringsfriheten i Norge ivaretas enn det stortingsflertallet gjør.» Jeg vil gjerne høre utenriksministerens vurdering av om han synes dette er et riktig utgangspunkt for en debatt. Jeg har sett at utenriksministeren mener at Trond Giske har ytringsfrihet. Det legger jeg også til grunn, og jeg er enig med ham i det. Men mitt spørsmål går altså videre. Det er en faglig debatt om overnasjonalitet knyttet til konvensjoner blant norske jurister. Mener utenriksministeren at denne uttalelsen fra hans statsrådskollega er et godt utgangspunkt for en slik debatt? Og er det et godt utgangspunkt for utenriksministerens gjerning når det gjelder – hva skal vi si – å formane andre land til å støtte opp om Menneskerettighetsdomstolen, alt dens arbeid og respekt for de avgjørelser som der fattes. Det er et faktum at mange av Europarådets medlemmer er land som har et nytt og begynnende demokrati, der respekten for domstolsavgjørelser ikke alltid er så stor som den burde være. Norge har alltid hatt den rollen at vi har formant til respekt for slike avgjørelser. Tror utenriksministeren at den type uttalelse som jeg nå siterte, styrker Norges troverdighet?
Per-Kristian Foss (Høyre), 2009-05-27:
Jeg registrerer at mitt spørsmål om han synes statsrådskollega Giskes uttalelser var et egnet utgangspunkt eller vil styrke utenriksministerens arbeid for å formane andre land på en riktig måte, og som jeg også støtter fullt ut, ikke ble besvart. Jeg er enig i at det er en interessant debatt, særlig i forbindelse med nye konvensjoner vi går inn i. Men Regjeringen har ikke vært veldig åpen i sin interne debatt om å implementere Kvinnekonvensjonen i norsk lovgivning. Det var fastslått i Soria Moria-erklæringen, siden har det vært tyst inntil proposisjonen nå kom. Så noe veldig brennende ønske om debatt kan ikke Regjeringen ha, siden den ikke har deltatt i denne debatten utad, men bare vist til internbehandling. Så må jeg også utfordre utenriksministeren til å besvare spørsmålet om han synes at det å diskutere en av de konvensjoner vi tidligst har inngått, er et egnet utgangspunkt for å så tvil om Menneskerettighetsdomstolens autoritet ved at man bruker uttalelser som «sju dommere fra Strasbourg, fra Aserbajdsjan og seks andre land», altså underforstått land som ligger langt fra oss. Det er den del av uttalelsen som jeg reagerer på, og som jeg tror utenriksministeren også innerst inne ville reagert på.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2009-05-27:
Flertallet i Presidentskapet, alle unntatt Stortingets visepresident, Carl I. Hagen, foreslår å tilføye i retningslinjene for tilskudd fra Stortinget til partigruppene en bestemmelse om at gruppetilskuddet ikke kan brukes til kjøp av politisk reklame i media for partier eller stortingsgrupper. Som det framgår av innstillingen, er foranledningen til dette at Fremskrittspartiets stortingsgruppe har rykket inn avisannonser med politisk innhold. Etter drøfting med gruppelederne har flertallet i Presidentskapet kommet til at et forbud mot slik bruk av gruppestøtten bør tas inn i regelverket. Paragraf 4 i nåværende retningslinjer slår fast som den store hovedregelen at det skal være et klart skille mellom den offentlige støtten som går til partiorganisasjonene, og den støtten som bevilges over Stortingets budsjett til stortingsgruppene. Flertallet i Presidentskapet har lagt avgjørende vekt på at det vil bli bortimot umulig å praktisere et konsekvent skille mellom stortingsgruppers budsjett og partiorganisasjoners budsjett dersom stortingsgruppene kan bruke Stortingets tilskudd til å kjøpe politisk reklame. En åpning for å bruke gruppestøtten til kjøp av reklame vil i praksis bety at gruppestøtten vil gå til partienes valgkamp, noe som vil være i strid med det prinsippet vi har. Det vil også være i de små partienes disfavør. Det har flertallet lagt stor vekt på.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2009-05-27:
Jeg vil bare, siden Senterpartiet ikke er medlem av Stortingets presidentskap, gjøre kjent at vi støtter Presidentskapets innstilling og kommer til å stemme for den.
Inge Lønning (Høyre), 2009-05-27:
Jeg finner grunn til å presisere litt hva som er forutsetningene for flertallsforslaget fra Presidentskapet, siden representanten Hagen brukte ordet «sensur». Det tror jeg ikke kan være vel betenkt å bruke i denne sammenheng. Saken er jo den at det aldri har vært slik at støtten til partigruppene i Stortinget har vært en pengesum til fri forføyning, slik representanten Hagen fremstilte det, eller at det er opp til den enkelte gruppe etter eget forgodtbefinnende å anvende disse midlene på den måten man til enhver tid synes er hensiktsmessig. Det har hele tiden ligget en generell retningslinje i bunnen der det heter at gruppestøtten skal gå til «stortingsrelevant arbeid», og det diskusjonen dreier seg om, er: Hva ligger det konkret i avgrensningen «stortingsrelevant arbeid»? Flertallet har lagt vekt på å videreføre det som har vært tradisjonen hittil, nemlig å understreke at støtten til de politiske partiene og til partiorganisasjonene er én støtteordning, som har sin spesifikke begrunnelse fordi partiene er en vital del av demokratiet, og støtten til stortingsgruppene, som har en annen begrunnelse og er av en annen art enn støtten til partiorganisasjonene. Grunnen til at jeg ikke kan følge det forslaget som Carl I. Hagen har tatt opp, er at det i realiteten innebærer en fusjonering av de to, og at det for fremtiden da ikke vil ha noen mening å opprettholde to ulike støtteordninger. Da måtte man slå dem sammen til én støtteordning.
Inge Lønning (Høyre), 2009-05-27:
Først, for ordens skyld, tar jeg opp forslagene nr. 11 og 12, fra Presidentskapet. De øvrige forslag som jeg står bak, ble tatt opp av Stortingets visepresident. En liten kommentar til det punkt hvor et enstemmig presidentskap har gitt en anbefaling om å myke opp forretningsordenen når det gjelder replikkordskifter. Det er jeg meget glad for at det ble enighet om i Presidentskapet, for hvis man skal vitalisere debattene her i salen og skape større interesse også i mediene for det som foregår i salen, bør vi ha en mindre rigid møteform enn det vi praktiserer pr. i dag. Jeg har full tillit til at den som til enhver tid sitter på presidentplassen, er i stand til å tilrettelegge det på en skjønnsom og fornuftig måte. Det er et godt skritt fremad. Så en liten kommentar til det som også Ola T. Lånke var inne på, nemlig spørsmålet om sakkyndig vurdering av grunnlovsmessigheten av lovforslag som er til behandling i Stortinget. Presidentskapet konstaterer at en eventuell rettighet for et mindretall til å anmode om Høyesteretts betenkning forutsetter en grunnlovsendring. Det må da fremsettes forslag om det, som kan behandles i neste periode. Det forslaget som ligger her, fra Carl I. Hagen, Ola T. Lånke og meg selv, er i påvente av en slik eventuell grunnlovsendring å sikre at et mindretall i hvert fall har retten til å be om en sakkyndig juridisk vurdering i saker hvor det helt åpenbart er et spenningsforhold mellom et lovforslag Stortinget har til behandling, og Grunnlovens bestemmelser på vedkommende område. Jeg skal nevne et eksempel som etter mitt skjønn illustrerer betimeligheten av en slik ordning. Da vi behandlet tomtefesteinstruksen i relasjon til Grunnloven § 106 i denne perioden, brukte flertallet i denne sal sitt marginale flertall til å stemme ned et ønske fra opposisjonens side om å be om Høyesteretts betenkning om dette. Det er en situasjon som er svært lite ønskelig: at man bruker numerisk overvekt til å avvise en slik mulighet når det åpenbart er sterke grunner som taler for at det bør foretas en slik vurdering. Denne saken kommer nå i stedet til å bli avgjort gjennom rettsapparatet, og Høyesterett kommer da antakelig til å få saken i egenskap av domstol. Jeg tror Stortinget hadde stått seg på i tide å innhente en sakkyndig vurdering, for det man nå risikerer, er jo at Høyesterett erklærer at Stortinget som lovgiver ikke er i stand til å skjøtte jobben sin på en skikkelig måte.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2009-05-27:
Spørsmålet om mindretallets rettigheter i gjennomføringen av Stortingets arbeidsordning har jo vært gjenstand for en bred behandling i de ulike stortingsgruppene. Den innstillingen som foreligger, gir jo et oversiktlig bilde av de ulike partiers syn på hvordan mindretallsrettighetene bør utøves i Stortinget. For mitt eget partis, Kristelig Folkepartis, vedkommende kan jeg bare si at vi gjerne hadde sett at man hadde gått enda noen skritt videre i å innrømme mindretallet rettigheter i saksbehandlingen. Kristelig Folkeparti har i sine konklusjoner lagt vekt på å finne fram til standpunkter vi skal kunne gå for, enten vi befinner oss i opposisjon eller posisjon, enten partiet er en del av en flertallskonstellasjon eller en mindretallskonstellasjon, og som kjent kan jo det være en krevende øvelse. Vi ser det imidlertid slik at kvaliteten på gjennomføringen av en demokratisk styreform i stor grad gjenspeiles i måten et flertall forholder seg til et mindretall på. Det er imidlertid vår konklusjon at prinsippet om at det alltid er flertallet som foretar de endelige beslutninger i et demokrati, ikke er – som også stortingspresident Jagland understreket – truet eller på noen måte undergravet gjennom de endringer som i dag vedtas av Stortinget. Vi er også av den mening at man på noen punkter kunne ha gått noen skritt til uten at det hadde vært noen fare for en slik undergraving. Her kan vi vise til den oversikten som er utarbeidet over disse forhold i en rekke andre land som viser at andre har gått lenger enn Norge i retning av å innrømme mindretallet rettigheter. Jeg skal ikke bruke tid på å gå i detalj omkring dette. Kristelig Folkeparti er imidlertid med på noen mindretallsforslag som vi tror med fordel kunne ha vært vedtatt. Dette gjelder i særlig grad forslaget om at en tredjedel av medlemmene i en komité skal kunne kreve innhenting av en uavhengig sakkyndig uttalelse om hvorvidt et forslag er i samsvar med Grunnloven. Forholdet mellom Grunnloven og annet lovverk aktualiseres en gang imellom, men ikke svært ofte. I disse få tilfellene ville det, etter Kristelig Folkepartis mening, være en styrke for beslutningsprosessen om en slik innhenting hadde blitt gjennomført. Jeg tror vi av og til ville stått oss på å ta den tid det tar å gjennomføre en slik grundigere gjennomgang av forholdet mellom Grunnloven og annet lovverk. Det andre punktet jeg vil nevne, er forslaget om at et mindretall i en komité skal kunne kreve at et representantforslag blir forelagt den aktuelle statsråd til uttalelse i forbindelse med saksbehandlingen i komiteen. Dette forslaget er vel i tråd med en ordning som dels allerede har vært praktisert i Stortinget, hvor representantforslag generelt har vært sendt det aktuelle departement eller den aktuelle statsråd til uttalelse. Jeg kan ikke se at dette rokker ved flertallets rett til å bestemme, så jeg skulle gjerne sett at også det hadde blitt nedfelt. For øvrig viser jeg til de merknadene som ligger i innstillingen, og til øvrige forslag som jeg er med på på vegne av Kristelig Folkeparti.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2009-05-27:
President, det mangler en statsråd.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2009-05-27:
Han var sist observert på en pressekonferanse i komitébygget. Etter nokre minutt, sa
Gerd Janne Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2009-05-27:
Det er enighet i komiteen i denne saken, men jeg har behov for å si noen ord for å understreke viktigheten – også for Arbeiderpartiet – av at det blir en god løsning for de barna og de voksne som bruker alternativ og supplerende kommunikasjon. Vi har via arbeidet med flere saker i komiteen blitt gjort oppmerksom på de vanskene barn med ulike funksjonshemninger møter i sin hverdag med hensyn til språk og kommunikasjon. Det gjelder dem vi snakker om i dag, og det gjelder døve barn som har fått operert inn et cochleaimplantat. Når det gjelder de siste, er det arbeid i gang for å gjøre lovverket klarere. Nå er det alternativ og supplerende kommunikasjon det gjelder. Begge disse sakene viser hvor vanskelig det er om et lovverk eller en forskrift ikke omtaler en problemstilling spesifikt. Det gir rom for skjønn og tolkninger som ikke bestandig gir svar på utfordringene. Derfor er det viktig at vi nå får en gjennomgang av lovverket, slik at det blir klarere også når det gjelder alternativ og supplerende kommunikasjon. Det er ikke vanskelig å sette seg inn i hvor viktig det er å kunne kommunisere med omgivelsene – ikke minst med sine nærmeste i hverdagen. Det er også en forutsetning for å kunne lære på skolen og for å kunne leve et godt liv. Derfor er jeg opptatt av at lovverket skal være så klart og tydelig at barn og foreldre slipper å kjempe seg til nødvendig opplæring og oppfølging i hverdagen. Det må være en selvfølge. Når det ikke er en selvfølge, skyldes det sannsynligvis ikke bare et uklart lovverk, men også mangel på kompetanse i de ulike kommunene. Det er derfor viktig at vi får bygd opp miljøer med spisskompetanse på alternativ og/eller supplerende kommunikasjon som kan veilede fagpersoner i kommunene, noe saksordføreren var inne på. Et slikt miljø må også være en naturlig del av habiliteringstjenesten som finnes i spesialisthelsetjenesten og rehabiliteringstjenesten i kommunene. Det har i den sammenheng overrasket meg at språk og kommunikasjon ikke bestandig er en naturlig del av habiliteringen av barn som er født med en funksjonshemning, men at det er mer tilfeldig om det er det. Jeg har tillit til at det parallelt med lovarbeidet blir etablert kompetansemiljøer som er sektorovergripende, slik at kunnskap om alternativ og supplerende kommunikasjon blir et tema både for pedagogisk personale og for dem som arbeider i helsevesenet. Det vil nok lette tilværelsen for dem som er avhengig av nettopp alternativ og supplerende kommunikasjon for å få sitt liv til å fungere på en god måte. Til slutt vil jeg gi honnør til forslagsstillerne, som enda en gang har brakt temaet inn i komiteen – og takk til saksordføreren for jobben hun har gjort. Det føles godt å enes i en sak som er viktig for så mange mennesker og deres liv.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2009-05-27:
Det skjer så sjelden at jeg har lyst til å si det veldig høyt og tydelig denne gang: Jeg er enig i alt foregående taler sa. Det vi egentlig snakker om her, er alternativ og supplerende kommunikasjon. Det er veldig mange som ikke vet hva det er, men det gir altså mange barn muligheter til å kommunisere på et helt grunnleggende plan. Disse barna har ikke hatt sikre rettigheter i norsk skole. Komiteen har jobbet med dette over lang tid, og saksordføreren har i denne omgang gjort en god jobb ved å sørge for at det er en enstemmig komité som på en bedre måte skal sikre disse barnas rettigheter. Jeg har egentlig lyst til å sende en hilsen til Aftenposten, for det faller seg slik at Aftenposten driver og teller opp hvor mange forslag Fremskrittspartiet har fått gjennomslag for siste år. Fremskrittspartiet fremmet altså – sammen med Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre – et tilsvarende forslag i forbindelse med behandlingen av språkmeldingen. Det ble ikke vedtatt. At det blir vedtatt i dag, gleder oss veldig. Aftenposten kan sette én strek i margen: Fremskrittspartiets – og Høyres, Kristelig Folkepartis og Venstres – forslag blir i dag vedtatt av et enstemmig storting, selv om det var Høyre som, prisverdig nok, denne gangen tok problemstillingen opp til behandling i komiteen og i Stortinget. Det viktigste er selvfølgelig at de barna det gjelder, kan heise flagget. De har gjennom sine foresatte og sine organisasjoner kjempet en hard kamp for at vi på Stortinget skal fatte det vedtaket vi fatter i dag. Slik sett er en form for maigratulasjon til oss alle på sin plass. Innstillingen er enstemmig, så jeg sier ikke mer.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2009-05-27:
Hvis den største utfordringen har vært å sette ting ut i praksis, er det jo underlig at statsråden har ventet fire år med en melding om hvordan man skal sikre og sette tilpasset opplæring ut i praksis. Jeg synes det med respekt å melde er litt slapt. Derfor er det nok andre ting også som bidrar til sperrene. Statsråden har selv i Aftenposten sagt at det er nødvendig med regelendringer for å sikre et enda bedre tilrettelagt opplegg for de flinkeste elevene. Derfor er jeg litt overrasket over at statsråden nå sier at dette ikke er formålstjenlige forslag. Et av hovedproblemene er nemlig at vi ikke har en sømløs overgang mellom forvaltningsnivå, kommune og fylke. Det ene forslaget bør statsrådens partier støtte i Stortinget, for det er helt avgjørende og et absolutt formålstjenlig forslag i forhold til det statsråden har sagt. Hvorfor vil ikke statsråden nå starte disse prosessene gjennom å få Stortingets aksept og press på disse sakene i dag, slik at statsråden kan begynne å jobbe i morgen? Hvorfor insisterer statsråden på å vente til november?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2009-05-27:
Det har i årevis vært slik at SV ikke har hatt noen som helst tradisjon for å ta hensyn til de elevene som trenger tilpasset opplæring, enten det har vært de elevene som trenger ekstra utfordringer, eller de elevene som trenger ekstra hjelp. Tvert imot var det slik at VG faktisk for nøyaktig to år siden i dag hadde et oppslag med daværende kunnskapsminister Øystein Djupedal, som innrømmer at SV har vært for lite opptatt av kunnskap i skolen, innrømmer at partiet har valgt feil, og gir seg sjøl strykkarakter fordi SV ikke har lagt nok vekt på kunnskap i skolen. Det er jo vanskelig å være uenig med den tidligere kunnskapsministeren, men det er altså slik i dag at gjennom Kunnskapsløftet har man f.eks. 270 elever i Oslo-skolen som tar fag på høyere nivå, fordi det var noe Stortinget vedtok for fire år siden. Da er spørsmålet mitt egentlig todelt: Hva er det som skiller det statsråden nå snakker om skal skje i den kommende stortingsmeldingen fra det som allerede er vedtatt? Og hvorfor har ikke statsråden gjort noe i de fire åra han har sittet med regjeringsmakt for å gjøre det til en realitet for flere det vi vedtok i forbindelse med Kunnskapsløftet?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2009-05-27:
Jeg hadde i utgangspunktet ikke noe ønske om å forlenge denne debatten, men jeg syns faktisk man må kunne forvente et minstemål av redelighet og etterrettelighet når statsråden står på talerstolen. Jeg har av og til lurt på hvor han tar det fra når han kommer med utfall mot Høyre og andre partier som står bak Kunnskapsløftet, f.eks. Det er jo sånn at ønsket om å styrke den offentlige skolen der 97–98 pst. av alle norske barn går, er det som er hele grunntanken, hele kjernen i det at den forrige regjeringa utarbeidet, la fram og fikk vedtatt Kunnskapsløftet i Stortinget. Det var jo et ønske om å styrke opplæringa både for de elevene som trenger ekstra oppfølging, og for de elevene som ligger langt foran de andre. Det var hele kjernen i Kunnskapsløftet. Det var grunnen til at Kunnskapsløftet åpnet for, som Stortinget vedtok, at man kan få lov til å ta fag på et høyere nivå enn der man går, fordi vi visste at det kom til å stimulere til at mange av dem som har evner og talenter i spesielle fag, kunne få lov til å forfølge de evnene og talentene. Da blir det veldig rart når statsråden står her og påstår at dette for det første ikke er en politikk som de partiene som satt i den forrige regjeringen, fører, og for det andre prøver å påstå at vi fører en annen politikk enn vi i realiteten gjør. Det blir veldig rart å høre en statsråd som, fordi han skjønner han har en dårlig sak, prøver å angripe Høyre for en politikk vi ikke har, f.eks. at vi skulle være opptatt av å dele elevene inn i «ulike klasser/grupper basert på nivå,» og at vi stort sett bare vil ha spesialskoler. Dette er helt meningsløst! Det Høyre har vedtatt på sitt landsmøte, er at vi ønsker at retten til tilpasset opplæring, som alle elever har etter opplæringsloven, skal være reell helt fra starten av skoleløpet. Det betyr at man må være fleksibel. Enkelte skoler opptrer allerede i dag slik at de f.eks. har noen timer i løpet av en uke eller en måned hvor de deler klassen i to, med to lærere, i enkelte timer. Klassen er et fellesskap, og klassen er en tilhørighet. Det er nettopp hele poenget, at man må prøve å være fleksibel og gi lærerne muligheter til å gi tilpasset opplæring. Det er ikke så enkelt å stå som én lærer foran 28 elever og skulle gi 28 forskjellige tilpassede opplæringer. Av og til må man være fleksibel. Det er noe helt annet enn det statsråden prøver å klistre på oss, nemlig at vi vil ha egne klasser, spesialskoler og A-, B- og C-gruppeinndeling etter elevenes nivå. Det er ikke realiteten. Det vet statsråden veldig godt. Da syns jeg han skal slutte å argumentere mot et skremmebilde han sjøl lager.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-27:
Jeg vil starte med å takke saksordføreren for et grundig og godt arbeid, som har ført til at komiteen står samlet om to forslag som kommer til å være veldig viktige for de barna og de voksne som trenger alternativ og/eller supplerende kommunikasjon. Det å uttrykke sine følelser, det å kommunisere sine behov, det å få sagt og vist sine meninger, og det å samhandle med andre er grunnleggende viktig både for å skape identitet, for å utvikle seg og for å trå mot neste mål. Det å kommunisere er et grunnleggende og viktig behov for absolutt alle mennesker. Jeg er veldig glad for at vi i dag fremmer to forslag som blir enstemmig vedtatt av Stortinget. Forslagene kommer til å bli viktige for mange foreldre som gjennom tidene og hver dag har slåss for at deres barn skal få oppfylt de rettighetene som de faktisk har i lovverket i dag. For mange foreldre har dette kostet mye. Jeg er veldig glad for at vi nå enstemmig fra Stortingets side sier at departementet skal komme tilbake med et lovendringsforslag, slik at de som trenger alternativ og/eller supplerende kommunikasjon, får likeverdige rettigheter innenfor lovverket, på lik linje med dem som er døve eller tunghørte. Foreldre, pårørende og fagpersoner rundt personer som trenger ASK, får rett til opplæring gjennom dette vedtaket, på samme måte som foreldre og pårørende til døve og hørselshemmede. ASK er et forholdsvis nytt begrep i Norge. Vi har ikke hatt tilstrekkelig og god nok fagkompetanse alle steder i landet. Alle har heller ikke fått den samme typen opplæring og hjelp. Det har vært veldig tilfeldig, ut fra hvilken kommune man har bodd i. Det forslaget som Stortinget kommer til å vedta i dag, fører til at dette blir mye bedre. Jeg vil benytte anledningen til å takke Hannes mor og alle de andre foreldrene som har stått på og vist oss hvor viktig det er at vi får forankret et lovforslag som gjør at man i framtiden ikke trenger å bruke mye tid, mye energi og mange ressurser for at barna skal få de rettighetene som de har krav på. Ifølge lovverket i dag har ethvert barn rett til å få den opplæringen det trenger, men å forsterke lovverket er ekstremt viktig. Høgskolen i Vestfold er den eneste høyere utdanningsinstitusjonen som tilbyr opplæring i ASK. Jeg vil berømme dem for den kunnskapen de har gitt oss, og det engasjementet som elevene og de ansatte der har vist i forhold til å satse på å styrke kompetansen innen ASK. Jeg håper at Regjeringen vil jobbe fort for å få den lovendringen som vi trenger, på plass, slik at elever som trenger utvikling i talespråk, tegnspråk, alternativ og supplerende kommunikasjon eller en kombinasjon av disse, sikres likeverdige rettigheter i lovverket. Det å styrke kompetansen, som jeg tidligere var inne på, er utrolig viktig. Det at Stortinget i dag vedtar at man ber Regjeringen vurdere å opprette ett eller flere kompetansesentre for ASK, er også utrolig viktig. Jeg er veldig glad for at Stortinget i dag er samlet om de vedtakene vi gjør. Jeg vil også benytte anledningen til å takke forslagsstillerne for det forslaget de har fremmet.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-27:
Det er ingen ting som er så inspirerende og gøy som å møte små barn, fordi små barn er inspirerte. De er lærevillige og læretørste. De ønsker å være med, de ønsker å være deltakere. Prinsippet om tilpasset opplæring i skolen er lovfestet. Alle barn ønsker å lære, og alle barn skal møte høye forventninger ut fra sitt nivå på skolen. Et av de viktige grepene som denne regjeringen har tatt for å få det til, er nettopp å få inn flere lærere i skolen – 4 000 flere lærere. Vi er ikke fornøyd med det, vi ønsker å gå videre med det. Tidlig innsats kommer om noen dager til å bli lovfestet i Stortinget, der alle ungene i 1.–4. klasse skal få mer opplæring i både å lese og skrive og i tallforståelse. Det betyr enda flere lærere. Det er viktig å satse på og øke lærertettheten i skolen. Bare for å minne opposisjonen om det: I forrige periode gikk antallet lærere ned og ikke opp. Pilen er snudd med denne regjeringen, og vi akter å fortsette med jobben. Det er også viktig at vi har styrket rådgivningstjenesten i skolen. At man kan få god rådgivning om hva man ønsker å fortsette med, og hva man har et stort talent for, er utrolig viktig. Så til utdanningsvalg. Det er inspirerende å møte ungdommer som skal velge, at man kan få lov til å prøve smakebiter av arbeidslivet, få prøve seg praktisk. Denne regjeringen har hele denne perioden fra dag én vært opptatt av kvalitet og innhold i skolen. Det har vi vist gjennom økte bevilgninger. Vi har vist det gjennom endringsforslag. Vi har vist det gjennom å satse på kvalitet i opplæringen. Den aller største utfordringen vi har, er frafallet i videregående skole. En tredjedel av elevene våre faller fra. En del av elevene mister underveis den lærelysten de hadde da de startet i grunnskolen. Dette gjør vi mye med. Dette er den mest alvorlige jobben vi gjør hver eneste dag.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-27:
Alvorleg talt – vi har lagt fram både meldingar, lovforslag og løyvingar for å sikre tilpassa opplæring gjennom Kunnskapslyftet no i årevis. Så har representanten Anundsen funne ut at det eigentleg berre er ei stortingsmelding som kjem om nokre veker, dette dreier seg om. Den stortingsmeldinga dreier seg om korleis vi skal sikre å samle kompetansebehova for samfunnet på ulike utdanningsnivå. Meldinga har eit tema som gjeld her òg, nemleg at vi skal utvide retten til å ta fag frå nivåa over, og fleire andre punkt, bl.a. når det gjeld fråfall i vidaregåande skule. Men hovudperspektivet her ligg i Kunnskapslyftet. Det har vi jobba med i tre og eit halvt år, og det vert jamleg gjort framskritt. Mange av desse tinga vert gjorde i dag. Så til spørsmålet om «sømløs overgang». Med mindre representanten siktar til at han ønskjer å flytte på nivåa slik at grunnskule og vidaregåande skule er på det same forvaltingsnivået, oppfattar eg igjen det som eit spørsmål om å få til eit systematisk og godt samarbeid – og dermed noko som det allereie vert jobba med i Noreg i dag.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-27:
Det er jo det vi har gjort! Fordi vi har innført dette skjer det i dag i Tromsø, Trondheim, Oslo og andre byar. Men så opnar vi for at det skal kunne skje i alle fag, på ein enkel måte, frå ungdomsskule til vidaregåande. Det er det ikkje opna for tidlegare, og det er ikkje vedteke i Stortinget. Det vil vere viktig for mange av dei andre faga, ikkje berre for dei gjennomgåande faga. I mange år har SVs slagord vore «ulike mennesker – like muligheter», og kjernen i vår utdanningspolitikk har vore at vi skal sjå kvart enkelt menneske. Dei som treng meir hjelp, skal få meir hjelp. Dei som treng ekstra utfordringar, skal få meir av det. Men det som har vore forskjellen mellom Høgre og SV, er at Høgre ser for seg at ein skal plassere dei som er flinke, i eigne grupper, og dei som er svake, i andre grupper, at det skal vere eigne skular for dei som har enkelte talent, og at ein i større grad skal opne for privatisering for enkelte elevgrupper framfor at alle skal vere i den offentlege fellesskulen. Det er altså eit heilt ulikt syn på kor viktig fellesskapet er i botnen. Vi ser individet innanfor ramma av fellesskulen – ikkje skular for ulike elevgrupper.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-27:
Det viktigaste er å sikre ein like god vekst i kommuneøkonomien som i dei siste åra. Det har vore eit kraftig lyft for den enkelte kommunen som har gjort at dei har kunna prioritere eldreomsorg, kommunale helsetilbod, skule og barnehage, og som m.a. har ført til ein vekst når det gjeld lærarar, med 4 000 nye lærarar i den norske skulen. Det har vore viktig, men vi må likevel ha endå større ambisjonar om å få ein vekst i ressursane til skulen i åra som kjem. Det må skje innanfor dei økonomiske rammene til kommunane og fylkeskommunane, men det er òg viktig å sjå på andre grep for å få det til, få ei endå tettare oppfølging av det.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-27:
Eg trur ikkje det er eit strukturspørsmål, kva forvaltningsnivå oppgåvene ligg på, som er nøkkelløysinga verken for å sørgje for betre tilpassa opplæring eller for å kjempe mot fråfallet på ein betre måte. Heilt uavhengig av det trur eg ein må få ulike kulturar på dei ulike skulenivåa til å samarbeide betre, ulike fysiske lokalitetar, og ein vil uansett trenge eit tettare samarbeid på leiings- og skulenivå. Så eg har meir tru på å stille klare krav om oversending av informasjon, å gjere det vi innfører for første gong no i haust, nemleg kartleggingsprøve første året på vidaregåande, å sørgje for at fråvær vert ført på vitnemålet, som vi gjer på ungdomstrinnet, og at rådgjevinga er god både på ungdomstrinnet og på vidaregåande. Eg trur det er dei sentrale tiltaka når det gjeld fråfall, i tillegg til moglegheita for å velje fag frå nivået over, som no då etter kvart vil gjelde for alle fag.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-27:
Viss vi skal bruke omgrepet «spesiell retorikk» om noko, synest eg kanskje «har gravlagt» heile programmet kanskje vil kvalifisere til den kategorien. Det same gjer representanten Eriksen Søreides påstand her om at SV aldri har vore oppteke av verken dei svake elevane eller dei sterke elevane. Den påstanden fekk meg til å gå litt igjennom det eg trur er biletet, nemleg at i Kunnskapslyftet er det brei einigheit om dei ambisjonane som ligg der. Der det derimot ei klar usemje mellom høgresida og venstresida – der Venstre er i ein mellomposisjon, men etter kvart ganske tett opp til Høgre, for å seie det sånn – er jo i spørsmålet om korleis vi skal sikre tilpassa opplæring. Eg trur sterkt på – og når det gjeld læringsutbytte, viser òg forsking at det er riktig – at det i sterk grad må skje innan ei felles ramme, ikkje ved t.d. å setje elevar i ulike klasser/grupper basert på nivå, eller å setje dei på ulike skular. Eg trur òg at ei omfattande privatisering av skulen kan vere ein del av det biletet.
Torfinn Opheim (Arbeiderpartiet), 2009-05-27:
Representantforslaget er delt inn i tre enkeltforslag. Forslagsstillerne fra Fremskrittspartiet står alene om to av forslagene, mens opposisjonspartiene er samlet om det første. Forslagene samlet sett dreier seg om tilpasset opplæring i skolen, tilpasning for elever som er mer praktisk enn teoretisk anlagt, tilpasning for elever på høyt faglig nivå, og at overgangen mellom grunnskole og videregående skole skal være sømløs. La meg først knytte noen ord til begrepet «tilpasset opplæring». Fra 1. august i fjor ble følgende ført inn i opplæringsloven som § 1-3: «Opplæringa skal tilpassast evnene og føresetnadene hjå den enkelte eleven, lærlingen og lærekandidaten.» Denne presiseringen i loven hadde bred støtte da den ble signalisert i St.meld. nr. 16 for 2006–2007. Vi lærer hele tiden. Noen lærer fort, mens andre trenger mer tid. Alle elever er likeverdige, selv om de er forskjellige. Alle kan ikke lære like mye. Alle kan ikke nå de samme mål. Men alle kan lære, og alle kan nå sine mål. Tilpasning for den enkelte står ikke i motsetning til læring i fellesskapet. Selv om elever har ulike måter å lære på – ulike læringsstiler – er det en del av opplæringen å lære ulike læringsstrategier. Vi må ikke miste det lærende fellesskapet av syne i vårt strev etter måter å oppnå tilpasset undervisning på. Jo bedre den generelle undervisningen er, jo mindre vil det være behov for spesielle opplegg. Lærere som behersker og bruker flere undervisningsmetoder, har som regel elever som oppnår bedre resultater. Variasjon er bra. Slik er det heldigvis i skolen i dag, nemlig et relativt bredt repertoar av undervisnings- og læringsaktiviteter. Hele komiteen understreker at det er viktig at alle elever møter høye forventninger i skolen, og at dette selvsagt også gjelder de elevene som presterer best faglig. Hele komiteen viser til at det er lagt til rette for at elever i ungdomsskolen skal kunne ta fag i videregående opplæring dersom skoleeier stiller seg positiv til dette. Men som kjent er det to forvaltningsnivå med forskjellige eiere, og det er viktig at disse nivåene evner å legge forholdene til rette slik at elevene får de utfordringer som er nødvendige. En samlet komité er veldig klar på betydningen av at tilpasset opplæring er et gjennomgående prinsipp i hele grunnopplæringen. Alle elever skal i arbeidet med fagene møte realistiske utfordringer og krav de kan strekke seg etter, og som de kan mestre på egen hånd eller sammen med andre. Komiteen understreker betydningen av at elevene kan møte en variert opplæring med hensyn til arbeidsoppgaver, lærestoff, arbeidsmåter, læremidler – variasjon i organisering av og intensitet i opplæringen. Regjeringen har varslet en stortingsmelding om kompetansebehovene i framtiden som vil behandle noen av de utfordringene som forslagsstillerne tar opp. Videre vil det såkalte Midtlyng-utvalget komme med sin innstilling i sommer og drøfte adgangen til å gjøre avvik fra ordinære løp i skolen. Det kan kanskje være lurt å avvente disse dokumentene før en konkluderer bastant.
Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2009-05-27:
Jeg ønsker å løfte blikket litt, for når alt kommer til alt er det hva som skjer der ute i kommunene det kommer an på. Uansett hvor mange paragrafer vi måtte vedta, hva vi diskuterer her av gode forslag, og hvilke partier som slutter seg til, er det hva som skjer ute i kommunene, som er viktig. I dag er det sånn at tilpasset opplæring veldig ofte strander på dårlig økonomi. Det brukes assistenter, i skolehverdagen hjelper ofte de flinke elevene de andre elevene i klassen, og selv får de ikke utfordringer. Det vi faktisk sliter mest med, er å få dette på plass, få dette ut til kommunene, slik at en virkelig kan få gjennomført det vi nå måtte vedta, uansett hvilket ståsted det enkelte partiet har. Så mitt spørsmål er: Hvordan vil statsråden sikre at dette blir gjennomført? Er det sånn at han vil ha en grei, liten prat med Finansdepartementet innimellom? Vil han være tydelig i forhold til lokaldemokratiet når det gjelder prioritering av pengebruk, eller vil han kanskje vurdere en form for øremerking for å få til en tilpasset opplæring?
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2009-05-27:
President! Jeg stemte feil.
Anna Ceselie Brustad Moe (Senterpartiet), 2009-06-03:
Fremskrittspartiet påpeker at de prinsipielt er for å styrke arbeidsgivers styringsrett. Jeg mener Fremskrittspartiet nører opp under fremmedfrykt og ønsker at arbeidslivet skal være fritt for personlige uttrykk gjennom etnisitet og religion, slik at man slipper å forholde seg til mangfold og fleretnisitet. Under mitt arbeid som saksordfører har jeg undersøkt litt rundt om i arbeidslivet. Mitt inntrykk er at Fremskrittspartiets forslag er en noe oppkonstruert problemstilling. Selvfølgelig er det enkelte utfordringer knyttet til vårt flerkulturelle arbeidsliv, men inntrykket, som jeg òg har fått befestet gjennom NHOs arbeidsrettsavdeling, er at arbeidsplasser og bedrifter selv finner fram til hensiktsmessig regelverk innenfor eksisterende lover, og finner gode løsninger sammen med sine ansatte. Fremskrittspartiet har all rett til å fremme sine forslag og særkrav, krav det ikke ville ha vært mulig å fremme hvis Fremskrittspartiets forslag hadde blitt vedtatt her i dag.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2009-06-03:
Selv om representanten Reikvam fra SV har litt vanskelig for å forstå dette, er det slik at man prøver å skille mellom det som er personlige verdier og personlig ståsted, og det som er statens verdier, statens lov og rett. I det ligger også mye av begrunnelsen for at man ikke har akseptert hĳab i politiet. Mitt problem i denne forbindelse er at mens Regjeringen – og det er jeg glad for – har landet på det standpunktet at man ikke skal tillate hĳab i politiet, har det likevel en god stund vært åpning for hĳab i f.eks. Forsvaret og Tollvesenet. Det jeg etterspør, er en prinsipiell holdning her: Hvor går grensen mellom hĳab i politiet, og hĳab i Forsvaret og Tollvesenet? Og: hva er den prinsipielle vurderingen fra Regjeringen her – hvordan drar man grensene?
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2009-06-03:
Representanten Reikvam illustrerer egentlig veldig godt selv hvordan hans argumentasjon ikke helt fungerer. Undertegnede er helt enig med Reikvam i at politiet som sådant gjennom sin uniform, gjennom lov og rett, uttrykker demokratiets grunnleggende verdier. Det er jeg helt enig med representanten Reikvam i, og det tror jeg alle her er enig i. Problemet oppstår når man på toppen av de symboler man bærer som politimann eller -kvinne, ikler seg f.eks. en hĳab, som for mange mennesker oppfattes å være et islamistisk symbol – det vil si et symbol som overhodet ikke uttrykker de verdier som politiet skal uttrykke. For mange oppleves det som udemokratisk, som et undertrykkende symbol og ikke i tråd med de verdier som nettopp politiet formidler gjennom sin uniform og gjennom sin representasjon av lov og rett. Problemet her, og det får vi egentlig illustrert godt i denne debatten, er at det ikke er helt klart hvor Regjeringen trekker disse grensene for når man skal tillate hĳab eller andre politiske eller religiøse symboler – når man skal synes at det er greit. Problemstillingen viser seg jo ganske klart når både representanten Chaudhry og representanten Reikvam fra SV i realiteten er her oppe og argumenterer for hĳab i politiet, mens statsråden heldigvis klart og tydelig sa at Regjeringen er imot. Aller klarest fremkommer det en grunnleggende uenighet om begrepet integrering. Representanten Chaudhry snakker om at vi må lage et nytt samfunn, at vi må endre det norske samfunnet – og når man snakker om et nytt samfunn, oppfatter jeg det nesten som en grunnleggende endring for å tilpasse det innvandrerbefolkningen. Da er man på ville veier. Da står man for akkurat det Fremskrittspartiet advarer mot, nemlig det motsatte av integrering, at man gir rom for alle de særrettighetene og særkravene som frontes av en del sterke miljøer i innvandrerbefolkningen, og i den prosessen grunnleggende sett endrer det samfunnet som jeg tror de aller fleste i denne sal er veldig fornøyd med – som selvfølgelig har sine problemer som alle andre, men som grunnleggende sett ivaretar de viktige, vesentlige verdiene vi alle deler. Fremskrittspartiet ønsker i hvert fall ikke et nytt samfunn som løsning på integreringspolitikken.