Inge Lønning (Høyre), 2003-06-13:
Det har i denne debatten vært fremsatt en del sterke synspunkter på hva EU bør gjøre og navnlig hva EU ikke bør gjøre. Det interessante er at de synspunktene kommer fra dem som er mest opptatt av at Norge ikke bør være med der. Høglund gikk til og med så langt i sitt hovedinnlegg at han stilte spørsmålet: Skal vi – altså Norge – akseptere at EU forholder seg slik og slik? Det er vel grunn til å tro at EU-samarbeidet, i likhet med de fleste andre samarbeid i denne verden, legger litt større vekt på hva deltakerne mener enn hva ikke-deltakerne mener. De som sitter på tribunen, har selvfølgelig full frihet til å applaudere eller pipe, men de har nå engang valgt å stå utenfor og kan da heller ikke velge på gitte punkter å intervenere og fortelle de andre hva de skal gjøre eller ikke gjøre. Representanten Enoksen spurte om vi skal isolere USA. Jeg tror Norges kapasitet i så måte er begrenset. Men det må jo også der være tillatt å minne om det historiske perspektiv. Når vi i dag er i en situasjon hvor EU bygger opp en felles sikkerhets- og utenrikspolitikk, under stort besvær og med mange skjær i sjøen, og når EU i en viss utstrekning er i stand til å påta seg oppgaver som f.eks. i Makedonia, er ikke det resultatet av et ønske om å isolere USA eller vanskeliggjøre samarbeidet over Atlanteren. USA har faktisk i hele etterkrigstiden gjort sitt ytterste for å fortelle de europeiske land at de må ta et økende ansvar selv for sikkerheten på sitt eget kontinent. Det er jo USA som hele tiden har tryglet europeerne om å ta dette ansvaret. Man må vel ha et såpass historisk perspektiv på dette at man ikke lar seg forstyrre av at enkeltaktører i en norsk debatt måtte ønske å slenge inn et synspunkt om at nå er det et valg mellom om å forholde seg til USA eller å forholde seg til Europa. Jeg har veldig vanskelig for å forstå logikken i Fremskrittspartiets merknad i innstillingen, som jo faktisk går ut på at man ønsker at det ikke skal finne sted noen samordning mellom EUs innsats og NATOs innsats, til tross for at det i alt vesentlig er de samme landene som deltar i begge sammenhenger. Konsekvensen av det standpunktet ville jo bli at da må EU, for å kunne følge sine ambisjoner om å ta et større egenansvar for sikkerheten på det europeiske kontinent, faktisk bygge opp en kapasitet som er parallell til NATOs kapasitet, og som da nødvendigvis ville måtte gå på bekostning av de europeiske NATO-landenes innsats i NATO. Jeg kan rett og slett ikke forstå at Fremskrittspartiet for ramme alvor kan mene at det skulle være ønskelig. Det ville jo være den sikreste måten å svekke både NATO og EU-samarbeidet på. Vi er i en helt ny politisk situasjon i Europa. I parentes bemerket: De fleste, med unntak av SVs talsmann, har vel fått med seg at Kekkonen er død, og at det til og med er noen år siden. Dagens bilde viser at vi i vårt nordlige hjørne av Europa nå er i den paradoksale situasjon at av landene rundt Østersjøen har de tre baltiske land fra og med neste år fullt medlemskap både i EU og i NATO. Danmark er hittil det eneste av de nordiske land som er i den samme posisjon, for vi har fått den underlige arkitektur at vi har to nordiske land som står utenfor NATO-samarbeidet, Sverige og Finland, til tross for at de indirekte er integrert i det gjennom integrasjonen med EU, og så har vi to nordiske land som er medlemmer av NATO, men som står utenfor EU, Island og Norge. For meg er det helt innlysende at de nordiske lands, inklusiv Norges, muligheter til å gjøre seg gjeldende i den videre utforming av den sikkerhetspolitiske arkitektur i Europa, avhenger av at vi alle sammen deltar fullt ut begge steder, både i NATO og i EU.