Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-11-13:
Regjeringen kan ikke innføre et prinsipp i Norge om at ekteskapslovens begrensninger også skal gjelde for ekteskap inngått i utlandet. Et slikt prinsipp ville stride mot internasjonal rett som bygger på prinsippet om at ekteskapsformen bestemmes av det landet der ekteskapet inngås. Det er på denne bakgrunn at et ekteskap inngått med stedfortreder kan bli lagt til grunn som gyldig i Norge. Unntaket er der ekteskapsinngåelsen strider sterkt mot vår rettsfølelse – såkalt «ordre public». Dette er et internasjonalt anerkjent standpunkt. Selv om det i Norge ikke er tillatt å inngå ekteskap med stedfortreder, er det mange land som tillater ekteskap inngått nettopp med stedfortreder eller fullmektig. Jeg kan bl.a. nevne Nederland, Italia, Spania, Portugal, Polen og enkelte stater i USA. Dersom vi skulle innføre et slikt prinsipp som representanten Øye foreslår, ville konsekvensen bli at f.eks. et nederlandsk par som flytter til Norge og som giftet seg i Nederland ved stedfortreder, ikke ble ansett som gift i Norge. Det er neppe dekning for å si at et ekteskap inngått ved stedfortreder i sin alminnelighet strider sterkt mot vår rettsfølelse. Men dersom det ikke foreligger nødvendig medvirkning eller samtykke fra den parten som ikke er til stede ved vigselen, strider det sterkt mot vår rettsfølelse å anerkjenne ekteskapet som gyldig stiftet. En slik situasjon vil også krenke reglene i FN-konvensjonen om ekteskap. Artikkel 1 i FN-konvensjonen av 10. desember 1962 om samtykke til ekteskap slår fast at «ekteskap skal ikke lovlig kunne inngås uten fritt og fullstendig samtykke fra begge parter». Konvensjonen ble ratifisert av Norge i 1964. Som mange her sikkert er kjent med, og som muligens er bakgrunnen for spørsmålet, har jeg tidligere uttalt meg i NRK Dagsrevyen om ekteskap inngått i utlandet med stedfortreder. Det som imidlertid ikke kom klart nok fram i innslaget, er at vi i Norge bare anerkjenner ekteskap foretatt med stedfortreder når det foreligger samtykke fra begge. Dersom det er klart at det ikke foreligger samtykke, vil ekteskapet være i strid med norsk rettsfølelse – vår «ordre public»-regel og FN-konvensjonen. Dette betyr altså at et ekteskap inngått i utlandet med stedfortreder må anses som ugyldig dersom det fastslås at det nødvendige samtykket ikke forelå. Det kan i en slik sak også påstås at ekteskapet er ugyldig som følge av rettsstridig tvang. Det er i dag ingen offentlig instans i Norge som godkjenner ekteskap inngått i utlandet, men ekteskapet skal registreres i Folkeregisteret. Dersom det klart framgår av et utenlandsk vigselsdokument eller av opplysninger gitt av de involverte partene at det nødvendige samtykket ikke foreligger, vil ikke Folkeregisteret registrere vigselen. For øvrig kan jeg opplyse om at Regjeringen ønsker å vurdere nærmere Folkeregisterets praksis når det gjelder dette. Det vil heller ikke kunne danne grunnlag for en tillatelse for familiegjenforening. Endelig stilling til hvorvidt et ekteskap er gyldig eller ugyldig, er det opp til domstolene å fatte avgjørelse om. Men, som representanten sikkert kjenner til, vil Regjeringen innføre ubetinget offentlig påtale i saker som omhandler tvangsekteskap, og presisere at den skjerpede strafferammen kan komme til anvendelse ved tvang. Som et ledd i arbeidet mot tvangsekteskap sendte Regjeringen et forslag til endringer i ekteskapsloven på høring før sommerferien. Her foreslås det bl.a. at fylkesmannen skal få adgang til å reise en sak om ekteskapets gyldighet. I tillegg foreslås det til slutt en ordning med borgerlig prøving av ekteskapsvilkårene. Dette forslaget blir til min glede støttet av de fleste høringsinstansene.