Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2008-04-22:
Humanitær bistand er nødvendig i krisesituasjoner. Likevel, politikk er viktigst - varige strukturelle endringer som forebygger katastrofer, fjerner fattigdom og sikrer en bærekraftig utvikling. Utviklingspolitikk betyr at et land har kapasitet til å beskytte sine borgere mot konflikt og krise og mot klimaødeleggelser, og gi dem tryggere rammer for menneskelig og økonomisk utvikling. Forebygging er avgjørende for å nå FNs tusenårsmål og forhindre økt og ny fattigdom som følge av en krise, jf. dagens situasjon. Sårbarhet for humanitære katastrofer og miljøødeleggelser er i stor grad synonymt med fattigdom. For å nå tusenårsmålene må vi sikre at de enkelte lokalsamfunn er robuste. Derfor må også det langsiktige norske utviklingssamarbeidet bidra til forebygging av humanitære katastrofer, herunder det å styrke lokalt beredskap. På denne bakgrunn er dagens stortingsmelding forbilledlig og hadde fortjent større oppmerksomhet enn det den hittil har fått. Dette er en global sårbarhetsmelding, med en erkjennelse av at samspillet mellom humanitær og langsiktig bistand er viktig, men også samspillet mellom bistand og viktige strukturelle utviklingsprosesser. Klimatiltak er en forutsetning for å nå FNs tusenårsmål, men også for å forebygge katastrofer. Fattige samfunn er særlig sårbare for klimaendringene, bl.a. fordi de er avhengige av klimasensitive ressurser, som lokal forsyning og mat. Mange av verdens fattige er direkte avhengige av miljøet, som næringsvei gjennom jordbruk, skogbruk og fiske. Trolig vil også de fattigste bli hardest rammet av forurensning i luft og vann og av matproduksjon som ikke er bærekraftig. FNs klimapanel sier at vi kan få flere tilfeller av sykdom og dødsfall ved hetebølger, flom, storm, branner, tørke og forørkning. FNs mål om å redusere barnedødeligheten med to tredjedeler betinger tilgang på rent vann og god ernæring. Komiteen har i innstillingen pekt på at klimaflyktninger ofte faller utenfor de rettigheter og den assistanse som flyktninger har krav på etter FNs flyktningkonvensjon. Dette var også saksordføreren inne på. Mange av dem er internt fordrevne. Og det er antakelig noe av problemet her, fordi de oppfattes som migranter. På mange måter står vi her overfor upløyd mark, folkerettslig. Oxford University har anslått at 150 millioner mennesker kan være på flukt som følge av klimaendringer i 2050. Når komiteen ber Regjeringen ta et initiativ i FN til å drøfte en folkerettslig definisjon av de folkegrupper som forflytter seg på grunn av forørkning, flom, snøsmelting eller andre klimaendringer, er det for å kunne være i forkant. Blant forskere er det i dag uenighet om definisjonen, særlig fordi årsakene til migrasjon ofte er mangeartede. Brian Gorlick fra UNDP, FNs utviklingsprogram, bruker uttrykket «klimafordrevne», altså «environmentally displaced persons». Han foreslo på et klimaseminar for et års tid siden følgende definisjon: «Mennesker som er fordrevet fra eller som føler seg tvungne til å forlate sitt faste hjemsted, fordi deres liv, levebrød og velferd er blitt utsatt for stor risiko som resultat av negative miljømessige, økologiske eller klimatiske prosesser og hendelser.» Sikkert er det at vi trenger en debatt om klimarelatert migrasjon i bred forstand. I meldingen vektlegges sterkt kjønnsperspektivet ved katastrofer, og det vises til at det dør vesentlig flere kvinner enn menn i kriser. Jeg vil i den sammenheng også vise til det saksordføreren sa om jentebarn. Syv av ti som rammes av sult, f.eks., er kvinner. Kvinner og småjenter på flukt er særlig utsatt for vold og seksuelle overgrep i forbindelse med væpnede konflikter. Siden flertallet av verdens fattige faktisk er kvinner, er de også mer sårbare, selvfølgelig, i katastrofesituasjoner. Dette gjelder faktisk også et rikt land som Japan, der det under jordskjelvet i Kobe i 1995 døde halvannen gang så mange kvinner som menn, rett og slett fordi eldre kvinner bodde i dårlige hus. Jeg viser for øvrig til den norske handlingsplanen for å følge opp FNs sikkerhetsresolusjon 1325, og ikke minst til den kommende komiteinnstillingen til St.meld. nr. 11 for 2007-2008 og den debatten vi da får her i salen. Regjeringen har i meldingen listet opp en rekke tiltak - jeg husker i farten ikke hvor mange - for å forebygge katastrofer, dette som en handlingsplan. Det er prisverdige forslag. Kanskje bør det lages en prioriteringsliste. La meg her peke på det som står om sør-sør-samarbeid og regionale partnerskap, bl.a. styrking av samarbeidet med regionale organisasjoner i sør med sikte på mer systematisk erfaringsutveksling og kapasitetsbygging. Jeg viser til at komiteen understreker at det overordnede fokuset er å styrke lokale myndigheter i deres arbeid med forebygging og gjøre lokalsamfunn mer robuste - eller skape en mer robust sivil beredskap, hvis man vil kalle det det. La meg til slutt vise til at komiteen, i likhet med meldingen, understreker at det humanitære imperativ og FNs tusenårsmål staker ut hovedkursen for hvordan vi skal møte de globale utfordringene. Jeg har ikke sagt noe om matvarepriser. Men den økningen vi ser nå, kan skyve hundre millioner mennesker ut i fattigdom, ifølge Verdensbankens president. Det er i dag et møte i London, som vi vet. Kanskje hadde vi hatt behov for en egen debatt om dette temaet i denne salen, f.eks. i form av en interpellasjon. I denne omgang vil jeg nøye meg med å si at selv om nødhjelp må settes inn midlertidig, er det igjen den langsiktige kursen som er viktig. Den må være noe helt annet enn kortsiktig nødhjelp. Politikk er igjen viktigst.