Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2000-05-30:
Denne innstillinga bygger på eit privat forslag frå fleire representantar frå SV som gjer framlegg om statlege tiltak for å bevare gamle handverks- og industrifag. Det er i dag 27 fag som er definerte som små og verneverdige. I tillegg til dette er det om lag 30 fag som ligg i grenseland til å kunne reknast som små og verneverdige. I sum betyr dette at nær ein tredel av alle lærefaga er små og verneverdige. Det er ein samrøystes komite som peikar på det viktige i å ta vare på og verdsette den fagkompetansen desse faga representerer, både ut frå næringspolitiske og kulturelle årsaker. Når ein er einig i dette, er det like viktig at desse faga blir dokumenterte gjennom fag- eller sveinebrev. I og med at dette handlar om små fag som i all hovudsak blir utøvde i små verksemder, vil det vere vanskeleg for bedriftene på eiga hand å sjå seg i stand til å ta på seg ansvar for ein lærling aleine. Dette betyr at fleire bedrifter må slå seg saman og bli organiserte gjennom eit eige opplæringskontor. Eit opplæringskontor er pr. definisjon eit organ for bedrifter som samarbeider om opplæring for lærlingar. Slike kontor har fylkeskommunane og bedriftene eit felles ansvar for å opprette. Komiteen peikar på at Opplæringskontoret for små og verneverdige fag berre dekker nokre få fylke. I tillegg har dei problem med dårleg økonomi. Årsaka til dette er at mange bedrifter slit med å betale lønn for lærlingen. Slik sett må opplæringskontoret bruke det meste av lærlingtilskotet til å dekke lønn til lærlingen. Komiteen er kjend med at departementet har løyvd 1 mill. kr både i 1999 og i inneverande budsjettår gjennom Sekretariatet for små og verneverdige fag på Lillehammer, for å hjelpe til i den økonomiske situasjonen for opplæringskontora. For å sikre opplæringskontora forsvarlege arbeidsforhold tilrår departementet at ein aukar satsane for tilskot til lærekontraktar i små og verneverdige fag. Dette sluttar komiteen seg til. Det ville blitt uklare ansvarsforhold dersom staten skulle finansiere og organisere enkelte opplæringskontor med ei eiga løyving. Komiteen sitt fleirtal meiner at det bør etablerast fleire kontor som til saman dekker heile landet. Komiteen er kjend med at det er bedriftene som avgjer kvar dei ønskjer å etablere opplæringskontor, og kva for geografisk område det skal omfatte. Det betyr at korkje departementet eller Stortinget kan bestemme kvar desse skal bli etablerte, og det er vel heller ikkje ønskjeleg ut frå ansvarsfordelinga i vidaregåande opplæring. Derfor er det viktig at me legg forholda til rette for at fleire kontor kan bli etablerte, og at desse kontora da kan få ei organisering slik at dei kan dekke heile landet. Framstegspartiet har uttrykt bekymring over ei slik oppsplitting av opplæringskontor som fleirtalet ønskjer, og eg reknar med at dei sjølve vil argumentere for dette seinare i debatten. Når det gjeld å definere fag som er små og verneverdige, der kunnskap har gått frå generasjon til generasjon, meiner komiteen at det er viktig at lista over fag ikkje blir statisk, men derimot blir oppdatert med jamne mellomrom for å få eit system som er nokolunde føreseieleg. Til slutt ber komiteen om at departementet gjer ei vurdering av funksjonane til Sekretariatet for små og verneverdige fag på Lillehammer – om dette kontoret fungereretter intensjonen – og vidare at departementet kjem attende til Stortinget med ei slik vurdering på ein eigna måte.