Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2008-10-06:
For kort tid siden besøkte jeg attføringsbedriften Velle Utvikling i Tønsberg. Det er en bedrift som har eksistert i beste velgående i over 40 år, og som nå er arbeidsplass for rundt 200 personer. Den går med et pent overskudd som helt og holdent pløyes tilbake i bedriften. Velle Utvikling hører åpenbart med til den typen virksomhet som kommer til å bli konkurranseutsatt dersom landet mot formodning skulle få en Fremskrittsparti- og Høyre-dominert regjering etter valget neste år. Det vil i så fall føre til en omstilling som garantert ikke vil være til fordel for alle dem som trenger hjelp til å åpne døren til arbeidslivet. Når jeg trekker fram akkurat denne typen virksomhet, er det nettopp fordi Velle Utvikling og lignende bedrifter er et av våre beste og fremste verktøy i kampen mot fattigdom. Her kan unge mennesker som har droppet ut av skolen, fanges opp og gis praktisk opplæring og arbeidserfaring. Her kan mennesker med en skjev start på livet ta det tapte igjen og føres tilbake til arbeidslivet. Her kan sosialklienter ledes fra passivt trygdemottak og over i aktivt arbeid. Her kan langtidsledige få nødvendig omskolering og arbeidstilvenning. Her kan innvandrere bli kjent med norsk arbeidsliv samtidig som de lærer seg norsk. Velle Utvikling og de mange arbeidsmarkedsbedriftene rundt omkring i landet har nemlig en meget stor og viktig oppgave: De bygger opp mennesker til et verdig liv, intet mindre. Under mitt besøk på Velle ble jeg vist rundt av en kar som sannelig ikke hadde fått så mange sjanser i livet, men som etter en turbulent ungdomstid hadde tatt fagutdanning i moden alder, og som akkurat den dagen skulle motta resultatet av fagprøven i maskineringsfaget. Uten at jeg trenger å skildre dette nærmere, nevner jeg kort at jeg ble vist rundt av en mann som hadde gjenvunnet trua på livet. For mange er nemlig veien til eller tilbake til arbeidslivet også veien ut av fattigdom, lediggang og rusavhengighet. I mange tilfeller er det også veien ut av ensomheten. Denne regjeringens fremste fortjeneste er at den på det nærmeste har avskaffet arbeidsledigheten. Verdiskapingen har økt kraftig, og norske bedrifter har inntil denne dag skreket etter kvalifisert arbeidskraft. Vi har altså gjennomlevd en periode der de som vanligvis står bakerst i ledighetskøen, også har fått plass i arbeidslivet. Det står ikke skrevet i stjernene at dette vil vare ved. Tvert om kan det bli meget krevende å holde sysselsettingen oppe når den internasjonale finanskrisa slår inn over landet. Og vi vet hvem det kommer til å ramme i første rekke. Det er så lett å glemme, når alt går så det suser og det meste av oppmerksomheten retter seg mot innholdet i egne lommebøker, at kampen mot arbeidsledighet alltid vil være jobb nummer én for en rød-grønn regjering. Derfor er det så viktig at arbeidsmarkedstiltakene, herunder også bevilgningene til arbeidsmarkedsbedriftene, holdes på et høyt nivå. Midt i en krevende reform, der NAV synes å ha mer enn nok med å organisere seg selv, er det viktig å holde høy arbeidsmarkedsberedskap. Her må arbeidsmarkedsbedriftene fortsatt spille en viktig nøkkelrolle. Kampen mot fattigdom må kjempes på mange fronter og med ulike midler. Mange av dem som strever mest, er avhengige av trygd og/eller sosialhjelp. Jeg er glad for at Regjeringen og Pensjonistforbundet forhandlet fram en kraftig økning i minstepensjonene ved årets trygdeoppgjør. På den annen side er jeg oppgitt over at stadig flere kommuner tar penger fra de aller fattigste ved å legge barnetrygden inn i beregningsgrunnlaget for sosialhjelpen. Etter det jeg har fått opplyst, er det nå i underkant av 120 kommuner som reduserer sine sosiale ytelser på denne måten. Om et av barna i en familie som mottar sosialhjelp, skulle spe på lommepengene ved å gå med aviser, fører også det til avkorting av sosialhjelpen i mange kommuner. Jeg synes dette er ganske uverdig, og det rammer i høy grad barn som sannelig ikke er født med sølvskje i munnen. Vel vitende om at trygd defineres som inntekt, vil jeg faktisk be Regjeringen om å se nærmere på den praksisen som nå føres i de nevnte kommunene.