Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2013-06-06:
La meg slutte meg til mine forgjengere og takke utenriksministeren for en fyldig og bred redegjørelse. Utfordringen med en sånn redegjørelse er vel å greie å matche kompleksiteten som Afghanistan byr på, sett fra denne salen og fra Norge som sådan. Det tror jeg rett og slett skyldes at Afghanistan er mer komplekst enn mange av oss er i stand til å forestille oss. Hvordan man da skal kunne sitte her og komme med gode innspill og gode løsninger, kan man ha tanker om, men jeg tror samtidig man skal nære dyp respekt for afghanerne og deres egne valg i så måte. For Fremskrittspartiet er noe av det aller viktigste å gi en stor takk og honnør til alle dem som har vært ute og gjort en jobb, som er der i dag, av militære og sivile. Uten den innsatsen som de har gjort, kunne ikke Norge som nasjon ha vært så stolt av resultatet som vi faktisk er – for det er vi gjennomgående, og vi har oppnådd mange positive ting med det vi har gjort der nede. Samtidig tror jeg også at hvis vi i ærlighetens lys skal se på hvorfor vi dro til Afghanistan, er det i alle fall min klare oppfatning at vi dro dit som et resultat av «nine-eleven». Det var bakteppet for det. Så kom FN på banen, og det ble laget et mandat som gjorde at også Norge i større grad følte seg komfortabel med å være med på dette. Men jeg tror at det for ettertiden er greit at man kaller en spade for en spade og er tydelig på det. Så snakkes det om måloppnåelse. Måloppnåelse er jo avhengig av hvilke kriterier du setter for å sjekke at du har nådd målet. Hvis vår måloppnåelse er at det ikke har vært terror med utspring i Afghanistan, har vi kanskje nådd det målet. Men i så fall, hvorfor? Er det fordi vi har hatt en massiv tilstedeværelse og gjort det umulig, eller fordi vi har skapt en holdningsendring? Det svaret kan vi ikke få i denne salen i dag. Det er det kun framtiden som vil vise oss. Samtidig er jeg også enig med dem som påpeker alle de gode – jeg bruker et dårlig begrep – «sideeffektene» vi har fått gjennom bedre skoletilbud for alle barn, ikke bare gutter, men også jenter i mye større grad, bedre helsetilbud, næringsutvikling, mer rom for å drive politisk aktivitet i Afghanistan på en annen måte og institusjonsbygging. Jeg oppfatter at dette ikke var primæroppgaver da vi dro inn, men det er ting som har bidratt til å bygge en bredere forståelse for det vi har ønsket oss. La meg også si at for Fremskrittspartiets del, kommer vi – og vi har vært tydelig på det – til å støtte en evaluering, en dyptgående, bred og aller helst uavhengig evaluering, når den tid kommer, og når vi har avsluttet fullt ut det vi skal gjøre i Afghanistan. Så direkte til utenriksministerens redegjørelse: Da jeg satt og hørte på utenriksministeren, slo det meg – med all mulig respekt, utenriksminister – at jeg lurte på: Trenger vi egentlig FN? Etter å ha hørt på utenriksministerens redegjørelse om alt det vi har fikset, ordnet opp i og ryddet opp i der alle de andre gjorde feil, tenker jeg: Ja vel, kanskje FN har mer å lære. Og jeg tenker: Er bakteppet for dette den eminente norske ledelsen og tilnærmingen? I så måte tillater jeg meg å vise til en kjent amerikansk general som het Norman Schwarzkopf. Han sa en gang om ledelse: «Det er med lederskap som med pornografi. Jeg kan ikke definere det, men jeg vet hva det er når jeg ser det.» Om det er referansepunktet til utenriksministerens redegjørelse, skal jeg la være usagt. Det kan han sikkert kommentere selv. Men hvis det er sånn at vi i vår tilnærming til å løse utfordringer vi har møtt i Afghanistan, har gjort det bedre enn andre, må vi sørge for å dele kunnskapen vår. Kanskje burde vi invitert de mer enn 50 nasjonene som har vært der, til å høre på denne debatten? Det er god plass, så det ville vært fullt mulig. Så kunne de kanskje ha lært litt av den norske, forsiktige tilnærmingen. Jeg vil igjen nevne at jeg har stor respekt for jobben som er gjort av alle som har bidratt, fra politisk nivå og andre, men på samme tid oppfatter jeg at vi skal være forsiktig med å si at de optimale løsningene kommer herifra. Jeg oppfattet deler av utenriksministerens redegjørelse som om han nesten er på nivå med sin forgjenger når det gjelder å beskrive virkeligheten i overkant positivt. Det er mye bra, men allikevel er det utfordringer foran oss. Så litt om det som jeg har oppfattet at har vært fokuset her hos oss: Jeg tror den jevne nordmann synes at vi har vært lenge i Afghanistan. Mange har kjente som har vært der. Mange familier er berørt, som komiteens leder var inne på, etter å ha mistet noen av sine nærmeste, noe som antakeligvis er det verste, og det man gruer seg aller mest for når man skal sende noen av sine nedover. Andre kommer hjem og er skadet for livet. Det er jo et paradoks å høre beskrivelser fra enkelte som har vært i Afghanistan, som sier at kampen mot Nav når man kommer hjem, er verre enn kampen mot Taliban i Afghanistan. Da burde kanskje denne redegjørelsen handlet om hvordan vi håndterer og tar vare på våre egne soldater som kommer hjem. Et annet moment som jeg synes har vært interessant i forbindelse med Afghanistan, er: Jeg har lest ganske mange, om ikke de aller fleste, bøker som er skrevet av nordmenn som har vært der. Jeg har nettopp avsluttet boken til Henning Mella, med tittelen For konge og fedreland, Malin Stensønes’ På våre vegne, boken som ble skrevet med tittelen Med mandat til å drepe, og Emil Johansens Brødre i blodet. Det som er gjennomgående i mange av bøkene, sånn som jeg forstår det, er at man stiller seg tvilende til det oppdraget man har fått. Man er tvilende til om det er tydelig nok, om forventningene mellom det som beskrives politisk i Norge og det de skal gjøre der ute, er riktig. De av dere som så NRK-serien om kontingenten, jeg tror det var kontingent 15, som var der nede, så at de beskriver noen forferdelig vanskelige situasjoner, og den som er ansvarlig, er tydelig på at her er det vanskelig å få ting til å gå opp i forhold til norske forventninger og virkeligheten i Afghanistan. I tillegg er det en annen ting som har vært påpekt, og det er den manglende støtten fra norske politikere. Det synes jeg er ganske leit å oppleve. Men det har blitt uttrykt ganske tydelig at man mangler støtte fra det politiske Norge. Når det gjelder begrepsdiskusjonen om krig eller ikke krig, er jeg klar over at folkeretten har tydelige definisjoner, men opplevelsen av å være i krig er etter mitt skjønn utvilsom når det handler om å være i Afghanistan. Så snakket utenriksministeren og andre om at man må finne afghanske løsninger. Det deler jeg fullt ut, men hva er en afghansk løsning? Er det en løsning som er lagt til rette av dem med pashtunsk bakgrunn, er det en som baserer seg på hazaraenes oppfatning, tadsjikisk, turkmensk eller usbekisk oppfatning, for å nevne noen av dem? Min opplevelse av Afghanistan er at familien din er ankerfeste nummer én. Nummer to er etnisiteten din, nummer tre er hvor du holder til, hvor du bor lokalt, regionalt – så bygger du utover. Jeg oppfatter at nasjonsbygging i Afghanistan vil ha utgangspunkt i hvilken makt man er villig til å la Kabul få. Hvilken sentralmakt myndighetene vil få, er avhengig av hva man vil gi fra seg regionalt. Det tror jeg kommer til å være veien videre også. Vi kan godt ønske oss en modell her hvor det ideelle ville vært at Kabul ble en hovedstad på samme måte som Oslo er en hovedstad, hvor man har det politiske maktapparatet og utgangspunktet for politiske ting. Men jeg tror, med all mulig respekt for norsk kunnskap – og av og til mangel på kunnskap – at i Afghanistan har de ikke tradisjonen vår. Hvis de skal komme dit vi er, må de få gjøre det på sin måte. Derfor tror jeg det vil være særdeles viktig å holde fokus på, og ikke minst respektere, afghanske løsninger for afghanerne. Og hvis de velger noe annet enn å la Kabul bli det som vi tror er smart, får vi respektere det. Vi trenger ikke å like det, men vi får respektere det. For Fremskrittspartiet er en av hovedbekymringene våre når det gjelder veien videre, den realitetsbeskrivelsen som vi har i dag. Vil den være der i morgen når ISAF har forlatt landet, og vi har begrenset oss til kanskje å yte økonomisk bistand i framtiden? Ser vi for oss at vi fortsatt greier å holde lokk på mulige framtidige terrorceller som kan komme til å etablere seg i Afghanistan? Fremskrittspartiet er bekymret for at det er en reell mulighet. Når det gjelder indre stridigheter, ønsker vi oss en demokratisk utvikling under gitte afghanske forutsetninger. Men er det realistisk å tro det? Og hvis det ikke blir sånn, kan vi akseptere det? Jeg mener vi ikke har noe valg, fordi, som utenriksministeren har vært inne på, afghanerne må velge veien videre. Vi kan komme med gode råd og innspill, vi kan støtte det som er positivt og si fra om det som er negativt, men vi må ha respekt for det. Korrupsjon er en hovedutfordring, slik vi ser det. Jeg tenker at det, etter Fremskrittspartiets syn, i hvert fall, er slik at hvis vi skal fortsette å yte bistand på det størrelsesnivået som har vært planlagt, forutsetter det at afghanerne selv tar tak og viser at man ikke aksepterer korrupsjon. Det er mulig at denne måten å fordele økonomiske tilgjengelige midler på, er en tradisjon i Afghanistan. Man skal ha respekt for tradisjoner, men jeg tror at vi for vår del er nødt til å støtte de tradisjonene vi synes er akseptable med et norsk utgangspunkt, og ikke etter hva som er tradisjon i Afghanistan – for det vil helt klart være punkter hvor vi vil krasje i forhold til hvilken oppfatning vi har av det som bør gjøres, og det afghanerne må gjøre. Samtidig må jeg si fra denne talerstolen at fascinasjonen med Afghanistan er veldig stor hos meg. Man kan ikke besøke Afghanistan uten å bli påvirket. En av mine største opplevelser var for to år siden. Jeg møtte en ung distriktsguvernør på 31 år fra Sør-Afghanistan. De hadde prøvd å ta livet av ham opptil flere ganger. Vi spurte han: Hva er det beste vi kan gjøre for Afghanistan? Han sa: Flytt ISAF-styrken over på pakistansk side av grensen, så løser dere alle problemene i Afghanistan. Om det er noe som utenriksministeren har tenkt å følge opp, vet jeg ikke, men det finner vi ut i løpet av debatten.