Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-05-16:
Det er grunn til å legge merke til at når Stortinget nå skal debattere norsk utviklingspolitikk, kan vi konstatere at oppslutningen om norsk bistand aldri har vært høyere. Det viser en undersøkelse som ble offentliggjort i går. Ni av ti nordmenn er positive til å hjelpe fattige land. Det er derfor både paradoksalt og skuffende når arbeiderpartiregjeringen nå i enda sterkere grad vil vri bistanden fra de fattige landene og bruke mer av pengene på flyktningene her i Norge. Nå gjentar Stoltenberg-regjeringen at den deler vår målsetting om en bistand på 1 pst. av BNI, og det er vi selvsagt glad for. Men en slik målsetting har liten verdi så lenge Arbeiderpartiet ikke vil forplikte seg til en tidsplan for denne økningen. Etter fremleggelsen av revidert nasjonalbudsjett skjønner vi kanskje mer hvorfor: 1 milliard kr av bistandsmidlene skal altså brukes på flyktninger her hjemme. Det er ny rekord og derfor svært betenkelig. Bruken av tilsagnsfullmakter vil nok virke dempende på de problemer en slik omlegging vil innebære. Noen mindre djerve formuleringer om dette forholdet enn de utviklingsministeren valgte i sin redegjørelse, tror jeg nok ville ha stått seg bedre i dag. Men dette får vi komme tilbake til under behandlingen av revidert nasjonalbudsjett. La meg likevel få takke utviklingsministeren for en grundig redegjørelse, som ellers inneholder mange viktige vurderinger og gode standpunkt. I Kristelig Folkeparti er vi glad for å konstatere at ikke bare hovedlinjene fra sentrumsregjeringens utviklingspolitikk blir videreført, men at også store deler av de igangsatte og forberedte tiltakene blir fulgt opp av arbeiderpartiregjeringen. Norges pådriverrolle for internasjonal gjeldslette skal følges opp sammen med en videre gjennomføring av gjeldsplanen. Fattigdomsorienteringen, med fortsatt hovedfokusering på Afrika, videreføres også. Arbeidet for demokratibygging og kampen mot korrupsjon vil likeledes bli fulgt opp – alt dette ifølge statsrådens redegjørelse, og det er vel og bra. Men det er en klar svakhet når den forpliktende planen for en videre opptrapping av bistand til de aller fattigste landene mangler. Arbeidet for å fremme menneskerettigheter var en hovedsak for sentrumsregjeringen. Utnevnelsen av en egen menneskerettighetsminister var en klar synliggjøring av dette og bidrog sammen med Handlingsplan for menneskerettigheter til å løfte menneskerettighetsspørsmål høyere opp på den politiske dagsordenen. Dette området får vi heldigvis rikelig anledning til å komme tilbake til gjennom Stortingets behandling av menneskerettighetsplanen til høsten. Bistand til utvikling er pr. definisjon menneskerettighetsarbeid, slik også utviklingsministeren understreket her i Stortinget ved en tidligere anledning. Respekt for grunnleggende menneskerettigheter er også en viktig forutsetning for å få til en stabil politisk og økonomisk utvikling i samarbeidslandene. I den sammenheng vil jeg gjerne trekke fram situasjonen i Eritrea og Etiopia. Det er både trist og provoserende når det brukes store pengebeløp på en uforsonlig krig mellom disse to landene, der innsatsstyrkene også består av barn og unge, samtidig som millioner av mennesker i de samme landene lider på grunn av tørke og hungersnød. Dessverre er ikke disse forholdene enestående. Store deler av Afrika er i dag i en dyp politisk krise. Dette krever en økt politisk oppmerksomhet fra det internasjonale samfunnets side. Det vil uansett være viktig å forebygge at sivilbefolkningen, som en uskyldig tredjepart, får en uakseptabel merbelastning som følge av eventuelle sanksjonstiltak. «Gjeldsplan mot år 2000» var en annen storsatsing for Bondevik-regjeringen. Dette arbeidet, som var unikt i internasjonal sammenheng, bidrog sammen med andre initiativ til gjennomslag for gjeldslette og gjeldssanering bl.a. fra USA, Canada, delvis også Storbritannia og Frankrike. Jeg merket meg at arbeidet for videre gjeldslette, både fra Norge og i forhold til internasjonale fora, ikke var med på utviklingsministerens tipunktsliste over hovedelementer i utviklingspolitikken. At et så sentralt element i rammebetingelsene for utvikling i de fattigste landene ikke var med i en slik oppsummering, er underlig, men det var kanskje en glipp, fordi ministeren nevnte jo gjeldslette som et viktig anliggende. Fattigdomsorienteringen er og har vært et bærende prinsipp for norsk bistand. Den forrige regjeringen hadde i denne sammenheng en målsetting om at 50 pst. av norsk bilateral bistand på sikt skulle gå til Afrika. En økende del av denne bistanden har også gått til grunnutdanning og helse. Regjeringen har erklært at Afrikas stilling i norsk bistand ikke skal svekkes, og at målsettingene når det gjelder helse og utdanning, ligger fast. Dette er Kristelig Folkeparti tilfreds med. I øyeblikket er kanskje situasjonen i Sierra Leone og i Zimbabwe i en særstilling, særlig situasjonen i Zimbabwe krever en gjennomgang av vår bistand til dette landet. Kristelig Folkeparti er tilfreds med de tiltakene Regjeringen så langt har iverksatt. Men situasjonen krever nøye oppfølging. President Robert Mugabes lunefulle og udemokratiske politikk, både innenriks og utenriks, påfører de fattigste i landet store påkjenninger. Dette er selvsagt helt uakseptabelt. Kristelig Folkeparti vil i denne sammenhengen understreke betydningen av å kombinere frysing av deler av land til land-bistanden med en økt satsing på bygging av demokrati og menneskerettigheter i Zimbabwe. Dette arbeidet kan kanaliseres utenom Mugabes økonomiske og politiske maktapparat ved å styrke den folkelige demokratibygging i landet. Det betyr mer samarbeid gjennom frivillige organisasjoner, kirkelige nettverk, politiske nettverk og fagbevegelse. De frivillige organisasjoner og nettverk har en sentral rolle i norsk bistand. Kristelig Folkeparti vil understreke betydningen av det samarbeid og den kontakt som skapes mellom frivillige aktører i Norge og grasrota i det sivile samfunn i våre samarbeidsland. Utvikling skapes på denne måten av folket selv, på deres premisser og der de bor, på en helt annen måte enn det stat til stat-bistanden gir muligheter for. Verken statlig utviklingssamarbeid eller næringssamarbeid ville kunne erstatte frivillige organisasjoner og kirkelige nettverks engasjement i de fattigste landene. Kristelig Folkeparti er derfor glad for at bistandsministeren presiserer at de frivillige organisasjonene fortsatt vil spille en viktig rolle i norsk bistand. Noe av det viktigste i bistandssamarbeidet må være en bedre internasjonal koordinering av alle giverlandenes arbeid i hvert enkelt samarbeidsland eller region, i tråd med de nasjonale utviklingsplanene. Arbeidet i mottakerlandene må henge sammen for å kunne gi maksimal effekt. Det er en slik samordnet innsats som kan skape det momentum som skal til for et gjennombrudd i utviklingen for et land. Kristelig Folkeparti vil i denne sammenheng fremheve det såkalte CDF-rammeverket i Verdensbanken, «Comprehensive Development Framework». Samtlige utenlandske og innenlandske aktører må samle seg om en felles, langsiktig utviklingsstrategi i hvert land for at hjelpen skal nå fram. Rammeverket forutsetter at landets myndigheter sitter i førersetet, og at privat sektor så vel som det sivile samfunn inkluderes i dette samarbeidet. Det er viktig at Norge fortsatt er en pådriver på dette feltet. Utvikling krever langsiktig og målrettet innsats. I de aller fattigste landene trengs en parallell oppbygging av demokrati, sivilt samfunn, sosiale strukturer og økonomisk aktivitet for å sikre en varig utvikling. Dette tar selvfølgelig tid. I slike situasjoner kan de målbare resultatene virke utilfredsstillende ut fra et utålmodig «ressursbruk»-perspektiv i Norge. En sterkere resultatorientering kan være nødvendig. Men dette må ikke ramme langsiktig samarbeid der utviklingen i perioder kan gå for sakte til at man umiddelbart kan høste politisk legitimitet og gevinst. Den enorme kløften, økonomisk og sosialt, mellom fattige og rike i verden er den største globale utfordringen menneskeheten står overfor. Norge er bare et lite land i verden, slik det kledelig beskjedent er sagt. Likevel har Norge kunnet spille en viktig rolle i internasjonalt arbeid for fred, menneskeverd og rettferdig utvikling. Norges mangslungne engasjement i det som Kristelig Folkeparti har valgt å kalle «verdidiplomatiet», har gitt oss en viktig posisjon og et stort ansvar i arbeidet for utvikling for de aller fattigste i verden. Kristelig Folkeparti ser fram til at Norge gjennom den nye regjeringen kommer med nye, ytterligere initiativ, og håper at regjeringen Stoltenberg viderefører den høye profilering av Norge som verdiambassadør i det internasjonale samfunnet.