Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2011-06-15:
Det har vært en lang vei fram til behandling av denne saken i stortingssalen. Det har vært en interessant prosess å være en del av – helt fra man startet arbeidet med forrige forvaltningsplan for nesten ti år siden. Det vi diskuterer, er bruken av noen av de mest spesielle og noen av de rikeste, men også mest sårbare havområdene vi har. Mange har vært inne på hvilke ressurser som finnes her, alt fra sjøfugl til petroleumsressurser, men i global sammenheng er det ingen tvil om at det viktigste er at dette er gyteområdet for verdens siste store torskestamme. Lofotfisket er verdenskjent. Det er en stor inntektskilde for regionen og for landet, og det har skapt arbeidsplasser i generasjon etter generasjon. Forvaltet riktig er dette en evigvarende ressurs og noe man ikke kan spille hasard med. Jeg ble glad for å høre, f.eks. i komiteens høringsrunde, aktører, folk i regionen, uavhengig av hva man måtte mene om konsekvensutredning i denne runden, tydelig si at dersom sameksistens ikke er mulig, dersom risikoen er for stor, velger vi fisken foran oljen. Debatten i denne saken har tidvis vært tilspisset. Tilhengere av åpning har blitt beskyldt for å gi blaffen i miljøfaglige råd, å være blendet av fagre løfter fra oljeselskapene, mens motstanderne har blitt beskyldt for å være mot all form for næringsutvikling og for å mene at hele Nord-Norge skal være et naturskjønt museum. Gammel Bush-retorikk om «latte-sipping lefties» har fått sitt gjennombrudd i Norge på grunn av denne saken, og det kunne være fristende å holde en forsvarstale om Oslo-folks demokratiske rett til å ytre seg, men jeg skal la det ligge. Selv om karakteristikkene kan bli vel harde, er jeg glad for at dette er et tema som skaper debatt, og at det å skulle åpne de mest sårbare havområdene vi har, er noe Stortinget ikke gjør uten et skikkelig kunnskapsgrunnlag. Jeg må innrømme at det er litt rart å høre de partiene som ville droppe hele den enorme kunnskapsinnhentingen som er blitt gjort de siste fem årene, og som vi har brukt ½ mrd. kr på, beskylde sånne som meg for å være motstandere av kunnskap fordi vi stemmer mot konsekvensutredning senere i dag. Jeg tror det er greit om man får en viss ærlighet i denne debatten og innrømmer at oljeselskapenes iver etter konsekvensutredning ikke først og fremst handler om en enorm kunnskapshunger, men om å overstige en viktig formell barriere for åpning. Og det er helt greit. Jeg har stor sympati for ønsket om aktivitet, ønsket om lokale ringvirkninger. Det er ikke vanskelig å forstå. Men når de miljøfaglige rådene er så entydige som de er, er det bra at man tar seg tid og er sikker på at man har belyst alle vesentlige sider skikkelig før man tar en endelig beslutning. Og er det noen havområder vi skal ha debatt om, er det disse. Dette dreier seg ikke om symbolikk eller om at områdene er pene. Det er de, for all del, men det er ikke det det dreier seg om. Det handler først av alt om at dette er områder hvor vi har unike økologiske funksjoner som er viktige for næringsgrunnlaget i hele regionen, og som er viktige for landet. Det betyr ikke at vi skal drive kunnskapsinnhenting i all evighet, som noen påstår, men det dreier seg om å sørge for at beslutningsgrunnlaget er godt nok, fordi dette er et viktig veivalg, ikke bare for en region, men for landet. Dette er et spørsmål av nasjonal interesse. Jeg er glad for det vedtaket vi skal gjøre i dag. Jeg mener det er et vedtak som skisserer opp en veldig fornuftig vei videre. Det viser at miljøfaglige råd har tyngde, også når vi diskuterer petroleum, samtidig som man kombinerer det med et ønske om å belyse hva slags ringvirkninger aktivitet kan gi.