Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2010-06-18:
Jeg vil starte med å understreke at olje- og energiministeren har Arbeiderpartiets fulle tillit i denne saken, og vi vil ikke støtte det varslede mistillitsforslaget. Begrunnelsen for det er ganske enkelt at vi ikke anser at informasjonsplikten overfor Stortinget er brutt. Denne saken har vært grundig behandlet i Stortinget, bl.a. gjennom omfattende høringer, og alle spørsmål er tilfredsstillende besvart, både av statsråd Terje Riis-Johansen og av statsministeren. Jeg merker meg også at opposisjonen har hatt ulik tilnærming til mistillitsforslaget. Mens Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti allerede i forrige uke varslet et mistillitsforslag, var det først i går at Høyre og Venstre mente det forelå et grunnlag for å stille mistillit. Begrunnelsen deres er en rapport fra april i fjor, som konstaterer at det vil være krevende å nå målet om fullskala rensing i 2014. Men dette var ikke ny informasjon på dette tidspunktet. Det var allerede slått fast i Statoils såkalte masterplan fra februar 2009. Det var en rapport som var tilgjengelig to måneder før den såkalte samkjøringsrapporten, som nå framstår som den viktigste begrunnelsen for mistillitsforslaget. Arbeiderpartiets håp og mitt håp er at vi nå kan samles om å gå videre med prosjektet, med ambisjon om at vi skal lykkes med å utvikle ny teknologi som kan bidra til å løse vår tids største problem, nemlig klimatrusselen. La meg så gå over til en annen av vår tids utfordringer, nemlig ettervirkningene av den globale finanskrisen. I store deler av Europa er samfunnene preget av en akselererende arbeidsløshet, av folk som opplever utrygghet for arbeid og inntekt, av ungdom som møter voksenlivet med høy grad av usikkerhet for om de i det hele tatt vil komme inn på arbeidsmarkedet, av de mange som føler uro for om de kan betale sine løpende utgifter til bolig og et alminnelig liv. Og i store deler av Europa går arbeidshverdagen til regjeringer og parlamenter med til å håndtere en enorm offentlig gjeld. Offentlig ansatte tilbys reell lønnsnedgang, og det er færre kolleger til å være med på å gjøre jobben. Det er nedskjæring i antall ansatte, det er reduserte velferdstilbud, og forskjellene øker. I Norge har vi klart oss bedre enn de fleste andre land igjennom den økonomiske krisen. Bildet en øy med full sysselsetting i et hav av arbeidsløshet brukes. Og når det er sånn, er det fordi vi har holdt orden i økonomien, og fordi vi aldri har veket fra vårt hovedmål om å sikre alles rett til arbeid. Vår modell for samfunnsutviklingen har vært avgjørende for å få det til. Vi har samarbeidet med partene i arbeidslivet om innholdet i krisepakkene som ble presentert, for å gjøre dem treffsikre i forhold til dagens og morgendagens arbeidsplasser. Vi har opprettholdt skattenivået og derigjennom bidratt til å sikre en mest mulig rettferdig fordeling. Og vi har tatt vare på og videreutviklet våre felles velferdstilbud og sosiale sikkerhetsnett. Vi jobber mot nye mål, som bl.a. handler om å bekjempe frafallet i den videregående skolen og sikre full sykehjemsdekning. Politikere og folk flest i mange land ville selvsagt gjerne hatt våre resultater. Den nordiske, eller skal vi si den norske, modellen møtes da også med nysgjerrighet og etterspørres av stadig flere når vi møter europeiske kolleger i ulike sammenhenger. Det Stortinget nå er invitert til gjennom revidert nasjonalbudsjett som behandles her i dag, er å bidra til at vi tar godt vare på de resultatene vi har i Norge – en økonomisk politikk som er tilpasset at enkelte næringer vil preges av at mange land rundt oss befinner seg i en dramatisk økonomisk situasjon. Og i revidert er innsatsen særlig konsentrert om arbeidsmarkedstiltak, om verftsnæringen, som nå er hardest rammet av den internasjonale finanskrisen, og om mer satsing på jernbane og veier. Så har vi de siste månedene sett at partiet Høyre har fått økt oppslutning på meningsmålingene. Samtidig har vi kunnet registrere at partiet er på full fart bort fra sine kjente politiske synspunkter. Jeg tviler på at jeg tar mye feil når jeg tror at også Høyre har sett at folk vil ha gode fellesskapsløsninger. Det er ikke privatisering av offentlige tilbud og tjenester som etterspørres av befolkningen. Det er derimot bred oppslutning blant folk om at gode offentlige skoler og helsevesen er viktigere enn skattelette. Folk ønsker ikke en samfunnsretning der forskjellene øker. Derfor tror jeg Høyre har sett til sine svenske kolleger. Moderaterna, som er Høyres søsterparti i vårt naboland Sverige, vant valget sist ved å legge seg inn til sentrum av politikken i sitt valg av retorikk. Men det betydde ikke at de avlyste politikken sin. Mange svensker har nok nå merket seg at det er viktigere å se hva de gjør, enn å høre hva de sier. Fra den svenske debatten nå foran høstens riksdagsvalg kan vi med all tydelighet se at det er langt mellom den utviklingen som de borgerlige lovet før valget – det inntrykket de da ga ved å snakke om utenforskap – og de resultatene som faktisk er konsekvensene av den borgerlige politikken som blir ført. For det første lovet de flere i jobb. I april i år var arbeidsledigheten i Sverige på 9,8 pst. Sammenlignet med april i fjor har antallet arbeidsløse unge økt med 31 000 mennesker, til 190 000. Antall langtidsledige har økt med 54 000, til 161 000. Hver tredje uten jobb har vært nettopp det i mer enn et halvt år, og nesten ½ million mennesker til sammen er uten arbeid. Moderaterna lovet å redusere forskjellene i samfunnet. Resultatet nå er at sosialbidragene øker i 90 pst. av kommunene. De lovte å øke investeringene i velferden, men når den svenske finanskomiteen diskuterer den økonomiske situasjonen, vises det til at bare det siste året er 25 000 ansatte i velferdstjenestene sagt opp. De lovte en ansvarlig økonomisk politikk, og hva gjorde de? Jo, regjeringen har til og med valgt å låne penger til sine skattekutt – 80 mrd. kr på tre år – og det er den rikeste prosenten av befolkningen som har fått en fjerdedel av skatteletten. Man har også etablert privat barnesykehus der kun barn med forsikring får tilbud. Det er blitt en realitet, og det slår meg at for tidlig fødte barn, barn med funksjonshemminger eller barn med kroniske sykdommer neppe er målgruppen for det sykehuset. Mange av oss har lagt merke til at mange svensker jobber i Norge nå. Det kan selvsagt ha mange årsaker, men at mange er her fordi de ikke får jobb i det borgerlig styrte Sverige, er likevel udiskutabelt. Når vi avslutter det første året i den nye stortingsperioden i dag, gjør vi det ved å revidere et budsjett som skal bidra til fortsatt lav ledighet. Siden vi ble samlet i oktober sist høst, har vi dessuten tatt nye skritt for å forbedre velferdssamfunnet. Så har vi enda mange uløste oppgaver som gjenstår, og som vi i Arbeiderpartiet ser fram til å gyve løs på sammen med våre regjeringspartnere i SV og Senterpartiet. Så registrerer jeg at jeg ennå ikke har fått svar på det spørsmålet som jeg stilte til henholdsvis Høyres leder og Fremskrittspartiets leder i trontaledebatten sist høst, om hvorvidt de hadde et felles byggeprosjekt på borgerlig side. Det skulle jeg finne ut i løpet av perioden, var svaret da. Vi kan konstatere i dag at det svaret er i hvert fall ikke kommet så langt, og det til tross for at de to partiene har et felles politisk grunnsyn og dessuten medvind på meningsmålingene. Man skulle jo tro at det var et godt utgangspunkt for å gjøre noen felles avklaringer, men i stedet ser vi at avstanden har økt fra da vi behandlet statsbudsjettet i høst, og fram til behandlingen av revidert i dag. Det er jo aller klarest illustrert ved den svært tydelige uenigheten i økonomisk politikk som kommer til syne både i innstillingen fra finanskomiteen og i debatten her i dag. Vi registrerer heller ikke noen tilnærming i sentrale spørsmål som framtidens pensjonssystem og klimaspørsmålet.