Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-04-11:
Det forslaget som Stortinget har til behandling i dag, springer ut av den nye og forsterkede EØS-debatten som har nådd nye høyder i Norge det siste året. Det er et resultat av den fortvilelsen og det sinnet som preger tillitsvalgte på mange arbeidsplasser i mange forbund i fagbevegelsen, fordi en ser hvordan sosial dumping undergraver faglige rettigheter, undergraver arbeidet for å skape sosial utjevning og arbeidet mot økende lønnsforskjeller i arbeidslivet vårt. Vi ser sosial dumping bre om seg på byggeplassene, i deler av industrien, på veiene, i havnene – til og med langt inn i velferden og offentlig sektor. Vi har en utvikling i norsk arbeidsliv som vi også kan lese ut av dramatiske tall. Det siste tiåret har de 10 pst. dårligst lønnede i norsk arbeidsliv ikke hatt reallønnsvekst i det hele tatt, mens de på toppen drar kraftig ifra. Det er umulig å påstå at den utviklingen ikke har noen ting med EØS å gjøre, og det er grunnen til at EØS-avtalen nå er under så kraftig debatt i norsk fagbevegelse. LO har tydelige vedtak på at norske tariffavtaler skal overordnes EU-regler, men prinsippet i EØS er nettopp det motsatte: EU-reglene overordnes alt annet. Derfor har vi fått situasjonen med overprøvingen av norske regler på reise, kost og losji. Derfor ser vi også nå at vi kan komme i en situasjon hvor vi, selv om vi skulle velge et framtidig stortingsflertall som ønsker at jernbanen vår skal være på fellesskapets hender, ikke kan gjennomføre det, fordi EØS-avtalen har pådyttet oss en tvangsprivatisering av jernbanen gjennom jernbanedirektivet. På denne måten undergraves vilkårene for å føre en venstreorientert økonomisk politikk. EØS-avtalen er en abonnementsordning på høyrepolitikk. En kan være for eller imot sånne ting som å drive jernbane i fellesskapets regi eller sterkere maktmidler til fagbevegelsen, men det burde være en selvfølge at det var opp til flertallet i denne sal og opp til styrken i norsk fagbevegelse gjennom kollektive forhandlinger å bestemme utviklingen i f.eks. jernbanen eller ute på arbeidsplassene. Så tror jeg også det er viktig å si at den EØS-euforien som preger norsk debatt akkurat nå, og som preger de store partiene i særdeleshet, egentlig er noe nytt. Forrige gang det var et omfattende forsøk på å sette spørsmålet om norsk EU-medlemskap på dagsordenen igjen, tidlig på 2000-tallet, var det altså kritikken av EØS-avtalen som var hovedgrunnen til at Høyre og Arbeiderpartiet mente det var riktig å søke om EU-medlemskap. EØS-avtalen var så dårlig at vi måtte inn i EU. Egentlig er det det eneste alle har vært enige om i norsk EU-debatt nå i 25 år, at EØS-avtalen ikke er et spesielt godt alternativ. Gitt den nye situasjonen vi nå er i, hvor alle synes å være enige om at EU-medlemskap ikke er på bordet, og hvor Europa er i sterk endring, burde det ikke være spesielt radikalt å foreslå en diskusjon om og en utredning av hvorvidt det kan finnes bedre alternativer for Norge. For SVs del handler det om at vi ønsker å finne en tilknytningsform for vårt samarbeid med EU som gir økt makt over eget arbeidsliv, som sikrer kollektive avtaler og ILO-konvensjoners forrang, som sikrer norske lønns- og arbeidsvilkår for alle arbeidere i Norge, enten de er norske eller har innvandret hit, og som sikrer at vi ikke får tvangsprivatisering av tjenester og infrastruktur. Så blir det sagt – og det ble gjentatt i denne debatten, fra ulike talere – at vi vet at alternativet er dårlig. Nei, det er akkurat det vi ikke vet, fordi alternativet aldri har vært utredet. Partiene som har vært for EØS-avtalen, har aldri tillatt en ordentlig utredning av hva alternativene kan være. Derfor er ikke det vi tar stilling til i dag, ja eller nei til EØS, men ja eller nei til om vi skal skaffe oss den kunnskapen eller ikke.