Michael Tetzschner (Høyre), 2020-11-19:
Jeg vil begynne med å takke våre to statsråder, som jo også er til stede her i dag, for de utmerkede redegjørelsene de holdt her for to dager siden. Som gammel EU-tilhenger må jeg også si at det var deilig å høre med hvilken intensitet statsråd Rotevatn beskrev en av våre største utfordringer, og samtidig hvordan EU representerer svaret på veldig mye av dette. Jeg hadde tenkt å begynne med å henvise til – idet jeg regner med at alle hører på NRK om morgenen – at det i dag var et innslag om at vi håper Sverige skal legge inn et godt ord for oss når EU skal fordele den ventede covid-19-vaksinen. Det stiller i relieff det utsagnet som kom fra representanten Enger Mehl her for litt siden, om at jo da, vi kan jo bare samarbeide – etter å ha stått opp for våre egne interesser. Med en sånn holdning, nærmest en selvforsynings- og selvbetjeningsholdning ved det europeiske frokostbord, skal man ikke forundres over at andre land vil stå opp for sine interesser først, og at de som utgjør det politiske samarbeidet i Europa, kanskje vil fordele sine vaksiner mellom seg før de ser over gjerdet til andre. Nå har vi jo, på grunn av vår tette integrering økonomisk, visse kort på hånden, men det er altså Sverige som på dette området skal tale Norges sak. Hva hvis det da kommer opp imot svenskenes egen interesse av å overta flest mulig av disse dosene? Jeg sier dette fordi jeg synes kritikken som senere var rettet fra representanten Lysbakken når det gjaldt EUs dårlige takling av pandemien, ved nærmere ettersyn jo er en kritikk av at Europa er blitt for lite Europa på helseområdet. Det er der man nettopp har overlatt til nasjonalstatene å baute seg frem og insistere på sin egen kunnskap og stå opp for sine egne interesser. Det er nettopp fordi vi ikke har et integrert helsesamarbeid i Europa at det tok tid før man så nytten av det. Og så skal man altså forhandle disse strukturene mens problemet er der. Da vil jeg heller anbefale den holdningen regjeringen har, og det er at vi – så langt det lar seg gjøre innenfor vår ordning med EU – går inn i et mest mulig politisk og økonomisk fellesskap og samarbeid med dem som står oss nærmest. Jeg har også lyst til å kommentere – tiden vil ikke tillate mer enn å ta opp noen av de mange punktene som våre to statsråder har redegjort for – migrasjonspakten, som også representanten Tybring-Gjedde hadde noen synspunkter på. Det har jo lenge vært et munnhell at Dublin II-forordningen ikke fungerer. Jeg har ikke vært så sikker på det. Norge har i grunnen opprettholdt sin avstand til problemene og gjort det vi synes vi moralsk har vært forpliktet til. En ny migrasjonspakt vil ha flere elementer i seg, og der har det kanskje vært litt underkommunisert at det det står og faller med, er at EU klarer å håndtere grensepasseringer på en legal måte. Det er helt avgjørende, og det betyr bl.a. at man i det opplegget skal avlaste nasjonale frontstater fra å ta så mye av selve behandlingen av asylsøknader. Det skal etableres kontorer i EU-regi, det skal gjennomføres screeninger, og det skal settes tidsgrenser for hvor raskt man skal få avklart asylsøknader, nettopp for å skille dem ut fra det som er migrasjonsønsker, men som ikke er hjemlet i flyktningretten. Det er ganske viktig, for i dag er returprosenten på 30, nettopp fordi man ikke klarer å skille mellom migrasjon og dem som er beskyttet av internasjonale flyktningkonvensjoner. Hvis vi ikke skal repetere 2015, som hadde som effekt stor uro i velgerbefolkningene da et av de mest stabile land i Europa, og det aller viktigste økonomisk, nemlig Tyskland, fikk politiske sprekkdannelser som jeg tror man skal ta meget alvorlig fordi befolkningen ikke var med på det. Samtidig er det ingen menneskerett å innvandre fra én verdensdel til en annen under henvisning til at forholdene hjemme ikke er gode nok. Da må man være der og bygge landet og få hjelp til det på statsnivå. Vi må igjen reservere asylinstituttet for dem som er konkret forfulgt, for det er en individuell rettighet, det er ikke en grupperettighet. Hvis man ikke lykkes i å skille mellom migrasjon og flyktninger og asylsøkere, vil jo resten av migrasjonspakten være sårbar selv om man tar andre grep. Man tar også en del av førstelinjesaksbehandlingene og legger dem til andre land hvis vedkommende asylsøker har hatt noe med det landet å gjøre tidligere eller har nær familie som allerede oppholder seg i disse landene, så det ikke blir en ren belastning for saksbehandlerkapasiteten i førstelinjestaten. Det har vært veldig forskjellige mottakelser i de forskjellige landene, også blant dem som skal ta sin del av de flyktningene som må returneres. Man legger altså risikoen for retur over på de landene som er mottakere, i et slikt system, hvis det da blir vedtatt. Det var såpass mye om den ytre sikkerheten, og så vil jeg si litt om den indre sikkerheten og også rettssikkerheten. Vi ser at EU nå bygger flere og flere forutsetninger inn i sin budsjettpolitikk når de skal hjelpe svakere EU-land. Man bruker det som kalles «soft power», ved ikke å utbetale penger til land som svikter noen av de grunnleggende verdiene som EU er bygget på, nemlig rettsstat og demokrati. Det er nettopp ved et europeisk samarbeid man kan ha «soft power», for hvis vi nå tenkte oss at Ungarn og Polen ikke var med i EU, ville de vært helt immune – de ville vært galvanisert mot ytre kritikk og kunne utviklet sin særegne form for nasjonalisme som må forstås dels ut fra historiske forhold og dels kulturelle og religiøse tradisjoner. Men jeg ser også muligheter og forbedringer i de valgresultatene som kommer fra disse landene, for de ønsker ikke varig å være helt i randsonen av disse verdiene. Heldigvis er det sånn med demokratier at velgerne etter hvert kommer til fornuft, selv om det tar litt tid og de må få seg noen erfaringer. De kan i hvert fall ikke reformeres utenfra, annet enn ved å bruke «soft power», ved å bruke våre veiledninger og eventuelt våre erfaringer i den grad de vil bygge på det. For det er nemlig gjennom samarbeid og konfrontasjon vi får frem en reell reformpolitikk som er tuftet på også disse begynnende demokratienes velgermasse. Da vil vi komme ut av det hele med et sterkere Europa, med sterkere nasjonalstater som er bedre forankret i våre verdier og demokratiske prinsipper. Jeg er en ganske stor optimist, særlig ved at man nå også går kraftfullt inn og løser noe som ikke kan være et nasjonalstatsanliggende, nemlig klimakrisen. Selvfølgelig er det også et nasjonalstatsanliggende, i den grad man må gjennomføre lokale bestemmelser, men klimakrisen, den europeiske klimakrisen, kan ikke løses uten et sterkt europeisk fellesskap og sterke institusjoner, og det er jo det som står på dagsordenen nå i den kommende tiden. Andre som vil delta i debatten, fra energi- og miljøkomiteen, vil utdype denne delen av redegjørelsene ytterligere fra vår side.