Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-10:
Rapporten fra Kvinneuniversitetet Nord ble overlevert justisministeren i et møte i departementet den 26. oktober 1998, der også prosjektmedarbeiderne møtte. I det møtet gav justisministeren uttrykk for at Kvinneuniversitetet Nord har påpekt viktige problemstillinger, og at rapportens resultater vil bli brukt i det videre arbeid for å forbedre behandlingen av seksuelle overgrepssaker. Det er viktig at man i denne type saker styrker kompetansen innen alle ledd i saksbehandlingskjeden. Innledningsvis vil jeg få fremheve at kamp mot seksuelle overgrep og seksualisert vold er en viktig del av den generelle innsatsen mot vold. Bekjempelse av vold og seksuelle overgrep skal være et prioritert område innen justissektoren. Mange seksuelle overgrep blir ikke anmeldt. Statistisk sentralbyrå antar at mørketallene for sedelighetsforbrytelser i Norge, etter alt å dømme, er store. Man kan forstå at mange ofre ikke ønsker å gå videre med en sak. Grunnene til det er mange. Ofre opplever overgrepet som personlig sterkt belastende og tabubelagt, uavhengig av hvordan man antar at offentlige instanser behandler slike saker. Seksuelle overgrep mot barn medfører særskilte utfordringer for politiet og påtalemyndigheten. For en effektiv kriminalitetsbekjempelse er det nødvendig at politiet får kjennskap til det som skjer. Det er derfor nødvendig at voldtekter og andre seksuelle overgrep – og forsøk på det – blir anmeldt. Det er også viktig at politiet har tilstrekkelig kompetanse til å kunne følge opp. Men vi vet at seksuelle overgrepssaker er vanskelig å etterforske og få iretteført. For mange ofre er det en stor belastning å rekonstruere hendelsen, særlig under en hovedforhandling. Overgrep skal bevises. I flere saker står ord mot ord. Ofte er det ikke andre enn overgriper og offer til stede der forbrytelsen skjer. Jeg er meget opptatt av å gjøre etterforskningen så effektiv som mulig, utvikle politiets muligheter til å sikre tekniske bevis og sette påtalemyndigheten best mulig i stand til å skaffe beviser i de aktuelle sakene. Det vil også være til gagn for retten som skal foreta bevisvurderingene. Jeg vil imidlertid påpeke domstolens selvstendighet knyttet til bevisvurdering. Det er mitt standpunkt at vi må arbeide for ytterligere å øke antall iretteførte saker, med sikte på å få til pådømmelse der vilkårene er til stede. Dette gjelder hele landet, og ikke bare de tre nordligste fylkene. Personer som utsettes for seksuelle overgrep, må ikke gi opp å anmelde slike overgrep. Jeg vil arbeide for større profesjonalitet i alle ledd av etterforskningen. Her har det vært en utvikling på flere områder. Denne utviklingen må fortsette. Dette er noe Regjeringen prioriterer. I den sammenheng er rapporten fra Kvinneuniversitetet Nord et nyttig bidrag. Det er allerede iverksatt tiltak i de nordligste politidistriktene for å bedre de forholdene som rapporten peker på. Blant annet er tiden fra begjæring av dommeravhør til effektuering nedkortet. Det er nå innført regler om tidsfrist for gjennomføring av dommeravhør og observasjon som følge av den nye forskriften om dommeravhør som trådte i kraft den 1. november 1998. Regjeringen har oppnevnt en statssekretærgruppe med Barne- og familiedepartementet, Sosial- og helsedepartementet og Justisdepartementet som deltakende departementer. Denne gruppen skal utrede vold og overgrep mot kvinner, herunder seksuelle overgrep og prostitusjon, og legge fram en handlingsplan med tiltak for å kunne styrke bekjempelsen av denne type kriminalitet. Forslagene i rapporten fra Kvinneuniversitet Nord vil inngå i statssekretærgruppens arbeid og bli nøye vurdert. Det gjelder også forslaget om å nedsette et utvalg for å utrede en prøveordning med en regional enhet for etterforskning og påtale i saker som gjelder seksuelle overgrep og familievold. Fra Justisdepartementet vil vi arrangere et seminar for de tre nordligste fylkene med aktuelle aktører som deltakere, for å gå videre inn i problemstillingen som rapporten tar opp. Det vil – antar jeg – i seg selv være et bidrag til å fokusere på bekjempelsen av vold og overgrep mot kvinner. Forslagene vil bli behandlet i en helhetlig sammenheng med andre forslag i den kommende handlingsplanen som dette statssekretærutvalget skal lage. For øvrig vil jeg peke på at vi i det ovennevnte arbeidet også har kontakt med Riksadvokaten, som er ansvarlig for prioritering og organisering av etterforskning også av denne type saker. Som interpellanten nevnte, har Riksadvokaten oppnevnt en intern arbeidsgruppe som skal se nærmere på bl.a. kvaliteten i etterforskningen av voldtektssaker. Dersom gruppen finner grunnlag for det, vil den komme med forslag til tiltak og forbedringer. Dette arbeidet er i gang, og jeg vil avvente Riksadvokatens gjennomgang og vurdering for å se om det gir grunnlag for å gå inn med særskilt innsats. Problemstillingene som her er tatt opp, ble også drøftet på en idédugnad den 15. februar, der det kom flere innspill og ideer til utarbeidelsen av handlingsplanen. Vi tar sikte på å legge fram denne handlingsplanen i juni år. Jeg vil også fremheve arbeidet ved Politihøgskolen og Kripos knyttet til kompetanseheving og utvikling av spisskompetanse. Dette skal også politietaten i de tre nordligste fylkene få del i. La meg nevne andre tiltak som er i gang, eller som vil komme på dette feltet: For det første: Politihøgskolen legger nå til rette for en god grunnutdanning i seksuelle overgrepssaker. Studentene på skolen får en grunnleggende innføring i lovene, mottak av anmeldelse, avhør, sporsikring og legeundersøkelse samt ulike etaters arbeid i overgrepssaker. Politihøgskolen har siden 1992 avholdt egne etterutdanningskurs i etterforskning av seksuelle overgrep. 295 tjenestemenn og -kvinner fra hele landet har deltatt på disse kursene. I 1997 ble dette tilbudet ytterligere utvidet med et fordypningskurs trinn II som gjør dem enda bedre rustet til å etterforske slike saker. For det andre: Kriminalpolitisentralen har utviklet en særskilt spisskompetanse når det gjelder etterforskning av seksuelle overgrepssaker og bistår politiet ellers i konkrete saker. Kripos hjelper til med opplæring og kompetanseheving på feltet. Opprettelsen av et sentralt DNA-register ved Kripos i 1997 er også meget viktig. Foruten DNA-test i konkrete saker, vil registeret inneholde en oversikt over tidligere straffedømte i slike saker. Kripos har fra 1997-98 lagt opp til at man skal legge inn DNA-profiler for kjente gjerningsmenn. Påtalemyndigheten må ta stilling til om også tidligere straffedømtes DNA-profil skal legges inn. I saker med ukjent gjerningsmann, men hvor man har sikret tekniske bevis, vil registeret kunne gi verdifull hjelp. DNA-tester er som kjent 100 pst. sikre. Registeret vil også kunne styrke rettssikkerheten til en mistenkt ved at DNA-opplysningene tidlig også vil kunne ekskludere en person fra mistanke. DNA-registeret vil ha størst betydning på lang sikt. Den rivende utviklingen på dette området, ved at man f.eks. trenger stadig mindre materiale for å finne DNA-profilene, gir etter min oppfatning stadig bedre muligheter for å skaffe vurderingsgrunnlag og beviser i de konkrete sakene. Riksadvokaten har i slutten av desember 1998 sendt ut et rundskriv – «DNA-registrering» – vedrørende registrering av DNA-profiler i henhold til de nye bestemmelsene i påtaleinstruksen som nå har trådt i kraft. For det tredje: Det er viktig å styrke offerets rettsvern. Rettsvern innebærer likevel noe langt mer enn å oppnå domfellelse. Det er gjennomført en rekke tiltak de senere årene, både for å gi ofrene bedre rettsvern og skape bedre grunnlag for politiets arbeid. Lovfestet rett til bistandsadvokat og under visse forutsetninger fri rettshjelp er grunnleggende og viktige prinsipper til støtte for fornærmede i voldtektssaker – muligheten for å få tilkjent voldsoffererstatning likeså. Trygghet er en grunnleggende velferdsfaktor. Det er satset mye på styrket vern av ofre for kriminalitet. Muligheten for å ilegge besøksforbud er et viktig tiltak i denne forbindelse. Retten til å få ytterligere informasjon, eksempelvis om at det tas ut tiltale eller at siktede løslates fra varetekt, er også av stor betydning for fornærmede. Som nevnt er det viktig for politiet og domstolene at man kan sikre seg gode, tekniske beviser. Voldtektsmottaket i Oslo kommune markerte i 1996 ti års virksomhet. Siden er flere voldtektsmottak bygd ut. Dette vil bidra til å sikre beviser på et tidlig tidspunkt, hvilket ofte er helt avgjørende for domfellelse i denne type saker. For det fjerde: Et prøveprosjekt med rådgivningskontorer for kriminalitetsofre er startet i noen politidistrikter, deriblant i Tromsø, der særskilt voldsofre og ofre for sedelighetsforbrytelser vil kunne få hjelp, støtte og veiledning i hvordan de skal gå fram når de har blitt utsatt for overgrep. For det femte vil jeg dessuten nevne at Seksuallovbruddutvalget har gjennomgått hele sedelighetskapittelet i straffeloven, som også interpellanten var inne på. Utvalgets innstilling har nå vært til høring, og høringsuttalelsene er under bearbeidelse. Jeg vil legge fram en odelstingsproposisjon til høsten. Jeg kan ikke foregripe konklusjonene på dette arbeidet, men det vil gi Stortinget en bred anledning til å gjennomgå lovverket på dette viktige feltet. I denne forbindelse vil jeg naturligvis se på mulighetene for å kunne styrke bekjempelsen av seksuelle overgrep. Etter min oppfatning vil både gjennomførte og forestående tiltak til vern om kriminalitetsofre, det være seg gjennom lovendringer, styrket kompetanse eller ny teknikk, bidra til å styrke voldtektsofres rettsvern og bidra til at flere saker kan føres fram til domfellelse.