Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2005-05-31:
Den saken som vi har til behandling, bærer noe preg av at det er valgkamp snart. En del av innleggene synes jeg peker i den retning. Ikke minst representanten Leknes var tydelig på dette ved at han relaterer det til at de, den rød-grønne alliansen, er klare til å gå til valg. Det betyr altså på denne saken også. For 15 år siden vedtok Stortinget å etablere et fritt kraftmarked i Norge. Alle partiene med unntak av SV støttet dette. Det var til alt overmål Senterpartiets egen statsråd som utformet lovforslaget den gang. Vi er i dag en del av et felles nordisk kraftmarked med europeiske spilleregler. Sluttdatoen for de kontraktene som nå fases ut, rykker stadig nærmere, uten at de partiene som i dag er med på å danne flertall, har gjort nevneverdig mye for å legge til rette for noe alternativ, snarere tvert imot. Tre norske regjeringer, regjeringen Bondevik I, regjeringen Stoltenberg og regjeringen Bondevik II, har behandlet disse kontraktene om levering av elektrisk kraft til kraftintensiv industri og kommet til akkurat den samme konklusjonen. Vi har ikke lenger anledning til å tilby kraftintensiv industri nye kraftkontrakter til subsidierte priser. Også andre varianter av å gi reduserte priser, som det industrikraftmarkedet som flertallet i dag går inn for, er vanskelig å få til innenfor rammene av EØS-avtalen. Ved alle tidligere behandlinger i Stortinget rundt disse kraftkontraktene har det vært en bred forståelse av at tiden med subsidiert kraft til industrien er over. At dette flertallet nå ikke lenger er til stede, kan vi bare ta til etterretning. Den eneste rabattordningen som kan være mulig å få til innenfor rammene av EØS-avtalen, er opsjonsordningen som også er beskrevet i Regjeringens proposisjon. Dette systemet er som kjent under utforming. Industrien har i flere år vist at tiden med kraftkontrakter på såkalt politisk bestemte vilkår er over. De fleste bedriftene har tatt konsekvensene av dette. Selskaper som Elkem, Norsk Hydro og Norske Skog har for lang tid tilbake inngått store, langsiktige kommersielle avtaler for levering av kraft. Statkraft og Vattenfall til sammen har erstattet en betydelig del av det volumet som fases ut, etter hvert som det såkalt gamle kraftregimet nå blir borte. Det store paradokset i denne saken er at den såkalte krisen som det vises til i forhold til enkeltbedrifter, åpenbart ikke er til stede. Samtidig har industribedriftene som har inngått langsiktige kontrakter, selv gitt uttrykk for at de er tilfreds med de avtalene som de har fått i markedet. Sammen med lave renter – et resultat av en ansvarlig økonomisk politikk og sterke eksportmarkeder – har industrien i Norge i dag gode tider, og industriproduksjonen øker. Det er primært dette industrien etterspør, og Regjeringen har etter min oppfatning levert. Kristelig Folkeparti og regjeringspartiene vil legge forholdene til rette for norsk industri også når det gjelder kraft, men det er likevel viktig for oss, og selvfølgelig avgjørende for industrien, at man har et kraftregime i Norge og Norden som er innenfor EØS-regelverket. Gjennom grundige juridiske vurderinger og flere runder med EU-systemet har Regjeringen konkludert med at løsningen med et eget industrikraftmarked ikke holder vann. Når opposisjonen skriver i innstillingen at relevante rammebetingelser ved siden av EØS-avtalen ikke er undersøkt, er det vanskelig å forstå hva man faktisk tenker på. Jeg håper at opposisjonen kan være helt konkret på hvilke punkter man her snakker om. Jeg formoder at tidligere olje- og energiminister Olav Akselsen i Stoltenberg-regjeringen også gikk de nødvendige runder med EU-systemet før han vendte tommelen ned for subsidierte kraftkontrakter til industrien. Det var vel også grunnen til at han trakk den samme konklusjonen som Samarbeidsregjeringen nå har kommet til. Spørsmålet er: Vurderte Olav Akselsen den gang alle relevante rammebetingelser? Jeg går ut fra at svaret er ja. Det har jeg tillit til. Hvis det motsatte viser seg å være tilfellet, er det selvsagt uheldig. Spørsmålet blir: Hvilke nye åpenbaringer på dette feltet har Arbeiderpartiet kommet til som skulle være så interessante i forhold til å vite mer? Verken denne innstillingen eller den rapporten som Arbeiderpartiet har skrevet, gir oss noe som helst svar på dette. Videre utredninger av et eget industrikraftmarked i lang tid framover vil være å gjøre den industrien som ennå ikke har skaffet seg nye kontrakter på såkalt markedsbestemte vilkår, en bjørnetjeneste. Det vil gi en illusjon om at myndighetene på tross av EØS-avtalen kunne skaffe dem kraftkontrakter til betingelser som var bedre enn dem de ellers kan oppnå i markedet, og gjøre at verdifull tid går tapt. Å gi folk, i dette tilfellet industrien, falske forhåpninger er en velkjent strategi for kortsiktig vinning, men det har aldri lønt seg nevneverdig i lengden. Regjeringspartiene er enig i at vi skal følge opp utviklingen i EU på dette feltet. Dersom EU finner fram til løsninger som gir industrien lavere kraftpriser enn det som er naturlig, skal vi vurdere disse systemene, men å gjennomføre utredninger nå som vi vet ikke vil føre fram til noe, er å misbruke både tid og ressurser. Og det er ingen avklaring på dette spørsmålet innenfor EU-systemet i dag. Det som norsk industri trenger, er kraft. Norsk industri har primært i denne perioden ikke etterspurt nye industrikraftregimer. De har primært etterlyst konkurransedyktighet basert på kroneverdi, basert på lav rente. Det har Regjeringen levert, og som en konsekvens bl.a. av Regjeringens økonomiske politikk går industrien i dag så det suser. Samtidig som det store flertall av norsk industri har inngått langsiktige kontrakter, vil allikevel utfordringen for industrien også i forhold til kraft i framtiden bli å skaffe nok energi. Og det vil jeg også mene at denne regjeringen har tatt initiativ til gjennom en helhetlig, samlet energipolitikk. Vi har utløst mer vannkraft i den perioden som Regjeringen har sittet, enn gjennom hele 1990-tallet. Det forteller om vilje, og det forteller om at vi har evne til å handle, og ikke om handlingslammelse. Representanten Klungland sa i sitt innlegg at Regjeringen mangler mot og vilje, Regjeringen mangler verktøykasse. Det er en interessant observasjon og en interessant uttalelse, når denne regjeringen faktisk har gjort akkurat det samme som hans egen statsråd i den forrige arbeiderpartiregjeringen la opp til, som trakk akkurat de samme konklusjoner, som brukte akkurat de samme instrumenter og akkurat det samme verktøy. Den gang la representanten Klungland seg flat og sa: Vi må ikke utfordre EU-systemet, for da skaper vi utrygghet i norsk industri. Vår utfordring blir å ikke skape ytterligere usikkerhet for norsk industri i framtiden. Jeg er redd at de som ikke har inngått langsiktige kontrakter allerede, kan komme til å lene seg tilbake i håp om at det skal finnes en politisk løsning på dette. Da drar disse prosessene ut i tid, med de konsekvensene det kan få for norsk industri. Regjeringspartiene er opptatt av industriens vilkår. Men vi er samtidig opptatt av at vi skal være åpne og ærlige overfor industrien i vår tilnærming til dette spørsmålet. Vi vil ikke være med på å skape illusjoner og tro på at noe kan komme en eller annen gang i framtiden som vi ikke vil kunne være i stand til å innfri. Den usikkerheten og den uforutsigbarheten for norsk industri vil ikke regjeringspartiene og Regjeringen være med på å legge til rette for.