Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2013-06-20:
Jeg har lyst til å starte innlegget mitt med å sitere presidenten i Norske arkitekters landsforbund, Kim Skaara. Han sier at boligene skaper rammene for hvordan vi lever våre liv. Tydeligere kan det ikke sies. Boligpolitikken hører med blant de aller viktigste politikkområdene når vi snakker om rettferdig fordeling. Det kom tydelig fram da vi hadde høring på boligmeldingen. For det første var det stor oppslutning, for det andre var spennet i hvem som meldte seg til høringen, stort, med alt fra KS til ulike boligprodusenter og eiendomsmeglere, fagforeninger, bransjeorganisasjoner, representanter for personer med nedsatt funksjonsevne, ungdom, leieboere og frivillige organisasjoner som jobber for rusmisbrukere og folk med dårlig råd. Tilbakemeldingene var unisone: I årene som kommer, må vi bygge mye, vi må bygge fort, og vi må bygge med kvalitet. Det forventes en betydelig befolkningsvekst i Norge i de nærmeste 10–20 årene, og det er et særlig press rundt de større byene. Utfordringene er aller størst i Oslo-regionen. Samtidig har vi i den senere tiden sett at vi i dag står overfor en grunnleggende ubalanse mellom tilbud og etterspørsel etter boliger. Både bruktbolig- og nyboligpriser har steget i rekordtempo. Vanlig ungdom som skal etablere seg for første gang, og folk med dårlig råd, er de som rammes hardest i en slik situasjon. Etter de borgerliges deregulering av boligmarkedet på midten av 1980-tallet og omleggingen av Husbanken til en bank for dem med spesielle problemer, har det bare gått én vei: Det har vært bygd for lite. Michael Tetzschners innlegg her i stad viste at sånn vil det fortsette hvis det blir et borgerlig styre. Men når etterspørselen overstiger tilbudet, vet vi hvordan det går. Selv om det har kommet noen signaler om at prisene er i ferd med å flate ut, er prisnivået på et kunstig høyt nivå mange steder. Høye boligpriser og mangel på egnede boliger er med andre ord et grunnleggende velferdsspørsmål som etter flertallets syn ikke kan løses av markedet alene – det er et politisk ansvar. Vi må bygge flere boliger for å unngå økt klasseskille, og for å hindre at unge og svake grupper faller utenfor boligmarkedet. Staten må spille en rolle, men jeg vil påstå at det aller viktigste er hva som skjer, eller ikke skjer, ute i kommunene. Det er et politisk ansvar som kommunene må ta. Tilbakemeldingene fra høringsinstansene var helt entydige på dette punktet: Raskere planprosesser for å skaffe flere ferdigregulerte og byggeklare tomter er myndighetenes viktigste bidrag til økt boligbygging. Det er et kommunalt ansvar. Noen kommuner er svært aktive og tilrettelegger og kjøper opp områder med tanke på framtidig utbygging. De bruker den nye plan- og bygningsloven aktivt, legger boligbygging inn som en viktig del av kommunens planstrategi, utarbeider boligplaner som en videreføring av kommuneplanens samfunnsdel, nedfeller det hele i kommuneplanens arealdel og skaffer seg en planberedskap som gjør dem i stand til å handle raskt når mulighetene byr seg. Dette er gode kommuner å samarbeide med, også for private utbyggere. Andre legger seg på en mer passiv linje, der en i stedet for å være i forkant, ligger på været til en privat grunneier finner at profitten er god nok til å starte utbygging. Det er en dårlig oppskrift. Det fører lett til kronglete planprosesser, der konflikter dominerer. Før den nye plan- og bygningsloven hendte det ikke sjelden at det dukket opp mer enn fem år gamle planer, som først måtte oppheves, før en kunne gå i gang med en ny. Gjennom denne perioden har de borgerlige partiene om og om igjen forsøkt å gi et inntrykk av at det er fylkesmennene og ulike statlige sektormyndigheter som har ansvaret for den manglende boligbyggingen, fordi for mange og sprikende innsigelser fører til en handlingslammelse som kommunene uforskyldt havner i. Det stemmer ikke helt. Kommunene har et handlingsrom i dagens regelverk som de både bør og må ta, men det krever at det er politisk vilje til å gjøre det. Ett eksempel på slik manglende vilje – eller evne – lokalt mener jeg er den diskusjonen vi til stadighet ser poppe opp her i hovedstaden når det gjelder skoler med høy andel fremmedspråklige elever. Det er få virkemidler som vil være mer effektive for å løse dette problemet, enn en aktiv, kommunal boligplanlegging og boligpolitikk. I denne meldingen angir regjeringen en retning for det. Helt på tampen en liten visitt til Gjermund Hagesæter, som ramset opp en rekke særlover som kommunene må ta hensyn til i sin planlegging. Det er fristende å returnere den utfordringen: Hvilke av disse hensynene skal vi se bort fra? Er det brann- og eksplosjonsvern? Er det rasfare? Er det framkommelighet? Jeg tror at Fremskrittspartiet skal få problemer med å svare på det. Løsningen på disse problemene ligger snarere i å legge så mange som mulig av plankravene fra særlovene inn i plan- og bygningsloven, slik at kommunene har initiativet og kan involvere de berørte parter på et tidlig tidspunkt.