trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Willfred Nordlund (Senterpartiet), 2018-12-03:
Det er magre rammer regjeringen tilbyr distriktene neste år. Et skuffende budsjettforslag for folk og næringsliv i Distrikts-Norge har dessverre ikke blitt særlig bedre gjennom budsjettavtalen som er inngått med Kristelig Folkeparti. Mens etterslepet i vedlikehold av fylkesveiene øker, og rammene til næringssatsing langt fra rekker til de mange prosjektene som vil gi ny verdiskaping og arbeidsplasser, svarer budsjettkameratene med nullvekstbudsjett til fylkeskommunene og nye kutt i pengene til regional- og distriktsutvikling. Stortinget har fått oppgavemeldingen, altså regjeringens forslag til overføring av oppgaver til fylkeskommunene, til behandling. I pressemeldingen statsråd Mæland sendte ut da hun la fram meldingen, sier hun bl.a.: «Regjeringen vil styrke fylkeskommunen som næringspolitisk aktør. Med sin nærhet til næringslivet, kompetansemiljøer, utdanningsinstitusjoner og regionale partnerskap, vet fylkeskommunen best hva som trengs for å styrke bedriftenes utviklingsmuligheter og hva som fremmer utvikling i regionen.» «Best» – det var som om det kunne kommet fra en statsråd fra Senterpartiet. Likevel, for femte året på rad reduseres altså bevilgningene til distrikts- og regionalpolitikken. Rammene er nå mer enn halvert sammenlignet med siste budsjettforslag fra den rød-grønne regjeringen. Regjeringen og Kristelig Folkeparti lytter heller ikke til den innstendige oppfordringen fra Kommunenes Sentralforbund om en felles dugnad mellom stat og fylke for å stoppe vedlikeholdsetterslepet på fylkesveiene. Det foreslås riktignok en omfordeling av 100 mill. kr i fylkesrammen til dette, men det er penger som tas fra den samme rammen, og som ikke dekker kostnadsveksten fylkene ellers får i 2019. Senterpartiets budsjettforslag for 2019 ville gitt en ny optimisme i Distrikts-Norge om det ble vedtatt. Det ville økt mulighetene for å gi Mælands ord innhold, med 2 000 mill. kr mer til fylkenes verktøykasse. Mitt eget fylke, Nordland, ville med Senterpartiets budsjettforslag fått over 200 mill. kr mer i økt ramme, som kan brukes på fylkesveiene, videregående, båter og ferjer – ja, tjenester nær folk. Videre ville forslaget gitt 82 mill. kr i økt ramme til regionale utviklingsmidler. Utover dette kommer en rekke andre prioriteringer fra Senterpartiet som fylket kan dra nytte av, bl.a. mer til rassikring, økt bredbåndsutbygging, investeringer i havner og farleder – bl.a. Andenes havn – og tilskudd til klimavennlige ferger og båter. Nordland så vel som folk i de øvrige fylkene ville vært tjent med at Senterpartiet fikk støtte for sitt budsjettforslag. Det er et budsjett som omfordeler til fordel for tilbud og tjenester nær folk og til alle deler av landet. Det er ikke noe overbudsbudsjett. Vi holder oss innenfor de samme budsjettrammene som regjeringen og Kristelig Folkeparti har blitt enige om, men vi disponerer altså på en annen måte.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2018-12-03:
Det var representanten Karin Andersen som sa at det var trist her i Stortinget i kveld fordi vi får videreført en utvikling i retning av større forskjeller. Det er trist, men framfor alt veldig alvorlig. Men det er ikke noen grunn for oss på venstresiden til å la oss overraske over dette. Vi har med høyrefolk og nyliberalister å gjøre, som vil ha denne samfunnsutviklingen. Det er ikke slik at de ikke vet hva de gjør. De vet veldig godt hva de gjør, og det er en historisk linje i dette som går ut på – som de alltid har hevdet i stortingssalen når det er snakk om finanspolitikken – at vi må gi de folka som har mye penger, større skattelettelser fordi de liksom er samfunnets motor. Representanten Asheim sa i sitt første innlegg at venstresiden ikke vil skape kaken større. Han var forundret over det, sa han. Asheim er en intelligent person, både politisk og faktisk. Han vet at han er urimelig. Han vet at han snakker mot historiens faktum. Det som er å si om dette, er at det er ikke sant at velferdsstaten er avhengig av store skattelettelser til de rikeste, og at arbeidsfolk må vise nøkternhet, som er undertonen i denne debatten. Det er en historisk politisk løgn. Det er det motsatte som er tilfellet. Det er balansen mellom disse to hensynene som er helt avgjørende for at samfunnet skal gå framover, og for at Norge har blitt Norge. De store skattelettelsene som høyresiden nå gjennomfører, er mulig for dem bare på grunn av oljepengene. Hvis ikke hadde vi ikke hatt sjansen til å gjennomføre den politikken. Det er det som er realiteten, og da blir det enda verre, for da bruker de av neste generasjoners penger til å gi skattelettelser til de rikeste under henvisning til at det skaper større kake, som det ikke finnes noe bevis for at er sant – i noe samfunn, noe sted i verden. Det skaper skjevfordeling. Så vil jeg si i kor med andre helt til slutt: Tenk å kutte i fri rettshjelp for de svakeste! Noe så simpelt å drive med, for å si det rett ut – med fullt engasjement og hele kroppsspråket. Hvorfor i all verden driver en med sånt? Eller bostøtten, som også ble nevnt, for de aller svakeste? Hvorfor gjør en sånt, når en lemper hundrevis av milliarder av kroner over til dem som er rikest? Så sier en at det er nødvendig for å redde velferdsstaten. Nå får vi bruke resten av debatten til å bevise at det er sant, så kan vi kanskje få en ordentlig politisk debatt i dette huset.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2018-12-03:
Representanten Tvedt Solberg tar opp et veldig viktig spørsmål. Vi må sørge for at vi ikke får et slikt digitalt klasseskille. Heldigvis er Norge i den situasjonen at de aller fleste har tilgang til digitale verktøy, men vi vet også at det er noen som ikke har det. Derfor blir skolen så viktig. Med de nye læreplanene og fagfornyelsen jobber vi med både digital dømmekraft og digital skaperkraft. Vi må sørge for at elevene ikke bare bruker, men også er med på å skape ny teknologi. Vi har fått på plass den teknologiske skolesekken, som bidrar til at vi både gir lærere et kompetanseløft og bidrar med utstyr. Ikke minst bidrar vi nå med ressurser til å utvikle flere læringsressurser. Vi har en digitaliseringsstrategi som vi jobber etter, men jeg tror vi må erkjenne at det fortsatt er for store forskjeller, og at vi har en jobb å gjøre for å løfte alle skoler.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2018-12-03:
Jeg mener at vi trenger begge deler. Vi trenger kommuner og skoleeiere som tar et aktivt ansvar for både utstyr og kompetanseheving. Vi trenger også å fortsette arbeidet med den nasjonale strategien, hvor det ikke handler om ett tiltak, men hvor det handler om kombinasjonen av ulike tiltak. Det hjelper ikke å ha utstyr i klasserommet dersom læreren ikke kan bruke det. Derfor er digitalisering også en viktig del av både etter- og videreutdanningen og lærerutdanningene, og det er viktig at vi fortsetter arbeidet med å jobbe frem kompetanseheving og samarbeider med kommunene om utstyr. Vi er nå inne i en periode hvor vi fornyer alle fagene, og hvor det også vil bli behov for nye læringsressurser. Det gir også en unik mulighet til å se de digitale læringsressursene i sammenheng med fagfornyelsen.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2018-12-03:
Statsråden mener det samme som da han la frem statsbudsjettet, jeg mener det samme som i fjor, og jeg mener det samme som den rød-grønne regjeringen mente i 2012 og 2013. Vi har holdt fast ved de samme prinsippene for overføring av nye oppgaver til kommunene. De prinsippene er lagt til grunn også for bemanningsnormen. Jeg registrerer selvsagt diskusjonen, og i budsjettforliket med Kristelig Folkeparti har man blitt enige om å øke midlene noe til neste år. Hvilken modell man skal legge seg på, er noe vi i første omgang skal diskutere med Kristelig Folkeparti, men det er særlig knyttet til de små barnehagene og de private barnehagene, hvor finansieringen ligger litt etter de kommunale. Der kan det være et behov, og vi diskuterer nå nye modeller for å sørge for at midlene som kommer i budsjettet, blir fordelt på en god måte.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2018-12-03:
For det første er det ingen som blir avskiltet. For det andre blir det ikke flere faglærte lærere i skolen ved å kutte dramatisk i videreutdanningen for lærere. Dette er et av de sentrale skillene mellom Sosialistisk Venstreparti og sentrum–høyre. Vi prioriterer høye ambisjoner for skolen, for lærerne og for elevene. De grepene vi har tatt i skolepolitikken, virker. Vi ser at elevene lærer mer, de er mer til stede på skolen, flere fullfører, og flere består. Vi har i samarbeid med Kristelig Folkeparti bidratt til at det blir flere lærere, og vi satser på etter- og videreutdanning. Lærerne som har vært på etter- og videreutdanning, melder tilbake at de blir mer engasjerte og bedre som lærere, og at elevene lærer mer. Jeg skal ikke legge meg opp i SVs retningsvalg, men jeg konstaterer at SV senker ambisjonene for skolene og lærerne – det kommer ikke sentrum–høyre til å gjøre.
Torstein Tvedt Solberg (Arbeiderpartiet), 2018-12-03:
I dag kom det en ny Fafo-rapport som ser på det voksende digitale klasseskillet i norsk skole. Fafo har i rapporten sett på de digitale forutsetningene 10.-klassinger har før matteeksamenen. Rapporten peker dessverre på at det er stor ulikhet i tilgangen til digitale verktøy, både hjemme hos elevene og på skolen. Dette gir også utslag på resultatene. Jeg er bekymret over å se at vi har et så stort digitalt klasseskille, og ikke minst at dette gir utslag i så store forskjeller mellom kommuner. Noen gjør det veldig bra – Bærum kommune er et eksempel på det – mens andre henger mer etter. Arbeiderpartiet har etterspurt en helhetlig digital plan for skolen, der en ser på behovet for både infrastruktur og utvikling av digitale læremidler. Er funnene i denne Fafo-rapporten noe som også bekymrer statsråden, og hva vil regjeringen gjøre for å motvirke det digitale klasseskillet i skolen?
Torstein Tvedt Solberg (Arbeiderpartiet), 2018-12-03:
Jeg kjenner til de midlene som regjeringen har satt av – de er viktige – men det er ganske små summer, som på ingen som helst måte strekker til når en ser det enorme behovet som er, ikke minst med tanke på hvor mange kommuner det er, hvor mange klasserom det er, og hvor mange elever det er som trenger denne mer digitale undervisningen. Det som bekymrer meg med det økende digitale klasseskillet, er at det er stor forskjell mellom forskjellige kommuner, og det er der vi i Arbeiderpartiet har pekt på at det vil være og er et behov for en større, nasjonal tilnærming til dette. Senest i fjor hadde en samlet utdannings- og forskningskomité en merknad som etterlyste at regjeringen i større grad skulle få på plass en utvikling av digitale læremidler. Nå ser en også i Fafo-rapporten fra i dag at det er store skiller mellom ulike kommuner og ulike skoler. Mitt spørsmål er derfor: Ser ikke statsråden også at det er behov for et litt mer overordnet, nasjonalt grep om dette, og at hvis en lar det være opp til hver enkelt kommune, vil dette klasseskillet bare fortsette å vokse?
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2018-12-03:
En samlet barnehagesektor, med både kommunale og private barnehager, er unisont enige om at bemanningsnormen i barnehagene fortsatt er underfinansiert. Regjeringens virkelighetsoppfatning, slik den er uttrykt i budsjettproposisjonen, står i sterk kontrast til barnehagesektorens samlede protester. Her argumenterer regjeringen for at bemanningsnormen allerede er finansiert, og at de ekstra midlene som ble lagt inn i RNB, egentlig er overflødige. Men da vi fikk presentert budsjettforliket, var regjeringspartiene tydeligvis overbevist og aksepterte 160 mill. kr ekstra. Senterpartiet har foreslått 400 mill. kr for å fullfinansiere bemanningsnormen, slik at innføringen ikke skal føre til kutt i andre tiltak i barnehage og skole. Så hva er årsaken til at regjeringen nå ser det samme behovet, og kan statsråden redegjøre for ekstra midler til bemanning i barnehagene når de mener det ikke er behov for det?
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2018-12-03:
Senterpartiet jobber for verdiskaping og tjenester nær folk i hele landet. Vi vil ha et mer levende folkestyre, bedre forvaltning og fordeling. Makta og midlene skal være så nær folk som mulig, nemlig i fylkene og kommunene. Regjeringspartiene påstår at det blir dyrere å jobbe med opposisjonspartienes forslag til statsbudsjett. Til det vil jeg svare at med regjeringspartienes forslag blir det dyrere å leve og benytte tjenester Norge rundt. Heldigvis fikk vi stoppet «dødsgebyret», så det blir ikke dyrere å dø. Regjeringspartiene sier at vi må «lage kaka større» for å ha mer å fordele. Til det vil jeg svare at det på ingen måte handler om at kommune- og fylkesgrensene blir utvidet. Fordelingen i samfunnet blir heller ikke mer sosial med mindre eiendomsskatt når regjeringen tar inn så mye, mye mer i avgifter. Kommunene får ikke mer å rutte med når regjeringen struper inntektene deres. Sammenslåing av fylker med tvang og alt en slik omorganisering koster, viser seg tydeligere og tydeligere i fylker som Hedmark og Oppland, uten at regjeringen har tatt høyde for det. I generaldebatten snakket mange om tillit. Jeg skulle ønske jeg kjente igjen tilliten i finansinnstillingen og i debatten her i dag. En skatte- og avgiftspolitikk som vekker tillit, med troverdig og holdbar retorikk, er vanskelig å finne. Det hjelper fint lite med ekstra overføringer til sykehus og lærere når effektiviseringskutt gjør at bunnlinjen blir den samme. Kvalitetsreformer som handler mer om struktur enn om innhold, gir f.eks. for universitets- og høyskoler nå nedlegging av mindre campuser. For å få en reell satsing i hele landet legger Senterpartiet inn 150 mill. kr til universitet og høyskoler, 50 mill. kr til fagskoler og 35 mill. kr til regional forskning. Dette blir det aktivitet av i hele landet. Digitalisering sikrer vi med flere IKT-studieplasser. Leger sikrer vi med flere medisinstudieplasser, for å nevne noe. Fagarbeidere er de som skal bygge framtidens Norge, og vi vil styrke yrkesfagene – reelt – med en yrkesfagpakke på 300 mill. kr. Med det skal vi sikre at vi kan ta hele landet i bruk, med verdiskaping og tjenester nær folk.
Stein Erik Lauvås (Arbeiderpartiet), 2018-12-03:
Det er ikke mye liv, lyst og engasjement å spore hos regjeringspartiene. Det de starter med å skryte av, er at de klarte å holde tidsfristene i de siste forhandlingene. Fra Fremskrittspartiets side er det saken om et eldreombud som blir trukket fram. Man skulle jo trodd at Fremskrittspartiet etter hele fem år i regjering hadde høyere ambisjoner enn å få i stand et eldreombud, i hvert fall om man skal vurdere Fremskrittspartiet ut fra uttalelser og krav fra før de kom inn i regjering. Arbeiderpartiet tar helse og omsorg på alvor. Vi viser det veldig tydelig i vårt budsjettforslag. Vi prioriterer en sterk kommuneøkonomi. Vi øker den økonomiske innsatsen overfor Kommune-Norge med 3,5 mrd. kr mer enn hva regjeringen foreslo. Det er ikke småpenger, men vi gjør det fordi vi ser at det er nødvendig, og at det er riktig å gjøre det. De aller fleste velferdstjenestene som mottas av innbyggerne, utføres av kommunene, og skal de ha muligheter til å gjøre det på ordentlig vis, må rammevilkårene gjøre det mulig. Regjeringens forslag gjør det dessverre veldig vanskelig for kommunene å utvikle kvalitet i tjenestene når de får et så dårlig utgangspunkt som de faktisk gjør. Ja, utgangspunktet er så dårlig at det er regjeringen selv som må ta det store ansvaret for at kommunene ser seg tvunget til å innføre eiendomsskatt, en skatt som stort sett ingen i kommunene ønsker å ta inn, men som finansminister Siv Jensen og regjeringen tvinger fram. Høyreregjeringen kan jo bare spørre sine egne ordførere som enten har innført, videreført eller til og med økt eiendomsskatten i sine kommuner de siste fire årene – det er en del av dem. De sier rett ut at uten eiendomsskatt ville det blitt stillstand i kommunen. Det er ingen god attest. For Østfolds del ville Arbeiderpartiet med sitt budsjettforslag tilført kommunene om lag 180 mill. kr mer i 2019 enn regjeringen. Om vi våger å se på budsjettforslagene for de siste fem årene samlet, ser vi at det blir store penger Østfold-kommunene har gått glipp av. Det er ingen tvil om den saken. Det er ikke bare Østfold-kommunene som ville fått vesentlig mer å rutte med til eldreomsorg, helse og skole. Vi kan ta et annet eksempel fra et annet fylke: Elverum ville fått over 10 mill. kr mer til gode formål, og jeg tror Høyre-ordføreren og kommunestyret i Elverum ville vært glade for å få en slik sum. Jeg hører finansministeren sier at de er enig i at vi skal løse oppgavene i fellesskap. Det blir tomme ord når vi ser hva de faktisk gjør i sitt viktigste dokument. Der står ikke ord og handling lenger sammen. Regjeringen satser ikke på å bygge fellesskapet. Det er regjeringens budsjettforslag nok et bevis på.
Masud Gharahkhani (Arbeiderpartiet), 2018-12-03:
Spiller det noen rolle hvem som styrer landet? Spiller det noen rolle for kvaliteten i eldreomsorgen og hverdagen til hverdagsheltene, de som jobber i pleie og omsorg, hvem som faktisk styrer? Spiller det noen rolle for de ansatte i barnehagen og skolen, de som skal sørge for at barna våre får den beste starten på livet? Spiller det noen rolle for småbarnsforeldres hverdagsøkonomi hvem som styrer? Spiller det noen rolle for dem som er bekymret for jobben sin, hvem som styrer? Spiller det noen rolle for hverdagen for vanlige arbeidsfolk hvem som styrer? Spiller det noen rolle for dem som er bekymret for sentralisering, hvem som styrer? For mitt fylke, Buskerud, er det 172 millioner grunner for at det faktisk spiller en stor rolle hvem som styrer landet – 172 mill. kr mer med Arbeiderpartiet for å skape sterke fellesskap: flere ansatte i barnehage og skole, flere ansatte i eldreomsorgen, at folk kan leve det gode liv både i byen og på bygda, et statsbudsjett som gjør det mulig å bygge Norges mest moderne sykehus i Drammen uten å kutte i tilbud og tjenester til vanlige folk, et statsbudsjett som tar kampen mot fattigdom på alvor. Det betyr nei til kontantytelser som hemmer integrering og arbeidslinjen, ja til arbeidsmarkedstiltak og et integreringsløft som får folk i arbeid, ja til et organisert arbeidsliv der arbeidsfolk har makt, og ja til skolemåltid og fritidstilbud for alle uavhengig av størrelsen på kontoen til mor og far. Skal vi bo i et av verdens beste land, med et sterkt velferdssamfunn og sterke fellesskap både i byen og på bygda, må vi ta likestilling på alvor. Det er et land der vi verdsetter arbeidslinjen og tar vanlige folks arbeidsliv på alvor, et land med små forskjeller, et land som bygger lag og ikke elite, et land som fordeler rettferdig, har verdiskaping og bygger framtidens arbeidsplasser – ikke et land som gir enorme skattekutt til eliten og de aller, aller rikeste. Hvordan et storting forvalter fellesskapets ressurser, avgjør om lykkelandet Norge også gjelder for framtidige generasjoner, om vi også i framtiden vil ha det sosialdemokratiske fellesskapet mange land ser til. Mens den kollektive høyresiden er til for de 1 pst. rikeste i landet, er Arbeiderpartiet til for arbeidsfolk, for vanlige folk som vil bygge laget og ikke eliten.
Sveinung Stensland (Høyre), 2018-12-03:
Trygghet for hjelp når en trenger det, er en bærebjelke i velferdssamfunnet. Det er et offentlig ansvar å sikre gode helse- og omsorgstjenester til alle når behovet oppstår. En økende og aldrende befolkning samt stadig større muligheter innen medisinsk behandling gjør det mer viktig enn noen gang å tilpasse seg fremtidens befolknings- og sykdomsbilde. Vårt budsjett vil redusere ventetidene for pasientene ytterligere, kapasiteten vil øke, og kvaliteten blir styrket. Vi bevilger mer til raskere behandling og forebygging. Pasientene og deres behov må settes i sentrum for utvikling og endring av helsetjenesten. Det er behov for å styrke og modernisere helse- og omsorgstjenestene i kommunene og sikre en bedre samordning av det totale helsetilbudet. Omsorg for eldre og pleietrengende må bygges videre ut for å gi alle dem som trenger det, et tilbud med kvalitet og aktivitet. Vi vil ta i bruk alle gode krefter for å sikre pasientene helsetjenester med høy kvalitet, mer valgfrihet og større mangfold i tilbudet. Et godt eksempel er pakkeforløp, som har blitt tatt godt imot. De skal sikre at folk ikke går seg vill i systemet, men at de vet hva som er neste skritt, og at de får god behandling raskere. Vi vil ha flere pakkeforløp innen flere områder. Det er ikke mer penger post for post som sikrer helsevesenet inn i fremtiden, det er en helhetlig politikk som ser systemet i sammenheng og setter pasienten i sentrum. Systemet har mange forsvarere, men vi er ikke valgt for å forsvare systemet, vi er valgt for å forvalte det og aller helst også forbedre det. Alt kan ikke ordnes med mer penger. Med begrensede personalressurser og stigende antall innbyggere og pasienter er det for passivt. Vi må finne nye og bedre løsninger som gjør at våre samlede ressurser virker best mulig sammen. For å nå målene våre, er en velfungerende fastlegeordning grunnleggende. Jeg har store forventninger til regjeringens videre arbeid med dette, i godt samarbeid med partene, Legeforeningen og KS. Skal vi lykkes, må flere leger ha lyst til å jobbe innen primærhelsetjenesten, flere må ville bli fastlege. Ser en på utviklingen, vil vi uten å gjøre endringer i måten det arbeides på, slippe opp for ressurser – både ansatte og penger. Bedre samordning, folkehelse, forebygging og ikke minst bedre vaksinedekning er viktige faktorer for å lykkes, og ikke minst: For å bevare det beste i pasientenes helsetjeneste må vi være villige til å forandre noe av det bestående.
Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2018-12-03:
Regjeringens langsiktige mål er et bærekraftig velferdssamfunn og et trygt Norge. Dette budsjettet styrker velferden i kommunene og det sosiale sikkerhetsnettet for dem som trenger det aller mest. Dette er grunnet en solid økonomi og et næringsliv som tør å satse. Da får vi råd til gode velferdsordninger. Jeg må minne om at verdier må skapes før de kan brukes og deles. Alle har rett til en god oppvekst. Barn som vokser opp i lavinntektsfamilier, skal ha muligheten til frihet og til å skape sin framtid. De skal få god omsorg, bo trygt og kunne etablere stabile vennskap i oppveksten. Men nye tall fra Statistisk sentralbyrå viser at barnefattigdom er økende, særlig i storbyer. Over 50 pst. av barn som lever i lavinntektsfamilier, er barn med foreldre som har innvandrerbakgrunn. Et av de viktigste tiltakene for at færre barn vokser opp i vedvarende lavinntektsfamilier, er at foreldrene kommer i arbeid. Vi kan aldri komme utenom det. Flere fattige familier er en direkte konsekvens av økende innvandring fra land hvor mange ikke har formell utdanning når de kommer. Blant flyktningene vet vi at det kun er 51 pst. som har grunnskoleutdanning. Da må vi ikke bli overrasket over at det tar tid før flyktninger kommer i arbeid, og at de har en anstrengt økonomisk situasjon. Brochmann 2-utvalget beskriver det slik: «Økt økonomisk ulikhet er trolig en uunngåelig konsekvens av økt flyktninginnvandring, selv med satsing på utdanning og arbeidsrettede tiltak.» Det er derfor nødvendig å starte en ny integreringsstrategi, og det gjør denne regjeringen. Jeg har store forventninger til at den skal virke, slik at flere kommer i arbeid. Denne regjeringen har prioritert tiltak for barn fra familier med vedvarende lav inntekt. Vi har innført gratis kjernetid i barnehager. I min hjemkommune, Drammen, som har Høyre-ordfører, er det innført gratis skolefritidsordning og leksehjelp i noen bydeler med stort innslag av lavinntektsfamilier. Drammen var en av de første byene som innførte gratis kjernetid. Det er slik at der Arbeiderpartiet alltid tenker mer penger, tenker vi: Kan vi bruke pengene smartere? Kan vi investere dem lurere? Vi har nemlig også undertegnet fritidserklæringen. Dette er et samarbeid hvor man skal tilby en fritidsaktivitet til alle barn og unge, uavhengig av foreldrenes sosiale og økonomiske situasjon. Det er et samarbeid med kommunene og frivilligheten.
Else-May Norderhus (Arbeiderpartiet), 2018-12-03:
Klimakrisen er menneskehetens felles utfordring. Samme dag som statsråd Siv Jensen la fram budsjettet for Stortinget, kom FNs klimapanel med naturens inkassovarsel til verdens ledere: Det trengs handling nå. Arbeiderpartiet tar utfordringen, og vi har levert et klima- og miljøbudsjett som har mer enn 3 mrd. kr mer i potten enn regjeringens budsjett. Vi har laget et klimabudsjett for perioden 2021–2030. Klimaet er ikke en enkeltsak. Klimaet er rammen for alle saker. Klimaet er ikke den viktigste saken for framtidige generasjoner. Klimaet er den viktigste saken for alle generasjoner, unge som gamle, nå og for framtiden – fordi utfordringen er stor. Arbeiderbevegelsen tar dette på stort alvor. Sharan Burrow, som er generalsekretær i fagbevegelsens internasjonale organisasjon, sa: «There are no jobs on a dead planet.» Det tror jeg vi skal ta litt inn over oss, for det blir ikke mye igjen å drive med her hvis vi ikke har koll på akkurat denne utfordringen. I Arbeiderpartiet ser vi at Norge kan bidra til å få ned utslippene ved å bygge opp en framtidig industri. Å finne løsninger på teknologiske oppgaver og få ned utslippene er viktig, men det er også store muligheter for å gjøre det innenfor område etter område. Forskning og innovasjon er viktig – samarbeid i hele verdikjeden og på tvers av ulike næringer – for å finne de beste løsningene innenfor klima framover. Det spennende prosjektet som ligger i budsjettet nå, gjelder karbonfangst og -lagring, som vi har jobbet for å få på plass. Det er viktig å opprettholde framdriften der, og det er viktig å få på plass en investeringsbeslutning så fort som mulig. Det er også sånn at næringslivet ber om å få på plass et CO 2 -fond. Vi er utålmodige med at det må skje forhandlinger mellom regjeringen og næringslivet på det området. Det å få ned utslippene i transportsektoren er utrolig viktig. Jeg mener også at det er viktig at regjeringen tar med seg beskjeden om at man faktisk må stole på at næringslivet kan håndtere dette godt selv, og ikke nødvendigvis sende oppdraget til Enova, men at næringslivet selv kan forplikte seg til å gjøre den jobben. Sirkulærøkonomi er utrolig viktig. EU ligger langt foran i forhold til målsettingene våre, men det er et område som vi kan skape mange nye arbeidsplasser på her i Norge. Derfor er det viktig både å få på plass penger i virkemiddelapparatet og å rigge fra lineærøkonomi til sirkulærøkonomi. Å få mer gods over på kjøl er viktig. Da må vi også fornye nærskipsfarten. Jeg tenker at klimaforhandlingene blir viktige, og jeg håper regjeringen er offensiv i Katowice.
Olemic Thommessen (Høyre), 2018-12-03:
Å lykkes i integreringspolitikken er en av de viktigste oppgavene vi står overfor i årene som kommer. Et overordnet mål for det norske samfunnet må være at alle som bor her, uavhengig av opprinnelse, må ha det best mulige utgangspunktet for å trives og for å yte det beste av seg selv inn i de fellesskap de er en del av gjennom livet. For det er de samfunn som effektivt tar sine menneskelige ressurser i bruk som helt sikkert blir morgendagens vinnere. Det har vært mye bra i integreringspolitikken i vårt land, men statistikkene gir oss likevel et tydelig budskap om at vi har langt igjen. Det er derfor svært positivt at regjeringen har lagt frem en konkret og målrettet integreringsstrategi som allerede på viktige punkter er tatt opp i årets budsjettforslag. Av strategiens fire hovedsatsingsområder er muligheten til arbeid en nøkkel. Arbeid gir selvrespekt og viser de mulighetene vårt samfunn kan tilby. Arbeid gir den beste inngangen til hverdagsintegreringen, til språkkunnskapen – ja, kort og godt den beste veien inn i det norske samfunnet. Målet er derfor å finne den korteste veien fra å være flyktning til å være i jobb. Dels handler veien til jobb om arbeidsgivere som ser mulighetene, og dels handler det om at våre nye landsmenn og -kvinner lærer seg norsk, finner anvendelse for den kompetansen de har med seg, og erverver ny kompetanse for det norske arbeidslivet. Årets budsjettforslag inneholder flere målrettede poster for dette. 10 mill. kr til styrking av Kompetansepluss-programmet er ett eksempel, 3,5 mill. kr til samarbeidsprosjektet Ringer i Vannet 2 er et annet. Her skal Nav bistå bedriftene med å finne frem til arbeidskraft ut fra bedriftenes behov. Videre foreslås det å styrke tilskuddene til mentor- og traineeordningene med 5 mill. kr for at flere skal få innpass i bedriftene og få en jobb som er bedre tilpasset egen kompetanse. 25,2 mill. kr ekstra til styrking av Navs rekrutteringsbistand ligger også i samme løypa. Postene er flere, men de jeg har pekt på, treffer på forskjellige måter det som synes å være et viktig forbedringspotensial i integreringspolitikken, nemlig i hvilken grad vi makter å utnytte den kompetansen innvandrerne selv allerede har. Her ligger det en kunnskapsressurs som vi må bli dyktigere til å utnytte i fremtiden. Det vil tjene det norske samfunnet – og, ikke minst, det vil tjene dem det angår.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2018-12-03:
Et av de fremste symbolene vi har på velstandsutviklingen i Norge, er at vi lever så mye lenger enn vi gjorde før. De barna som ble født i etterkrigstiden, fredsbarna, har nå for lengst begynt å bli pensjonister, og om 20 år vil det være dobbelt så mange eldre i Norge som det er i dag. Det er først og fremst et gode for oss alle sammen, men samtidig fødes det færre barn i Norge. I dag er det sånn at én av seks som tar videregående opplæring, må velge helsefag for at vi skal klare å løse oppgavene i samfunnet. I framtiden er det én av tre, hvis vi fortsetter på samme måte som i dag. Derfor er vi nødt til å løse oppgavene våre på en litt annen måte i framtiden enn vi har gjort fram til nå. Et av de grepene vi må gjøre, er at eldre må bo lengst mulig hjemme, både fordi de vil bo hjemme, og fordi vi ikke klarer å ha like mange sykehjemsplasser som vi har hatt i tiden fram til nå. Men her er det en viktig balansegang som vi må følge nøye med på. Man skal bo lengst mulig hjemme, men samtidig ikke for lenge. Man skal være sikker på at man får sykehjemsplass den dagen man trenger det, og at man ikke er avhengig av at noen må dø for at man selv skal få plass. Når man blir gammel, har man behov for trygghet, god helsehjelp og en verdig eldreomsorg. Det må vi sørge for at alle får. Vi må satse på sykehjemsplasser også i tiden som kommer, men vi må også bygge ut hele omsorgstrappen. Derfor må vi satse på de eldre. Da tenkte jeg at jeg skulle avslutte mitt innlegg med tre nøtter til de eldre, ettersom vi har gått inn i desember og nærmer oss jul: Den første nøtten fra meg er bolig. Vi må ha hensiktsmessige boliger som de eldre kan bo i. Det betyr at vi må bygge nytt, men vi må også tilpasse den boligmassen vi har, f.eks. ved å satse på heistilskudd. Den andre nøtten er trening og å motvirke funksjonsfall. For hva gjør vi når eldres helse kanskje begynner å svikte litt, f.eks. hvis man ikke lenger klarer å sette seg ned på do? Jo, da gir vi dem en doseteforhøyer. Men for å sette det litt på spissen: Det de kanskje trenger, er litt trening for at de skal kunne klare å bøye knærne. Vi må ikke dytte dem utfor stupet – vi må hjelpe dem til å kunne bo hjemme så lenge som mulig. Da må vi satse på de eldre. Det tredje er den røde tråden i Arbeiderpartiets alternative budsjett, det er sterkere fellesskap. Det handler om trygghet, det handler om å ha noen å dele måltider sammen med, og det handler om å motvirke ensomhet. Det forslaget fikk Arbeiderpartiet flertall for i vår, og det er vi veldig stolte av.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2018-12-03:
Denne finansdebatten markerer den sjette borgerlige budsjettavtalen på rad mellom disse partiene, og den har en gjenkjennelig profil. Vi bruker de gode tidene til å investere i framtiden, få flere i jobb og bygge et bærekraftig velferdssamfunn. Det gjør vi ved å prioritere de store pengene til kunnskap, samferdsel, innovasjon og skatteletter. Det er det som skaper vekst. Alt tyder på at denne politikken har vært vellykket. Vi har nå den laveste ledigheten på tiår, og siden valgkampen har også sysselsettingsandelen økt jevnt og trutt, til tross for økt innvandring og en aldrende befolkning. Samtidig fortsetter økonomien å vokse, og bare det siste året ble det skapt 56 000 nye jobber, ifølge tall fra SSB. Da er det verdt å bemerke at Arbeiderpartiet før valget lanserte en ambisjon om 300 000 nye jobber på ti år, altså 30 000 nye jobber i året. Vi trenger et taktskifte, var mantraet da denne ambisjonen ble lansert. Når man da vet at fasiten i fjor var 56 000 nye jobber, tror jeg vi trygt kan slå fast at 30 000 ville ha vært et taktskifte i feil retning. Det er også verdt å merke seg hvordan argumenter kan endre seg veldig mye på kort tid. I midten av oktober sa representanten Gahr Støre til NTB at barnetrygden er «et åpenbart grep» man kunne diskutere for å bekjempe barnefattigdommen. Han la riktig nok til at Arbeiderpartiet i utgangspunktet prioriterte andre satsinger, men det var like fullt et åpenbart grep han gjerne ville forhandle om. I går var imidlertid tonen en annen. Da kunne den samme Gahr Støre meddele til NTB at økningen i barnetrygd representerte en utvikling der «arbeidslinjen står for fall». Da kan en undres over hva som har skjedd i mellomtiden. Men skal vi ta dette på alvor, er det 83 kr i måneden per barn som avgjør om arbeidslinjen står for fall eller ikke, ifølge Arbeiderpartiet. Dette kommer fra det samme partiet som ikke var så bekymret for arbeidslinjen da de argumenterte sterkt mot aktivitetsplikt for sosialhjelpsmottakere eller våre grep i uførereformen. Det er ikke spesielt troverdig. Men det positive med dette ordskiftet er at det har bidratt til å tydeliggjøre en skillelinje mellom de borgerlige partiene og Arbeiderpartiet, mellom dem som ser på valgfrihet for familien som en mulighet, og dem som ser det som en trussel. Det kan kanskje også være en lettelsens refleksjon, forhåpentligvis for både røde, gule og blå i Kristelig Folkeparti.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2018-12-03:
Noe av det mest spennende med å være politiker er å få besøke mye av det mylderet som finnes av spennende bedrifter i lokalsamfunn over hele landet. I Hamar-regionen, der jeg kommer fra, har vi bl.a. Norges ledende næringsklynge innen grønn bioøkonomi og bærekraftig matproduksjon, med verdensledende forskningsmiljøer innen avl og genetikk. Vi har også Norges fremste spillutviklingsmiljø, der verdensledende aktører innen VR-teknologi har etablert seg de siste årene med ideer som kan revolusjonere alt fra matematikkundervisning til velferdsteknologi og eldrepolitikk. Men veien fra innovativ og nytenkende idé til kommersielt omsettelig produkt i en global konkurranse som utvikler seg i hyperfart, er krevende. I den fasen trengs det kapital, gjerne mye kapital. Det har ofte slått meg at noe av det Innlandet sårt trenger aller mest, er nettopp privat risikovillig kapital. Det offentlige virkemiddelapparatet kan gjøre mye, men skal vi virkelig få fart på sakene, trenger vi private som er villige til å investere, være med og ta risiko i en kritisk fase. Nettopp derfor er det så viktig at vi fører en politikk som gjør det lønnsomt å investere i Norge, skape arbeidsplasser i Norge eller ta sjansen på å utvide en eksisterende virksomhet i Norge, for den saks skyld, framfor å gjøre det et annet sted. Her spiller skattepolitikken en viktig rolle. Det er mange interessante interessemotsetninger mellom budsjettene fra opposisjonen, men det de alle har til felles, er et iherdig ønske om å gjøre det dyrere å jobbe og dyrere å skape flere jobber i Norge. Selv Arbeiderpartiet har med sitt budsjettforslag i år tatt steget nærmest fra styringsparti til fløyparti og foreslått den kraftigste skatteskjerpelsen av alle budsjettene de har lagt fram siden 2013. Det går særlig ut over norske bedrifter eid av nordmenn i Norge, som får 4,7 mrd. kr i straffeskatt for å skape verdier lokalt heller enn å dra til utlandet og gjøre det der. Én ting er konsekvensene dette ville ha fått for dem som driver i Norge i dag, og akkurat får marginene til å gå rundt med dagens formuesskatt, men det vi aldri vil kunne regne på, men som vi likevel bør bry oss om, er alle dem som velger å etablere seg et annet sted enn Norge fordi det var mindre lønnsomt å gjøre det her. Heldigvis slipper vi antagelig å regne på konsekvensene av opposisjonens skattepolitikk neste år, men det bør være et paradoks at mange av de partiene som er ivrigst etter en hyppigst mulig avvikling av Norges suverent viktigste næring, også er de partiene som er mest ivrige etter å gjøre det dyrest mulig å skape nye arbeidsplasser og nye virksomheter.
Bengt Fasteraune (Senterpartiet), 2018-12-03:
For å skape vekst og utvikling er det viktig at vi klarer å få på plass en infrastruktur som binder hele dette landet sammen, og som har gode, hensiktsmessige løsninger lokalt. Senterpartiet har som mål å gi Norge en sikker, effektiv og miljøvennlig infrastruktur. Vi har i 2018 fremmet et forslag om å få på plass et eget vedlikeholdsprogram for fylkesvegnettet, og vi vil i vårt budsjett øke bevilgningene til fylkeskommunene med 1 mrd. kr samt øke bevilgningen til rassikring på fylkesveger med 100 mill. kr. For å oppnå Stortingets ambisjon om en helhetlig utbygging av riksvegnettet er det viktig at pågående prosjekter blir sluttført. Et eksempel på det er E6 gjennom Gudbrandsdalen. Senterpartiet mener at departementet snarest mulig bør iverksette en detaljprosjektering og byggestart på Ringebu–Otta i Gudbrandsdalen. Vi har avsatt 40 mill. kr til oppstart av dette prosjektet. De mange trailerne som frakter gods på norske veier, er en fare for trafikksikkerheten og fører til stor vegslitasje og økte klimagassutslipp. Flere store godstransportører har varslet kutt i godstrafikk på bane. Det vil være strategisk svært viktig med en kraftig satsing på godstrafikken. Regulariteten må økes, særlig på de lange transportstrekningene mellom landsdelene. Senterpartiet vil styrke satsingen på jernbanenettet med 270 mill. kr i neste års statsbudsjett, slik at vi kommer i gang med de prosjektene som er varslet i NTP. Gjennom jernbanepakke IV ønsker regjeringen å legge flere av våre jernbanestrekninger ut på anbud i det europeiske markedet. Jernbanepakken har kun ett mål, og det er at jernbanedriften for framtiden skal være anbudsutsatt. Hittil har denne åpningen medført opprettelse av en rekke selskap og et direktorat. Byråkrati og dårlige lønns- og arbeidsvilkår er prisen for et åpnere marked. Vi kan altså ikke sammenligne oss med store jernbanenasjoner som Tyskland, Frankrike og England. Vår løsning er en kraftsamling om jernbanen og ikke oppsplitting og ansvarsfraskrivelse. Samferdselsdepartementet har bedt Jernbanedirektoratet utrede totimersfrekvens Oslo–Trondheim. Vi mener at godstransport og totimersfrekvens må ses under ett. Dovrebanen er den jernbanestrekningen hvor mest gods blir fraktet. Kapasitetsøkende tiltak med lange krysningsspor må prioriteres. Togstrekningen mellom Hamar og Lillehammer er den strekningen i landet som har dårligst kapasitet og punktlighet. Beskjeden togpassasjerene fra Hamar får, er: stopp for å vente på kryssende tog. I NTP slår Stortinget fast at intercity skal bygges ut med dobbeltspor til Lillehammer innen 2034. I årets statsbudsjett står det ikke noe om videre planlegging til Lillehammer. Dette må ses i sammenheng med pågående vegutbygging og utbygging for gods. Det er også høyst oppsiktsvekkende at regjeringen heller ikke i 2019 setter i gang elektrifisering av Trønderbanen og Meråkerbanen. Vi har i vårt budsjett satt av 150 mill. kr til dette arbeidet.
Tom-Christer Nilsen (Høyre), 2018-12-03:
Det kan være fristende å replisere til siste taler at i tillegg til det han nevnte må ha skjedd i forbindelse med jernbanereformen, er flere hundre stillinger innenfor jernbanebyråkratiet blitt effektivisert, slik at vi heller kan fokusere på å kjøre tog. For det andre har det at vi har hatt anbud på Sørlandsbanen, gitt så store innsparinger at det er grunn til å sette spørsmålstegn ved hele driftskonseptet som har vært hittil. Det betyr flere tog, flere reisende og mindre utslipp – og lavere kostnader også. Det er slett ikke noe dårlig kinderegg i det hele tatt. For en som kommer fra min del av landet, er det godt å se at det går bedre i Norge. Etter en relativt tøff tid der vest går arbeidsledigheten ned, sysselsettingen går opp, og vi ser stadig oftere gravemaskiner på Bergensbanen, på Bybanen og på veiene i mitt fylke – eller på de veiene som ikke er der ennå. For et industritungt fylke er også reduksjonen i maskinskatt en utgift til inntekts- og investeringservervelse. Det synes jeg bl.a. Senterpartiet bør huske på når de snakket sterkt om investeringene i Fastlands-Norge tidligere i dag. Likevel ropes det på en ny kurs, men hvilken kurs er det egentlig? Det mest påfallende med de alternativer vi diskuterer her i dag, er hvordan de spriker, og hvor dramatisk de spriker. La meg ta noen eksempler. Senterpartiet vil øke riksveibevilgningene, som nettopp ble presentert. SV vil redusere dem med 4,8 mrd. kr. Arbeiderpartiet vil ikke endre noe. Slik sett har dermed Arbeiderpartiet sluttet seg til den delen av NTP. Spriket er altså på 5 mrd. kr. Barnetrygden: Senterpartiet og SV vil øke. Arbeiderpartiet vil ikke fordi de tror at tilskuddet vil man ikke få avkortning i, uansett hvor mye man jobber. Det vil føre til at færre jobber. Spriket er på 1,5 mrd. kr. Når det gjelder skatter og avgifter, er det liksom to helt parallelle verdener. Det er fra Senterpartiets og Arbeiderpartiets økninger på litt over 5 mrd. kr til SVs 21 mrd. kr. Spriket er på 16 mrd. kr. Når det gjelder bilavgifter, er det også litt forskjellige verdener. Senterpartiet vil redusere med nær 1 mrd. kr. SV vil øke med 6,3 mrd. kr, og Arbeiderpartiet vil ta hybridbilene, men ikke fossilbilene, med 1,9 mrd. kr. Spriket er på 7 mrd. kr – og et ganske fundamentalt virkelighetsbilde. Senterpartiet mener vi kan tåle høyere utslipp fra bilparken, Arbeiderpartiet mener vi kan tåle det vi har i dag fra fossilbilene, men ikke fra hybridbilene, og SV mener det må betydelig ned, og kostnadene for familiene opp. Riktignok gir SV dem litt ekstra barnetrygd til å kunne kjøre like mye. Innen byvekst kommer også spriket fram. Senterpartiet er fornøyd med dagens budsjett. Arbeiderpartiet gir litt mer og SV enda mer. Spriket er på ca. 1,5 mrd. kr. På disse områdene ser vi at opposisjonen ligger på begge sider av regjeringen, litt mer på den ene siden og litt mindre på den andre siden – til sammen full forvirring. Det er ikke et enhetlig eller tydelig alternativ til dagens regjering. Faktisk ser det nesten ut som om regjeringen ligger i sentrum av opposisjonen til tider. Slik sett er det ikke noe realistisk i dette.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2018-12-03:
Det var fristende nå å ta en replikk til siste taler. Det skal jeg la ligge til et eventuelt senere kveldsinnlegg. Hvilke transportløsninger vi velger her i landet, er veldig viktige for to ting. Det ene er selvfølgelig klimaaspektet, og det andre er bosetting og næringsutvikling i dette spesielle, langstrakte og krokete landet som vi bor i. I dette innlegget skal jeg snakke om det første. Når transportsektoren står for omtrent en tredel av klimagassutslippene, og hvis vi vil ta klimautfordringene på alvor, må vi rett og slett få utslippene fra dette ned. Hva er så de største kildene innen transport? Alle som følger med i mediebildet, vet det, og alle i transportkomiteen vet det. Og regjeringen vet det. Og statsråden vet det. – Det er fossilbiler, det er flytrafikk, og det er skipstrafikk. Hva må gjøres for å få utslippene ned? Igjen: Regjeringen vet det, og Stortinget vet det. Men hva vil regjering og stortingsflertallet gjøre med det? Jeg tror alle skjønner temmelig godt hvor jeg vil hen: De gjør skremmende lite med det. Når regjeringen blir konfrontert med at ingen store grep blir tatt, svarer de ansvarlige statsrådene og statsministeren alle miljøorganisasjonene og miljøpartiene med å ramse opp alle de mindre tiltakene som blir satt inn. Det kan bli en lang rekke, det, men det holder rett og slett ikke. Det holder ikke – verken for å nå klimaforlikets mål for 2020 eller for å se kommende generasjoner i øynene med god nok samvittighet. Den farligste tankegangen som regjeringen – og dessverre alle de største partiene – lider av, er tanken på at prognosene skal bestemme. Fordi biltrafikken vokser, må vi ha flere og bredere veier. Fordi flytrafikken vokser, må vi ha større flyplasser og flere rullebaner. Nei, det er ikke det vi skal. Det er trist å se at flertallet alltid svarer sånn. Norge og den øvrige verden skriker etter modige politikere som løfter blikket og tar grep – bort fra prognosenes tyranni. Vi må dreie bevilgningene fra motorveier til jernbane og andre kollektive løsninger. Noe annet valg har vi ikke. Vi vil at det er jernbanen som skal binde Norge sammen, ikke firefelts motorveier og fly. SV vil ta et skikkelig løft for jernbanen og bevilger nærmere 2 mrd. kr mer til jernbanen i sitt alternative budsjett. Men det vil aldri gå jernbaner over alt. Da er det der det er spredt bosetting, viktig for dem som har bil, og som er avhengig av bil, at det blir innfaset mange flere ladestasjoner. Jeg tror også vi må ha insentiver for nullutslippsbiler enda noen år. Noe annet valg har vi heller ikke der, hvis vi skal klare å nå målene våre. Jeg vil si at det er dette som kalles prioriteringer, med en ønsket retning i et budsjett – hvis vi skal oppfylle klimaforpliktelsene våre.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2018-12-03:
Det har vært sagt til oss i SV fra politiske motstandere at SV er veldig gode til å fordele, men ikke så gode til å skape. Jeg skal forklare hvordan vi skal skape på en grønn måte. Et faktum er dette: Sjøfart og fiske står her hjemme for utslipp som er over det dobbelte av utslippene fra innenriks flytrafikk, noe som er ille. Internasjonalt er skipsfarten en utslippsversting. Et annet faktum er at flere fylkeskommuner, som Hordaland og Trøndelag, og viktige aktører i næringen selv går foran i elektrifiseringen av kysten – langt foran regjeringen, som ikke har fulgt med i timen, eller som ikke vil følge med i timen. SV har i flere sammenhenger etterspurt større satsing på dette området. Det gjelder både tilgang til ladestrøm og krav til miljøhensyn ved anbud. I 2021 vil kanskje 50–60 elferjer være i drift. Vi er ved et utrolig veiskille når det gjelder teknologi og muligheter. Men for at flere ferjestrekninger skal bli elektrifisert, må det økonomisk støtte til, for det koster litt mer å innfase elektriske ferjer. Derfor vil SV overføre 200 mill. kr ekstra til dette, øremerket, gjennom kommunerammen. Verbalt hyller alle partiene i salen innfasingen av elferjene, og i festtalene sine hyller de det store, autonome containerskipet Yara Birkeland, som er under bygging. Det er bra. Men i et nyere forslag fra SV fikk vi ikke støtte fra de store partiene til å ta med autonome nullutslippsferjer som et alternativ til de enormt dyre fjordkrysningene i prosjektet om ferjefri E39 på Vestlandet. Det var faktisk overraskende at de ikke engang ville være med på å utrede dette, som viktige forskningsmiljøer anbefalte. Skjønn det, den som kan. Vi snakker tross alt om nærmere 200 mrd. kr som er tenkt til all verdens varianter av broer og tunneler. Norge gir det grønne skiftet i maritim industri utrolige muligheter. Knapt noe land har bedre forutsetninger for å ta ledelsen i nyskaping, bygging, testing og bruk av slike fartøyer. Da ligger det en strålende eksportmulighet hakk i hæl. Dette er et av beina norsk industri skal stå på etter oljealderen, og spiller vi kortene våre godt akkurat nå, vil dette bli et nytt industrieventyr. Jeg har minnet denne salen om dette mange ganger: Det er veldig kort avstand fra olje og gass, tradisjonell skipsfart og verftsindustri – jeg kan også ta med vannkraft og fiskeoppdrett – til de nye mulighetene innen flytende vind, nullutslippsteknologi og selvkjørende fartøyer. Vi bør ta denne muligheten nå.