Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2014-05-22:
Jeg skjønner at statsråden ikke liker å snakke om kontantstøtte, for det er en håpløst dårlig politikk for integrering – det feltet som statsråden har ansvaret for – så jeg skal følge statsrådens ønske og ikke snakke så mye om kontantstøtte. For Arbeiderpartiet er det viktig å understreke at frihet krever toleranse for ulikheter og mangfold, fordi Arbeiderpartiet ser på mangfold som en styrke, både for kreativiteten, for utveksling av erfaringer og i kontakten med andre lands kulturer. Det er en styrke for oss som enkeltmennesker og for næringslivet, og det er en ressurs for økonomisk verdiskaping og for kulturell utvikling. Lykkes vi med integreringen, står vi sterkere i globaliseringens tidsalder, fordi vi har et større mangfold. Alle skal møtes med forventninger og gis muligheten til å bidra til samfunnet og delta i fellesskapet. Vi må lykkes med integreringen. Det er et ansvar som både minoritetsbefolkningen og majoritetsbefolkningen må dele. Ansvaret må være tuftet på en enighet om at alle har like plikter, og alle har like rettigheter. Og for de fleste er inngangen til det norske samfunnet å kunne delta i utdanning og i arbeidsmarkedet – det er det som er inngangsnøkkelen for de aller fleste. En ny Fafo-rapport som ble presentert denne uken, om innvandring og arbeidsmarkedsintegrering, viser at mangel på integrering av innvandrere i arbeidsmarkedet kan få store konsekvenser for den framtidige velferden. Det er helt i samsvar med det Brochmann-utvalget diskuterte i sin utredning. Men ett viktig funn i analysen er at det ikke er innvandringen i seg selv som er den store utfordringen – det er ulikhet, ikke innvandring, som utfordrer den norske arbeidsmarkedsmodellen. Rapporten viser at en av pilarene til den nordiske modellen, nemlig relativt små forskjeller i befolkningen og mellom innbyggerne ikke bare er et mål; det er et helt sentralt virkemiddel for å oppnå god integrering. Voksende forskjeller i de nordiske landene kan true både den politiske og den økonomiske bærekraften i den nordiske modellen, en modell med velutbygd, universell velferd og et godt organisert arbeidsliv. Økt fattigdom fører til mindre penger til velferdsbudsjettene, men den politiske oppslutningen om universell skattefinansiert velferd kan synke dersom middelklassen synes at velferdsstaten blir irrelevant og altfor dyr for dem. Og rapporten finner liten eller ingen støtte for at etnisk mangfold som sådan er en trussel mot arbeidsmarkedsmodellen. Det er en beskjed som statsråden bør ta til seg, for det budskapet står i sterk kontrast til den retorikken og den politikken hennes eget parti fører. I denne rapporten nevnes også debattklimaet, og debattklimaet har en betydning for hvordan den politiske bærekraften for velferdsmodellen faktisk utvikler seg. Det er helt greit å ha en skarp debatt om politiske forskjeller og skilnader, men den bør føres på et saklig grunnlag og ikke som en moraliserende debatt. Jeg synes statsråden gjør seg veldig høy og mørk i sitt svar til interpellanten her når hun karakteriserer integreringspolitikken de siste årene som elendig, og jeg synes det som presenteres som framtidige tiltak, er ganske svakt. Det er en gjennomgang av de utfordringene vi har, som vi deler, det er en gjennomgang av overordnede målsettinger, som vi er enige om, men når det kommer til konkrete tiltak – det som før valgkampen ble beskrevet som alle de gode og fantastisk fine løsningene som skulle komme – er det veldig lite konkret. Det er en videreføring av gjeldende politikk. Man går tilbake på egne oppfatninger som man argumenterte for da man var i opposisjon, men som man nå karakteriserer som elendig, men likevel går videre med. Men nye tiltak som skal løse alle de utfordringene man kritiserte den forrige regjeringen for, er det veldig tynt med. Den Fafo-rapporten som jeg refererte til, viser også at kampen mot sosial dumping er viktig, fordi kampen mot sosial dumping er en kamp mot ulike muligheter og en kamp mot økende forskjeller. Arbeidsinnvandring fører til mer press på lønns- og arbeidsvilkår, men det bidrar også til å dempe presset i økonomien på makronivå. Når arbeidsledigheten stiger i landene rundt oss, kommer det arbeidskraft som ikke er vant til anstendige arbeidsvilkår med hensyn til arbeidstid og lønn. Mange er i en situasjon som gjør at de er glad for bare det å få arbeid, selv om lønnen etter norske forhold er uakseptabelt lav, eller arbeidsforholdene – og arbeidstiden som kreves – ikke er i tråd med norsk regelverk. Derfor har det vært viktig å komme med tiltak mot sosial dumping. Vi leverte i forrige periode flere tiltakspakker mot det. Det arbeidet må fortsette. Rapporten som Fafo la fram, viser at innsatsen mot sosial dumping og for kompetanse gjennom utdanning og språk er viktige grep for å hindre at risikoen for at innvandringen gir økte ulikheter, som igjen svekker den norske modellen. For vi vet nå at likhet ikke bare er et mål; det er også et virkemiddel. Likhet avler likhet, mens ulikhet avler mer ulikhet.