Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Demens er en av de store folkesykdommene som sammen med bl.a. kreft, kols, diabetes og psykiske lidelser vokser kraftig. Ifølge demensplanen vil antall personer med demens være dobbelt så stort om 30–35 år. Når vi vet hvor mange det er som bor i sykehjem, og at 75–80 pst. av dem har demens i en eller annen form og grad, og når vi i tillegg teller med alle pårørende som er berørt, er det klart at dette angår veldig mange, og at det tilbudet som blir gitt, derfor engasjerer og opptar oss politikere, alle sammen. Derfor blir det også gjort et arbeid. Som en oppfølging av Omsorgsplan 2015 la Regjeringen fram en demensplan i 2007. Som Bjarne Håkon Hanssen var inne på, handlet også den nye helsereformen om å skaffe et bedre tilbud nettopp til denne type pasientgruppe – eldre med kronisk sykdom. Det er etablert fire regionale sentre for omsorgsforskning, og statsråden nevnte også flere viktige tiltak. Slik jeg ser det, må fokus være at vi jobber aktivt i forhold til utforming av boenhetene og fellesarealene, aktivitetstilbudet og kompetansen ved hele sykehjemmet når vi vet at de som bor i sykehjem i gjennomsnitt er sykere enn før, og når demenssykdom fins i så mange forskjellige alvorlighetsgrader og sykdomsfaser. Vi må ha et bredt fokus, og det mener jeg også at helse- og omsorgsministeren hadde i sitt innlegg. Da den daværende statsråden, Sylvia Brustad, presenterte planen, la hun vekt på tre hovedtema, og jeg vil si litt om dem. For det første, og det var også statsråden inne på, skal sykehjem bli bygd og tilrettelagt for mennesker med demens. Det blir stilt krav for å få ta del i det investeringstilskuddet til sykehjemsplasser og omsorgsboliger som er vedtatt. Det handler om små avdelinger, utgang til hagen, færre lange, fremmede korridorer, osv. For det andre handler det om dagaktivitetstilbud og samhandling. Mange med demens bor hjemme, og det viser tydelig hvor stor forskjell det er på dem som er litt syke, og dem som er veldig syke. Men da må også langt flere av dem få dagtilbud, stimulering og tiltak som kan holde sykdommen i sjakk så lenge som mulig. Og den satsingen som skjer på årsverk i eldreomsorgen i kommunene – 10 000 årsverk – skal også bidra til langt flere dagaktivitetstilbud. For det tredje trakk Sylvia Brustad fram dette med kunnskap og kompetanse, pårørendeskoler osv. Demens – det å glemme fortid, det å føle at en gjerne glir litt gradvis fra hverandre – er for mange, både den det gjelder, og dem som står rundt, en skremmende diagnose. Det er det lett å forstå. Men det kan gjøres veldig mye for å skape god livskvalitet, for å skape innhold i hverdagen og for å skape mange gode stunder i mange gode år. Ifølge Sylvia Brustad var det nettopp derfor demensplanen fikk navnet «Den gode dagen». Så det blir gjort mye bra, og mye av det ble nevnt i statsrådens innlegg. Men det er klart, som det også ble lagt vekt på, at det å skape et godt tilbud for demente ikke er noe som vi bare kan vedta, og så blir det sånn. Det er noe som det må jobbes med hele tiden, hver eneste dag. En del av kjernen i samhandlingsreformen er derfor nettopp å skape et system som bedre legger til rette for at det kan jobbes med kontinuerlig. Til slutt, som også Bjarne Håkon Hanssen var inne på: En av de viktigste fordelene med å legge fram en helhetlig plan er at man legger til rette for et systematisk arbeid over lang tid og har et godt og helhetlig fokus på det.