Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2016-03-31:
Spørsmålet om å grunnlovfeste lokaldemokratiet, eller lokalt selvstyre, har vært gjenstand for offentlig debatt i Norge i mange år. Stortinget har behandlet ulike varianter av spørsmålet både i 1998, i 1999, i 2003, i 2007 og i 2012. Alle gangene har forslagene blitt avvist. Begrunnelsene har vært flere, men de mest sentrale har handlet om hvorvidt begrepet «lokalt selvstyre» er et tilstrekkelig presist begrep for det lokale demokratiets stilling i forhold til statsmakten, og om en grunnlovfesting av det lokale selvstyret, eller demokratiet, kan begrense statens handlefrihet og fleksibilitet. Det har også vært argumentert at en slik grunnlovfesting medfører at statlige myndigheter vil måtte bli mindre detaljstyrende overfor kommuner og fylkeskommuner. Videre er spørsmålet om rettstilstanden blitt problematisert. Mer presist: Kan en grunnlovfesting gi kommunene et juridisk fundament for å reise sak mot staten i saker hvor kommunene ikke er enig i statens beslutning? Alle innsigelsene og spørsmålene har vært viktige for å komme fram til det vi skal avgjøre i dag: hvorvidt et flertall i denne salen kan stille seg bak grunnlovfesting av lokalt demokrati. I den innstillingen som kontroll- og konstitusjonskomiteen i dag legger fram for Stortinget, er det, slik innstillingen ligger, gjennom subsidiær stemmegivning grunnlovsmessig flertall for grunnlovfesting av det lokale demokratiet. Et eventuelt vedtak vil da i tilfelle lyde: «Innbyggerne har rett til å styre lokale anliggender gjennom lokale folkevalgte organer. Nærmere bestemmelser om det lokale folkevalgte nivå fastsettes ved lov.» Det har vært en lang vei fram til dette. I denne omgangen har komiteen hatt til behandling tre framsatte forslag om grunnlovfesting av lokaldemokratiet, eller lokalt selvstyre. Siden de tre forslagene gjelder samme grunnlovsbestemmelse, altså Grunnloven § 49, og for en stor del har samme motivasjon og begrunnelse, har en samlet komité funnet det mest hensiktsmessig å behandle de framsatte forslagene under ett. Felles for de tre forslagene og en viktig grunn til at forslaget om grunnlovfesting av lokaldemokratiet stadig reises på nytt, er at Norge uten forbehold ratifiserte Europarådets charter om lokalt selvstyre i 1989. Charterets artikkel 2 lyder på norsk: «Prinsippet om lokalt selvstyre skal anerkjennes i nasjonal lovgivning, og i grunnlov hvor dette lar seg gjennomføre.» Det har vært viktig for forslagsstillerne, og også for komiteen, at Norge er det eneste land blant 26 europeiske demokratier som ikke har bestemmelser om lokalt nivå eller uttrykker kommunalt selvstyre i sin grunnlov, og at Norge ved flere anledninger har fått merknader i Europarådet fordi lokalt demokrati ikke er tatt inn i Grunnloven. Det kommunale selvstyret, eller demokratiet, er selvfølgelig innarbeidet i norsk rett gjennom en rekke lover og sedvane, og intensjonen i Europarådets charter om lokalt selvstyre er å anse som oppfylt. Men det er selvfølgelig et viktig poeng at land som ikke like selvfølgelig anerkjenner det lokale demokratiet, bruker det faktum at Norge ikke har grunnlovfestet lokaldemokratiet, som et argument for ikke selv å anerkjenne lokalt selvstyre i sitt eget land. Jeg skal nå kort redegjøre for de tre forslagene slik de er framsatt. For det første er det grunnlovsforslag 5, som er fremmet av Per-Willy Amundsen, Bent Høie, Trond Helleland, Geir Jørgen Bekkevold og Trine Skei Grande, og som derved er det mest tverrpolitiske. Det tilsvarer forslaget fra forrige periode som med 103 mot 40 stemmer ikke ble bifalt. Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet stemte imot, mens Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre stemte for. Forslaget lyder slik: «Innbyggerne har rett til å styre anliggender som er av lokal karakter, gjennom lokale organer som er utpekt ved direkte og frie valg. Slike organer kan pålegges bestemte oppgaver ved lov eller avtale. Nærmere bestemmelser om valg, stemmerett og geografisk avgrensning fastsettes ved lov.» Så til det neste forslaget. Det er grunnlovsforslag 19, fra Anders Anundsen, Ulf Erik Knudsen, Øyvind Vaksdal og Ib Thomsen, som i korthet går ut på å sørge for å avgrense det lokale selvstyret og uttrykke eksplisitt i forslagsteksten at en grunnlovfesting ikke skal begrense statens mulighet til å bestemme hvilke oppgaver kommunene skal ha, hvordan virksomheten skal kontrolleres, vedtak overprøves, osv. Forslaget er fremmet i fem alternativer som nytt annet ledd til § 49. Det er alternativ 3 B i dette forslaget, som jeg har referert over, som ligger an til å få det grunnlovsmessige flertall her i dag. Så til det tredje forslaget, som er Dokument 12:26 for 2011–2012 fra Per Olaf Lundteigen, Lars Peder Brekk, Jenny Klinge, Hallgeir H. Langeland og Aksel Hagen. Forslaget har mange av de samme begrunnelsene i seg som de to andre forslagene, men legger i tillegg til det lokale folkestyrets merverdi for staten. Det blir også foreslått et tillegg til Grunnloven § 75. Forslagsstillerne fremmer to alternative forslag til et nytt annet ledd i Grunnloven § 49. Det ene alternativet lyder: «Det kommunale selvstyret skal styrke vårt folkestyre.» Og: «Det kommunale sjølvstyret skal styrke vårt folkestyre.» Som et alternativ fremmes forslag til en ny bokstav, n, i Grunnloven § 75, som da i tilfelle vil lyde: «å respektere og sikre det kommunale selvstyre.» Jeg refererer til dette som saksordfører, slik at det skal framkomme i debatten hva som ligger til grunn for diskusjonen her i dag. Som det går fram av det jeg så langt har sagt, stemte Arbeiderpartiet imot grunnlovfesting av lokaldemokratiet i forrige stortingsperiode. Jeg skal kort si noe om bakgrunnen for det. Daværende komité avholdt i mars 2012 en åpen høring hvor KS deltok. Under høringen kom det fram opplysninger som ikke kunne ignoreres. Blant annet ble det sagt at det ved en framtidig tolkning ikke ville være en vesensforskjell mellom begrepene «lokalt selvstyre» og «lokalt demokrati». Det framkom også at forslaget ville kunne bli brukt som et politisk redskap i situasjoner der det er uoverensstemmelse om hvorvidt saken er av lokal karakter eller ikke. Konsekvensene kunne i så fall bli en endring av oppgavefordelingen mellom forvaltningsnivåene i Norge og et hinder for dynamikken mellom kommune og stat. Videre kunne en grunnlovfesting få konsekvenser for rettslig praksis. Dette var av avgjørende betydning for standpunktet Arbeiderpartiet tok på det tidspunktet. Også andre partier var skeptiske, og forslaget fikk ikke det nødvendige grunnlovsmessige flertall, som jeg allerede har redegjort for. Det var på denne bakgrunn at Fremskrittspartiet fremmet et forslag til grunnlovfesting av lokaldemokratiet som nettopp skulle demme opp for den skepsisen som stortingsflertallet utviste. Det er det forslaget Arbeiderpartiet stiller seg bak i dag, sammen Høyre og SV, men som paradoksalt nok Fremskrittspartiet nå ikke vil stemme for. De to andre grunnlovsforslagene vil bli støttet av de partiene som har framsatt dem, og jeg regner med at de redegjør for de begrunnelser som står i innstillingen. Jeg vil videre først og fremst redegjøre for Arbeiderpartiets holdning og de flertallsmerknadene vi står bak, i første rekke sammen med Høyre og SV, men også i noen grad sammen med andre partier. La meg først få understreke lokaldemokratiets sterke betydning. Det er, slik vi ser det, en av de sterkeste verdiene i det norske samfunnet. Lokaldemokratiet har dessuten en meget sterk oppslutning i befolkningen. Norske kommuner har vært en avgjørende brikke i den representative, demokratiske velferdsstaten, og kommunene har flyttet reell makt nærmere enkeltmennesker og lokalsamfunnet. Det er på denne bakgrunn vi må se endringen i Grunnloven som nå besluttes. Likevel er det også slik at grunnlovfesting av lokaldemokratiet ikke rokker ved det faktum at kommunenes lokale myndighetsutøvelse skal skje innenfor den nasjonale ramme. Flertallet i komiteen har også vært nøye med å understreke at en grunnlovsbestemmelse om lokaldemokratiet ikke vil endre grensen mellom kompetansen til de kommunale organene og et statlig klageorgan, først og fremst Fylkesmannen, direktorater og departementer. Flertallet ønsker definitivt ikke en utvikling som gir private parter dårligere mulighet til å vinne fram med sine klager enn i dag. Det er altså slik at flertallet understreker at Norge er en enhetsstat hvor borgernes rettigheter og plikter skal være like i hele landet, og at innbyggernes rettssikkerhet ikke skal svekkes gjennom denne grunnlovsendringen. På dette grunnlaget mener et flertall i komiteen, og formodentlig også et flertall ved voteringen, at grunnlovsforslag 19, Dokument 12:19 for 2011–2012, alternativ 3 B, ivaretar disse hensyn, og vi foreslår det forslaget vedtatt.