Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Jeg er glad for at en av Regjeringens distriktspolitiske ambisjoner er å utvikle robuste regioner der samspillet mellom by og land står sentralt. Sterke regioner er et effektivt virkemiddel i distriktspolitikken, og Regjeringen vil gi høy prioritet til arbeidet med dette i alle deler av landet. Som jeg sa i sted, viser en undersøkelse som ble offentliggjort i dag, at dobbelt så mange flytter til østlandsregionen som til resten av landet. Og det er i denne regionen storbyene ligger. Jeg vil gjerne ta for meg storbyene. Det er i storbyene vi finner det største og mest varierte utdanningstilbudet, arbeidsmarkedet, fritidstilbudet og kulturlivet. I alle de seks største byene finnes det høyere utdanningsinstitusjoner, enten universitet eller høgskolesenter. I storbyene er det også kort avstand til gode kollektivtilbud. I tillegg nyter alle storbyene godt av nærhet til sykehus og høy legedekning. Dette betyr ikke at alt er rosenrødt i storbyene. Det er også her vi finner de største forskjeller i levevilkår og størst fattigdom. Mange storbybeboere er plaget av støy og støv og dårlige boforhold. Samtidig kan friheten og individualismen som særlig storbyene lokker med, være farlig. Rusmisbruk, kriminalitet, ensomhet og fattigdom finner vi oftere i By-Norge enn i Distrikts-Norge. Det er denne form for sosiale problemer som skaper de største ulikhetene, spesielt i Oslo. Vi hørte på nyhetene i morges – og det kommer vel også i en interpellasjon senere i dag – at stortingsrepresentant Lars Rise ønsker å sende narkomane i Oslo hjem til kommunene de kommer fra. Han så dem som et problem for Oslo. Nå er det jo slik at i Norge kan folk flytte hvor de vil, og et av de problemene som Oslo har, er jo at flyktninger og innvandrere som har fått oppholdstillatelse og er integrert i kommunene i Norge, flytter til de store byene, først og fremst Oslo, hvor de samler seg i spesielle bydeler. Vi i Arbeiderpartiet har derfor rettet særskilt oppmerksomhet mot Oslo indre øst, fordi det her er betydelige levekårsproblemer for grupper av befolkningen. Både staten og Oslo kommune har gjennom et samarbeid forpliktet seg til en langsiktig satsing i de indre østlige bydeler for å forbedre miljø og boligmasse og utvikle gode velferdstilbud for befolkningen. I Oslo er det opprettet en handlingsplan for Oslo indre øst. Her bidrar staten med 50 mill. kr hvert år. I tillegg ble det i statsbudsjettet for 1999 opprettet et eget hovedstadstilskudd på oppimot 300 mill. kr. Begrunnelsen for denne spesielle kompensasjonen til Oslo er at Stortinget vurderer det slik at Oslo har spesielle oppgaver som hovedstad. Derfor er det med litt undring en ser at lokale politikere i Oslo trekker inn den muligheten de hadde gjennom eiendomsskatten, som faktisk utgjør en halv milliard kr – slik at det er jo muligheter for Oslo til å kunne skaffe seg litt ekstrainntekter hvis de ønsker det. Flere andre storbyer, som Bergen, Trondheim og Stavanger, begynner å få samme problemer som vi ser i Oslo. Stortinget behandler for tiden utjamningsmeldingen om inntekter og levekår i Norge. Her vil først og fremst boligprisene og boligbyggingen i storbyene – og spesielt i Oslo – være et tema, fordi tomtepriser og byggekostnader er høyere i byene. Boligkooperasjonen som ble startet for 50 år siden som en sosial boligbygger, er ikke det i dag. Jeg mener at vi må få laget et boligbyggeprogram som har en solid sosial profil, og som først og fremst må gjelde for storbyene. Det bør inneholde utvidet ramme for Husbanken. Den brukes nesten ikke i storbyene, og spesielt i Oslo er den lite brukt. Dessuten bør det omfatte utleieboliger for unge og vanskeligstilte. Når det gjelder utleieboliger, var det en forutsetning at kommunene skulle bidra med tilrettelegging av tomter. Det vi opplever at kommunene driver med i Norge i dag, er å selge tomtene til markedspris, slik at det ikke blir så lett å finne egnede utleieboliger. Videre må vi få boliger med lavere innskudd, og vi må gå inn med tilskudd til eldre- og omsorgsboliger.