Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-05-16:
«Bistand er politikk», sa utviklingsministeren i oppsummeringen av sin utviklingspolitiske redegjørelse. Det er et utsagn som hele Stortinget vil kunne stille seg bak, uavhengig av holdningen til norsk bistandspolitikk. De mange konfliktområdene som i dag preger nyhetsbildet, viser nemlig med all mulig tydelighet hvordan utvikling, utenrikspolitikk og innsats for fred og forsoning henger sammen, og derfor må ses i sammenheng. Zimbabwe, Sierra Leone, Etiopia og Eritrea, Sri Lanka og Sudan: Situasjonen i alle disse landene forteller oss at den internasjonale innsatsen må settes inn over et bredt felt. I tillegg til den mer tradisjonelle bistanden må det satses på konfliktløsning, demokratibygging, utdanning og sykdomsbekjempelse, tiltak mot korrupsjon og rovdrift på natur og miljø, og ikke minst trygging av menneskerettigheter. Dette viser hvor omfattende og komplisert en komplett bistandspolitikk har blitt. Stilt overfor de lidelser, den vold og den ofte meningsløse opptreden som makthaverne i noen av disse landene viser, kan situasjonen ofte virke så håpløs at en kan være på nippet til å gi Fremskrittspartiet rett. Det nytter ikke. En kan bli fristet til å gi opp. Det har den siviliserte delen av verden ikke lov til. Bistand dreier seg om solidaritet og om menneskeverd. Vi kan ikke stille oss likegyldige til den bunnløse nød og de tragedier som hver eneste dag ruller over fjernsynsskjermen. Vi skal yte hjelp, men vi skal også stille krav om at demokratiske prinsipper og menneskerettigheter blir ivaretatt i mottakerlandene. Og vi må vise i konkret handling at vi mener alvor når vi sier at vi ikke vil akseptere at grunnleggende menneskerettigheter blir tråkket på. Situasjonen i Zimbabwe har aktualisert spørsmålet om hvordan Norge skal opptre overfor samarbeidsland som ikke etterlever elementære demokratiske prinsipper, og som ikke respekterer de mest grunnleggende menneskerettigheter. Utviklingen i Zimbabwe er tragisk. I april i år kunne Zimbabwe markere at det var 20 år siden landet fikk sin selvstendighet. President Robert Mugabe ble selve symbolet på den afrikanske frigjøringskampen. Hans lederskap skapte også tro på at det var mulig å bringe de afrikanske land opp av den økonomiske hengemyren de fleste land på dette kontinentet befant seg i: Borgerkrigen var slutt, sanksjonene mot landet ble hevet, og i løpet av de to første år var den økonomiske veksten på hele 28 pst. I dag er situasjonen snudd fullstendig på hodet. Økonomien rakner, landets leder omtales i internasjonal presse som en despot som setter rettssystemet ut av kraft og stilltiende aksepterer vold mot opposisjonspolitikere og hvite farmere. De siste opplysningene går ut på at Mugabe vil frata det hvite mindretallet i landet – ca. 80 000 personer – deres statsborgerskap, slik at de ikke kan stemme ved det forestående valg. I 1998 sendte Mugabe 6 000 soldater inn i Kongo. Ifølge The Economist står det i dag 11 000 soldater fra Zimbabwe i Kongo, og kostnadene ved dette engasjementet binder opp ca. en tredjedel av landets totale budsjett! Zimbabwe er et av Norges hovedsamarbeidsland. Det forplikter. Norge kan selvsagt ikke akseptere at et av våre viktigste bistandsland neglisjerer rettssystemet og stilltiende aksepterer vold mot og drap på sivile borgere. Hvis det hvite mindretallet i tillegg blir fratatt sine borgerrettigheter, er situasjonen ytterligere alvorlig. Mot denne bakgrunn er det viktig – og positivt – at Regjeringen har protestert kraftig mot myndighetenes håndtering av situasjonen. Beslutningen om å fryse 20 mill. kr av stat til stat-bistanden til Zimbabwe er et klart signal om at Norge stiller krav om demokratisk sinnelag og anstendighet i sin bistandspolitikk. Det viktigste signalet er imidlertid at Norge har gjort det klart overfor zimbabwiske myndigheter at en vil måtte vurdere vårt fortsatte bistandsengasjement i landet dersom ikke landets ledelse inntar en annen holdning til demokrati og menneskerettigheter. Utviklingsministeren sa at utviklingen i Zimbabwe vil bli holdt under nøye oppsikt, og at Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2001 vil komme tilbake med en vurdering av hvorvidt Zimbabwe fortsatt bør ha status som et prioritert samarbeidsland for Norge. Men slik situasjonen i Zimbabwe nå utvikler seg, er det grunn til å spørre om ikke fem måneder er et for langt tidsperspektiv for vurderingen av et så viktig spørsmål. Situasjonen i Zimbabwe er meget alvorlig og kan raskt komme til å utvikle seg i dramatisk retning dersom ikke Robert Mugabe bruker sin autoritet overfor jordokkupanter og voldsutøvere. Etter Senterpartiets mening kan det bli nødvendig å vurdere Norges holdning til Zimbabwe som prioritert samarbeidsland før Stortinget igjen møtes til høsten. Det som nå skjer i Zimbabwe, kan bidra til at folks holdning til norsk bistandspolitikk blir påvirket i negativ retning. Hvis Norge nøler med å følge opp kritikken av myndighetene i landet med mottrekk som folk vil forstå og respektere, vil tragedien i Zimbabwe lett kunne gi vann på mølla for de krefter som fra før av er kritiske til norsk bistandspolitikk. Den utviklingspolitiske redegjørelsen viser at den nye regjeringen i hovedsak ønsker å føre videre sentrumsregjeringens bistandspolitikk. Blant annet viser redegjørelsen at det er bred politisk støtte til den gjeldsplan som utviklingsministerens forgjenger presenterte for to år siden, og som ble sluttbehandlet for et år siden i forbindelse med budsjettet for 1999. Gjeldsplanen for fattige og kriserammede utviklingsland er en oppfølging av så vel Voksenåsen-dokumentet som merknadene fra sentrumspartiene og SV i forbindelse med den bistandsmelding som ble behandlet i forrige stortingsperiode. I fjorårets redegjørelse ble det lagt stor vekt på kampen mot korrupsjon. Korrupsjon undergraver utvikling, ikke bare fordi viktige ressurser går tapt, men også fordi det undergraver demokrati, samhold og rettferdig fordeling av de verdier som skapes. Skal en vinne kampen mot korrupsjon, kreves det koordinering både nasjonalt og internasjonalt. Mot denne bakgrunn er det positivt at utviklingsministeren varsler at Regjeringen vil bygge institusjonell kapasitet og fremme samspill mellom ulike aktører i den viktige kampen mot korrupsjon. Korrupsjon har det til felles med brudd på menneskerettighetene at den bidrar til å sette utviklingshjelpen i vanry, med de følger det kan få for industrilandenes vilje til å yte bistand. Utviklingsministeren holdt sin redegjørelse om norsk utviklingshjelp tre dager før Regjeringen la fram sitt reviderte budsjett for 2000. Legger en redegjørelsen og det reviderte budsjettet ved siden av hverandre, er det ikke helt enkelt å forstå at det er den samme regjering som står ansvarlig for begge disse dokumentene. Kuttet i bistandsrammen på 430 mill. kr har allerede vært framme i debatten. La meg nevne et annet eksempel: I redegjørelsen sier Regjeringen at utviklingslandenes miljøforvaltning må styrkes, og at den ønsker «en ny giv i det internasjonale samarbeidet om miljø og utvikling». Tre dager senere foreslår Regjeringen kutt i bevilgningene til bl.a. internasjonale klima- og miljøtiltak og til nettopp miljø- og naturressursforvaltning. I en særdeles vanskelig budsjettsituasjon skal en ikke trekke dette for langt. Men jeg tror Regjeringen ville ha stått seg på at det var et noe bedre samsvar mellom de i og for seg positive programerklæringene som utviklingsministeren på vegne av Regjeringen kom med på tirsdag, og de dokumenter som finansministeren la fram på fredag.