trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-12-03:
Jeg regnet nok med at en del av tilhørerne merket seg at heller ikke jeg rakk å nevne ordet Schengen i mitt innlegg, men det kommer vi vel tilbake til. Det som representanten Bjørnstad trekker fram, om at en asylavgjørelse ikke har noen betydning, er selvfølgelig ikke riktig. Men det som er riktig, er at det er en del som har fått nei på sin søknad om opphold i Norge, som det er vanskelig å sende ut, og det er det ulike grunner til. Jeg skal bare nevne noen få. For det første er det noen som går under jorda og forsøker å skjule seg ved å skifte bosted og bo hos venner og kjente, og som det derfor ikke er mulig å etterspore for pågripelse og retur. Det er et ganske stort problem. Så har vi en del saker – dessverre ikke så rent få – der asylsøkere har sørget for å kvitte seg med sine identitetspapirer, og oppgir ulike identiteter. Når man så forsøker å undersøke hvem de er og hvor de kommer fra, kommer det stadig nye forklaringer, og i en del tilfeller er det veldig vanskelig å skaffe de endelige bevis. Dette er noe sektoren har slitt med i en del år. Så har vi en gruppe der det ikke er mulig å returnere til hjemlandet. Det kan være på grunn av at det er veldig utrygge forhold i hjemlandet, så man velger å la dem bli av sikkerhetsmessige årsaker, fordi ingen skal returneres til forfølgelse. Det kan også være fordi det er en del land som ikke tar imot sine egne borgere, og da er det lite vi kan gjøre. Man gjør mye fra departementets side, ikke minst gjennom et internasjonalt samarbeid, for å prøve å løse disse problemene. Og når det ikke er mulig å returnere av sikkerhetsmessige årsaker, slik vi bl.a. har sett i forhold til Kosovo, har både Norge og andre land valgt å si at når det ikke er mulig og det ikke er asylsøkerens egen feil, lar vi dem få opphold når det har gått en tid. Da kan jeg vise til at ved siste korsvei gav Sverige opphold til kosovo-albanere som har vært i Sverige fra før 1. januar 1995, i Norge sa vi fra før 1. januar 1997.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-12-03:
I mitt innlegg la jeg vesentlig vekt på at å forebygge er ikke noe som bare skjer før førstegangskriminelle kommer i den situasjonen, det ligger også i en rask straffesaksbehandling og i at man har relevante reaksjoner. Nå vet jeg jo at lederen i justiskomiteen er godt kjent med ansvarsfordelingen mellom Justisdepartementet og domstolene, og dette er et tema som også er tatt opp av Riksadvokaten, så i den grad vi ennå har en jobb å gjøre på dette området, er jeg helt sikker på at Justisdepartementet og Riksadvokaten vil stå sammen om det arbeidet. Når det gjelder å vise ungdomskriminelle fra første lovbrudd av at dette er uønsket atferd, dette vil vi ikke ha i det norske samfunn, er jeg helt enig i at det er veldig viktig at vi tar fatt i hverdagskriminalitet og slår ned på småkriminalitet. Og dette er noe som Regjeringen la vesentlig vekt på i sin tiltaksplan «Trygghet i sentrum», som ble lagt fram tidligere i høst. Vi har tatt fatt i noen av de erfaringene som man har gjort i USA og andre steder, prøvd å tilpasse dem til norske forhold og har vært veldig klar på at nettopp å sørge for at loven blir overholdt også i de små forhold, er veldig viktig for å hindre større lovbrudd senere. Så her er det full enighet mellom spørsmålstilleren og meg i syn og prioriteringer.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-12-03:
Enkelte ganger har man lyst til å gripe til den gamle politikerfloskelen: Dette spørsmålet er jeg veldig glad for å få. For det gir meg anledning til å svare på en utbredt misforståelse. For det første kjenner jeg kommunesektoren så vidt godt at jeg vet at også der er det mulig å prioritere innenfor trange rammer; det har jeg lang erfaring med fra mine mange år både i kommune- og fylkespolitikken. Det andre er den misforståelsen som går ut på at satser man på politi, har man sagt nei til forebyggende arbeid. Da er det jeg ønsker å understreke at politiet faktisk driver et meget omfattende forebyggende arbeid i veldig nært og godt samarbeid med andre etater. Politiet har ikke få å samarbeide med. Det har vi sørget for også å forsterke gjennom det året som nå har gått. Vi har altså en hel rekke samarbeidstiltak som trekker inn hjemmet, som trekker inn skolen, som trekker inn de frivillige organisasjoner, og politiet er ofte de som koordinerer arbeidet. Så med de samme krav til effektivitet og riktig ressursfordeling i politiet som man er nødt til å foreta innenfor andre sektorer i kommune- og fylkespolitikken, som spørsmålsstilleren kom inn på, vet jeg at her har vi muligheten til å gjøre dette på en måte som i høy grad ville virke forebyggende. Det kunne vært ønskelig at man hadde mer ressurser til disposisjon, greit nok, men vi skal huske på den politiske debatten som har vært om den reelle situasjonen for Norge i det siste. Det var viktig å få til et budsjett med den nødvendige stramhet for på den måten å bidra til at vi kan få både lavere rente og andre positive virkninger, som igjen vil komme både kommunesektoren og staten til gode.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1998-12-03:
Kriminalitet skremmer alle og rammer mange. Verken på gaten eller i stuen er vi trygge. Høyrepartiene roper høyest på mer synlig politi i gatene, og det er et paradoks når vi vet at mesteparten av volden faktisk skjer i heimen. Jeg mener at høyrepartienes rolle er lite troverdig. Én ting er at de ikke har vilje til å se kriminalpolitikken i en større politisk sammenheng. I Oslo har disse partienes politikk vært størst mulig – og lengst mulig – fri flyt av alkohol. Samtidig har de stått for nedbygging av forebyggende tiltak blant barn og ungdom. Positive ungdomsmiljøer, som f.eks. junior- og fritidsklubber, ble faktisk rasert da Høyre og Fremskrittspartiet satt med byrådsmakten i Oslo. Å sette inn ressurser overfor innvandrerfamilier er heller ikke akkurat det disse partiene går i spissen for. Så det vi nå ser når det gjelder vold og ran, er bl.a. resultat av den politikken som Høyre og Fremskrittspartiet har ført i Oslo. Barnekriminalitet er en direkte følge av at barnevernet, skole og foreldre har sviktet. Ran er narkomanes inntektskilde. Samtidig er behandlingstilbudet for disse altfor lite og altfor dårlig. Hva med f.eks. en ventelistegaranti for behandling av narkomane? Vold og drap må også ses i sammenheng med at psykiatrien har sviktet. Vi må se sammenhenger og ta ansvar for en helhetlig politikk. Jeg tror at et tøffere møte med rettsapparatet kan virke preventivt for deler av det kriminelle miljøet. Derfor bør vi f.eks. se om de såkalte soningsrabattene virker mot sin hensikt. At politiet gis mulighet til å ransake på mistanke f.eks. etter våpen i visse gjenger, kan være en vei å gå. Vi bør også vurdere om det kan være nyttig å endre barnevernsloven. Men det aller viktigste er å forebygge, redusere nyrekruttering og sikre et behandlingstilbud og ettervern som fungerer for førstegangsdømte. Derfor mener jeg at kriminalomsorgen er vel så viktig som mer synlig politi i gatene. Jeg har også lyst til å legge til at jeg støtter fullt ut Oslo-politiets offensiv med en tøffere linje mot bråk og uro i Oslos gater, som ble presentert i Aftenpostens aftennummer for kort tid siden. Får vi ikke synlige resultater raskt, frykter jeg et økende antall voldsepisoder i Oslo-gatene med lynsjestemning og selvjustis framover, og det må vi unngå.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 1998-12-03:
Jeg har på slutten av denne debatten faktisk lyst til å si et par ord, og det bunner i at jeg i morges satt og leste Aftenposten. Da ble jeg skikkelig arg – for å si det rett ut: godt forbannet. Og det gjelder artikkelen med henvisning til politimesteren i Tønsberg, om denne inderen som har banket konen sin som er blitt både lam, blind og døv og sitter på et aldershjem nede i Tønsberg, og hvor politiet forlanger at denne voldsmannen ikke skal ha et slikt tilbud som han nå har, med en relativ frigang etter ett års fengsel. Og når vi da kan lese i denne artikkelen – hvis det medfører riktighet – at Justisdepartementet faktisk sier at politiet må ta feil, da blir jeg ganske arg og fortvilet. For vi vanlige legmenn har den oppfatning at når man begår alvorlig straffbare handlinger, må det bety at man også straffes. Og da nytter det ikke at vi dømmer en mann til seks års fengsel når han etter ett år spaserer i gaten ved siden av aldersheimen hvor den mishandlede bor. Det går aldeles ikke an. Jeg hadde bare lyst til å gi uttrykk for det helt på slutten av denne debatten.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-03:
Det var ikke mye det var mulig å være uenig i i statsrådens innlegg. Det var ikke noe særlig å sette fingeren på, men det jeg savner, er svar på om man mener at det er nødvendig å ta noen nye grep for å få bedre tak på dette. For det er en realitet at ute i kommunesektoren er man ikke nå i stand til å tilby gode nok lønns- og arbeidsforhold til å klare å være attraktiv nok til at folk holder ut et langt yrkesaktivt liv i jobber som vi mener det er kjempeviktig å få gjennomført, og som jeg tror at statsråden og jeg er enige om best – og helst skal – utføres av offentlig sektor, fordi det er viktig at dette er fellesskapstjenester. Jeg frykter – og syns jeg klart ser konturene av – at flere av de helhetstankene som vi legger til grunn når reformen blir vedtatt, blir forhandlet bort når man kommer fram til budsjettbehandlingen, og man skal begynne å saldere. Da klarer man ikke å holde fast ved det man vet, nemlig at man er nødt til å legge inn både økonomi slik at bemanningen blir tilstrekkelig, og nok penger slik at det blir mulig å gjennomføre en lønns- og arbeidsgiverpolitikk som følger opp intensjonene i reformene. Det er riktig at det ikke er vi som sitter med de direkte forhandlingene, men at staten og kommunesektoren gjennom sine organer har et sjølstendig og sterkt ansvar for dette. Men de gir jo klare signaler til oss om hvor skoen trykker, og jeg har ikke noen følelse av at de signalene blir hørt og tatt på alvor. Isteden skyver man hvert år ansvaret nedover i systemet og sier: Ordne opp i dette så godt dere kan. Og det er kjempeproblemer nå veldig mange steder. Så sa statsråden at de fleste temaene jeg hadde tatt opp, dreide seg om tjenesteproduksjon. Det er riktig, men det er også problemer på en del andre områder. Det trengs godt kvalifiserte og utdannede fagfolk i kommunesektoren på veldig mange områder, og i offentlig sektor ellers også, i departementene f.eks. Vi har problemer med å klare å rekruttere og beholde over hele linja, og for mange av disse stillingene er det en konkurransesituasjon i forhold til privat næringsliv som er annerledes enn i skolesektoren og heldigvis også i helsesektoren, så lenge vi klarer å holde det meste av helsesektoren innenfor offentlig sektor. Den konkurransesituasjonen som vi er i på dette området, gjør at mange kommuner nå mister kommuneingeniører, folk som skal drive med miljøvern og tekniske tjenester, og folk som skal drive en god saksbehandling, slik at folk får tjenestene de skal ha. Så dette gjelder på veldig mange områder som ikke er knyttet direkte til de tunge reformene jeg nevnte, men som er veldig nødvendige for at offentlig sektor og kommunesektoren skal fungere på en slik måte at folk er fornøyd og får de tjenestene de ønsker.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-03:
Det siste innlegget syns jeg var veldig interessant, for det var politisk. I mitt innlegg sa jeg at dette dreier seg om politikk, og det er det det gjør. Representanten Hoddevik var inne på hvem det er som driver politikk, og hvem som setter dagsorden. Han pekte på lærerne, lærerne peker på norgeskartet og sier hva som er viktig. Ja, det gjør de, men det er sannelig andre grupper også som agerer politisk i dagens Norge. Det er valutaspekulanter. Det er børsspekulanter. Det er sterke organiserte interesser som også legger sterke føringer for hvordan fordelingen skjer i samfunnet. Det må en kriseforståelse til, sa Hoddevik, og det er jeg helt enig i. Men jeg oppfatter altså at krisen ikke er i spekulantenes lommebøker, men i kommunesektoren, på gamlehjemmet, i skolen og på sykehusene. Det er der det er krise, det er der vi trenger å gjøre noe, og det er de som trenger ressurser. Ja, jeg vil gjerne være med på en omprioritering. Jeg er villig til å omprioritere innenfor offentlig sektor. Jeg ser det er mye som kan gjøres der. Men det som er viktig, er nå å få til en omprioritering mellom det private og det offentlige som gjør at vi kan få til de reformene vi ønsker. De siste årene har offentlig sektors andel av BNP blitt redusert vesentlig, ikke i kroner og øre, men av totalen. Prosenten har gått ned fra over 50 til den nå er nede i ca. 44 pst. Det er store summer, samtidig som vi vil ha gjort mer. Så det er dette som ikke henger sammen. Derfor synes jeg at innlegget fra Hoddevik var noe av det mest interessante, for det peker nettopp på de politiske skillelinjene her, som jeg tror nå er med på å føre oss ut i et uføre, nettopp fordi det er høyresiden med sine synspunkter som nå har hånden på rattet og som styrer politikken. De som er med på å gjennomføre et budsjett nå, klarer ikke å si at OK, når vi ikke kan gi dere mer penger, får dere slippe å gjøre disse tingene. Det klarer man ikke. Isteden sier man: Dere skal gjøre disse tingene, men samtidig skal dere få veldig mye mindre penger. Det er da vi kommer opp i slike vanskelige situasjoner som det jeg har forsøkt å peke på. Vi må være forsiktig så kommunene ikke mister tilliten, sa Morten Lund, og det er jeg helt enig i. Men da må vi altså være veldig klar over hvem det er som får kjeften når hjemmehjelpen ikke kan komme når den skal, når skolen ikke er bra nok, når pasientene blir hevet ut av sykehus før de er ferdigbehandlet. Det er stort sett ikke oss. Det er sykepleieren, det er læreren, det er hjemmehjelpen og det er folk nede i kommunesektoren som får kjeften. Vi må lage arbeidsplasser der folk trives, sa også Morten Lund. Ja, vi må det. Og det dreier seg ikke bare om lønn. Det dreier seg om at kommunene skal ha nok penger til å ha så mange stillinger at det er mulig å holde ut i en jobb til man når pensjonsalderen. Der er vi ikke nå. Kriseforståelse må til, men krisen er altså verken på børsen eller hos de private kapitaleierne.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1998-12-03:
Jeg synes det har vært en interessant debatt, i den forstand at jeg synes det har kommet fram en del synspunkter som jeg oppfatter at det er forholdsvis bred enighet om. For det første har det blitt pekt på at det er nødvendig å ta en kritisk gjennomgang av hele ressurssituasjonen og ressurstilgangen. Det har blitt nevnt av flere her. Det tror jeg er riktig. For det andre er det blitt pekt på at det også er nødvendig å ha en kritisk gjennomgang av reformtakten. Det tror jeg også er riktig. Det må være samsvar mellom det vi har av ressurser, og takten i innføring av reformer. Jeg har oppfattet det slik at alle er enige om at det er nødvendig å se sammenhengen mellom det vi setter i gang av nye tiltak og hva som kreves ikke bare av ressurser, men også av personell, at det må være noe som det er sammenheng og balanse i, og at det er statens ansvar. Jeg forstår det også slik at det er enighet om at når det gjelder personal- og lønnspolitikken, må ansvaret ligge til kommunesektoren sjøl, slik vi har det i dag. Jeg tror det er nødvendig at den som har ansvaret som arbeidsgiver – og det vil nødvendigvis kommunesektoren måtte ha for sine ansatte – også har ansvaret for personal- og lønnspolitikken. Så kan jeg til slutt si at vi skal ha et møte i Regjeringens kontaktutvalg til neste uke, hvor bl.a. erfaringer fra det siste lønnsoppgjøret vil bli drøftet. Om det eventuelt er nødvendig å foreta endringer i hele det systemet vi har i forbindelse med forhandling og lønnspolitikk og meklingsinstituttet, er av de temaer som vil bli drøftet, nettopp for å få inn alle organisasjonenes synspunkter på det – bare til orientering.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1998-12-03:
Representanten Karin Andersen tar utgangspunkt i en lang rekke reformer som Stortinget har vedtatt, og som kommunesektoren har ansvaret for å iverksette og følge opp. Spørsmålet som stilles, er i hvor stor grad Regjeringen og dermed staten skal legge personalpolitiske og lønnspolitiske føringer inn i reformprosessene som vedtas. Stortinget har de senere årene vedtatt en rekke reformer, spesielt innenfor utdanning, helse og omsorg. Dette er viktige og nødvendige reformer for å sikre og videreutvikle vårt velfungerende velferdssamfunn. Jeg er enig i at det kan stilles spørsmål ved om tempoet i reformarbeidet er tilpasset tilgjengeligheten på kvalifisert personell. Men tar vi for oss helse- og omsorgssektoren, ser vi at vi har flere utdannede leger og sykepleiere pr. 1 000 innbyggere enn man har f.eks. i Sverige og Danmark. Det er betydelig større kapasitet innen høyere utdanning i Norge enn til sammenligning i Sverige. Hva er det da som skaper problemene med å rekruttere nok fagpersonell innenfor reformområdene? Et forhold som stiller Norge overfor betydelige utfordringer, er at vi har valgt å opprettholde hovedtrekkene i bosettingsmønsteret. Dette er bra, men det koster, og vi må være villig til å bære disse kostnadene. Vi må nok også være villig til å stille kritiske spørsmål ved utdanningsstrukturen, om vi f.eks. innretter utdanningen i tilstrekkelig grad mot de behov samfunnet har. Hvis behovet for f.eks. sykepleiere er 30 000 for å gjennomføre eldrereformen og psykiatrireformen – ja da må vi vri utdanningskapasiteten i den retningen for å dekke de behovene. Arbeiderpartiet foreslo og fikk vedtatt under behandlingen av finansinnstillingen at det skal oppnevnes en statlig moderniseringskomite med mandat til å foreslå strukturendringer i offentlig sektor for å sikre mer øko nomiske og menneskelige ressurser til eldreomsorg, helse, utdanning og forskning. Kommunalkomiteen har til behandling et Dokument nr. 8-forslag som er fremmet av Høyre-representanter, som på mange måter reiser de samme problemstillingene, og som sikter mot effektivisering og forenklinger på de ulike forvaltningsnivåene. Komiteen har også i budsjettinnstillingen bedt Regjeringen å vurdere fristilling av noen kommuner, med samme utgangspunkt og med samme formål. Stortinget har dermed vist initiativ og tatt tak i mange av de utfordringer som representanten Karin Andersen reiser. Svaret er nødvendigvis ikke ensidig å øke overføringene til kommunene – svaret ligger sannsynligvis mer i retning av en kritisk gjennomgang av hvordan ressursene i offentlig sektor kan brukes mer effektivt. Interpellanten tar også opp spørsmål knyttet til en helhetlig lønnspolitikk. Jeg har imidlertid tillit til at partene i arbeidslivet til enhver tid foretar de nødvendige avveiningene for å møte de utfordringene som representanten her tar opp. Jeg vil derfor advare mot at regjering og storting legger føringer i lønnsspørsmål som binder opp partene i arbeidslivet, og fratar dem det ansvaret de soleklart har.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1998-12-03:
Interpellanten sa i sitt innlegg også at på dei fleste område, og ikkje minst i privat sektor, fungerer dette rimeleg bra ved at arbeidstakarane får betre lønn og moglegheit til etter- og vidareutdanning. Men det fungerer altså ikkje i offentleg sektor. Er det då noko lurt berre å overføre enda meir pengar til kommunane for å få dette til? Eg trur at skal vi kunne klare å løyse dette, må ein inn på noko av det representanten Odd Eriksen var inne på, nemleg begynne å tenke nytt: Kva gjer ein i privat sektor som ein ikkje gjer i offentleg sektor? Det er også ei kjensgjerning at i offentleg sektor har vi ein slags monopolsituasjon når det gjeld arbeidsgivarsida. Det gjer at det ikkje er konkurranse mellom kvalifisert arbeidskraft på same måten som i privat sektor. Derfor trur eg at monopolet på ein eller annan måte må splittast opp. Ved å konkurransestimulere offentleg tenesteproduksjon trur eg ein vil kunne få til noko av den same marknaden der som i privat tenesteproduksjon. Ved å gjere f.eks. sjukehus og sjukeheimar om til stiftingar, gjerne i offentleg eige, men også i privat eige, vil ein få til ein konkurranse mellom ønskt arbeidskraft, og dermed vil slike ting som lønn, arbeidsvilkår, moglegheit for etter- og vidareutdanning med ein gong vere ting som ein vil kunne legge på bordet. Om ein då også gjer som Framstegspartiet har sagt, lèt staten ha det økonomiske ansvaret for helse-, omsorgs- og utdanningstenestene og gjennomfører det via stykkprisfinansiering, slik at desse stiftingane, desse sjukehusa, får midlar ut frå ein produksjon av tenester, vil ein kunne legge inn i eit slikt system moglegheit for konkurranse på marknaden for å få kompetansepersonell som har dei kvalifikasjonane som vi er ute etter. Eg er heilt samd med interpellanten i at det er ønskeleg med velkvalifisert personell på desse områda, og at vi skal ha ein best mogleg tenesteproduksjon. Men eg trur ikkje at det berre å forbetre eit gammalt system som har vist seg ikkje å gi dei ønskte resultata, er vegen å gå. Eg trur vegen å gå er å begynne å tenkje nytt – å vere villig til, slik som eg faktisk opplevde Arbeidarpartiets landsmøte, å tenkje nytt også i kommunesektoren og i måtar å drive kommunen på.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 1998-12-03:
Interpellanten tar utgangspunkt i de mange reformer og spør om vi bør ha en mer helhetlig lønns- og personalpolitikk initiert av staten. Jeg har stadig oftere hørt spørsmål fra Kommune-Norge om vi kanskje burde ha en reformstopp nå. Jeg tror det vi fra sentralt hold først og fremst må gjøre, er å sikre en skikkelig økonomi og skikkelige planer for tilgang på personell når vi vedtar reformer, og det må vi fortsette å gjøre. Vi lever i et moderne samfunn, i et velferdssamfunn, som trenger reformer. Når det gjelder personal- og lønnspolitikken, er det etter Kristelig Folkepartis mening kommunene som må beholde ansvaret. Det er de som står nærmest arbeidstakerne, det er de som må føre og utforme lønns- og personalpolitikken – og ta ansvar for den. I KS har det i de senere år vært en debatt omkring lønns- og personalpolitikken, bl.a. med sikte på å bruke noen av de virkemidlene som interpellanten pekte på, f.eks. å basere lønnssystemet på en individuell vurdering. Jeg tror det er en viktig debatt som kommunene må fortsette med, om det skal være en individuelt basert lønnspolitikk eller en solidarisk lønnspolitikk, hvor alle får betalt uansett målinger av innsats og kunnskap. Kommunene og fylkeskommunene gir mange tjenester i vårt velferdssamfunn, tjenestetilbudet øker. Sykehusene opererer og behandler flere syke i dag enn noen gang tidligere. Likevel er det nødvendig at både kommuner og fylkeskommuner er villig til å tenke nytt innenfor sine institusjoner og er villig til å omorganisere. Som man tidligere har vært inne på i debatten, har vi mange sykepleiere, og vi har mange leger, men det er ikke sikkert at disse gjør de rette tingene bestandig. Det er viktig at kommunene er i stand til å tenke nytt, gjøre nye ting og avvikle noen av de gamle oppgavene. Men det finnes også en konserverende holdning i mange kommuner når det gjelder å slutte med gamle ting som kanskje ikke er nødvendige kommunale oppgaver lenger i vårt moderne velferdssamfunn.
Erna Solberg (Høyre), 1998-12-03:
På begynnelsen av 1990-tallet bestod de største arbeidsledighetskullene av høyt utdannede personer, av ingeniører, av fagfolk innenfor industri, av grupper som hadde sitt vanlige virke i privat sektor. Køene til de høyere utdanningsinstitusjonene, som for lærerutdanning og sykepleierutdanning, var lange. Kvalitetskravene, karakterkravene, for å komme inn var høye. Vi har de to siste årene hatt et stramt arbeidsmarked, hvor nok offentlig sektor på enkelte områder har opplevd å bli konkurrert ut av privat sektor. Men det er altså forskjell på hva man tilbyr i offentlig sektor og privat sektor. Man har noen goder i offentlig sektor som man ikke har i privat sektor. De fleste som jobber i privat sektor, har langt større jobbusikkerhet, og svært mange opplever f.eks. ikke å ha en automatisk, lovfestet pensjonsordning. Og så vil vi ha konjunkturulikheter, som gjør at utslagene blir forskjellig når konkurransen kommer. Jeg syns ikke vi trenger en helhetlig statlig lønns- og arbeidsgiverpolitikk, iallfall ikke fra Stortingets side. Hele utgangspunktet til interpellanten er at vi har et større ansvar for offentlig sektor enn vi har for privat sektor. Som valgt til Det norske storting opplever ikke jeg meg som deltaker i et brukerstyre for offentlig sektor, men som ansvarlig for hvordan Norge som helhet skal utvikle seg. Da går det ikke an å ha som utgangspunkt at det er fælt at vi på enkelte tidspunkt opplever at privat sektor tilbyr mer, når vi akkurat har bak oss en lang periode hvor privat sektor faktisk har tilbudt mindre. Det betyr ikke at det ikke er arbeidsgiverutfordringer i offentlig sektor. Men når det gjelder det kommunale arbeidsgiveransvaret, bør det forbli kommunalt, og det burde bli et større kommunalt ansvar i den forstand at også lærerne burde forhandle med kommunesektoren og ikke med staten. Når vi skal gjennomføre store nye reformer, vil statens primæroppgave på arbeidsgiverområdet være å sikre det vi har ansvaret for, nemlig utdanningssystemet, å sikre at det er nok utdanningsplasser, og at det gjennom det rekrutteres fagpersonell til det som trengs. Høyre har ved hvert eneste budsjett på hele 1990-tallet prioritert bl.a. flere ressurser til høyere utdanning og etablering av flere utdanningsplasser, også mer enn kanskje satsing på kortvarige arbeidsmarkedstiltak. Det utgangspunktet at vi har et større ansvar for offentlig sektor enn vi har for privat sektor, klarer ikke jeg å være enig i. Jeg tror det er viktig at vi har et helhetlig ansvar for balanse i økonomien. Det er der hele diskusjonen om rammer og utvikling kommer, og jeg syns ikke SV svarer med noe grep når det gjelder helheten og balansen.
Morten Lund (Senterpartiet), 1998-12-03:
Jeg er av dem som er optimist når det gjelder spørsmålet om hvorvidt kommunesektoren greier å skaffe seg nok og god nok arbeidskraft i tiden framover. Men selvfølgelig er det avhengig av at vi på Stortinget legger til rette. Jeg er optimist fordi kommunesektoren gir et mangfold av oppgaver som folk finner meningsfylt, fordi det trengs folk med ulik bakgrunn – og så er det noe med trygghet for jobbene. Jeg er optimist fordi kommunesektoren er så viktig. Vi er nødt til å lykkes med å skaffe nok arbeidskraft til den sektoren som løser så viktige oppgaver. Da tror jeg også kommunene får arbeidskraft fordi folk ser positivt på kommunene og på det kommunene holder på med. Så er det viktig, for at kommunene ikke skal miste tillit blant befolkningen, at ikke vi gjør noe som gjør at de mister tillit. Jeg kan nevne som eksempel den nye bygningsloven. Når folk venter meningsløst lenge på noe som skulle gi en forbedring, som vi har sagt skal være en forbedring, men som kommunene strever med, virker det i feil retning. Kommunene får nye oppgaver i tiden framover. Skal de løse dem skikkelig og rimelig nok, trengs det basis for positiv omstilling. De ansatte er nødt til å være med på dette. Jeg tror vi er nødt til å vurdere reformtakten framover i forhold til økonomisk evne og vilje, men også i forhold til det bildet vi ser, om de som skal gjøre jobbene, greier å følge med og omstille seg. Jeg er også av dem som synes at konkurranse om arbeidskraften er bra. De menneskelige ressursene kan aldri verdsettes høyt nok, og høy ledighet er det verste som finnes. Det er bra for kommunene som arbeidsgivere at det er krevende å være arbeidsgiver, og jeg tror det kommer til å finnes arbeidskraft nok bestandig til de interessante arbeidsplassene der folk trives. Det som er utfordringen for kommunene, er å gi et godt nok arbeidsmiljø til å få bort sykdommer og få folk til å trives. Selvfølgelig har lønnsnivå og etterutdanning mye å si. Konkurranse om arbeidskraften er på den ene siden bra. Hvis det fører til ustabilitet, for stor gjennomtrekk, er det ikke bra – ikke minst for f.eks. de eldre hvis hjemmehjelpen skiftes for ofte. Og det er kostbart. Vi legger rammene for kommunene, hvordan de skal kunne være gode arbeidsgivere, gjennom økonomiske rammer, gjennom forutsigbarhet, gjennom frihet til å finne gode løsninger. Nye grep etterlyser SV. Jeg synes vi skulle hatt en stor ny reform med overskriften Frie og ansvarlige kommuner. Vi må få til mindre detaljstyring gjennom lover og forskrifter ved å få til mindre øremerking og byråkrati som krever rapportering og handlingsplaner, og vi må få til mindre kontroll og overprøving fra fylkesmenn og andre småkonger. Så synes jeg vi skulle få til omforente økonomiske rammer, der også kommunene skulle kunne reservere seg mot oppgaver som de ser de ikke greier innenfor de rammene som tilbys.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1998-12-03:
Før denne interpellasjonen stilte eg meg i grunnen spørsmålet: Kunne vi få fram noko særleg nytt i dag om dette temaet? Ville vi sjå ein minister som viste nye takter når det gjeld strukturendringar i samfunnet? Ville vi ha ein interpellant som var villig til å gå for endringar for å nå sine mål? Det er vanskeleg for oss å gå imot dei høgverdige, velmeinande plandokumenta, men til sjuande og sist endar dette opp i eit spørsmål om ressursar. Det er det innlegget til interpellanten også munnar ut i. Det blir etterlyst nye grep, men vi kan jo returnere det spørsmålet til interpellanten. Er ein villig til å vere med på ein del nye grep som går på omprioritering av ressursane, slik at vi oppnår det vi vil? Det blir vist til kommuneingeniørane som blir for få, som kanskje ikkje er kvalifiserte nok, eller som blir trekte inn i anna arbeid. Det blir vist til sakshandsamarar som manglar for å halde oppe tempoet i saksbehandlinga. Er vi då villige til å sjå på strukturendringar i dette samfunnet og kanskje sjå på eit kommunetal som kan vere meir effektivt, der ein kan løyse innbyggarane sine spørsmål på ein betre måte utan tilgang på auka ressursar i form av norske kroner løyvde til kommunesektoren? Det er i grunnen der det endar opp. Det er klart at vi har alle saman uttalt oss positivt f.eks. om lærarane, som blei trekte fram her, som hadde bruk for å få eit lønnsopprykk. Men når vi ser tillitsmenn for lærarane på fjernsyn om dagen, peikande på noregskartet, er det ikkje utelukkande kvalitet i undervisninga som kjem fram av den bodskapen. Då har læraren blitt politikar. Han har på ein måte langt på veg tatt vår rolle, gått inn på pressgruppene sin arena og kjempa på ei side i ei sak som kanskje ikkje skulle hatt så stor innsats frå hans side. Det er ikkje openbert at talet på skular i dette landet er det rette talet når det gjeld kvalitetsomgrep i undervisninga. Det er ikkje sikkert at kommunestrukturen er svaret. Det er ikkje sikkert at det midtre forvaltingsnivået er nødvendig. Det må ei reell kriseforståing til for å få ei reell endring på dette. Dagane før i dag har vore prega av krisemaksimering, men kriseforståing vil bety at ein sluttar å prioritere verktøyet og går over på å prioritere innhaldet i sakene. Høgre sine forslag om rasjonalisering innanfor samferdselssektoren, Postverket, svarar delvis på kravet om bemanningstilgang i ein knapp situasjon.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-16:
Både president og medrepresentanter kan belage seg på at det ikke blir noen stor og voldsom debatt om dette temaet. Jeg har bare lyst til å knytte noen kommentarer til den undersøkelsen Riksrevisjonen har gjort når det gjelder bostøtte til barnefamilier. Bostøtten ble altså lagt om i 1997 og administrativt samordnet under Sosial- og helsedepartementet. Det betyr at ordningen er forholdsvis ny og lagt om, og at det er grunnlag for å gå igjennom den og se om den fungerer i tråd med intensjonene. Det er derfor gjort en undersøkelse blant 334 barnefamilier om hvorvidt bostøtteordningen fungerer etter hensikten. Det komiteen først og fremst har lagt vekt på, og som Riksrevisjonen har lagt vekt på, er at blant barnefamilier med to inntekter er det mange som faller under inntektsgrensen for bostøtte, men som likevel ikke mottar bostøtte. Hovedgrunnen til dette er den boligavgrensningen som ligger i regelverket, og som betyr at hvis en har fullfinansiert en bolig i private kredittinstitusjoner og ikke i Husbanken, eller hvis en f.eks. bor i et borettslag og borettslaget refinansierer fra Husbanken til en privat kredittinstitusjon, faller man utenfor ordningen. Det er først og fremst dette som har vært temaet som komiteen har lagt vekt på når man har vurdert saken. Det komiteen ber om, er at departementet ser nærmere og nøye på hvordan bostøtteordningen utformes, slik at en kan innhente noen av de barnefamiliene som ut fra inntektsmål opplagt burde vært innenfor ordningen, men som likevel faller utenfor. Det er en enstemmig komite som ber om at man vurderer dette som går på boligavgrensningen, som jeg var inne på tidligere, men også at bostøtte ved eie av bolig gis en bred vurdering, at det bør legges vekt på muligheten til å forbedre boligstandarden mens man har bostøtte, og at man må sørge for at tryggheten ved inntektsbortfall også sikres. Komiteen har bedt om at dette blir vurdert i forbindelse med de årlige budsjettproposisjonene, og at det blir gitt oppmerksomhet i det framtidige arbeidet med ordningen.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
Jeg vil henvise til behandlingen av denne saken i Odelstinget, der Fremskrittspartiet hadde en rekke innvendinger. Innvendingene var så store at vi stemte imot hele innstillingen, lovens overskrift og loven i sin helhet. Vi syns at vi skal ha lik behandling av personer som er norske statsborgere, og som tar tjeneste for nasjonen i utlandet. Vi syns det er uheldig at vi skal ha en egen pensjonsordning for ledsagere kun til folk som har jobbet i utenrikstjenesten. Vi vet også at det ligger i loven at en ikke skal ha samordning på dette området. Når vi ser den store prinsipielle diskusjonen vi har hatt når det gjelder pensjonsytelser og opptjente rettigheter, syns vi fra Fremskrittspartiets side at det er urimelig å starte med ledsagere i utenrikstjeneste på dette området. Men jeg ser ikke noe grunnlag for å ta opp igjen denne saken i dag, i og med at vi i Fremskrittspartiet i denne fasen stod alene om dette i Odelstinget.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
Jeg vil henvise til debatten i Odelstinget og de mange forslag der vedrørende den saken vi nå har oppe til behandling. I Odelstinget hadde Fremskrittspartiet forslag på en del områder sammen med Høyre og Tverrpolitisk Folkevalgte. Men så har jo den situasjonen oppstått at vi har kommet fram til et forlik med sentrumspartiene, og etter en drøftelse med våre folk i finanskomiteen ser vi ingen grunn til at vi skal fremme alle disse forslagene på nytt her i Lagtinget. Derfor slutter vi oss til det opplegget som ligger her nå, og lar være å komme med forslagene.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
At Høyre er høyt i skyene for tiden, har vi lagt merke til på mange områder. Men å få høre en slik kritikk fra et parti som vi har stått sammen med om viktige skatte- og avgiftsspørsmål, at det er Fremskrittspartiet som skal få skylden for at ikke forslagene blir fremmet her! Hvor er det blitt av Høyre i denne saken? Vi har alltid gjort det slik – vi har hatt en dialog, som jeg nevnte i mitt første innlegg, med vår finansfraksjon, og etter de forhandlingene som har vært med sentrumspartiene, så vi det nytteløst å ta opp igjen disse forslagene i dag, når vi vet at de blir nedstemt. Det er grunnen til at det ikke er gjort. Men jeg vil be Høyre for ettertiden å skjerpe seg grundig og komme med innspill overfor oss, hvis det er slik å forstå at det er Fremskrittspartiet som skal få skylden for at Høyre ikke har funnet det bryet verdt å gjøre den jobben de skulle gjort som et seriøst og ansvarlig parti. De må ikke skylde på Fremskrittspartiet, som har hatt drøftelsen med sine folk i finanskomiteen.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
Jeg vil henvise til diskusjonen som var i Odelstinget omkring disse viktige spørsmålene, der Fremskrittspartiet hadde en rekke innvendinger mot det flertallet endte opp med. Vi ser ingen grunn til å ta opp igjen disse forslagene i Lagtinget i dag, for vi regner ikke med at situasjonen har endret seg så drastisk fra odelstingsbehandlingen til lagtingsbehandlingen at folk vil skifte mening.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
Jeg vil henvise til debatten i Odelstinget og Fremskrittspartiets synspunkter omkring denne omfattende og viktige saken om skatteopplegget og lovendringene som lå i det. Vi fremmet en rekke forslag. Vi fikk ikke flertall for noen. Vi står fast på det vi sa i Odelstinget, og vil jobbe videre med disse sakene, men vi ser ingen grunn til å ta opp igjen forslag her i Lagtinget i dag, i og med at vi ikke har flertall for noen av dem.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
Det er andre gangen dette foregår under Lagtingets behandling i dag. Det er greit nok at en skal være storebror og har et ansvar. Vi har tatt på oss et ansvar i disse sakene. Opp gjennom den tiden vi har hatt fellesforslag i Lagtinget, har Fremskrittspartiet selvsagt lagt innstillingene til grunn, og vi har fremmet forslag. Hovedgrunnen til at vi ikke har fremmet disse forslagene i dag, er at vi har hatt en diskusjon – jeg må gjenta det – med vår fraksjon i finanskomiteen, og at det er inngått et forlik med mellompartiene, som også Høyre har vært med på. Hvis Høyre hadde vært av en annen oppfatning på disse områdene, hadde det gått an å ta en telefon og ta kontakt med vår lagtingsgruppe. Vi har rett og slett ikke hørt et pip fra Høyre så lenge vi har holdt på her i Lagtinget. Hvis det er slik å forstå at vi i Fremskrittspartiet skal få kritikk for at vi har forholdt oss til den avtalen vi har inngått med sentrumspartiene, får Høyre skjerpe seg for ettertiden og gi beskjed gjennom en dialog. I den medieverdenen vi lever i i dag, skulle ikke det være vanskelig.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-12-10:
Jeg vil henvise til debatten i Odelstinget om denne saken. Jeg tror ikke det er fare for at jeg får representanten Bastesen på nakken selv om jeg ikke fremmer det fellesforslaget vi hadde i Odelstinget når det gjelder endringer i § 23-3 fjerde ledd. Det ble forkastet. Jeg vil henvise til debatten, og Fremskrittspartiet vil selvsagt gjennom sitt politiske arbeid ta dette opp igjen i egnede fora, men vi ser ingen grunn til å fremme dette forslaget på nytt igjen.
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Jeg vil vise til behandlingen av denne sak i Odelstinget, hvor Tore Nordtun på vegne av Arbeiderpartiet gav en grundig argumentasjon for de forslag som jeg vil fremsette her i Lagtinget. Jeg vil da på vegne av Arbeiderpartiet fremme følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Jeg vil med henvisning til behandlingen av denne sak i Odelstinget fremme følgende forslag på vegne av Arbeiderpartiet: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Med henvisning til debatten i Odelstinget vil jeg på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti fremme følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:
Siri Frost Sterri (Høyre), 1998-12-10:
Det er med en viss forbauselse vi da må ta til etterretning fra Høyres side at Fremskrittspartiet ikke har tatt seg bryet med å fremme de forslag vi har stått sammen om. Jeg får da på Høyres vegne bare henvise til debatten og voteringen i Odelstinget.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1998-12-10:
Det er med en viss risiko vi igjen må konstatere at vi har stått sammen med Fremskrittspartiet i Odelstinget om endringsforslag og bare må ta til etterretning at Fremskrittspartiet som det største av de to partiene ikke har tatt seg bryet med å fremme forslag her og heller ikke har informert Høyre om det. Så vi vil bare henvise til debatten i Odelstinget og vår stemmegivning der.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1998-12-10:
Jeg vil nødig risikere at dette skal bli en del av juleunderholdningen for Lagtinget når vi nå først har en så lang saksliste. Jeg synes bare allikevel at det er på sin plass i hvert fall å påpeke det vi opplever her i dag. Vi skal for ettertiden selvfølgelig sjekke at Fremskrittspartiet opptrer slik vi vanligvis pleier å gjøre både i Stortinget, Odelstinget og i Lagtinget når det gjelder størrelse på parti, og hvem som har ansvar for å fremme forslag. Men for sikkerhets skyld skal vi heretter sjekke med Fremskrittspartiet foran hvert lagtingsmøte at de har gjort den jobben vi forventer at de skal gjøre.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1998-12-10:
I hvilken grad hr. Bastesen er orientert om Fremskrittspartiets holdning, skal jeg ikke blande meg opp i. Jeg har derimot gleden av å henvise til debatten i Odelstinget og fremme følgende forslag på vegne av Høyre: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:§ 23-3 fjerde ledd antas å burde lyde:«Det skal ikke betales avgift når inntekten ikke overstiger 25 800 kroner. Avgiften må ikke utgjøre mer enn 25 pst. av den del av inntekten som overstiger 25 800 kroner.»»
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Erik Dalheim gikk før sak nr. 13 ble tatt opp til votering.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1998-12-01:
Jeg vil på vegne av Per-Kristian Foss, Kristin Krohn Devold og meg selv få lov å fremsette et forslag om lov om endring i lov av 22. mai 1902 nr. 10, straffeloven, om kriminell lavalder, om lov om endring i lov av 22. mai 1981 nr. 25, straffeprosessloven, om rettshåndhevelsesarrest, og om lov om endring i lov av 13. juni 1969 nr. 26, skadeserstatningsloven, om foreldres økonomiske ansvar og tiltak for bekjempelse av voldskriminalitet og ungdomsgjenger.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-12-01:
Innledningsvis vil jeg hevde at frivillig innleggelse for behandling generelt gir de beste resultatene. Dette gjelder også rusmiddelmisbrukere. I visse gitte situasjoner aksepterer imidlertid Fremskrittspartiet at tvang benyttes for behandling av rusmiddelmisbrukere, særlig i forhold til unge mennesker. Behandling med tvang av rusmiddelmisbrukere må imidlertid være unntaket og ikke regelen. Dette gjelder også ungdom. I den foreliggende innstilling åpnes det for at sosialtjenesten tilpliktes å vurdere bruk av tvang etter melding fra pårørende. I utgangspunktet er vi skeptisk til denne nyordningen, særlig når det gjelder voksne, myndige personer. En kan i denne sammenheng ikke se bort fra at pårørendes interesser for krav om tvangsinnleggelse kan ha ulike motiver. Dette har vi sett, ikke minst innen den psykiatriske helsetjeneste ved bruk av såkalte tutorerklæringer. Når det er sagt, vil jeg imidlertid understreke at det åpenbart finnes tilfeller hvor de pårørende rettmessig og med gode motiver ønsker tvangsinnlagt et familiemedlem med store rusproblemer. Særlig mener jeg at sosialtjenesten bør lytte til de pårørende i langt sterkere grad når det gjelder barn enn når det gjelder voksne. Med de presiseringer jeg her har angitt, støtter Fremskrittspartiet forslaget i § 6-1. Fremskrittspartiet er imidlertid imot at annet ledd i någjeldende lov § 6-2 blir opphevet, idet vi mener at skal det være noen mening med tvangsinnleggelse for behandling av rusmiddelmisbrukere, bør fylkesnemnda også anvise et egnet sted for slik behandling når tvangs vedtak blir gjort, slik praksis er i dag. Tvangsinnleggelse av spesielt unge stoffmisbrukere til kun oppbevaring uten adekvat behandling, kan Fremskrittspartiet ikke akseptere. Fremskrittspartiet mener derfor at en bør beholde annet ledd i § 6-2 i nåværende lovverk inntil en har bygd ut et tilstrekkelig antall med behandlingsinstitusjoner som kan ivareta og gi adekvat og forsvarlig behandling ved tvangsinnleggelse. Aksepterer en innleggelse ved bruk av tvang for rusmiddelmisbrukere uten å kunne henvise disse til et forsvarlig behandlingsapparat, er jeg redd for at vi snart er tilbake til forgangne tider med den gamle løsgjengerloven og Opstad-problematikken som ingen var tjent med. Dette er ingen ønsket utvikling sett fra Fremskrittspartiets ståsted. Det er på høy tid at Stortinget får seg forelagt en evaluering av de behandlingsinstitusjoner som forefinnes, og har man i dag ikke tilstrekkelig med institusjoner og institusjonsplasser for tvangsbehandling, ja, da må samfunnet sørge for at slike plasser bringes frem, slik at det er mulig å gi tvangsinnlagte rusmiddelmisbrukere en skikkelig, faglig god behandling, slik vi tilstreber det i forhold til alle andre pasienter. For vi må ikke underslå at sterkt forkomne rusmiddelmisbrukere er syke mennesker som trenger behandling. Greier vi å holde fast ved den definisjonen, har vi kommet langt i å imøtekomme disse menneskers interesser.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-01:
Jeg skal være kort, men jeg ser det som nødvendig å presisere de fellesmerknadene som Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti har her, og de betraktninger som ligger til grunn for dem. I fellesmerknadene har begge partier understreket det alvorlige i å bruke tvang overfor rusmiddelmisbrukere, og når det gjøres, må grunnlaget og vurderingene for det som gjøres, være skikkelig på alle måter. Man må være sikret at det ikke foretas overgrep. Dermed har Sosialistisk Venstreparti på lik linje med Fremskrittspartiet reservert seg i forhold til endring av § 6-2 annet ledd i sosialtjenesteloven. Vi mener, sammen med Fremskrittspartiet, at dagens lov på dette punktet må opprettholdes. Det det går på, er at man skal vite hva slags institusjon vedkommende i så fall skal innlegges i, og at man ikke åpner for generelle tvangstiltak uten at det er presisert hva slags behandlingstilbud vedkommende skal ha – slik at på lik linje med Fremskrittspartiet, vil SV reservere seg i forhold til endringen av § 6-2 annet ledd.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-11-17:
Jeg vil henvise til diskusjonen om denne saken i Odelstinget da disse endringene var oppe til debatt. Jeg har to forslag jeg vil fremme. Det er forslag nr. 1 på vegne av Fremskrittspartiet og SV: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:§ 3-2 femte ledd andre punktum antas å burde utgå.»Og det er forslag nr. 2 på vegne av Fremskrittspartiet:«Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:§ 21-9 tredje ledd nytt tredje punktum samt ny § 22-3a antas å burde utgå.»
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-11-17:
Jeg vil også i denne saken vise til den omfattende debatten i Odelstinget om disse lovendringene, der Fremskrittspartiet faktisk stod alene om å forsvare at borettslagene skal få lov til å styre seg selv i større grad enn flertallet ville. Vi synes det er veldig uheldig at stat, fylke og kommune nå skal kunne tilegne seg store andeler i borettslagene, uten at borettslagene og andelseierne selv har noe de skal ha sagt i denne saken. De må obligatorisk avgi inntil 10 pst. Det som er et problem her, er at det selvstyret som de har hatt når det gjelder borettslagsleiligheter, er fratatt borettslagene, selv om de i mange tilfeller har vedtekter som hjemler at kommune/stat kan få gå inn og kjøpe leiligheter. Vi synes at det beste er at borettslagene i størst mulig grad får lov til å styre seg selv. Vi synes det er uheldig at Stortinget skal gjøre et lovvedtak som går ut på at de blir overstyrt her. Vi har også sett på de innvendingene og de endringene som flertallet i Odelstinget gjorde i denne saken. Det som vi synes er uheldig, er at alle høringsinstanser som har uttalt seg om dette – boligbyggelag og andre – er imot den lovendringen som er kommet. Det er klart at mange borettslag – vi kan bare se opp til Groruddalen – hvis det er sånn at kommune/stat nå skal gå inn og kjøpe inntil 10 pst. av leilighetene, kan risikere å få store sosiale problemer, fordi borettslagene og de som driver dem, ikke blir hørt på en måte som vi synes det er viktig at de blir. Vi synes det er viktig at vi har en dialog i disse sakene, men den overkjøringen som har vært her, tror vi på sikt vil skape langt større problemer enn flertallet har tenkt når de har vedtatt denne lovendringen. På vegne av Fremskrittspartiet vil jeg derfor fremme følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:I lov av 4. februar 1960 nr. 1 om boligbyggelag antas § 10 fjerde ledd nytt tredje punktum, § 13 nytt femte ledd, § 16 andre ledd, § 19 første ledd, § 22 femte ledd nr. 4, § 22 femte ledd nytt punkt 7 og § 34 a andre ledd å burde utgå.I lov av 23. mai 1997 nr. 31 om eierseksjoner(eierseksjonsloven) antas § 11 første ledd, § 22 fjerde ledd og § 47 tredje ledd å burde utgå.» (eierseksjonsloven)