Åslaug Haga (Senterpartiet), 2009-02-12:
Først av alt: Takk til utenriksministeren for hans breie og gode gjennomgang av de største utfordringene vi står overfor utenrikspolitisk i tida framover. Jeg skal ikke ta noen «tour d'horizon», men snarere plukke ut noen få elementer. Senterpartiet er glad for den vektlegginga som utenriksministeren hadde i gjennomgangen sin av nordområdene. Regjeringas viktigste strategiske satsingsområde blir gradvis fylt med innhold. Utfordringene i området er snarere blitt større enn mindre siden Soria Moria-erklæringa ble skrevet og Regjeringa la fram sin 22-punktsplan i 2006. Økte utfordringer skyldes hovedsakelig at klimaendringene går raskere enn vi trodde. Mindre is i Arktis betyr mer aktivitet. Som en konsekvens blir fokuset større på det rettslige grunnlaget i Polhavet. Senterpartiet mener at dette feltet må ha maksimal oppmerksomhet, og er glad for den vekt som utenriksministeren legger på dette. Mer aktivitet i Arktis gir oss også helt praktiske utfordringer knyttet til beredskap hva angår vår mulighet til å redde menneskeliv om noe skulle gå galt, men også miljømessig i lys av sårbarheten som ligger i økosystemet i dette området. Det trengs et tett og nært samarbeid mellom ulike myndighetsorganer for at dette skal bli tilfredsstillende. Jeg håper utenriksministeren kan bekrefte at så er tilfellet. Forventningene til hele nordområdepolitikken er store. Mange etterspør økte ringvirkninger av nordområdepolitikken generelt og spesielt på land. Senterpartiet ser fram til ytterligere konkretisering av nordområdesatsinga fra Regjeringa i tida framover. I våre nærområder ligger også Island, et land som på mange måter ligger med brukket rygg etter økonomisk kollaps. Krisa på Island er et konkret utslag av en rovdyrkapitalisme som nå råker verden hardt. Tilfellet Island viser behovet for sterkere reguleringer av økonomien internasjonalt. I øyeblikket synes verdens ledere å ha mer enn nok med å håndtere den akutte krisa. Det haster imidlertid med å komme videre med å diskutere hva som må til for å hindre tilsvarende nedtur i verdensøkonomien seinere – en nedtur som vi bare har en flau bris av i Norge, men som slår inn som en tsunami i fattige land. Berg-og-dal-baner i verdensøkonomien rammer de svakeste i de rike landene hardest, og det rammer fattige land på en spesielt sterk måte, sjølsagt noe avhengig av i hvilken grad de faktisk er integrert i verdensøkonomien. I debatten om økt regulering av verdensøkonomien for å hindre berg-og-dal-bane-økonomi må også vurderinger omkring handelssystemet bli tatt med. Jeg mener det er verdt at vi spør oss sjøl om vi er sikre på at det rette i dagens situasjon er å sluttføre en ny forhandlingsrunde i et handelssystem som har som fundament at en friest mulig verdenshandel er det mest tjenlige for alle. Senterpartiets vurdering er at også WTO må ses på med kritiske øyne i en prosess hvor verdens økonomiske system skal settes under lupen. Men tilbake til Island. Senterpartiet er av den klare oppfatning at Norge må gjøre det som er mulig for å bidra til å få Island på beina igjen, sjølsagt til enhver tid basert på hva islandske myndigheter ser som hensiktsmessig. Det er gledelig at Finansdepartementet skal utrede muligheten for en valutaunion mellom de to land. Et utredningsarbeid kan finansministeren sjølsagt ta initiativ til på et hvilket som helst område, uten nødvendigvis å måtte konsultere Stortinget om det. Men tida er definitivt kommet for å ha en Island-strategi basert på den nye virkeligheten for vår nabo i vesterled. I forkant av denne utenrikspolitiske debatten var det et oppspill fra Høyre hvor man var kritisk til Regjeringas menneskerettighetsarbeid – man mente dette var for lite offensivt. Det er viktig å ha en nøye gjennomtenking av om en til enhver tid gjør nok, og de rette tingene, på dette feltet. Det er også viktig å bruke et tydelig språk når det trengs. Det er et problem at en ofte blir for diplomatisk i ordbruken i internasjonale sammenhenger. Men er det ett område man skal trå nennsomt på, er det nettopp menneskerettighetsområdet. Hvis man ønsker innflytelse, må en gå nennsomt fram. Petersen fra Høyre løp ikke rundt som en elefant i en glassbutikk på dette feltet i sin tid som utenriksminister. Det bør heller ikke Høyre gjøre framover. Det vil bakfyre. Man kan alltids bedrive markeringspolitikk, men dette vil ofte stå i motstrid til en måloppnåelse. Soria Moria-erklæringa er klar på at Regjeringa skal øke innsatsen i FN-ledede operasjoner i Afrika. Det er bra at Norge stiller til rådighet feltsykehus til Tsjad. Senterpartiet er også glad for Regjeringas bekreftelse på at man har løpende kontakt med FN med sikte på å få til et bidrag til MONUC, FNs Kongo-operasjon. Mens verden holder øye med Gaza og bruker ressursene på å håndtere egne økonomiske kriser, raser kampene i Øst-Kongo, med noen av de verste overgrep mot kvinner og barn verden noen gang har vært vitne til. Konflikten i Kongo er mangslungen. Det handler om etnisk hat, om statsborgerskap, om kamp om fruktbare landområder og om kontroll med verdifulle mineraler. Dette er krevende politisk. Men det er et faktum at det foregår et meget brutalt spill, med skiftende allianser som besitter store militære styrker, og de som taper, er sivilbefolkninga. Krigen har pågått i 15 år. Vi har ikke tall på hvor mange mennesker som er drept. Det beste tallet man anslår, er 5,6 millioner – kanskje er tallet 5 millioner, kanskje er tallet 6 millioner. Det er under alle omstendigheter et groteskt høyt tall. Situasjonen i Gaza vekker avsky, med god grunn. Mange av oss går i demonstrasjonstog for palestinerne. Det er et tankekors at vi ikke går i demonstrasjonstog for sivilbefolkningen i Kongo. Vi veit ikke hvor mange som drepes, som nevnt. Vi har ikke peiling på hvor mange kvinner som er ødelagt for livet, ikke bare etter voldtekt, men etter seksuell lemlesting og tortur. Jenter på fem år er like utsatt som kvinner på 80. Vi snakker om seksualisert tortur som strategisk våpen. Det er farligere å være kvinne enn soldat i dagens Kongo. Spørsmålet er sjølsagt: Hvorfor i all verden griper ikke verdenssamfunnet inn i større grad enn det man gjør i Kongo, når man velger å gjøre det i et land som Afghanistan? Svaret på det er det nok ikke så vanskelig å finne. Svaret er ganske enkelt at det fins ikke interesser i Kongo som kan true vestlige interesser – ergo er vi bare moderat opptatt av konflikten. Taliban truet Vesten. Derfor greip vi inn i Afghanistan. Ingen aktører i konflikten i Kongo er noen trussel mot Vesten. Derfor sitter vi så stille som mulig. Men vi sitter ikke helt stille. Det er en FN-operasjon på plass. Problemet er bare at troppene er for få. Man greier ikke å utføre det oppdraget som skulle innebære at man også beskytter sivilbefolkningen. Vi bidrar humanitært i Kongo – 218 mill. kr i fjor. Det er bra. Det er et viktig arbeid, som nytter. Innsatsen bør nok økes. Det er også rett at det ikke fins noen militær løsning i Kongo. Det fins bare en politisk løsning hvis man er ute etter varig fred. Men dette forhold tilsier ikke at vi ikke skal stille opp militært nå for å ivareta en sivilbefolkning som lider til de grader som det vi ser i dette landet. Det er på tide å vise at mennesker i Afrika er like mye verd som Kari og Ola. Det er ingen unnskyldning at andre vestlige land sitter på gjerdet og ser på. Det er nettopp i slike situasjoner vi trenger små, engasjerte og solidariske land som tar ansvar for de svakeste ved å gå i front. Når Senterpartiet er levende opptatt av at vi skal stille opp i Kongo også militært, er det nettopp for at vi skal gå i front, at vi skal bidra til at andre vestlige land også stiller opp. Per i dag er vi i en situasjon hvor vi må omtale forholdene i Kongo som en betydelig unnlatelsessynd fra Vestens side.