Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2021-03-09:
Trygghet for land og folk er ikke én av statens viktigste oppgaver, som jeg oppfattet ble sagt av en tidligere taler i dag. Det er statens aller viktigste oppgave å verne folk mot indre og ytre fiender. Det er helt fundamentalt, det handler om statens legitimitet, hele grunnlaget for statsdannelsen. Da må vi levere. Da må vi ha et forsvar og en forsvarsevne som kan verne oss mot de ytre fiendene, og vi må ha politi og beredskap som kan ta vare på borgerne mot de indre fiendene. Det er etter Fremskrittspartiets definisjon vår aller, aller viktigste oppgave. Så hvordan ser det ut da etter at Fremskrittspartiet har sittet seks år i regjering og hatt ansvar for særlig politi- og beredskapsfeltet? Hva kan man vise til fra situasjonen i 2013, da det ble et regjeringsskifte, og til Fremskrittspartiet gikk ut av regjering i januar 2020? Vel, på det som kanskje kan være en vårdag, første vårdag i hovedstaden, er det en veldig tydelig melding: Det er langt bedre, man har kommet videre. Vi har en bedre beredskap, vi har et bedre utbygd politi, vi er langt bedre i stand til å håndtere hendelser på en rekke ulike områder. Det er det ingen tvil om, og det oppfatter jeg heller ikke at den øvrige opposisjon er uenig med Fremskrittspartiet i. Men det betyr ikke at vi skal si oss fornøyd, ferdig jobbet og gå hjem. Beredskapsarbeidet tar aldri slutt. Vi må fortsette å løfte det, vi må fortsette å jobbe med det, og vi må til stadighet minne oss på dette viktige arbeidet og jobbe videre. Derfor er vi i den situasjonen at Fremskrittspartiet i dag, på tross av at vi mener at det er gjort en veldig god jobb med Fremskrittspartiet i regjering på dette feltet, kommer til å danne flertall for svært mange forslag sammen med de andre opposisjonspartiene. Det gjør Fremskrittspartiet fordi vi stemmer for det vi er for, og vi stemmer imot det vi er imot. Vi er ikke noe støtteparti for regjeringen, men vi står på det som er Fremskrittspartiets beredskapspolitikk. Og vi fremmer masse ulike forslag som også er av ny karakter. For å ta noen eksempler: Vi foreslår å opprette et eget innenriksdepartement. Det må selvfølgelig være opp til regjeringen, men jeg vet at justisministeren sannsynligvis har hendene fulle med veldig mange oppgaver, og det kan være at det ville være fornuftig å dele opp dette departementet på justis og på innenriks. Vi ønsker også å styrke krisestøtteenheten i Justisdepartementet. Vi vil ha informasjonskampanjer om beskyttelsestiltak for å sette befolkningen selv i stand til å vite bedre hvordan man skal håndtere kriser, sånn som vi har vært igjennom det siste året. Et eksempel også – for å tenke nytt: et felles telefonnummer for nødetatene, et slags norsk 911, om du vil. Når det gjelder koronapandemien, skal jeg tillate meg å være litt spissformulert: Jeg skulle ønske at helseministeren hadde brukt like mye tid på å forberede Norge på en pandemi før mars 2020 som han har brukt tid på å holde pressekonferanser etter mars 2020. Det er rett og slett fordi det vi opplevde i fjor, og som fremdeles skyller inn over oss, var en veldig lenge varslet krise. Pandemi sto øverst på listen over hendelser som kunne ha stor betydning for samfunnet, og som vi måtte være forberedt på å håndtere. Erfaringen så langt viser at vi ikke var tilstrekkelig i stand til å håndtere det. Det handler om vår evne til å fremskaffe medisiner, medisinsk utstyr, vår evne til å ha lager, vår evne til å sette i gang egenproduksjon. Det handler om å kunne ha et offentlig-privat samarbeid som vi kan dra nytte av. Alle disse tingene foreslår vi, som gjør at vi, når behovet er der, kan sette i gang nye produksjonslinjer. Men det handler også om å gjøre noe for å forhindre vold og overgrep, som dessverre skjer i skyggen av pandemien. Der har vi også et flertallsvedtak som utfordrer regjeringen. Når det gjelder særlig terrorsikring, har virkelig denne regjeringen levert gjennom Justisdepartementet. Det handler om en styrking av PST og en historisk styrking av politiet, det kommer man ikke utenom selv om man diskuterer politireformen opp og ned i mente i denne salen. Men vi foreslår også at vi må gå videre. Vi må ikke stoppe nå. Politiet må bygges videre, PST må styrkes mer, og vi må ha flere øvelser, vi må ha mer kurs, vi må ha mer opplæring ute i det sivile, som kan være mer forberedt på å håndtere kriser som kan komme. En av de tingene – eller kanskje den tingen, den saken – som jeg er mest stolt av i Fremskrittspartiets periode i Justisdepartementet, er at vi klarte å etablere Politiets nasjonale beredskapssenter. Det er en unik ressurs, som setter oss i stand til å ha en rask reaksjon, sette inn beredskapstroppen, bombegruppen, krise- og gisselforhandlerne, bruke politiets helikoptertjeneste til raskt å agere på hendelser som måtte skje på norsk jord – evnen til å bekjempe terror på norsk jord. Men vi ser det også i andre situasjoner, sånn som i Gjerdrum. Der fikk vi virkelig demonstrert nytten av Politiets nasjonale beredskapssenter. Det er derfor jeg synes det er litt greit å minne de rød-grønne, og kanskje også Venstre og Kristelig Folkeparti, om historikken bak Politiets nasjonale beredskapssenter. Det var opprinnelig Stoltenberg og hans regjering som ønsket å opprette et beredskapssenter på Alnabru. Det kjenner vi enden på: Det gikk ikke særlig bra, dårlig planlegging, ikke tilstrekkelig tilpasset de behovene som var til stede – det eksisterte ikke på Alnabru. Prosjektet måtte skrinlegges. Regjeringen Fremskrittspartiet satt i, som jeg mener kanskje var en litt annen regjering, var i stand til å planlegge på rekordtid og sørge for at vi leverte på tid og under budsjett et fantastisk beredskapssenter som nå står på Taraldrud. Men det var altså ingen lett vei dit. Det var en vei som måtte kjempes mot de rød-grønne, som nå i dag synes det er flott og fint å skryte av Politiets nasjonale beredskapssenter. De gjorde hva de kunne for å stoppe det her i denne sal, og for så vidt også Venstre og Kristelig Folkeparti. Dagens kulturminister var vel blant dem som kjempet mest imot Politiets nasjonale beredskapssenter. Men vi sto løpet ut, vi sørget for å bruke de virkemidlene som var nødvendige. Vi måtte ekspropriere når grunneierne ønsket tigangen i godtgjørelse for sine tomter. Vi kjempet sammen og fikk på plass en regulering som gjorde at man klarte å gjennomføre prosjektet, og fikk endelig vedtak i Stortinget. Men det var ingen selvfølge. Det tenker jeg at særlig de rød-grønne bør filosofere litt over. I dag er alle fornøyd. I dag skryter alle av det. Men veien dit var ikke lett. Så registrerer jeg at flere snakker om de frivillige. Ja, det er viktig å ta vare på de frivillige ressursene. Det er noe av det aller mest grunnleggende vi har som gjør at vi kan bygge god norsk beredskap – alle de frivillige som stiller opp når uhell og hendelser er ute. De er helt uvurderlige. Da er det, synes jeg, svært sørgelig at vi fremdeles ikke har klart å sørge for at de som drar fra jobben, som velger å forlate jobben sin for å stille opp når det er ras eller en eller annen hendelse, ikke engang får kompensert sin tapte inntekt for å stille opp. Fremskrittspartiet fremmer forslag om det i dag. Vi får ikke flertall. Senterpartiet og SV støtter vårt forslag om å kompensere tap i inntekt for de frivillige som stiller opp på vegne av samfunnet, men Arbeiderpartiet ønsker kun å utrede det. Dette kunne vi ha løst i dag. Jeg registrerer at det er mye festtaler om frivilligheten, men man stiller ikke opp når det virkelig gjelder. Da vil jeg ta opp de forslagene vi er en del av.