Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2011-01-13:
Regjeringen har som prioritet å redusere fattigdom. Det viktigste vi gjør for å redusere og å bekjempe forskjeller, er at vi i Norge har klart å holde ledigheten lav i en periode med finanskrise og store utfordringer i den internasjonale økonomien. Det er en av våre største seiere i nyere tid. Å bekjempe forskjeller og redusere fattigdom handler samtidig om ulike tiltak på ulike områder for å bekjempe økonomisk ulikhet. Regjeringen har redusert gebyrer, sørget for en kraftig reduksjon i inkassosatsene, styrket forbrukervernet mot gjeldsproblemer og styrket forbrukerbeskyttelsen. De senere årene har det vært en betydelig oppmerksomhet om kredittgiving både på nasjonalt plan og i EU-regi. For å styrke forbrukernes rettigheter på dette området har Stortinget, etter initiativ fra regjeringen, gjort flere lovendringer, senest våren 2010 ved gjennomføringen av forbrukerkredittdirektivet i norsk rett. Lovendringene tar sikte på å forhindre at forbrukerne havner i gjeldsproblemer de ikke vil være i stand til å håndtere. I tillegg har det vært viktig for regjeringen å påse at regelverket etterleves i praksis. Her har Finanstilsynet og forbrukerombudet en sentral rolle. Når det gjelder regler som skal hindre at forbrukere får problemer med å tilbakebetale gjelden, vil jeg særlig nevne bankenes frarådningsplikt, som gir bankene en plikt til å fraråde kunder å ta opp kreditt hvis kundenes økonomiske situasjon tilsier det. Etter initiativ fra regjeringen gjelder frarådningsplikten nå også ved kredittkjøp. Videre vil jeg framheve at vi har fått lovfestet en kredittvurderingsplikt, og at det også er innført en forklaringsplikt ved inngåelse av kredittavtaler. I tillegg kan jeg nevne at kredittinstitusjonenes opplysningsplikt overfor kunden har blitt skjerpet på alle stadier i kredittgivingsprosessen. Det er også innført en angrerett ved kredittavtaler, som gjør at forbrukeren innen 14 dager kan gå fra avtalen uten begrunnelse. Ved brudd på kredittgivernes plikter er det etter mitt syn også flere adekvate og tilfredsstillende sanksjonsmuligheter. Samlet sett har vi etter mitt syn et godt rammeverk for kredittgiving, som går langt i å verne forbrukerne når de inngår kredittavtaler. Det må imidlertid også kunne stilles visse krav til den enkelte selv. Utgangspunktet må være at den enkelte selv har et selvstendig ansvar for å vurdere sin økonomiske situasjon og for å vurdere om man har økonomisk evne til å ta opp lån. Her kan økt kunnskap og opplæring om økonomiske forhold være viktig. Det gjelder særlig for de unge, som normalt har mindre erfaring med låneopptak og hva dette innebærer. I den sammenhengen nevner jeg at forbrukerombudet har et prosjekt for 2011 som gjelder kontraktsinngåelser blant unge over 18 år. Som ledd i regjeringens arbeid med å redusere fattigdom har regjeringen tatt initiativ til flere tiltak som gjør det enklere for personer som havner i gjeldsproblemer de ikke kan håndtere. Regjeringen vil bl.a. beskytte disse menneskene mot for høye gebyrer ved tvangsinndrivelse av misligholdt gjeld. Med virkning fra januar 2007 vedtok Stortinget etter initiativ fra regjeringen å redusere gebyret for utleggsbegjæringer fra 2,1 ganger rettsgebyret til 1,85 ganger rettsgebyret i saker der det tas utlegg. Dette er betydelige reduksjoner i de usosiale gebyrene som ble innført og økt under den høyredominerte Bondevik II-regjeringen. Samlet betyr dette en nedgang i gebyrinntektene for staten på over 230 mill. kr. Videre har regjeringen i 2010 også sørget for en kraftig reduksjon i de kostnader som skyldneren kan bli ansvarlig for ved den utenrettslige inndrivingen. For forbrukere er inkassosatsene redusert med mellom 20 og 50 pst., avhengig av størrelsen på kravet. For et krav på 2 500 kr er f.eks. satsen redusert fra 1 220 kr til 610 kr. Regjeringen har også vedtatt at det skal ta 14 dager lenger før inkassoforetaket kan bruke den høyeste maksimalsatsen for kravet. Dette gir skyldneren noe bedre tid til å gjøre opp for seg uten at kostnadene ved inndrivingen økes. Kredittgiverne står ikke fritt ved markedsføringen av kredittavtaler. For det første pålegger finansavtaleloven kredittgivere å gi visse opplysninger ved enhver form for markedsføring av kreditt. Det skal bl.a. opplyses om effektiv rente, kredittkostnader, samlet kredittbeløp og kredittavtalens løpetid, og opplysningene skal samlet sett gi et riktig bilde av de vesentlige sidene av kredittavtalen. De omfattende kravene til opplysninger har bl.a. til formål å sette forbrukeren bedre i stand til å sammenligne og vurdere ulike kredittilbud. Videre setter de generelle reglene i markedsføringsloven grenser for markedsføringen av kredittavtaler. Forbrukerombudet fører tilsyn med at markedsføringen er i overensstemmelse med lovgivningen. For å sette forbrukeren i stand til å foreta en veloverveid avgjørelse bør vedkommende få alle relevante opplysninger om kredittavtalen før avtalen inngås. Kravene som stilles til kredittgiverens plikt til å gi kunden opplysninger før det inngås en avtale, er derfor skjerpet. Forbrukeren skal gis opplysninger bl.a. om samlet kredittbeløp, kredittavtalens løpetid, nominell og effektiv rente samt andre kostnader som vil påløpe i kredittforholdet. Opplysningsplikten har en nær sammenheng med forklaringsplikten og frarådingsplikten. Etter at det nå er innført regler om forklaringsplikt, har kredittgiveren en plikt til å forklare avtalens innhold for forbrukeren. Forklaringen må gis på en slik måte at forbrukeren settes i stand til å vurdere om den foreslåtte avtalen passer til vedkommendes behov og økonomiske situasjon. I forlengelsen av forklaringsplikten har man frarådingsplikten, som går ut på at kredittgiveren har en plikt til å underrette forbrukeren om at forbrukeren bør avstå fra å ta opp kreditten hvis hans eller hennes økonomiske evne tilsier det. Denne plikten har vi hatt en stund, men i 2009 ble frarådingsplikten utvidet slik at den nå også gjelder ved kredittkjøp. Videre er det i 2010 gjort enkelte endringer i bestemmelsen om frarådingsplikt med sikte på å gjøre plikten mer effektiv. Etter endringene skal frarådingen både gis skriftlig og så vidt mulig også muntlig. I tillegg skal forbrukeren, der det på tross av frarådingen inngås en kredittavtale, ved signatur bekrefte at kredittgiveren har frårådet ham eller henne å ta opp kreditten. Formålet med å kreve forbrukerens signatur er å tydeliggjøre for forbrukeren at kredittopptaket i et slikt tilfelle skjer på egen risiko. Når det gjelder hvordan frarådingsplikten i finansavtaleloven § 47 fungerer i praksis, har Finanstilsynet foretatt en uformell undersøkelse blant et utvalg låneinstitusjoner. Undersøkelsen tydet på at det i liten utstrekning blir frarådet mot låneopptak, men at det i stedet blir gitt avslag i de tilfellene der det er tvilsomt om forbrukeren har evne til å bære forpliktelsene. I 2010 fikk vi også en lovfesting av kredittgiverens plikt til å foreta en kredittvurdering av forbrukeren før kredittavtale inngås. Vurderingen skal foretas på grunnlag av opplysninger som forbrukeren oppgir, eller fra relevante databaser. Dette sikrer at kredittgiveren får et tilstrekkelig grunnlag for å vurdere om forbrukeren er i stand til å oppfylle sine forpliktelser etter kredittavtalen. Kredittvurderingsplikten har dermed en nær sammenheng med frarådingsplikten. Jeg vil også nevne at Barne- og likestillingsdepartementet på anmodning fra Stortinget har fått utredet spørsmålet om opprettelse av et sentralt gjeldsregister. Å registrere gjeld vil kunne være et nyttig hjelpemiddel ved gjennomføringen av kredittvurderingsplikten. Utredningen har vært på høring og følges nå opp av departementet. I 2010 ble det innført en bestemmelse om angrerett i finansavtaleloven. Forbrukeren kan innen en frist på 14 dager utøve angrerett og komme ut av avtalen uten å gi noen begrunnelse. Kredittgiveren kan som utgangspunkt ikke kreve andre kostnader enn selve kredittbeløpet med renter. Ved kredittkjøp har Stortinget etter forslag fra regjeringen valgt å beholde kravet til kontantinnsats. I tilfeller hvor varens kontantpris overstiger 20 pst. av folketrygdens grunnbeløp, noe som f.eks. ofte vil være tilfellet ved bilkjøp, skal 35 pst. av varens kontantpris betales kontant. Et slikt krav har til formål å verne forbrukeren mot uoverveide kjøp og også til en viss grad beskytte mot press fra en pågående selger som tilbyr å yte kreditt for å finansiere kjøpet. Dersom kredittgiverne ikke overholder de lovpålagte pliktene, har man flere sanksjonsmuligheter både etter bestemmelsene i finansavtaleloven og etter de alminnelige avtalerettslige reglene om ugyldighet og revisjon, herunder avtaleloven § 36. Det kan bl.a. bli tale om å lempe på forbrukerens forpliktelser etter avtalen. Videre har Finanstilsynet og forbrukerombudet adgang til å gi pålegg om retting og til å ilegge tvangsmulkt ved brudd på finansavtalelovens regler om kredittavtaler. Rene forbrukslån, som i stor grad gis uten sikkerhet, tilbys av både banker og finansieringsselskaper. Finanstilsynet har i flere år kartlagt omfanget av forbrukslån i et utvalg banker og finansieringsselskaper. Årsveksten var 2 pst. ved utgangen av andre kvartal 2010, og kun 0,3 pst. i andre kvartal isolert. Etter en periode med betydelig vekst i forbrukslån har veksten stoppet opp, og det kan tyde på at finansinstitusjonene og forbrukerne er blitt mer forsiktige. Samlet sett mener jeg lovgivningen for å beskytte forbrukeren på dette området er god og betydelig videreutviklet gjennom de siste årene. Det er videre viktig å påse at finansinstitusjonene forholder seg til regelverket, og at dette følges i praksis. Samtidig synes problemene med tilbakebetaling av kreditt å være økende, særlig blant yngre låntakere. Dette tar regjeringen på alvor, og anser derfor den debatten som er reist i dag, som svært viktig.