Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-12:
Jeg vil gjerne kommentere den delen av meldingen som går på IMFs virksomhet. Som Øystein Djupedal nevnte, er vi glad for at det har kommet en slik melding. Vi synes det er tilsvarende sørgelig at den har fått så lite oppmerksomhet, og fått en så liten del av oppmerksomheten til komiteen i de merknadene som er skrevet. Ikke en eneste liten kommentar til IMFs virksomhet har kommet fra flertallet i komiteen, bortsett fra at man sier at man slutter seg til vår bemerkning om at det er positivt at en slik melding legges fram. Langt mindre har flertallet noen kritiske innvendinger til IMF. At departementet ikke nevner med ett ord den sterke økningen i protester mot IMF verden rundt, er én ting, at flertallet i finanskomiteen heller ikke synes å ha registrert denne utviklingen, synes vi er verre. Og det viser vel hvor sørgelig det står til med globaliseringsdebatten her i landet. Mens IMF nå er blitt gjenstand for diskusjon i flere og flere fattige land, blant NGOer over hele verden og blant flere og flere fagøkonomer, har Det norske storting tilsynelatende ingenting det ønsker å si. Framstillingen av virksomheten til IMF gir etter vårt syn et ubalansert bilde. At institusjonen i større grad enn før ses på som kontroversiell i gjeldstyngede land, blir ikke nevnt. At mange mener IMF selv har et stort ansvar for utløsningen av finanskrisen i Asia og i Argentina, forbigås også i stillhet, og her finnes ingen diskusjon om de sosiale konsekvensene av IMFs strukturtilpasningsprogrammer. Verken i IMFs eller i Verdensbankens egne tall eller i statistikker fra UNDP kan man finne noen godtgjørelse for at IMFs politikk har ført til bedre velferdsnivå eller bedre levekår for befolkningen i land som har vært igjennom strukturtilpasningsprogrammet. Ifølge meldingen er IMFs målsetting å oppnå økonomisk stabilitet, og det er all grunn til å spørre seg om økonomene i IMF-hovedkvarteret i det hele tatt har vært i stand til det. Kritikken mot IMF handler i dag ikke bare om at institusjonen ikke tar sosiale hensyn og fremmer en politikk som skaper mer fattigdom, større klasseskiller og svekker demokratiet gjennom privatisering og liberalisering, men fra en rekke hold reises det nå også spørsmål ved om ikke IMFs politikk skaper grunnlag for økonomisk destabilisering og krise. Den pågående krisen i Argentina kan være et eksempel på det. Tidligere sjeføkonom i Verdensbanken, Joseph Stiglitz, en mann som aldri har aspirert til medlemskap i SV, publiserte en artikkel i forrige måned der han trekker en del lærdom fra Argentina-krisen. Blant konklusjonene hans er at det å knytte én valuta til en større valuta, som dollaren, som man har gjort i Argentina, er veldig risikabelt, at frihet til å kunne styre rentesatsene er en nødvendig mekanisme for å beskytte seg mot de økonomiske sjokk som globaliseringen kan utsette enkeltland for, at man ikke kan ignorere de sosiale og politiske omstendighetene i et land, det at hvis man fører en politikk som skaper arbeidsledighet og undersysselsetting, vil det gå galt, at ensidig fokus på inflasjonsmål og ikke på vekst og sysselsetting er risikabelt, og at vekst krever finansinstitusjoner som låner til innenlandske firmaer. Å selge banker til utlandet kan bremse veksten og være destabiliserende. Ifølge Stiglitz og veldig mange andre har IMF rådet Argentina til å gjøre alle disse tingene. På same måte rådet IMF landene i Sørøst-Asia til omfattende liberalisering av finansmarkedene, deregulering, privatisering og nedskjæring av de offentlige utgiftene på 1990-tallet. Det førte til en økonomi dominert av spekulasjon, til raske forflytninger og kortsiktige pengeplasseringer, samtidig som denne politikken fratok de nasjonale regjeringene muligheten til å motvirke kriseutviklingen ved å frata dem redskaper som nasjonalt eide banker, styring av rentene og offentlige investeringer som motgift mot krisen. Mange av oss har pekt på at IMFs strukturtilpasningsprogrammer er utarbeidet under prinsippet om at «one size fits all» uten å ta tilstrekkelig hensyn til lokale forutsetninger, utviklingsnivå og behovet for et variert næringsliv. Sosiale bevegelser i den tredje verden hevder at denne politikkens tapere er befolkningen og bedrifter som opererer på det innenlandske markedet i fattige land, mens vinnerne er store multinasjonale selskaper. Slik blir IMF et redskap for de rike landenes dominans over de fattige. Men dette er et inntrykk som ikke kan annet enn forsterkes av måten makten i IMF fordeles på, noe som er ypperlig beskrevet i meldingen. Dette er et system for kreditormakt, hvor stemmer fordeles etter økonomisk yteevne. Vi synes det er spesielt sørgelig at bare Senterpartiet har ønsket å slutte seg til vår beskjedne oppfordring om at Regjeringen må få en fortgang i arbeidet med å demokratisere beslutningsprosessene i IMF. Spesielt synes vi det er merkelig at Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti som i valgkampen i høst konkurrerte om å være flinkest til å ville gi mest bistand, ikke synes at dette er et viktig poeng. Dette er jo et spørsmål om u-landenes mulighet til utvikling på egne premisser, som på sikt er et langt viktigere utviklingsøkonomisk spørsmål enn bistandsmidlene. Men her er det altså bare å registrere at engasjementet i denne sal foreløpig ikke er særlig stort.