Lars Sponheim (Venstre), 2006-12-15:
Mange av oss har fulgt behandlingene av fagdepartementenes budsjetter i mange dager, både på dagtid og kveldstid. Siden vi har brukt lang tid på å diskutere til dels små kroner, burde dette ha vært en debatt som vi brukte lang tid på. Det er mye penger i de budsjettene som vedtas i dag. Det er politikk gjemt i hvert hjørne nesten. Når finanskomiteen og Stortinget i dag velger å ha en kortere debatt, er det ikke fordi man ikke ser all politikken og viktigheten i dette, men fordi dette er temaer som allerede har vært diskutert, og helt sikkert kommer til å bli diskutert i andre sammenhenger, kanskje også med et større publikum. Jeg vil innledningsvis vise til saksordføreren, som gav en grei oversikt over den innstillingen vi behandler i dag. Jeg vil likevel få lov til å adressere noen poeng. Jeg har også blitt utfordret av flere. Det er hyggelig. Jeg har kanskje også blitt omtalt like mye som Fremskrittspartiet så langt i denne debatten. Jeg synes, i likhet med Tybring-Gjedde, at det er hyggelig for mitt parti å få oppmerksomhet. Det skal jeg komme tilbake til. Først har jeg lyst til å gi finansministeren en positiv oppmuntring på et område som jeg synes er viktig. Ut fra de erfaringer jeg har, som går i motsatt retning av det Fremskrittspartiet gav uttrykk for fra denne talerstolen, er det viktig at finansministeren tør å prioritere bevilgninger til sine viktige etater, nemlig skattetaten og tolletaten. Jeg har i noen regjeringer hatt erfaringer for at finansministere har det så vondt og vanskelig når de må foreslå kutt på alle andre departementers budsjett, at de nesten ikke er frimodige nok til å foreslå de nødvendige kronene til egne budsjetter. Er det noe landet er tjent med, er det at både skatteetat og tolletat får de nødvendige ressurser til å gjøre den viktige jobben de gjør. Jeg har lyst til å bruke denne anledningen til å gi ros til disse etatene. Jeg vil si at jeg, ikke bare som stortingsrepresentant, men også som en liten næringsdrivende, har opplevd en fantastisk positiv utvikling de siste årene i retning av forenkling, ikke bare i skatteetaten, men også i toll- og avgiftsetaten. Vi har veldig godt tilgjengelige internettsider, som gjør livet enklere for brukerne der ute. Det hadde ikke vært mulig uten at man hadde fått nødvendige penger til å foreta forenklinger. Er budsjettene strupt, må man ta unna det daglige, slik at man ikke får tatt de litt større løftene som gjør livet enklere. Som arkitekten bak det prosjektet som en gang het «Et enklere Norge», har jeg lyst til å gi denne rosen til både skatteetaten og toll- og avgiftsetaten. Jeg håper at finansministeren vinner fram med å gi dem de nødvendige midlene framover, slik at de kan forenkle, til beste for bedrifter og borgere i dette landet. Så til de to miljøvisittene til Venstre i denne budsjettdebatten. Først til Heikki Holmås og klimakvoter. Heikki Holmås og SV skal være trygg på at Venstre vil stille opp for bevilgninger framover i forbindelse med nødvendig kjøp og bruk av klimakvoter. Men jeg er redd for at vi kan få en situasjon der vi får debatter om dette, der dette blir løftet fram som det viktige virkemiddelet. Jeg så senest i går i et avisoppslag at Regjeringen – tatt etter hukommelsen – ville bruke 2,5 mill. kr til å kjøpe klimakvoter til regjeringsapparatets egne flyreiser. Det er farlig å få for god samvittighet av slike tiltak – stikke hånden ned i statskassa og ta ut et såpass lite beløp. Jeg er redd for at representanten Holmås selv av så små ting kan komme til å strutte av selvtilfredshet på denne talerstolen. Det tror jeg ikke miljøet er tjent med. Vi må fokusere på det som er det viktige, nemlig at vi må ta en vesentlig del av reduksjonen innenlands i Norge. Jeg har også sett at miljøvernministeren har vært redd for å ta i bruk de ordene. De tolkes vanligvis dit hen at over 50 pst. av CO2-reduksjonene skal tas på innenlandske tiltak. Det koster politisk og vil gjøre noe med hverdagen for oss alle sammen. Da må det ikke bli slik at vi legger for mye vekt på det at vi kan kjøpe oss kvoter utenlands med statens penger, som vi har relativt rikelig med – selv om vi må gjøre det også. Der er jeg, selv om det kan være overraskende, i og for seg enig i det representanten Lundteigen sa om at det er langt viktigere det vi kan gjøre innenlands. Jeg forstår nok atskillig mindre av representanten Lundteigens visitt til Venstre når det gjelder grønne sertifikater. Så vidt jeg vet, var dette Senterpartiets politikk både i valgkampen og helt fram til de åpenbart ikke vant fram i Regjeringen i synet på å bruke grønne sertifikater, noe som har fått dramatisk effekt for småkraftverksutbygging, og vi hører nå at vindkraftprosjektene heller ikke har noen god økonomi. Men det er vel mer representanten Lundteigens personlige politiske plassering i landskapet, når han kaller dette for en slags markedsløsning og en blind tro på markedet, enn det har vært Senterpartiets tradisjonelle politikk, nemlig å tro på at det må være lønnsomt å gjøre det som er miljømessig riktig. Det er ingen tvil om at fravær av grønne sertifikater og det meget dårlige substituttet som kalles energifond, bidrar til at økonomien og optimismen rundt småkraftverksatsing i norske bygder, og i og for seg vindkraftprosjekter, langt på vei er i ferd med å forsvinne. Og det beklager jeg meget sterkt. Så til slutt gjelder det det som det reises flest forslag om i dag, nemlig hvor stort forskningsfondet vårt skal være. Venstre fremmer forslag om et forskningsfond som samlet er på 100 milliarder kr, som er i samsvar med det Bondevik II-regjeringen la fram i sitt siste budsjett. Det vil gi en forutsigbarhet og en stabilitet for det viktigste som vi kan drive med i dette landet framover, nemlig forskning. Med det tar jeg opp det forslaget som står i innstillingen.