Torkil Åmland (Fremskrittspartiet), 2012-12-18:
Jeg vil også takke interpellanten for å reise et aktuelt og viktig spørsmål. Jeg har lyst til å begynne litt i den enden når man bruker Norge som eksempel på den velstand og fordelingspolitikk man har i Norge. Om man går litt tilbake i historien – til om lag 1800 – var Norge et fattig land, de aller fleste levde på fattigdomsgrensen. Hvorfor? Man hadde en liten elite som hadde laget seg regler, som gjorde at vanlige folk ikke kunne drive handel. Vanlige folk var utestengt fra den økonomiske veksten som var i landet. Man hadde en liten elite som satt på toppen og tjente seg søkkrik. Hva gjorde man utover på 1800-tallet? Jo, man fjernet disse reglene. Man fjernet dem steg for steg, og man innførte næringsfrihet. Man sa at alle og enhver skulle få drive handel. Man trengte ikke borgerbrev og bo i en kjøpstad. Man forløste entreprenørene. Man slo fast prinsippet om næringsfrihet. Hva skjedde i løpet av 1800-tallet? Jo, gradvis økte den økonomiske veksten. Med industrialiseringen kom entreprenørene på banen og startet nye bedrifter og fabrikker. Hva skjedde? Velstanden bredte seg ut til det brede lag av folket, både i byene og på landsbygda. På den måten dro man det brede lag av befolkningen ut av fattigdommen. Hvis noen på det tidspunktet hadde kommet og sagt at nå skal man innføre en norsk modell, der man skal ha en stor offentlig sektor, der man skal ha et høyt skattenivå og alle de tingene, ville man sannsynligvis kvelt den positive økonomiske veksten som var fundamentet for dette. Så er vi enige i at man skal ha en fordelingspolitikk. Fremskrittspartiet har i alle år kritisert bistand som går til land der en diktator lever i sus og dus, mens befolkningen ellers lever på fattigdomsgrensen. Det er ikke noe nytt som har kommet nå. Det har vi sagt hele tiden. Vi har også sagt at den økonomiske utviklingen må ligge i bunnen. Det må være én kake å dele. Den må være stor nok til at man kan løfte hele befolkningen. Problemet i dag er at mange av de fattigste landene har et så lite bruttonasjonalprodukt, en så liten produksjon av inntekt i forhold til befolkningen, at hadde man delt ut alt, hadde man likevel hatt stor fattigdom i landet. For at man skal få bukt med den fattigdommen i de fattigste landene, er man nødt til å få de økonomiske motorene opp og gå. Man er nødt til å få opp produktiviteten, slik at man har en større kake å dele ut til andre. Da er det viktig å se betydningen av entreprenørene som skaper de nye arbeidsplassene. Eva Kristin Hansen var i stad inne på arbeidsplasser – der er jeg helt enig med henne. Arbeidsplasser – det å gi folk en selvstendig inntekt – er sannsynligvis den beste måten man kan få folk ut av fattigdom på. Men skal man gjøre det, må man også ha de som skaper arbeidsplasser og gi rom for entreprenørene, gi rom for vanlige folk til å starte sine småbedrifter, til å sette i gang sine virksomheter, slik at man ut fra det kan bygge produktivitet og ha et skattegrunnlag som igjen kan bidra til fordeling. Hvis man ikke begynner i rett ende, er jeg redd for at man kveler den økonomiske veksten som man egentlig er ute etter å bygge opp. Jeg tror at hvis man skal innføre den norske modellen i mange av disse landene, kan man oppnå to ting. Det ene man kan oppnå, er at disse landene får en offentlig sektor som er for stor i forhold til det de har kapasitet til å bære. Hva skjer da? Enten blir de enda mer avhengig av bistand fra den rike delen av verden for å klare å få budsjettet til å gå rundt, eller så havner de opp i et gjeldsproblem, som gjør at man havner i avhengighet. Det vi ønsker, er at disse landene skal få en økonomisk utvikling som gjør at de kan bevare sin verdighet, sin selvstendighet og uavhengighet og kan bygge opp sin egen motor. Hvilket system man skal ha for fordeling, er noe som må utvikles i hvert enkelt land. Man kan ikke komme utenfra og si at ting skal fordeles slik eller slik. Det må være interne mekanismer som utvikles i hvert enkelt land, som gjør at man får en god fordelingsprofil i de enkelte landene. Da tror jeg også det er nødvendig å bygge de politiske institusjonene og bygge opp rettssikkerhetsapparatet slik at man sikrer en god utvikling. Det å tro at den norske modellen, med stor offentlig sektor og høy skatteprosent – i verste fall en sosialistisk samfunnsmodell – er løsningen for de fattige landene, tror jeg er et sidespor. Det tror jeg kan føre mange av disse landene inn i en verre situasjon. Det disse landene trenger minst, er et eksperiment med norsk sosialistisk nyimperialisme som skal settes ut i livet i disse landene.