Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2013-12-09:
Jeg er så heldig at jeg har ingen allergier. For noen år siden var jeg på et seminar om sosialt entreprenørskap der gründere av ulike omsorgsbedrifter møttes for å dele erfaringer. Jeg sier omsorgsbedrifter, selv om det er en litt snever definisjon av sosialt entreprenørskap, som er kommersielle bedrifter som har som mål å tjene penger og samtidig hjelpe eller løfte mennesker i en vanskelig situasjon. En av de bedriftene var Noen i Trondheim, eller «nån» som de kanskje ville sagt, der gründer Heidi Wang hadde en dement far som hun mente burde få en bedre og mer tilpasset oppfølging av kommunen. Men hver gang hun var i kontakt med det offentlige med forslag, fikk hun ofte til svar at ja, det burde noen gjøre. Til slutt gjorde hun det selv. Nå tilbyr bedriften Noen aktivitet og omsorgstjenester for personer med demens med veiledning og assistanse til å ha bedre hverdager. Tilbudet er et supplement til familien og til det offentlige. Er demens en enkel diagnose som Noen bare vil tjene penger på? Det er slik det høres ut når opposisjonen kritiserer regjeringen når vi vil bruke ledig kapasitet og kompetanse hos private innen helse- og omsorgstjenester. Min erfaring er at de aller fleste som er gründere i helse- og omsorgsbedrifter, enten gjør det fordi de er berørt og engasjert, eller gjør det fordi de kan utføre mange av de samme tjenestene som det offentlige, men kanskje på en smartere, bedre eller billigere måte. Uansett hva som er drivkraften, ønsker jeg dem velkommen. Mye av det offentlige helsetilbudet kommer også fra private initiativ, enten vi snakker om Florence Nightingale som en pionér innen moderne sykepleie, eller Norske Kvinners Sanitetsforening, som grunnla helsestasjonene og drev disse fram til kommunene tok over på 1970-tallet. Privat initiativ har testet, forsøkt og implementert nye løsninger som når de viser seg skalerbare, kan bli innlemmet i et bredt offentlig tilbud, og/eller de private kan fortsette å tilby tjenestene i samarbeid eller i konkurranse med det offentlige. Det tror jeg er sunt for det offentlige helsevesen, som får noen å sammenlikne seg med, men ikke minst for pasienten, som får et bredere tilbud. Frykten for at de private kun skal ta de enkle diagnosene og tjene gode penger på disse, tror jeg er overdrevet, men jeg har heller ikke noe imot om noen tjener penger på at jeg blir frisk. Dessuten tror jeg at private aktører kan tilby begge deler, tilbud til demente, eller å ta unna kø av f.eks. hofteoperasjoner. Ved å ha flere som kan tilby samme tjeneste kan vi få nye metoder, mer effektiv behandling og da også mulighet til å behandle flere. Vi kan også få sjekket ressursbruk. Når Riksrevisjonen avdekker at en hofteproteseoperasjon ved et offentlig sykehus koster dobbelt så mye som hos private, fører det forhåpentligvis til at de offentlige lærer av de private – at vi heller kan operere dobbelt så mange til samme pris, istedenfor å betale dobbelt så mye. Noen, og da mener jeg ikke den private omsorgsbedriften i Trondheim, har forsøkt å sette skattelette opp mot økt velferd. Denne regjeringen vet at det ikke er motsetninger – faktisk har Høyre klart, sist de var i regjering, å redusere skattene samtidig som de reduserte helsekøene. Det er jeg sikker på at vi klarer igjen, når vi tar alle gode krefter i bruk.