Ketil Kjenseth (Venstre), 2018-02-27:
24. konsesjonsrunde er også en del av Venstres program. Et flertall i Venstres landsmøte ønsket – da vi stemte over programmet – å stoppe 24. konsesjonsrunde. Sånn sett er det også en stemmeforklaring jeg gir nå. For vi må erkjenne – med vår kjøttvekt i bagasjen – at da vi forhandlet om å gå inn i regjering og etablere Jeløya-plattformen, tapte vi kampen. Det vi vant, var videre vern av Lofoten, Vesterålen og Senja, og det å fryse områdene rundt Jan Mayen, iskanten, Skagerrak og Mørefeltene, Mørebankene. Ved tildeling av nye utvinningstillatelser i 24. runde skal det legges vekt på miljøfaglige råd. En skal særlig vurdere områdene rundt Bjørnøya, som jo er sårbare. Det er også satt ned et klimarisikoutvalg som skal se på og hjelpe oss som politikere med nye tiltak. Vi har vunnet andre saker i Jeløya-plattformen, som å kutte 40 pst. i norske klimagassutslipp, halvere utslipp i transportsektoren innen 2030, og vi skal ha 40 pst. innblanding av biodrivstoff innen 2030. Hydrogen som energibærer skal vi satse videre på. Det er mange store oppgaver vi skal gjøre. Hvis vi tar med her at vi skal satse mer på havvind, at vi har ambisjoner knyttet til karbonfangst, at vi skal begynne å bygge grønne batterier og etablere CO 2 -fond, så trenger vi også kapital, og vi må jo erkjenne at olje og gass bidrar med kapital. Så det å bygge en bro over til det grønne skiftet og ta i bruk teknologien vi trenger for å redusere utslipp, er en viktig del av vår etappe med å bringe oss til det utslippsfrie samfunnet. Utlysningen knyttet til 24. konsesjonsrunde startet i juni i fjor med søknadsfrist 30. november. Dette var før Venstre gikk inn for å forhandle om å bli en del av regjeringen. Vi er i en balanse mellom det å ta omkamper om fortida knyttet til det, og det å gjøre mest mulig i kampen for framtida. Det er også interessant å se på den 22. og den 23. konsesjonsrunden: I den 22. var det 36 søkere. I den 23. var det 26. Og nå, i den 24., er det bare 11 søkere. Det sier noe om at interessen for å lete blir mindre, det er færre aktører. Det sier også noe om en sektor som færre og færre ser på som framtida, og det kan en være bekymret for eller se som en fordel. Interessen for å ta i bruk annen teknologi og andre næringer er i hvert fall betydelig, så det er store muligheter for å ta i bruk det fornybare. Ser en også på Barentsområdet – for Barentsområdet og nordområdene er også en del av diskusjonene her – på de 40 årene en har hatt leteboring i Barentshavet, fra 1980, da en gjorde de første funnene, har vi bare fått to utbygginger. Goliat i dag er ikke noe stjerneeksempel på økonomi i den næringen, mens Snøhvit-produksjonen har brakt inn mye gass, og det er også en del av den diskusjonen. I overgangen til det grønne skiftet er gassen viktig – og mye bedre enn olje. Teknologien Norge kan bidra med der, er viktig. Sånn sett har også Snøhvit erstattet mye annen fossil energi med den gassen vi selger ut. Flere har vært inne på at for framtida – hvis det nå blir handlingsplaner og reell utvinning i noen av letetillatelsene som vi nå skal utlyse, er det et perspektiv, kanskje noen ser framover, helt til 2080 i et konservativt bilde – så investerer vi i tilfelle noen skal være med oss lenge. Forhåpentlig har vi faset ut olje og gass lenge før den tid, men det er et løp framover til 2040 og 2050 for at det skal bli økonomi i dette. Det er lange perspektiver vi diskuterer, og det må vi også ta med over i diskusjonen om det grønne skiftet og hvilke teknologier som skal vinne fram i kampen om å kutte utslipp.