Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2021-05-04:
Vi har i dag nettopp vært gjennom en inngående debatt om koronakommisjonens rapport og regjeringens reaksjoner på denne. Det er et godt bakteppe for de problemstillingene jeg tar opp i denne interpellasjonen, men samtidig mener jeg det er grunn til å se situasjonen de siste fjorten månedene i et annet og mer grunnleggende demokratisk perspektiv. Det kommer her og nå til å dreie seg om forholdet mellom representant og velger, makt og legitimitet, altså det man for så vidt kan kalle et statsvitenskapelig kjerneområde – studiet av politiske institusjoners virkemåte, politisk atferd og offentlig politikk under de ekstreme betingelsene som en pandemi kan skape. Jeg har med vilje unnlatt å ikle denne interpellasjonen en skarp partipolitisk brodd, i håp om at den kan mane til en refleksjon på tvers av ideologiske skillelinjer. Koronakommisjonens rapport har vært grundig på en del rettsvitenskapelige problemstillinger, noe som åpenbart er av stor betydning når vår juridiske spisskompetanse skal analysere siste års erfaringer og anbefale nye forvaltningsreguleringer. Et av mine ankepunkter mot selve rapporten er at den hopper bukk over den atferdspolitiske analysen som legger grunnlaget for at f.eks. en del kommuner har valgt å se bort fra smittevernloven og nærmest har improvisert på plass nye beslutningsprosesser – sikkert i beste mening, men like fullt ikke i samsvar med lovverket. Som rapporten beskriver det: «Kommunelegene har fattet hastevedtak […] i noe større utstrekning enn det er rettslig adgang til.» Jeg har flere eksempler på slik praksis, men verken opposisjonen i kommunene eller pressen ser ut til å ha fattet særlig interesse for det. Alle partiene på Stortinget er nå i gang med å gjennomføre digitale landsmøter der stortingsvalgprogram skal vedtas under helt nye betingelser. I slike prosesser blir forholdet mellom partiledelse og grasrot ofte satt på prøve, og jeg synes vi alle kunne ha godt av gode refleksjoner over hvordan mangelen på den fysiske kontakten mellom delegatene kan ha påvirket beslutningsutfallet. Er det slik at enkelte partier har valgt bedre løsninger enn andre, og i så fall: etter hvilke kriterier? Forholdet mellom storting og regjering har vært inngående problematisert både i den foreliggende rapporten og, ikke minst, i det offentlige ordskiftet. Likevel har få tatt for seg den enkelte representantens politiske virke under pandemien. Ombudsrollen er i beste fall endret, i verste fall er den blitt minimalisert. Jeg synes ikke vi skal være blinde for at dette i noen grad kan ha hatt en langsiktig betydning for forholdet mellom elite og velger, altså selve kjernen i vårt representative demokrati. Det er all mulig grunn til å gi honnør til presidentskapet for måten arbeidet på Stortinget har vært organisert på, med pleksiglass, 87 representanter i salen, digitale høringer, tause maskevandringer i tomme korridorer og lunsj på kontoret eller på enkeltmannsbord som minner om eksamensavviklinger. Poenget mitt er det totale fraværet av normal politisk, sosial kontakt – ofte på tvers av partigrensene. Med et til dels nedsettende ord går dette gjerne under betegnelsen korridorpolitikk, men man skal ikke ha vært lenge på Stortinget før man ser den demokratiske betydningen av uformelle dialogarenaer i kompliserte beslutningsprosesser. I midten av mars kunne vi lese en kunngjøring fra Statsministerens kontor om utenriksministeren som skulle på reise til Brussel og deretter gå i karantene ved hjemkomst. Som det het: «Utenriksminister Ine Eriksen Søreide vil delta fysisk på Natos utenriksministermøte i Brussel 23. og 24. mars. […] Deltagelse på Natos utenriksministermøte er viktig for å ivareta norske utenrikspolitiske interesser.» Det var altså et ikke-digitalt møte. Jeg har ikke registrert noen negativ reaksjon på nødvendigheten av utenriksministerens fysiske deltakelse – det skulle bare mangle – men det samme behovet kan vel også, riktignok i mindre målestokk, tenke seg å bli gjort gjeldende for den enkelte representant her i salen når det gjelder ivaretakelsen av våre velgeres interesser? For ikke å snakke om Stortingets internasjonale virksomhet, som heller ikke er uvesentlig i utviklingen av Norges relasjoner med utlandet, og som også åpenbart lider av mangelen på fysisk kontakt med kolleger utenfor landets grenser. Jeg kan ikke si at jeg har lagt merke til at noen har problematisert dette nevneverdig. Mye har vært sagt og skrevet om den parlamentariske situasjonen vi har hatt det siste halvannet året, ikke minst knyttet til de finanspolitiske prosessene ved kompensasjons- og stimuleringsordninger. Hvis man ser isolert på forholdet mellom regjering og storting – altså isolert – er det åpenbart for de fleste at maktbalansen her i huset har tippet i favør av denne salen siden tiden med en flertallsregjering. Så mye som enkelte av representantene her i salen godt kunne tenke seg en flertallregjering, er det opplagt at som institusjon har Stortinget hatt godt av et omdømmeløft i forhold til noe av det som preget inntrykket de første par årene av denne perioden. Det er blitt etablert som et munnhell at koronaen har vært som et forstørrelsesglass på enkelte samfunnstrekk. Det blir selvsagt en spekulasjon, men kan det tenkes at gamle forslag om endret parlamentarisk praksis, herunder for eksempel investitur, som gjentatte ganger har vært fremmet her i salen, kan få fornyet tyngde under denne pandemien? Og nå står vi foran et stortingsvalg, et valg der det ennå ikke er gitt noen å vite noe om på hvilken måte partiene skal møte sine velgere. I hvilken grad kommer den finansielle styrken til å være avgjørende – vil de store partiene med solidest økonomi være i stand til å overdøve alle de små i kampen om desibel og oppmerksomhet, gjennom kjøpt spalteplass i sosiale medier? Vil tilgangen til digitale analyseverktøy få betydning? Noen av oss husker vel fortsatt Cambridge Analytica. Får vi en valgkamp preget av politikere mot politikere, der velgerne forsvinner bak sine tv-skjermer og digitale plattformer? Hvilken betydning kommer forhåndsvalget til å få dersom våre helsemyndigheter anbefaler velgerne å spre sin stemmegivning over en lengre periode, så de i så liten grad som mulig står i kø foran urnene på selve valgdagen? Og ikke minst: Hvordan vil pandemien, regjeringens krisehåndtering og f.eks. debatten vi har hatt her i salen tidligere i dag, slå ut på selve valgresultatet? De spørsmålene jeg har reist under dette innlegget, kan sikkert fylle mange forskningsrapporter. Likevel er jeg mest opptatt av de problemstillingene knyttet til pandemien som ingen av oss har oppdaget betydningen av. Hvilke problemstillinger er det vi har oversett, og som er av betydning for vårt demokratis framtid? Det forbauser meg ikke så lite at koronakommisjonens rapport, som er så full av dyp juridisk innsikt – til tider temmelig spissfindig – ikke har ofret de langsiktige demokratiske konsekvensene større plass. Jeg kan neppe tenke meg et annet forskningstema som er så duket for et komparativt internasjonalt perspektiv. Sikkert er det i alle fall at de kommende månedene kommer til å bli en stresstest for vårt demokrati, som en har uttrykt det. Derfor tillater jeg meg å antyde overfor statsråden at tiden nå bør være inne for et selvstendig, departementalt egeninitiert forskningsprosjekt på pandemi og demokrati.