Trine Skei Grande (Venstre), 2008-11-28:
Jeg vil også takke interpellanten. Jeg er litt stolt av å være medlem av et parti som har en representant som kan løfte de samiske problemstillingene på denne måten. Jeg syns også det er flott å løfte dette i en interpellasjon, for det er ikke en arena for den store partipolitiske konfrontasjonen. Jeg syns det er tre elementer her som det er viktig å ta med seg. Noen elementer griper også inn i mitt valgdistrikt, som er Oslo. Det første er sjølsagt å løfte det samiske. Det er faktisk en del forventninger til oss som nasjon om å ta vare på den samiske kulturen på en helt annen måte enn når det gjelder andre deler av kulturen vår. Ansvaret vi har overfor en urbefolkning, er spesielt, og det er nedfelt i internasjonale konvensjoner. Det å gi unger muligheten til å ta vare på kulturen sin også når de havner innunder barnevernets vinger, er et aspekt som vi kanskje ikke har snakket så mye om tidligere. Men det er også et aspekt som griper inn i Oslo som valgdistrikt – Oslo er en av de store samekommunene – og som har vært viktig her for å etablere en samisk barnehage og en samisk klasse for å kunne gi de mulighetene også når man vokser opp i Oslo. Det andre punktet som jeg syns er viktig, er utfordringene knyttet til barnevernet i små kommuner. Det å være den ene fagpersonen i en kommune, den ene som skal håndheve en lovgivning som griper så sterkt inn i menneskers liv, må være fryktelig vanskelig – det er også en arena der det må bli masse konflikter. Jeg tror at en av utfordringene vi har for barnevernet i tida framover, og en av utfordringene for kommunestrukturen i åra framover, er å ha gode fagpersoner – fagpersoner som klarer holde på autoriteten når de trenger det, men som ikke bruker den når de ikke trenger det. Det er en kjempeutfordring framover. Det tredje punktet som alle her som har hatt ordet, har sagt er veldig positivt, er bruken av familieråd. Det har man også tatt i bruk i barnevernet i Oslo, spesielt overfor innvandrerfamilier, som jo har hatt en annen tilnærming til barnevernet. Men de har også hatt et annet nettverk rundt seg, som de tradisjonelt bruker å mobilisere. Det har vist seg å være en stor suksess. Jeg må si at det besøket komiteen hadde til Møre og Romsdal, der vi ble orientert om hvordan de jobbet med dette, åpnet enda flere glugger for meg. Jeg hadde trodd at dette var noe man gjorde i Oslo, fordi det passet innvandrerforeldre, men arbeiderne fra barnevernet i Møre og Romsdal kunne fortelle at sjøl i små kommuner fikk familier med dårlig sosialt nettverk, familier som kanskje nyss hadde flyttet til kommunen, mulighet til å mobilisere et nettverk som ingen i barnevernet hadde drømt om at de kunne få. Min andre innvending mot familieråd har vært ungens rolle her. Men etter å ha lest forskningsrapporter på området, forstår jeg at ungene syns det er fantastisk å være midtpunktet når så mange voksne setter seg ned og stiller opp for å finne en løsning for den enkelte ungen. Så det som jeg trodde ville være negativt, blir for alle de ungene som har vært med i undersøkelsene, veldig positivt, fordi de føler at de blir tatt vare på av mange voksne – som meningen med et familieråd faktisk er. Så jeg håper statsråden gjør alt hun kan for å implementere dette – ikke bare i de sakene vi har diskutert i dag – som en arbeidsmåte i barnevernet generelt.