Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 2000-12-06:
Hvis vi skal kunne føre en fremtidsrettet næringspolitikk – og det skal vi – er det nødvendig å kunne forstå de endringene som skjer i samfunnet. Sentralt står forståelsen av sammenhengen mellom de teknologiske endringene og fremveksten av den nye økonomien, som igjen betyr at næringene – gamle som nye – må forholde seg aktivt til den nye teknologien. Det er videre viktig å skjønne hva disse teknologiske og økonomiske endringene betyr for de rammebetingelsene som til dels er rettet inn mot en annen tid, men som fortsatt lever i beste velgående og som har sterke forsvarere. Det er også viktig å kunne vurdere valg av nye løsninger som gjør at vi kan fange inn næringene og deres nye behov, enten dette gjelder de nye næringene eller de etablerte næringene. Et eksempel på etablerte ordninger har vært verftsstøtten, som nå flates ut. Noen vil også nevne refusjonsordningen for sjøfolk, mens mindre vekt er blitt lagt på å stimulere kanskje akkurat de samme næringene til å takle endringer og omstillinger for å kunne klare en stadig mer aggressiv internasjonal konkurranse. Det samme gjelder rammevilkår for nye næringer, som krever ny forståelse, politikk og organisering på ulike nivåer, men som nå møtes til dels med virkemidler rettet inn mot en annen tid. Slik sett kan vi trygt si at vi står ved et veikryss der vi faktisk må klare flere ting på samme tid. Noe av det som skjer, er at industrisamfunnets motsetninger mellom arbeid og kapital utvikler seg på en annen måte enn tidligere. Samtidig synes det å utvikle seg større forskjeller i samfunnet på flere områder – «the winner takes it all». De som lykkes, oppnår store inntekter ved at mangel på kompetanse gjør at arbeidsgivere er villige til å betale svært mye for å få denne arbeidskraften. Et annet område er derfor utdanning og kompetanse. De krav som den rivende teknologiske utviklingen fører med seg, kan innebære økende forskjeller i samfunnet. Også regionalt er forskjellene i ferd med å vokse, f.eks. utflytting av kompetent arbeidskraft fra Nord-Norge. De med relevant utdanning søker til kompetente fagmiljøer. Dette er ikke noe vi bare kan vedta oss bort fra. Disse utfordringene kan synes store og er særdeles krevende for et samfunn der likhetstanken står sterkere enn i de fleste andre land. Samtidig har vi større forutsetninger enn de fleste andre land for å utføre de grep som kan kombinere innovasjon og verdiskapning med en erkjennelse av at alle må hjelpes inn i den nye økonomien. Alle må være med, også de tradisjonelle næringene må konkurrere om kompetanse. Våre tradisjoner for å skape sosial enhet kan også brukes som konkurransefortrinn. Men alt dette krever innsikt i de spilleregler som vil prege den nye økonomien. I utformingen av en fremtidsrettet næringspolitikk er det derfor to spørsmål som må besvares på samme tid: Hvordan utforme en næringspolitikk som bidrar til ny verdiskapning i et omfang som reduserer avhengigheten av oljeinntektene og sikrer velferdsstaten også på lang sikt? Hvordan sikre at denne prosessen skjer uten at store deler av samfunnet blir stående utenfor, men kan utnytte de mulighetene som skapes som følge av endringene? Stikkord vil bli: Vi må makte omorganisering av mange institusjoner i samfunnet, og dermed virkemidlene. Staten vil måtte få en ny rolle, der samspillet mellom stat og private vil være viktig. Tiltak for innovasjon og ny-skapning som en meget viktig del av næringspolitikken, kompetanse-oppbygging, utvikling av kunnskaps- og kompetanse-miljøer med utgangspunkt i svært viktige næringsklynger for landet vårt vil måtte stå sentralt. Mye av dette er smertefullt, for vi kan ikke gjøre mer av alt, men må foreta valg for å hjelpe til med omstillingene. Som følge av den utviklingen vi er inne i, vil også staten få endret sine roller. Det har vi erfart med det gamle Televerket, nå Telenor, vi ser utfordringene for NRK, som også må takle en markedsmessig konkurranse, gjerne i nye allianser, vi ser det med Postverket, der e-mail, e-handel og andre elektroniske løsninger innebærer en åpen internasjonal konkurranse. Resultatet er at den rollen som staten kan og bør spille, er i endring. Kravene til statlig eier om å vise kommersielle hensyn og å ha kommersiell kompetanse innebærer at statens rolle på mange områder blir mer lik den private eiers rolle. Selv om staten også har andre virkemidler, som f.eks. ervervsloven, standardkrav og kvalitetssikringer, viser praksis at kommersielle konkurranseforhold stadig virker sterkere inn fordi vi er en del av en åpen internasjonal og intens konkurranse. Slik Regjeringen ser det, vil det være sammenhenger der staten også kan være en bedre eier enn private fordi det også er viktige samfunnshensyn å ta, eller at det kan være særlige langsiktige forhold som spiller inn. Samspillet mellom stat og private vil da være viktig. Behovet for staten forsvinner ikke, men rollen blir en annen. Ser vi f.eks. til Japan, ser vi at myndighetene gjennom statlige midler er med på å bygge opp sterke innovasjonsmiljøer. Det samme ser vi mange andre steder – i USA, i Singapore og – som representanten Lilletun helt riktig nevnte – i Israel. Organiseringen av såkornfondene, startfondene og nå investeringsselskap kan være våre eksempler på dette. Når det gjelder investeringsselskap, viser all erfaring internasjonalt og nasjonalt at det er to forhold som er avgjørende for at det skal bli en suksess. Det ene er at selskapet har en viss størrelse og at det har et avgrenset bransjefokus – en viss størrelse på grunn av evne til risiko, men også for å få et kompetent lederskap. Norge ligger dårlig an når det gjelder innovasjonsevne og kunnskapsbasert næringsvirksomhet, men vi har store muligheter. Vi har en meget kapitalsterk stat, vi har en velutdannet befolkning, vi har en befolkning som er avanserte brukere av ny teknologi, og vi har høy kompetanse innen viktige næringsklynger og gode samarbeidsrelasjoner i vårt arbeidsliv. De aller viktigste virkemidlene i næringspolitikken vil altså være innovasjon og kompetanse. Denne konkurransen er også global. Folk flytter dit vilkårene er best, der fagmiljøene er berikende og der det er mulig å sikre at f.eks. begge foreldrene har muligheter til å realisere seg selv. Det er derfor en stadig større sannhet at under jobbintervju er det faktisk den arbeidssøkende som intervjuer arbeidsgiveren, for han må svare på hva han og bedriften er villig til å stille opp med for å få arbeidskraften og beholde den. Et annet konkurransefortrinn Norge bør utnytte, er at vi er store brukere av høyteknologiske produkter og løsninger. Her vil handlingsplanen for bredbånd stå sentralt for å stimulere flere vanlige brukere til å satse på ny teknologi både hjemme og på jobben, slik at vi også derigjennom fortsatt kan være et aktivt testland, men enda mer ambisiøst: et aktivt utviklingsområde også for utenlandske og globale bedrifter. Modernisering av offentlig sektor står også her sentralt. Det kommer til dels på grunn av folks behov for bedre, bredere og mer tilpassede tjenestetilbud, men også som en følge av de nye teknologiene. Denne utviklingen kommer også til å skape grunnlag for ny næringsvirksomhet. En politikk for de neste årene må ta utgangspunkt i de grunnleggende forandringene som samfunnet gjennomgår som følge av den teknologiske revolusjonen og globaliseringen av økonomien. Vi må rydde plass til de nye næringene og de etablerte clustrene, klyngene, der vi fra før av er gode. Det må gjøres gjennom kompetanseutvikling og kunnskapsmiljøer, ved å fornye offentlig sektor, men også ved å utnytte statens kapitalstøtte. Jeg mener at den innstillingen som ligger på bordet i dag til drøfting, danner et meget godt grunnlag for et bredt flertall omkring disse linjene.