Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-06-16:
Utenriksministerens redegjørelse dekker på de aller fleste punkter det jeg tror et bredt flertall her i Stortinget mener. Men Norge må ha mer konkrete posisjoner, særlig på ett punkt. Jeg skal komme tilbake til dette, men først vil jeg si meg enig i det utenriksministeren sa om fangeovergrepene i Abu Ghraib-fengselet i Irak. De viser hvordan det kan gå når et lands ledelse sier at de ikke er forpliktet til å ta hensyn til folkeretten og èève-konvensjonene. Da tenker folk lenger ned i systemet at heller ikke de behøver å gjøre det. Og hvis de i tillegg får høre at de som ikke er med meg, er mot meg, og at verden kan deles i de onde og de gode, vil veien til brutalitet og fornedrelse av fienden ikke være lang. Når dette er sagt, finner jeg det nødvendig å advare mot de sammenlikninger som noen har gjort mellom Saddam Husseins regime og USA. USA er et demokrati. Det var amerikanske massemedier som avslørte hva som hadde foregått. Landets president har kommet med unnskyldninger og sagt at alt skal gjøres for å rette opp feilene. Overgrepene i irakiske fengsler og nedslaktingen av sivilbefolkningen under Saddam Hussein foregikk i årevis uten at noen i Irak hadde mulighet til å protestere. Da ville de blitt henrettet. Verdensopinionen protesterte heller ikke særlig mye, antakelig fordi den ikke forventet noe annet av en slik despot. Vi følte oss maktesløse. Demokratier kan vi påvirke. Derfor kommer protestene nå. Demokratier har evne til å korrigere seg selv. I diktaturer blir ofrene usynlige og uten stemme. Dette er vesentlige forskjeller. Jeg har intet behov for i og for seg å forsvare president Bush, men jeg vil ha sagt dette fordi de som gjør sammenlikninger mellom USA og Saddams Irak, ikke kan ha særlig begrep om situasjonen i store deler av den arabiske verden og hvorfor terrorismen har oppstått. Den springer rett ut av den undertrykkende og miserable situasjonen som finnes over store deler av den arabiske halvøy. Det som er blitt avslørt i Abu Ghraib, har vært daglig kost i årevis i flere av disse landene. Ikke bare det. Hør hva en internasjonal jurist med tilhold i Saudi-Arabia skrev i International Herald Tribune for litt siden: "Hva er situasjonen for unge menn i Saudi-Arabia? Disse unge menneskene kan ikke ta seg et glass øl sammen med venner, eller gå på teater, kino eller konsert. Slikt finnes ikke. Det er forbudt. Det eneste de kan ta seg til, er å se på fjernsyn som hver eneste dag sprer hat mot sionistene. Det andre de kan gjøre, er å studere landets eneste lovlige tolkning av islam som forteller at det jordiske livet ikke er mye verdt sammenliknet med det som venter dem etter døden - særlig hvis de blir martyrer i kampen mot Israel og USA. De store fødselsratene og den høye arbeidsledigheten gjør det svært usannsynlig at disse unge menn får seg en jobb. For unge mennesker uten mulighet til atspredelse og uten håp om utdanning og arbeid, kan en selvmordsaksjon være en måte å flykte på - særlig hvis de tror at martyrdom leder direkte til paradis." Nesten all terrorisme springer ut av politiske konflikter. Dette er tilfellet når det gjelder IRAs aksjoner på de britiske øyer, baskernes aksjoner i Spania, palestinernes selvmordsaksjoner i Israel, tsjetsjenernes voksende hat mot Russland eller geriljakrigen som hadde sitt opphav på landsbygda i Latin-Amerika tidligere. Terrorismen som er knyttet til bin Laden, er selvsagt mer komplisert å forstå siden den er knyttet til historiske myter, ydmykelse av arabere og religiøs fanatisme. Men ser vi litt inn i det saudiarabiske samfunnet, slik jeg nettopp gjorde, vil man raskt oppdage at det også her er en politisk og sosial bakgrunn for at folk, særlig unge mennesker, lar seg rekruttere. Og det finnes en historisk bakgrunn for det. I den arabiske orienten er folks følelser blitt dannet på bakgrunn av fransk og britisk kolonialisme, amerikansk støtte til noen av de mest brutale regimene i området, de arabiske landenes ydmykende nederlag mot Israel, Israels okkupasjon og det som de oppfatter som vestlig dobbeltmoral i området. Jeg sier dette fordi det er nødvendig at vi gjør noe med forholdene som rekrutterer til denne terrorismen. Men det føres en stor krig mot terrorisme uten å ta hensyn til at palestinsk terror har en helt annen bakgrunn enn bin Ladens terror, at tsjetsjensk terror har nok et annerledes bakteppe, osv. Men fordi alt i amerikanernes øye er ett og det samme, har deres "krig mot terrorismen" gitt grønt lys for Russland til å slå enda hardere til i Tsjetsjenia uten å søke etter politiske løsninger. Statsminister Sharon har fått friere tøyler til en enda hardere politikk mot palestinerne. Når håpet om en fredlig løsning forsvinner, øker desperasjonen og fanatismen, og de ulike terrorgruppene kan samles i hatet mot USA og vesten, selv om de har vidt forskjelllig bakgrunn. Dette var bl.a. grunnen til at Arbeiderpartiet la så stor vekt på at krigen i Irak måtte følges opp med en løsning på det palestinske spørsmålet. Nå har vi en mulighet til å rette opp bildet som araberne har av vestlig dobbeltmoral, i forbindelse med statsminister Sharons plan om tilbaketrekking og demontering av bosettinger i Gaza, som egentlig representerer en revolusjon i Israel. For første gang har Likud-partiet og Sharon gått inn for å demontere bosettinger som de selv var det ideologiske opphavet til. Derfor må vi ønske tilbaketrekkingen velkommen. Men det internasjonale samfunnet må innta klare posisjoner om hvordan tilbaketrekkingen fra Gaza skal skje, og hva som skal komme i forlengelsen av den. Ellers kan tilbaketrekkingen føre til enda mer kaos og bli brukt til å annektere store deler av Vestbredden langs den muren som nå bygges ulovlig. Det er ikke nok å gi en generell tilslutning til Veikartet for fred, slik utenriksministeren gjorde. Norge må fremme klare holdninger i helt avgjørende spørsmål om denne tilbaketrekkingen. Jeg vil på vegne av Arbeiderpartiet nevne noen viktige punkter som vi håper Regjeringen vil legge vekt på og fremme. 1. Tilbaketrekkingsplanen må forhandles fram av FN, og FNs sikkerhetsråd må stadfeste når planen er gjennomført. Dette skjedde i forbindelse med tilbaketrekkingen fra Sør-Libanon, som ble vellykket.2. Tilbaketrekkingen må være fullstendig, og den må følges opp med forhandlinger om tilbaketrekking også fra Vestbredden og hvor grensen mellom Israel og en palestinsk stat skal gå.3. Det internasjonale samfunnet må rykke inn med massiv innsats og personell i Gaza for å assistere de palestinske myndighetene slik at de kan klare å kontrollere situasjonen.4. Boliger og andre bygninger som Israel evakuerer, må ikke bli ødelagt, men bli overført til et internasjonalt organ, med en forhandlet kompensasjon, slik at de kan komme palestinerne til nytte, og slik at de ikke bruker den brente jords taktikk og skaper enda mer hat i området.5. Grensen mellom Gaza og Israel må være åpen for palestinske arbeidere slik at de kan gjenoppta sitt arbeid i Israel. Palestinsk og israelsk økonomi er bundet sammen; de er avhengige av å ha åpenhet seg imellom. Det er viktig at tilbaketrekkingen fra Gaza ikke skaper nytt vondt blod, at den ikke gjør Gaza til i realiteten en slags fangeleir under ledelse av Hamas, eller at den legger grunnlag for en varig annektering av deler av Vestbredden. Da vil terrorismen øke i omfang. Hvis tilbaketrekkingen derimot fører til at fredsprosessen starter opp igjen, kan den bli viktigere enn noe annet tiltak i kampen mot terrorismen. Det gjelder å se tingene i sammenheng, samtidig som vi anerkjenner at problemene har ulik bakgrunn. Situasjonen er eksplosiv. Vi ser en blanding av kriminalitet, narkotikatrafikk, menneskesmugling, terrorisme og politisk fanatisme i et belte som i virkeligheten strekker seg fra Sudan gjennom Midtøsten til Afghanistan. Deler av Balkan blir nå skadelidende som skjæringspunktet for alt dette. Der passerer narkotikaen, som bl.a. finansierer krigsherrene i Afghanistan. I Kosovo behersker den nasjonalistiske UCK-geriljaen, som finansieres av kriminalitet og narkotikatrafikk, mye av terrenget. Stabiliteten og sikkerheten på vårt eget kontinent er truet av et nabolag som preges av oppbrudd og kaos. Norge må gjøre et valg. Hvordan kan vi best gjøre nytte for oss? Det er definitivt ikke ved å splitte våre ressurser og la tolv stabsoffiserer bli igjen i Irak av symbolske og politiske grunner. Vi kan gjøre best nytte for oss der NATO og EU er tungt inne. Det gjelder i Afghanistan og på Balkan. Til slutt har jeg bare lyst til å si dette: Jeg kan ikke forstå at noen kan mene at EU og NATO er en fare - slik SV argumenterer når det gjelder NATO, og Senterpartiet og SV gjør det i forhold til EU - når vi ser problemene og farene rundt oss. Vi trenger mer av den type kollektiv sikkerhet - i Europa og i Midtøsten.