trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2004-03-23:
Regelverket som gjelder genteknologi, er viktig for å hindre misbruk av genteknologien til formål som både er etisk og moralsk uforsvarlige. Det er også viktig å sikre at genteknologiske nyvinninger ved systematisk og kontrollert forskning kan brukes til menneskets beste. Kloning kan utvikles til et viktig redskap for framtidig forskning på levende organismer, noe som kan øke kunnskapen om og forståelsen av ulike livsformer i naturen. Kloning gjør at en kan standardisere den genetiske bakgrunnen til forsøksdyr. Dette kan ha stor betydning for forskning innenfor helsesektoren, bl.a. for å forstå utviklingstrekk ved sykdom og dermed sikre mulighet for riktig og effektiv behandling. Det gjelder ikke minst ved utprøving av legemidler på genetisk like dyr. Vi vet at riktig legemiddelbruk dessverre ikke er selvsagt, selv i et moderne helsevesen. Vi kjenner til forsøk med klonede griser. Dette er interessant fordi organer til gris samsvarer nokså godt med menneskelige organer og dermed er en mulig kilde til transplantasjoner. Uansett teknikk og uansett formål med forskning på kloning av dyr er det bred enighet i Norge, og stort sett ellers i verden, om at vi skal ha klare regler og lovverk som hindrer misbruk. I det foreliggende forslaget er det bred enighet om det faktiske innholdet når det gjelder kloning av dyr. Flertallet, regjeringspartiene, SV og Senterpartiet, går i lovendringen inn for et totalt forbud mot kloning av primater, men gir mulighet til å søke dispensasjon fra et generelt forbud mot kloning på virveldyr og krepsdyr, der dispensasjon bare skal gis for biologisk og medisinsk grunnforskning og for medisinsk virksomhet når formålet med slik virksomhet er å komme fram til nye behandlingsmåter og forebyggende tiltak for mennesker og dyr. Det skal også være en god balanse mellom dyreetiske hensyn og forventet nytte. Arbeiderpartiet støtter fullt ut det faktiske innholdet i vilkårene for dispensasjonen og er glad for at Regjeringen i sitt forslag, og flertallet i sin innstilling, har tatt hensyn til de innkomne motforestillingene i forhold til det opprinnelige forslaget fra Miljøverndepartementet om totalforbud mot kloning av dyr. Regjeringen og flertallet regulerer dette gjennom en forbudslov med dispensasjonsadgang som åpner for kloning av dyr bl.a. i biologisk og medisinsk grunnforskning eller medisinsk virksomhet. Arbeiderpartiet mener at en på dette området ville være mer tjent med en lov som aktivt regulerer virksomheten knyttet til kloning av dyr til bestemte formål. Derfor fremmer vi et alternativt forslag som inneholder det faktiske innholdet i dispensasjonsadgangen. Det betyr at vi har forslag til ny tekst i kap. 3a Kloning § 11a, som får tittelen «Tillatelse til kloning av dyr». Vi mener at dette er langt mer logisk også ut fra den holdning Regjeringen og flertallet har til kloning av dyr til bestemte formål. Vi registrerer at vi ikke får flertall for dette, men ut fra at vi er enig i innholdet, vil vi subsidiært stemme for Regjeringens forslag, som åpner for unntak. Jeg tar med dette opp forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2004-03-23:
Her er det slik at når vårt forslag har falt, stemmer vi subsidiært for hele loven slik den foreligger fra flertallet, med det samme innholdet som det vi har gått inn for. Det er en lovteknisk sak for oss.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2004-03-23:
Innstillingen har totalforbud mot kloning av primater, mens Fremskrittspartiet i innstillingen åpner for unntak på meget restriktive betingelser. Det er, som jeg sa i mitt innlegg, nettopp oppdaget at når primater ikke får aids, synes det å være på grunn av at de produserer et protein, såkalt TRIM5-Alfa, som uskadeliggjør hivviruset. Det betyr etter min mening at primater vil få langt større betydning for forskningen innen bekjempelse av hiv/aids enn hittil. Hiv/aids vet vi alle er verdens største problem når det gjelder sykdom i øyeblikket, og det foregår en intens forskning over hele verden. Mener helseministeren at det i et slikt perspektiv er riktig ikke å innta i loven et unntak for kloning av primater, når vitenskapen er kommet så langt at man mener man har glede og nytte av det?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-23:
Dyreavl har på ulike måter vist at det kan foreligge en fare for at det utvikles sykdom, avhengig av avlsmetoder. Det man har vært engstelig for, er at sykdommene hos dyr eventuelt kan overføres til mennesker. Creutzfeldt-Jakobs sykdom er et eksempel på det. Vi har jo sett hva slags strenge tiltak som må iverksettes innenfor landbruket når slik sykdom oppstår. Når det gjelder forskning på disse områdene, vil føre var-prinsippet innebære at man skal utvise forsiktighet og være rimelig trygg på de erfaringene man har gjort seg før man tar noe i bruk, eksempelvis anvendt på mennesker. Jeg vil spørre statsråden hva slags inntrykk han sitter med i forhold til utviklingstrekkene internasjonalt ut fra føre var-betraktninger, med hensyn til eksempelvis xenotransplantasjon og muligheten for å ta i bruk organer anvendt på mennesker. Er det en utvikling som går i retning av at dette raskt vil skje? Eller er det sånn at internasjonale miljøer er forsiktige med utgangspunkt i de farene som kan foreligge for menneskehelsen?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-03-23:
Jeg står selvsagt for den proposisjonen jeg har lagt fram for Stortinget. Det generelle spørsmålet som representanten Ola D. Gløtvold tar opp, er prioritering av forskningsressurser til forskning som ikke kommer i konflikt med loven. Jeg mener at Regjeringen nettopp med sin satsing på forskning på adulte stamceller har vist en vilje til å tenke på den måten som representanten Ola D. Gløtvold tar opp, og så er det de årlige budsjetter som avgjør hvordan man i praksis kan få fulgt opp dette.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-03-23:
La meg først minne representanten Alvheim om at denne saken er lagt fram for Stortinget med utgangspunkt i et anmodningsvedtak som ber om et forbud, og hvor man helt eksplisitt har nevnt høyerestående organismer. Den mest høytstående organisme nest etter mennesket er primater. Derfor har Regjeringen i sitt forslag foreslått den mest restriktive regulering av dette. På en rekke områder vil man kunne vise til en lovende utvikling i forskningen, men man velger allikevel i lovgivningen å sette en grense, og grensen her er først og fremst satt ut fra faren for at denne teknikken kan misbrukes i forhold til mennesker.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-03-23:
La meg først konstatere at jeg er helt enig i den føre var-tilnærming som SV har gitt uttrykk for både i innstillingen og i debatten her i dag. Den ligger også til grunn for Regjeringens tilnærming på området som har med xenotransplantasjoner å gjøre. Jeg vil komme tilbake til Stortinget med det spørsmålet. Men det er helt åpenbart at utviklingen når det gjelder xenotransplantasjoner, langt fra har gått så raskt som man for noen år siden forutså, og at vi fra norsk side har vært tjent med en tilnærming til det spørsmålet som har vært å ile langsomt og ta føre var som utgangspunkt. Prosessene i de internasjonale fora for å komme fram til internasjonale rammer for en regulering av xenotransplantasjoner har også tatt lengre tid enn det man forutså. Dette vil jeg som sagt komme tilbake til Stortinget med.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2004-03-23:
Det er en viktig sak vi nå diskuterer, og det er en samlet komite som står bak forslaget til vedtak fra regjeringspartiene, selv om Fremskrittspartiet ønsker å gå lenger i sitt forslag til vedtak, noe jeg snart vil begrunne. Det er viktig at vi får satt inn kraftige virkemidler for å avverge kjønnslemlestelse. Vi vet alle sammen at dette er knyttet opp mot enkelte, spesielle miljøer, og da er det viktig at en samlet komite, og nå forhåpentligvis et samlet odelsting, sender et signal videre om at man har et ansvar for å avverge når man mottar informasjon som tilsier at kjønnslemlestelse skal finne sted. Det er imidlertid slik at det forslaget som ligger her i dag, nok ikke kommer til å avverge kjønnslemlestelse i framtiden, selv om det er et viktig signal vi sender ut. Derfor har Fremskrittspartiet, for å imøtekomme noen av de problemene som vi ser, fremmet et eget forslag, som går på at man også skal anmelde når man avdekker at kjønnslemlestelse har funnet sted, og at det skal straffes i de tilfellene der man unnlater å informere om at kjønnslemlestelse faktisk har funnet sted. For det kan bli litt meningsløst. La oss sammenlikne med en annen eventuell kriminell handling. Man kan se på det forslaget som ligger her, og dra en parallell til en situasjon der man ser en person som er i ferd med å skyte noen. Man har plikt til å ringe politiet dersom man ser at vedkommende er i ferd med å skyte. Men dersom vedkommende allerede har skutt, skal man bare gå derifra. Da har man ingen plikt til å melde fra. Jeg tror nok vi burde gått lenger i denne saken dersom vi virkelig skulle få satt en stopper for de umenneskelige overgrepene som blir gjort mot disse unge jentene. Jeg tror at vi ikke blir kvitt problemet med det som vi gjør her i dag. Selv om det er et viktig signal vi sender, tror jeg at praksis kommer til å fortsette. Fremskrittspartiet har flere ganger fremmet forslag både om helseundersøkelser og andre virkemidler for å avdekke denne kriminelle handlingen, for det er faktisk en straffbar, kriminell handling å påføre unge jenter dette overgrepet. Jeg håper – og virkelig håper – at det vil skje noe i denne saken også i framtiden, for dette er ikke nok. Jeg håper at flertallet i denne sal snart vil se at vi også må innføre straffereaksjon i tilfeller der man avdekker at overgrep har funnet sted, men unnlater å rapportere. Jeg tror at her må taushetsplikten vike også på dette området av hensyn til de barna som skal vokse opp, og som ikke må bli utsatt for dette meget alvorlige overgrepet. Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2004-01-15:
Jeg tillater meg å foreslå Øyvind Halleraker og Finn Martin Vallersnes.
André Oktay Dahl (Høyre), 2004-01-15:
Selv om det begynner å dra ut litt her nå, er jeg glad for at vi har denne debatten, for jeg antar at det nedsatte utvalget vil merke seg en del av de synspunktene som fremkommer her i dag. Noen har flere ganger i dag tatt opp begrep som demokrati og bredde. Det det dreier seg om, er om man ønsker en form for politisk skapt demokrati eller et demokrati skapt via kirkens medlemmer. Hvis man legger til grunn det politisk skapte demokratibegrepet, som noen gjør, ser man bort fra de særegenheter som tross alt finnes ved Kirken som organisasjon – at den er et religiøst samfunn som vil kunne ha syn som skiller seg fra politiske verdier, mål og målsettinger, ved at det er trosbaserte målsettinger som skal settes ut i livet. Riktignok er det vel slik at både den ene og den andre av oss nærmest blir religiøse ved slutten av en valgkamp når det gjelder troen på vårt partiprograms fortreffelighet, men tross alt er det en vesensforskjell på hva man skal sette ut i livet i henholdsvis disse to spørsmålene. Noen har også vært inne på at vi kanskje ikke ville ha fått Rosemarie Köhn da vi fikk henne, hvis vi hadde hatt et skille mellom stat og kirke. Jeg er for så vidt personlig i den posisjon at jeg innimellom har følt på kroppen Kirkens syn og noe mangel på hjertevarme når det gjelder f.eks. samlivsform. Men på tross av at jeg rent personlig og pragmatisk har hatt veldig sans for hva f.eks. Rosemarie Köhn har ment om ting og fått til av utvikling, synes jeg faktisk det er prinsipielt udemokratisk overfor et trossamfunn ad politisk vei å forsøke å påvirke det som vil kunne være og føles som et indre anliggende. Såpass tiltro har jeg også til Kirkens egne folk at jeg mener de har evne til å ta til fornuft ved åpen debatt og argumentasjon både i egen organisasjon og i offentligheten og i medias søkelys. Det kan hende at de enkelte spørsmål tar noe lengre tid, men å gi Kirken den tiden synes jeg er å legge et innhold i demokratibegrepet som passer i forhold til at Kirken tross alt har en egenart som skiller seg vesentlig fra et politisk parti og en politisk myndighet.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2004-01-15:
Først til sak nr. 1. Spørsmålet om stat og kirke bør skille lag er som kjent til behandling i det offentlig nedsatte Stat-kirke-utvalget. Etter Arbeiderpartiets syn er derfor tiden ikke inne til å ta stilling til dette spørsmålet nå. Derimot bør vi avvente utvalgets innstilling og ta oss den tid som trengs til å undergi dette viktige spørsmålet en grundig behandling. Men når det er sagt, ønsker vi oss en samlende folkekirke som bidrar til å styrke fellesskapsverdier som nestekjærlighet, menneskeverd, omsorg for vanskeligstilte og internasjonal solidaritet. Kirken er en viktig møteplass for mennesker med ulike utgangspunkt. Som folkekirke må den være villig til å tilpasse seg den tiden vi lever i og vise en åpen og inkluderende holdning overfor alle deler av befolkningen. Det er etter min mening enda et stykke igjen før vi når dette målet, og jeg mener, selv om saksordfører André Dahl harselerte litt med Arbeiderpartiets standpunkter, at det må være lov å ha politiske mål også for Kirken. Om det å skille stat og kirke er det rette svaret på å få en åpen folkekirke, tviler jeg sterkt på. Men som sagt, vi i Arbeiderpartiet avventer Stat-kirke-utvalgets innstilling. Derfor anbefaler vi nå at grunnlovsforslaget ikke bifalles. Så til sak nr. 2. Dersom Stortinget skulle vedta de foreliggende forslag om å anse ansettelsesprosesser i Den norske kirke som et indre anliggende, vil det få konsekvenser for hele den kirkelige organisasjon og innebære et stort skritt på veien mot en skille mellom kirke og stat. Arbeiderpartiet er opptatt av og mener at det er behov for en gjennomgang av hele den kirkelige organisasjonen. Menighetsrådenes demokratiske grunnlag bør sikres gjennom økt deltakelse ved menighetsrådsvalgene og ved at disse valgene knyttes til andre offentlige valg, slik vi så ved siste valg. Det er viktig at nominasjon til menighetsråd i større grad avspeiler bredden i medlemsmassen, og at det legges til rette for direktevalg både til bispedømmerådene og Kirkemøtet. Videre bør nominasjon og avstemninger i forkant av bispeutnevnelser endres, med mer vekt på åpenhet i forhold til forslag og innstillinger. Det er Arbeiderpartiets prinsipielle utgangspunkt. Når det gjelder de konkrete forslagene til endring av Grunnloven, er dette spørsmål som for tiden er til behandling i det nevnte offentlig nedsatte Stat-kirke-utvalget. Etter Arbeiderpartiets syn bør vi derfor avvente konklusjonene til dette utvalget før vi tar endelig standpunkt til hvem som skal stå for utnevnelsen av biskoper og øvrige kirkelige embetsmenn – dette både fordi spørsmålene hører hjemme i en større sammenheng og fordi det blir nokså meningsløst for utvalget å komme med innstilling dersom Stortinget i forkant allerede har tatt stilling til disse vesentlige spørsmålene. Derfor anbefaler vi fra Arbeiderpartiet at også disse grunnlovsforslagene ikke bifalles.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2004-01-15:
Som det fremgår av innstillingen i den første saken, har Fremskrittspartiet tatt et prinsipielt standpunkt når vi sier at vi ønsker å skille kirke og stat. Dette er et prinsipielt standpunkt, og jeg mener at politiske partier egentlig ikke burde være avhengig av store utredninger for selv å kunne ta stilling til et slikt spørsmål. Det er av helt prinsipiell art. Det som imidlertid må utredes og vurderes, er hvorledes et skille kan gjennomføres i praksis, for så lenge det har vært en statskirke, er det klart at den er inkorporert som en del av staten. Det har også opp gjennom årene på det økonomiske området vært gitt mange gaver og eiendommer til Kirken som mange vil hevde må føres tilbake til Kirken, eller det må sikres en økonomisk ordning for Kirken også etter et skille. Derfor vil vi stemme imot forslaget fra Sosialistisk Venstreparti om å endre Grunnloven og foreta et skille nå. Vi vil avvente Gjønnes-utvalgets innstilling, som vi forventer også går inn på de praktiske tingene, slik at vi kan få gjort det på en ryddig og ordentlig måte. Derfor vil vi altså ikke stemme for det første forslaget, selv om vi prinsipielt har noe av det samme synet. Men det er veldig viktig av hensyn til Kirken at man får et ryddig skille, og at man får en basis for en solid og trygg virksomhet videre. Når det gjelder de andre forslagene, i sak nr. 2, er jeg en av forslagsstillerne. Det følger av vårt prinsipielle standpunkt når det gjelder skillet kirke og stat, at man snarest mulig bør fjerne Regjeringens rett til å utnevne biskoper. Slik jeg ser det, er det flere eksempler på partipolitiske utnevnelser hvor Regjeringen – først og fremst tidligere arbeiderpartiregjeringer – har ønsket å påvirke Kirkens teologiske tenkning gjennom utvelgelsen av de nye biskopene. Man har altså fått en mer partipolitisk styrt kirke, og det er en av de tingene vi altså ikke ønsker. Kirken skal styres av Kirken selv. Det er fullt mulig, selv i påvente av Gjønnes-utvalgets innstilling, å fjerne Regjeringens rett til biskoputnevnelser og la Kirken selv forestå slike utnevnelser. Det har vært eksempler på at de kandidater som Kirken selv har ønsket som biskop, har vært forkastet av regjeringen, og regjeringen har utnevnt andre. Det er det vi vil ha slutt på. Hadde man hatt en fast praksis som var respektert av alle regjeringer, at den kandidat som Kirken selv ønsket, ville bli utnevnt, hadde ikke dette vært noen problemstilling som det var nødvendig å ta standpunkt til før Gjønnes-utvalget var ferdig. Når det da imidlertid ikke har vært slik, mener vi at det bør gjennomføres en endring i Grunnloven, slik at Kirken selv også står for utnevnelser av biskoper. Jeg vil derfor anbefale Fremskrittspartiets gruppe først å stemme for vårt eget forslag, som jeg herved tar opp. Dersom det blir nedstemt, vil vi subsidiært stemme for Kristelig Folkepartis forslag, som i hovedsak er identisk med vårt eget.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2004-01-15:
Jeg tror Kjell Engebretsen misforstod mitt hovedpoeng. Mitt hovedpoeng er at ved å ha initiativrett og folkeavstemning om enkeltsaker litt hyppigere får folk en forståelse av at det nytter å delta i den politiske prosessen. Nå har folk en slags avmaktsfølelse. Mange sa etter siste valg, i hvert fall etter en stund, at de hadde stemt på både det og det og det partiet, men uansett hva man stemte på, var statsministeren Kjell Magne Bondevik. Mange hadde altså en avmaktsfølelse, det nyttet liksom ikke å gjøre noe. Jeg tror at en større interesse kommer av at det nytter å ta initiativer. Det er det man nå opplever lokalt, og da kunne man også gjøre det nasjonalt. Jeg tror det ville få folk mer interessert, hvis det å delta i prosesser nytter. Engebretsen sammenligner med Sveits, som har en helt annen hundreårig tradisjon. Der er det langt større deltakelse når det er saker som folk er opptatt av. Men i Sveits er det mye mer slik at folk ikke behøver å spørre det offentlige om lov på alle mulige områder, slik som man må gjøre i Norge, og det er også en stor forskjell.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2004-01-15:
Ja, i mange sammenhenger er det det folk gjør. De velger ulike varer i et assortert system. Når man har svake argumenter, er det helt klassisk at man klager på motparten over at det ikke er helhet og sammenheng. Det er i realiteten ord uten innhold. Det er mange politiske saker som kan behandles helt isolert. Strafferammer når det gjelder forbrytelser, henger ikke sammen med en god del andre ting. Det er spørsmål som vi har oppe, som ikke trenger noen helhetsvurdering eller trenger å ses i noen sammenheng. Der hvor vi vet vi må ha en sammenheng og helhet, er i statsbudsjettet. Nå opplever vi f.eks. at etter at Arbeiderpartiet har inngått et forlik med Regjeringen, vil de ha omkamp i revidert budsjett på stadig flere saker. De frasier seg ansvaret for det som skjedde i forbindelse med budsjettbehandlingen. Vi sa i hvert fall åpent i fjor at vi ikke var enige i alt vi hadde stemt for, men vi hadde andre årsaker. Jeg aksepterer altså ikke de argumentene som Martin Engeset bruker.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2004-01-15:
Dette grunnlovsforslaget er fremsatt av Kjell Magne Bondevik og Åse Gunhild Woie Duesund, og det tar sikte på å innføre en egen bestemmelse i Grunnloven til vern av liv og menneskeverd. Det heter i forslaget at vern av menneskelivet og personlig frihet er så grunnleggende prinsipper at de bør komme til uttrykk i Grunnloven, og forslaget er begrunnet med at en grunnlovsbestemmelse som den foreslåtte vil understreke at den grunnleggende respekt for liv og menneskeverd fortsatt skal prege vårt samfunn. Det er en samlet komite som konstaterer at de norske verdier, med respekt for liv og menneskeverd, har fått sin utforming i norsk lovgivning innenfor rammen av den nåværende grunnlov. Norge har også, som forslagsstillerne skriver i sitt forslag, sluttet seg til Verdenserklæringen om menneskerettighetene, hvor retten til liv, frihet og personlig sikkerhet er fastslått. I tillegg er bl.a. Den europeiske menneskerettskonvensjonen og FNs konvensjon om barnets rettigheter inkorporert i menneskerettsloven av 21. mai 1999. Bestemmelser om retten til liv er inntatt i begge disse konvensjonene. Det er således etter en samlet komites oppfatning klart at en grunnleggende respekt for liv og menneskeverd gjelder og skal gjelde for det norske samfunn. Når det gjelder vårt eget syn, vil jeg si at både Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet finner at det er gode grunner for å innta en bestemmelse i Grunnloven i samsvar med det fremsatte forslag, men også gode grunner som taler mot det. Vi konstaterer at grunnlovsforslaget i seg selv ikke vil medføre noen konkret endring i rettstilstanden, idet det i henhold til tredje ledd vil være vanlig ordinær lov som skal sikre borgernes frihet, rett og rettsvern på de områder som er omtalt i grunnlovsforslaget. De pågående og fremtidige politiske diskusjoner om de avgrensninger og situasjoner som er omtalt i forslagets begrunnelse, vil således skje uavhengig av om grunnlovsforslaget innlemmes eller ikke innlemmes i Grunnloven. Vi er således etter en nøye og grundig overveielse kommet til at når grunnlovsforslaget i seg selv ikke vil medføre en konkret endring i vårt rettssystem, bør forslaget avvises. Jeg går ut fra at Kristelig Folkeparti, som opprettholder sitt forslag, naturlig nok, vil begrunne sitt eget standpunkt. Det gjelder også de øvrige i komiteen.
Christian Holm (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-15:
Jeg har noen kommentarer til Inge Lønnings betraktninger om sider ved SVs forslag som ikke er tilstrekkelig belyst gjennom komitebehandlingen eller gjennom våre innlegg. Dermed kunne Lønning gi sine egne fortolkninger av disse sidene ved SVs forslag, og det er fortolkninger som jeg ikke synes bør stå uimotsagt. Det ligger ingen antireligiøsitet i SVs forslag, jeg synes det er viktig å understreke det. Som en kuriositet kan jeg nevne at så vidt jeg husker, viste en undersøkelse for noen år siden at SV kom på andreplass etter Kristelig Folkeparti i andel personlig kristne blant sine medlemmer eller velgere – jeg husker ikke hva det var. Jeg husker ikke enkelthetene i det, og det er noen år siden, så jeg synes ikke vi skal legge altfor stor vekt på det, men det kan være greit å nevne det i denne sammenhengen. Det er en betydelig forskjell på det vi ser i Frankrike med å forby i offentligheten visse plagg av religiøs karakter, og det Inge Lønning viser til fra USA, der visse religiøse elementer er innvevd i statens ritualer, eller for den saks skyld skrevet på pengesedlene. Jeg synes for øvrig det er et underlig paradoks i akkurat det, gitt den gjennomførte religionsfrihet, i alle fall formelt og juridisk og konstitusjonelt, som man har der. SVs forslag representerer ingen rensing av det offentlige rom for religiøse symboler à la det vi ser i Frankrike. Derimot uttrykker det at det er naturlig at de religiøse elementene som er innvevd i statens ritualer, må endres og erstattes dersom man vedtar et skille mellom kirke og stat. Det ligger ikke noe mer odiøst i det enn det.
Christian Holm (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-15:
Flere har understreket hvor viktig det ukrenkelige menneskeverdet er for vårt samfunn, herunder retten til liv og legemlig integritet. SV støtter opp om disse rettighetene som grunnleggende for vårt samfunn. Vi vil i likhet med forslagsstillerne understreke at Norge har sluttet seg til en rekke internasjonale konvensjoner som skal verne om menneskets liv, frihet og personlige sikkerhet. Etter SVs syn er det imidlertid en motsigelse bygd inn i dette forslaget. Vi synes ikke forslagsstillerne i tilstrekkelig grad har tatt innover seg motsigelsen mellom å hevde at retten til liv skal gjelde fra unnfangelsen, og samtidig hevde hvert enkelt menneskes rett til legemlig integritet. Vi registrerer at flertallet mener grunnlovsforslaget ikke vil endre rettstilstanden, og jeg registrerer Kjell Engebretsens understreking av det samme. Vi vil like fullt understreke at retten til legemlig integritet, til å bestemme over sin egen kropp, ikke synes å være godt nok ivaretatt i det framlagte forslaget. For SV er dette den viktigste grunnen til at vi ikke kan anbefale Stortinget å bifalle det. Jeg vil våge å påstå at den viktigste kampen om legemlig integritet som har vært ført i Norge de siste 50 årene, har vært den kampen som resulterte i lov om selvbestemt abort. Forslagsstillerne reiser viktige etiske spørsmål omkring sorteringssamfunnet, bio- og genforskning, utvikling innenfor reproduksjonsteknologi osv. Dette er spørsmål som i stor grad også opptar SV. Jeg kan imidlertid ikke se at den foreslåtte grunnlovsbestemmelsen egentlig vil bringe oss noe videre i disse vanskelige spørsmålene. Det forslaget vi har til behandling, berører ikke bare livets begynnelse, men også dets avslutning. Det understreker retten til en naturlig død. Jeg vil slutte meg til den frykten som Kristelig Folkepartis representant gir uttrykk for når han skriver at han er redd for at en alminneliggjøring av aktiv dødshjelp kan føre til at døende og alvorlig syke mennesker kan kjenne seg presset til å gjøre bruk av slik dødshjelp, idet de kan føle at de er en byrde for andre ved å være i live. Mennesker i en slik situasjon trenger en klar forsikring fra samfunnet om at man ønsker å ta vare på dem, uttrykt gjennom de tilbud samfunnet er villig til å stille opp med. Nettopp fordi retten til liv og legemlig integritet er så avgjørende for den enkeltes frihet og trygghet, er det uaktuelt for SV å gå inn på en grunnlovsbestemmelse som kan synes å være uklar med hensyn til hver kvinnes rett til å bestemme over sin egen kropp. SV vil derfor stemme mot forslaget.
Christian Holm (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-15:
Når det gjelder SVs og Arbeiderpartiets fellesmerknad, vil jeg slutte meg til Kjell Engebretsens betraktninger om det som står der, og ikke utdype det ytterligere. Så registrerer jeg at flere representanter har reagert på at man fra SVs og Arbeiderpartiets side trekker inn forholdet til lovgivningen om svangerskapsavbrudd. I forslaget tas nettopp dette opp. Det er ett av de momentene som nevnes. Det vises til problemstillinger knyttet til svangerskapsavbrudd. Det er dette, som bl.a. er med på å skape usikkerhet, som gjør at SV ikke vil bifalle dette forslaget. Også andre, med et annet utgangspunkt, har pekt på det samme, at man ikke bør ta inn forslag som vil skape en slik usikkerhet om forholdet til dette. Så jeg vil gjenta den begrunnelsen.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2004-01-15:
Dei siste tiåra har dei fleste politiske partia slutta seg til målet om å gjera Den norske kyrkja friare og meir uavhengig av staten. For Kristeleg Folkeparti har det viktigaste omsynet her vore i størst mogleg grad å sjå på Kyrkja som eit trussamfunn og ikkje som ein del av staten. Den norske kyrkja har framleis ei stor medlemsoppslutning i det norske folket, og banda mellom folk og kyrkje er sterke. Kristeleg Folkeparti meiner det er viktig at Den norske kyrkja vert ført vidare som ei folkekyrkje. Vi ønskjer ei open, landsdekkjande, vedkjennande, tenande og misjonerande folkekyrkje – slik Kyrkja sjølv har formulert det. Menneske i alle aldrar og livssituasjonar skal kunna kjenna tilhøyring til Kyrkja og ta del i Kyrkjas forkynning, opplæring, omsorg og fellesskap. Kristeleg Folkeparti meiner at Den norske kyrkja sjølv må ha rett til å bestemma eiga lære og eigne ordningar. Biskopar og prostar er sentrale leiarar i Den norske kyrkja, og oppgåva deira er først og fremst å vera åndelege leiarar for dette trussamfunnet. Ein viktig føresetnad for at Den norske kyrkja skal kunna operera som eit fritt trussamfunn er at leiarane frimodig skal kunna gje sitt syn på ulike spørsmål uavhengig av kva dei politiske styresmaktene meiner. Sist vi såg dette tydeleg, var i debatten om Irak-krigen. Då er det ikkje naturleg at dei same styresmaktene, representerte ved Regjeringa, kan velja dei kyrkjelege leiarane. Lat meg understreka at eg ikkje her seier at noka regjering så langt har utnemnt kyrkjelege leiarar med standpunkt som «passar regjeringa» reint politisk. Men ordninga slik ho er i dag, opnar for det. Dette er derfor ikkje rett ut frå ein prinsipiell synsvinkel. Regjeringa har sett ned eit offentleg utval for å greia ut om moglege endringar i tilhøvet mellom stat og kyrkje. Ein del av partia meiner ut frå dette at forslaget om at Kyrkja skal få rett til å utnemna sine eigne leiarar, burde utsetjast til innstillinga frå Stat-kyrkje-utvalet er ferdig og skal behandlast politisk. Eg er ikkje einig i ei slik tenking. Eg meiner tvert om at prosessen med å sjølvstendiggjera Kyrkja ikkje må få stoppa opp. Det vil iallfall ta fleire år før arbeidet til Stat-kyrkje-utvalet er ferdigbehandla gjennom grunnlovsendringar – det kan faktisk gå ti–tolv år. Forslaget om å gje Kyrkja ansvaret for å velja sine eigne leiarar er overmode og kan slik eg ser det, ikkje venta lenger. Eg vil derfor oppmoda representantane frå Kristeleg Folkeparti om å stemma for mindretalsforslaget i innstillinga. Lat meg til slutt seia litt om forslaget frå SV om å oppheva statskyrkjeordninga allereie no. Her vil eg visa til at Kristeleg Folkeparti i sitt program har peika på at det bør skje ei nyordning i relasjonane mellom staten og Kyrkja, slik at Kyrkja får ei friare stilling. Her vil eg òg visa til arbeidet til Stat-kyrkje-utvalet. Nyordning av heile statskyrkjeordninga er ei stor og komplisert sak, så her ønskjer vi å venta på utgreiinga før vi tek endeleg stilling i saka. Kristeleg Folkeparti vil såleis stemma mot forslaget frå SV Eg tek hermed opp forslaget frå Kristeleg Folkeparti.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2004-01-15:
Respekten for menneskeliv og menneskeverd er heilt grunnleggjande for vår kulturarv. Det har prega både lovgjeving og etiske normer i Noreg. Vernet om menneskelivet og verdien til det einskilde mennesket burde stå så sterkt i samfunnet vårt at det var mogleg å einast om å nedfella denne retten i Grunnlova. Mennesket oppnår ikkje denne eineståande stillinga og eigenarten i kraft av ei særskild utrusting eller som følgje av prestasjonar. Nei, mennesket er gjeve ein ibuande vørdnad i kraft av at det er eit menneske. Dette synet på mennesket er utgangspunktet for vår haldning til eit framtidig «sorteringssamfunn». Stadig meir avansert fosterdiagnostikk opnar for å sortera bort foster med eigenskapar ein ikkje likar, f.eks. sortera etter kjønn eller sortera bort funksjonshemmingar. Utan ei lov som konkret vernar det spirande livet, er faren at det vert gjort kvalitative vurderingar av menneskeverdet. Dette er ei utvikling eg vil åtvara mot. Den medisinske utviklinga har også ført til at ein står framom vanskelege etiske avvegingar mot slutten av livet. Kva svar har vi når ein av våre ber om hjelp til å avslutta livet? Legen som er ansvarleg for ein pasient i ein slik situasjon, vert ofte ståande åleine med dette ansvaret. Kristeleg Folkeparti ønskjer eit samfunn som har ei grunnlov som klart og utvitydig sikrar livet fram til ein naturleg død. Alle vi som ein eller fleire gonger har fått oppleva å sitja ved eit dødsleie, vil vita at det samfunnet må stilla opp med i ein slik situasjon, er lindrande behandling. Målet med ei slik lov er å understreka at den grunnleggjande respekten for livet og menneskeverdet skal prega samfunnet vårt også i framtida. Eg er glad for det som vert sagt frå Arbeidarpartiet og Framstegspartiet i merknadene, at det faktisk er gode grunnar til å føra ein slik rett inn i Grunnlova. Eg er ikkje einig i at det er like gode grunnar imot. Eg skulle ønskja at flest mogleg i den norske nasjonalforsamlinga, uansett parti, kunne støtta dette framlegget til ny § 95 a i Grunnlova. Eg tek med dette opp forslaget frå Kristeleg Folkeparti i innstillinga.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2004-01-15:
Forslaget frå Karin Andersen på vegner av SV om å gje retten til bustad ein plass i Grunnlova er m.a. grunngjeve med at dette vil vera med på å byggja ut og forsterka det norske velferdssamfunnet og gje det einskilde mennesket eit vern mot å vera utan husvære. Fleirtalet i komiteen, medlemene frå Arbeidarpartiet, Høgre, Framstegspartiet og Kristeleg Folkeparti, viser til at spørsmålet er omhandla i FN-konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettar, som er inkorporert i det norske lovverket. I Grunnlova § 110 c er menneskerettane på dette området varetekne. Fleirtalet meiner at bustadpolitikken høyrer heime under dei politiske prioriteringane i høve til statsbudsjettet. Fleirtalet viser også til at det er brei semje om å føra ein bustadpolitikk som gjev alle ein sjanse til å få eigen bustad, sjølv om det er ulike syn på kva for middel som skal nyttast. Eg anbefaler med dette innstillinga.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2004-01-15:
Røysteforklaring til Kristeleg Folkepartis representantar: Sak nr. 1: For innstillinga, mot forslaget Sak nr. 2: Mot innstillinga, for eige forslag og for Framstegspartiet sitt forslag Sak nr. 3: For innstillinga, mot forslaga Sak nr. 4: Mot innstillinga, for forslaget Sak nr. 5: For innstillinga, mot forslaget Sak nr. 6 For innstillinga
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-01-15:
Dette er en mangfoldig debatt, som vi også kommer tilbake til i godt monn ved senere korsveger. Jeg skal ikke kommentere så veldig mye av det som er sagt, men jeg har litt problemer i forhold til det demokratiske kirkebegrepet og det å dele det opp, enten i politisk demokrati eller mer kirkelig demokrati. For meg er det slik at den demokratiske basen til den norske statskirke betyr at mange av oss som ellers ikke ville ha deltatt i kirkelig aktivitet og menighetsrådsarbeid, faktisk gjør det, fordi vi anser Den norske kirkes grunnlagsarbeid, grasrotarbeid, som viktig, og også som en demokratisk mulighet til å delta – en kobling mellom kirkelig aktivitet og lokalsamfunnsaktivitet. Det er den delen av befolkningen – oss – som en kanskje ikke ville nådd hvis en satte skarpe skiller mellom stat og kirke. Men det var litt på siden. Jeg tok ordet for å presisere et par ting knyttet til utnevning av proster og biskoper. For det første er det slik at hvis en tar Inge Lønnings utgangspunkt i forhold til Grunnlovens forståelse av hvordan en utnevner proster og biskoper, går det ikke an å si at en ad politisk veg forsøker å påvirke Kirkens valg. Da ville det i tilfelle ikke vært noen som gjorde det. Da ville det vært slik at de av statsrådene som representerte Kirken i regjering, utnevnte proster og biskoper. Det som Senterpartiet har sagt her, betyr ingen mistillit til Kirken sjøl, for hvis en velger å se det i forhold til Lønnings resonnement, vil de statsrådene som da også er en del av Den norske kirke, være en del av Kirken sjøl. På slutten av debatten har jeg bare lyst til å supplere Lønnings resonnement med de retningslinjene som gjelder for utnevning av biskoper særlig. I innstillingen til kirke-stat-meldingen i 1980–81, som ligger til grunn for de senere kongelige resolusjonene om utnevning av biskoper, sier flertallet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, at «det må være riktig å tillegge avstemningsresultatet» – fra Kirken sjøl – «så stor vekt at en av de tre som har fått bredest oppslutning, utnevnes». Den betraktningen ble da nedfelt i reglene om nominasjon ved utnevning av biskoper, som ble fastsatt ved kongelig resolusjon i 1997. Der står det at Kirkerådet og biskopene skal uttale seg om hvem av de tre som har fått flest stemmer, man anser som mest skikket til å bli utnevnt. I forbindelse med den konkrete saken om utnevning av biskop Stålsett i Oslo, ble det sagt fra Kirkedepartementet at det var tre kandidater som hadde et kirkelig votum for å bli utnevnt til biskop i Oslo. Det betyr at i denne saken ble retningslinjene fulgt til punkt og prikke. Og én av de tre som hadde et kirkelig votum, var biskop Stålsett, og Kirkens medlemmer i statsråd utnevnte da ham til biskop.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-01-15:
Senterpartiet deler langt på vei flertallets begrunnelser når det gjelder spørsmålet om bindende folkeavstemning. Bindende folkeavstemning ville kunne forrykke det representative demokratiet vesentlig og bør i alle tilfeller utredes i forhold til de forfatningsmessige sidene før en eventuelt kan ta nærmere stilling til det. Senterpartiet er også enig i at den folkevalgte representasjon er grunnlaget for vår forfatning. Men rådgivende folkeavstemning er imidlertid brukt ved flere tilfeller og er også anerkjent som et viktig korrektiv til det representative demokratiet. Slik sett handler ikke en rådgivende folkeavstemning om noen form for omkamp, men heller om en mulighet for å søke råd hos folket i saker som er av vesentlig betydning. I så måte finner Senterpartiet Fremskrittspartiets forslag nr. 3 interessant. Vi mener at det kan redusere terskelen for å utløse rådgivende folkeavstemning, noe som igjen kan styrke det direkte demokratiet og øke sannsynligheten for at flere saker kan legges ut til folkeavstemning. Samtidig innebærer 25 pst.-kravet i forslaget et økt incitament for faktisk å bruke stemmeretten, og det stimulerer dermed til at den typen rådgivende folkeavstemninger kan være en legitim tilbakemelding til det representative demokratiet. Senterpartiet mener faktisk også at tanken omkring en mindretallsanke er positiv. Den kan bidra til å bedre mindretallsvernet innenfor det representative demokratiet og i større grad tvinge alle parter i Stortinget til å innrette seg etter flertallsfolkemeningen. Når det gjelder initiativrett, er det en ordning som nå er innført lokalt. Fra Senterpartiets side mener vi at det bør prøves ut over tid for å se om det også kan være et virkemiddel til å styrke det direkte demokratiet i forhold til Stortinget. På den bakgrunn vil Senterpartiet gå imot forslag nr. 1 og 2 fra Fremskrittspartiet, og vi vil gå inn for forslag nr. 3.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-01-15:
Det er viktige problemstillinger som tas opp i dette grunnlovsforslaget. Det er en vesentlig problemstilling ved livets begynnelse. Det er også en vesentlig problemstilling gjennom hele livsløpet. Man kunne i den sammenheng kanskje kalt det vern av liv og verdighet, uansett hvilken livssituasjon man har, uansett hvilket krav man burde ha til at samfunnet stiller opp, uansett psykiske eller fysiske problemer. Det er ikke minst også en viktig problemstilling i forhold til det som kan oppstå av skisma i livets avslutningsfase. Debatten om aktiv dødshjelp som vi har hatt de siste par årene, er også en viktig bit av det. Det er delte meninger i Senterpartiet om det bør innføres en egen bestemmelse i Grunnloven om vern av liv, eller om dette spørsmålet er godt nok ivaretatt gjennom de eksisterende bestemmelsene. Det gjelder særlig den nettopp innførte § 110 c om menneskerettighetene, som enkelte av oss vil mene er tilstrekkelig for å ivareta intensjonene bak det forslaget som ligger her i dag. Derfor vil noen av Senterpartiets representanter i denne saken stemme for en egen bestemmelse om dette spørsmålet, mens andre representanter vil stemme imot spørsmålet, med den begrunnelse at det er ivaretatt gjennom de allerede gjeldende bestemmelser i Grunnloven.
Martin Engeset (Høyre), 2004-01-15:
Den norske kirke er en viktig nasjonalinstitusjon, som gir mennesker forankring i et stabilt verdigrunnlag. Den bidrar med verdier utover det dagsaktuelle og materielle. Kirkens uavhengighet i åndelige spørsmål må respekteres. Den personlige religiøse overbevisning er ikke et statsanliggende. Reformarbeidet med overføring av større ansvar til kirkelige organer bør fortsette slik at et skille mellom kirke og stat blir en realitet. Når et skille mellom kirke og stat er blitt en realitet – og jeg tar sjansen på å si når og ikke hvis – befestes også Kirkens rett til å styre i eget hus ved at Kirken får den autonomi som følger av å velge og avskjedige egne ledere. Det er imidlertid behov for å utrede konsekvensene av et fullt skille samt belyse alternative ordninger. For dette berører mange spørsmål, komplekse spørsmål, som det er viktig å ha en helhetlig gjennomgang av. Høyre mener derfor at det er nødvendig å avvente konklusjonene til det offentlige nedsatte Stat-kirke-utvalget, slik mange har pekt på i denne debatten, og slik at avviklingen av statskirkeordningen kan skje på en ryddig og hensiktsmessig måte hvor man får gode alternativer til dagens ordning. Derfor kan ikke Høyre støtte grunnlovsforslagene verken i Dokument nr. 12:2, i Dokument nr. 12:4 eller Dokument nr. 12:5.
Martin Engeset (Høyre), 2004-01-15:
Forslaget i Dokument nr. 12:12 for 1999-2000, fra Carl I. Hagen og Fridtjof Frank Gundersen, om ny § 82 i Grunnloven om bindende, alternativt rådgivende, folkeavstemning innebærer altså å innføre et nytt element i Grunnloven med grunnlovfesting av folkeavstemningsinstituttet. Det angjeldende grunnlovsforslaget om alternativ A.1 og A.2 er tidligere behandlet og forkastet ikke mindre enn fem ganger siden begynnelsen av 1980-årene. Jeg kan vanskelig se at det finnes et eneste nytt argument som skulle tilsi at Stortinget – heller ikke denne gangen – skulle grunnlovfeste verken bindende eller rådgivende folkeavstemning, snarere tvert imot. Jeg er glad for at et meget bredt flertall i komiteen avviser det fremsatte forslag. Det er bare Fremskrittspartiets representanter i komiteen som støtter forslaget. Det faktum at vår gjeldende grunnlov ikke har noen bestemmelser om folkeavstemning, har ikke vært til hinder for at Stortinget ved ulike korsveier opp gjennom historien har vedtatt å avholde folkeavstemning i enkelte særskilt viktige spørsmål, og tidligere talere har pekt på bl.a. EU-saken. Slik forslaget er formet fra forslagsstillerne, ville det dersom det skulle bli vedtatt, innebære en undergraving av Norges representative demokrati, slik vi kjenner det. Når det gjelder rådgivende folkeavstemninger, skal det ikke være en rett for folket til å kreve at visse saker skal tas opp til folkeavstemning, men en rett for et mindretall i Stortinget til å spørre folket om råd når det gjelder forslag som er vedtatt, i håp om at dette skal føre til at vedtaket blir omgjort. Kravene om omkamp i kontroversielle saker vil kunne bli mange og gjøre det ytterligere vanskelig å sikre en stabil og helhetlig styring av landet. Det synes jeg er et ganske viktig argument i forhold til hvorfor dette forslaget bør avvises. For Høyres vedkommende står vi fast på at rådgivende folkeavstemninger bør begrenses til rene unntakstilfeller og i særlig viktige spørsmål. Til det trenger vi ikke noen grunnlovsendring, og Høyre vil derfor stemme for at de fremsatte grunnlovsforslag avvises.
Martin Engeset (Høyre), 2004-01-15:
Det var interessant å høre representanten Hagens hovedinnlegg, hans begrunnelse for sitt eget forslag, for der beskrev han på en ganske avslørende måte hvordan han og hans parti tenker, og hvordan deres atferd begrunnes i den daglige politikken. Vi fikk altså høre hvor vanskelig det er for velgerne å velge parti, «hele boken», som han beskrev det. Tenk så mye greiere det ville vært om man kunne velge litt her og litt der, på øverste hylle, nærmest som i en politisk assortert landhandel, uten tanke for helhet og sammenheng! Det synes jeg i grunnen var ganske avslørende, og det bekrefter jo bare det bildet som Fremskrittspartiet selv har gitt gjennom lengre tid. Ellers synes jeg det er ganske spesielt å høre den rørende omsorgen representanten Hagen har for folks mulighet til å kunne være med på å bestemme. Det er ganske spesielt, når vi har forhistorien i minnet om Fremskrittspartiets redsel for å slippe velgerne til i forhold til å påvirke personvalget til Stortinget.
Martin Engeset (Høyre), 2004-01-15:
Jeg må si jeg synes representanten Engebretsen legger en litt pussig argumentasjon til grunn for grunnlovsforslagets forhold til gjeldende lovgivning. Jeg tror kanskje det standpunktet han her tar til orde for, er litt vanskelig å forsvare. Etter mitt skjønn er det foreliggende grunnlovsforslag helt opplagt i strid med gjeldende lovgivning i forhold til selvbestemt abort. Dette grunnlovsforslaget er en gjenganger her i Stortinget. Det er selvfølgelig enkeltrepresentanters og partiers fulle rett å fremme forslag til endring i Grunnloven, selv om det er blitt avvist i tidligere perioder. Fra Høyres side konstaterer vi at dette grunnlovsforslaget omhandler sentrale menneskerettigheter som respekten for liv og menneskeverd, og at hensikten med forslaget er å understreke at den grunnleggende respekten for liv og menneskeverd fortsatt skal prege vårt samfunn. Gjennom Stortingets vedtakelse av den nye § 110 c i Grunnloven om menneskerettighetene mener vi at dette hensyn er tilstrekkelig ivaretatt, og at det derfor ikke er naturlig å innføre i Grunnloven en ytterligere understreking av enkelte av de sentrale menneskerettigheter. I begrunnelsen for forslaget anfører forslagsstillerne at menneskelivet er ukrenkelig fra begynnelse til slutt, og at retten til liv og legemlig integritet må omfatte hele livsspennet fra den første begynnelse ved befruktning til døden inntreffer. Det er her vi kommer inn på forholdet til gjeldende lovgivning knyttet til selvbestemt abort. Dersom Stortinget skulle slutte seg til dette grunnlovsforslaget, ville etter mitt syn den gjeldende lov om selvbestemt abort umiddelbart komme i konflikt med Grunnloven. Det er kanskje noe av formålet med å fremme dette grunnlovsforslaget. Nå er det nok i de fleste politiske partier, i hvert fall i mange politiske partier, sterkt delte oppfatninger om abortlovgivningen. For min del tror jeg at en langt verre ulykke kunne ramme land og folk enn at abortlovgivningen ble endret noe i retning av å gi et bedre vern av livet. Dersom et politisk flertall skulle ønske å endre lovgivningen på dette eller andre punkt, vil det etter mitt skjønn være mer ryddig å gjøre nettopp det enn først å endre Grunnloven for deretter å måtte konstatere at gjeldende lover er i konflikt med Grunnloven. Jeg vil anbefale Høyres representanter å stemme mot grunnlovsforslaget i Dokument nr. 12:15.