trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
Litt tidligere i debatten mente representanten Ellingsen at jeg burde avsluttet mitt forrige innlegg med å si «halleluja». Jeg vil bare i parentes si at den type forsøk på stigmatisering og latterliggjøring har jeg for så vidt vent meg til gjennom årene, men det hadde vært mye bedre at representanten Ellingsen hadde besvart mine politiske utfordringer. Det er det å si til det som både Ellingsen og Høglund har vært inne på, at hvis det skulle sies «halleluja» på noe punkt, ville det vært hvis de norske liberalistene hadde erkjent hvilken stor utfordring finanskrisen har skapt for hele den vestlige politiske kulturkrets. Vi ser nå for første gang store farer for at stater innenfor vårt område kan gå konkurs. Da er tiden inne til virkelig å gå i seg selv med tanke på hvilken grunnleggende analyse man bygger sin samfunnsstyring på. Skjønt det er et paradoks i det hele: Jeg hørte veldig nøye på innlegget til Karin S. Woldseth, som jeg synes var et tenksomt innlegg. Alt hun sa i sitt innlegg, forutsetter sterke stater og sterke systemer. Det forutsetter reguleringer av de politiske systemene for å kunne hjelpe bl.a. Hellas. Uten sterke folkestyrer, uten sterke demokratier, hadde ikke det gått. Det er ganske rart at det er et slikt tvisyn blant norske liberalister på dette området. På den ene siden skal det ikke være noen reguleringer, det forfekter dere i innenrikspolitikken og i utenrikspolitikken helt systematisk. Til og med Fremskrittspartiets leder, Siv Jensen, har sagt at hun mener at finanskrisen faktisk ikke har realøkonomiske virkninger – det har jeg sitater på her – når vi nå ser at arbeidsledigheten sprer seg, bruttonasjonalproduktet går ned, og det presser de sosiale og økonomiske systemene i land etter land. Jeg sa ikke at de norske universale velferdsordningene var under press – jeg sa ikke det. Jeg sa at de var en forutsetning for et stabilt folkestyre, og dermed for evnen til å fungere i det internasjonale samfunn. Det var det jeg sa. Det er ikke nødvendig å prøve å misforstå det, for det var helt tydelig. Jeg forstår ikke at man ikke kan ta den utfordringen. Jeg mener ikke at norske liberalister, som tross alt fungerer i norsk virkelighet, mener at vi skal bli som Latvia. Men jeg minner dere om at i den politiske debatten for bare et par år siden, sto dere opp og framhevet Latvia som fyrtårnet på hvordan man kunne fungere og utvikle en markedsøkonomi innenfor den gamle russiske sfæren. Da var de de store heltene. Nå er de konkurs. Da er det ikke jeg som skal si «halleluja», da er det dere som skal erkjenne at dere har en analyse som heller ikke i den internasjonale sammenheng er riktig. Det er det som er viktig.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2010-03-26:
Dette er vel strengt tatt mer eller mindre den siste saken på kartet i dag, med unntak av Referat, og kanskje den mest høytflygende, selv om vi hadde en interessant utenrikspolitisk debatt. Og det er god grunn til det, for Stortinget skal i dag gjøre vedtak om å gå videre med et prosjekt om å framskaffe en kommunikasjonssatellitt til Forsvaret. Forsvarsministeren sa i forrige sak at det er viktig å skaffe til veie alt nødvendig utstyr, slik at styrkene ute og hjemme er best mulig i stand til å løse oppgavene de står overfor. I så måte er kommunikasjon utvilsomt et nøkkelverktøy til suksess for begge elementene, ikke minst på sikkerhetssiden. Proposisjonen har en budsjettramme på i underkant av 1 milliard kr, så det er en forholdsvis kostbar investering, men likevel en fornuftig en. Man har foreslått fra Regjeringens side å gå videre på en norsk-spansk løsning, og det slutter Stortinget seg til i dag. Komiteen har også i sine merknader vært opptatt av å vise til at denne satellitten skal komme soldater her i landet til gode i de områder der Norge har suverenitet, men at man også kan nyttiggjøre seg den i utenlandsoperasjoner. Det man har vært kritisk til, har vært at proposisjonen er forholdsvis begrenset når det gjelder informasjon. Man vil selvfølgelig kunne si at det meste er her, og det tyngste fins å få tak i. Man har sågar kunnet stille spørsmål, og det har komiteen gjort. Komiteen har stilt ganske mange spørsmål for å etterspørre en del fakta som vi følte ikke lå ved eller var direkte belyst. Hvis man skal si at noe burde ha vært gjort annerledes, hadde det ikke gjort noe om det hadde vært flere drøftinger rundt valg av satellitt, og kanskje litt mer om hvorfor man ikke valgte – skal vi kalle det – den norske modellen, som var en av de tingene som var framme og ble diskutert. Men vi tar til etterretning at Regjeringen har valgt. I tillegg har jeg lyst til å påpeke at man i proposisjonen bruker forskjellige begrep. Jeg vet ikke om det er bevisst eller ubevisst. Man bruker begrepet at man skal i dag anbefale et prosjekt for å gå videre med finansieringsprosjektet. Et annet sted står det at man skal gå til anskaffelse av en satellitt. Jeg går ut fra at prosjektet skal følge satellitten, men det hadde ikke gjort noe om man – med all mulig respekt – hadde brukt de samme begrepene gjennomgående i proposisjonen, for det ville ha gjort det hele mer ryddig, etter mitt skjønn i hvert fall. Kritikken går som sagt ikke på behovet, men på at man med fordel kunne ha drøftet mer. En sak som har en budsjettramme på opp mot en 1 milliard kr, kunne med fordel ha fått med seg mer enn en og en halv side med tekst. Med dette anser jeg saken som framlagt.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2010-03-26:
Jeg har et enkelt spørsmål til statsråden: Synes statsråden at proposisjonen, sånn som den ble forelagt Stortinget, var fyllestgjørende, fullt ut dekkende og god nok – ikke minst sett i lys av den brede redegjørelsen forsvarsministeren nå nettopp har gitt fra Stortingets talerstol?
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2010-03-26:
Jeg har et bestemt inntrykk av at også denne debatten viser at de politiske spenningene i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk først og fremst går mellom opposisjonen og Arbeiderpartiet på den ene siden og SV, Martin Kolberg og tidvis Senterpartiet på den andre. Jeg er faktisk glad for at jeg slipper å delta på møter i regjeringskvartalene nå til dags når EU- og NATO-spørsmål blir diskutert. Jeg tror de debattene kan bli ganske lange. Når det diskuteres spørsmål som markedsøkonomi og frihandel f.eks. blant de nåværende regjeringspartiene, tror jeg stemningen tidvis kan bli ganske høy. Men det er nå i hvert fall slik at Norge baserer seg på markedsøkonomi og frihandel. Fire år med en finansminister fra noe som kaller seg Sosialistisk Venstreparti av en eller annen grunn, har altså ikke endret en tøddel på at Norge er en av de mest frie økonomiene i Europa, og baserer seg på frihandel og markedsøkonomi. Utenriksministeren viste tirsdag til at Kina er på vei til å bli en økonomisk supermakt, og at Kina kan komme til å passere USA som verdens største økonomi om 15 år. Det er i så fall hvis den nåværende vekstboomen som vi har sett i noen få år, fortsetter i det uendelige. Det skal mye til. Vi ser at USAs økonomi fremdeles er vesentlig større enn Kinas og Indias til sammen. Uansett vil vi nok oppleve at USA er viktigst på de fleste områder i mange, mange år fremover. Det synes jeg vi bør forholde oss til i overskuelig fremtid.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
Utenriksministeren holdt en god redegjørelse, og en ganske lang redegjørelse. Og sannelig blir det fra enkelte i dag gjort et poeng ut av noe han ikke fikk nevnt i redegjørelsen! Jeg tror til og med president Fidel Castro i sine glansdager ikke rakk å komme inn på alle forhold på Cuba og internasjonalt sjøl om han holdt på i både 10 og 20 timer. Jeg vil prate om det som var linja i utenriksministerens redegjørelse, nemlig finanskrisas virkninger og hvordan dette vil påvirke sjølve utenriks- og sikkerhetspolitikken. Andre kriser og andre kriger har endret det internasjonale rammeverket. Etter første verdenskrig og den påfølgende Versaillestraktaten fikk vi Folkeforbundet. Krisa på 1930-tallet resulterte i Bretton Woods-institusjonene. Etter annen verdenskrig fikk vi etableringa av De forente nasjoner, vi fikk Atlanterhavspakten og NATO og etter hvert et sterkere europeisk samarbeid med opprettelse av europeiske institusjoner. Hvordan vil så finanskrisa denne gangen påvirke Norge og Europa? La oss være klar over at to tredjedeler av EU-landene nå gjør opp statsbudsjettene sine med underskudd. Finanskrisa har forsterket de økonomiske problemene som også fantes tidligere i mange land. Det har vært mye fokus på de baltiske land, naturlig nok, fra norsk side, og på Hellas, men la oss ikke glemme at også store maskiner i den europeiske økonomien, som Tyskland og Storbritannia, er sterkt berørt av finanskrisa. Et vaklende Europa er ikke bra for Norge. Europa er Norges største eksportmarked. Vakler Europa, får det konsekvenser for fiskerinæringa i Finnmark, verftsnæringa i Hordaland og IT-næringa i Akershus. Uansett hva vi mener om norsk medlemskap i EU, er det en fordel for Norge at EU nå lykkes i sine bestrebelser. Det er en fordel for Norge, den norske krona, norsk eksportindustri og norske arbeidsplasser at euroen er stødig og stabil. Derfor fikk vi en gledelig nyhet fra Brussel i går da forbundskansler Merkel og president Sarkozy ble enige om en avtale om et finansielt sikkerhetsnett for Hellas, der Det internasjonale pengefond, IMF, skal ha en sentral rolle. Og igjen ser vi linja: IMF, som kom som resultat av Bretton Woods og krisa på 1930-tallet, spiller nå en viktig rolle for Hellas og andre land. Statsminister Papandreou er fornøyd – skjønt fornøyd er vel kanskje ikke riktig begrep, men han har i alle fall akseptert løsningen. Det har vært viktig for Tyskland å finne en løsning for Hellas. Forholdet mellom Tyskland og Hellas har en interessant og, jeg vil si, til dels vanskelig historie. Under første verdenskrig erklærte Hellas Tyskland krig. Under annen verdenskrig okkuperte Tyskland, sammen med Italia og Bulgaria, Hellas. Heldigvis går verden framover. I dag trenger vi ikke bruke krig og maktmidler, fordi vi har bygd opp internasjonale rammeverk og institusjoner. De europeiske landene er i dag i et interessefellesskap. Alle landene har felles interesse i at de nå lykkes. Som Willy Brandt sa da Muren falt: Nå vokser det sammen, det som hører sammen: «Jetzt wächst zusammen was zusammen gehört.» Europa hører sammen. Det er i Norges interesse at EU nå lykkes i sine bestrebelser.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
La oss understreke, som for så vidt også saksordføreren gjorde, at innretningen på både Norges og øvrige internasjonal virksomhet i Afghanistan nå må være at afghanske kapasiteter og institusjoner skal bygges opp litt etter litt. Litt etter litt må sikkerhetsansvaret overføres til afghanernes egne myndigheter. Vår tilstedeværelse i Afghanistan er av midlertidig art. Vi skal være i Afghanistan til situasjonen er slik at afghanerne sjøl kan ta over. Sikkerhetssituasjonen i Afghanistan er krevende, til tider svært krevende. Det er ingenting å legge skjul på. Det gjør også at norske styrker blir stilt overfor mer krevende oppgaver. At infanterienheten i PRT Meymaneh videreføres og nå etableres som en såkalt partneringenhet, er et viktig grep, og at enheten kan operere sammen med afghanske styrker, er i tråd med det som er det overordnede målet for vårt engasjement i Afghanistan. La meg også understreke at lederansvaret for sikkerheten i hele Faryab bør overføres til afghanske myndigheter så raskt som mulig. Sjølsagt må situasjonen tillate det. Det er også bra at det norske helikopterbidraget videreføres, men, som mange har vært opptatt av, et så stort helikopterbidrag utenlands er utfordrende for det hjemlige helikoptermiljøet. Jeg er sikker på at forsvarsministeren er opptatt av det, har merket seg hva komiteen sier i innstillinga, og framover vil fokusere nettopp på de utfordringene, og, i samarbeid med Forsvaret og Forsvarets logistikkorganisasjon vil finne løsninger slik at vi ivaretar helikoptermiljøet i Norge. Jeg vil også legge til at helikopterbidraget i Afghanistan høster stor internasjonal anerkjennelse. De gjør en meget solid innsats, og bidraget er viktig for sikkerheten til norske soldater og til andre soldater. Fra Arbeiderpartiets side vil jeg bare veldig kort si: Vi støtter tilleggsbevilgningen på 188 mill. kr. Norsk Afghanistan-politikk ligger fast.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
I sin utmerkede redegjørelse var utenriksministeren inne på at vi forlater et tiår og går inn i et nytt. Tiåret vi forlater, ble etter 11. september 2001 preget av krigen mot terror og forholdet mellom USA og verden, ikke minst i forbindelse med Irak-krigen. Tiåret har også vært preget av økt globalisering og en gradvis endring i maktforhold. Det amerikanske budsjettoverskuddet på slutten av Clintons presidentperiode er snudd til store underskudd og økende statsgjeld på grunn av krigene, store skattekutt og finanskrisen. Nummer én på listen over land USA har lånt fra, er Kina. Kina er også nummer én på listen over verdens største eksportnasjoner, nummer én på listen over nasjoner med høyest CO2-utslipp og nummer tre på listen over verdens største økonomier til tross for sine store forskjeller og enorme fattigdom. Samarbeid mellom USA og Kina er viktig for å få på plass en forpliktende klimaavtale, så vel som for å komme i havn med Doha-utviklingsrunden i WTO, som har pågått i nesten hele det tiåret vi nå går ut av. I det nye tiåret kan altså forholdet mellom USA og Kina være avgjørende for framgang for rettferdig og bærekraftig utvikling innenfor både klima- og handelspolitikken. Jeg er glad for at Norge vil bidra til en snarlig sluttføring av Doha-runden, og håper man lykkes i å gjøre dette til et reelt framskritt for verdens fattige land, der det bl.a. legges til rette for økt import av varer fra utviklingsland. Finanskrisen har også fått betydning for fordelingen av verdens ressurser. Jeg er glad for at Norge har opprettholdt bistandsnivået i en tid med synkende verdiskaping. Finanskrisen må ikke hindre fortsatt fokusering på fattigdomsbekjempelse og rettferdig fordeling. Vi vet ikke hva som kommer til å prege tiåret vi går inn i, men vi vet at det ikke blir mangel på utfordringer. Vi husker tv-bildene fra de forferdelige flykapringene og katastrofen som rammet World Trade Center. Men det er flere katastrofer som ikke må glemmes: krigen i Kongo, tsunamien i Indiahavet, Darfur-konflikten. Tv-kameraene står ikke alltid der de saklig sett burde stått, og verdens øyne hviler ikke alltid på dem som trenger det mest. Felles for disse tre katastrofene er at de fant sted i fattige land. Et nytt tiår er en ny begynnelse med nye muligheter og nytt håp i kampen for en utvikling der de fattige ikke blir taperne igjen.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-26:
Utenriksministeren sa i sin redegjørelse at finanskrisen legger økt press på arbeidstakernes rettigheter og setter kampen for anstendig arbeid ytterligere på prøve. Det er riktig, og det er farlig, fordi vi vet at det hindrer utvikling. I denne debatten foreskriver Fremskrittspartiet mer liberal spekulasjonsøkonomi som hjelp til de aller fattigste. Men vi vet bedre. I Norge har vi utviklet et anstendig samfunn fordi vi har sterke arbeidstakerrettigheter, fordi folk har et arbeid som de kan leve av, og som de kan leve med. Det har også vært hele basisen for den politiske makta som har gjort at folk flest i Norge faktisk har makt, som jeg trodde Fremskrittspartiet var opptatt av. Men derfor er det som skjedde den 5. september 2008 rett borte på Bristol, viktig, for da la Regjeringen fram sin strategi for «decent work», altså anstendig arbeid. I det arbeidet sa Regjeringen at man skulle bruke Norges muligheter gjennom både utenriks-, bistands-, handels-, eierskaps- og arbeidsgiverpolitikken til å fremme arbeidstakerrettigheter globalt, fordi vi vet at det virker. Det er meget viktig at vi får en god oppfølging av denne strategien på alle politikkområder. Jeg vil gjerne utfordre utenriksministeren litt på oppfølgingen av det. Til slutt vil jeg også ta opp et tema som lederen i Verdens handelsorganisasjon Pascal Lamy tok opp på det møtet med oss, nemlig det faktum at samarbeidet om arbeidstakerrettigheter foregår i ILO. Men ILO har ingen sanksjonsmuligheter. Andre viktige samarbeid foregår i Verdens handelsorganisasjon, WTO, som har sanksjonsmuligheter, men ikke ansvar for arbeidstakernes rettigheter. Han utfordret landene på: Hvis det er slik at dere mener at disse arbeidstakerrettighetene som dere har blitt enige om, er så viktige som dere sier i ILO, hvordan har dere da tenkt å regulere dette? Skal man gjøre det i Verdens handelsorganisasjon, eller skal man fortsette å gjøre det i ILO? Jeg har ikke noe godt svar på det, men vi må ha et svar. Et delsvar er det Norge gjør: snakke med sin stemme i utenrikspolitikken, bistandspolitikken, handelspolitikken, på alle måter der vi er til stede i verden rundt oss. Det er veldig bra at Norge skal gjøre det. Men det trengs mekanismer knyttet til dette som kan gjøre det for verdens fattige land, som arbeiderbevegelsen har greid å gjøre i Norge, nemlig å løfte vanlige folks levekår opp slik at de har blitt ekstremt produktive i tillegg. Internasjonal forskning viser at dette også har gjort Norge til et av verdens mest produktive land også i rent økonomisk forstand.
Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
I likhet med dem som har hatt ordet før meg, vil jeg gi min tilslutning til utenriksministerens redegjørelse, som etter min mening gir et realistisk bilde av de utenrikspolitiske utfordringene Norge og verden står overfor. Det er mange områder man kunne vært fristet til å kommentere, men jeg vil fokusere på en del av de globale fellesgodene. Enten påvirker de oss direkte eller indirekte. Utdanningssatsingen, klimautfordringene, global helse og matsikkerhet er eksempler på de områdene. De fleste av oss er enig med utenriksministeren når han påpeker at arbeidet med bærekraftig vekst må prioriteres i etterkant av finanskrisen. Dette arbeidet er svært sammensatt og må også ses over tid. Det er grunn til stor bekymring når konsekvensene av finanskrisen kan bli kutt i klimafinansiering og bistand. Det er svært alvorlig at finanskrisen får en mangedobbelt effekt overfor dem som alltid rammes hardest når katastrofen er der, enten vi snakker om finanskrisen eller naturkatastrofer, nemlig verdens fattige. Når gapet mellom fattige og rike fortsetter å øke – bare i 2010 vil vi få 100 millioner flere sultne og underernærte, og 64 millioner vil leve under grensen for ekstrem fattigdom – er det et signal om hvilke utfordringer vi har. Fortsatt fokusering på bistand er en utfordring. Norge må fortsatt arbeide internasjonalt for å fokusere på de arenaene man opptrer på. Derfor er det viktig at man har satt dette på dagsordenen når FN møtes til høsten. Da å kritisere Norge for det arbeidet vi gjør overfor verdens fattige, slik representanten Myhre framførte, er vanskelig å forstå. Det skal svært lite til for å redde et barns liv. Vaksineringsprogrammet GAVI er et slikt eksempel. I tillegg til barn er det kvinner som er de største taperne når krisene oppstår. I fattige land dominerer kvinnene ofte de arbeidsplassene som blir hardest rammet når eksportindustrien svikter. Norge bidrar sterkt i kampen om å styrke kvinnenes rettigheter i vårt bistandsarbeid. Det er en vanskelig og utfordrende oppgave å synliggjøre kvinnenes plass i de ulike kulturene rundt i verden. Jeg leste en svært interessant artikkel i dagens Aftenposten om at norsk likestillingspolitikk etterspørres langt utover våre landegrenser. Mange vil nok riste på hodet av at man trekker likestillingspolitikken inn når vi skal diskutere utenrikspolitikk. Men jeg tror det er et viktig fokus – et svært viktig fokus. Likestillingsminister Lysbakken sier: «Investering i likestilling ses på som ulønnsomt. Mitt gjennomgangstema er at i Norge lever vi ikke bare av olje, men av likestilling. Den har gitt oss økt produktivitet ved at flere deltar i arbeidslivet.» Våre erfaringer kan overføres til verden rundt oss. Jeg tror også det er viktig at likestilling blir et tema når verdens utfordringer diskuteres på de ulike arenaene der vi er representert.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-26:
Utenriksministeren tok på seg kvinnebrillene i beskrivelsen av finanskrisen. Det er jeg glad for. Utenrikspolitikk handler om makt – om makt mellom stater, om makt mellom allianser, og det handler også om makt mellom kjønn. 2009s konflikter i f.eks. Kongo viste for alvor hvor utsatt kvinner som gruppe er for konflikt, og hvordan voldtekt og seksualisert vold blir brukt systematisk som våpen i krig. Sikkerhetsresolusjon 1325 var og er en milepæl i arbeidet med å gi kvinner en likeverdig rolle i freds- og forsoningsarbeid, men det er fremdeles langt igjen til det er selvsagt at kvinner har en plass rundt fredsforhandlingsbordet. I norsk og internasjonal kvinnekamp er det i hovedsak to ting som har vært viktig. Det ene er å ha egne penger. Derfor er arbeidet med å sikre kvinner utdanning, skikkelig betalt og dermed økonomisk selvstendighet avgjørende for kvinnefrigjøringen. Det andre er å kunne bestemme over egen kropp. Det betyr åpenbart frihet fra vold, men også muligheten til selv å kunne velge om man skal ha barn. Vi vet at den vanligste dødsårsaken for unge jenter i bl.a. Latin-Amerika er komplikasjoner etter illegale aborter. Prevensjon og abortrettigheter er avgjørende for at kvinner og jenter skal ha mulighet til å bestemme over sin egen kropp. Muligheten til å bestemme over egen kropp er avgjørende for kvinnefrigjøringen. Disse perspektivene, og de nevnte kvinnebrillene, kan være lett å glemme når det er storpolitikk og verdens høye herrer som er på agendaen. Men for meg er dette noe av det viktigste vi kan diskutere i denne salen.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-26:
La meg begynne med å berømme Regjeringen og skryte av Regjeringens innsats med hensyn til det initiativet som ble tatt, og som utenriksminister Jonas Gahr Støre nevnte i sin redegjørelse, om å ta opp atomvåpnenes plass i NATO og NATOs førsteslagsstrategi. Det er klart at avskrekkingsstrategien til NATO er trusselen om å bruke atomvåpen først, atomvåpen som kan utløse en verdensomfattende – en altomfattende – atomkrig og fullstendig ødelegge dagens sivilisasjon. Verden, slik vi kjenner den i dag, er etter min oppfatning i utgangspunktet dypt umoralsk – det å true med atomvåpen og bruke atomvåpen først, for ikke å snakke om det faktisk å gjøre det! Dessuten – og det føler jeg er et viktig poeng fra utenriksministerens side – er det viktig for atomnedrustningen i verden for å hindre spredningen av atomvåpen at NATO faktisk diskuterer førsteslagsstrategien sin og fjerner den fra sitt strategiske konsept. Hvorfor det? Jo, det skal være en tilsynskonferanse for Ikke-spredningsavtalen nå i mai, og Ikke-spredningsavtalen handler om flere ting. En av de viktigste tingene er at en har som målsetting å avskaffe atomvåpen. Land som Iran har forpliktet seg til ikke å skaffe seg atomvåpen, og atomvåpenmaktene arbeider til gjengjeld for nedrustning og forplikter seg til det. Da er det viktig at alle tar skritt i riktig retning: mot nedrustning. Det gjelder også NATO. Da vil det å fjerne førsteslagsstrategien være et skritt på riktig vei. Uttrekk av amerikanske atomvåpen fra europeisk jord vil kunne være et viktig skritt på veien. Det ikke å sette i gang nye store, dyre atomvåpenprogrammer vil være et skritt på riktig vei for å vise at man fra atomvåpenmaktenes side faktisk mener alvor, og det kan være et skritt for også å styrke arbeidet mot spredning av atomvåpen. I tillegg er selvfølgelig det som skjer mellom Russland og USA, veldig gledelig, de signalene som kommer om at en avtale om nedrustning av de strategiske atomvåpnene er nært forestående. Morten Høglund tok opp spørsmålet om sanksjoner mot land som grovt bryter menneskerettighetene eller gjør store brudd på internasjonale avtaler. Det er jeg veldig glad for at Fremskrittspartiet tar opp. Jeg vil til gjengjeld glede Fremskrittspartiets representant med at for ti minutter siden la Regjeringen fram en stortingsmelding der vi går inn for å utrede, gjennomføre og innføre etiske retningslinjer for oljefondets investeringer av statsobligasjoner. Det er et viktig grep for å sørge for en mest mulig etisk investering. Og det er klart at det å diskutere hvilke retningslinjer som skal ligge til grunn, og hvilke brudd på menneskerettighetene vi skal reagere på, er et arbeid som jeg også ønsker Fremskrittspartiet hjertelig velkommen til å komme med innspill til.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2010-03-26:
Jeg vil først få takke utenriksministeren for en god redegjørelse til Stortinget. Spesielt interessant synes jeg det er det som ikke er like synlig og ikke like omtalt i det offentlige bildet når en snakker om utenriks- og sikkerhetspolitikk og virkningen av finans- og matvarekrisa. Jeg tenker da på det som utenriksministeren refererer til med hensyn til «nye, tunge endringskrefter som får avgjørende innflytelse også på utenrikspolitikken», nemlig «endrede livsbetingelser og kamp om ressurser». Matvarekrisa er en forsynings- og fordelingskrise, der over 1 milliard mennesker nå sulter og fryktelig mange er feilernært. Matvarekrisa er også en systemkrise. Konkurransepolitikk og nedbygging av lagre har ført til store svingninger i pris i 2007 og 2008. I 2009 førte finanskrisa til synkende priser igjen, men svakhetene i handelssystemet er blottlagt. Når matprisene øker, øker også prisen på innsatsvarer. Vinninga går opp i spinninga for mange produsenter, også de fattigste. Mange av de fattigste landene er matimportører, og fattige i byer produserer ikke mat. Likevel vil ikke underprising av matproduksjon løse verken matvarekrisa eller skjevfordelingen i verden. Det verden trenger, er å stabilisere systemene igjen. Høye priser er ikke det største problemet, men at mat og jord er blitt spekulasjonsobjekter på verdens børser. Det er derfor jeg med stor bekymring ser at de høye prisene de siste åra, kombinert med frykt for forsyningskriser i land med kapital, men liten matproduksjon, fører til oppkjøp av jord eller landgrabbing i stadig større skala. I Afrika, Asia og Latin-Amerika kjøper eller leier internasjonale selskaper eller utenlandske regjeringer nå store landområder. Forskere fant på oppdrag fra FN godkjente avtaler for over 2 millioner hektar landleie i Etiopia, Ghana, Madagaskar, Mali, Sudan, Mosambik og Tanzania. Kontraktene er lite åpne for lokalbefolkningen eller andre som vil vite på hvilke vilkår utlendingene driver sitt landnåm. Jordbruk i utviklingsland har behov for investeringer. FNs matvareorganisasjoner anslår at behovet for investeringer i sør beløper seg til 44 milliarder amerikanske dollar årlig om vi skal kunne halvere antall sultende til 2015. Om en er opptatt av at en ikke skal ha vesentlige handelshindringer, er det likevel svært viktig at en har flere tanker i hodet samtidig og advarer mot en politikk som kan komme til å oppmuntre til kriser og konflikter. Jeg er bekymret for at vi ikke skal være nok oppmerksomme på nettopp det den vismannen utenriksministeren refererte til, sa: «Store forandringer kommer smygende på kattepoter.» Jeg er glad for at utenriksministeren vil ha fokus på de tunge underliggende rammene. Mange land sliter på svært ulike måter med håndteringen av klima-, mat- og finanskrise. All politikk er lokal, også utenfor landets grenser.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
Dette er en sak som er omfattende når det gjelder økonomisk ramme, men som er rimelig enkel å presentere når det gjelder valg av samarbeidspartner, basert på de hensyn som det er redegjort for både i proposisjonen og i det jeg gjentok her. Men fordi jeg ønsker å bidra til åpenhet om hvordan de forskjellige alternativene utdypende er vurdert, valgte jeg å bruke en så stor del av innlegget på å forklare prosessen, slik at vi har best mulig oversikt over den når anbudsrunden på kjøpet av selve satellitten går i gang. Jeg skjønner at norsk industri er opptatt av dette, og jeg ønsker derfor å belyse de mulighetene denne industrien har i dette viktige prosjektet når vi går videre.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
Det er riktig at Telenor gjennom flere henvendelser til Forsvarsdepartementet har vært kritiske til og stilt flere spørsmål ved anskaffelsesprosessen. Og jeg registrerer også at Telenors kritikk i hovedsak er videreført i flertallsmerknaden fra komiteen. Jeg synes ikke det er enkelt å se bort fra de krav til kvalitet, erfaring, pris og levetidskostnader som er vurdert av en ekstern kvalitetssikrer – som også kom med en entydig anbefaling til Regjeringen. Forut for den endelige anbefalingen skal representanten Kristiansen vite at vi jobbet lenge og grundig med å identifisere mulighetene for et norsk alternativ, også fra Forsvarsdepartementets side.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
Jeg kan bare gjenta at her har det vært en grundig prosess – ikke minst med sikte på å identifisere et mulig norsk alternativ. Når den endelige vurdering skulle oppsummeres, var det basert på enhetlige krav som var stilt knyttet til kvalitet, erfaring og pris, og det ble gjennomgått av en ekstern kvalitetssikrer som kom med sin anbefaling – som Regjeringen da også har valgt å følge.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
Jeg vil råde representanten Kristiansen til å gå gjennom den grundige vurderingen av de ulike alternativene som er framlagt, gjort av ekstern kvalitetssikrer. Det er selvsagt ikke grunnlag for å hevde at ikke normale anskaffelsesregler er fulgt. Som jeg sier: Anskaffelse av satellitten skal ut på anbud. Det er vel heller ikke slik at representanten Ivar Kristiansen betviler departementets anledning til å gjøre et strategisk valg av samarbeidspartner basert på et åpent sett av kriterier, som jeg også har redegjort for. Jeg synes det også er grunn til å understreke – kall det – grundigheten i det materialet som er lagt fram, når representanten Kristiansen henviser til en artikkel i Teknisk Ukeblad som dokumentasjon for et prosjektvalg.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
Jeg vet ikke om jeg skal tolke det slik, men jeg regner med at representanten Kristiansen ikke mener at det utløser sinne at norske satellittleverandører kan være med og konkurrere om et oppdrag på drøye 980 mill. kr. Det er viktig for meg å understreke at både Forsvarsdepartementet og Nærings- og handelsdepartementet lenge jobbet grundig med tanke på å identifisere et norsk alternativ til også å drifte og eie satellitt. Vi kom ikke i mål med det, og Forsvaret måtte da gjøre et valg, som det framgår av proposisjonen, for det var viktig for oss å sikre den kommunikasjonskapasiteten for Forsvaret framover, ikke bare knyttet til virksomheten hjemme, men også knyttet til de operasjonene vi deltar i ute.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2010-03-26:
Jeg lurer på om vi kunne ta voteringen i sak nr. 3 om igjen. Kristelig Folkeparti skulle ha stemt for forslaget til Fremskrittspartiet.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2010-06-08:
Det er en enstemmig innstilling, og man er helt enig i komiteen, men på noen områder har vi kommet med egne merknader. Jeg skal bare ta litt om det. La meg først få lov til å gi honnør til det arbeidet som er gjort fra søkernes side på denne OL-søknaden. Vi har jo hatt noen runder, i hvert fall i media, om andre OL-søknader fra Tromsø, som ikke har vært så godt fundamentert som denne er. Her har man gjort et godt og realistisk arbeid, og det er godt å se. Jeg kan bare slutte meg til det saksordføreren har sagt om prosjektet og til det skrytet han har gitt. Det vi imidlertid er litt betenkt over, er selvfølgelig den usikkerheten som hviler rundt prosjektet. Det vil det jo bestandig gjøre, men det som også har kommet fram, er at man sannsynligvis er nødt til å avholde et prøvemesterskap som en del av en world cup-turnering. Som det framgår av innstillingen, vil utgiftene være på om lag 2 mill. dollar. Det er klart at det er mange penger, spesielt i en tid som denne, med tanke på både den nasjonale og den internasjonale økonomiske situasjonen og den uroen som rammer verdensmarkedet, fordi en del av dette må nødvendigvis også fanges opp av andre bidragsytere. Så det medfører jo en viss usikkerhet. Jeg forventer at regjeringen, når man har sagt ja til 70 mill. kr, også etter at bevilgningen er kommet på plass, fortsetter dialogen med søkerorganisasjonene, rett og slett for å forsikre seg om at alt går på skinner, og at man har en solid og dokumentert økonomi i bunnen av det hele. For eieren av dette mesterskapet, altså hovedaksjonæren Tromsø kommune, er jo ikke akkurat en kommune som står solid når det gjelder økonomien. Jeg er enig i det saksordføreren sier om betydningen dette kan ha for reiselivet i både Tromsø og landsdelen, og for så vidt også i Norge. Det er ting jeg har tatt opp i denne salen i mange, mange år. Jeg har savnet en reiselivsmelding til Stortinget der man rett og slett får diskutert helheten i reiselivet, for reiselivet ramler ikke inn under bare ett departement, men inn under de aller fleste departement. Sånn sett hadde det vært en fordel å se helheten i akkurat den delen. Men jeg ønsker søkerne lykke til, og så får vi håpe at det er vi som setter de andre sjakk matt.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2010-06-08:
Det er ikke så ofte undertegnede og statsråden er enige i en sak, så det var kanskje litt unødvendig å ta en replikk, men jeg ville egentlig bare spørre statsråden om man – når man nå har bevilget disse 70 millionene – fortsatt kommer til å ha en dialog med arrangøren og søkeren, rett og slett for å kvalitetssikre det arbeidet som blir gjort, og, med hensyn til den usikkerheten som jeg viste til i mitt innlegg, også se på muligheten dersom det skulle oppstå et behov for flere midler underveis. Det andre jeg vil spørre statsråden om, er: Det er jo pekt på i proposisjonen og også i merknaden fra komiteen den betydningen dette kan ha for reiselivet i landsdelen, for Tromsø og for Nord-Norge. Vi i Fremskrittspartiet har etterlyst en reiselivsmelding i denne salen år etter år etter år etter år. Når kommer den, slik at vi får en helhetlig strategi når det gjelder reiselivet?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-06-08:
Beklager at jeg tegner meg noe sent, men presidenten viste en evne til å trekke raskt, og det er også viktig i denne forbindelsen. Det er et viktig vedtak som Stortinget i dag legger opp til å fatte – enstemmig – om støtte av søknaden om tilskudd i forbindelse med å arrangere et mulig sjakk-OL i Tromsø i 2014. Sjakk er ikke en veldig stor idrett i Norge, men er stor internasjonalt. Som mange som har jobbet med denne prosessen, har blitt mer klar over, ligger det store muligheter nettopp i å få lokalisert et sånt arrangement til Norge. Dersom vi lykkes i å trekke det lengste strået i Khanty-Mansijsk i Russland i høst, vil vi tiltrekke oss aktivitet, interesse og et arrangement til Norge som vil gi stor markedsføringseffekt for Norge, for Tromsø og for hele den nordlige landsdelen. Arbeidet med søknaden har vært organisert i selskapet Sjakk Tromsø 2014 AS, med Tromsø kommune og Norges Sjakkforbund som de viktigste pådriverne. Her er det gjort viktig arbeid, som har gjort at Norge nå er i god posisjon fram mot finalerunden, før det endelige valget skal gjøres. Hele 150 deltakerland forventes å delta i et mulig sjakk-OL i Tromsø i 2014, og det viser også at dette er en mulighet som vi bør gripe. Dette er en mulighet som vi bør arbeide aktivt for å utnytte, og legge alt inn på å trekke dette arrangementet til Tromsø by 2014. Jeg nevner også at Kristelig Folkeparti har vært med på en merknad der vi ber departementet se på mulighetene for å bidra i forhold til de ekstraordinære eller uforutsette utgiftene som oppstår i forbindelse med pålegget om et prøvemesterskap.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-06-08:
Jeg forstår ikke helt hvordan fjerning av fedrekvoten skal gjøre at flere fedre kan ta ut mer permisjon, all den tid man faktisk har anledning til å gjøre det i dag utover fedrekvoten. Men mitt spørsmål knytter seg til valgfriheten, og Hofstad Hellelands resonnementer omkring valgfrihet, for hun innrømmer faktisk til min overraskelse i innlegget at holdningene blant arbeidsgiverne er veldig ulike med hensyn til om det er menn som skal ta ut permisjon, eller om det er kvinner som gjør det samme. Hun innrømmer at menn møter mye høyere terskler hos arbeidsgivere og andre holdninger når det gjelder å ta ut permisjon. Da er jo spørsmålet ganske enkelt: Bidrar de holdningene hos arbeidsgiverne til å påvirke valgfriheten hos norske menn, eller gjør de ikke det?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-06-08:
Det er jeg helt enig i! Kristelig Folkeparti og Arbeiderpartiet er enige om at det er viktig å beholde fedrekvoten. Nå har regjeringspartiene og regjeringen varslet at man skal gå gjennom foreldrepermisjonsordningen under overskriften likelønn i forbindelse med en stortingsmelding om likelønn. Kristelig Folkeparti og Arbeiderpartiet er jo enige om at vi skal bruke et bredt sett av virkemidler for å komme i mål med likelønn. Det vil være slik at hvis man bare deler foreldrepermisjonen i to og bestemmer at alle må gjøre likt, så kan man si at man styrker kampen for likelønn. Men det vil åpenbart gå på bekostning av foreldrenes behov, familienes behov og ungenes beste. Så spørsmålet til Arbeiderpartiet er: Er Arbeiderpartiet villig til å ofre familienes fleksibilitet og ungenes behov i kampen for likelønn mellom voksne?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-06-08:
Representanten Horne erklærer at hun har stor tro på den norske far. Jeg slutter meg til dem som har kommentert det før i debatten, at det synes å være et misforhold mellom Fremskrittspartiets engasjement for fedre etter samlivsbrudd og fedre før samlivsbrudd. Men jeg håper vi kan være enige om at en far er en far, og en far er viktig – både før og etter et eventuelt samlivsbrudd. Men spørsmålet mitt går på betydningen av fedrekvoten. Siden Fremskrittspartiet tydelig erklærer at de har stor tro på den norske far, er spørsmålet ganske enkelt: Det at vi nå har hatt 20 år med fedrekvote, hvilken betydning tror Fremskrittspartiet det har hatt for at vi er der i dag, at fedre tar mye større ansvar – og ønsker å ta mye større ansvar både før og etter samlivsbrudd – i dag enn det man gjorde for 20 år siden?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-06-08:
Som jeg sa i mitt innlegg: Valgfriheten er grunnleggende for Kristelig Folkepartis familiepolitikk. Men ingen mennesker har noensinne tatt et valg i et vakuum. Man gjør det i det samfunnet man lever i. Det betyr f.eks. at når det gjelder barnehager og kontantstøtte, er det en valgfrihet som familiene skal ha, og som vi sammen har stått for, og som er resultat av en offensiv politikk. Det er summen av barnehageutbygging gjennom 20–40 år, som har gjort at man har mulighet til å velge en barnehage, og oppbygging av kontantstøtten – altså summen av aktive politiske tiltak – som har gitt den valgfriheten. Tilsvarende gjelder foreldrepermisjonsordninger. For som jeg sa i mitt innlegg, er det himmelvid forskjell på reaksjonene hos en arbeidsgiver om det er en mannlig eller kvinnelig arbeidstaker som ber om foreldrepermisjon. Derfor trenger vi fedrekvoten som et kort i ermet for at mannlige arbeidstakere skal kunne realisere det de fleste ønsker, å bruke tid med ungene det første året.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-06-08:
Jo, verden går framover, og det er mange grunner til at verden går framover. Fedrekvoten er en av dem. At holdningene nå forandrer seg, er helt sikkert. Jevnere kjønnsfordeling på ulike studier og i ulike yrker, både i lederposisjoner og andre nøkkelposisjoner i næringsliv og arbeidsliv, har stor betydning, det er ingen tvil om det. Men jeg er overbevist om – og vi hører mange historier om det – at det fortsatt er sånn at arbeidsgivere ser totalt forskjellig på om det er kvinnelige arbeidstakere eller mannlige arbeidstakere som ber om foreldrepermisjon. Jeg tror faktisk at det gjelder både mannlige og kvinnelige ledere. Jeg er sikker på at vi ennå har en lang vei å gå der. Dersom vi fjerner fedrekvoten, vil færre fedre ta ut permisjon, man vil ta ut kortere permisjon, og det er heller ikke i tråd med det som fedrene egentlig ønsker.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-06-08:
Kontantstøtten er fortsatt viktig for Kristelig Folkeparti fordi den er en del av den samlede, totale pakken som sikrer valgfrihet, sammen med full barnehagedekning. Det er riktig at jeg veldig tydelig har definert Kristelig Folkeparti i sentrum, også i familiepolitikken. Det innebærer imidlertid ikke at det er slik som representanten ga uttrykk for, men det innebærer at venstresiden er litt enig med oss, og høyresiden er litt enig med oss. Valgfrihet er, som jeg sa, grunnleggende i politikken vår, men det krever en aktiv politikk. Det er nettopp en aktiv politikk med barnehageutbygging som har bidratt til å gi oss den valgfriheten vi har, sammen med kontantstøtten. Tilsvarende er det for foreldrepermisjonsordningen: Så lenge det er en mye høyere terskel for fedre for å be om å ta ut sin del av foreldrepermisjonen, kreves det en aktiv politikk med fedrekvote i ennå mange år for å sikre fedrene valgfrihet før vi har kommet dit hen at vi kan avskaffe den.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-06-08:
Statsråden skal få lov til å diskutere sin fordeling av foreldrepermisjonen i fred. Jeg forutsetter imidlertid at han, uansett løsning, møter en respons hos sin sjef som er annerledes enn den attesten jeg kan ha kommet i skade for å gi norske arbeidsgivere tidligere i debatten. Statsråden og Kristelig Folkeparti er jo mye enige om behovet for å forsvare fedrekvoten. Vi er også mye enige når det gjelder kampen for likelønn. Nå skal jo regjeringen gå igjennom foreldrepermisjonsordningen, der likelønn på en måte er en overskift. Vi ser jo stadig innlegg og kronikker og annet fra rød-grønne politikere som gjør dette først og fremst til et spørsmål om likelønn. Så spørsmålet blir da til statsråden: Hvem er fedrekvoten og foreldrepermisjonsordningen for? Og er han enig i at man kan gå så langt i å regulere familienes indre liv at det faktisk går ut over familienes ve og vel og barnas omsorgsbehov?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-06-08:
Jeg har ikke noe ønske om å dra ut debatten unødig, men jeg har fått en invitt og utfordring fra Høyre knyttet til de frie valg som vi ønsker at menn skal gjøre på barns vegne. Jeg har jo stor sans for resonnementene til både representanten Thommessen og representanten Tetzschner fra Høyre om ansvar, om å gi ansvar til norske menn, fordi vi ønsker at de skal ta det ansvaret. Valg er først og fremst moralske når de gjøres på et fritt grunnlag. Ja, jeg kan være enig i mye av det, men det er ikke sånn, som jeg tidligere har sagt, at man fatter valg i et vakuum. Men summen av holdninger og rammebetingelser i det samfunnet man lever i, legger premisser for det valget. Virkeligheten for mange mannfolk i dag er jo at man står oppe i det valget om hvor stor fedrekvote man skal be om, i en fase der man ofte er tidlig i karrieren sin, man er relativt ung i forhold til andre, man har en langt eldre sjef, man er på vei inn i arbeidslivet – eller på vei opp, vil kanskje noen si – og det er stor usikkerhet knyttet til hvordan sjefen og arbeidsgiveren vil reagere. Er det greit med seks uker? Er det greit med ti eller tolv uker, eller er det for mye? Og hvordan reagerer man da? Er man revisor, bør man ikke søke om pappapermisjon i første halvår, for da har man så mye å gjøre, eller i høysesongen ellers. Man bør jo flekse, slik at det blir minst mulig belastende for alle parter. Det er de valgene norske mannfolk står oppe i hver eneste dag, og det kan til og med ha konsekvenser for deres videre karriere, nettopp på grunn av holdningene i arbeidslivet. Det har gått mye framover, men man har ikke kommet lenger enn som så. Det er det som gjør dette utfordrende – det er det som gjør at dette er et samspill mellom politiske tiltak og tilrettelegging fra myndighetenes side og den enkelte families frie valg, for at det faktisk skal bli reell valgfrihet, og at det skal bli en god familiepolitikk, med fleksibilitet og muligheter både for mor og far.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-06-08:
Ordningen med rettferdsvederlag er utformet for å bidra til å gi vederlag til mennesker som det har blitt begått en urett imot – en urett som ikke kan kompenseres fullt ut med penger, som andre har vært inne på. Like fullt er det en viktig ordning, som det også har vært bred enighet om ved de korsveier der Stortinget har hatt ulike spørsmål knyttet til ordningen til behandling. Når det gjelder innstillingen fra justiskomiteen vedrørende årsrapporten for 2009, framgår Kristelig Folkepartis syn av familie- og kulturkomiteens merknader i innstillingen. Vi er glad for at det nå skal komme en sak til Stortinget, der praktiseringen av dagens rettferdsvederlagsordning blir drøftet. Vi er også opptatt av å få klargjort spørsmålet om hvorvidt ordningen kun omfatter barn ved de institusjonene som omfattes av Befring-utvalgets mandat og utgreiing, eller om den omfatter alle barn i spesialskoler, uavhengig av plasseringsgrunnlaget. Stortinget må tolke mandatet for rettferdsvederlagsutvalgene når det gjelder hva slags grupper som er omfattet av den nye bevisbyrden, og behandlingsformen som ble innført etter Stortingets behandling av St.meld. nr. 24 for 2004–2005. Det er også viktig at man ser på praksis knyttet til fosterhjemsbarn. Det er ingen tvil om at det da er særegne utfordringer knyttet til dokumentasjon som også må få betydning når det gjelder bevisbyrde. Det er dermed viktig at praksis overfor fosterhjemsbarn ikke strammes inn, men at fosterhjemsbarn kan likestilles med barnehjemsbarn. Kristelig Folkeparti fremmet også i fjor vår forslag knyttet til innlemming av norske skoler i utlandet i ordningen. Det ingen tvil om at det også der er begått urett mot mennesker som har vært på institusjoner som staten har hatt et visst ansvar for. Så vi ser med stor forventning fram til at det blir en gjennomgang av det spørsmålet, og at man får vurdert om det bør opprettes særordninger for nye grupper, inkludert norske skoler i utlandet som en del av en slik gjennomgang. Kristelig Folkeparti vil også støtte det forslaget som er fremmet av mindretallet i innstillingen, når vi kommer til votering.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2010-06-08:
Jeg er glad for at komiteen støtter regjeringens forslag om et statstilskudd til å arrangere sjakk-OL i Tromsø i 2014. Et sjakk-OL i Tromsø vil i seg selv være et løft for Tromsø, Nord-Norge og for Norge. Vi snakker om et formidabelt arrangement. Bare sommer-OL har flere deltakerland enn sjakk-OL. I tillegg til arrangementet vil det få en rekke positive ringvirkninger, ikke minst for reiseliv, eksportrettet næringsliv og omdømme generelt for regionen. Det er bl.a. planlagt et omfattende regionalt reise-, kultur- og opplevelsestilbud med samisk medvertskap. Dette er forankret i Sametinget. Et sjakk-OL i Tromsø vil utvilsomt også ha mye å si for sjakkens utbredelse i Norge og for tydeliggjøring av sjakkens betydning for læring og utvikling hos barn, unge og voksne. Jeg vil også trekke fram at arbeidet med å styrke Tromsø som en sentral, internasjonal møteplass i nord er et naturlig ledd i oppfølgingen av regjeringens nordområdesatsing. Et sjakk-OL i Tromsø vil bidra til å skape bærekraftig vekst og utvikling i nordområdene og er således helt klart i tråd med intensjonene i denne strategien. Det er nå klart at Tromsøs eneste konkurrent er Varna i Bulgaria. Det er en sterk konkurrent, men jeg har et stort håp om at sjakk-OL vil bli tildelt Tromsø. Arrangørselskapet Sjakk Tromsø 2014 AS, som eies i fellesskap av Tromsø kommune og Norges Sjakkforbund, har gjort en meget god jobb så langt. Når det gjelder merknadene fra Fremskrittspartiets og Kristelig Folkepartis medlemmer om uforutsette utgifter til prøvemesterskap samt Fremskrittspartiets merknad om at tilskuddet ikke vil bli prisjustert, vil jeg vise til at arrangørselskapet – forutsatt at Tromsø tildeles arrangementet – vil få et tilskudd fra staten på 70 mill. kr. Dette er det samme beløpet som arrangørselskapet i sin søknad til departementet ba om. 70 mill. kr er statens endelige bidrag til arrangementet, og i dette beløpet ligger det også visse reserver. Det er arrangørselskapets ansvar, sammen med Tromsø kommune og Norges Sjakkforbund, å arrangere olympiaden, inklusive eventuelle prøvemesterskap, innenfor de tilgjengelige økonomiske rammene. Dette er jeg overbevist om at de vil klare på en utmerket måte. La oss nå håpe at Tromsø vinner fram. Det vil bli en velfortjent seier og en flott utfordring for hele regionen.