Inge Lønning (Høyre), 2003-05-26:
Valgordningsreformer skjer regelmessig etter prinsippet tenk på et tall, eventuelt tenk på mange tall. Det forklarer vel også hvorfor det er vanskelig å se for seg en tankeoperasjon som leder fra premisser til konklusjon. Derimot er det relativt lett å gjennomskue en sammenheng som leder fra konklusjon til premisser. Har man en konklusjon, finner man alltid premisser. Jeg må bekjenne at jeg er av dem som har svært store problemer med å skjønne hvor man har unnfanget ideen om kvadratmeter som grunnlag for en valgordning. Det er svært vanskelig å skjønne at det skulle være en oppdatert variant av den tankegang som lå til grunn for den såkalte bondeparagrafen i sin tid, eller at det på en rimelig måte skulle ivareta hensynet til behovet for minimumsrepresentasjon fra de deler av landet som har usedvanlig liten folketetthet. Hensynene bak er meget enkle å forstå, og de er relevante. Virkemidlene er med respekt å melde ubegripelige. Nå behøvde man ikke bekymre seg så veldig mye om det dersom det var grunn til å regne med at slike kriterier lot seg avskaffe når de først var innført. All erfaring tilsier at det er noe nær umulig. Har man først introdusert et slikt fremmedelement, vil det i løpet av meget kort tid bli oppfattet som noe annet enn et fremmedelement, og det vil bli meget, meget vanskelig å kvitte seg med det. Hvis man anlegger et litt mer overordnet, langsiktig perspektiv på det norske valgsystem til Stortinget, må jeg for det første si at de fleste argumenter taler for å gå i motsatt retning av det å utvide antall representanter i denne sal fra 165 til 169, eller eventuelt et annet tall. De aller fleste hensyn taler for at Stortingets funksjonsdyktighet ville øke hvis man reduserte antall representanter istedenfor å øke det. Nå er det jo heller ikke noen annen begrunnelse for forslaget om økning enn at det skal gjøre det lettere å få til en forandring av det relative styrkeforhold mellom fylkene. Men hvis man hver eneste gang man finner det nødvendig å forandre valgloven for å få til en rimelig og rettferdig oppdatering i forhold til folketall og folkeforflytninger, skal øke antall representanter i denne sal for å få kabalen til å gå opp og gjøre det mer smertefritt – ja da er vi på lang sikt i en ganske ulykkelig situasjon. Det grunnleggende spørsmål burde jo være hva Stortingets funksjon er best tjent med, og deretter, når man hadde blitt enige om det, å finne ut av hvorledes fordelingen av mandater mellom fylkene bør være. La meg føye til at jeg også har svære problemer med å forstå tankegangen bak den fullstendige avvisning av velgerinnflytelse på personsammensetningen av Stortinget. Det er for meg meget vanskelig å se hvorfor de argumentene som i kommunal sammenheng taler sterkt for velgerinnflytelse på personsammensetningen, og som taler for at det ikke er rimelig å overlate til partiorganisasjonene å håndplukke de personer som skal representere velgerne uten at velgerne selv har innflytelse på det – hvorfor disse argumentene, når man løfter det opp på stortingsnivå, skulle tale i motsatt retning. Alt må jo tale for at ut fra ideen om representative politiske beslutningsorganer må de argumenter som har gyldighet på det ene nivå, automatisk også ha gyldighet på det annet nivå. De forslag som foreligger om en velgerinnflytelse på personsammensetningen, er så vidt moderate at frykten for tilfeldighetenes lov med respekt å melde er dårlig begrunnet. Men hvis man følger den tankegangen ut i sin ytterste konsekvens, altså argumentasjonen om at tilfeldighetene får råde, ville det jo være sikrere ikke å avholde valg i det hele tatt, verken på kommunalt nivå eller på riksnivå. Da ville det være mer betryggende å overlate det til profesjonistene.