Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2010-06-15:
Det skjedde et paradigmeskifte innen helse- og sosialfeltet i Norge på 1990-tallet. Fra å ha et problemperspektiv med fokus på det negative – på mangler og på hva som gjør folk syke – fikk vi et ressursperspektiv som etterspør hva som gjør folk friske, og hvilke evner den enkelte selv har til å gå i retning av en bedre helse og et liv med mening for dem selv. Det er med andre ord en mer optimistisk modell som har tro på den enkeltes selvoppholdelsesdrift og evne til mestring og utvikling. Vi fikk som en konsekvens pasientrettighetsloven, som ble vedtatt i 1999. Som pasient er man ikke lenger en brikke i hendene på spesialistene, men har klare rettigheter via pasientrettighetsloven til å bli grundig informert, kunne få fornyet vurdering og på kvalifisert grunnlag kunne gi sitt samtykke til behandling. Dette følges også opp av forskrifter og rundskriv som understreker brukermedvirkning og selvbestemmelse som rettigheter på system- og individnivå. Retten til individuell plan ble også nedfelt i loven etter hvert. I fjor trådte endringen for personer som mangler samtykkekompetanse, og som motsetter seg nødvendig helsehjelp, i kraft. Loven stiller heldigvis krav om at tillitskapende tiltak må være prøvd før en går til bruk av tvang og makt. Dette er selvsagt en vesentlig utfordring med de effektiviseringskravene helsevesenet står overfor i dag, og med et stort antall pleiepersonell i små brøkstillinger. Tillitskapende tiltak fordrer gradvis tilnærming og at pasienten føler seg trygg på at det som skjer, er oversiktlig og gjenkjennbart, og på den måten kan motstanden mot behandling reduseres. Fordeling av helsetjenester foregår i et samspill mellom politisk og økonomisk styring, medisinsk skjønn og juridisk kontroll. Rettighetsfesting endrer dynamikken i dette samspillet. Den juridiske kontrollen blir forsterket gjennom klagesaker og mulige saker for domstolene. Personer med rettigheter gjennom lovverket vil måtte prioriteres foran pasienter som også kan hjelpes, og det er vel nettopp dette som er en av hensiktene med at visse pasienter eller pasientgrupper gis et rettskrav på tjenester. Men hvor står så pasientrettighetene i dag? Vi er alle kjent med ventelistesaken, men den er jo ikke i nærheten av å forklare hvorfor kun 87 av totalt 10 951 fristbrudd ble meldt til HELFO i andre tertial 2009. Det vil si at knapt åtte promille av dem som ikke fikk behandling innenfor fristen, meldte fra. Hvilke årsakssammenhenger er det egentlig her? Stortinget er den lovgivende forsamling og bevilgende myndighet, og det heter seg at vi i liten grad skal blande oss inn i enkeltsaker. Til tross for det er det vel ofte enkeltmenneskers skjebner som tar mye av vår tid i hverdagen, og som gjør oss både rørt, opprørt, glad eller trist. Det er en del av ombudsrollen. Jeg har to saker som jeg vil trekke fram, som belyser viktigheten av at pasientenes rettssikkerhet må styrkes. Den første gjelder en mann som led av periodontitt, og ut fra de opplysninger jeg har, ikke mottok en forsvarlig behandling av en tannlege som selv slet med store rusproblemer. Tannlegen brente alle journaler og rømte fra landet. Tilbake satt en tannløs pasient. Han fikk på det tidspunkt oppgitt fra myndighetene at tannlegen var privatpraktiserende, så han måtte gå til sivilt søksmål med henblikk på eventuell erstatningssak. Pasienten var i kontakt med fylkeskommune, fylkeslege, departement, direktorat, Pasientskadenemnda og sivilombudsmann uten at han kunne få hjelp. Nå, åtte år etter at han ble henvist til denne tannlegen, og fire år etter at tannlegen forlot landet, innrømmer fylkeskommunen at tannlegen hadde et avtaleforhold med fylket. Pasienten forsøker da å reise saken igjen, men får opplyst at saken er foreldet. Jeg stilte skriftlig spørsmål til statsråden den 25. mars i år om dette forholdet, og jeg venter fortsatt på svar. En annen tragisk historie er et møte fremskrittspartifraksjonen hadde med et foreldrepar med en gutt som hadde fått en hjerneskade, trolig som følge av en operasjon. Jeg inviterte medlemmene i helse- og omsorgskomiteen til dette møtet den 8. juni, men det var bare Fremskrittspartiet som hadde anledning til å møte dem. Her har vi da to foreldre som leverer fra seg en tilsynelatende frisk gutt som har problemer med at han hører dårlig på grunn av en væskeansamling i øret. Allerede dagen etter operasjonen merker foreldrene at noe er galt, men de får ikke den hjelpen de opplever at gutten behøver. Åtte måneder etter operasjonen ber foreldrene om at det blir tatt MR av guttens hode, fordi de mistenker at han er påført en hjerneskade under operasjonen. Saken havner i Pasientskadenemnda, som gir spesialisten et begrenset mandat, slik at gutten aldri blir undersøkt. Foreldrene går mange runder med sykehuset, som ikke innrømmer at noe har gått galt. Foreldrene prøver politianmeldelse, men politiet viser til Helsetilsynet. Helsetilsynet vil ikke reise sak fordi hensikten med å reise sak er at helsevesenet skal lære av feilen, og siden hendelsen lå fire år tilbake i tid, er det ikke aktuelt. Foreldrene etterlyser hvilken rettssikkerhet gutten deres har. Det er slått fast at gutten har hatt en kraftig tilbakegang i utvikling i nær tid etter 3-årsalder. Det var en gråtkvalt far som sa til oss at vi var de første myndighetspersoner som hadde villet se gutten. Det virker som om systemet er til for systemets skyld, og ikke for pasienten. Jeg er derfor glad for at helseministeren nå åpner for å sikre at pasienter og pårørende skal kunne få partsrettigheter og kunne komme med sine innspill. Vi venter i spenning på hvordan dette skal sikres i praksis.