Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2012-03-08:
La meg aller først få lov til å uttrykke min fulle sympati og støtte til dem som ble direkte og indirekte berørt av det som hendte i Norge den 22. juli i fjor. Det er vel, som forrige taler var inne på, et scenario som ingen kunne ha forestilt seg. Det traff oss på en sånn måte at dette er en markant historie som kommer til å bli tatt med i historiebøkene i all tid framover. Det utenkelige skjedde faktisk her i landet. For Stortinget er det viktig at ingenting skal stå i veien for å hjelpe dem som etter denne tragiske hendelsen trenger hjelp. Da må Stortinget kjenne sin besøkelsestid og sørge for at de får den hjelpen de trenger. Så er jeg selvfølgelig glad for at også Stortinget – gjennom det man gjør i dag – har tatt sitt ansvar. Én ting er det regjeringen gjør, én ting er det kommisjonen gjør, men Stortinget, som den øverste politiske premissleverandøren, er også helt avhengig av å tydeliggjøre sin rolle for å få erfaringer fra det som skjedde, og ikke minst forebygge alt vi kan og forhindre at noe sånt skal skje igjen. Om vi kommer til å lykkes med det, er det umulig å svare på. Likevel bør det være en forutsetning og et premiss i det arbeidet som er lagt til grunn her i dag. Det er tre temaer jeg kunne tenke meg å si noe om. Det første går på personvern. Jeg var i denne salen da vi høsten 2001 diskuterte ny lovgivning etter 11. september 2001. Da ble vi også utfordret, selv om det var på en mer distansert måte enn denne gangen, med et angrep uten sidestykke. Også vår lovgivning ble berørt den gangen – og man kan stille spørsmålet: Er den god nok? Det skumle med lovgivningen om personvern er at teknologien i dag er kommet så langt at det finnes få begrensninger. Men det er vel i sånne tilfeller man skal skynde seg sakte. Man skal tenke seg om én gang, to ganger, tre ganger – for mulighetene finnes. Men ønsker vi å ha det samfunnet som da blir resultatet av en slik teknologi? Det jeg oppfatter at komiteen gjør i dag, er et godt fundament og et godt grunnlag for å ta seg tid til å tenke over konsekvensene, at man har en forsiktig framferd, samtidig som man er veldig målrettet på det man ønsker å oppnå. Og, som sagt: Hvis det er en gang man skal skynde seg sakte, så er dette ett av de tilfellene. En annen faktor som andre i stor grad har berørt før meg, men som jeg finner fornuftig og selvfølgelig å se på, er samarbeidet mellom politi og forsvar. Disse to institusjonene er de tyngste når det gjelder å bistå og ivareta sikkerheten til nasjonen Norge. De innehar – gledeligvis – mye kompetanse, mye kunnskap og en evne og vilje til å yte sitt maksimale, det være seg innenlands eller utenlands. Vår jobb er å ta vare på de verdiene de står for og kvalitetene de har, og sørge for at man har en best mulig samarbeidsform som styrker totalsikkerheten i samfunnet vårt. Jeg oppfatter at komiteen og begge statsrådene har påpekt at her har vi et forbedringspotensial. Med det som utgangspunkt er vi på vei i rett retning. Jeg tror at det å fornekte et forbedringspotensial ville være å ignorere fakta. Så jeg er veldig glad for at man gjør det motsatte. Man påpeker at samhandling, trening og rolleavklaring er helt essensielt – og det er det som skal skje videre. Uten det gjør vi ikke jobben vår. Så i så måte er jeg godt fornøyd med det som skjer. Det siste temaet som jeg har tenkt å si noe om, er Grunnloven og balansepunktet mellom Forsvarets roller og politiets roller når det gjelder den operative biten. Jeg er veldig glad for at forsvarsministeren og andre her har påpekt at vi skal ikke endre oppfatningen av § 99 i Grunnloven. Jeg oppfatter at statsministeren var tydelig på at Forsvaret må ta mer ansvar, men jeg forutsetter at vi ikke skal flytte balansepunktet. Det skal være bistandsinstruksen som skal styre. De spillereglene som vi har i dag, og som for mange er kjente, og som ikke minst er forankret i verdigrunnlaget vårt, i demokratiet Norge, skal ligge til grunn. Jeg tror ingen av oss ønsker en amerikansk tilstand, at når man ser militære styrker på gaten, så gir det en trygghetsfølelse. Hos oss tror jeg, med all mulig respekt, at det ville ha motsatt fortegn – da er det noe ekstremt alvorlig på gang. Så jeg er veldig glad for at vi opprettholder det og tar vare på det videre. I forlengelsen av klokskapen som utvises her i dag, må vi passe oss vel for at bistandsverktøyet ikke blir større enn primærverktøyet. Det har også en verdiforankring og et fokus som jeg tror det er viktig å ta vare på. Helt til slutt tenkte jeg å dele noen visdomsord som Arne Johannessen kom med – på tv – samme dag som komiteen avga sin innstilling. Han sa at Stortinget har gjort en god jobb, men til syvende og sist er vi også nødt til å bevilge de midlene som trengs for å oppnå de målene vi selv har definert i innstillingen.