Nicholas Wilkinson (Sosialistisk Venstreparti), 2021-03-09:
Denne krisen bør overskygge alt vi gjør i helsepolitikken. Koronapandemien er småplukk i forhold til antibiotikaresistens. Antibiotikaresistens kalles helsesektorens klimakrise. Hvert år dør 750 000 personer som følge av antibiotikaresistens. Framskrivinger viser at på verdensbasis vil 10 millioner mennesker årlig dø av antibiotikaresistente bakterier fra 2050. Antibiotika er grunnplanken for hele helsevesenet. Uten antibiotika som virker, vil mye av helsesektoren forsvinne. Det er avgjørende for nesten alle operasjoner, fra kreftbehandling til keisersnitt. Denne saken bør være viktig for alle, men for meg er det personlig. Jeg fikk to typer bredspektret antibiotika da jeg hadde sepsis. En av dem virket ikke. Hvis den andre heller ikke hadde virket, ville jeg ikke stått her i dag. Hvis vi ikke tar tak i dette nå, vil våre barn og barnebarn spørre oss om hvorfor vi ikke handlet når vi hadde tid. Det viktigste tiltaket Norge kan gjøre, er å bruke mindre antibiotika, og spesielt bredspektret antibiotika. Norske leger er tilbakeholdne med antibiotika, men vi er ikke flinkest i klassen. Før koronapandemien delte norske leger ut betydelig mer antibiotika enn sine svenske kolleger, og opp mot 30 pst. mer enn sine kolleger i Nederland. Målet var å redusere forbruket av såkalt bredspektret antibiotika i befolkningen med 30 pst. innen utgangen av 2020. I mai 2020 spurte jeg statsråden om hvordan vi lå an, og det var tydelig at Norge ikke ville nå målet. Nå ser det ut som om vi kan nå målet. Nedstengningen for å motvirke koronasmitten, bedre håndhygiene og mindre fysisk kontakt har ført til redusert smitte fra andre virus og bakterier. Jeg er likevel bekymret over at mindre bruk bare vil være et blaff, og at det vil bli brukt mer når samfunnet åpner igjen. Hva vil statsråden gjøre for at bruken av antibiotika ikke skal øke igjen når pandemien er over? I budsjettet foreslo SV øremerkede midler til antibiotikaresistens og bedre diagnosesystemer. Det fikk vi ikke flertall for. I Storbritannia jobber de mye for å få raskere og bedre diagnosesystemer. Da kan de raskt finne riktig antibiotika, eller finne ut at personen ikke bør få antibiotika. Det vil redusere bruken av antibiotika betraktelig. Har regjeringen arbeid på gang for å få bedre og raskere diagnosesystemer? Når pasienter trenger antibiotika, er det mye bedre å bruke smalspektret antibiotika. Vi har hatt problemer med å få noen av de smalspektrede på markedet. Private selskaper tjener mindre penger når de selger generiske medisiner, som penicillin er. SV har fremmet forslag om statlig produksjon av legemidler, StatMed. Det har vi ikke fått flertall for. Vi fikk flertall for å utrede norsk produksjon av antibiotika, men regjeringspartiene stemte imot. Når vil Stortinget få saken vi ber om, og har regjeringen konkrete løsninger og avtaler for å produsere smalspektret antibiotika i Norge? Nye antibiotika vil koste dyrt, og hele planen er å legge dem på hylla og ikke bruke dem. Hvis vi bruker nye antibiotika, vil resistensen øke, og da er vi på startstreken igjen. Derfor kan ikke private selskaper få lov til å tjene på å selge nye bredspektrede antibiotika. Det viser tydelig at kapitalistiske tenkemåter ikke virker. Uten fellesskapet, staten, kan vi ikke få nye antibiotika og samtidig ha mindre antibiotikaresistens. Vi har to finansieringsordninger som vi kaller «push-mekanismer» og «pull-mekanismer» –en for å finansiere forskning og en for produksjon og sikkerhet for dem som vil prøve å produsere nye antibiotika. Det britiske helsevesenet starter i disse dager opp en pilot for en slik «pull-mekanisme», der de skal betale for samfunnets verdi av nye antibiotika. Er Norge med i en samtale med Storbritannia og andre om både «pull-» og «push-mekanismer», og har regjeringen noen løsninger for disse? Antibiotika er nesten som å teppebombe kroppen. Den dreper «de slemme» bakteriene, men også «de snille». Vi vet at det er en bedre medisin som bare tar «de slemme», og det er bakteriofager. Kunnskapen om bakteriofager har fått en ny vår, og ny forskning viser at bakterier som blir immune mot antibiotika, blir mer åpne for bakteriofager. Et angrep på to fronter kan bli redningen vi trenger. Problemet er at én type bakteriofager bare angriper én type bakterie. Siden det er så mange bakterier, trenger vi mange bakteriofager på lager for å behandle sykdommene. I Paris og i Stockholm er det mye forskning på bakteriofager. Hva gjør regjeringen når det gjelder både forskning og samarbeid med andre land, for å bruke bakteriofager i behandlingen mot bakterier? Vi hadde flertall på Stortinget for å redusere import av antibiotikaresistens. Tre viktige vedtak var: å advare pasienter som planlegger å benytte utenlandske helsetjenestetilbydere utenom Norden, siden vi vet at mange av disse personene vil reise hjem med bakterier som er immune mot antibiotika å stille krav om forhåndsgodkjenning for refusjon av utgifter til sykehusbehandling i utlandet å redusere økt bruk av pasientbehandling i land med høy risiko for antibiotikaresistens Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre annullerte vedtaket. Mye av årsaken til økningen av antibiotiaresistens er bruken av antibiotika i landbruket – ikke i Norge, men i andre land. På verdensbasis bruker vi mer antibiotika til kjøttavl enn til syke mennesker som trenger det. Når vi importerer kjøtt fra gårder som mater dyrene med antibiotika, blir våre penger brukt til å øke forekomsten av antibiotikaresistens. Jeg har spurt landbruksministeren om å redusere importen, men det er umulig med dagens EØS-regler. Derfor har vi lansert en plan b, nemlig merking av kjøttproduktene, for at konsumentene kan velge produkter som ikke bidrar til antibiotikaresistens. Men høyrepartiene stemte imot forslaget. Jeg mener vi trenger en radikal regjering som jobber imot import av bakterier som er immune mot antibiotika. Jeg håper likevel at helseministeren vil svare tydelig med konkrete tiltak i Norge for å redusere forekomsten av antibiotikaresistens.