Børge Brende (Høyre), 2007-03-29:
Denne våren har Stortinget greid å inngå et pensjonsforlik. Det har vært en stor og viktig sak, hvor det har vært vesentlig at det har vært et samlet politisk Norge – iallfall har de aller fleste partiene vært med – som har stått bak et bærekraftig system. Det er også bred enighet om at man skal forsøke å tilstrebe å få til et klimaforlik. Jeg mener at det også er grunn til å la seg inspirere av de to sakene, og forsøke å få til et energipolitisk forlik. Da må det starte med en energipolitisk handlingsplan, som også skal basere seg på en bærekraftig miljøpolitikk. Slik sett synes jeg det var positivt at saksordfører Ola Borten Moe fra talerstolen sa at han personlig syntes det å få en energipolitisk handlingsplan for at Norge i større grad også skal komme i en situasjon hvor vi har kraftbalanse, har mye for seg. Norsk energipolitikk inneholder en rekke paradokser. Blant annet er det slik at Norge produserer tolv ganger så mye energi for eksport som vi selv bruker i året. Bare gjennom Hydros anlegg på Ormen Lange sender vi gass – hvis den er gjort om til strøm – tilsvarende 200 TWh til Storbritannia, altså 80 TWh mer enn det Norge forbruker i året. Men selv i den veldig gunstige energipolitiske situasjonen vi egentlig er i, kan vi komme opp i strømkriser og få en anstrengt nasjonal forsyning, fordi 99 pst. av strømmen vår er produsert på vannkraft. Ett år regner det mye – da er det ikke noe problem. Ett år regner det lite – da er det et problem. Så vi må i alle fall sikre oss 30 TWh med energibærere som ikke er sårbare for været, på den måten som vannkraften er. Å kunne lage en handlingsplan for å gjøre oss mindre sårbare ville ha vært bra. Statsråd Enoksen startet jo bra på dette punktet og sa at vi måtte få en kraftbalanse. Det ville han sørge for. Jeg har litt større problemer med å se hva som er tatt av konkrete initiativ fra Regjeringen for å nå det målet. Statsminister Stoltenberg stod i Nord-Trøndelag 1. mai i fjor og sa at han personlig garanterte for at det skulle bli et gasskraftverk på Skogn. Regjeringen har så langt ikke klarlagt rammebetingelsene for et gasskraftverk på Skogn. Så er det de berømmelige grønne sertifikatene: Da vi forlot regjeringskontorene, var det sendt ut et lovforslag på høring om gjennomføring av grønne sertifikater. Grunnen til at det ikke hadde kommet på plass tidligere, var at Sverige var forsinket. Dette skulle nemlig skje i et samarbeid med Sverige. Vi hadde ikke kunnet fremme det tidligere hvis det skulle være et felles marked. Oppfinansieringen av Enova skjedde også som en del av dette. Problemet med den argumentasjonen som brukes når det gjelder grønne sertifikater i dag, og at det er en historisk satsing, er at satsen for fornybar energi er for lav til at man får utløst de gryteklare prosjektene. Den er på mellom 4 og 10 øre, og satsen må nok opp i en 15–20 øre for å få dem utløst. Det blir ikke historisk hvis det ikke også utløser nye initiativer. Fylkesvise planer for småkraftverk som Regjeringen går inn for, vil forsinke småkraft- og minikraftverk. Industrikraftregimet er det få som har hørt noe om siden siste valgkamp. Da var det også gryteklart. Det var bare et spørsmål om politisk vilje. Tidevannskraftverket til Hammerfest Energi er på vei ut av landet. Det gjelder fornybar energi. ScanWinds store, imponerende vindmøller i Nord-Trøndelag er på vei ut av landet. Fred. Olsens imponerende bølgekraftverk er på vei ut av landet. Det er fornybare prosjekter som kunne ha vært realisert i Norge, så vi trenger faktisk en energipolitisk handlingsplan. Jeg merket meg at representanten Tore Nordtun mente at den forrige regjeringen ikke hadde noe å skryte av, ettersom den ikke hadde fått på plass de grønne sertifikatene, og han la det meste av skylden for at ting ikke går på skinner, på den forrige regjering. Men jeg hører ikke den samme argumentasjonen når arbeidsledigheten nå går kraftig ned. Da er det kun dagens regjering som har ansvaret for det. Det er en hulhet i argumentasjonen som representanten burde holde seg for god for.