Trine Skei Grande (Venstre), 2016-04-28:
Utenriksministeren og jeg tilhører sånn noenlunde samme generasjon. Vi vokste opp på 1980-tallet, under en kald krig der ting var svart og hvitt, rødt og blått. Enten var det den kapitalistiske verden eller den sosialistiske verden – murer var bygd i Europa, ting virket ganske fastlåst, og verdensbildet virket ganske likt. Nå lever vi i en mye mer omskiftelig verden, også når det gjelder utenrikspolitikk. Vi ser kriger som går på tvers av gamle skillelinjer, og som oppstår i land som tidligere var stabile. Vi ser at krigene ikke er så regionale som de var før. En krigssituasjon i et land som Syria vil påvirke presset også på norske grenser. Vi ser store skifter mellom stormakter. Vi ser presidentkandidater i demokratier som nærmest setter demokratiets verdier i spill. Vi ser en stor klimautfordring, som kommer til å være en svær utfordring som hele verden må løse samtidig, sammen, en utfordring vi aldri tidligere har møtt som så mange nasjoner sammen. Vi ser stadig større migrasjon. Folk beveger seg både av økonomiske grunner, av grunner som krig og klimaendringer og av mange andre grunner. Fattigdommen som opptrer noen steder, vil påvirke også migrasjonen som påvirker norske landegrenser. Den globale makten skifter, og vi ser at naboland, som f.eks. Russland, over tid har endret karakter veldig. Og vi ser sosiale medier, som kanskje påvirker utenrikspolitikken mer enn vi tenker, fordi informasjon om liv som leves ulike steder, spres over hele planeten. Den offentlige debatten på utenriksfeltet er preget av mye synsing. Jeg syns også at feltet er preget av litt lite offentlig debatt. Det er ikke mange og ikke veldig ulike stemmer som høres i debatten. Jeg mener det er viktig å ha forskning på ulike felt, det er viktig for samfunnsutviklinga vår, og også at det er med i det offentlige ordskiftet, i den offentlige diskusjonen. Utenriksdepartementet er viktig bruker og viktig bevilger av forskningsmidler på dette feltet. Derfor hadde jeg lyst til å spørre utenriksministeren om hvilke strategier man legger til grunn både som bruker av og som bevilger til forskningen. Regjeringa foreslo store kutt på dette feltet ved forrige budsjettbehandling, Venstre førte pengene tilbake igjen. Men det er faktisk enda viktigere å ha en felles strategi for forskning når det er trange tider, enn når man har all verdens penger. Det er viktig å bruke forskning ved de store veivalgene, som Utenriksdepartementet gjør, og også å ha et forskningspolitisk grunnlag for de utenrikspolitiske debattene vi har i denne sal. Det er viktig å ha en strategi som sørger for at små miljøer klarer å skape store synergier også i et land som Norge. Det er ikke så mange som driver med forskning, det er ikke så mange som driver med utenrikspolitikk i et internasjonalt perspektiv i et lite land som Norge, og det er viktig at synergiene og kompetansen glir godt mellom disse miljøene. Men kunnskap må etterspørres, den må verdsettes, og vi må tenke langsiktig om hvordan vi bygger fagmiljø over tid. Vi har mange gode miljøer, spesielt innenfor de frie instituttene som Chr. Michelsens Institutt, PRIO, FNI og NUPI. Dette er statsrådens sektoransvar, og det er statsrådens ansvar å sørge for at fagmiljøene har en felles strategi opp mot en norsk forskningsstrategi. Norge er en stormakt internasjonalt på mange områder. Husk at vi er niende størst på bistand – tredje størst i FN. Det betyr at vi har et stort ansvar med hensyn til å ha en forskningsbasert og kunnskapsbasert politikk, når vi egentlig er en supermakt på mange områder i internasjonal politikk. Vi bruker mye penger på bistand, men bruker mindre enn 1 promille på å forske. I tillegg ser vi at vi kanskje har hatt en vridning innenfor bistandsområdet til et mer teknokratisk regime, også initiert av debatten i denne sal, der man fokuserer veldig mye på å måle resultat og dokumentasjon, men ikke så mye på å kreve mer forskning på de reelle virkningene av bistanden vår. Vi lever i en mer og mer integrert verden, der avgjørelser og enkeltsteder påvirker norsk politikk på mange områder. Vi har likevel ikke store forskningsprogram om hvordan handelsprogrammene påvirker oss, og hvordan det internasjonale samarbeidet gjør det – på samme måte som klimautfordringene setter hele det internasjonale politiske systemet under et stort press, med store forventninger, uten at vi egentlig forsker på hvordan mekanismene utvikler seg. Vi gir også penger via Utenriksdepartementet til forskning som skjer i utlandet. Da er det viktig å ha en strategi for hvordan man skal få en synergi mellom forskningsmiljøene og norske institusjoner. Og vi bør ha det som kalles et forskningsbasert diplomati, der vi bygger relasjoner til institusjoner som kan utfylle den typen aktører som vi har i Norge. Venstre ønsket å skifte regjering fordi vi bl.a. ville ha et stort løft på forskninga. Det har vi fått til. Spørsmålet er hva som er løftet på det området som er utenriksministerens ansvar. Hva er strategien, og er det mulig å få dette inn som en del av langtidsplanen for forskninga, som vi syns har vært så viktig å få på plass? Jeg tror at forskning på utenrikspolitikk, på hele bistandsfeltet og på det som er utenriksministerens ansvar, også trenger en egen strategi og en egen fokusering i tida framover.