Stefan Heggelund (Høyre), 2014-12-15:
Mens nordmenn utålmodig ventet på utviklingen av et bedre nett, jobbet rumenere på spreng for å sørge for at vi skulle få det. Som betaling fikk de 7 kr per time – 7 kr. Det skjedde i år, i Norge. To litauere jobbet 209,5 timer i Norge og tjente 3 400 kr – 16 kr per time. Dette er grove eksempler på sosial dumping. Dessverre vet vi at det finnes så mange flere. I fjor gjennomførte Arbeidstilsynet 1 800 tilsyn mot arbeidslivskriminalitet og sosial dumping. Flest tilsyn er det i bygg- og anleggsbransjen og i overnattings- og serveringsbransjen. I 2012 var det slik at over 200 av tilsynene resulterte i umiddelbar stans på grunn av fare for liv og helse. Det minner oss om at arbeidslivskriminalitet og sosial dumping handler om mer enn lønn, og det burde rive i sjela vår når vi hører at folk har det slik på jobb. I det store og hele er norsk arbeidsliv seriøst. Det er et trygt og godt arbeidsliv, med spilleregler utviklet i fellesskap. Det er vårt felles arbeidsliv. Vi aksepterer ikke trusler mot dette arbeidslivet. Vi aksepterer ikke at noen vil undergrave dette arbeidslivet. Vi aksepterer ikke at noen vil gjøre vårt arbeidsliv til sitt eget, med egne spilleregler – eller mangel på det. Kampen mot arbeidslivskriminalitet handler først og fremst om dette: om menneskene, om den uretten som blir begått mot mennesker. Samtidig, hvis vi skal møte utfordringen, behøves bredere blikk – et blikk på bakmennene, et blikk på de arbeidsgivere som mener seg truet av dem, et blikk på de sektorer som mener de er i faresonen, et blikk på partene som hver dag kjenner hvor skoen trykker. Kriminaliteten er kreativ, dessverre ofte mer kreativ enn det vi er i denne sal. Kriminaliteten kan spres som den parasitten den er, og ramme seriøsitet og anstendighet. Derfor er det offensivitet og fremoverlenthet som må prege vår jobb og vår innstilling. Vi nekter å tape. Arbeidslivskriminalitet er årsaken. Sosial dumping er konsekvensen. At vi får inn mindre skatt til å betale felles velferdsordninger, er konsekvensen. At seriøse aktører risikerer utkonkurrering, er konsekvensen. Spørsmålet er: Kan vi gjøre noe? Vi kan og må. La meg derfor få lov til å gi ros til de rød-grønne partiene, som satte søkelyset på dette da de satt i regjering. Jeg er glad for at vi har en politisk situasjon som i det store og hele er preget av konsensus på dette området. Jeg forventer ikke at borgerlig side og rød-grønn side kommer til å være enig i alt, men jeg forventer at vi klarer å bli enige om en retning. Problembeskrivelsen kjenner vi. Nå skal vi ta arbeidslivet videre. For eksempel tror jeg vi alle kan være enig i regjeringens forslag til endringer i arbeidsmiljøloven og i allmenngjøringsloven om strengere straff ved brudd på disse lovene. Det er rimelig. Jeg tror vi alle kan være enig i viktigheten av å styrke Arbeidstilsynet. Vi er også enige om viktigheten av høy organisasjonsgrad og et velfungerende trepartssamarbeid. Tiltak mot arbeidslivskriminalitet må utvikles i samarbeid og i samspill med partene i arbeidslivet. Nettopp derfor tror jeg at vi alle er enige om at regjeringen gjør riktig i å samarbeide med partene når man utvikler en strategi mot arbeidslivskriminalitet. Jeg registrerer at rød-grønne partier ikke er med på merknaden om det, men det kan jo bare være fordi det sto noe positivt om regjeringen. I tillegg er det viktig at vi legger opp til at ulike etater kan samarbeide mer og bedre. Der vet vi at det er et viktig arbeid som allerede er satt i gang. Regjeringen har også sørget for en tredobling av innsatsen som gjelder koordinering og samordning. Alle disse momentene er viktige elementer. Men det er når det skjer samlet, at kraften er størst. Kampen mot arbeidslivskriminalitet må være tverrfaglig, tverretatlig og tverrpolitisk. Med det ser jeg fram til regjeringens varslede strategi om arbeidslivskriminalitet og å ha en konstruktiv tone.