Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2007-12-17:
De siste årene har det hersket borgfred om Regjeringens årlige melding til Stortinget om fiskeriavtalene med andre land. Men ikke nå lenger. Opposisjonen ønsker å reforhandle viktige avtaler, og da først og fremst avtalen om Smutthullet. Opposisjonen er også misfornøyd med makrellavtalen med EU, og de er kritiske til Regjeringens innsats mot ulovlig, uregistrert og urapportert fiske. Nå er det knapt noen nyhet at opposisjonspartiene fortsatt henger fast i Svein Ludvigsens og Bondevik-regjeringens fiskeripolitikk. Men jeg synes det er oppsiktsvekkende at de velger å gi uttrykk for det i denne sammenhengen, fordi det gir inntrykk av at Regjeringen ikke lenger har helhjertet støtte for det avtaleverk som denne og tidligere regjeringer har brukt år på å utvikle. Jeg er noe i tvil om dette egentlig er opposisjonens syn. Hvis det er det, kan det faktisk påvirke norske posisjoner i framtidige forhandlinger. Fiskeriavtalen med andre land er, og har vært, en bærebjelke i norsk fiskeripolitikk. Uten gjensidig forpliktende avtaler og et godt og tillitsfullt samarbeid med våre viktigste naboland vil vi vanskelig kunne forvalte felles fiskebestander på en fornuftig og bærekraftig måte. Og uten et felles avtaleregime og kontrollordninger vil vi heller ikke komme svartfisket til livs. Avtalen mellom Norges, Islands og Russlands regjeringer om fisket i Smutthullet ble inngått i 1999. Siden er avtalen forlenget to ganger, seinest i 2006. Det er grunn til å minne om avtalens opprinnelse. Den ble inngått som følge av et betydelig islandsk fiske i internasjonalt farvann i Barentshavet og en prinsipiell uenighet om fiske utenfor 200-milsgrensa. I avtalen gjorde Island betydelige innrømmelser. Island anerkjenner nå det norsk-russiske forvaltningsregimet for norsk-arktisk torsk og avstår dermed fra å fiske i vernesonen og Smutthullet. Avtalen gir også norske og islandske fiskere fiskerettigheter i hverandres økonomiske soner. Dette bytteforholdet og de islandske innrømmelsene er grunnlaget for avtalen. Derfor er det en grunn til at de norske regjeringene, altså Bondevik-regjeringen i 2002 og Stoltenberg-regjeringen i 2006, ikke bad om noen revisjon av avtalen. Det har heller ingen av de andre avtalepartene gjort. Jeg har registrert at opposisjonspartiene også i denne sammenhengen løper ærend for Fiskebåtredernes Forbund når de nå ber om en reforhandling av avtalen. Jeg tror ikke det umiddelbart er klokt å kaste seg på enkelte næringsaktørers utspill i akkurat dette spørsmålet. Norge, EU og Færøyene har hatt en felles forvaltning av makrellen i Nordøst-Atlanteren siden 1999. Denne forvaltningsplanen har gitt et stabilt og bærekraftig makrellfiske. Etter at vi nå også er enige om forvaltningen av norsk vårgytende sild og kolmule, er alle de store pelagiske bestandene omfattet av fiskeriavtaler. Dersom Norge skulle gå bort fra disse avtalene, innebærer det at de statene som i dag forvalter felles ressurser, ikke lenger er bundet av noen totalkvote for den felles bestanden. Konsekvensen vil i så fall bli overbeskatning og i verste fall at bestanden kan kollapse. Regjeringspartiene synes ikke det er naturlig at Stortinget skal ta stilling til rammer og innhold i framtidige fiskeriavtaler. Vi mener det må være opp til den til enhver tid sittende regjering å vurdere hva som tjener norske interesser best, selvsagt innen rammen av det overordnede mandat som Stortinget har gitt.