Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-06-03:
Representanten Alvheim viser til Den norske lægeforenings nylig utarbeidede «Retningslinjer for smertebehandling i Norge». La meg først begynne med å fastslå at jeg fullt ut deler det engasjement som ligger bak representanten Alvheims interpellasjon, og som også ligger bak Legeforeningens viktige arbeid. I rapporten mener utvalget i Legeforeningen å slå fast at pasienter med problematisk smerte er lavt prioritert i norsk helsetjeneste. Smertebehandling er et fagområde hvor mye er gjort, men der vi nok ikke er kommet langt nok i forhold til det vi kunne ønske. Med denne erkjennelsen vil jeg beskrive hvordan smertebehandling i dag er ivaretatt i helsetjenesten, og hvilke utfordringer vi står overfor framover. Smertebehandling organiseres som en langsiktig ivaretakende tjeneste, både i primærhelsetjenesten og i spesialisthelsetjenesten. Vi har fått smerteklinikker både i enkelte lokalsykehus og ved flere universitetssykehus. Smerteklinikkene arbeider tverrfaglig med alle typer problematisk smerte, som smerte ved kreftsykdom, kronisk og akutt smerte f.eks. etter kirurgi samt palliativ behandling. Når det gjelder finansiering av smertelindring, kan det skilles mellom palliativ behandling og behandling av annen problematisk smerte. For palliativ behandling legges det vekt på at tilbudet må gis på det nivået i helsetjenesten som anses formålstjenlig. Livshjelpsutvalget la i NOU 1999:2 vekt på at når pasienten ønsker det, skal det så langt som mulig legges til rette for å yte nødvendige tjenester i hjemmet eller nær hjemmet. På denne bakgrunn er det etablert finansieringsordninger som understøtter palliativ behandling både i primærhelsetjenesten og i spesialisthelsetjenesten. Fra og med 2002 har vi innført en øremerket tilskuddsordning som stimulerer til etablering av palliative tiltak og prosjekter i primærhelsetjenesten. I 2004 er det bevilget 15 mill. kr til videreføring av slike prosjekter. I tillegg gis det refusjon for palliativ behandling i spesialisthelsetjenesten gjennom ISF-systemet. For 2004 er denne bevilgningen på 20 mill. kr. Midler til utvikling av tiltak ble fordelt til tiltak både innen primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten i fjor. Eksempler på tiltak som fikk midler i fjor, er Akershus universitetssykehus’ videreutvikling av den såkalte Romeriksmodellen, Askim kommunes etablering og drift av palliativ enhet og Sarpsborg kommunes tilsvarende prosjekt ved Tingvoll sykehjem. Gjennom Nasjonal kreftplan er det også etablert regionale kompetansesentre for palliativ behandling i hver av helseregionene. Det ble bevilget 50 mill. kr til etablering av disse kompetansesentrene i perioden 1998–2003, og driften av kompetansesentrene videreføres nå i rammene til de regionale helseforetakene. Det er lagt opp til en organisering ved disse sentrene som sikrer kompetanseoverføring til primærhelsetjenesten og andre sykehus i helseregionen, altså en desentralisert modell, i samsvar med den erkjennelse som også representanten Alvheim gav uttrykk for i sitt innlegg. Fra 2002 er det også lagt inn 1 mill. kr til hvert av de regionale helseforetakene til lindrende behandling for pasienter som ikke har kreft. Når det gjelder annen problematisk smerte, finnes det i dag ikke øremerkede tilskudd eller særlige ISF-refusjoner. Finansieringen av smertebehandling ligger innenfor ISF- og DRG-systemet for øvrig. Grunnlaget for DRG-kodene er at alle aspekter ved behandlingen, herunder også smertebehandling, er ivaretatt og tallfestet. Det er imidlertid etablert egne takster for poliklinisk smertebehandling. Når det gjelder revmatologi, finnes takst for atferdsterapeutisk samtale i smertebehandlingen. Det finnes videre takst for smertelindring i hjemmet eller annen institusjon, f.eks. sykehjem eller lokalsykehus. Innenfor anestesiologi finnes også egne takster for smertebehandling samt for kontrollundersøkelse/blokadeutredning som ledd i en serie for pasienter med kronisk smertetilstand. De regionale helseforetakenes sørge for-ansvar innebærer at de må ha en klar analyse av egne tilbud og befolkningens behov innenfor de ulike fagområdene. De regionale helseforetakene skal selv forestå den prioritering som er nødvendig innenfor de ressurser som er stilt til rådighet, og har derfor et klart sørge for-ansvar for smertebehandling i egen helseregion. Dette sørge for-ansvaret finansieres gjennom basisbevilgningen til det regionale helseforetak og skal sette regionene i stand til å utføre sin virksomhet og realisere sitt ansvar hjemlet i helseforetaksloven. De regionale helseforetakenes ressursbruk og innsats skal være i tråd med nasjonale helsepolitiske målsettinger og prioriteringer. I årets styringsdokument til de regionale helseforetakene understrekes behovet for en klarere prioritering av bl.a. lindrende behandling. Når det gjelder kreftbehandling og kreftomsorg, er dette også omtalt i årets styringsdokument. De medisinske fremskrittene når det gjelder smertebehandling og symptomkontroll, har ført til at en nå kan avhjelpe smerter og plager som det tidligere ikke fantes lindring for. Det er gode nyheter for pasientene. Etter hvert som tilbudene om smertebehandling er blitt kjent, har også etterspørselen økt. Det har vært et sterkt økende fokus de senere år på palliativ behandling av pasienter i livets sluttfase, og gjennom den økte satsingen på hospice og bedre samhandling mellom primærhelsetjeneste og spesialisthelsetjeneste tror jeg vi er på rett vei til å ivareta disse pasientenes særlige behov. Smerteklinikker alene løser ikke problemet for pasienter med problematiske smerter. Det handler om at kompetanse hos den enkelte spesialist må komme pasienten til gode. Det er et ledelsesansvar å legge til rette for å behandle pasienter med kroniske smerter på beste måte. I styringsdokumentene til de regionale helseforetakene har vi stilt krav om individuelle planer. En god individuell plan, tilgang på spesialister med kompetanse på smertebehandling og et godt samarbeid mellom første- og andrelinjetjenesten vil til sammen bidra til bedre individuell oppfølging av smertepasienter. En gjennomgang av ventetidene i forhold til smertebehandling ved norske sykehus viser at disse ventetidene varierer, men at de gjennomgående er for lange. Det er min klare oppfatning at de regionale helseforetakene ut fra sitt sørge for- ansvar bør prioritere smertelindring høyere, i lys av at det på enkelte andre områder er tilløp til overkapasitet i tjenesten. Det tilsier også at det bør være rom for en slik høyere prioritering av dette området. La meg avslutningsvis si at jeg fullt ut deler interpellantens perspektiv på dette viktige temaet. Helsetjenestens fremste og fornemste oppgave er å gi livshjelp: Det er å helbrede der det er mulig. Det er å lindre og yte omsorg der helbredelse ikke er mulig, ikke minst i forhold til smerter. Fordi kunnskapen om hvordan man kan lindre, er blitt mye bedre de senere år, er en svært viktig del av livshjelpen å yte god smertebehandling. Jeg tror også det er et av de viktigste svar på hvordan en kan demme opp for de tilløp til krav om aktiv dødshjelp som fra tid til annen reises i den offentlige debatt.