Per Espen Stoknes (Miljøpartiet De Grønne), 2017-12-13:
Det jeg liker spesielt godt med desember, er de sakte, klare morgenene på himmelen, når det blålige, vage, vibrerende vinterlyset brer seg varsomt utover langs horisonten over åsene i øst. Nyansene i oransje, lilla, blått og gråsvart over de små, hakkete tretoppene vi kan ane i skogene som omgir oss, er vanskelig å fange i ord. Noen ganger prøver jeg likevel å strekke ordene. Når vi tar oss et øyeblikks pause og gir oss selv friheten til å reflektere over hva vi gjør og holder på med i all travelhet – julestria, politikken, arbeidet og forretningene – blir det åpenbart for alle at menneskenes liv er tett innvevd i økosystemer og sykluser i naturen gjennom vårt daglige inntak av mat og vann, vårt forbruk av energi, materialer og kjemikalier, og disse tingene strømmer gjennom oss og videre ut igjen i verden. I politikkens verden behandles ofte disse miljøspørsmålene som en sektorinteresse. Men i virkeligheten er mennesket dypt knyttet til og helt avhengig av velfungerende økosystemer. Det å bry seg om disse er å bry seg om oss selv. Livsmulighetene våre avgjøres derfor av hvor godt vi lærer oss å leve i samspill med naturen. Derfor setter De Grønne naturens tålegrense som ramme for all politikk. Vi som nå utgjør Stortingets energi- og miljøkomité, må i dag ta hovedansvaret for at disse tålegrensene respekteres. Det budsjettet vi skal behandle her i dag, er kanskje det viktigste verktøyet vi har for å ivareta dette ansvaret. Det finnes et enormt, urealisert potensial for en bedre miljøpolitikk i Norge. Dette er det femte året på rad der mulighetene ikke gripes. Hver gang Venstre og Kristelig Folkeparti insisterer på å gjøre opp med Fremskrittspartiet, går enda et år tapt, og årets budsjettbehandling ble nærmest en rituell repetisjon av følgende mønster: Regjeringen kutter, hensynsløst og uberegnelig, til truede arter, skogvern, økologiske grunnkart, vassdragsnatur, innsats mot miljøgifter, tilskudd til miljøbevegelse og dyrevernorganisasjoner – massevis av bokstavelig talt livsviktige miljøprosjekter. Deretter må Venstre og Kristelig Folkeparti kjempe med nebb og klør for å redde mest mulig tilbake igjen. Ofte lykkes det ganske godt – takk. Men resultatet blir at norsk miljøpolitikk står bom stille. Mønsteret gjentar seg hvert år. Det er hakk i plata. Det går ikke framover. De få lyspunktene som finnes, oppveies av dramatiske tilbakeskritt på karbonfangst og -lagring, en flom av petroleumssubsidier og rekordinvesteringer i asfalt. I den innstillingen vi behandler her i dag, ser vi noen av de mulighetene som finnes. Vi er mange opposisjonspartier som står sammen om følgende: stanse regjeringens trenering av en ekte satsing på karbonfangst og -lagring ta initiativ til en storskala internasjonal finansieringsordning for å redde liv i havet, etter modell fra regnskogsatsingen en offensiv satsing på havvind, som faktisk realiserer et demonstrasjonsanlegg for norsk havvindteknologi en langt større innsats for å forebygge naturødeleggelser, flom og skred som følge av klimaendringer få på plass en genbank som kan redde de ulike villaksbestandene, særlig i Hardangerfjorden etablere en tilskuddsordning mot mikroplastutslipp og utslipp av gummigranulater Får vi dette gjennom, kan det fortsatt bli bedre for de andre artene som vi deler Norge med, og det kan fortsatt bli bevegelse i klimapolitikken. Derfor tar jeg opp Miljøpartiet De Grønnes forslag til votering.