Morten Lund (Senterpartiet), 1999-12-08:
Dette er en sak som det er et stort engasjement for lokalt langs kysten. Det er slett ikke av liten betydning om et lite mottaksanlegg greier å fortsette, og engasjementet er deretter. Jeg er fornøyd med resultatet av det forslaget vi har hatt til behandling. Selv om Bastesens forslag ikke blir bifalt, resulterer det i at vi vil få en rapport tilbake til Stortinget fra fiskeriministeren om hva som skal gjøres for at alle aktive fiskerisamfunn skal sikres et funksjonelt mottaksanlegg. Det er det vi ønsker. Vi ønsker at SND skal vektlegge at ringvirkningene når det gjelder nedlegging av et fiskebruk, er ulike på forskjellige steder i landet. Der de bare har ett fiskebruk igjen, er ringvirkningene langt mer dramatiske enn der hvor de har flere. Og komiteen – slik jeg leser innstillingen i hvert fall – mener derfor at Regjeringen må bidra til at SND vektlegger situasjonen på hvert enkelt sted spesielt. Stortinget ønsker å komme tilbake til denne saken. Det EUs direktiv handler om, er krav til kvalitet på varer som leveres. En kan jo da stille spørsmål om det i dag er dårlige varer som leveres, når Fiskeridirektoratet har kommet til at man trenger å investere 2-3 milliarder kr for at alle anlegg skal bli gode nok. Selv om det blir investert 2 milliarder kr, og noen står igjen, er det ennå ikke bra nok, fordi antakelig 80 bruk må forsvinne hvis en ikke har evne til å investere enda mer. Regjeringspartiene i komiteen har pekt på at en ønsker at departementet skal undersøke hvorvidt det kan gis unntak fra enkelte av reglene for de minste fiskebrukene som er basert på lokale, innenlandske markeder. På slike anlegg er det mulig å holde kvaliteten på topp, god nok i forhold til de helsekrav som stilles, med mindre innsats av kapital, fordi en har bedre oversikt enn andre steder på grunn av at en har en annen omsetningsform. I forbindelse med et møte i Brussel, med bl.a. ESAs leder til stede, ble mulighetene for å gi slike unntak tatt opp. Han fant da fram de detaljerte reglene som viser at det i det rådsdirektivet som omhandles her, kap. I artikkel 2.15, står omtalt det som i dette tilfellet kan benyttes i Norge, og som gir grunnlag for at man i Frankrike selger ost i store mengder på de franske landsbytorgene, ost som slett ikke er laget i EU-godkjente meierier, men som likevel kan omsettes. De er gode nok ut fra franske nasjonale regler. Denne omsetningen av ost er ikke et problem for fransk osteeksport. Den er heller ikke et problem for dem som spiser landsbyostene, viser det seg – tvert imot. Folk som kommer til Frankrike, og de som bor der, liker denne slags omsetning. Det var nylig et fjernsynsprogram om produksjon av smør på en fjellgård i Norge, og der hadde de anledning til å selge smør rett fra gården. Men brakte de smøret til bygds, hadde de oppfattet reglene slik at det bare måtte selges til meieriet og så omsettes som dyrefôr. Men i dette programmet var det en fra Landbruksdepartementet som stod fram og sa at hvis de bare hadde søkt, hadde de fått lov til å selge smøret gjennom lokale omsetningsledd. Ut fra det kan det synes som om Norge er strengere enn alle andre når det gjelder å oppfylle reglene, selv om det skulle gå på bekostning av det som vi ønsker å få til av næringsvirksomhet. Jeg håper at vi i denne saken kan få se eksempler på at vi har evne til å være fleksible, at vi prøver å tilpasse reglene slik som andre land tilpasser reglene, og slik at vi ikke trenger å få en nedlegging av fiskebruk utover det som er absolutt nødvendig. Jeg vil understreke at helsekravet til produktene må være de samme selv om produktene omsettes lokalt. Men jeg har tro på at det går an å få bra kvalitet selv om en bare har én truck på et fiskeanlegg og ikke to eller tre, slik reglene faktisk krever.