trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2002-04-29:
Det er bred enighet om at det er positivt at flere norske studenter tar utdanning i utlandet. Nettopp derfor er det viktig at vi i den framtidige utdanningspolitikken legger til rette for at flere kan ta deler av utdanningen sin i utlandet. Det gir fordeler ved at vi får en reell utveksling, og at studentene tar med seg sine erfaringer tilbake til norske universiteter og høyskoler. Utdanningsinstitusjonene må knytte seg tettere opp til studentutvekslinger. Komiteen påpekte i forbindelse med behandlingen av kvalitetsreformen at utdanningsinstitusjonene må stimuleres økonomisk. For oss i Arbeiderpartiet har det også vært viktig at studiefinansieringen for studenter i utlandet skal være så god at det blir en reell mulighet for alle studenter uavhengig av økonomisk bakgrunn. Mitt inntrykk er, som jeg sa tidligere i dag, at norske studenter er attraktive for utenlandske undervisningsinstitusjoner på grunn av økonomien. Det er også viktig, som interpellanten tar opp, at vi får til utveksling og samarbeid med land utenfor Europa, USA og Australia. Det vil være en fordel både fordi det er nyttig at flere lærer andre språk enn engelsk, og fordi vi har behov for mer kunnskap om ulike kulturer. Jeg synes statsråden hadde mange gode innspill til en oppfølging på området. Det er samtidig nødvendig i internasjonaliseringen at studenter og forskere fra andre land finner det attraktivt å komme til Norge. Det er i dag langt flere norske studenter som reiser ut enn utenlandske studenter som kommer til Norge. Det er ingen overraskelse når en har for øye geografi, språk og størrelse. Det henger også sammen med at våre studenter er mobile og har gode betingelser for studiefinansiering. Skal vi klare å trekke til oss flere studenter til Norge, krever det at norske universiteter og høyskoler kan måle seg når det gjelder kvalitet sammenliknet med institusjoner i andre land. Det krever også at institusjonene aktivt legger til rette for å motta utenlandske studenter og forskere. Det er i tillegg én problemstilling jeg ønsker å ta opp i forbindelse med utenlandsopphold for studenter. Studenters rettssikkerhet i utlandet er en sak som i liten grad er blitt behandlet og diskutert. ANSA, Samskipnaden for norske studenter i utlandet, har gitt tilbakemelding på at det er et stadig økende problem at det i dag er vanskelig å få juridisk bistand som norsk student i utlandet. Blant annet har de registrert ca. 80 henvendelser i året fra norske studenter i utlandet med forespørsel om rettshjelp. Det kan være alt fra volds- og overgrepssaker og konflikter i forhold til institusjon, til barnefordelingssaker. Når vi nå har som mål at så mange studenter som mulig skal ha utenlands studieopphold, blir dette en enda mer aktuell problemstilling. Det er derfor viktig at norske studenter i utlandet sikres juridisk hjelp og veiledning som de har behov for. Jeg håper derfor at dette er en sak som Regjeringen kan ta tak i, slik at også utenlandsstudentenes rettssikkerhet kan bli godt ivaretatt.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-29:
Det er en viktig interpellasjon Trine Skei Grande tar opp. Det er veldig bra at det er bred enighet om at flere studenter skal ta hele eller deler av utdanningen i utlandet, og at man peker på at alle skal ha en reell mulighet uavhengig av sin økonomiske situasjon til å kunne dra til utlandet og ta deler av eller hele studiet der. Det er viktig, og Norge har en relativt god studiepolitikk for dem som tar studiet i utlandet. Men det er viktig å følge dem opp, bl.a. de som tar studier i utlandet og som har barn. Det er viktig å ha kjennskap til og forståelse av andre samfunn og kulturer. Dette er viktig både for studenten selv, for instituttet, for Norge og for det landet som studenten befinner seg i. Det er viktig å styrke instituttenes kompetanse og å støtte dem økonomisk. Av de 14 000 studentene som i fjor fikk støtte til å utdanne seg i utlandet, og de 4 000 som fikk støtte til språkstipend, er faktisk størstedelen i engelskspråklige land. Det er et problem som SV tidlig har pekt på, at man på en måte har en opphoping av studenter i enkelte institusjoner. SV ønsker ikke å bruke tvang, og vi har heller aldri tatt til orde for tvang overfor studentene. Men det er viktige påpekninger, og man er nødt til å satse på studentveiledning, informasjon, som f.eks. en portal på nettet for interesserte studenter. En annen barriere for studenter som ikke studerer i engelskspråklige land, er språket. Jeg mener at departementet bør vurdere å gi støtte til et helt semester med språkstudier. I dag er det sånn at man kun får støtte til deler av et språkkurs. SV har vært levende opptatt av internasjonalisering – å få flere studenter til utlandet og å få flere utenlandske studenter hjem til oss. Under behandlingen av kvalitetsreformen når det gjelder høyere utdanning, gikk også flertallet inn for SVs forslag om 5 000 kr i stimuleringstiltak for hver student man tar inn og hver student man tar ut fra et institutt. Det er viktig å satse på internasjonalisering, og SV vil gjøre det med, men uten tvang.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2002-04-29:
Interpellanten tar opp en svært aktuell side ved utdanningen i dag, nemlig internasjonaliseringen av høyere utdanning, og statsråden hadde gode innspill i sitt svar. Det er 15 000 norske helgradsstudenter som studerer i utlandet i år, og vi har også 4 500 som tar deler av studiene ute. I St.meld. nr. 19 for 1996-97, om studier i utlandet, uttrykkes det et ønske om at 50 pst. av norske studenter tar deler av eller hele utdanningen i utlandet. Dette ligger nok enda et godt stykke fram i tid, selv om dette målet også ble fulgt opp i St.meld. nr. 27 fra i fjor. Med økende samhandling over landegrensene er det viktig med bred kompetansebygging. Erfaring fra andre land og kulturer har også en egenverdi i seg selv. I innstillingen til meldingen om studier i utlandet gikk komiteen inn for mange gode tiltak som skulle stimulere til studier også utenfor Nord-Amerika og Vest-Europa. Kristelig Folkeparti var bl.a. med på en uttalelse om at studier i fattige land på kvalifiserte studiesteder vil bidra til å styrke sør-perspektivet i norsk opinion. Dessuten skal det tas sikte på å tilføre landet kompetanse som ikke kan skaffes innenfor det norske utdanningssystemet eller som det er særlig knapphet på i Norge. Det ble foreslått en stimuleringspott på 25 mill. kr til opprettelse av utvekslingsavtaler med institusjoner i land utenfor Vest-Europa. Ofte er slike studier avhengig av språkkurs, og språkkunnskap må man ha. Derfor er språkkurs et viktig tilretteleggingstiltak for studier i utlandet. Det er positivt med et stipend til språkkurs, og dette er et viktig virkemiddel for å få flere til å studere i ikke-engelskspråklige land, men dagens språkstipend på fire uker er ikke nok. Svært få studenter har anledning til å dekke det beløpet som et lengre språkkurs vil koste. Dagens språkstipend fungerer derfor ikke tilfredsstillende. ANSA har utarbeidet et forslag om et tilretteleggingssemester, som jeg synes ser svært interessant ut. ANSA representerer jo de 20 000 utenlandsstudentene. Dette er et stimuleringstiltak i forhold til språkstudier for å forberede seg best mulig til studiet. Dette er en gulrot som man sammen med Lånekassa kan tilby aktuelle studenter. Flere studenter vil med dette kunne få en reell mulighet til å velge en utdanning også i et ikke-engelskspråklig land, i øst og sør. Dette bør vurderes sammen med de tiltak som man la opp til i stortingsmeldingen i 1997. Vi trenger insentiver som gjør dette mulig. Språkkunnskaper innebærer nemlig mer enn bare språk. God og inngående kjennskap til et språk betyr også større kjennskap til og bevissthet om vedkommende lands kultur og politikk. Studenter som bor og oppholder seg i et bestemt land, har større forutsetninger for å tilegne seg denne kunnskapen, basert på egne erfaringer. Dette betyr gode muligheter for å kunne opparbeide seg kontakter under studietiden.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-29:
Dette har vært en debatt stort sett med honnørord, og det er bra. Og så har det vært noen tendenser til skjellsord, og de har stort sett vært rettet mot SV. Vi er gammelkommunistiske, og vi går inn for tvang – hva nå det måtte være. Gammelkommunistisk er jeg litt usikker på hva er for noe, men når det gjelder at SV har gått inn for tvang, så er det positivt galt. Da vi behandlet stortingsmeldingen om kvalitetsreformen, foreslo vi helt konkret at det skulle legges inn en variabel som tok hensyn til studenter ut og inn, nettopp for å prøve å stimulere. Også vi tror jo på den type økonomiske stimuleringstiltak. Da vi behandlet statsbudsjettet i år, la vi inn dette som en variabel i inntektssystemet for høyskolene og universitetene – altså et positivt stimuleringstiltak. Det som bekymrer meg litt i forhold til akkurat dette tiltaket, er at det i og med at vi også har en variabel som går på vekttallsproduksjon, kan være at det kan virke litt mot hverandre. Det vil si at når vi prøver å stimulere til at flere studenter skal reise ut, at flere studenter skal ta en del av utdanningen ute, ta en del av vekttallene ute, så kan det virke mot dette at hver enkelt institusjon skal produsere mest mulig vekttall. Så jeg vil be statsråden være litt obs på og kikke litt på om dette kan virke mot hverandre slik at vi ikke oppnår den effekten som vi ønsker. Dessuten er det viktig det statsråden var inne på, at vi må finne bedre ordringer for gjensidig godkjenning av hverandres utdanninger. Der har vi et langt stykke vei å gå. Dette har vært problematisk i mange tilfeller, og der må vi bli flinkere, der må vi finne ordninger som er bedre enn i dag. Jeg håper inderlig at statsråden klarer å gripe fatt i det. Mange statsråder tidligere har sagt at vi skal gjøre det, og det er like vanskelig hver gang, for det er såpass mange interessegrupper som står mot hverandre. Men jeg vil iallfall henstille til statsråden å prøve å skjære igjennom og finne gode løsninger, løsninger som er effektive, slik at vi får bedre ordninger, slik at det blir lettere å få godkjent utdanningen fra utlandet. Jeg tror at de stimuleringstiltakene som ligger her nå, vil virke bra. Og jeg vet at de høyere utdanningsinstitusjonene er opptatt av å lage utdanningsprogrammer der en del av utdanningen ligger i utlandet. Så jeg ser ganske optimistisk på at vi skal få til bedre utveksling i tiden fremover.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 2002-04-29:
Jeg vil takke for statsrådens innlegg. Til tross for at han gav uttrykk for at det var umulig å komme konkret inn på detaljene, rakk han å nevne en rekke ting i sitt innlegg. Jeg er veldig glad for avslutningen, at det skal stå høyt på prioriteringslisten at flest mulig skal komme i arbeid. Statsråden var opptatt av tre pilarer, for det første samarbeidet med partene i arbeidslivet. Han nevnte intensjonsavtalen, som har til mål å få sykefraværet ned. Den andre pilaren, slik jeg oppfattet statsråden, var omorganisering av Aetat til en moderne kvalifiserings- og formidlingsenhet, basert på brukernes behov. Samtidig pekte statsråden på at man vil vurdere ordninger for å konkurranseutsette tjenester og benytte flere aktører i formidling og kvalifisering av arbeidssøkere. Vi skal være ærlige. Den gruppen som jeg har prøvd å fokusere på i dag, er vanskelig å formidle. Hvordan ønsker statsråden å sikre at Aetat ikke bare får dem som er vanskelige å formidle? Hvordan sikre at andre aktører også tar ansvar for disse gruppene, og ikke bare skummer fløten ved å formidle dem som det er lett å formidle og lett å kvalifisere? Jeg er også glad for at statsråden nevnte den tredje pilaren, nemlig målrettede programmer for enkeltgruppene. Her har vi store oppgaver, og jeg er glad for statsrådens kreativitet på dette området. Men jeg vil understreke at jeg tror man i tillegg til dette har en viktig jobb å gjøre som statsråden ikke nevnte, nemlig holdningsskapende arbeid både hos private og hos offentlige arbeidsgivere, ikke minst i staten selv, som statsråden har et stort ansvar for. Kan statsråden være konkret med hensyn til hvordan det er mulig å drive holdningsskapende arbeid, slik at vi blir flinkere til å gi disse gruppene arbeid – også i staten?
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 2002-04-29:
Jeg er glad for at det er flere enn oss i Kristelig Folkeparti som har uro i seg, og som er utålmodig. Jeg opplever det slik at enten representantene nå ha talt på vegne av Arbeiderpartiet, Senterpartiet eller Høyre, har vi hatt den samme uro, og det lover godt. Derfor er jeg glad for statsrådens genuine engasjement for denne gruppen. Jeg er glad for at statsråden peker på at staten selv må være en god rollemodell. Mitt politiske engasjement er nettopp begrunnet i den arbeidserfaringen jeg har gjennom et langt liv i forhold til funksjonshemmede, som jeg har slåss for skulle få sin skolegang, skulle få bygninger tilrettelagt, skulle få sine opplegg gjennomført. Det er bittert å se at de etter å ha slåss seg gjennom dette, gjennom videregående skole, gjennom universitetsutdanning, møter veggen i forhold til arbeidslivet. Det er vondt å møte de seniorene vi har i arbeidslivet, 45+, som mange ser på som for gamle. Det er gledelig at man i dansk bankvesen, som oppdaget at de hadde kvittet seg med alle med erfaring, etter en tid begynte å tilsette nettopp folk over 50, fordi de hadde bankerfaring. Det er vondt å treffe våre nye landsmenn med en utdanning som ikke får jobb fordi de ikke heter Olsen, Hansen, Østberg e.l. Vi er nødt til å gjøre en jobb, vi er nødt til å være urolig, og jeg er glad for at statsråden har vist denne uroen i dag, slik han også gjorde det da vi tok opp regelverket for sammenslåing av ASVO og PV-bedrifter, og hvor hele tiden brukerens interesser må stå i fokus. Dette dreier seg om menneskeverd, om likeverd og om rettferdighet. Brukerperspektivet må være det viktige og ikke akkurat hvordan vi skal omorganisere.
Victor Norman (Høyre), 2002-04-29:
Takk for vennlige ord fra representanten Østberg. Jeg har tenkt å konsentrere meg om de to sentrale spørsmålene som Østberg stilte. Det ene er: Hvordan kan man sikre seg at konkurranseutsetting ikke innebærer at andre enn de statlige etater skummer fløten, og at Aetat blir sittende igjen med alle de vanskelige tilfellene? Hovedløsningen på det er å sørge for at det er Aetat som velger ut hvilke deler som kan konkurranseutsettes, og faktisk bruker private eller ideelle tilbydere av konkrete tiltaksprogrammer på den måten Aetat har lang erfaring for. Men i tillegg tror jeg ikke vi skal utelukke den muligheten at det finnes ideelle organisasjoner eller private aktører som kan gjøre en god kvalifiseringsjobb også for vanskelige grupper, og kan gjøre den bedre enn Aetat. Jeg tror derfor vi skal ha et åpent sinn for at det alle brukere er tjent med, er et system der de som har de beste forutsetninger for å gjøre en jobb i forhold til disse gruppene, faktisk får slippe til. Men jeg tror hovedmodellen vil være at Aetat sitter med det samlede ansvar, og at Aetat i hovedsak er den som velger hva som kan konkurranseutsettes, og hvordan man kan få et godt samspill med andre aktører enn den statlige aktøren selv. Når det så gjelder spørsmålet om holdningsskapende arbeid overfor grupper som ikke slipper til, er det klart at man kan komme langt med direkte arbeid for å påvirke folk. Men jeg tror personlig at det som virker best, er det gode eksempel. Hvis staten selv faktisk ansetter folk med en annen etnisk bakgrunn enn den vanlige, ansetter folk som i utgangspunktet er yrkeshemmede, og som derfor har problemer i arbeidsmarkedet, eller ansetter seniorarbeidstakere, og man så viser at disse fungerer minst like godt som de 50 år gamle menn av norsk opprinnelse som i dag dominerer, vil det gjøre inntrykk. Vi ser f.eks. allerede at når staten har gått foran i å ansette kvinnelige ledere, begynner dette å gjøre inntrykk også på resten av samfunnet. Jeg tror derfor det viktigste staten kan være her, er en rollemodell – ikke i den forstand at vi snakker fagert om de gruppene som bør slippe til på arbeidsmarkedet, men at vi viser gjennom konkret handling at vi har tro på dem som arbeidstakere, slipper dem til og derved viser hvor godt de kan fungere. Det er det som er formålet, bl.a. med den linjen Regjeringen har valgt når det gjelder å insistere på at folk med ulik etnisk bakgrunn skal slippe til i konkurranse om stillinger i staten. Jeg tror det er den veien som er den mest farbare, også i det langsiktige, holdningsskapende arbeidet.
Victor Norman (Høyre), 2002-04-29:
Jeg har først lyst til å takke representanten Østberg for å ha tatt opp dette temaet i interpellasjonen og for mange gode og poengterte innlegg. Et par generelle bemerkninger som jeg har lyst til å komme med, går på spørsmålet om det her er nok med uro, eller om det er behov for noe mer. Jeg tror det er behov for noe mye mer, og noe av det vi forsøker, er faktisk å gå fra ord til handling på dette området. Det har vært veldig mye ord. Jeg skulle ønske at en del av Stortinget støttet opp om våre handlinger i større grad og brukte litt færre ord. Hvis vi virkelig skal få store grupper av folk med yrkeshemninger eller andre handikap i forhold til arbeidsmarkedet ut i arbeidslivet, må vi ha en arbeidsmarkedsetat som faktisk kan vie seg til den nye krevende oppgaven det er å være en kvalifiseringsetat. Da må Aetat omorganiseres. Da er det veldig synd at vi i arbeidet for å omorganisere Aetat hele tiden blir møtt med massiv kritikk fra dem som ellers sier at de er de varmeste venner av den etaten. Hvis Aetat ikke klarer å omstille seg til å bli både en kvalifiseringsetat og en formidlingsetat, kan vi glemme veldig mye av arbeidet med å forsøke å inkludere større grupper i arbeidsmarkedet i Norge. På det punktet kommer vi til å stå fast på handling, og hvis opposisjonen mener at man oppnår mer ved besvergelser og ord og kritikk, må de gjerne få lov til å holde på med det, men vi kommer til å gjennomføre programmet for å gjøre Aetat til en god kvalifiseringsetat. Det er den ene refleksjonen jeg har lyst til å gjøre meg. Den andre refleksjonen er litt i forlengelsen av representanten Øyes bekymring for at vi er så interessert i arbeidsinnvandring, men ikke gjør noe for å få de innvandrerne som allerede er i Norge, ut i arbeidslivet. Jeg vil be representanten Øye om å lese referatet fra mitt innlegg, som er veldig konkret på hva denne Regjeringen faktisk gjør for å få flere innvandrere ut i arbeidslivet i Norge. Det er helt klart at det er en uverdig behandling av innvandrere ikke å gi dem en sjanse i arbeidslivet i Norge, og det er dumt av oss som samfunn, og derfor gjennomfører vi en serie helt konkrete tiltak for å få flere innvandrere ut i arbeidslivet. Jeg vil be om at man studerer hva vi gjør, da ser man at dette vil komme til å gi veldig gode resultater etter hvert som virkemidlene får slå igjennom. Helt til slutt: Både Oppebøen Hansen og Meltveit Kleppa tok opp spørsmålet om lønnsplikt ved permittering og om loven som Stortinget der har vedtatt, fungerer etter hensikten. Vi har i forbindelse med brev vi fikk fra TBL og Fellesforbundet sett nærmere på ordningen for å se om den kan ha uheldige utslag, og vi sier i vårt svar som vi har sendt til de to, at vi ikke kan se at det her er virkninger som ikke var tilsiktet fra Stortingets side da ordningen ble vedtatt. Vi ser derfor ingen grunn til å fremme forslag om endringer i ordningen.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-04-29:
Den stigande arbeidsløysa har dessverre ikkje hatt stort nok fokus i det siste. Det er viktig å føre ein offensiv politikk på arbeidslinja. Eg skal nok ikkje vere så vennleg som min kollega Østberg, for Regjeringa har etter mi meining ei altfor defensiv haldning til desse spørsmåla. Arbeidarpartiet har i heile vinter teke opp dette, og nå ser me altså ein tydeleg negativ trend. Det er rett at me har ein stor uutnytta arbeidskraftreserve her i landet. Vel 70 000 personar er heilt arbeidsledige, over 70 000 er på attføring, mange er sjukmelde, og fleire går over til tidlegpensjonering eller anna trygdeordning. For inneverande år er det lagt opp til eit gjennomsnittleg nivå på vel 8 000 ordinære arbeidsmarknadstiltaksplassar. Arbeidarpartiet gjorde framlegg om å auke desse tiltaka med 57 mill. kr i inneverande års budsjett – dette på grunn av nye tal for arbeidsløyse. Dette tok ikkje Regjeringa omsyn til. Vidare kutta Regjeringa 30 mill. kr i Aetat, og Aetat blei dermed sett i dårlegare stand til å skaffe arbeidsledige jobb. Det er viktig å leggje til rette for eit arbeidsliv med plass til flest mogleg. Arbeid sikrar den enkelte inntekt, eit sosialt nettverk og ikkje minst moglegheit til å bruke sine evner og ressursar, uavhengig av om ein er sjuk, er funksjonshemma eller tilhøyrer ein etnisk minoritet. Det er og må vere eit hovudmål at flest mogleg kan forsørgje seg sjølv gjennom eige arbeid. Det er god fordelingspolitikk. Det inneber at me må setje inn krefter på å førebyggje aukande arbeidsløyse. Det er ein mykje betre medisin enn det å prøve å reparere dersom arbeidsløysa bit seg fast på eit høgt nivå. Frå årsskiftet blei det gjort endringar i lov om lønnsplikt under permittering. Det kan sjå ut som det blir enkelte uheldige utslag av denne lovendringa. Eg er kjend med at Fellesforbundet, Teknologibedriftenes Landsforening og Byggenæringens Landsforening i brev av 18. mars i år har bede om overgangsordningar for enkelte bransjar. Eg utfordrar statsråden til å kommentere dette på slutten av debatten. Eg er bekymra for utviklinga på arbeidsmarknaden. På meg verkar det ikkje som om Regjeringa er like bekymra. Eg ønskjer ikkje med dette å spreie pessimisme, men vil peike på den realistiske situasjonen. Eg forventar at Regjeringa tek denne situasjonen meir alvorleg enn det som er tilfellet i dag. Ord er ikkje nok – nå hastar det med handling!
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2002-04-29:
Økt tilgang på arbeidskraft er avgjørende for å gi gode muligheter for vekst og nyskaping i Norge. I dette landet har vi store ubrukte reserver av arbeidskraft. Det er i underkant av 80 000 arbeidsledige, vi har en reell pensjonsalder på ca. 58 år, og mange med nedsatt funksjonalitet holdes utenfor arbeidsmarkedet. I tillegg til dette viser det seg at mange av våre nye landsmenn har problemer med å finne seg arbeid som bygger på deres faglige kompetanse og bakgrunn. Alle disse menneskene er en kjemperessurs. Det er dessverre, som Oppebøen Hansen sier, altfor lite fokus på dette – på den enkeltes ønske om og gevinst ved å jobbe. Men også det samfunnsøkonomiske ved å hjelpe disse enkeltindividene ut i jobb blir glemt. Denne regjeringen har lagt opp til at den reelle pensjonsalderen skal heves med positive virkemidler. Eldre arbeidstakere må selv ønske å stå lenger i jobb. Derfor går regjeringspartiene inn for å styrke de skattemessige og pensjonsmessige incentivene til arbeidet. Regjeringspartiene ønsker også å styrke ordningen med lønnstilskudd for personer med nedsatt arbeidsevne, slik at arbeidsgiver lettere kan ansette mennesker med nedsatt funksjonalitet. I tillegg til dette må det gjøres lettere å kombinere alders- og uførepensjon med deltidsarbeid, og Aetat må omgjøres til å bli en kvalifiseringsetat for lettere å få mennesker med problemer i arbeidsmarkedet ut i jobb. Dette landet er tjent med et inkluderende arbeidsliv, der mennesker uansett alder, kjønn, utdannelse, etnisitet eller funksjonalitet aktivt tar del i arbeidsmarkedet.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-04-29:
Det blir brukt mange fine ord og uttrykt mange gode ynske i Stortinget i forhold til eit meir inkluderande arbeidsliv. Det er bra at Stortinget tek sine drøftingar når det gjeld dette temaet. Det er viktig at me tilrettelegg vår del av rammene, og at me ber Regjeringa intensivera innsatsen i denne tida. Det aller viktigaste skjer likevel på den enkelte arbeidsplassen. Senterpartiet gjev si fulle støtte til det sitatet som statsråd Normann i dag igjen vart møtt med: «Det er mange former for sløsing med ressurser. Den mest graverende er å la den arbeidskapasitet og de kunnskaper som finnes i befolkningen ligge brakk.» Når unge funksjonshemma blir tilrådde uføretrygd, når eldre arbeidstakarar blir oversette sjølv om dei har verdifull kompetanse og erfaring, og når arbeidsløysa blant innvandrarar framleis er påfallande høg, er det graverande sløsing med ressursar. Så nemner statsråden i dag tre hovudområde. Samarbeid med partane i arbeidslivet: Heilt einig! Styrking i form av omorganisering av Aetat: Ja, det er ei sak som me frå Senterpartiet vil koma tilbake til. Aetat har jo ikkje utan vidare hatt gode vilkår for den tilliten, den tryggleiken og den moglegheita som dei skal ha for å utøva gode tenester, i fyrste halvår i år. Så det tredje, spesielle program. Der har eg tre spørsmål til statsråden. For det fyrste: Vil han i samband med dette intensivera innsatsen i forhold til statens eige engasjement, altså statens engasjement for å syta for eit meir inkluderande arbeidsliv, med òg å opna for arbeidstakarar som ikkje alltid er 100 pst. effektive? Mitt andre spørsmål er: Vil han som eit ledd i at fleire skal ha høve til å vera i arbeidslivet kunna godta eit visst nivå på sjukefråværet? Og for det tredje: Vil han vera open i samband med spesielle situasjonar som oppstår, i dette tilfellet dei signala som no har kome om verknadene av endringar i lov om lønnsplikt ved permitteringar? Vil han sjå på overgangsordningar på ny, slik at vi kan behalda kompetansen i verkstadindustrien?
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2002-04-29:
Jeg vil starte innlegget med å stille spørsmålet: Mangler vi faktisk arbeidskraft her i landet? Mange mener det. Næringslivet mener det. Kommunalministeren mener det og vil åpne for økt arbeidsinnvandring av ufaglærte. Arbeiderpartiet mener at før det kan skje, må vi gjøre en mye bedre jobb for å få dem som er arbeidssøkende, inn i de ledige jobbene. Regjeringen må sette inn flere og bedre tiltak for å få de mellom 70 000–80 000 arbeidssøkende vi har her i landet, i jobb. I tillegg til disse er det faktisk omtrent like mange yrkeshemmede arbeidssøkere, og legger vi til dem som er på arbeidsmarkedstiltak, og dem som er registrert som delvis sysselsatte, er vi faktisk oppe i 190 000 ledige hender som ønsker jobb. Omskolering, arbeidstrening og utdanning er stikkord. Ledigheten er økende – det siste året har ledigheten økt med ca. 10 000 personer. Det er alarmerende i en tid da svært mange snakker om at vi mangler arbeidskraft. Arbeidsledigheten blant innvandrere er flere ganger høyere enn dagens generelle ledighet. De siste tallene blant disse gruppene viser en ledighet på rundt 11 pst. Blant de ledige er det også mange med høy kompetanse som det er behov for i arbeidslivet. Men jobb får de ikke. Dette er ikke akseptabelt. En ny stor undersøkelse om forholdene for minoriteter i arbeidslivet er nedslående lesing. Arbeidsgiverne driver systematisk forskjellsbehandling og velger bort innvandrere fra ikke-vestlige land. De blir ikke ansatt fordi de mangler arbeidserfaring. De blir ikke ansatt fordi utdannelsen i f.eks. Pakistan ikke blir godkjent eller tar urimelig lang tid å godkjenne. De blir ikke ansatt fordi norskkunnskapene er for dårlige. Kommer de i jobb, er de de siste som får jobb, og de første som mister den. Da blir det helt uforståelig for Arbeiderpartiet at mens man på den ene siden ikke gjør noe mer for å få de ledige innvandrerne i jobb, slik at de slipper å leve på staten, men kan leve av sin egen inntekt, ja, så er Regjeringen opptatt av å åpne for enda flere arbeidsinnvandrere. Hvem vil det gå ut over? Dem som er ledige i dag, selvfølgelig. De får enda flere å konkurrere med. For det er vel ikke slik at «nye» innvandrere er gode i norsk, har mer arbeidserfaring eller godkjente utdanningspapirer i orden når de kommer hit til landet? Og liker næringslivet disse noe bedre, når de ikke liker dem som både er norske statsborgere og har utdannelse fra høgskolene her i landet og fra BI? Nå må Regjeringen vise at de vil gjøre noe for å få alle dem som ønsker jobb her i landet, inn i de ledige stillingene. Det er sløsing med ressursene, sier statsråd Normann. Da forventer Arbeiderpartiet at det skjer noe, ikke bare kutt, slik vi har opplevd fra denne regjeringen til nå.
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2002-04-29:
Signe Øye innledet med å spørre om det virkelig kunne være stor mangel på arbeidskraft framover. Prognoser viser at det i 2010 kan være et udekket behov for over 200 000 arbeidstakere i Norge, dette ifølge Aftenposten, som den 24. april skriver at de siste tallene fra Aetat viser en mangel på 43 000 arbeidstakere. Denne bekymringen har kommet fra mange hold i Norge gjennom lengre tid. Nettopp derfor har Regjeringen laget regler for arbeidsinnvandring. Disse er allerede liberalisert. Statsråd Erna Solberg har sagt at det alt fra neste år kan bli åpnet for arbeidsinnvandring. Når det er sagt, er jeg glad for at vi har en interpellant som i dag har tatt opp nettopp denne saken om et inkluderende arbeidsliv med å se på hvordan vi skal legge forholdene til rette for de som allerede er i landet vårt. Dette er ingen motsetning. Arbeidsinnvandring er én løsning, men helt klart – det er jeg enig i – skal vi ikke glemme den arbeidskraftreserven vi har i eget land. Det er riktig å bekymre seg over at stadig flere unge faller utenfor arbeidslivet gjennom uføretrygding. Det er nødvendig å være kritisk til at innvandrere og funksjonshemmede møter hindringer og har vanskeligheter med arbeidsmarkedet. Jeg er enig i at bekymring ikke er nok, og at det må handles. Jeg er glad for at statsråden i sitt innlegg nå sier at første bud er at ressursene faktisk blir brukt. Og til hans orientering om de tre pilarenes innhold: Her er det mye innhold som skal virkeliggjøres. Jeg var for ikke lenge siden på en konferanse i Madrid. Den gikk nettopp bl.a. på arbeidskraftsbehovet i de ulike land. Den nederlandske statssekretæren Dick Benschop hadde tre momenter for sitt land når det gjaldt arbeidskraftsbehovet. Det kan av og til være litt greit å se hva andre land bedriver. Han sa, som første moment: Arbeidet starter først hjemme i eget land. Det er viktig å få folk i jobb igjen, bl.a. ved mindre tildeling av uføretrygd, bedre utnyttelse av eldre arbeidstakere og bedre tilrettelegging. Det er det første budet, ifølge Dick Benschop. Det andre er å legge press på arbeidsgiverne, og det tredje momentet åpner for arbeidsinnvandring hvis arbeidsgiver kan dokumentere at det er absolutt nødvendig. Når et land mangler arbeidskraft og har utfordringer, må vi sette i verk tiltak på en lang rekke områder, og jeg er glad for at vi har en regjering som ser den ene veien samtidig som blikket også rettes utover.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2002-04-29:
Det offentlige, enten det er kommune, fylke eller staten, har ofte vært og kan i stigende grad gjerne sies å være en krevende kunde, ikke minst for små og mellomstore bedrifter. Dette husker jeg godt fra min tid som ordfører. Ofte hadde man dette dilemmaet mellom lokale kjøp og kanskje å gå lenger ut for å skaffe seg det som i hvert fall i første omgang fremstod som rimeligere varer. Når det gjelder innhenting av anbud, har vi jo lovverk som vi nødvendigvis må holde oss til. Det blir enda mer krevende for små og mellomstore bedrifter når det offentlige går over til å bruke elektronisk kommunikasjon i mange av disse innkjøpene, og noen småbedrifter vil på en måte føle seg ytterligere ekskludert fra muligheten til i det hele tatt å kunne delta i denne handelen. Det er klart det er viktig for Regjeringen, for det offentlige, å tilrettelegge en arena som gjør at muligheten for småbedrifter som vil ta denne utfordringen, i hvert fall er til stede. Det er helt klart at bedriftene selv også må gjøre visse ting, men det som er vår jobb, er å lage terskelen så lav som mulig for at de skal kunne ta i bruk dette. På lovverksiden er det gjort mye, vil jeg vel si, i de siste år, og fremdeles identifiserer vi alle problemområder som måtte være for at dette skal kunne gå så glatt som mulig. Men her er det et betydelig informasjonsbehov til bedrifter, ikke minst til små og mellomstore bedrifter, ettersom det offentlige tar dette i bruk i stigende grad. Derfor er det etablert et veldig godt samarbeid, som jeg tror i løpet av våren kommer til å materialisere seg i en del regionale og lokale konferanser for å orientere næringslivet om disse tingene som er på gang. Til syvende og sist vil vi jo ha en felles glede av at vi gjennom innkjøpsrutinene i det offentlige får mest mulig ut av skattekronene. På den annen side er vi med på å legge til rette for at disse småbedriftene også vil være i stand til å ha leveranser næringslivet imellom. Det er klart at e-handel er i sin spede begynnelse. Vi ligger dårlig an i Norden, ca. 12-13 pst. av handelen foregår visstnok over nettet, men dette må antas å stige i tiden som kommer. Og det er vår oppgave å sette norsk næringsliv i stand til å møte de utfordringene.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2002-04-29:
Det har vært tatt opp en del forhold knyttet til det som går på infrastruktur – Ryan og Enoksen var særlig inne på bredbånd. Jeg vil komme tilbake til en del av de tingene i forbindelse med den IT-politiske redegjørelsen, siden Presidentskapet har sett i nåde til statsråden og latt ham få lov til å holde en slik. Jeg er helt enig i at det er en viktig del av hele – jeg holdt på å si – «IT-ifiseringa» av Norge at vi har en infrastruktur som er tilstrekkelig, men jeg tror ikke det er en avgjørende premiss for at en skal kunne innlevere anbud. Selv om man måtte ha annen tilkobling enn bredbånd, vil en kunne få disse tingene frem. Men det er noe vi skal komme tilbake til. Jeg tror det er veldig viktig at vi har det for øye at småbedrifter skal få tilgang til e-handel for å kunne selge varer til det offentlige, men ikke minst er det rammeavtaleverket vi lager, kanskje en enda viktigere faktor for at mindre bedrifter, som ofte ligger i distriktene, skal kunne være delaktige i dette. Så er det klart at kunnskap og holdninger er meget viktig for om bedrifter skal ta dette i bruk. Jeg vil si at hvis en har den minste kunnskap knyttet til bruk av IKT, kan man i realiteten gjøre dette hvis man vil. Men vi ser at mange velger det bort, og det har også å gjøre med at handelen som foregår i næringslivet på det området, er høyst begrenset. Når det gjelder sitatet som Enoksen kom med, skjønner jeg at han – jeg vil ikke si på sine eldre dager, det ville være å ta godt i – har begynt å grave i arkivene her. Han har funnet det mest relevante i en stortingsinnstilling, eller en debatt, fra 1896. Han sa, så vidt jeg husker, at den gangen var det «i det minste ærlige politikere». – Jeg vil gjøre dagens politikere oppmerksom på at det var før Senterpartiet hadde arrivert i disse saler.
Silja Ekeland Bjørkly (Høyre), 2002-04-29:
Utviklingen av elektronisk handel og forretningsdrift kan gi store effektiviseringsgevinster. Tanker om hvilken rolle det offentlige kan ha i denne prosessen, er bl.a. godt illustrert i «Strategi for elektronisk innhold», som kom fra departementet for noen uker siden. Den illustrerer bl.a. hvor viktig det offentlige kan være i forhold til å øke bruken av elektronisk verktøy. Jeg støtter interpellanten Trine Skei Grande i hennes syn på viktigheten av at det offentlige blir en krevende bruker av elektroniske tjenester, og ikke minst at de gjør sitt innhold tilgjengelig via nettet. Økt bruk av IKT i det offentlige vil være med på å dra opp etterspørselen etter moderne verktøy. Dessuten vil det bidra til opplæring av befolkningen og sørge for at små og mellomstore bedrifter sannsynligvis får en svært mye mer effektiv behandling ved kontakt med offentlig sektor enn det de får i dag. I tillegg vil offentlig etterspørsel etter slike tjenester bidra til bedre utbygging av den infrastruktur som trengs. Jeg ser derfor frem til statsråd Gabrielsens IT-politiske redegjørelse for Stortinget i mai og resultatene av arbeidet som nå gjøres med videreutviklingen av eNorge-planen.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-04-29:
Stortinget behandlet 6. desember 2000 lov om endringer i lov om offentlige anskaffelser, som også omfatter kommunesektoren, og som gjør offentlige anskaffelser uavhengig av anskaffelsens verdi. En samordning av de uoversiktlige og kompliserte regler som leverandører av varer, tjenester, bygg og anlegg har måttet forholde seg til, har vært til fordel for virksomheter med små ressurser. Gjennom å få på plass dette felles regelverket utjevnes en god del av de ulempene mindre bedrifter har hatt. Tidligere var det nok slik at en del kommunale oppdragsgivere bedrev kommunal proteksjonisme eller gravde vollgraver rundt egen kommunegrense ved å favorisere kommunenes egne håndverkere, entreprenører og leverandører, bl.a. for å sikre arbeidsplasser og ringvirkninger lokalt. Slike spesielle hensyn har nå gått ut på dato, fordi vi nå har fått utviklet et effektivt system, hvor den tilbyder velges som har det beste anbudet, basert på en rekke forhåndsdefinerte kriterier. Dette gjør at en del lokale virksomheter må skjerpe seg, fordi de møter sterkere konkurranse. I tillegg kommer at innkjøpsrutiner i mange kommuner fornyes og effektiviseres, bl.a. ved elektroniske innkjøp. En del bedrifter føler at de trykkes ned av skyhøye skatter og avgifter og har små marginer å gå på. De har problemer med å henge med i den teknologiske utviklingen med de tilleggsuttellinger av menneskelig og teknologisk art som dette innebærer. Det er grunn til å være bekymret over de vanskeligheter enkeltstående bedrifter kan ha med kommunene som kunde. Likevel, Markedsplassen er et egnet virkemiddel for samordnede og rimelige innkjøp. Fremskrittspartiet mener dette er fremtiden, og at bedriftene må følge med. Når det er sagt, for at mindre bedrifter skal kunne anpasse seg, må den elektroniske anbudsprosessen være enkel. Forenkling, er stikkordet. I en overgangsfase bør oppdragsgiverne også vurdere å kjøre ut skriftlige anbud. Videre kan det være hensiktsmessig å etablere møter, hvor man orienterer om anbudsprosessene. Dette vil være en fordel for kommunene selv, som derved kan få flere tilbydere på banen, med lavere priser på anskaffelsene som et sannsynlig resultat. Nærings- og handelsdepartementet arbeider med en handlingsplan for offentlige anskaffelser, hvor småbedriftene står i fokus. Dette mandatet bør også inneholde elementer om hvordan norske bedrifter lettere kan anpasse seg den elektroniske hverdag innenfor offentlige anskaffelser.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-29:
Spørsmålet som Trine Skei Grande tar opp, er viktig. Det er viktig for distriktene også å ha mulighet til å være med i denne konkurransen, men da kreves det at infrastrukturen er på plass. Da Grete Knudsen var statsråd, ble det utarbeidet ganske ambisiøse planer for utbygging av en infrastruktur som skulle føre til like muligheter over hele landet. Den såkalte bredbåndsplanen var ambisiøs, og så vidt jeg kan se i dag, er den ikke oppfylt på noe vis. Man har stolt på at markedet skulle løse noen av problemene – eller utfordringene, som det kanskje er mer riktig å si – men det viser seg at det skjer i altfor liten grad. Hvis dette skal bli en næring som skal være lik for hele landet, er man nødt til å se på mulighetene for å bygge ut bredbånd og eventuelt andre liknende tilbud på en måte der staten blir mye mer aktiv. Jeg tror at markedet ikke finner det hensiktsmessig å gå ut til de aller minste kommunene der befolkningstettheten er lav, og derfor må staten her ta et særskilt ansvar. Jeg kunne derfor tenke meg at næringsministeren ville si litt om det hvis han får ordet igjen, om man har ambisjoner om å gjøre en større innsats på dette området, slik at alle aktørene får like muligheter til å ha et godt tilbud på infrastruktur når det gjelder denne typen spørsmål.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2002-04-29:
Elektroniske innkjøp er ei viktig, positiv nyvinning og representerer utfordringar for det offentlege og leverandørbedrifter i tillegg til for den private sektoren, som ikkje er omhandla i denne interpellasjonen. Det fører til at ein får meir konkurranse og større fleksibilitet, og at varer og tenester som blir leverte, blir billigare. Det er i sum veldig positivt. Interpellanten syner at det òg er eit problemfelt som dukkar opp, i og med at ein får nye omsetningsarenaer. Det offentlege må sikra at flest mogleg bedriftstypar har tilgang til Marknadsplassen og kan ta aktivt del i tilbodet frå det offentlege, for det første for å sikra konkurranse og for det andre for å sikra at enkelte bedriftsgrupper, eksempelvis små bedrifter, ikkje vert haldne utanfor deltaking. Det bør vera tilstrekkeleg med eit tilgjenge til e-post. Det enkle, er eit stikkord. Ein bør òg utarbeida visse standardar. Det er òg positive sider ved dette endringsbiletet. Små bedrifter kan faktisk få breiare kundegrunnlag i og med at plasseringa av ein bedrift ikkje er så avhengig av å måtta vera i nærmiljøet. Dei bedriftene som ikkje når sine tradisjonelle, lokale marknader, kan nå ut til andre marknader. Ein annan fordel er at distriktet òg kan vera ein viktig arena for denne nye handelsmetoden. Desse bedriftene treng ikkje liggja i sentrale strøk, slik som dei mykje har gjort fram til nå. Derfor får distrikta ein ny fordel, som det er viktig å utnytta. Elles ligg mange av utfordringane hos den enkelte bedrift og arbeidslivet sine organisasjonar når det gjeld å kvalifisera seg til denne nye innkjøpspraksisen i fellesskap. Det har mykje med haldning å gjera. Men e-handel har kome for å verta og for å vera eit tilbod i framtida. Derfor gjer den enkelte bedrifta rett i å tilpassa seg denne situasjonen jo før, jo heller. Kompetanseoppbygging er òg det offentlege sitt ansvar, og det offentlege må ha si merksemd retta mot spesielle behov som kan dukka opp i dette aktuelle problemfeltet, som interpellanten peika på.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-04-29:
Det er tre forhold som jeg gjerne vil peke på, og som jeg tror vil komme til å bli avgjørende for om også de minste bedriftene skal kunne ta del i e-handel. Det ene er det som næringsministeren var inne på i sitt svar til interpellanten, nemlig utforming av avtaleverk og utforming av rammeavtaler. Det er helt riktig som næringsministeren sa, at dette må gjøres på en måte som også gir de minste anledning til å delta i anbudskonkurransen, og at kravene ikke utformes slik at det bare blir de store leverandørene som slipper til. Det andre er behovet for kunnskap i næringslivet, og da snakker jeg fortsatt spesielt om de minste bedriftene. Næringsministeren sa i sitt svar at det var en lav terskel for å ta i bruk e-handel. Jeg deler bare delvis denne oppfatningen. Det er særdeles ille at Regjeringen og stortingsflertallet har kuttet i SND-støtten, som går til viktige kompetansehevende tiltak, og som er en helt nødvendig del av finansieringen for de små bedriftene, som ofte har problemer med å klare den kompetansehevingen som skal til, på egen kjøl. Mange av distriktsbedriftene er også nødt til å påta seg betydelige reisekostnader for å kunne ta del i den kompetansehevingen som skal til, og har ikke rygg til å bære de kostnadene. Der har SND utgjort en særdeles viktig del. Men det viktigste er allikevel det tredje poenget, som går på infrastruktur og helt konkret behovet for utbygging av bredbånd til hele landet. Det kommer til å være avgjørende for om næringslivet over hele landet skal kunne få ta del i denne type handel i framtiden. Dette vil være avgjørende for lokaliseringen av framtidens bedrifter. Det er en skremmende passivitet fra Regjeringens side i forhold til å ta tak i dette. Det burde være et nasjonalt ansvar. Men i stedet opplever vi altså at Regjeringen skyver ansvaret over på kommunene. Det er ikke holdbart, og jeg tror vi vil komme til å se at dette ikke vil føre fram. Det er jo heller ikke slik at vi bygger ut bredbånd for kommunenes del, slik som man kan få inntrykk av etter samferdselsministerens kommentar i Aftenposten i forrige uke, der hun sier: «Vi kan ikke pøse ut en masse penger før vi vet mer om hva kommunene skal bruke bredbåndet til.» Det er ikke kommunene, men først og fremst næringslivet som har bruk for dette. Vi må ikke la det gå slik som jeg leste i en innstilling fra 1896 her i Stortinget da «Jernbanekomiteen» behandlet «ekstraordinære Bevilgninger til Udvidelse av Rigstelegrafen og Rigstelefonen», der man om «Landet nordenfor Namsos» sier at de fleste vil forstå «at et Anlæg opover det nordlige Norge under de nævnte Omstændigheder vilde blive overordentlig kostbart, medens det er tvilsomt, hvorvidt dets Nytte vilde staa i rimeligt Forhold til Omkostningerne». Det sa man om utbyggingen av rikstelefonen den gangen. Da hadde man i det minste ærlige politikere som kalte en spade for en spade og sa at man ikke ønsket å bygge ut telefonen i Distrikts-Norge. Nå tror man på markedet. Men det viser seg at markedet ikke strekker til.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2002-04-29:
Jeg tror jeg skal vende tilbake til tiden etter at summetonen også kom nordover, i motsetning til foregående taler, fordi dette er en viktig interpellasjon. Den er viktig på den måten at det her er spørsmål om å åpne for mulighetene for et enklere Norge. Det som Næringsdepartementet er i gang med nå, er å åpne for at små og mellomstore bedrifter i det hele tatt skal få lov til å være aktører når det gjelder den aller største kunden, som offentlig sektor er. Vi kan ikke ha for enkle innfallsvinkler til et spørsmål som dette. På den ene siden vet vi at et mer effektivt innkjøp for offentlig sektor vil gi nokså mange milliarder kr ekstra, både til skolen, til samferdsel og til helsesektoren. På den andre siden vet vi at de som har ansvaret for å handle inn lokalt, sannelig må gjøre det som de oppfordrer private til å gjøre, nemlig å benytte nærkjøpmannen. Da beholder man ham i mye lengre tid enn om man kjøper varer og tjenester der de tilsynelatende ser ut til å være best og billigst. Det handler også om i hvilken grad de som sitter med ansvaret lokalt, skal få lov til å kvalifisere små og mellomstore bedrifter. Vi har sett at man her i denne salen, bl.a. under behandlingen av lov om offentlige innkjøp, har prøvd å træ nedover små og mellomstore selskap klausuler som nærmest er umulige for et lite selskap å ta innover seg. Kontraktørklausul, lærlingklausul, osv. måtte på død og liv inn i lov om offentlige innkjøp. Det ble det gjort forsøk på. Vi har sett at det har vært så vidt kompliserte rutiner for å få lov til å selge varer til offentlig sektor at man allerede der har sørget for å få bort dem som sitter nærmest, og kanskje er de beste til å yte service i sitt nærmiljø. Derfor er det som Nærings- og handelsdepartementet nå er i gang med, oppfølgingen av «Et enklere Norge», svært viktig i denne sammenheng. Da kan vi eksempelvis ikke ha et KS som ønsker å stritte imot, som ønsker å stille seg på siden av intensjonen i lov om offentlige innkjøp, for vi vet at vi gjennom EØS-avtalen har trafikkregler på dette området som sier noe både om terskelverdier for innkjøp og i hvor stor grad handlefriheten er og skal være. Derfor er denne interpellasjonen viktig. Derfor er det viktig at man oppnår det som er intensjonen med interpellasjonen og svaret fra statsråden, nemlig at ikke bare de som skal selge varer og tjenester til kommunen, skal kvalifiseres, men at man på den andre siden også tar et ansvar lokalt for å kvalifisere dem som skal kunne selge varer og tjenester til den største av alle kunder, nemlig hele den offentlig sektor.