trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Jeg vil gå gjennom de ting som representanten Valle her tar opp. Når det er sagt, føler jeg også behov for å si at de fleste saker har to sider, og det er ikke alltid slik at den ene siden av saka kan komme fram, på grunn av taushetsplikthensyn. Det gjelder også, tror jeg, i forhold til noen av de saker vi her snakker om. Men jeg kan ikke kommentere enkeltsaker og kan sjølsagt heller ikke lenger instruere. Problematikken på generelt grunnlag er jeg imidlertid som sagt særdeles opptatt av, og jeg skal love at vi får en ordentlig gjennomgang av det.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Som representanten Dørum er kjent med, og som jeg også redegjorde for i svar på spørsmålet fra Ågot Valle, ligger det fra 1. januar d.å. ikke lenger til statsråden å instruere i behandlinga av enkeltsaker etter utlendingsloven. Det konkrete spørsmålet som representanten Dørum stiller i forhold til saka med de åtte sykepleierne, har jeg derfor ingen mulighet til å gjøre noe med. Men til det generelle spørsmålet om saksbehandlingstid kan jeg opplyse at jeg allerede har tatt initiativ til en gjennomgang av regelverk og prosedyrer som gjelder for søknader om arbeidstillatelse. Jeg vil også si at jeg ikke er tilfreds med situasjonen på dette området pr. i dag, heller ikke med at det tar så lang tid å behandle den type saker. Derfor er en arbeidsgruppe på statssekretærnivå nå i full gang med en gjennomgang. Jeg har lagt opp til at de skal komme med en innstilling overfor meg i løpet av noen få uker med forslag til tiltak om hva som kan gjøres for at den type saker skal kunne behandles raskere, og at det også skal gå fortere å kunne rekruttere arbeidskraft fra utlandet enn det som er tilfellet pr. i dag. Det er også for meg en viktig sak å få en løsning på plass så snart som mulig, og det kan også i denne sammenheng være behov for å gjøre enkelte endringer i utlendingsloven eller i forskriften til denne loven. Departementet vil i så fall gi dette arbeidet høy prioritet.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Jeg kan bekrefte at det er mitt klare mål at den type saker må kunne behandles langt raskere. Samtidig må vi også være oppmerksom på det Stortinget også har sagt, nemlig at utlendingsforvaltninga er pålagt å prioritere asylsaker. Men det er mange måter å organisere dette arbeidet på, og mitt klare mål er at den type saker vi f. eks. her snakker om, skal kunne gå langt raskere enn det som er situasjonen pr. i dag, og det er også etter de retningslinjer jeg nå jobber.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2001-01-17:
Jeg har følgende spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Flyktningerådet melder fra om at få kvinner som flykter fra kjønnsbasert forfølgelse, har fått asyl i Norge. Sentrale aktører mener at praktiseringa av utlendingsloven gjør at disse kvinnene har vansker med å bli trodd. Signalene fra regjeringsmedlemmer tyder på at kjønnsbasert forfølgelse kan få mer oppmerksomhet. Vil statsråden ta initiativ til på nytt å gå gjennom søknadene fra kvinner som har fått avslag, og der søknadene ble behandlet før kjønnsbasert forfølgelse ble grunnlag for oppmerksomhet?»
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2001-01-17:
Jeg takker for svaret. Jeg er spesielt glad for den siste tilnærminga. Jeg hadde faktisk tenkt å spørre statsråden om hun ville gå gjennom regelverket. Allikevel syns jeg at det i første delen av svaret var en veldig byråkratisk tilnærming til disse kvinnenes søknader. De ble avslått før 1. januar og før dette med kjønnsbasert forfølgelse var et tema i det hele tatt. Nå registrerer jeg at hun sier at disse kvinnene kan komme med nye søknader. Jeg går ut fra at de da vil få en uhildet behandling, og at statsråden vil se til at det blir tilfellet. Jeg har forståelse for at man ikke kan gå inn i enkeltsaker, men statsråden kan jo ikke på en måte gå fra ansvaret for hvordan dette blir praktisert. Og det er tilfellet at få blir trodd i disse sakene, slik Flyktningerådet også har kommet og sagt fra til oss om.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2001-01-17:
Da er også statsråden på linje med det jeg kaller de beste krefter i EU. For dette er ikke noe norsk spørsmål – det er et allment spørsmål hvordan reglene blir praktisert, og kvinnelobbyen i EU har nå tatt initiativet til en kampanje som går på å se på hvordan kjønnsbasert forfølgelse gir eller ikke gir grunnlag for asyl og opphold. Det er en sak jeg allikevel har behov for å ta opp med statsråden, og det går på praktiseringa. Flyktningerådet sier i sitt tidsskrift På Flukt at noe av årsaken til at så få kvinner blir trodd, er at det ikke er god nok kunnskap verken om regelverket eller om kvinnenes situasjon i de landene de kommer fra, og at de kanskje – jeg vil tilføye – ikke tar det nok på alvor. Jeg synes denne situasjonen og situasjonen for voldtatte kvinner i Norge – altså hvordan vold mot kvinner er blitt tatt på alvor eller ikke tatt på alvor i Norge – har veldig klare paralleller, som vi som kvinnelige politikere må følge opp.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-01-17:
Jeg tillater meg å stille dette spørsmålet til kommunal- og regionalministeren: «I Hamar Arbeiderblad 11. januar 2001 kan en lese at det vil ta fra 2 til 4 måneder å behandle søknad om arbeidstillatelse for 8 australske sjukepleiere til Sentralsjukehuset i Hedmark. De har gått gjennom språkkurs, det praktiske er ordnet, og de er satt opp på vakter fra slutten av januar. Mener statsråden det er tvil om innvilgelse av arbeidstillatelse, og at den lange behandlingstiden er nødvendig?»
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-01-17:
Jeg er klar over at statsråden ikke kan instruere i enkeltsaker. Når jeg har formulert spørsmålet som jeg har gjort, er det fordi innsikt i forvaltningens praksis er et godt utgangspunkt for å påvirke forvaltningens regler, og jeg oppfattet at statsråden nettopp har tatt initiativ for å få den innsikten. Jeg håper at statsråden fortsetter med det, og jeg ser det som positivt det hun har sagt. Kan en, etter det hun har sagt, påregne at det blir satt opp spilleregler på en slik måte at mer kurante arbeidsinnvandringssaker kan gå fortere, slik at man ikke putter alt i den samme køen, men at man prøver å sortere saker etter vanskelighetsgrad? For utlendingsforvaltningen har familiegjenforeningssaker, de har asylsaker, og de har arbeidsinnvandringssaker. Jeg oppfattet statsråden som positiv tidligere til å gjøre noe med regelverket på arbeidsinnvandring.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-01-17:
La det være tillatt for en gammel sosialarbeider og for en med annen type erfaring å antyde at man kan følge det krigskirurgiske prinsipp: Noe er håpløst, noe er midt imellom, og noe er lett. Men jeg oppfatter at statsråden faktisk er i gang med den typen aktivitet, og jeg erklærer meg tilfreds med det.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Jeg ser ingen direkte sammenheng mellom arbeidet med budsjett for Sentralsjukehuset i Rogaland og arbeidet med å gjennomføre Stortingets vedtak om å benytte 1 milliard kr til behandling av pasienter i utlandet. Stortinget har i løpet av de siste årene bevilget stadig mer penger til pasientbehandling ved norske sykehus. I tillegg til de ordinære bevilgninger er det også vedtatt ekstraordinære midler, senest ved behandlingen av St.prp. nr. 47 for 1999-2000 våren 2000. Det budsjettforslaget Regjeringen fremmet i fjor høst, innebar en ytterligere økning i bevilgningene til sykehusene for inneværende år. Dette forslaget ble uten endringer vedtatt av Stortinget. I lys av de mange endringer som ble gjort på andre budsjettområder som følge av budsjettavtalen mellom Arbeiderpartiet og mellompartiene, må jeg anta at det var stor enighet om Regjeringens forslag på dette viktige området. Det var omtrent samtidig med dette at Stortinget vedtok å bevilge 1 milliard kr ekstraordinært til behandling av norske pasienter i utlandet. Arbeiderpartiet gikk som kjent imot dette forslaget. Det skyldes bl.a. at vi mente saken var for lite utredet på det tidspunkt, og at det dessuten burde ses i nærmere sammenheng med budsjettet totalt sett for 2001. Vi mente dessuten at behandlingsmåten var i strid med Stortingets eget budsjettreglement. Dette innebar imidlertid ikke at vi var imot behandling av norske pasienter i utlandet, snarere tvert imot. Flertallet, inkludert representanten Meltveit Kleppa, la imidlertid vekt på betydningen av å komme raskest mulig i gang med pasientbehandling i utlandet. Det ble videre lagt vekt på at dette var midler som skulle supplere de ordinære bevilgninger til norske sykehus, og som ikke ville få betydning for norsk innenlandsøkonomi. Jeg ser det nå som en viktig oppgave å sørge for en god og effektiv gjennomføring av Stortingets vedtak. Jeg mener at behandling i utlandet bør være et viktig tillegg til vår egen kapasitet. Dette er imidlertid en krevende oppgave som ikke bør forstyrres av vesentlig endrede forutsetninger nå. Jeg er for øvrig kjent med at et forslag til omdisponering av Stortingets bevilgning til behandling i utlandet allerede ligger i Stortinget. Jeg ser derfor ingen grunn til å ta initiativ til en dialog, som representanten Meltveit Kleppa spør om, og kan for øvrig heller ikke helt se hvem jeg i tilfelle skulle initiere en dialog med.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Igjen vil jeg si at jeg opplever spørsmålet omkring budsjettet for Sentralsjukehuset i Rogaland som en annen sak enn den sak representanten Meltveit Kleppa stiller spørsmål om, nemlig om en dialog om omdisponering av den ekstrabevilgning som Stortinget har vedtatt til behandling av pasienter i utlandet. Når det gjelder problemstillinger knyttet til budsjettforholdene for Sentralsjukehuset i Rogaland, er det selvsagt spørsmål som, når de fra fylkeskommunens side blir tatt opp med departementet, også vil bli gjenstand for drøfting mellom departementet og fylkeskommunen. Men – jeg gjentar – det er en annen sak og andre tema enn det som måtte knytte seg til gjennomføringen av Stortingets vedtak om å bevilge 1 milliard kr til behandling av norske pasienter i utlandet.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Når det gjelder den bevilgede milliard til pasientbehandling i utlandet, fremgår det også av det vedtaket at noe av de pengene skal brukes til å administrere ordningen med tilhørende oppgaver som den medfører, i Norge. Det vil selvfølgelig bli brukt som forutsatt i Stortingets vedtak. Men for øvrig må jeg gjenta det jeg også har skrevet som svar på det spørsmål som det her blir vist til, at jeg ikke ser at jeg har noen fullmakt til å begynne å disponere den milliarden som Stortinget har bevilget for behandling av norske pasienter i utlandet, på noen annen måte slik vedtaket nå ligger. Da må det i tilfelle fattes et nytt vedtak av det Stortinget som for en drøy måned siden fattet det vedtak det gjorde.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Stortinget behandlet høsten 1999 en stortingsmelding om digitalt fjernsyn, hvor også en rekke spørsmål vedrørende bakkenett for slike sendinger ble drøftet. Departementet fikk da tilslutning til at en utbygging av et slikt nett ikke skal være en statlig oppgave, slik man f.eks. har løst det i Sverige. Utbyggingen bør i stedet være basert på etterspørsel etter kapasitet i markedet, slik Regjeringens generelle politikk for utbygging av såkalt bredbånd er. Staten skal imidlertid sørge for at viktige kulturpolitiske hensyn blir ivaretatt ved utnyttelsen av frekvenskapasitet avsatt til fjernsynsformål. Å sikre at norske allmennkringkastere, herunder lokalfjernsynsselskap, får gode rammevilkår i et slikt nett, er et av disse hensynene, og videre at nettet blir riksdekkende. Etableringen av et digitalt bakkenett vil kreve offentlige tillatelser både for dem som skal drive nettet, og for dem som skal sende i det, og hvor bl.a. slike kulturpolitiske føringer kan inntas. Vedrørende de omtalte samtaler mellom Telenor, TV 2 og NRK er det ikke naturlig at myndighetene involverer seg på det nåværende stadiet. Partene har ikke avsluttet sine drøftinger og har dermed heller ikke definert omfanget. Jeg, dvs. kulturministeren i dette tilfellet, kan dermed ikke ta stilling til et eventuelt samarbeid nå. Dersom de aktuelle partene senere tar en form for initiativ, vil jeg vurdere om planene om samarbeid er i tråd med hensynene Stortinget har sluttet seg til, og annen regulering på kringkastingsområdet. Først etter et slikt eventuelt innspill vil jeg også kunne vurdere min rolle som eier av NRK. Jeg understreker igjen at det hele tiden dreier seg om landets kulturminister og ikke helseministeren. Jeg vil imidlertid gi uttrykk for at NRK og TV 2 er de to viktigste formidlerne av norskspråklige audiovisuelle produksjoner på TV-sektoren. Når det særlig gjelder utbygging av et digitalt bakkenett for fjernsyn, er en form for deltakelse av disse to selskapene en viktig forutsetning for å kunne starte opp og gjøre dette attraktivt for et norsk publikum. I utgangspunktet er jeg derfor positiv til at det er kontakt mellom de tre nevnte partene. Regjeringens handlingsplan for bredbåndskommunikasjon, som ble fremlagt i høst, nevner gjennomføring av en hensiktsmessig regulering med sikte på rask etablering av et digitalt fjernsynsnett som et konkurransefremmende tiltak. Fristen for dette tiltaket er satt til 2001. Utbyggingen av et slikt nett vil være konkurransefremmende ved at de to eksisterende digitale kringkastingsplattformene, kabel og satellitt, får økt konkurranse på tilbud og pris. Konkurransen innen kringkastingssektoren vil også øke ved at et digitalt bakkenett vil gjøre det mulig for flere kringkastingsselskaper å få konsesjon til riksdekkende sendinger.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
For det første: Med det klare forbehold at jeg nå må være forsiktig så det ikke inntrer ulike oppfatninger mellom helseminister og kulturminister i dette spørsmål, og at jeg heller ikke tidligere har deltatt i denne offentlige debatt, vil jeg bare gjenta at det ikke er, slik jeg ser det, noen forskjell mellom det som uttales her nå, og det som er sagt tidligere om at kulturministeren i utgangspunktet er positiv til at det er kontakt mellom de tre nevnte parter som her er omtalt. Det er vel en positiv holdning til de samtalene ut fra at de er de sterke og erfarne aktører innenfor dette fagområdet som de faktisk er, og ut fra ønsket om at de også skal være med og spille en rolle når det gjelder de tilbud som skal fremmes på området i fremtiden. Så er det klart, som det også sies, at når dette eventuelt fører til noen konklusjoner, vil kulturministeren ta stilling til dem, inkludert de konkurransemessige sider ved det, ut fra det som da måtte være en konklusjon.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Når det gjelder dette spørsmål, kan jeg bare nok en gang gjenta at det ikke anses for å være en statlig oppgave å delta i en slik eventuell utbygging. Det tror jeg står fast. Og i tilfelle det skal skje, må det være basert på, som man sier, en etterspørsel i markedet. Det er også andre enn myndighetene som skal vurdere om det er til stede, og som eventuelt også må ta risikoen om de vedtar å gå inn for en slik utbygging.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-01-17:
Jeg håper det ikke er situasjonen i NRK som er blitt av en slik karakter at det går på helsa løs når det er helseministeren som skal besvare spørsmålet. Spørsmålet mitt lyder som følger: «Det har i media fremkommet at NRK, TV 2 og Telenor er i forhandlinger om å inngå et nærmere samarbeid blant annet med tanke på utbyggingen av et digitalt bakkenett. Dette er alarmerende nyheter nettopp fordi NRK og TV 2 er de to største aktørene i denne sektoren i Norge. Et slikt nært samarbeid vil kunne virke negativt på konkurransen i mediemarkedet i Norge, blant annet at eventuelle andre aktører holdes utenfor. Hvordan stiller statsråden seg til et slikt samarbeid, som vil begrense konkurransen i mediesektoren?»
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-01-17:
Det som statsråden sier nå, står lite grann i kontrast til det kulturministeren uttalte i Aftenposten den 11. januar. Der sier kulturministeren at hun er positiv til et slikt samarbeid, kulturministeren ber faktisk om at partene intensiverer arbeidet, og hun utelukker ikke, ifølge den artikkelen, at staten skal gå inn med offentlige midler til å finansiere et slikt digitalt bakkenett. Problemet med et slikt samarbeid mellom disse partene er selvsagt, i motsetning til det statsråden sier nå, at det vil begrense konkurransen. Det vil rett og slett ikke bli frekvenser ledig for andre aktører som ønsker seg inn på markedet når det gjelder bakkenett, verken for nye norske eller for utenlandske. Det bekreftes også i et oppslag i Dagens Næringsliv, der Telenors juridiske rådgiver, britiske Sullivan & Cromwell, konkluderer med at denne mediegiganten blir uspiselig for EU rett og slett ut fra konkurransehensyn. Resultatet av dette vil sannsynligvis på sikt bli at denne mediegiganten vil få fullt monopol, slik at man snevrer inn og kontrollerer alt kunden får se. Vil statsråden stoppe disse planene, og hvis ikke, når vil Regjeringen orientere Stortinget om disse planene?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-01-17:
Statsråden viste til tidligere behandlinger i Stortinget. Det er slik at Stortinget har iallfall ikke tatt i betraktning hvorvidt vi skal ut med flere milliarder til å bygge ut et bakkenett. Det er en realitet at Telenor står som eier av Norkring, som er den aktøren i Norge som ønsker å bygge ut et digitalt bakkenett, noe som for øvrig Fremskrittspartiet stod alene om å være imot den gangen, og som for øvrig også, som statsråden var inne på, har blitt en fiasko i Sverige. En slik utbygging vil koste flere milliarder. Det er helt klart at Norkring må ha store midler, både fra NRK og TV 2, før en slik utbygging finner sted. Prisen vil sannsynligvis bli så høy at TV 2 forhåpentligvis trekker seg ut av et slikt samarbeid. Da er mitt spørsmål: Vil Regjeringen på noe tidspunkt revurdere planene om utbygging av et digitalt bakkenett, som på sikt vil gi et dårligere tilbud enn alternativet, som er satellitt, også med tanke på at NRK allerede i dag kan få sine sendinger ut til innbyggerne digitalt gjennom bl.a. Viasat?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-01-17:
Jeg ønsker å stille samferdselsministeren følgende spørsmål: «Ett år etter togulykken ved Åsta stasjon i Hedmark der 19 mennesker omkom, er det nå plassert en lydalarm hos toglederne på Hamar. Det kommer likevel til å ta et halvt år før den blir tatt i bruk. Et nytt anlegg med ATS(Automatisk Tog Stopp) og det gamle signalanlegget skal godkjennes av Jernbanetilsynet, og det skjer ikke før til sommeren. I mellomtiden styres Rørosbanen manuelt. (Automatisk Tog Stopp) Er statsråden fornøyd med dette, og hvis ikke, hva vil statsråden gjøre for å få fortgang i dette viktige arbeidet?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-01-17:
Jeg takker statsråden for svaret, hvor bl.a. statsråden sier at det viktigste er at sikkerheten blir ivaretatt. I respekt for de avdøde, i respekt for nye passasjerer og ikke minst for de som jobber i NSB – er statsråden fornøyd med at en så viktig oppgave som å få disse sikkerhetstiltakene på plass, har tatt ca. ett og et halvt år? Er det en akseptabel tidsperiode? Jeg minner også om at kun 17 av 41 sikkerhetstiltak er utført etter den nevnte ulykken.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-01-17:
Det er alltid lett å være etterpåklok. Når det gjelder forhistorien til disse jernbanestrekningene, måtte man før sette dette ut på anbud for å få et slikt anlegg. Det har vært mye prat, helt fra 1975 – 1990 er et årstall som har vært nevnt, 1992 og 1995 likeså – når det gjelder sikkerhet og å få sikkerhetsordningene på plass på disse banene. Når man samtidig leser i avisen, at ifølge informasjonssjef Tine Kommissar ved Jernbaneverket region nord har togekspeditørene påført Jernbaneverket en ekstrautgift på mellom 4 og 5 mill. kr siden banen ble åpnet uten fjernstyring etter ulykken, kan man altså se hvor mye penger som i ettertid er brukt på denne ulykken, penger som helt sikkert kunne ha vært brukt bedre på ting i forkant av ulykken. Som sagt, det er lett å være etterpåklok, men jeg ville gjerne ha noen tanker fra statsråden om dette.
Terje Moe Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Ved gjenåpningen av Rørosbanen etter togulykken 4. januar 2000 ble fjernstyringen av Rørosbanen tatt ut av bruk, og sikkerheten ved togframføringen ble ivaretatt av togekspeditører på den enkelte stasjon. Fra Statens Jernbanetilsyn har jeg fått opplyst at det var meningen at denne driftsformen skulle benyttes inntil «Delvis utrustet ATC» – D-ATC, tidligere ATS – var montert og satt i drift. Imidlertid anbefalte den regjeringsoppnevnte kommisjonen etter Åsta-ulykken i sin rapport av 6. november 2000 at det gjennomføres en total reengineering, en konstruksjonsgjennomgang, av sikringsanleggene på Rørosbanen før anleggene blir satt i normal drift, og før D-ATC blir installert. Dette arbeidet er igangsatt i Jernbaneverket under tilsyn av Statens Jernbanetilsyn. Arbeidet er planlagt sluttført 15. mai 2001, og Jernbanetilsynets godkjenning vil kunne foreligge etter normal saksbehandlingstid. Så lenge fjernstyringen er slått av hos togledelsen på Hamar, har ikke lydalarmen noen funksjon. D-ATC vil også ha begrenset verdi ved dagens driftsform. Det er dialog mellom Jernbaneverket og Statens Jernbanetilsyn for å vurdere en forsering av deler av arbeidet, og jeg har fått opplyst at dette arbeidet har prioritet både hos Jernbaneverket og Statens Jernbanetilsyn. Det vil ikke være riktig av meg å gå inn og overprøve den sikkerhetsmessige siden av denne saken, men jeg forutsetter at Jernbanetilsynet som departementets fagorgan for sikkerhet følger dette nøye. Det viktigste for meg er at sikkerheten blir ivaretatt, og jeg er sikker på at Jernbaneverket og tilsynet gjør det som er mulig og nødvendig for å få anlegget i drift så snart som mulig.
Terje Moe Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Som jeg sa i mitt hovedsvar, er tidsbruken her først og fremst et resultat av de anbefalinger som kommisjonen etter Åsta-ulykken la på bordet. For meg er det en selvfølge at disse anbefalingene følges, ikke minst nettopp av respekt både for de etterlatte, for de overlevende og også for selskapet. Dermed er det at vi kan få et system som har bred tillit, viktigere for meg enn tidsmomentet, selv om jeg selvsagt ønsker at dette skal skje hurtigst mulig. Når det gjelder spørsmålet om hvor mange tiltak som er gjennomført, er det riktig at det er sikkerhetsmessige tiltak som fortsatt er under arbeid. Det er også mulig å kategorisere disse på ulik måte. Men det gir ikke nødvendigvis et godt, representativt bilde å operere med f.eks. tall som 17 av 41. Det er tiltak under arbeid. Det er nødvendig å forsere sikkerhetsarbeidet. Det gjøres også, både i Jernbaneverket og ikke minst under ledelse av tilsynet.
Terje Moe Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Det er umulig å være uenig med representanten Bredvold i det som er hans konklusjon, nemlig at slike anlegg som kunne bedret sikkerheten og på den måten ført til at vi ikke hadde fått den tragiske ulykken, naturligvis burde vært på plass. Når så ikke er tilfellet, er det helt nødvendig å ha en manuell styring som er av en slik kvalitet og en slik art at den både har tillit og selvsagt innfrir Jernbanetilsynets krav. Da er jeg oppmerksom på at det medfører kostnader i form av personell. Men her er valget for så vidt enkelt. Enten må vi være villige til å ta disse kostnadene, eller så kan vi ikke trafikkere banen under de rådende forhold. Vi har valgt å ta disse kostnadene. Det mener jeg er et riktig valg i den situasjonen vi nå engang er i.
Terje Moe Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Det har i flere år pågått arbeid med fornying av ferjene i riksvegsambandene for å skaffe sikrere, mer effektive og miljøvennlige ferjer. Utviklingen av gassferja M/F «Glutra» er det mest omfattende og så langt – etter Vegdirektoratets vurdering – det mest vellykkede av disse prosjektene. Også prosjekter med elektrisk drevne ferjer, kabelferje og utvikling av middels hurtiggående ferjer er interessante utviklingsprosjekter som må nevnes i denne sammenhengen. Jeg ser positivt på at det arbeides med utvikling av nye prosjekter. Ut fra en transportmessig vurdering er det likevel viktig å understreke at investering i nye ferjetyper også vil måtte tilpasses behov for fornying av eksisterende flåte og de økonomiske rammer som er stilt til disposisjon for investeringer i ferjeflåten. Som kjent foreslo Regjeringen i budsjettforslaget 2001 å prioritere stamveg- og viktige distriktssamband i 2001. Stortinget hadde ingen merknader til dette. Også i Nasjonal transportplan tilrås det å skifte ut gamle ferjer i distriktssamband. I tillegg må dessuten nevnes at en ikke uvesentlig del av investeringene i 2001 vil måtte brukes til investeringer i eksisterende ferjer for å bedre miljø og sjøsikkerhet. Også framover vil det trolig måtte brukes store summer på opprusting av eksisterende ferjeflåte. Vegdirektoratet opplyser at ferjetilbudet Stavanger–Tau er godt når det gjelder kapasitet, åpningstid og frekvens. En eventuell investering i hurtigferje vil være fordelaktig for trafikantene på grunn av redusert reisetid. Dersom hurtigferjer kan erstatte deler av hurtigbåttilbudet på samme strekning, vil dessuten fylkeskommunen kunne spare utgifter ved å redusere hurtigbåttilbudet. Statens utgifter til riksvegferjedrift vil på den annen side øke. Bare ombygging av ferjekaiene er kostnadsregnet til om lag 12 mill. kr. Vegdirektoratet har på ny vurdert behov for investeringer i riksvegferjedrifta de nærmeste årene, og har sett på situasjonen i sambandet Stavanger–Tau spesielt. Konklusjonen er at stamvegsamband med kapasitetsproblemer og distriktssamband med små og eldre ferjer må prioriteres. Eventuell bruk av katamaranferjer av typen Ferry Cat 120 må vurderes i forhold til behov mv. i de aktuelle ferjesambandene. Med de økonomiske rammer som er stilt til disposisjon og med eksisterende behov for investeringer i riksvegferjedrifta, ser jeg det som vanskelig å gi Statens vegvesen pålegg om å medvirke til en snarlig realisering av hurtigferjer til sambandet Stavanger–Tau på bekostning av andre samband, men jeg gjentar at jeg ser svært positivt på utviklingen av nettopp ferjetypen.
Terje Moe Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Det er for så vidt to spørsmål vi diskuterer her. Jeg ser sammenhengen – ved å realisere et ferjeprosjekt Stavanger–Tau og da bruke denne ferjetypen, kan man gjennom dette oppnå både fordeler med andre kommunikasjonsmidler og med utviklingspotensialet i denne ferjen. Men tross alt er vi nødt til samtidig å se om det kan gjøres uten å forrykke prioriteringen – hvor det er riktig å sette inn nytt ferjemateriell – altfor sterkt. Der synes jeg det er vanskelig å foreta en så sterk omprioritering som man må gjøre dersom man umiddelbart skal sette inn nytt materiell mellom Stavanger og Tau. Jeg vil imidlertid likevel se nærmere på hvordan vi kan bidra til utvikling av ferjetypen, og selvsagt skal jeg heller ikke ha noe imot en ytterligere kommunikasjon med Rogaland fylkeskommune og herunder eventuelt et møte med fylkesordføreren.
Terje Moe Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Jeg kan forsikre representanten Kvassheim om at vi skal sørge for en god kommunikasjon med både Rogaland fylkeskommune og andre aktører som har interesser i dette prosjektet, ikke minst også med dem som står for utviklingen av selve ferjekonseptet.
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2001-01-17:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til fiskeriministeren: «I Lofoten har samtlige utvalg for lofotfisket enstemmig gått inn for å opprettholde søndag som fridag for fiskere. Nordland Fylkes Fiskarlag har bedt Fiskeridepartementet utforme forskrifter som forbyr helligdagsfiske i hele Lofoten fra 1. januar 2001. Det er allerede en stor flåte på plass, og det er derfor ikke hensiktsmessig å vente til Lofotoppsynet settes. Hvordan vil statsråden håndtere denne saken, og når vil eventuelt en avklaring foreligge?»
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2001-01-17:
Så vidt jeg oppfattet ministeren nå, er altså denne loven ikke trådt i kraft ennå. Det betyr at helligdagsfredningen i Lofoten inntil videre opprettholdes, slik jeg nå tolker ministeren. Men jeg vil spørre litt videre, for etter hvert vil denne loven tre i kraft. Denne saken har skapt stor debatt i fiskerikretser, og det er tydelig at Norges Fiskarlag, som var positiv til endringen, ikke går helt i takt med medlemmene. Personlig har jeg hatt henvendelser fra fortvilte fiskere som lurer på om politikerne så konsekvensen av å oppheve den generelle bestemmelsen om helligdagsfredning. Nordland Fylkes Fiskarlag gir uttrykk for stor misnøye med vedtaket, og mener at opphevingen vil føre til en forverring av fiskernes sosiale situasjon samt at det langt på vei vil bidra til å redusere rekrutteringen til næringen. Det er sterke økonomiske drivkrefter i fiskerinæringen, og jeg vil derfor spørre fiskeriministeren om han er enig med Nordland Fylkes Fiskarlag i at vedtaket kan få slike konsekvenser som de antyder.
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2001-01-17:
Jeg vil til slutt, siden jeg ikke synes jeg har fått et klart svar av ministeren, spørre om han har til hensikt å utforme forskrifter som i framtiden vil føre til at man får helligdagsfredning under lofotfisket. Jeg vil samtidig spørre hva en ser av konsekvenser for øvrige fiskerier, om en ser at dette vil få et rimelig stort omfang, eller om det kun gjelder Lofoten.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2001-01-17:
Jeg er like opptatt av overvåkingen langs kysten som min kollega Terje Knudsen, så derfor tillater jeg meg å stille følgende spørsmål til fiskeriministeren: «Fiskeriministeren har sagt at det skal iverksettes et arbeid for å koordinere overvåkingen langs kysten. St.meld. nr. 22 for 1997-1998 sier at Forsvaret har ansvaret for overvåkingen av norsk interesseområde. Forsvaret er også ilagt ansvaret for førstelinjeberedskap i forbindelse med kystovervåkingen. Av fiskeriministerens svar i forrige uke er det forstått at Fiskeridepartementet vil ta initiativ til koordineringen av overvåkingen. Er dette riktig forstått, og i så fall anser statsråden at dette er naturlig?»
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2001-01-17:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er kjent med at det er 25 ulike organisasjoner og flere departementer som har dette ansvaret i dag. Derfor er det gledelig at vi endelig nå får en koordinering av dette, og at de ulike statsråder setter seg ned og diskuterer hva en konkret skal gjøre. I etterkant av at spørsmålet fra Terje Knudsen ble innsendt, er Stortinget informert om at initiativet ble tatt av miljøvernministeren. Særlig i forbindelse med «John R» er det fokusert på behovet for overvåking og varsling vedrørende problemene disse fartøyene har når de når de indre farvann. Denne formen for maritim overvåking faller vel også inn under Forsvarets ansvar. Stortinget har gitt Fiskeridirektoratet tillatelse til igangsettelse av et prøveprosjekt for såkalt satellittsporing av fiskefartøyer. På bakgrunn av Forsvarets nasjonale ansvar for overvåkingen av norske havområder ville det vel kanskje være naturlig at Forsvaret gis ansvaret for å ivareta en slik jobb som dette innenfor de eksisterende fullmaktene som finnes.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2001-01-17:
Jeg er også kjent med at Fiskeridepartementet har inngått bilaterale avtaler for utveksling av informasjon knyttet til overvåkingen av skipsfarten og fiskeflåten. Jeg er ikke kjent med hvilken hjemmel som ligger til grunn for Kystverkets og Fiskeridirektoratets overvåking av denne typen. Jeg er heller ikke kjent med hvilken tillatelse som foreligger som grunnlag for den etaten som utveksler informasjoner av denne typen. Kan fiskeriministeren kort gi et svar på dette, og utrede hva som ligger til grunn for et slikt system?
Svein Ludvigsen (Høyre), 2001-01-17:
«I høst har det vært flere skipsforlis langs norskekysten som har avdekket mangelfull beredskap. I jula gikk lasteskipet «John R» på grunn i Troms, og den påfølgende redningsoperasjonen av bunkers og fartøy viste også her sviktende beredskap og gjennomføring. Godt vær forhindret oljelekkasjer som ville fått dramatiske miljøkonsekvenser, men også vrakrester er i seg selv en miljøtrussel. Hva vil Regjeringen gjøre for å sikre en troverdig og tilfredsstillende beredskap og trygghet langs kysten?»
Svein Ludvigsen (Høyre), 2001-01-17:
«John R»-ulykken viste at det var mangel på enhetlig ledelse og enhetlig ansvar, og at både den forebyggende beredskap, som skal forhindre ulykker, og det som skal kurere, dvs. minimalisere, konsekvensene av ulykker, ikke fungerte godt nok. SFT, Kystvakta, Sjøfartsdirektoratet, Sjøforsvaret og det regionale oljevernet var ikke godt nok koordinert. Fylkesmannens beredskapsavdeling – som i Troms viste seg meget kompetent rasvinteren sist år – så vel som kommunen ble ikke varslet. I dag melder så Bladet Tromsø at sjøfugl i dette overvintringsområdet er tilgriset og går den sikre død i møte. Dette understreker at vi nå begynner å se langtidskonsekvensene av ulykken. Det er bra at det skal være et møte fredag. Jeg håper at man der tar opp viktige ting som dette med farleder og meldeplikt for fartøyer som er i farleder, at man tar opp Kystradarens varslingsansvar og det å ha en kontinuerlig overvåkning av observasjonene, og at man tar opp spørsmål knyttet til dette med lagring, for det var jo et problem. Mitt spørsmål er: Når kan vi få en sak til Stortinget, hvor vi kan ta stilling til ambisjonsnivå, ressurser og kommandostrukturer?
Svein Ludvigsen (Høyre), 2001-01-17:
Dette er komplisert – ja. Jeg vil minne om at Høyre allerede i januar i fjor tok opp disse spørsmålene i en interpellasjon, og vi hadde forventet at man skulle komme med noe denne våren. Det haster med å komme med noe. Et annet spørsmål: Lederen for Fiskeridirektoratets kontrollvern, Arne Luther, opplyste på en konferanse i forrige uke at han og hans direktorat, som forvalter fiskeressursene, ikke på noen som helst måte er blitt trukket inn i ulykker som dette. Vil statsråden se til at fiskerimyndighetene blir en del av beredskapen og aksjonen når ulykker først skjer?
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
I dag er kravet til reaksjonstid for redningshelikoptrene i Norge 60 minutter. I NOU 1997:3 foreslås det å sette ned reaksjonstiden til 15 minutter, noe som av utvalget fremheves som et viktig element for å skulle kunne redde liv, både i sjøen og på land. Det er viktig å tilpasse redningshelikoptertjenesten til endringer i behov. I dag er det større aktivitet i sjøen og på sokkelen enn da kravet til 60 minutter i sin tid ble satt i St.prp. nr. 33 for 1970-71. Imidlertid er det for redningshelikoptertjenesten i Norge viktig ikke bare å se på formelle krav, men på realiteten i dag. Innenfor normal arbeidstid, mellom kl. 08 og kl. 16, er målet at redningshelikopteret skal være i luften innen 15 minutter. Gjennomsnittet i denne perioden er derimot på 18–20 minutter. Utenom normal arbeidstid, hvor besetningen har hjemmevakt, er det en gjennomsnittlig reaksjonstid på 30–40 minutter. Representanten Hedstrøm viser til Storbritannia og Danmark, og til at disse i dag har strengere krav til reaksjonstid enn Norge. For ordens skyld vil jeg nevne at Danmark kun har krav til 15 minutters reaksjonstid i arbeidstiden, med andre ord: den samme reaksjonstiden som vi i praksis nær har i dag. Utenom denne tid er kravet 30 minutter. Storbritannia har krav til 15 minutters reaksjonstid på dagtid, med andre ord: igjen det samme som vi reelt sett nær har i dag, og 45 minutter utenom dagtid. Sverige opererer med krav til 1 time døgnet rundt. På bakgrunn av den vesentlige redningsressurs som Sea King-helikoptrene representerer, ser jeg viktigheten av å ha en så kort reaksjonstid som mulig døgnkontinuerlig. Ulykker skjer som kjent ikke bare mellom kl. 08 og kl. 16. Jeg tar sikte på å legge fram en stortingsmelding om redningshelikoptertjenesten innen mai i inneværende år. I denne meldingen vil bl.a. spørsmålet om kortere reaksjonstid også utenom dagtid bli behandlet. Fra Regjeringens side er det et mål å få reaksjonstiden ned mot 15 minutter. Det utredes nå hvilke praktiske og ikke minst økonomiske konsekvenser det vil ha å innføre slike krav. Dette må klarlegges før man kan ta stilling til den videre fremdrift i saken.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Det er selvfølgelig slik at når vi skal gjøre nye ting, som vi ønsker å gjøre i dette samfunnet, kan vi ikke la være å ta hensyn til økonomi. Det er veldig mye som Regjeringen ønsker – og som ikke minst det partiet som Øystein Hedstrøm representerer, peker på er ønskelig – som til sammen koster det norske samfunnet og norske skattebetalere mange penger, og det gjør at vi må ta det hensynet. Vår målsetting er å få reaksjonstiden ned i 15 minutter. Men vi må ha en skikkelig behandling av denne saken sånn at vi vet hvor mye det koster før vi eventuelt gjennomfører det, og dermed vet hva slags fremdrift vi kan ha for å få gjennomført en reduksjon i reaksjonstiden.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Ett av temaene i meldingen er organiseringen av administrasjonen når det gjelder redningshelikoptertjenesten, så på det spørsmålet er svaret ja. I tillegg nevner jeg at det pågår et arbeid for oppfølging av Sårbarhetsutvalget, der en peker på en mye bredere sammenheng når det gjelder sikkerhet og beredskap i sin alminnelighet, som ikke kun er knyttet til redningshelikoptrene.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Jeg skal få stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Jeg er blitt kjent med at norsk ungdom som etter opptaksprøve ved utenlandsk universitet har kommet inn der, nektes studielån fordi de ikke har studiekompetanse i Norge. Når dette universitetet har gjort den vurderingen at vedkommende vil være kompetent til å gjennomføre studiene der, hva er da beveggrunnene for å legge norsk studiekompetanse til grunn for vurdering av studielån, og ser statsråden mulighet for å endre denne praksis?»
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Jeg takker statsråden for svaret, men jeg ser vel for meg at det kan være komplisert med ulike regler for studier i Norge og studier utenlands – hvis det skal finansieres på ulike måter. Samtidig har vi den situasjonen at man har muligheter for studier i utlandet – studier ved læresteder som er godkjent i Norge, med eksamener som blir godkjent i Norge. Vi kan da havne i den situasjonen at to norske ungdommer kommer inn ved samme godkjente undervisningssted og kan få samme utdanning – men den ene kan ikke studere fordi vedkommende ikke har økonomi til det, mens den andre kan reise og studere og få denne utdannelsen fordi man har en personlig økonomi som tilsier at det er mulig, og så komme tilbake igjen og få godkjent sin eksamen i Norge. Så det er sider ved dette som jeg ber statsråden likevel fundere litt over. Nå er jeg veldig glad for dette med realkompetansen – det vil nok løse mange av disse problemene fremover.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Det er Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet som fastsetter forskriftene for Statens lånekasse for utdanning. For å få støtte fra Lånekassen til studier i utlandet har departementet fastsatt at studenten må fylle de vilkårene som er satt for opptak til høgre utdanning i Norge. For de fleste studier betyr det at studenten må ha generell studiekompetanse. Dersom det ikke er krav om generell studiekompetanse for opptak til en utdanning i Norge, vil man heller ikke stille krav om dette for å gi støtte til tilsvarende utdanning i utlandet. Bestemmelsen er først og fremst aktuell for kunstutdanninger, som gir opptak ut fra prøver o.l. Begrunnelsen for regelen er at man ikke ser det som ønskelig å gi støtte til studier i utlandet til søkere som ikke er kvalifisert for opptak til høgre utdanning i Norge. Om man bare skulle stille krav om studieplass for å gi støtte til utdanning i utlandet, ville man få situasjoner hvor ungdom som har avbrutt eller strøket i videregående opplæring, kan fortsette sin utdanning i utlandet, men ikke i Norge. Etter min mening vil det være inkonsekvent å nekte en ungdom opptak til et universitet eller en høgskole i Norge, og samtidig gi vedkommende anledning til å ta høgre utdanning i utlandet med støtte fra Norge. På spørsmålet om jeg vil endre praksisen, blir mitt svar at jeg ikke ser det som aktuelt. I den utstrekning vi krever generell studiekompetanse for opptak i Norge, mener jeg at vi må opprettholde dette kravet også for støtte til studier i utlandet. Derimot vil jeg se på reglene for støtte til studier i utlandet i forhold til den muligheten vi nå har åpnet for i Norge, med opptak på grunnlag av realkompetanse. Dette gjelder søkere over 25 år som ikke fyller de formelle kvalifikasjonene, men som et universitet eller høgskole i Norge likevel anser som kvalifisert til et studium.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Jeg tror ikke uenigheten mellom representanten Engebretsen og meg er så stor. Det er jo selvsagt mulig for enhver som kommer inn på en utdanning i utlandet, å gjennomføre den. Spørsmålet her dreier seg jo om hvorvidt Statens lånekasse skal gi støtte eller ikke, og det er der vi mener at praktiseringen av regelverket for støtte til den enkelte student må være lik, uavhengig av om selve utdanningen foregår i Norge eller i utlandet. Vi må ha de samme reglene for kompetanse når det gjelder den type støtte fra Lånekassen, sånn at vi ikke får en forskjellsbehandling av innenlands- og utenlandsstudenter. Det er klart at hele prosjektet med realkompetanse jo åpner dører til høgre utdanning for nye grupper, kanskje også for mulig utenlandsopphold i den sammenhengen. Vi har ikke fått kikket godt nok ennå på hvilke konsekvenser det eventuelt vil få. Det er til sjuende og sist den enkelte institusjon, også utenlandske, som må vurdere opptak på realkompetansegrunnlag. Men en del av det arbeidet blir å se også på studiefinansieringsordningen.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Som representanten Reikvam påpeker, er urmakerfaget organisert som særløp. Det betyr at de som ønsker å bli urmakere, først går Grunnkurs mekaniske fag og deretter tegner lærekontrakt med en urmakerbedrift allerede fra 2. opplæringsår. Det er en organisering bransjen selv har ønsket fordi de har vurdert at faget er bedre egnet for opplæring i bedrift enn i skole. Det blir derfor et paradoks når det i ettertid etableres et eget skoletilbud på VKI-nivået for dette faget, slik det er gjort ved Tinius Olsens skole. For tiden er det 27 registrerte lærekontrakter i urmakerfaget, fire av dem ble inngått høsten 2000. Det viser at det er en god aktivitet i faget, noe jeg er opptatt av at det skal være i alle små håndverksfag. Særløpsordningen innebærer at lærebedriften har ansvaret for opplæringen fra 2. opplæringsår, og bedriftene får tilskudd til å drive opplæringen i sin helhet fra det tidspunktet. Læreplanverket gir stor grad av frihet til å organisere opplæringen på ulike måter, også slik at teori og praksis integreres. Etter innføringen av Reform 94 har Tinius Olsens skole, i nært samarbeid med urmakerbransjen, etablert et opplæringstilbud for urmakerfaget. Tilbudet er organisert som et fullt VKI-kurs, med stort omfang av både studieretningsfag og felles allmenne fag. I og med at det tegnes lærekontrakt allerede etter første opplæringsår, er det bedriftene som må dekke dette tilbudet for lærlingene. Etter de signalene jeg har fått fra Buskerud fylkeskommune, har det vært uenighet mellom bransjen og fylkeskommunen om lærlingene har elevstatus og derved kan finansieres over gjesteelevsordningen. Flere fylkeskommuner er skeptiske til at lærlingene må sendes til Kongsberg for å ta en så omfattende del av opplæringen, inklusive felles allmennfag, som fylkene selv kan tilby lærlingene. Det er bakgrunnen for at Buskerud fylkeskommune ønsker å trappe ned sin aktivitet ved skolen. Som en følge av Stortingets anmodning om å foreta nødvendige endringer i tilbudsstrukturen, er partene ved opplæringsrådene og Rådet for fagopplæring i arbeidslivet i ferd med å vurdere forenkling av tilbudsstrukturen. I det arbeidet er det også naturlig å vurdere organiseringen av særløpsfagene. Det er et arbeid partene holder på med, og jeg ønsker ikke å foregripe denne prosessen med å foreslå spesielle løsninger, verken for enkelte fag eller for Tinius Olsens skole, før jeg vet hva partene vil konkludere med.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Jeg viser til mitt første svar, hvor jeg sa at partene ved opplæringsrådene og Rådet for fagopplæring i arbeidslivet er i ferd med å gå igjennom tilbudsstrukturen. Jeg synes det er unaturlig for meg å skulle foregripe det arbeidet ved å løfte opp enkelte fag eller enkelte kurs, og så lage spesialløsninger. I og med at man her har en lærekontrakt allerede fra 2. opplæringsår, er jeg svært usikker på om premisset i representanten Reikvams spørsmål, nemlig at man må til Danmark for å få fagopplæring i faget, er riktig. Jeg vil tro at det skal være fullt mulig å finne løsninger i Norge selv om man velger en annen organiseringsform. Når gjennomgangen er ferdig, vil det være naturlig også for departementet og meg å gå inn i det materialet. Men vi vil altså avvente det før vi griper til konkrete handlinger.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Det er selvsagt de fylkeskommunene som har de 27 elevene eller lærlingene med lærekontrakt som står ansvarlig for å sørge for at de får det tilbudet de skal ha innenfor det studieløpet som de har valgt, og som de har rett til å få gjennomført. Hvordan disse fylkeskommunene da ønsker å organisere det, om de ønsker å bruke et felles tilbud på Kongsberg eller om de ønsker å gjennomføre det på andre måter, må fylkeskommunene finne ut av selv. Men i den grad departementet kan være en katalysator for samarbeid, eller at fylkeskommunen ønsker å bruke departementet som en støtte for å finne gode løsninger, skal vi selvsagt være villige til å stille opp.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Det er et grunnleggende prinsipp i kirkeloven, som trådte i kraft i 1997, at befolkningen skal ha tilgang til gudstjenester og øvrig kirkelig betjening i den menigheten de bor. Loven fastslår uttrykkelig at kommunen har plikt til å dekke utgifter til drift og vedlikehold av kirken, og at denne utgiftsdekningen nettopp skal gi grunnlag for bl.a. at soknene kan holde de gudstjenester biskopen forordner, og at nødvendige kirkelige handlinger kan ytes. Det er det kirkelige fellesråd i kommunen som forvalter kirkebudsjettet. Loven fastslår at forordnede gudstjenester skal kunne holdes, og at folk må få døpt sine barn, få giftet seg og få holdt gravferd for sine døde. Kommunen og Kirkelig Fellesråd må sørge for at disse lovpålagte oppgavene blir utført. Som statsråd er jeg imidlertid ikke generelt overordnet verken den enkelte kommune eller Kirkelig Fellesråd, og vil derfor ikke gi noen instruks om hvordan den konkrete situasjonen som har oppstått i Trondheim, skal løses. Dersom medlemmer av kommunestyret i Trondheim skulle mene at et budsjett i kommunen ikke er tilstrekkelig til å oppfylle de lovpålagte oppgavene, har man selvsagt de normale mulighetene til å få lovligheten av vedtaket prøvd av fylkesmannen. Det gjelder selvsagt for alle kommuner i situasjoner hvor man mener at budsjettet ikke følger lovpålagte oppgaver.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-01-17:
Det er selvsagt slik at Nidarosdomen har en helt spesiell plass ikke bare i Den norske kirke, men i Norge som helhet. Det er bl.a. derfor vi har lagt fram en stortingsmelding som nå ligger til behandling i Stortinget, hvor vi foreslår at en del restaureringsarbeider i Nidarosdomen kan dekkes av Opplysningsvesenets fond. Vi har likevel valgt en organisering hvor domkirken er en menighet organisert under Kirkelig Fellesråd og kommunens kirkelige ansvar, og det skal vi beholde. Det skal ikke være slik at staten ved Kirkedepartementet tar over driften av Nidarosdomen. Når det gjelder det konkrete budsjettet i Trondheim, har det både positive og negative sider, og som kirkestatsråd ønsker jeg at enhver kommune prioriterer bevilgninger til kirkelige formål. Men jeg er heller ikke uenig i den prioriteringen som Trondheim har gjort, i forhold til å gi lavere satser på barnehage og skole eller bygge ut barnehage og sykehjem fortere enn det som mindretallet i Trondheim kommune stod for. Enhver kommune må gjøre sine prioriteringer, men de lovpålagte oppgavene må gjennomføres.