Åge Konradsen (Høyre), 2004-06-10:
Barentsregionen er et område med store muligheter. Regionen er rik på ressurser, befolkningen har høy kompetanse - både i Norge og i Russland - og ikke minst er det i dag en av verdens rolige og stabile regioner. Russlands sikkerhetsutfordringer ligger ikke i Barentsregionen, de ligger i områdene i sør. Dette danner et godt utgangspunkt for et konstruktivt samarbeid med Russland i nordområdene. Likevel: Det finnes en rekke utfordringer i regionen, f.eks. i forhold til miljøtrusselen og aidsproblematikken. I tillegg utgjør grensen mellom Finnmark og Nordvest-Russland en dyp kløft hva angår befolkningens velstandsnivå. Ressursgrunnlaget i Norskehavet og i Barentshavet er i sterk utvikling, der både fiskeri og olje/gass i framtiden vil utgjøre en enda viktigere rolle og få økt betydning som nasjonale næringer. Det dreier seg om ressurser som er en vesentlig del av nasjonalformuen, og der Norge som kyststat har forvaltningsansvar og ansvar for å påse at reguleringsordninger og forskrifter overholdes. Selv om en rekke forhold ligger til rette for framtidig vekst og velferd, må en ta høyde for kriselignende scenarioer med regional ustabilitet. Det er derfor viktig at det finnes relevante verktøy for krisehåndtering i våre nordområder. Omstillingene i Forsvaret er helt nødvendige. Dette har medført at Forsvaret også i Nord-Norge er blitt kvantitativt redusert. Det har også medført at enkelte pessimister sier at det nå ikke lenger er et forsvar i nord og i nordområdene. Dette er ikke riktig. I Bodø har vi Landsdelskommando Nord-Norge. Den blir nå rendyrket som en framskutt krisestyringskommando for nordområdene. På Andøya har vi Orion-flyene. På Sortland holder Kystvakten til. I Ramsund har vi Marinejegerne. I Harstad har vi Kystjegerne og det allierte treningssenteret. Og i Indre Troms har vi 6. divisjon. I tillegg har vi 339-skvadron og 337-skvadron, som Stortinget i dag vil vedta skal forbli på Bardufoss. I Sørreisa ligger CRC Sørreisa, som har ansvar for kontroll og overvåking av luftrommet i Nord-Norge. Sist, men ikke minst, har vi grensevakten i Kirkenes. Og - jeg hadde nær sagt - alt dette akkompagnert av Forsvarets musikkorps i Harstad. Det er enkelte aktører i forsvarsdebatten som vil ha oss til å la være å delta i operasjoner utenlands - representanten Jacobsen er en slik framtredende aktør. De samme røster ønsker å øke volumet på tradisjonelle mobiliseringsavdelinger etter modell av den kalde krigen. Denne fristelsen til å søke større volum på beskostning av kvalitet og evne til å operere sammen med allierte må vi unngå. Hvis vi lytter til disse, vil vi skape et forsvar, og ikke minst en hær, som ikke vil være relevant i forhold til våre nasjonale utfordringer, og vi vil skape et forsvar som gir oss redusert innflytelse den dagen vi trenger våre allierte hos oss. Vi må være forberedt på situasjonen hvis større allierte styrker må settes inn hos oss. Da er det avgjørende at våre små styrker har personell, materiell og prosedyrer som virker effektivt sammen med våre allierte. Troverdighet blant våre allierte er stikkordet for en reell, praktisk og konkret innflytelse over operasjonene, som i en tenkt situasjon utfolder seg innenfor våre landegrenser. Det er min påstand at deltakelse i operasjoner i utlandet er en direkte investering i vårt nasjonale forsvar. Utenlandsoperasjonene bidrar til å skape et mer mobilt og fleksibelt forsvar, som kan møte nye trusler, først og fremst her hjemme hos oss.