Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2012-06-08:
Jeg vil også takke representanten Hofstad Helleland for at hun tar opp et så viktig spørsmål som inneholder så mye vondt for alle som er involvert. At mørketallene er så høye som det vises til i interpellasjonen, forteller at vi alle har utfordringer – som medmennesker, som barnehageansatte eller som stortingspolitikere. Vi kan alle bidra. I en slik sak som denne bør vi – på samme måte som vi har en nullvisjon om antall drepte i trafikken – ha en nullvisjon som hindrer barn i å bli utsatt for overgrep. Kanskje en uoppnåelig visjon, men vi må kunne flagge det. Derfor er slike debatter som dette viktige. Vi må sette dette på dagsordenen, ville snakke om det og ikke minst erkjenne dette som et stort problem i samfunnet – her i landet, og i andre land. At man i denne debatten retter fokus inn mot det arbeidet som ansatte i barnehagene gjør, er forståelig. Jeg vil ikke kritisere dem for å gjøre et dårlig arbeid på dette området. Jeg vil heller ikke lempe større belastninger over på dem enn over på oss andre, men fordi de som yrkesgruppe er i så nær kontakt med barn i sin hverdag, er det viktig at de klarer å se tegn på at ting ikke er som de skal være, på et så tidlig tidspunkt som overhodet mulig. Som statsråden sa i sitt innlegg, har regjeringen stor oppmerksomhet på denne problemstillingen, og så er det slik at vi alle kan bli bedre på å varsle når vi har mistanke om at overgrep finner sted. At de som jobber med barn i sin hverdag, skal ha nødvendig kompetanse for å kunne vurdere når det er grunn til melde fra til barnevernstjenesten om bekymring for et barn, er opplagt. Alle ansatte i barnehager og skoler er i henhold til ulike lover pålagt opplysningsplikt til barnevernet uten hinder av taushetsplikten når det er grunn til å tro at et barn blir mishandlet i hjemmet, eller at det foregår andre former for alvorlig omsorgssvikt, eller når et barn har vist vedvarende alvorlige atferdsvansker. Det bekrefter bare at vi tar dette på alvor. Interpellanten spør hva regjeringen gjør for at de ansatte får tilegnet seg nødvendig kompetanse på dette området. Denne regjeringen har gjort mye og vil fortsatt gjøre mye. Man har gjennomført flere viktige tiltak for å bidra til at barnehager blir i bedre stand til å melde fra til barnevernet om overgrep og omsorgssvikt. Ett tiltak er en endring av barnevernloven, som gjør at barnehagene har rett til å få en tilbakemelding om konkret oppfølging av sakene de har meldt. Dette bidrar også til et bedre samarbeid mellom barnevern og barnehager og til at barnehagene får kunnskap om hvorvidt bekymringsmeldingen er blitt fulgt opp eller ikke. Et annet tiltak er at det er laget en veileder, som også statsråden viste til i sitt innlegg, som tar opp barnehagens plikt til å sende bekymringsmelding. Det er i tillegg verdt å nevne at Kunnskapsdepartementet fra 2005 og fram til i dag har firedoblet bevilgningene til ulike kompetansetiltak for ansatte i barnehagene – lederutdanning for styrere, veiledningstilbud for nyutdannede førskolelærere, kompetansetiltak for assistenter i alle fylker, for å nevne noen. Men det er i denne sammenheng viktig å si at det er barnehageeiers ansvar å gi sine ansatte nødvendig kompetanse etter det til enhver tid gjeldende regelverk. Mye er gjort, men det gjenstår ennå mye, og ser en på tallene som både interpellanten og statsråden henviste til, bekrefter de nettopp det. Men de tallene vi her viser til, er statistikk. Den kartleggingen fra NOVA i 2009 som begge de to som har hatt ordet før meg, viste til, viser at det er grunn til å tro at barnehagene sender noen flere bekymringsmeldinger og har mer kontakt med barnevernet enn det som framkommer av den offisielle barnevernsstatistikken. Når vi ser på tallene og tiltakene som det er referert til fra statsrådens side, kan man alltid diskutere om det er nok. Så lenge barn blir utsatt for omsorgssvikt, vil en alltid sitte igjen med følelsen av at man har gjort for lite. Det er ingen god følelse. Så får trøsten – om man kan bruke et slikt ord i denne saken – være at vi alle skal være glad for at enhver sak som meldes inn, kan være et viktig bidrag til at ett barn mindre havner i den forferdelige statistikken over barn som er utsatt for alvorlig omsorgssvikt. Vi har alle et ansvar, uavhengig av hvor vi har vår arbeidsplass. Bare det å bry seg og gjøre sin plikt som medmenneske i ansvaret om å melde fra er av stor betydning, i tillegg til det arbeidet som ulike instanser gjør. Min oppfordring til oss alle er: Vi kan alle bli bedre på å forhindre at barn blir utsatt for overgrep og omsorgssvikt.