Øyvind Halleraker (Høyre), 2001-11-28:
Samarbeidsregjeringen har i motsetning til Stoltenberg-regjeringen understreket betydningen av de maritime næringer. Det er svært gledelig. Flere generasjoner har bygd opp en kompetanse som har gjort denne til ledende i verden. Det unike maritime miljøet som utgjør en såkalt klynge av relaterte miljøer innenfor maritim sektor, er gjensidig avhengig av hverandre. Den erfaring norske sjøfolk har opparbeidet på sjøen, rederienes kompetanse, skipsverftene, utstyrsleverandørene og det finansielle miljøet, utgjør denne klyngen som er så viktig for en internasjonal næring. Skipsfarten har alltid vært en mobil næring, men nå ser vi en generell tendens til økt mobilitet av også kompetanse og kapital. Dette innebærer enda større grad av konkurranse mellom land når det gjelder å trekke til seg investeringer. Skips- og utstyrsleverandørene har gjennom teknisk kompetanse levert stadig mer effektive og sikre skip. Men vi ser også en interessant utvikling innenfor miljøteknologi for å begrense utslipp av uheldige forurensende gasser. Deres ekspertise og kunnskap er imponerende, og denne ekspertisen må videreutvikles, støttes og stimuleres. Det er derfor gledelig at Samarbeidsregjeringen har dette høyt på dagsordenen. – Så langt teknologiutvikling og miljøsatsing. Det er også en viktig utfordring å utdanne, rekruttere og beholde kompetente sjøfolk i konkurranse med andre sektorer og andre land. Hele det maritime klyngemiljøet er innforstått med at dette er selve fundamentet. Kunnskap, kompetanse og kreativitet gir trygghet og evne til å mestre utfordringer og omstillinger i en næring hvor forandringene skjer raskere enn tidligere. Et høyt utdannings- og kompetansenivå er viktig for å opprettholde og øke verdiskapingen og ikke minst sikre konkurransen innenfor denne næringen, som er så viktig for kysten vår. En hel generasjon norske sjøfolk gikk tapt da internasjonal skipsfart opplevde en dramatisk strukturell endring på 1970-tallet. Dette i sin tur medførte svekket rekruttering av norske sjøfolk på 1970- og 1980-tallet. Men næringen selv har gjort mye for å legge grunnlaget for en ny generasjon norske sjøfolk. Utfordringene er fortsatt store. Jeg synes næringen har vært seg sitt ansvar bevisst, og selv om det i framtiden vil være et stort behov for utlendinger på norske skip, er det også svært viktig at den norske maritime næringen kan rekruttere norsk ungdom til norske skip. I EUs retningslinjer for støtte til sjøtransport, som også Norge er bundet av gjennom EØS-avtalen, legges det til rette for at så vel sjøfolkene som rederiene gjøres konkurransedyktige i et internasjonalt marked. I flere EU-land er de generelle skattereglene gitt en form som innebærer fritak for skatt både for sjøfolk og rederier. Norge kan i framtiden neppe definere seg uavhengig av slike ordninger. Når det gjelder den spesielle refusjonsordningen for å beholde og rekruttere sjøfolk til norske skip, har det borgerlige flertallet i dette hus ved flere anledninger sikret en refusjonsordning som kan møte konkurransen fra EØS-landene. I Stoltenberg-regjeringens budsjettforslag for 2002 ble det foreslått å ta ut offshorerederiene og brønnbåtene fra ordningen. Dette er det borgerlige flertallet uenig i, og det er derfor flertall i denne sal for å ta inn igjen refusjonsordningen for disse fartøyskategoriene. Og det er faktisk slik at skip knyttet til petroleumsvirksomhet er svært viktige i den kompetansebaserte norske skipsfarten. Blant annet vet vi at offshorerederiene har et betydelig antall opplæringsstillinger. Faktisk er det slik at 40 pst. av opplæringsstillingene i refusjonsordningen finnes i denne gruppen. Det er derfor gledelig at det ser ut til å være flertall for en nærmere dialog om å utvikle ordningen ytterligere. Men det viktigste er at vi sikrer næringen rammebetingelser som er mest mulig stabile og forutsigbare over tid, og som selskapene kan leve med.