André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2002-03-21:
Det har over lengre tid vist seg at man har et behov for å myke opp en del regler rundt dette med navn. En samlet komite er enig med Regjeringen i at selv om et navn er en måte å identifisere individer på, er det i første rekke en personlig sak. På denne bakgrunn støtter komiteen hovedtemaet i lovforslaget, som går ut på mindre innblanding fra det offentlige og større fleksibilitet og frihet til den enkelte person. Det å kunne ha to etternavn fremstår som en god løsning, ikke minst er det en fordel der det er ønske om å benytte mer enn ett av familienavnene for å vise sin tilhørighet. En gis da en større anledning til å vise til sitt opphav, til mer enn én familiær linje. At en da ønsker å benytte bindestrek for å vise forskjellen på det å ha to etternavn i forhold til det å ha ett etternavn og ett mellomnavn, fremstår, slik komiteen ser det, som en grei og praktisk løsning. Ved å gi muligheten for to etternavn vil også de respektive navn få en større brukergruppe. En må forvente at flere vil benytte seg av muligheten til å bruke nettopp to etternavn. Det vil igjen gi seg utslag i spørsmålet om beskyttelse av de respektive familienavn. Det er slik at når en benytter to etternavn, vil begge navn få registerert en bruker, med tanke på kravet om frigitte navn. Et flertall bestående av Høyre, Kristelig Folkeparti og SV har derfor foretatt en betydelig svekkelse av navnebeskyttelsen når de både ønsker å øke antall brukere og samtidig setter ned grensen for beskyttelse av familienavn fra 500 til 200 brukere. Mindretallet, bestående av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, mener at den oppmyking som er gjort i forbindelse med at en kan ta beskyttede navn helt opp til sine tippoldeforeldre, er tilstrekkelig. En vil da samtidig kunne vise til en viss tilknytning til navnet. I den forbindelse er det også verdt å merke seg at i framlegget fra Regjeringen heter det at navn ikke er noen mangelvare i Norge. Når det gjelder fornavn, er komiteen enig i at det skal klart mer til før navneønsker nektes. Således er det riktig å kreve at navnet må være til vesentlig ulempe for bæreren før navneønsket nektes. Dette vil også forenkle behandlingen av navnesøknader, ikke minst der brukere ønsker et litt mer uvanlig eller sjeldent navn. I forhold til beskyttelsen av navn legges stavemåten til grunn. Det er altså ikke lenger et spørsmål om likelydende eller forvekselbare navn. Sett på den bakgrunn at et navn er et navn så lenge det er stavet på en bestemt måte, og at det sånn sett utelukkende er stavemåten som er avgjørende for maksimumskravet til beskyttelse, mener Fremskrittspartiet at beskyttede navn må behandles som sådanne uavhengig av hva som tilfeldigvis er den gjeldende rettskrivningsnorm. Det blir litt underlig at beskyttede navn blir frigitt fordi det stemmer overens med gjeldende stavemåte, mens ikke-beskyttede etternavn f.eks. har en ekstra h, som da ikke er gjeldende stavemåte. Som et eksempel kan det illustreres med etternavnet Dal/Dahl, med og uten h, hvor etternavnet med h ikke er beskyttet, mens det navnet som ikke har h er beskyttet, og hvor man nå legger opp til at samtlige kan ta det beskyttede navnet, fordi det er i overensstemmelse med gjeldende rettskrivningsnorm. Når det gjelder organiseringen, hvor navneendringer o.l. skal ligge og meldes, anses kompetanse og rask saksbehandling som viktige komponenter. Med den lange saksbehandlingstid en ser hos fylkesmennene, har et flertall bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og SV kommet til at førsteinstansen for navnebehandling fortsatt bør ligge hos folkeregistrene. Når en nå reduserer antallet folkeregisterkontorer ned til 99, vil en få den nødvendige samling av kompetanse hos folkeregistrene. Det er også slik at det i denne sammenheng er viktig å merke seg at folkeregistrene fortsatt vil være samlokalisert med likningskontorene og slik sett gi en god tilgang på juridisk bistand om nødvendig. I dag ligger førsteinstansbehandlingen i det alt vesentlige av sakene hos folkeregistrene, slik at kompetansen allerede eksisterer på dette nivået. Når det gjelder klageinstansen, har man kommet til at det naturlig hører hjemme hos fylkesmannen. Om Regjeringen ønsker å ha dette i alle fylkesmannsembetene generelt, eller om man ønsker å samle dette hos enkelte fylkesmenn, er et hensiktsmessighetsspørsmål, hvor kvaliteten må være det avgjørende. Jeg ønsker å ta opp vårt forslag, og vil i denne sammenhengen si jeg gleder meg til å høre mindretallets forklaring på deres organisasjonsmodell, da den står som noe uklar for meg.