Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-12-02:
Riktig behandling på riktig nivå må være målet for all pasientrettet behandling. Dersom pasientrettighetsloven kan bidra til å sikre det, er det bra – da er det en bra lov, og da bidrar loven på en god måte til å gjøre at pasientene får styrket sine rettigheter. Ut fra det foregående talere har sagt, registrerer jeg at man i utgangspunktet tar det for gitt. Men det tar ikke SV for gitt. For å sikre pasientenes rettigheter på en god måte og for å unngå uheldige utslag av loven som virker byråkratiserende, og som i sin tid kan fjerne rettigheter for pasientene, er det helt åpenbart at det vil ligge en utfordring i utformingen av pasientrettighetsloven og måten den praktiseres på framover. Et eksempel på det var den utformingen som loven fra departementets side var gitt i utgangspunktet. §§ 2-1 og 2-2 ville ha fulgt forvaltningsloven og på den måten ha ført til en betydelig byråkratisering. Helsepersonell måtte ha tatt hensyn til at vedtaket kunne ha blitt anket, man hadde hatt en dokumentasjonsplikt, og i sin tid kunne man i en rettssak måtte ha lagt fram notatene på en måte som gjorde at de måtte ha vært utformet helt annerledes enn et vanlig journalnotat. For å unngå slike konsekvenser har komiteen understreket at forvaltningslovens anvendelse ikke skal gjelde for de aktuelle paragrafene, og departementet har også i et svarbrev til SV argumentert for at det er rimelig at de ikke skal gjelde. Men det synliggjør noen av de utfordringene man står overfor når det gjelder pasientrettighetsloven. Da Stortinget i sin tid behandlet så vel pasientrettighetsloven som helsepersonelloven, sa jeg fra talerstolen at på mange måter gir pasientrettighetsloven pasientene rettigheter, mens helsepersonelloven gir helsepersonell plikter. Hvis man utvikler et slikt konsept for langt, kan man få en konfliktsituasjon mellom helsepersonell og pasienter som ikke er tjenlig, nemlig at man legger så sterke føringer for den frihet helsepersonell skal kunne ha i sitt virke, at man ikke på en kreativ måte får avviklet køene. Man blir mer opptatt av å ha ryggen fri i tilfelle man må svare for seg i en rettssak. Det er en utfordring vi står overfor. En annen utfordring vi står overfor, er at man ikke går for langt i retning av å si at dersom man innenfor forsvarlige frister ikke får behandling i Norge, skal man ha behandling i utlandet. Konsekvensen av det, dersom det hadde vært snakk om volum, er på mange måter at vi bruker ressurser på å bygge ned lokale tilbud. Der vi ser at det er svakheter ved det norske helsevesenet, må det være mye viktigere at vi satser på lokal forankring, at helsevesenet tilføres de ressurser som er nødvendig for å få ned køene, enn at vi isolert sett blir så opptatt av pasientrettigheter i denne loven at vi begynner å sende folk til utlandet og bruker ressurser på å behandle mennesker der, når vi i stedet kunne ha styrket det lokale tilbudet. Men med de endringene som nå er gjort i forhold til at forvaltningsloven ikke skal gjelde for §§ 2-1 og 2-2, støtter SV de forslagene som foreligger, med ett unntak. Vi har understreket at vi ønsker å ta opp igjen det vedtaket som Stortinget fattet i forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 40 for 2001-2002, Om barne- og ungdomsvernet. Vedtaket lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om at barn og unge med tiltak fra barnevernet skal ha lovhjemlet rett til behandling for rus og psykiatri.» Her peker vi på den gruppen som kanskje er mest utsatt av alle grupper som skal ha behandling i dette samfunnet, nemlig barn og unge som er under tiltak fra barnevernet og som i tillegg har en psykiatrisk diagnose, og eventuelt også problemer med rusmidler. Og så får vi ikke Stortinget med på å stå fast på det vedtaket man allerede har fattet, nemlig at nettopp denne gruppen, som kanskje er mest utsatt av alle, skulle prioriteres! Det synliggjør noe av dilemmaet ved denne pasientrettighetsloven, nemlig at når man så målrettet skal gjennomføre tiltak med utgangspunkt i loven, får man ikke til å gjennomføre tiltakene. Og jeg må si for egen del at jeg er skuffet over at vi ikke klarer å stå på det vedtaket og få sikret at nettopp denne gruppen skulle ha en lovfestet rett. Vi vet at ventetiden for barn og unge i dag er oppe i 100 dager for å få behandling innenfor psykiatrien for tilstander som er så alvorlige at mange skulle ha vært inne med en gang. Jeg tar opp det forslaget SV er med på i innstillingen.