Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Når vi diskuterer kommuneøkonomi, blir det i stor grad en diskusjon om hvilke partier som vil mest, som gjør mest eller som har gjort mest for å styrke kommunenes økonomi. Mitt bidrag i den debatten er begrenset til å slå fast at det er en betydelig divergens mellom hva regjeringspartiene lovet i opposisjon, og hva de nå gjennomfører i regjeringsposisjon. Det er i og for seg gammelt nytt. Jeg vil imidlertid peke på den særlige utfordring vårt samfunn står overfor gjennom det faktum at vi geografisk sett er et langstrakt land med store avstander. Slik sett blir store deler av vårt land omtalt som distrikter, i den forstand at de ligger et stykke fra de mer urbaniserte og tettere befolkede områdene. En klar tendens over lang tid har vært at folk flytter fra distriktene og inn til det vi i dagligtale kaller de sentrale områdene. Dette er naturligvis ingen god utvikling, og særlig vanskelig blir det når vi kan registrere at det er ungdommen som først og fremst forlater distriktene. Denne tendensen, eller utviklingen, antok de nåværende regjeringspartier at de skulle stanse ganske umiddelbart når de kom i posisjon – ja, mer enn som så, de skulle snu flyttestrømmen. Så langt har ikke det skjedd. Ut fra denne situasjonen har jeg veldig stor forståelse for at ressurstilgang, arbeidstilbud og tjenestetilbud osv. i distriktene er svært viktig. Men det er også et uomtvistelig faktum at disse menneskene som flytter fra distriktene, flytter til et annet sted, og dette nye stedet må også kunne stille opp med de tilbudene som folk skal ha. Akershus fylke – ikke helt tilfeldig valgt naturligvis, men jeg nevner det først og fremst fordi dette fylket har den suverent største befolkningsveksten – har fra sist gang vi hadde denne debatten, altså i juni i fjor, og fram til nå, vokst med 7 500 mennesker. I løpet av den stortingsperioden vi er inne i, har Akershus vokst med 30 000 mennesker. Det tilsvarer en ganske stor norsk by. Alle disse menneskene skal ha tilbud om helsetjeneste, undervisning, eldreomsorg osv. Dette er den andre siden av kommunebildet. Mens skolelokalene tømmes i distriktene, må det bygges nye skoler i de sentrale strøk. Akershus – for igjen å bruke det som eksempel – vil i løpet av de første årene inn i det neste årtusen trenge ca. 4 000 nye plasser i den videregående skolen. Nå kunne man sikkert ønske seg en annen utvikling, men dette er realiteten, og dersom alle innbyggere i landet skal kunne gis likeverdige tilbud, må denne realiteten fanges opp på en bedre måte enn hva tilfellet er i dag. Når statsråden nå nærmest signaliserer å ville reversere Rattsø, er nok det noe vi kommer til å måtte ta en ganske kraftig debatt på. Jeg mener at man må kunne ta opp denne typen diskusjon og debatt uten at det oppfattes som distriktsfiendtlig. Jeg tror vi etter hvert må legge bak oss den typen retorikk som vi har hatt i temmelig mange år. En god distriktspolitikk som kan føre til at de som ønsker det, skal ha mulighet til å bo hvor som helst i landet vårt, og at tilbudene der må videreutvikles, har vår desidert sterke støtte. Vi ser naturligvis også at mange av de tilbudene som skal etableres og videreføres i distriktene, nødvendigvis må ha en høyere prislapp enn tilsvarende tilbud i de sentrale strøk. Vi har ingen forventninger til at de offentlige budsjettene i det sentrale østlandsområdet skal avspeile samme kronebeløp pr. innbygger som i distriktene. Men vi har en forventning om at de skal ha en slik utforming at tilbudene som skal gis, er tilnærmet like over hele landet, både hva gjelder kapasitet og kvalitet. Nå tror ikke jeg at det vil være mange som finner dette kravet urimelig, og jeg har stor forventning til at vinklingen i kommuneøkonomien framover vil kunne ivareta disse forholdene. Til slutt må jeg også si at én ting er befolkningsveksten i de sentrale strøkene. Det andre er den hurtigheten dette har, slik at de investeringene som må gjøres, kommer ikke som en konsekvens av en lang planlegging, men de kommer relativt bardust på. Dette betyr veldige låneopptak. Det betyr store finanskostnader, som i sin tur reduserer eller svekker resten av driftsbudsjettene i den delen av landet.