Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-02-05:
La meg først takke interpellanten for et godt spørsmål, og hans innlegg nå i åpningen belyste hele kompleksiteten i dette krevende og viktige temaet på en måte som jeg langt på vei kan slutte meg til. «Når og hvordan kan en intervenere», er en del av representanten Vallersnes’ spørsmål. La meg kommentere dette først. FN-pakten legger begrensninger på statenes og FNs adgang til å intervenere i andre staters indre anliggender. Det finnes grunner for at det er slik. Likevel har det bidratt til at verdenssamfunnet, som FN representerer, mange ganger har stått passive og maktesløse overfor folkemord, etnisk rensing og andre grove overgrep, som Vallersnes har gitt gode eksempler på. Folkemordet i Rwanda var nok den enkelthendelsen – «hendelse» er trolig et for forsiktig ord – som i sterkest grad bidro til å skape et nytt klima for den politiske behandling av rammene for maktbruk i ekstreme tilfeller. Selve begrepet «responsibility to protect», ansvar for å beskytte, kom for alvor inn i FNs arbeid da vi på FN-toppmøtet i 2005 vedtok visse rammer for hovedinnholdet. Det gjør militær intervensjon til en siste utvei i en rekke av handlingsnormer som i hovedsak går ut på å forebygge de årsakssammenhenger og handlinger som, når andre tiltak ikke fungerer, kan gi rett til bruk av makt i samsvar med FN-pakten. Selv da er maktbruk under doktrinen om «ansvar for å beskytte» begrenset til tilfeller av, som representanten Vallersnes sier, krigsforbrytelser, folkemord, etnisk rensing og forbrytelser mot menneskeheten. Det er altså tale om å forebygge og forhindre de aller groveste forbrytelser verden kjenner – det er ikke enhver voldshandling eller andre generelt truende situasjoner vi snakker om. Norge stilte seg bak slutterklæringen fra FN-toppmøtet og formuleringen «ansvar for å beskytte». Problemet eller utfordringen er at selv om erklæringen var et viktig framskritt, er det opp til oss – Norge og andre engasjerte medlemsland – å etablere forpliktelser gjennom å utvikle folkeretten, og ved å følge opp erklæringens intensjoner i politisk, praktisk handling. Mange land, ikke minst i Afrika og Asia, har uttrykt skepsis. De har villet unngå at noen land med overlegen militær styrke kan søke å legitimere militær intervensjon under påskudd av å skulle ivareta visse humanitære idealer. Det ble oppfattet som truende mot landenes suverenitet. Regjeringens oppfatning er at prinsippet om at «ansvar for å beskytte» flytter fokus fra den tradisjonelle diskusjonen om retten til å intervenere og staters suverenitet til behovet til dem som trenger beskyttelse og ansvarlig suverenitet. Det er positivt. Det er særlig tre forhold som skiller begrepet «ansvar for å beskytte» fra ideen om en humanitær intervensjon. Ofte blandes de sammen. For det første bekreftes prinsippet om at det er statene selv som har ansvaret for å sikre egne borgeres rettigheter. Det er det viktig å minne om. For det andre stadfester doktrinen at det internasjonale samfunn har et ansvar for å assistere stater til selv å oppfylle dette ansvaret. For det tredje fastslås det at kun i de tilfeller hvor staten ikke evner eller ønsker å utvise sitt ansvar for å beskytte, kan det internasjonale samfunnet gripe inn. Det knyttes videre strenge krav til hvilke virkemidler som kan tas i bruk. Fortrinnsvis skal diplomatiske, humanitære og øvrige fredelige midler benyttes. Kun i eksepsjonelle tilfeller når mindre inngripende alternativer er utprøvd, kan verdenssamfunnet gripe inn ved bruk av makt, og da gjennom Sikkerhetsrådet, i tråd med FN-paktens kapittel VII. Doktrinen om «ansvar for å beskytte» innfører derfor ikke en ny norm for militær humanitær intervensjon, slik enkelte motstandere av doktrinen hevder. Det var på grunn av denne helhetlige tilnærmingen «ansvar for å beskytte» ble globalt akseptert og vedtatt med konsensus på FN-toppmøtet i 2005. Det er avgjørende at vi greier å konsolidere denne nye enigheten og forhindre en oppsplitting av den konsensus landene tross alt oppnådde i 2005. Generalsekretærens rapport, som representanten Vallersnes viser til, ble publisert sist fredag, 30. januar. Her understreker FNs generalsekretær det helhetlige aspektet ved hele «ansvar for å beskytte»-tilnærmingen. Rapporten følger en hovedstruktur som generalsekretæren framhevet i sin tale om temaet i Berlin i juli i fjor, nemlig for det første staters plikt til å beskytte sin befolkning mot de alvorligste forbrytelsene, for det andre internasjonal assistanse og kapasitetsbygging for å bistå stater i å overholde forpliktelsen, og for det tredje det kollektive ansvaret for å handle der stater ikke overholder sitt ansvar. Det er helt klart at Norge vil delta aktivt i den videre oppfølgingen av generalsekretærens rapport. Representanten Vallersnes spør om Regjeringen planlegger å bidra til dette arbeidet, og hva Regjeringens synspunkter og prioriteringer er i denne sammenheng. Svaret er altså: Ja, vi planlegger å bidra. Norge deltar aktivt i diskusjonen, som jeg har vært inne på allerede, og i operasjonaliseringen av «ansvar for å beskytte». Prinsippet er framtredende i norsk engasjementspolitikk. Store deler av vår freds- og forsoningsinnsats – bistanden, menneskerettighetsarbeidet og den humanitære innsatsen – dreier seg om å beskytte sivile som rammes av krig, konflikt og naturkatastrofer, og, ikke minst, om å forebygge at dette skjer. Vi har f.eks. hatt en egen stortingsmelding om forebygging av humanitære katastrofer. Norge har som kjent også nådd målet om 1 pst. av BNI i bistand. Det er i seg selv et viktig bidrag. Jeg vil her utdype fem områder med konkrete eksempler som reflekterer Regjeringens tilslutning til prinsippet om «ansvar for å beskytte», og som vil bli gjort gjeldende i denne debatten som vi akter å bidra til i FN. Disse er også i tråd med flere av forslagene i generalsekretærens rapport om implementering av prinsippet. For det første menneskerettighetsarbeidet. Det er klart at ansvaret her først og fremst er statens eget. Verdenserklæringen om menneskerettighetene er det sentrale rammeverket for grenseoppgangen mellom statens ansvar og individenes rettigheter. Derfor står arbeidet med å sikre gjennomføringen av statenes menneskerettighetsforpliktelser sentralt i det forebyggende arbeidet mot overgrep. Mandatet til FNs høykommissær for menneskerettigheter, Menneskerettighetsrådet og spesialrapportørene er sentrale verktøy i denne sammenheng. Norge er kandidat til FNs menneskerettighetsråd i år, og vi er blant de største giverne til Høykommissæren. For det andre fredsbyggings- og forebyggingsarbeidet. Norges engasjement for prinsippet om «ansvar for å beskytte» gjenspeiles i vårt arbeid i FNs fredsbyggingskommisjon. Da denne kommisjonen ble opprettet i 2005, var det fordi man visste at mange fredsavtaler ble brutt, og at fredsbevarende styrker ofte blir trukket ut av et konfliktområde før grunnlaget for langsiktig utvikling er lagt. Arbeidet i Fredsbyggingskommisjonen har ført til sterkere vektlegging av å se fredsskaping og fredsbygging i sammenheng, slik at resten av FN sammen med medlemsland, andre internasjonale organisasjoner og ulike frivillige aktører kan gjennomføre riktige tiltak sammen med landene tiltakene skal gjennomføres i. For det tredje fredsoperasjoner. Et konkret uttrykk for Regjeringens engasjement i operasjonaliseringen av «ansvar for å beskytte» er vår målsetting, nedfelt i Soria Moria-erklæringen, om å øke deltakelsen i FN-ledede fredsoperasjoner. Derfor tilbød vi FN en ingeniøravdeling til operasjonen i Darfur. Derfor forbereder vi å sende et feltsykehus til Tsjad, hvor vi allerede har bidratt med utstyr og opplæring av landets politi. Derfor bidrar vi med sivilt politi i FN-operasjonene både i Darfur, Sør-Sudan og Liberia. Det er også en medvirkende årsak til at vi vil vurdere mulige framtidige bidrag til FNs operasjon i Kongo. Det er viktig at beskyttelse av sivile tillegges stor vekt i alle deler av FNs arbeid for fred og sikkerhet, ikke minst i utforming og gjennomføring av fredsoperasjonene. Derfor bidrar Regjeringen også til opplæring av afrikanske sivile for deltakelse i fredsoperasjoner. Dette er en opplæring som til nå har omfattet mer enn 8 600 personer fra en rekke afrikanske land. For det fjerde det humanitære arbeidet. Humanitærrettens regler om beskyttelse av sivile i væpnet konflikt og tilgang for humanitær innsats er ufravikelige. Norge arbeider for å bevare humanitære aktørers nøytralitet. Vi driver i disse dager et aktiv diplomati i Midtøsten, hos partene i Sri Lanka, innen FN systemet og i humanitære organisasjoner for å fremme respekt for den internasjonale humanitærretten, beskyttelse av sivile og tilgang for humanitær innsats. Norge tok initiativ til å sette den internasjonale humanitærretten høyt på dagsordenen. Den 29. januar i år innkalte det franske formannskapet, etter et norsk forslag, til et tematisk møte i Sikkerhetsrådet for å diskutere humanitærrettens stilling. Etter syklonen i Burma i fjor bidro vi til at det burmesiske regimet åpnet opp for humanitær innsats til de flere hundre tusen som var rammet – dette følger vi nå opp, senest under statsråd Erik Solheims besøk til landet for to uker siden. Videre er Norge tungt inne med humanitær bistand via samarbeidspartnere som FN, Røde Kors og frivillige organisasjoner i land som Sudan, Somalia, Kongo og Colombia. For det femte, til sist, fred og forsoning. Fredsavtalen mellom Nord- og Sør-Sudan er ett eksempel, selv om en rekke store utfordringer gjenstår. Norge bidro til å få på plass avtalen, og med freden kom bedre sikkerhet, enklere transport og økt handel – altså forutsetninger for utvikling. Et annet eksempel er Nepal, hvor Norge bidro til å skape møteplasser mellom partene i konflikten, slik at maoistene, de politiske partiene og kongemakten fikk gjennomført en fredsprosess som kunne legge til rette for langsiktig utvikling. I disse konfliktene var Norge også aktivt medvirkende til å sikre kvinners deltakelse, møteplasser og styrket involvering i fredsprosessene i tråd med FNs sikkerhetsråds resolusjon 1325. Med dette ser jeg fram til en interessant debatt om «ansvar for å beskytte»-prinsippet.