Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
Det er bare å slutte seg til interpellanten når hun starter sitt innlegg med å si at fjordene er det mest spesielle i norsk natur. Vi har også mye annet å by på, men vi har ingen annen attraksjon med en sånn internasjonal oppmerksomhet og som er så særegen for Norge. Vi er dessuten et av få land i verden som har slike fjorder, og dermed har vi selvsagt et helt særlig ansvar for å ta vare på dem på en god måte. Hvor sterkt de står globalt, kom fram i National Geographics undersøkelse for ikke lenge siden. Norske fjorder var i tetsjiktet – på linje med den kinesiske mur, Grand Canyon, Galápagos og pyramidene i Egypt, altså en av ultraattraksjonene på jordkloden. Så dette er noe av det flotteste som finnes. Det finnes 1 190 navngitte fjorder i Norge, fra grensen til Russland i Varangerfjorden til grensen til Sverige med Ringdalfjorden ved Halden. Kyststrekningen måles til 83 000 km. Det er to ganger rundt jorda ved ekvator. Ikke bare er fjordene vakre – de har også vært helt sentrale i norsk identitet og bevissthet. Nasjonalromantikken, f.eks., har jo mye av sitt opphav i fjordene. Tenk bare på Tidemand og Gudes maleri «Brudeferden i Hardanger». Jeg tror ikke det vil være noen uenighet i Stortinget om fjordenes plass, verken globalt eller når det gjelder deres turistmulighet eller deres betydning for norsk identitet og selvfølelse. Så etterspør interpellanten en strategi for å ta vare på fjordene. Den strategien må nødvendigvis bestå av en serie enkeltelementer, fordi fjordene er utsatt for press og trusler fra ulike hold. Jeg skal prøve å gå igjennom de viktigste av dem. Det området der vi har hatt stor suksess, er når det gjelder å begrense industriforurensing. Går man noen tiår tilbake, var det klart den viktigste påvirkningen på norske fjorder. Nå er den drastisk redusert. Jeg mener det er mye å lære også fra den prosessen hvis man går tilbake og ser: Hva var det som faktisk skjedde da man på 1960- og 1970-tallet reduserte og etter hvert nærmest stoppet industriforurensningen? Slik jeg ser det, var det tre ting. Det var sterk politisk styring. Politikerne gikk inn og styrte industrien, satte klare mål. Industrien sluttet å finne unnskyldninger for hvorfor de ikke skulle gjøre noe, men brukte isteden sin skaperkraft og kreativitet på å utvikle teknologi som løste problemet. Og det var en opinion som krevde av både politikere og næringsliv at de handlet – med Frederic Hauge hengende i pipene og mange andre gode innslag i så måte. Det var kombinasjonen av dette som løste det problemet. Jeg tror det samme vil gjelde på de fleste andre miljøområder også i framtiden. Man trenger offentlig regulering, kreativiteten fra privat sektor og en sterk opinion. Selv om det i dag ikke er nye, store industriforurensningskilder, er det fortsatt et stort arbeid med opprydding i gamle synder. I havnene i Kristiansand, Oslo og Stamsund har det vært gjort mye. Oppryddingen i Tromsø havn fullføres i år. Men arbeidet med å rydde opp i de betydelige industriforurensninger som ligger fra tidligere i norske fjorder og langs kysten ellers, vil fortsette. Så er lakselus og rømming fra oppdrettsnæringen vesentlige påvirkningsfaktorer og trusler mot norske fjorder. På dette området har det også skjedd mye positivt. Det er jo en dramatisk redusert rømming fra norske anlegg, men samtidig har biomassen økt så mye at antall fisk som faktisk rømmer, likevel har holdt seg høyt, selv om prosentandelen stadig går ned. Men målet her må være å komme ned i null når det gjelder rømming, og også fjerne påvirkningen fra oppdrettsanlegg når det gjelder lakselus. Ny luseforskrift med strengere krav til telling, hyppigere rapportering og en grense for maksimalt tillatt antall lakselus er viktige tiltak i så måte. Situasjonen er bekymringsfull på dette området. Så er skipsfarten en viktig påvirkningskilde, ikke minst de to grunnstøtingene i Oslofjorden, med «Full City» utenfor Langesund og «Godafoss» på Hvaler. Selv om oljemengden som kom fra begge, var relativt begrenset, var det betydelige skader, og det var en svær jobb å rydde opp i det. Ikke minst viste «Godafoss» vanskelighetene med oppryddingsarbeid i islagte farvann. Så det er en påminnelse om hvor alvorlig oljeutslipp vil være i arktiske strøk. Statens oljeverndepoter er oppgradert, og flere kystvaktfartøy er utrustet med oljevernmateriell. Men vi kan aldri ha nok oppmerksomhet – tror jeg – på faren for skipsuhell og grunnstøtinger, og dermed oljeutslipp. Et viktig positivt tiltak her, som kom i den første forvaltningsplanen for Barentshavet og Lofoten i 2007, var etablering av seilingsleder mellom Vardø og Røst, som er godkjent av FNs internasjonale skipsfartsorganisasjon, International Maritime Organization, og som bringer seilingen lenger ut, og dermed gir mindre påvirkningsfare for fjordene. Slike seilingsleder er også på plass utenfor Vestlandet og Sørlandet, og det tvinger de store fartøyene lenger vekk fra kysten. Jordbruk er også nevnt av interpellanten. Vår vurdering er at det i dag ikke generelt er et stort problem for vannkvaliteten i fjordene, men at jordbruket også bidrar til den samlede påvirkning. Derfor er det også viktig å få ned den påvirkningsfaktoren. Regjeringen legger fram en stortingsmelding ganske snart, der avrenning og tiltak på det området vil bli omtalt. Så er interpellanten opptatt av gruvedrift. Det er jeg også. Jeg var i Sogn og Fjordane for to dager siden – jeg kan gjerne se det som en studietur i forkant av denne interpellasjonen – og fikk presentert Nordic Minings prosjekt med et stort depot i Førdefjorden. Dette er nå til behandling i Miljødepartementet, så jeg kan ikke si noe om det utover det generelle: Selvsagt må alle andre alternativer enn fjorddeponi utredes på en skikkelig måte. Det må vurderes, og det må være helt sikkert at det ikke er mulig å ha landdeponi. Det må også være helt sikkert at det ikke er mulig å føre massen tilbake til der den tas ut. Interpellanten sier at det er bare en liten prosent som brukes, og – slik jeg oppfattet det – i Engebøfjellet vil det være 4 pst. av massen som vil bli brukt. 96 pst., i maksimale tilfeller, vil i så fall gå i fjorden, med mindre man finner annen anvendelse for den massen, i byggeprosjekter eller på et annet område. Det er også riktig, som interpellanten sier, at det er ganske få land i dag som praktiserer deponi til havs eller i fjorder. Det er ikke så mange land som har et eksplisitt forbud mot det, men det er et lite antall land som har et eksplisitt forbud mot fjorddeponi. Men det er veldig mange flere land som ikke praktiserer det. Vi har hatt en gjennomgang ved hjelp av våre ambassader, slik at vi har full oversikt over den globale situasjonen, som jeg selvsagt gjerne deler med Stortinget, med hensyn til hvor utbredt fjorddeponi er. Men hovedbildet er at det er få land som faktisk bruker fjorddeponi i dag. Norge har, som Stortinget vel vet, brukt det i betydelig skala tidligere, og en viktig del av erfaringsgrunnlaget for en beslutning om Førdefjorden må også være å se på hvordan disse fjorddeponiene har fungert. Er de f.eks. stabile, eller må man regne med at mye av massen, når det kommer til stykket, blir virvlet opp i vannet? Strategien er å ta tak i alle disse enkeltfaktorene som påvirker norske fjorder. Men vi har også fått en modernisert plan- og bygningslov, vi har fått naturmangfoldloven og vannforskriften. Alt dette er store, vesentlige grep som påvirker situasjonen i fjordene. Gjennom naturmangfoldloven har vi definert kystlynghei som en naturtype som skal gis særlig beskyttelse. Vi har satt i gang arbeidet med den undersjøiske naturen. 17 områder er det sendt ut oppstartsmelding for med hensyn til nasjonal marin verneplan. Når det gjelder vannforskriften, er den en iverksettelse av EUs vanndirektiv. Vi er allerede i gang med å beskrive tilstanden for alt vann i Norge. Det arbeidet skal være ferdig i 2012. Da får vi en sammenstilt kunnskap om miljøtilstanden, selvfølgelig ikke bare i fjordene, men om vannkvaliteten i Norge totalt sett. Det vil i den sammenheng bli utarbeidet vannforvaltningsplaner i alle våre elleve vannregioner, slik at vi skal være sikre på at det i 2015 foreligger planer for alle vannforekomstene. Selv om dette kan være litt abstrakte administrative tiltak, har det, når det kommer til stykket, en veldig stor praktisk betydning for den faktiske vannkvaliteten i fjorder og ellers. Jeg må til slutt si at både Trondheimsfjorden og indre Oslofjord er områder hvor vannkvaliteten er blitt vesentlig mye bedre. Trondheimsfjorden er, sammen med Tanafjorden, den viktigste laksefjorden i Norge. Jeg vil i forbifarten også nevne at jeg var i Finland i forrige uke og nå er blitt enig med finnene om forhandlinger om en overenskomst om Tana og en forvaltning av laksen i Tana. Dette har selvfølgelig også betydning for fjordene. Men Trondheimsfjorden har fått en vesentlig bedre vannkvalitet, bl.a. ved opprydding av sedimentene i Killingdal-området. Når det gjelder Oslofjorden, som jeg personlig selvfølgelig kjenner enda bedre, selv om jeg en gang representerte Sør-Trøndelag på Stortinget, er det en dramatisk forbedring. Da jeg var guttunge, var ikke situasjonen noe i nærheten av hva den er nå. Det har over tid vært en dramatisk forbedring av vannsituasjonen i Oslofjorden. Det er mye mer attraktivt å bade og bruke fjorden nå enn hva det en gang var.