Tore Nordseth (Arbeiderpartiet), 2000-05-31:
Det er ingen tvil om at denne investeringen i nye fregatter koster penger, svært mye penger. Det er også indikasjoner på at det er en viss grad av usikkerhet knyttet til den finansielle delen av prosjektet. Det er derfor mulig å ha forståelse for de representanter som ønsker å vurdere denne investeringen i lys av langtidsmeldingen for Forsvaret, som behandles våren 2001. For mitt vedkommende og for Arbeiderpartiets del er det derimot ingen tvil om at denne investeringen er av stor betydning både forsvarspolitisk og næringspolitisk, og vi mener det er viktig med en iverksettelse nå. Av de opprinnelige fem fregattene av OSLO-klassen som Norge i dag benytter, er det bare tre som er i drift. Disse fregattene ble overlevert Forsvaret på 1960-tallet og er således sterkt preget av elde og slitasje. Vi er derfor, hvis vi mener at det er betimelig å ha fregatter, i en situasjon som krever at vi raskt kommer i gang med innfasing av nye. Norge forvalter ressurser og utøver myndighet i et havområde på størrelse med sju ganger vårt eget fastland. Vår skjærgård er 57 000 km lang, til sammenligning er jordas omkrets 40 000 km lang, og vi er alle klar over hvilke ressurser som befinner seg i de norske havområdene. Dette alene burde være argumentasjon god nok for at vi har behov for et hensiktsmessig sjøforsvar. Fregattene er også planlagt brukt i internasjonale operasjoner. Norge har forpliktet seg til å stille militære styrker til disposisjon både for FN og NATO om vi blir bedt om det. Som småstat er det også i vårt lands interesse at vi slik bidrar til å styrke disse organisasjonenes autoritet og handlekraft, som vi er avhengig av for vår egen sikkerhets skyld. Å møte Norges internasjonale forpliktelser blir derfor en av fregattenes hovedoppgaver i fremtiden. Fredsbevarende operasjoner og krisehåndtering er to av de viktigste oppgavene til NATOs stående atlanterhavsstyrke. Norges bidrag til styrken er vesentlig for vår troverdighet som alliansemedlem. Med de nye fregattene på plass vil vi kunne innfri ønskene fra våre samarbeidspartnere. Det vil resultere i økt innflytelse og troverdighet innen NATO. Våre forsvarsplaner baseres på alliert støtte, men innebærer også at vi må være villige til å yte noe. Fregattene vil være et av våre viktigste bidrag i så måte. I forbindelse med vårt invasjonsforsvar vil også fregattene ha en svært viktig oppgave. Evne til krisehåndtering i egne farvann er i denne forbindelse et viktig argument. I krise og krig er forsyningslinjene til sjøs og langs kysten selve livsnerven både for befolkningen og Forsvaret. Fregattenes viktigste oppgave i denne sammenheng er å bidra til å holde forsyningslinjene åpne. Inkludert i dette er også evnen til å kunne bibeholde sjøkontroll. Fregattene, som er våre største og mest allsidige fartøyer, representerer således et helt essensielt sikkerhetspolitisk verktøy for oss – uansett hvilken situasjon vårt land befinner seg i. Det er blitt hevdet at NATO har nok fregatter, og at Norge derfor ikke har behov for egne fartøyer. I en slik sammenheng er det viktig å understreke at Norge har et nasjonalt ansvar for krisehåndtering. Videre har vi et ansvar for å legge til rette for mottak og etterforsyning av allierte forsterkninger i tilfelle krise og krig. Hvis vi ikke har slik kapasitet selv, vil det bidra til å undergrave våre alliertes evne og vilje til å komme oss til unnsetning. Hva vil konsekvensen være om vi ikke får nye fregatter? Umiddelbart vil det trolig ikke skje noe annet enn at Sjøforsvarets driftsbudsjett, og dermed også Forsvarets, blir mindre. På lengre sikt vil vi få redusert innflytelse i alliansen. Politisk vil mangel på fregatter i fremtiden bidra til å svekke alliansens sikkerhetsgaranti til Norge. I tillegg vil vi få redusert evne til å fylle nøkkelstillinger i NATOs militære organisasjon med kompetente norske sjøoffiserer. Dette vil føre til en redusert evne til innsyn i og kontroll med saker som angår norske sikkerhetsinteresser, og redusert evne til å argumentere overbevisende og innsiktsfullt for norske interesser til sjøs. Kort sagt: Forskjellen mellom et norsk sjøforsvar med og uten fregatter er forskjellen mellom et profesjonelt og troverdig sjøforsvar som kan tilby landet et bredt spekter av handlingsalternativer i utøvelsen av norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk, og et sjøforsvar i ubalanse, uten mulighet til å løse mange av de oppgavene som burde kunne pålegges et sjøforsvar i en maritim nasjon som Norge.