Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-05-28:
Først til representanten Inge Lønning: Jeg husker ikke helt, men jeg prøvde å unngå ordet «yrke». Hvis jeg kom i skade for å bruke det, er det feil. Stortingsrepresentanter er ombud. Det er statsråder også. Jeg tror faktisk ikke jeg brukte det ordet, men hvis jeg gjorde det, er jeg helt enig med representanten Lønning i at det å være stortingsrepresentant eller statsråd ikke er et yrke, det er et ombud. Men sammenligningen når det gjelder mulig straffansvar for lovbrudd og meget alvorlige feil, altså brudd på lovtekster, at det også må kunne medføre straffansvar, fastholder jeg. Det prinsippet synes jeg er viktig, for slik den nåværende riksrett er, er det i realiteten ikke den samme adgang og mulighet for straffansvar som det er overfor andre personer i andre posisjoner. Så nevnte Inge Lønning også at da riksretten ble laget, tok man mange ting i betraktning. Jeg vil si at da riksretten og grunnlovsbestemmelsene ble laget, var det i en helt annen tid enn den vi nå er inne i. Det var vel før parlamentarismen ble innført. Det var i hvert fall før det var helt ordinært og normalt at regjeringer i stor grad ble sammensatt av stortingsrepresentanter, tidligere stortingsrepresentanter, altså folk fra hva vi kan kalle det politiske miljø. Det betyr i realiteten at i en riksrett i dag vil det være mange medlemmer som kanskje har vært gode kolleger, gode venner, av dem som eventuelt blir tiltalt for riksretten. Det var ikke situasjonen den gang den nåværende konstruksjonen med riksrett ble laget. Det var aldeles ikke en tilsvarende konstruksjon. Så til habilitetsspørsmålet. Det er klart at de fleste vil se på en domstol bestående av folk som kanskje har vært kolleger med den tiltalte i 12–16 år, som inhabil, om ikke formelt, så reelt. Blant annet derfor kan man ikke vise til at de som laget den opprinnelige grunnloven med riksrett, hadde tenkt på alle eventualiteter sett med dagens øyne. Det er en av grunnene til at vi må finne et annet system. I dag vil altså de som fører saken, nemlig påtalemyndigheten – som vil være Odelstinget – være kolleger og venner av den som eventuelt er tiltalt, og de som sitter og skal avgjøre saken som medlemmer av riksretten, vil også være det. Bare det i seg selv taler for å finne et nytt system. Så nevnte representanten Inge Lønning at statsvitere og statsrettslærde visstnok hadde forskjellig syn på Grunnloven § 75 f. Jeg har lyst til å slå fast at så vidt jeg har oppfattet vårt system, er det kun to instanser som i realiteten kan avklare hvorledes Grunnloven skal forstås. Den ene instansen er Stortinget gjennom avgjørelser i plenum, eller i hvert fall Stortinget som nasjonalforsamling. Det har kommet klart til uttrykk fra et flertall i Stortinget gjennom kontroll- og konstitusjonskomiteens flertallsinnstilling hvorledes § 75 f skal fortolkes. Selv om noen andre mener noe annet, er det denne fortolkningen som er gjeldende. Som stortingspresidenten refererte til, har vel også tidligere storting hatt det syn når det gjelder § 75 f. Det at andre har et annet syn, er ikke så avgjørende. Den andre instansen som også avgjør hvorledes Grunnloven skal fortolkes og forstås, er Høyesterett. Dersom noen i en eventuell sak påberoper seg Grunnlovens bestemmelser, vil det være Høyesterett som avgjør om de grunnlovsbestemmelsene kommer til anvendelse i den enkelte konkrete sak. Jeg skjønner at Inge Lønning er bekymret for at det kan blir for mye kontroll for den utøvende statsmakt, og at det kan være litt kjedelig av og til. Jeg synes faktisk at det er ganske viktig å sette søkelyset på dette, basert på debatter i Stortinget, f.eks. debatten den 14. mai i fjor, da vi behandlet innstillingen til St.meld. nr. 4 for 2001-2002 fra kontroll- og konstitusjonskomiteen om forholdet mellom regjering og storting, og om det faktisk også er slik å forstå i vårt konstitusjonelle system at når Stortinget har fattet et vedtak, er det regjeringens, den utøvende makts, plikt å gjennomføre det. Statsministeren hadde en rekke prinsipielle utsagn fra Stortingets talerstol hvor han slo helt klart fast at når Stortinget hadde fattet et vedtak, var det regjeringens plikt – han sa i et innlegg «fordømte plikt» – å gjennomføre vedtaket. Når vi nå opplever at Regjeringen i forslaget til revidert nasjonalbudsjett og i en del andre saker i stedet for å fortelle Stortinget hvorledes de har tenkt å få gjennomført Stortingets vedtak, sier at man ikke vil gjennomføre Stortingets vedtak, og inviterer Stortinget til å fatte et nytt og annerledes vedtak, da er faktisk også de konstitusjonelle og parlamentariske spilleregler satt på dagsordenen. Det samme gjelder uttalelser fra finansministeren – om ikke her i salen, så i en pressekonferanse – om at vedtak som var fattet av Stortinget med regjeringspartienes stemmer, følte Regjeringen seg forpliktet til å følge, i tillegg følte Regjeringen seg forpliktet til å følge opp det som regjeringspartiene i Stortinget hadde inngått av skriftlig undertegnede avtaler med andre partier. Men for øvrig var vedtak i nasjonalforsamlingen som regjeringspartiene ikke var med på, av underordnet art, de var egentlig ikke ment som noe annet enn en slags meningsytring fra Stortinget som man ikke behøvde å ta så alvorlig, og som man ikke behøvde å gjennomføre. Det er stikk i strid med det statsministeren sa i debatten 14. mai i fjor. Da er det ikke noe rart at flere av oss faktisk er enda mer interessert i å se på St.meld. nr. 4 for 2002-2003, som vi nå omsider har fått, når det gjelder rapporteringen om gjennomføring av stortingsvedtak. Jeg skulle ønske at også den ble underlagt mer oppmerksomhet i tiden fremover enn det som har vært. Jeg vil si at Stortingets kontroll med at regjeringen gjennomfører Stortingets vedtak, bør styrkes. Det vil jeg understreke når jeg oppfattet representanten Inge Lønning dit hen at han kanskje mente at kontrollen og iveren etter det han kaller stortingsregjereri og å gi instrukser til regjeringen, var blitt for omfattende.