trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-02-27:
Mobbeatferd kan omfatte både handlinger som er klart straffbare, og handlinger som har en mer subtil krenkende karakter, men som ikke nødvendigvis er straffbare. Ikke sjelden har de som mobber, også atferdsproblemer som gir seg utslag i annen kriminalitet. Enkelte er under strafferettslig lavalder, og de stiller derfor andre krav til oppfølging fra voksensamfunnet. Vi skal ikke akseptere at barn og unge utsettes for vold og trakassering, heller ikke når de oppholder seg på eller er på vei til og fra skolen. I et så sammensatt problemområde er det nødvendig at de ulike etatene samarbeider, men det må gjøres klart hva som er politiets ansvar, og hva som er skolemyndighetenes og barnevernets, respektive foreldrenes, ansvar. Ansvaret skal ikke kunne pulveriseres eller skyves mellom ulike instanser. Det er både viktig og nødvendig at politiet kobles inn raskt når mobbingen får en mer alvorlig karakter. I dag skal alle grunnskoler og videregående skoler ha sin faste politikontakt, som også kan benyttes når mobbing er et alvorlig problem. Bekymringssamtalene, der barn og unge og deres foreldre samarbeider, samt aktiv deltakelse i tverretatlig arbeid tillegger politiet en viktig rolle i arbeidet mot mobbing. De skal brukes mer. I Politidirektoratet vil man i 2002 implementere en plan for problemorientert forebyggende arbeid. Forebygging av mobbing skal være en del av denne planen. Mobbing fanges opp av bestemmelser spredt i ulike lover og forskrifter, bl.a. straffelovens bestemmelser om legemskrenkelser og trusler. Ansvar for unnlatelse av å gripe inn for å forebygge eller avverge handlingene er mindre presist beskrevet. Unnlatelse av å gripe inn vil etter omstendighetene kunne rammes som medvirkning til mobbingen, særlig hvis den som unnlater å gripe inn, har en særlig omsorgs- eller tilsynsplikt. Opplæringsloven § 1-2 presiserer at alle som er knyttet til skolen, skal arbeide for å hindre at elever kommer til skade eller blir utsatt for krenkende ord eller handlinger, men uten at unnlatelser er belagt med straff. Er den som unnlater å gripe inn, offentlig tjenestemann, kan straffelovens bestemmelser om forseelser i den offentlige tjeneste, §§ 324 og 325, også være anvendelige. Forskriften om miljørettet helsevern skal imidlertid fungere som «barnas arbeidsmiljølov». Den har hjemmel i kommunehelsetjenesteloven, som i § 4a-11 fastslår straffeansvar for enkeltpersoner, knyttet til forskriftens krav. Mobbing vil kunne defineres inn under ansvaret for det psykososiale arbeidsmiljø, som etter forskriften påhviler virksomhetens leder, dvs. rektor, og eier, som oftest kommunen. Jeg er ikke kjent med at noen skoleledere eller kommuner er straffet etter denne bestemmelsen. Skolen, barnevernet, helsemyndighetene og politiet har et felles ansvar. Når voksne unnlater å gripe inn i en mobbesituasjon, er det derfor kritikkverdig, men sjelden straffbart. Vi er nødt til å se helheten i alle reaksjonsformene overfor barn og unge som bryter samfunnets normer.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-02-27:
Siden representanten i sitt spørsmål sier at voksensamfunnet ikke har grepet inn, har jeg innhentet en rapport fra Hedmark politidistrikt hvor det framgår at det har vært kontakt av omfang både med PP-tjenesten i Tynset kommune og også med skolepsykolog. Det framgår også med hensyn til det siste spørsmålet at da saken ble henlagt av politiet etter at man hadde sett på den, ble den sendt til jentas adresse på Tynset, og politiet ventet i fem dager før man så kunngjorde forholdet til media. Jeg synes det er riktig å gi disse praktiske informasjonene. Men så til representantens hovedanliggende. Jeg deler hans hovedanliggende, at det er viktig å klargjøre ansvaret i det vi kan kalle for forvaltningssamarbeidet mellom forskjellige deler av det offentlige. Jeg deler også hans bekymring på dette punkt, fordi jeg på ulike måter er kjent med både mobbeoffer og deres pårørende. Jeg skal iallfall gjøre mitt i samarbeid med andre statsråder for at det både blir jobbet med spørsmålet, at det blir tatt på alvor, og at de ulike instanser som har ansvar, skal bære det. Men som det framgikk av mitt svar, er det i så fall flere som må dra sammen.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-02-27:
Jeg tror ikke vi skal prøve å konkurrere om hvem som er verst når det gjelder tilfeller av barne- og ungdomskriminalitet, men jeg tror vi skal konstatere at uansett hva som skjer, reagerer vi til fordel for det mennesket som lider overlast. Jeg viste i mitt svar til en rekke hjemler i norsk lovgivning, både det jeg kalte «barnas arbeidsmiljølov», det som er i straffeloven, og også opplæringsloven. Det som er kjernen i dette, er at skal man få en reaksjon hvor man ikke ser bort, så må de ulike instanser som ser, se i fellesskap og samarbeide. På spørsmålet om jeg vil bidra til at de som ser, skal se sammen med andre, er svaret at jeg vil det, for jeg er sterkt opptatt av dette som vi kan kalle forvaltningssamarbeid. Men det er dessverre ofte slik – uten at jeg skal gå inn i denne saken, men jeg kjenner tilfeller – at noen snakker om mobbingen lenge etterpå fordi det var for vanskelig å snakke om det mens det pågikk. Det er også slik at man heller ikke alltid ser det. Men når man ser – og ser klart og tydelig – har man selvfølgelig en plikt til å gripe inn. Da må det også være et samarbeid, og jeg har vist til at politiet har fått som en del av sitt ansvar å reagere, slik at vi skal ta disse spørsmålene på alvor.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-02-27:
Som jeg gjorde rede for i mitt første svar, er det ikke helt enkelt å kunne gå inn på å slå fast hva som er det statistisk rette. Det som er avgjørende, er at det reageres, og at det er kompetanse for å reagere. Jeg har tatt initiativ for at denne kompetansen skal eksistere i hele landet, som jeg gjorde rede for i mitt hovedsvar. Jeg tror selv at det kan være en forklaring, som også representanten har vært inne på, at det har vært oppmerksomhet. Jeg tror oppmerksomhet og offentlig debatt i seg selv er et gode. Så kan det tenkes, og det er ren spekulasjon fra min side, at det er forskjell mellom de deler av landet hvor det er spredte bygdesamfunn – i tillegg til selvfølgelig bysamfunn – og en storby, men dette trenger ikke å være en tilstrekkelig begrunnelse. Jeg tror det avgjørende er at disse sakene blir tatt på alvor fra første stund, og at de som skal jobbe med det, har kompetanse til å lytte på den rette måten, se og forstå på den rette måten, og kan følge opp. Det er denne kompetansen som skal styrkes. Det har jeg vært opptatt av over lengre tid, og det skal jeg selvfølgelig følge nøye med. Det som da skjer i Nord-Norge, gir et incitament til nettopp spesielt å se hvilke erfaringer man nå høster i forbindelse med kompetanseutbyggingen generelt i politiet.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-02-27:
Dette har tidligere vært lansert som en tanke, men har ikke fått oppslutning verken hos meg eller i Stortinget, for å si det slik. Men det som har fått oppslutning, er at en skal styrke kompetansen i større politidistrikt for å følge opp, også tverretatlig. Jeg vil selvfølgelig holde meg orientert om det skjer. Dette har jo vært et av argumentene for at man har fått disse større politidistriktene. Jeg er helt enig med representanten i at det er helt avgjørende at det skjer, skal vi si, et forvaltningssamarbeid. Her er det også en positiv ting, som jeg sa i det første svaret, at Statens helsetilsyn skal ha ansvaret for et prosjekt for å bygge ut et tiltaksapparat og kompetansen i berørte etater. Det er et prosjekt som jeg tror vil være til nytte, og jeg vil selvfølgelig holde meg orientert om utviklingen av prosjektet. Jeg deler representantens uro over dette, og jeg deler representantens oppfatning at det må skapes en kultur hvor forvaltningssamarbeid er det naturlige, i hele landet. Når jeg så nevnte Nord-Norge spesielt, kan det, siden det har vært oppmerksomhet der, kanskje være av spesiell interesse for meg å holde meg orientert om hvordan forvaltningssamarbeidet utvikler seg i den landsdelen.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-02-27:
Jeg vil gjerne få lov til å stille helseministeren følgende spørsmål: «Vi får nå meldinger fra hele landet om at tiltak for gjennomføring av psykiatriplanen forsinkes, eller om at det må foretas innsparinger i etablerte tiltak. Helseministeren sier i Dagsavisen 16. februar d.å. at helseforetakene innen 1. mars i år skal dokumentere hvordan øremerkede penger er brukt, og hvilke tilbud de kan gi til innbyggerne i sine regioner. Hvordan vil statsråden orientere Stortinget om gjennomgangen han nå foretar?»
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-02-27:
Jeg takker for svaret, og er glad for at helseministeren så klart sier at han vil komme tilbake til Stortinget og orientere om det som skjer. Det som er foranledningen til dette spørsmålet, er at vi i media den siste tiden har fått ganske mange tegn på at situasjonen rundt omkring i psykiatrien ikke er så god som en skulle ønske. Senest i Dagbladet i dag sies det at man nå gjennomfører det Dagbladet velger å kalle «hemmelige kutt», og man nevner eksempler på det ene helseforetaket etter det andre som nå kutter kraftig i psykiatrien, ifølge Dagbladet. Det som opptar meg, er at psykiatrireformen jo skal føre til en bedre psykiatri rundt omkring, ikke til et dårligere tilbud til pasientene. Mitt oppfølgingsspørsmål må da være: Vil nå helseministeren virkelig ta tak i foretakene og sørge for at psykiatriplanen blir gjennomført etter intensjonen?
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-02-27:
Jeg takker for svaret nok en gang. Ifølge Dagbladet i dag står det som et eksempel at styret «ved helseforetaket Ullevål sykehus har allerede kuttet 10 og behandlet i går kveld forslag om kutt på ytterligere 7 millioner» innenfor psykiatritilbudet tilknyttet dette helseforetaket. Forstår jeg helseministeren rett hvis jeg nå konkluderer med at ut fra det helseministeren nå sier, og hvis disse opplysningene faktisk stemmer, vil helseministeren gripe inn og sørge for å reversere denne type kutt?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-02-27:
Målene for Opptrappingsplan for psykisk helse ligger fast, slik de er vedtatt av et enstemmig storting. Driftsnivået skal styrkes, og det skal investeres, og vi ser allerede klare tendenser til at mange får et bedre tilbud enn tidligere. Men vi ser også fortsatt svikt i mange ledd og uakseptable eksempler på at mennesker med psykiske lidelser ikke får den hjelpen de har behov for. Stadig flere søker hjelp, men stadig flere får også hjelp. Gjennomsnittsventetiden for voksne er redusert. Også flere barn får hjelp, men her har vi ennå ikke greid å redusere ventetidene. Vi er derfor i gang med å utarbeide en styrket og samlet strategi for satsingen på barns og unges psykiske helse, og så vel kommuner som helseforetak har blitt bedt om å prioritere denne gruppen. I en situasjon der det tilføres betydelig flere ressurser til psykisk helse, er det også viktig at tjenesten har et sterkt fokus på hvordan ressursene utnyttes. Med en så stor opptrapping og en samtidig omlegging av eieransvaret for spesialisthelsetjenesten vil det kreve tilpasninger knyttet til omstilling og produktivitet. Overføring av spesialisthelsetjenesten til statlig eierskap vil i seg selv skape en usikkerhet for den samlede budsjettsituasjonen. Stortinget er kjent med at Regjeringen vil foreta en gjennomgang av den samlede driftsøkonomien i spesialisthelsetjenesten i tilknytning til revidert nasjonalbudsjett. Gjennom styringsdokumentet til de regionale helseforetakene har jeg pålagt dem å prioritere gjennomføringen av opptrappingsplanen generelt, og en satsing på psykisk helsevern for barn og unge spesielt. De regionale helseforetakene skal følge opp det arbeidet fylkeskommunene har påbegynt. Midler som tilføres som en del av planen, skal i sin helhet brukes til psykisk helsevern. De øremerkede tilskuddene skal komme i tillegg til helseforetakenes tiltak og egenfinansiering av psykisk helse, og ikke erstatte denne. Tilsvarende er opptrappingsmidlene til kommunene øremerket psykisk helse. Disse klare føringene følges opp. Departementet har sendt brev til de regionale helseforetakene der vi ber om en tilbakemelding om budsjettsituasjonen for psykisk helse, samtidig som viktigheten av at de mål og rammer som er vedtatt, følges opp, blir understreket. Brevet er først og fremst en del av vår oppfølging av de regionale foretakene. De rapportene vi får inn, vil bli fulgt opp ut fra de klare politiske føringene som er gitt. Når det gjelder den nærmere tilbakemelding til Stortinget, vil jeg redegjøre for dette i forbindelse med framlegging av budsjettproposisjoner, i første omgang i forbindelse med gjennomgangen av sykehusøkonomien, som er varslet i revidert nasjonalbudsjett 2002. Arbeidet med en gjennomgang og en ajourføring av opptrappingsplanen er igangsatt. Det vil jeg komme tilbake til i statsbudsjettet for 2003. I tillegg vil jeg be Stortinget om å få gi en helsepolitisk redegjørelse i løpet av våren, hvor jeg bl.a. vil gjennomgå arbeidet med oppfølgingen av sykehusreformen og Opptrappingsplan for psykisk helse.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-02-27:
Det korte svaret på det spørsmålet er ja. Jeg har allerede grepet tak i det. Jeg har med den samme uro som representanten Hanssen sett på meldinger om at det planlegges kutt innenfor psykisk helse i helseforetakene, og det er foranledningen til at jeg har bedt om en redegjørelse fra samtlige fem regionale helseforetak om dette. I oppfølgingen av denne runden vil vi følge opp de føringene vi allerede har gitt om at opptrappingsmidlene skal føre til en opptrapping av tjenestetilbudet, og skal komme på toppen av den aktivitet man har fra før, og ikke til erstatning for den aktivitet man har fra før. Det kommer denne helseministeren til å passe meget nøye på; å bruke de virkemidler som er nødvendige for å få dette igjennom.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-02-27:
Utgangspunktet er klinkende klart: Opptrappingsplanen skal følges. Midlene som gis til opptrapping innenfor psykisk helse, skal føre til en reell opptrapping, og det betyr at det å kutte i bunnen på det tilbudet man allerede har, ikke blir akseptert. Samtlige regionale foretak må redegjøre for hvordan de møter dette feltet i den krevende budsjettsituasjonen de har. Jeg kan ikke forholde meg til opplysninger gitt til Dagbladet. Jeg vil forholde meg til den redegjørelsen jeg får fra Helse Øst i dette tilfellet, og følge opp de styringssignalene som jeg her har gitt uttrykk for.
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2002-02-27:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til olje- og energiministeren: «Hvordan mener statsråden prisutviklingen på elektrisk kraft vil bli de kommende år?»
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2002-02-27:
Jeg takker for svaret. Slik jeg skjønner statsråden, mener han at det vil bli et stramt marked, og at det vil føre til økte priser framover. Jeg viser til sekretariatet for samarbeid mellom de systemansvarlige i elselskapene i Norden, NOREL, som har lagd en ny strømprognose for Norden. Den viser at et tørrår som 1996 kan føre til store sonevise utkoblinger av strøm i Norge. Men før en kommer så langt, vil en oppleve en sterk vekst i strømprisene. Vi vil få særnorske og høyere energipriser her i landet, sier NOREL. Kan statsråden bekrefte eller avkrefte dette?
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2002-02-27:
Statsråden viser i brev til komiteen at det i dag er et underskudd på 6–7 TWh, og at marginalproduksjonen nå er kullkraft. Samtidig har han vist til at han har planer om at det skal utvikles nye energikilder i et tiårsperspektiv, 7 TWh, og da har han ikke tatt hensyn til den veksten det vil være i forbruket. I Dagbladet den 19. februar blir det spådd strømkrise om få år, og i den forbindelse sier statsråden: «Vi har som målsetting å bli nettoeksportør av kraft.» Mitt spørsmål til statsråden blir da: Hvilke tiltak vil han sette inn for å oppnå den målsettingen om å bli nettoeksportør av kraft, i og med at vi nå i et normalår importerer 7 TWh?
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2002-02-27:
Prisen på elektrisk kraft i Norge vil til enhver tid gjenspeile produksjons- og etterspørselssituasjonen i det nordiske kraftmarkedet. Prisen på kraft justeres hele tiden for å balansere produksjon og forbruk. Endringer i produksjons- og etterspørselsforholdene er dermed avgjørende for prisutviklingen. En rekke faktorer er av betydning for utviklingen i produksjon og forbruk. Fra år til år vil det være betydelige variasjoner på grunn av variasjoner i nedbør og temperatur. Over tid vil utviklingen være mer avhengig av den underliggende utviklingen i produksjons- og etterspørselsforholdene. I de senere årene har det vært liten kapasitetsøkning i elektrisitetsforsyningen. Det gjelder både i kraftverkene og i overføringsnettet. Samtidig med at det har vært liten vekst i produksjonskapasiteten, har veksten i bruken av elektrisitet fortsatt vært betydelig. I våre naboland har det vært en tilsvarende utvikling. De siste årene på 1990-tallet og år 2000 var gjennomgående nedbørsrike, med stort tilsig til kraftmagasinene og derfor høy tilgang på elektrisk kraft. Dette gav relativt lave priser i disse årene. I 2001 var nedbørsituasjonen mer normal og prisen klart høyere enn i de foregående årene. I de nærmeste årene framover er det grunn til å regne med at kraftbalansen vil bli strammere enn i dag. Utbyggingstiden i kraftsektoren er lang, og de prosjektene som vil bli fullført i de nærmeste årene, vil gi liten økning i produksjonskapasiteten. Samtidig må en regne med at veksten i elektrisitetsforbruket vil fortsette til tross for en stor satsing på energiøkonomiseringstiltak. Men selv om kraftbalansen strammes ytterligere, er det fortsatt grunn til å regne med lave priser i år med mye nedbør. På lengre sikt vil prisutviklingen bl.a. avhenge av hvor godt vi lykkes i politikken med omlegging av energibruk og produksjon og i å utvikle gasskraftverk med deponering av CO2. Formålet med denne politikken er å forene ønsket om relativt rimelig energi med høye ambisjoner i miljøpolitikken. Både i St.meld. nr. 29 for 1998–1999, Om energipolitikken, og i St.meld. nr. 37 for 2000–2001, Om vasskrafta og kraftbalansen, er det for øvrig gitt en bred drøfting av faktorer som vil være av betydning for prisutviklingen. I NOU 1998:11, Energi- og kraftbalanse mot 2020, er det dessuten presentert ulike scenarier for utviklingen i kraftprisene. Som representanten Klungland vil være kjent med, har jeg for øvrig gitt en vurdering av kraftbalansen i et svar til Stortinget i forbindelse med energi- og miljøkomiteens behandling av proposisjonen om Snøhvit.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2002-02-27:
Prisen på elektrisk kraft i Norge vil, som jeg sa, være avhengig av prisen i det nordiske kraftmarkedet, som Norge tar del i. Men i dette kraftmarkedet forsynes veldig mye av energien gjennom vannkraft. Og som jeg sa i mitt svar, vil det i årene fremover fremdeles kunne påregnes en rimelig pris på elektrisitet i nedbørsrike år. Men tørrår vil være en betydelig utfordring, og det vil reflekteres i prisen. Derfor er det viktig at vi kommer i gang med økt elektrisitetsproduksjon gjennom ulike tiltak. Enøk er en viktig del av dette, likeså fornybare kilder som bioenergi og vind – begge disse forholdene er det Enova som tar seg av – opprustning av elektrisitetsverk, bedre kabling i energimarkedet, også ut mot det nordiske markedet, og endelig CO2-frie gasskraftverk. Alt dette vil være nødvendige tiltak for å få en bedret kraftbalanse og dermed sikre rimelige priser på elektrisitet.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2002-02-27:
Det er riktig at det i et normalår er et underskudd i kraftbalansen på 6–7 TWh. Jeg minner da om at det gjennom den satsingen på nye fornybare energikilder, bl.a. bioenergi og vindenergi, allerede er 7 TWh, som skal være målsettingen innen 2010. Det er en satsing som det er bred oppslutning om i Stortinget, og det vil gi oss et viktig bidrag til å bedre kraftbalansen. I mitt forrige svar regnet jeg for øvrig opp fire andre tiltak som sammen med satsingen på nye fornybare energikilder skal sikre oss en bedre kraftbalanse. Jeg mener at den tiden som vi har til disposisjon, gitt at vi får en nødvendig kabling ut mot et nordisk kraftmarked – gjerne også et europeisk – vil være tilstrekkelig til å utvikle CO2-frie gasskraftverk, som vil bli et betydelig nettobidrag for å bedre kraftbalansen.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2002-02-27:
Forvaltningen av våre vannkraftressurser bygger på et omfattende lovverk som går helt tilbake til 1906. For å oppnå styring og kontroll med vannkraftressursene kan myndighetene med hjemmel i dette lovverket ta i bruk et knippe av virkemidler, slik som konsesjoner, forkjøpsrett og hjemfall. De senere årene har myndighetene blitt kritisert fra ulike hold for sin praktisering av hjemfallsreglene. Gjennom mange år har offentlige kraftforetak fått tidsubegrensede konsesjoner uten hjemfallsvilkår, mens private har blitt meddelt tidsbegrensede konsesjoner på inntil 60 år med hjemfall til staten ved konsesjonstidens utløp. Flere kommuner og fylkeskommuner som eier kraftverk, mener at en slik praktisering fører til at for få interessenter kommer på banen ved salg av kraftverk, og at det kan påvirke prisingen av kraftverk i markedet. Regjeringen nedsatte sist høst en interdepartemental arbeidsgruppe som nå er i full gang med å utrede hjemfallsordningen i forhold til virkninger på ressursbruken og konkurransen i kraftsektoren, langsiktig nasjonal handlefrihet og hensynet til offentlige inntekter. Formålet er å gi grunnlag for å vurdere konsekvenser av å harmonisere hjemfallsreglene mellom offentlige og private aktører og gi beslutningsgrunnlag for hvordan en eventuell harmonisering bør gjennomføres. I forrige uke sendte ESA norske myndigheter en såkalt reasoned opinion, der det fremgår at overvåkingsorganet mener vår praktisering av hjemfallsreglene ikke er i samsvar med EØS-avtalens bestemmelser om fri etableringsrett og fri flyt av kapital. Denne uttalelsen skal vi nå gå grundig gjennom før vi melder tilbake det norske standpunktet til ESA. Som representanten Brustad også skriver i sitt spørsmål, har hjemfallsretten vært et viktig virkemiddel i vår konsesjonslovgivning. Jeg anser det som en prioritert oppgave å søke løsninger som kan ta vare på de grunnleggende prinsipper som hjemfallsretten bygger på også i fremtiden. Det er derfor viktig at vi nå tar oss tid til å gå gjennom alle sider ved hjemfallsordningen, før vi konkluderer med hva som skal skje. Fra Regjeringens side er dette en oppgave som vil bli gitt høy prioritet fremover. Det standpunktet Regjeringen kommer fram til, vil bli fulgt opp i en proposisjon til Stortinget.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2002-02-27:
Jeg må da gjenta mitt svar, hvor jeg sa at det jeg ønsker, er å søke løsninger som kan ta vare på de grunnleggende prinsipper som hjemfallsretten bygger på. Jeg sa også at vi nå går gjennom dette i en egen interdepartemental arbeidsgruppe. Jeg legger ikke skjul på at dette er viktige problemstillinger som krever betydelig arbeid og innsikt, slik at vi får kartlagt alle sider ved denne saken, både i forhold til den kritikk vi møter blant fylkeskommunale og kommunale kraftverkseiere, og også i forhold til den «reasoned opinion» som ESA har sendt oss. Formålet med denne gjennomgangen er å kunne vurdere konsekvensene av å harmonisere hjemfallsreglene. Det er det som i hvert fall i forhold til ESA har skapt problemer, nemlig at vi behandler offentlige kraftverk på en annen måte enn private kraftverk. Mitt utgangspunkt er altså at de prinsippene og de viktige virkningene av hjemfallsretten skal videreføres gjennom et eventuelt nytt regime.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2002-02-27:
Av respekt for den grundige gjennomgang som Regjeringen nå har tatt initiativ til gjennom en interdepartemental arbeidsgruppe, skal jeg ikke her forskuttere en løsning. Jeg har angitt en retning for arbeidet og har håp om at vi skal finne gode løsninger som også ivaretar det som jeg forstår representanten Brustad og jeg står sammen om, nemlig at hjemfallsretten har vært viktig for forvaltningen av vannkraftressursene våre og også vil være viktig fremover. Og så må vi finne en løsning i forhold til den kritikk og de imøtegåelser som er kommet, både fra nasjonale eiere av kraftverk og også utenfra, gjennom EØS-avtalen i den «reasoned opinion» som ESA har fremsatt.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2002-02-27:
Jeg tillater meg å stille barne- og familieministeren følgende spørsmål: «Etter dagens regelverk for permisjon for far i forbindelse med barnefødsel får far ikke de fire ukene som er forbeholdt ham, hvis ikke mor har hatt over 50 pst. stilling. Dette gjelder selv om far har hatt full stilling i mange år og forsørget familien. Mener statsråden det er rettferdig at fedre blir avskåret fra full pappapermisjon fordi mor ikke har vært i full stilling?»
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2002-02-27:
Det er riktig at Fremskrittspartiet i utgangspunktet har et litt annet syn på hvordan støtten til barnefamilier bør fordeles. Men vi aksepterer også at vi er innenfor dagens system, og innenfor rammen av dette systemet gleder det meg å høre at statsråden vil se på alternative løsninger. Likestilling handler ikke bare om kvinners situasjon, men også om menns situasjon og likestilling mellom menn. Det er altså på det rene at det har vært en forskjellsbehandling av fedrene, avhengig av mors jobbsituasjon. Men det er også slik at disse mennene har bidratt til fellesskapet gjennom å betale skatt, og det burde da være en selvfølge at man fikk muligheten til å få noe tilbake i form av pappapermisjon. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvilke tidsperspektiv kan man forvente på de tingene som det nå arbeides med i departementet? Og når vil man kunne regne med konkrete saker til Stortinget?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2002-02-27:
Det ser ut til at statsråden og jeg er svært enig i at det er viktig at fedre på et tidlig tidspunkt får god kontakt med sine barn. Vi ser altfor mange eksempler på hva dårlig kontakt med begge foreldre kan føre til i dagens samfunn. I arbeidet med å engasjere fedrene i barns oppvekst kan pappapermisjon være et av de tiltakene som bidrar. Det er mitt håp at man prioriterer dette arbeidet fra statsrådens side, og jeg takker som sagt for svaret.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-02-27:
Barne- og familiedepartementet gjennomgår for tiden fødselspengeordningen med sikte på forenklinger. I denne sammenheng ser vi også på fedrenes rettigheter. Regelverket kompliseres ved at det gjelder egne bestemmelser for fedrekvoten, og at det går et skille mellom fødselspengeuttak som skal regnes som uttak av fedrekvote, og uttak som ikke regnes som fedrekvote. Derfor ønsker jeg å jobbe med sikte på å forenkle og forbedre hele regelverket. Representanten har rett i at far ikke kan ta ut fedrekvoten på fire uker dersom mor ikke har arbeidet minst halv stilling før fødselen – dette fordi fødselspengene til far etter dagens ordning ved uttak av fedrekvoten beregnes i forhold til mors stillingsdel før fødselen. At fars fødselspenger blir beregnet på denne måten, er etter mitt syn en dårlig løsning. I forbindelse med behandlingen av forslaget om selvstendig opptjeningsrett til fødselspenger for fedre – jeg viser til Innst. O. nr. 97 for 1999-2000 – foreslo komiteens medlemmer fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti at alle fedre som tar ut fedrekvoten, skulle få fødselspenger i forhold til sin egen stillingsbrøk, fordi dette ville gjøre det til et mer reelt alternativ for fedrene å benytte fedrekvoten. Den gang støttet ikke Fremskrittspartiet dette, men fremmet i stedet forslag om å innføre en alternativ fødselspengeordning, der alle ville få utbetalt samme sum, uavhengig av inntektsforhold. En slik løsning ville, i alle fall etter min mening, føre til et betydelig inntektstap for mange familier og gjøre det lite attraktivt for fedre å være hjemme med barna. Det er et mål for meg at menn skal ta større del i omsorgen for sine barn mens de er små. Dette er ikke bare viktig ut fra et likestillingsperspektiv, men også av hensyn til barna. Det fremgår av Samarbeidsregjeringens politiske plattform at Regjeringen vil gi fedre selvstendig opptjeningsrett til pappapermisjon og også øke omfanget av denne.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-02-27:
Jeg er helt enig i at likestilling også skal gjelde for menn. Vi har her et område som vi er nødt til å se nærmere på og få gjort noe med. Som barneminister har jeg lyst til å si at for meg gjelder det også barna og mulighetene for at de kan få være sammen med fedrene sine i et gitt tidsrom. Når det så gjelder selve saken om fødselspengeordningen, er den under behandling i departementet. Vi regner med at vi kan være ferdig med forslag knyttet til dette i løpet av høsten. Når Regjeringen kommer til å implementere dette som et forslag med økonomi knyttet til det, må vi ta i budsjettdebatten. I Sem-erklæringen har vi sagt at først skal vi ha full barnehagedekning, dernest skal vi videreføre kontantstøtte, og så kommer pappapermisjon til slutt – hvis jeg husker den riktige rekkefølgen nå. Men i alle fall kommer vi til å kunne ferdigbehandle hvilke forslag vi vil gå for, og hvordan dette skal organiseres – det er snakk om både utvidet pappapermisjon og om selvstendig opptjeningsrett.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-02-27:
Jeg skal gjøre mitt for å få forsert denne saken så raskt som mulig. Jeg har også en god del henvendelser om dette fra ulike familier, og det er et uttrykt behov fra en del brukere i dette landet å få dette ordnet.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2002-02-27:
Jeg vil få lov å rette følgende spørsmål til utdannings- og forskningsministeren: «Flere elever, deres foreldre og pårørende opplever avmakt overfor skolesystemet i forhold til mulighetene for å nå frem med klager knyttet til mobbing, undervisning og skolespørsmål generelt, spesielt når dette er knyttet til forhold som berører enkeltlærere eller den enkelte skole og skoleledelse. Vil statsråden ta initiativ til å få utprøvd en ordning med skoleombud som uhildet klageinstans og kontaktorgan for elever og deres foreldre når de ikke når frem overfor skolen gjennom ordinære kanaler?»
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2002-02-27:
Jeg har registrert at statsråden har tatt initiativ, til dels kraftig, for å rette søkelyset mot mobbing i skolen, mot skoleledelse og for en bedre skoleledelse, mot kvalitet i skolen totalt sett. I dag ser vi at det oppstår slike problemer internt i et skolesamfunn som ingen griper fatt i og ingen når frem i forhold til, fordi det er skoleledere som ikke fungerer. Det er vanskelige personalsaker som ingen griper fatt i, fordi man har manglende kompetanse til å gripe fatt i disse. Dette går ut over skolemiljøet som helhet, og det går ut over læringsmiljøet som helhet. Vil ikke da dette være en naturlig sak å se i sammenheng med det arbeidet som statsråden nå har iverksatt, både for å forbedre kvaliteten i skolen som helhet og for å sikre rettssikkerheten for den enkelte elev og den enkelte elevs foreldre på en bedre måte enn hva som er tilfellet i dag?
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2002-02-27:
Jeg benytter anledningen til å takke statsråden for et positivt svar. Jeg oppfattet det slik at statsråden vil sørge for at denne problemstillingen blir én av de mange problemstillinger som nå blir fulgt opp og vurdert, som et konstruktivt og positivt tiltak i det videre arbeid med å forbedre kvaliteten i skolen og gjøre det bedre for den enkelte elev, slik at man når fram både med sine synspunkter og med klager på det som åpenbart ikke fungerer i mange forhold, ut fra misforstått solidaritet med kolleger og mangel på oppfølging fra skoleledelsen.
Raymond Robertsen (Høyre), 2002-02-27:
«I Altaposten 11. februar d.å. går det frem at lærerne i skolen møter store problemer i undervisningssituasjonen. På et par år er sykefraværet femdoblet, og unge lærere som går inn i yrket med idealisme og pågangsmot, føler stor avmakt. Lærerne møter betydelige sosiale problemer i skolen, og læringsmiljøet blir dårlig. Hvilke tiltak vurderer statsråden å sette i verk for å bedre undervisningssituasjonen for både lærere og elever i slike vanskelige tilfeller?»
Raymond Robertsen (Høyre), 2002-02-27:
Jeg takker for svaret, men jeg ønsker å følge opp med et spørsmål: Hvordan ser statsråden at man kan sikre at det som blir satt i verk, og de ideer som blir drøftet i storting og regjering, blir fulgt opp ute i kommunene? I tillegg vil jeg spørre: Hvordan mener statsråden konkret at skoleeierne kan og må engasjeres i kampen mot mobbing i skolen?
Raymond Robertsen (Høyre), 2002-02-27:
Jeg vil bare takke for svaret, jeg føler meg veldig beroliget med det svaret som statsråden her gir. Atferdsproblemer og psykososiale problemer i skolen er kanskje et vidt moment som bidrar til at undervisningssituasjonen blir dårligere, og at man ikke får gjort det man kanskje ønsker å gjøre på skolen. Jeg er veldig glad for at statsråden her skisserer hva man ser for seg når man snakker om en lov som tar hensyn til arbeidsmiljøet og miljøet for elevene i skolen.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2002-02-27:
Jeg vil stille følgende spørsmål til utdannings- og forskningsministeren: «Mobbing er et stort problem på mange skoler. Dette er ofte et sammensatt problem, som krever en rekke tiltak med innsats på flere samfunnsplan. Antimobbeprosjekter er satt i gang ved skoler over hele landet. Nå er utfordringen å sikre oppfølgingen av disse prosjektene. Blir de lokale og nasjonale resultatene systematisk evaluert, og hvordan følges hver enkelt skoles arbeid med slike planer opp?»
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2002-02-27:
Det er jeg enig i. Her er det viktig å få ut informasjon, slik at skolene vet hva som nytter. Det er vesentlig. Og jeg er også glad for at det ene programmet etter det andre nå blir evaluert. Lions Quest f.eks. – det er mitt valg – er et av dem som vi vet nytter å ta i bruk. Og lærere er glad for å få et verktøy som er prøvd ut, og som de vet nytter. Så jeg takker for svaret, og er glad for at dette vil bli fulgt opp. Vi vet at veldig mye godt arbeid gjøres rundt omkring i skolene, og vi vet at som ved alt forebyggende arbeid er det det målrettede og langsiktige arbeidet over tid som gir gode resultater. Departementet nedsatte for en tid siden en gruppe som skulle se på dette, og jeg er glad for at dette nå blir fulgt opp. Men jeg vil spørre, når det snakkes om skoleeieres ansvar her: Hvordan kan de følge opp? Det er jo ingen sanksjoner! Hva med at dette kommer inn i lovs form? Det er jo en skolemiljølov som etterspørres. Jeg vil spørre statsråden hvordan hun ser på at dette integreres i lovs form.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2002-02-27:
Jeg takker for svaret, og ser fram til at dette kan komme inn i opplæringsloven. Når vi vet at 100 000 elever i dag er involvert i denne type atferd, er det noe som det er et akutt behov for å gjøre noe med, selv om jeg fremdeles mener at det forebyggende arbeidet er det viktigste. Her er læreren nøkkelen til å gjøre noe med dette, og også at rektor forpliktes på de mobbeplanene som finnes i skolens virksomhetsplaner. Jeg vil derfor spørre om, når vi nå snart får en lærerutdanningsmelding, hvordan dette integreres i lærerutdanningen, som jeg synes er svært viktig. Og at disse programmene tilbys lærerhøyskoler, ser jeg også som viktig. Når man vet noe er utprøvd og gir effekt, bør departementet synliggjøre dette og få det med i lærerutdanningen. Vil statsråden ta dette med i arbeidet med lærerutdanningsmeldingen?
Linn Laupsa (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-27:
«Høgskolen i Østfold har i budsjettet for 2002 fått 7 mill. kr i startbevilgning for detaljprosjektering av «Remmenprosjektet». Det er budsjettert med at det trengs ytterligere 25 mill. kr for inneværende år for å holde fremdriften i de planene det er lagt opp til. Hvilke tanker gjør statsråden seg i forhold til tempo og fremdrift for dette viktige prosjektet?»
Linn Laupsa (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-27:
Jeg registerer svaret fra statsråden. Slik saken står i dag, er jo prosjektet allerede et kvartal forsinket, innflytting er satt til andre eller tredje kvartal i 2006. Meningen er at anbud skal sendes ut ved årsskiftet, og første spadetak skal da tas til sommeren. Statsbygg har til dags dato forskuttert noe, men er avhengig av penger i revidert for å fortsette dette prosjektet. Statsråden skal også være klar over følgende: Hvis dette prosjektet stopper opp, vil det ha store konsekvenser for høgskolen, og også for Østfold som et utdanningsfylke. Kan statsråden i så måte love at fristen for 2006 overholdes for høgskolens vedkommende?
Linn Laupsa (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-27:
Da vil jeg tolke dette slik at kostnadsrammen ikke er satt for 2002, i forhold til den risikoanalysen som gjennomføres. Det kan da med andre ord bety, hvis jeg tolker statsråden rett, at prosjektet kan bli redusert i forhold til det som kan komme ut av risikoanalysen.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2002-02-27:
Eg skal få stille følgjande spørsmål til fiskeriministeren: «Ifølgje oppslag i Fiskaren 18. februar i år har Fiskeridirektoratet foreslått at 36 fiskerikontor langs kysten skal leggjast ned, og at oppgåvene skal sentraliserast. Fiskarane går sterkt imot forslaget, som dei meiner vil svekkje m.a. rådgjevingstenesta. Meiner statsråden den nye organiseringa varetek fiskarane sine interesser?»
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2002-02-27:
Eg takkar for svaret. Eg må berre registrere at statsråden ikkje har støtte i næringa for den omorganiseringa som no er lagd fram. Stortinget har i saker der det har vore naturleg å kome inn på rådgivingstenesta for fiskarane, sterkt streka under at denne rettleiingstenesta må gi god service, den må ha geografisk nærleik til fiskerimiljøa, og den skal vere tilgjengeleg for brukarane. Fiskarane meiner – og det trur eg gjeld ei samla fiskerinæring – at det motsette no skjer, med den omlegginga som står føre. Det er greitt nok at ein har fått e-post, ein har fått elektroniske hjelpemiddel. Men det kan òg gå den motsette vegen, så det skulle ikkje vere problematisk å ha ei desentralisert rettleiingsteneste samtidig som ein varetek kompetansen. Meiner statsråden at denne omlegginga har støtte i Stortinget? Og skal ikkje rettleiingstenesta vere til beste for fiskarane, og ikkje nødvendigvis for byråkratane?
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2002-02-27:
Ein kan vel stille store spørsmål ved om avgjerdene blir tekne nærmare brukarane, når ein f.eks.i Hordaland fylke går inn for at heile rettleiingstenesta skal sentraliserast til Bergen. Det har vore sett på som ein stor fordel at rettleiingstenesta har vore i dei aktive fiskerimiljøa, og det vil ein ikkje lenger oppnå i eit fylke som Hordaland, når det blir ei så kraftig sentralisering som den som skjer der. Så har eg lyst til å stille eit spørsmål til fiskeriministeren, som i det fyrste svaret sitt, og også i svar rundt om i landet, har sagt at når det gjeld både organisering og den geografiske plasseringa av rettleiingskontor, er det gitt fullmakt til Fiskeridirektoratet og fiskeridirektøren til å avgjere det. Meiner statsråden at det er ei reint administrativ oppgåve å gjere ei så omfattande endring av rettleiingsstrukturen i ei av dei viktigaste næringane vi har?
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-02-27:
Det er viktig å understreke at den pågående omorganiseringen ikke innebærer en nedbygging eller svekkelse av fiskeriforvaltningen. Målet er å organisere en ytre fiskerietat slik at den på en best mulig måte er i stand til å løse dagens oppgaver og fremtidens utfordringer. Det er min plikt å sørge for at etaten er organisert slik at de offentlige ressursene utnyttes på en best mulig måte. Fiskeridirektøren er derfor gitt fullmakt «til å etablere en fiskerikontorstruktur som anses mest mulig hensiktsmessig ut fra servicetilbud, ressursbruk, utnyttelse av kompetanse mv.» Fiskeridirektørens modell innebærer en reduksjon av antallet kontorsteder, men med betydelig større kontor der det gjenstår. Dagens kontorstruktur ble etablert for ca. 30 år siden og var tilpasset datidens oppgaver og infrastruktur. Oppgavene og infrastrukturen har siden den gang gjennomgått store endringer. Blant annet kan det nevnes at regelverket som styrer norsk fiskerinæring, er betydelig mer komplekst og omfangsrikt enn tidligere. Etterspørselen etter de tradisjonelle tjenestene i fiskerirettledningstjenesten er sterkt redusert. Reisetiden er betydelig redusert gjennom utbygging av veier og tunneler. Utviklingen innen IKT har redusert betydningen av geografiske avstander. Jeg har forståelse for den bekymring som gjør seg gjeldende lokalt der hvor det nå ikke lenger vil være rettledning. Jeg er imidlertid ikke i tvil om – og det er det som er mitt ansvar – at dagens situasjon og fremtidens utfordringer gjør det nødvendig å etablere en kontorstruktur bestående av større kompetansesentre enn det som er tilfellet i dag. Dette er viktig bl.a. for å kunne yte tilfredsstillende service både når det gjelder faglig nivå og bredde, og for å kunne tilby en kontinuerlig og stabil tilstedeværelse på kontorene. Det krever større bemanning og mer kompetanse. Det er viktig å understreke at de fremtidige kompetansesentrene vil være en del av regionkontorene og ligge ute i regionene. Disse vil primært arbeide med oppgaver som tilflyter fra nærområdene, men vil også kunne ha regiondekkende arbeidsfelt og arbeidsområde. Min konklusjon er derfor at samlet sett vil tjenestetilbudet ute i distriktene bli styrket med den omorganiseringen som nå foretas, og det vil være kostnadseffektive løsninger som gjør at vi kan utføre arbeidet på en bedre måte, ikke minst når det gjelder ressurskontroll.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-02-27:
Rettledningstjenesten og fiskeriforvaltningen skal tjene flere hensikter. Det er et økende krav om bedre service og kortere behandlingstid, og den omorganiseringen som nå gjøres, er et ledd i å oppnå det. Dette er også forankret i behandlingen i Stortinget, og er noe som den forrige regjeringen og denne regjeringen har iverksatt. Så den omorganiseringen som nå gjøres, har ikke kommet over natten, og det vil jo ta en tid før vi har fått alle tingene på plass. Det skal være god service, det skal være nærhet og det skal være tilgjengelighet. Men det bør ikke være ukjent for noen, ei heller i dette hus, at det er betydelig misnøye nettopp med servicenivået, nettopp med den lange behandlingstiden i fiskeriforvaltningen. Dette er et ledd i å imøtkomme ønsket om større kompetanse, bedre kvalitet og raskere saksbehandling – og om at beslutninger skal fattes nærmere brukerne.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-02-27:
Nå skal vi ikke overdimensjonere den endring som nå gjøres. Dette berører et visst antall fiskerikontorer, og det er altså ikke slik at vi fjerner tjenestetilbudene fra fiskermiljøet. Man må ikke fremstille det på den måten, men holde fast ved at det er et betydelig krav fra næringen at det skal være bedre service, raskere service, flere beslutninger skal kunne fattes nærmere fiskerne. Da trenger vi et faglig miljø og ikke enkeltrepresentanter som sitter ute, og som i altfor stor grad har måttet sendt sakene enten til regiondirektøren eller til Bergen. Det har forsinket beslutningene. Så jeg føler meg trygg på at når dette er kommet opp å gå, vil også næringen være svært fornøyd med at de får bedre service.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2002-02-27:
Jeg har følgende spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren: «Regjeringen sier de vil ha fortgang i utbygging av offentlige servicekontorer med kommunal og statlig deltagelse. Arbeidet med etablering av slike kontorer i kommunene er i gang. Stortinget har bevilget 30 mill. kr som bl.a. skal gå til økonomisk støtte til lokale prosjekter. Kriterier for tildeling av midler skulle være klare i januar 2002, men kommunene har fått opplyst at invitasjon til søkerrunden er utsatt. Når kan kommunene forvente at søkerkriteriene er ferdig utarbeidet?»
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2002-02-27:
Jeg takker statsråden for svaret, og er veldig fornøyd hvis kommunene nå får beskjed om fjorten dager. Da har jeg bare én tilleggskommentar, og det er at man som bruker av et servicekontor ikke blir sittende irritert i telefonen og høre at man stadig rykker fram i køen, når det virkelig er lang ventetid. Jeg håper at det er slike barnesykdommer man nå tar vekk.
Victor Norman (Høyre), 2002-02-27:
Det er riktig som representanten viser til, at Regjeringen vil ha fortgang i utbyggingen av offentlige servicekontorer. Det er bl.a. slått fast i Sem-erklæringen. I min redegjørelse om modernisering, effektivisering og forenkling i offentlig sektor, som jeg la fram for Stortinget i januar, viser jeg til at offentlige servicekontorer og elektronisk forvaltning skal fungere som brukerrettede inngangsporter til offentlig forvaltning på tvers av etater og forvaltningsnivåer. De 30 mill. kr som er avsatt på mitt budsjett til videre innsats for å få etablert slike kontorer, bør rettes inn mot de prosjektene som best understøtter denne målsettingen. En del av midlene vil bli brukt til det sentrale utviklingsarbeidet med offentlige servicekontorer, utvikling av felles tiltak og prosjekter. Hoveddelen vil bli brukt til å understøtte og stimulere lokale tiltak både for kommunale og for statlige tjenester. Her har jeg merket meg at det i mange kommuner gjøres spennende arbeid som legger grunnlaget for mer kundevennlig og serviceorientert tjenesteytelse i førstelinjen, og som samtidig bidrar til en mer effektiv oppgaveløsning innad i etatene. Jeg er svært opptatt av at vi skal få mest mulig ut av disse pengene i form av tjenester som er tilpasset de lokale forhold og ulike brukergruppers behov. Vi ønsker derfor å stimulere til utprøving av et mangfold av slike brukerrettede inngangsporter til offentlige tjenester. En viktig utfordring er også å bidra til at de ulike statlige etatene kan inngå i et slikt samarbeid på en serviceorientert og kvalitativt god måte. Og selv om arbeidet med samordning og forenkling av ytelsene som er knyttet til arbeid, trygd og sosiale tjenester er organisert som et eget prosjekt og handler om mer enn førstelinjetjenesten, kan vi også ha mye å hente på å se på erfaringene fra arbeidet med offentlige servicekontorer på det området. Fordi vi på denne måten ønsker å stimulere til et mer mangfoldig konsept for offentlige servicekontorer og andre typer inngangsporter til offentlige tjenester, har vi jobbet med å revidere og utvikle nye kriterier for anvendelsen av midlene. Jeg regner med at de nye retningslinjene, og med det invitasjonen til å sende inn forslag, vil foreligge i løpet av et par ukers tid.
Victor Norman (Høyre), 2002-02-27:
Det vi primært er opptatt av, er at brukere skal føle at de får et samlet godt tilbud fra servicekontorene. Det betyr at vi er veldig opptatt av å få med alle nivåer, slik at det ikke bare gjelder kommunalt nivå, men også omfatter fylkeskommunalt og statlig nivå. Vi er også opptatt av at servicekontorene faktisk skal fungere ikke bare som en veiledningssentral, men som et sted hvor hovedtyngden av brukernes behov kan dekkes på stedet.