Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
Norge har lang tradisjon for å være et land som er opptatt av verden utenfor sine egne grenser. Vi er et land som er særdeles engasjert i FN. Vi har et høyt nivå på bistanden, og vi er opptatt av å bidra til å finne løsninger ved konflikter. I den senere tiden har vi hatt en veldig interessant debatt, synes jeg, om norsk utviklingspolitikk, både om omfanget av bistanden og om innholdet av den. Det er jeg utrolig glad for. Det er ikke slik som representanten Høglund tok til orde for, at det ikke er noen vilje til nytenking og debatt. Tvert imot, det er det vi ønsker. Regjeringen la i oktober fram et budsjett hvor man ønsket at Norge fortsatt skal ha et stort engasjement og bruke betydelige ressurser på bistand. I en tid med finanskrise er det kanskje særlig viktig at land fortsetter sitt engasjement. Det er krevende for mange – det vet vi – men det er nødvendig. Derfor er jeg glad for at det er et flertall her på Stortinget som mener at vi fortsatt skal være en betydelig bidragsyter. Det er bra, men det viktigste av alt er at de pengene vi bevilger, blir brukt på best mulig måte, at vi tenker målrettet når det gjelder de resultatene vi ønsker å oppnå. Derfor mener jeg det er riktig at vi satser på områder hvor vi har stor kompetanse, og hvor vi kan utgjøre en forskjell. Det brukes penger på helse og utdanning – som flere har vært opptatt av her i dag – men det er samtidig viktig at vi peker ut noen områder hvor vi kan bidra ekstra, som å satse på kvinner og likestilling, fredsbygging, menneskerettigheter, humanitær bistand, miljø og bærekraftig utvikling, olje og ren energi, godt styresett og kamp mot korrupsjon. Det er det jeg kaller prioritering: å plukke ut områder. Regjeringen har blitt kritisert for kun å fokusere på 1 pst.-målet, at målet er viktigere enn innholdet. Til det har jeg lyst til å si følgende: Hvis det var riktig, er kritikken berettiget. Men innholdet er faktisk det viktigste. Å sette mål om nivå handler mest om å ha klare ambisjoner og det å være bevisst på hvor stor andel vi faktisk bruker i forhold til inntektene våre. Fremskrittspartiet er det partiet som skiller seg mest fra Regjeringen når det gjelder bistand, og som ønsker å kutte stort sett over hele linjen, som utenriksministeren gikk igjennom – regionbevilgninger til Afrika, til Midtøsten, til fred, forsoning og demokratitiltak, til miljø og bærekraftig utvikling, osv. Hvis vi kutter slik som Fremskrittspartiet ønsker, vil det få store konsekvenser for de menneskene som blir direkte rammet av redusert bistand, for Norges rolle som bistandsaktør og for de inngåtte avtalene, som bl.a. utenriksministeren refererte til. Fra å være et offensivt land vil Norge bli et defensivt land, og det ønsker ikke jeg. Det finnes dem som mener at det er helt andre virkemidler enn bistand som skal til for å få utvikling i de fattigste landene. Regjeringen har blitt kritisert for å gi bistand i stedet for å legge til rette for handel. Jeg er enig i at handel er viktig for et lands økonomiske vekst, som mange av de landene vi snakker om, trenger. Men det er noe annet å svelge hele pakken og tro at så lenge en liberaliserer all handel og kjører på med liberalisering, får en utvikling. Så enkelt er det ikke. Høyre har dratt opp en veldig interessant debatt om hvor vi skal bruke bistandspengene. Jeg forstår heller ikke kritikken fra representanten Skovholt Gitmark om at ingen stiller til debatt. Jeg var senest i dag i «Her og nå», i debatt med den representanten, så jeg forstår ikke helt den kritikken. Men det Høyre ønsker, er å kutte i støtten til Latin-Amerika og Asia og konsentrere seg om Afrika. De vil samtidig at vi ikke skal gi bistand til land som ikke er demokratisk utviklet nok – i påvente av at de skal bli det. Jeg har liten tro på å omtrent isolere land og overlate dem til seg selv og be dem ta en telefon når alt er på stell. Jeg tror ikke man får noen effekt av det. Tror man virkelig at man får en demokratisk utvikling bare ved å kutte i bistanden – at da vil ting skje av seg selv? Tror man virkelig at den tredjedelen av befolkningen som lever i fattigdom, i f.eks. Latin Amerika, vil få det bedre eller verre? Jeg frykter det siste. Jeg er for at vi skal bruke bistandsmidler til å utvikle demokratiet, bekjempe korrupsjon og sørge for å få folk ut av fattigdom, og ikke stanse bistanden til land fordi man enten er politisk uenig med dem eller fordi landet har utfordringer. Jeg tror det er en lite farbar vei. Til spørsmålet om bruk av penger til Afrika: Vi er for å bruke penger på Afrika. Vi bruker penger på Afrika – vi vil fortsatt gjøre det – men å forlate andre regioner er vi faktisk imot. Til slutt: Norges bistand kan utgjøre en forskjell i verden. Vi kan aldri løse verdens fattigdomsutfordringer alene, men vi kan være en betydelig bidragsyter. Jeg håper vi fortsatt kan holde debatten om innholdet i bistanden i gang – som flere partier ønsker – det tror jeg er riktig i forhold til de pengene vi skal bruke, og som er til det beste for de fattige i verden.