Knut Werner Hansen (Arbeiderpartiet), 2009-02-19:
Saken vi i dag behandler, har vært tatt opp fra Stortingets side i mange sammenhenger. Saken ble grundig behandlet i St.meld. nr. 24 for 2004–2005 Erstatningsordningar for barn i barneheimar og spesialskular for barn med åtferdsvanskar. I den sammenheng vedtok Stortinget at erstatning til tidligere barnehjems- og spesialskolebarn på grunnlag av opphold i barnehjem eller spesialskole i perioden 1945–1980 skulle skje gjennom tilpasning av Stortingets billighetserstatningsordning – rettsferdsvederlag. Som kjent er kravene til bevis senket, både sammenlignet med den alminnelige erstatningsretten og den ordinære billighetserstatningsordningen. Det skal videre legges mindre vekt på hvilke følger det som skjedde, har fått for den enkelte. Det skal legges avgjørende vekt på en egenerklæring og en bekreftelse på barnehjemsoppholdet. Den øvre beløpsgrensen ble også hevet til 300 000 kr. Man kan også søke om billighetserstatning etter denne ordningen selv om man har fått erstatning fra kommunale erstatningsordninger for tidligere barnehjemsbarn. Muligheten for å søke om billighetserstatning avskjærer imidlertid ikke adgangen for denne gruppen til å gå til erstatningssøksmål mot staten på grunnlag av det samme forholdet. Under behandlingen av saken i Stortinget støttet en samlet familie-, kultur- og administrasjonskomité det daværende Barne- og familiedepartementets vurdering av at det ikke var behov for endringer i den alminnelige erstatningsretten tilpasset denne gruppen. Komiteen forutsatte imidlertid i en merknad at foreldelse ikke blir gjort gjeldende i saker som omhandler denne gruppen. Komiteens forutsetning var et viktig moment i statens vurdering av foreldelsesspørsmålet i den ene saken som har vært behandlet i rettssystemet. Staten måtte imidlertid også ta med flere andre prinsipielle og viktige momenter i den helhetlige vurderingen av om foreldelse skulle påberopes. Hovedtanken bak reglene om foreldelse av erstatningskrav er at den skadelidte bør oppfordres til å framsette sitt krav innen rimelig tid etter at skaden er konstatert. Bevishensyn taler for dette, ettersom bevis for hva som har skjedd – ikke minst hva som var årsaken til skaden – vil bli svekket eller gå tapt med tiden. De fleste hensyn som foreldelsesreglene hviler på, gjør seg gjeldende i saker som dette. Dokumentbevis er tapt, og vitner og oppgitte overgripere er gamle og eventuelt også døde, og dermed avskåret fra å bidra med sin oppfatning av det som skjedde og imøtegå alvorlige beskyldninger som framsettes. Eventuelle vitneutsagn vil dessuten være preget av at faktum ligger rundt 40 år tilbake i tid. De bevisproblemer domstolene vil stå overfor i barnehjemssakene, underbygges av at Stortinget foretok en særskilt tilpasning av sin billighetserstatningsordning for denne gruppen. Hovedregelen er at erstatningskrav foreldes tre år etter at den skadelidte fikk eller burde ha skaffet seg nødvendig kunnskap om skaden og den ansvarlige. Denne fristen er ment å gi den skadelidte rimelig tid til å vurdere om et erstatningssøksmål bør anlegges. I den saken som har vært behandlet i rettsapparatet, og hvor staten påberopte foreldelse, var denne subjektive treårsfristen ute, i tillegg til de objektive fristene. Saksøker var for øvrig gjennom et forlik med Bergen kommune i 2002 tilkjent en samlet erstatning på 725 000 kr for de samme faktiske forhold som ligger til grunn for søksmålet mot staten. I tillegg vil vedkommende kunne søke billighetserstatning for oppholdet på barnehjemmet etter Stortingets tilpassede billighetserstatningsordning. I den nevnte saken ble det særskilt forhandlet om foreldelsesspørsmålet i tingretten og i lagmannsretten. Det har således ikke vært forhandlet om realiteten i saken, herunder ansvarsgrunnlag for staten og årsakssammenheng mellom handlingene og skaden. Staten ble frifunnet i tingretten og i lagmannsretten, og anken ble ikke tillatt fremmet for Høyesterett. Lagmannsretten uttalte for øvrig at komitéuttalelsen i Innst. S. nr. 217 for 2004–2005 ikke er til hinder for at staten gjør gjeldende foreldelse i denne saken. Til slutt vil jeg understreke det flere statsråder har framført overfor Stortinget, at foreldelsesspørsmålet vil bli konkret vurdert i hver enkelt sak som måtte bli reist mot staten. Den omtalte merknaden fra komiteen vil inngå som et sentralt moment i beslutningsgrunnlaget. Spørsmålet om staten skal påberope seg foreldelse i disse sakene, vil også alltid bli vurdert i tråd med den «forsiktighetslinjen» som gjelder for staten, slik justisministeren redegjorde for i sitt svar til justiskomiteen vedrørende forslaget om endring i foreldelsesloven i forbindelse med barnehjemssakene. Jeg anbefaler komiteens tilråding. Jeg antar at mindretallet i komiteen vil ta opp sitt forslag.