trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2005-12-15:
Vold i nære relasjoner er et omfattende og alvorlig samfunnsproblem. Et foruroligende høyt antall kvinner og barn utsettes jevnlig for voldshandlinger. En undersøkelse gjennomført av Norsk institutt for by- og regionforskning viser at mer enn hver fjerde kvinne som har levd i parforhold, er blitt utsatt for vold i nåværende eller i tidligere forhold. Nesten hver tiende kvinne oppgir å ha vært utsatt for potensielt livstruende vold, som å bli tatt kvelertak på, brukt våpen mot eller fått banket hodet mot en gjenstand eller mot veggen. Senest de siste ukene har det vært flere tilfeller av drap begått i nære relasjoner. Et drap er den mest ekstreme formen for vold, og er ofte avslutningen på en lang rekke voldshandlinger. For Regjeringen og det rød-grønne flertallet er bekjempelse av vold i nære relasjoner en av de viktigste oppgavene når det gjelder kriminalitetsbekjempelse. Dette ble ikke minst understreket av justisministerens utspill tidligere i uken, der han la fram ti tiltak som skal bidra til å stoppe denne type vold. Disse tiltakene omfatter bl.a. at politiet skal prioritere å rykke ut ved melding om husbråk, etablering av et prosjekt med elektronisk fotlenke som varsler voldsoffer når tidligere overgriper er i nærheten, og å bygge et eget kompetansesenter for barn som har vært utsatt for overgrep – et barnas hus. Det er viktig at vi nå får et straffebud som fanger opp kompleksiteten ved denne typen vold, da vi vet at vold mot familiemedlemmer foregår i hjemmet og i det skjulte og rammer barn eller kvinner. Komiteen ser det som avgjørende at politi og påtalemyndighet prioriterer bekjempelse av denne type vold. Et eget straffebud vil etter komiteens syn i større grad ivareta rettssikkerheten og gi effektiv behandling av slike saker. Komiteen vil samtidig vise til at vold i nære relasjoner er et sammensatt fenomen som omfatter også voksne barn som utøver vold mot sine foreldre, menn som mishandles av sine kvinnelige samboere eller ektefeller, og vold i homofile parforhold. Derfor vil vi understreke betydningen av departementets forslag om at en lovbestemmelse bør utformes kjønnsnøytralt. Det er gledelig at en enstemmig justiskomite nå anbefaler Stortinget å fatte vedtak om et eget straffebud som omhandler vold i nære relasjoner.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2005-12-15:
På side 30 i Norges Lover finner man en lov som heter lov om Løsgjængeri, Betleri og Drukkenskab, som fikk sin gyldighet 31. mai 1900. Det er mulig at det er en skjebnens ironi, men den følger altså rett etter lov om Umyndiggjørelse, som kom to år tidligere. Derfor er det som skjer her i dag, en gledens dag. Det betyr at en lov som har vært gyldig i over 100 år, nå vil bli opphevet, nemlig løsgjengerloven. SV har i mange år vært opptatt av at man bør fjerne det stempelet man har gitt tiggere og de som har det vanskeligst, gjennom at man skal kriminalisere også de handlinger de gjør i et forsøk på å kunne få ta del i noe av velstanden. Det er et faktum at de fleste tiggerne i Oslo er rusmiddelavhengige, og mange venter på behandling. Det har vært en helt gal tilnærming til dette problemet å tro at man kunne straffe det bort. Alternativet for mange av tiggerne har jo vært kriminalitet og prostitusjon. Og det at man nå skal slippe å bli presset inn i den typen aktiviteter, er bra. Det som naturligvis er viktig, er å spørre seg om årsaken til tigging som problem, og hva samfunnet kan bidra med for å prøve å rette det opp. Vi har de siste årene også sett at det har vært positive initiativ blant dem som har tigget, bl.a. er bladet =Oslo, som vi ser en del selger på gata i dag. Og vi ser hvordan det også bidrar til å gjøre noe med verdigheten at man deltar på linje med andre med aktiviteter som oppleves som positive. SV er svært glad for at denne loven nå forsvinner. Og vi håper at man i kjølvannet av det kan se på aktive tiltak som bidrar til utjevning av forskjeller i samfunnet, og at færre skal falle utenfor.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2005-12-15:
Jeg skal være veldig kort. Jeg har bare lyst til å kvittere tilbake til komiteen. Det er ingen tvil om at Regjeringa mener at det er avgjørende at vi nå får mer hurtighet inn i straffesakskjeden. I så måte er jeg veldig enig med Høyres Elisabeth Aspaker i vurderingen av hensiktsmessigheten ved å bruke ny teknologi. Det er også et veldig viktig moment at det særlig i forhold til fengslingssaker og en del andre mer kurante rettsmøter også skåner de menneskene som skal involveres i sakene, at man gjennomfører en slik teknologi. Så dette kan ha mange fordeler. Likevel vil jeg understreke at når det gjelder innføringen av slik teknologi, er det fortsatt viktig at vi ivaretar de rettssikkerhetshensyn som gjelder, som bl.a. er påpekt av høringsinstansene i saken, og som særlig gjelder den rett folk har til fysisk å bli framstilt for en domstol, å få møte og føle at man er til stede for å forklare sin sak. Det vil vel av mange karakteriseres som en menneskerett. Jeg merker meg likevel Fremskrittspartiets forslag i forhold til spørsmålet om å vurdere om man i noen av sakene i hvert fall skal kunne se bort fra samtykkeerklæring. Jeg skal ta med meg det i det videre arbeidet, for å se om det er mulig å gjøre det enda mer rasjonalt, uten at det går på bekostning av rettssikkerhetsgarantien. Det merker jeg meg. Jeg er også glad for at Høyre ivrer for at vi skal utvide forsøksordningen. Jeg tror absolutt at det vil bli resultatet av dette, men vi trenger tid til å få evaluert det. Et annet viktig momentet er at domstolene faktisk må settes i stand til å kunne ta i bruk slik teknologi. Da er én oppgave å få dem over i nye tinghus, og få den jobben ferdig, og så må vi ha på plass teknologien. I så måte vil jeg i hvert fall kvittere ut overfor komiteen og Odelstinget at vi vil komme tilbake så raskt vi bare kan i forhold til dette, for her er det mye å hente.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2005-12-15:
Saksordføreren har på en grei måte redegjort for saken, og en samlet komite har gitt sin tilslutning til en utvidet prøveordning med bruk av videokonferanser og fjernmøter for å effektivisere saksavviklingen. Vi skal nå få på plass det formelle grunnlaget gjennom en egen hjemmel i domstolloven. Det må være lov å si at det er viktig å få til god flyt i straffesakskjeden og i straffesaksavviklingen i Norge. Det er en stadig utfordring, og vi ser altså at i denne sammenhengen kan bruk av ny teknologi være ett viktig redskap og verktøy. I likhet med det representanten fra Fremskrittspartiet var inne på her, er det etter vår oppfatning allerede dokumentert at innføring og bruk av ny teknologi vil gi en mer rasjonell ressursutnyttelse innenfor justissektoren. Utvidelse av prøveordningen i 2006 vil gi oss ytterligere grunnlag for å ta stilling til hvordan ny teknologi eventuelt skal kunne tas i bruk ved alle landets domstoler så snart som mulig. På denne bakgrunnen har Høyre fremmet et forslag om at Regjeringen skal legge fram sak om en eventuell utvidelse av forsøksordningen med bruk av videokonferanseteknikk og fjernteknologi innen utgangen av 2007. Målet må nå være at prøveordningen kan gjøres permanent, og at alle landets domstoler skal kunne dra nytte av det verktøyet og det hjelpemiddelet som denne typen ny teknologi gir. Som det er vist til her, er vi ikke alene om å prøve ut dette. Andre land har gjort det, og resultatene er utelukkende positive. Jeg tar herved opp Høyres forslag.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Stortinget har gitt en lønnskommisjon i oppgave å fastsette den årlige godtgjørelsen til stortingsrepresentantene og regjeringens medlemmer. Kommisjonen skal fastsette den samme godtgjørelsen til alle stortingsrepresentantene, og den skal fastsette en høyere godtgjørelse til statsministeren enn til de øvrige regjeringsmedlemmene. Kommisjonens vurdering og fastsettelse skjer på fritt grunnlag. Godtgjørelsen fastsettes enten til bestemte kronebeløp eller i forhold til andre satser eller beløp. Jeg refererer nå fra mandatet som er gitt for denne kommisjonen. Når Stortinget har ønsket at en uavhengig lønnskommisjon skal fastsette stortingsrepresentantenes og statsrådenes godtgjørelse og lønn og ikke Stortinget selv, vil det være unaturlig om Stortinget skulle velge å endre eller se bort fra lønnskommisjonens anbefalinger, selv om det selvfølgelig er vi som til sjuende og sist er nødt til å vedta det som de legger fram. Presidentskapet vil imidlertid ta initiativ til at det gis regler om at lønnskommisjonen skal begrunne sine beslutninger. Med dette anbefaler jeg Stortinget å samtykke i Presidentskapets flertallsinnstilling, Innst. S. nr. 20.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-11-15:
Stortinget sin lønnskommisjon vart etablert ved eit stortingsvedtak i 1996. Senterpartiet har kvart år etter det stemt for kommisjonen si tilråding til godtgjersle for stortingsrepresentantar og regjeringsmedlemmer. Vi har likevel ikkje på noko tidspunkt oppfatta at vi ikkje har kunna ha ei anna meining. Tvert imot har vi årleg behandla Presidentskapet si tilråding på gruppemøta våre, og vi har òg i fleire år i samband med sak om godtgjersle fremma forslag om ein gjennomgang av pensjonsordningane for stortingsrepresentantar. Saka i dag er spesiell. Eit moderat lønnsoppgjer i 2006 er avgjerande for å sikra mange bedrifter og arbeidsplassar. Kommisjonen sitt forslag til godtgjersler inneber ein auke på 3,9 pst. for stortingsrepresentantar, 4,4 pst. for statsrådar og 4,8 pst. for statsministeren. Lønnsveksten for 2005 er rekna til 3 1/4 pst., og venta lønnsvekst for 2006 er mellom 3 og 3,5 pst. Det spesielle med saka i dag er at både LO-leiar Gerd-Liv Valla og NHO-leiar Finn H. Bergersen har oppfordra Stortinget til å visa moderasjon ved å halda seg innafor pårekna lønnsvekst. Stortinget kan dermed delta i eit felles signal om moderasjon inn i lønnsoppgjeret. Senterpartiet vil stilla opp på ein slik invitasjon til dugnad. Vi vil ikkje løyva meir til oss sjølve enn det vi krev at andre skal akseptera. Det er særleg interessant at NHO har så klar meining om Stortinget si behandling av eigne godtgjersler. Det må bety at NHO òg vil rydda i eigne rekkjer. Det er jo på høg tid at NHO set søkjelyset på den utviklinga av leiarlønningar som vi har hatt, f.eks. over 12 pst. frå 2003 til 2004. Det har versert mange påstandar i debatten i haust – éin gjeld samanlikning med andre leiarlønningar. Det ansvaret statsministeren har, skulle vel tilseia at statsministergodtgjersla blir sett i ein heilt særskild klasse. Det har ikkje lønnskommisjonen gjort. Ein annan påstand er at det kan førekomma at det finst departementsrådar som har ei lønn som er høgare enn statsrådane si godtgjersle. Senterpartiet godtek at rekrutteringsomsyn kan innebera ei slik rangering. Det er stillinga som statsråd og ikkje godtgjersla som avgjer kven som til kvar tid er sjefen. Vi meiner elles at det bør vera tilsvarande i kommunane. Det skal ikkje vera slik at det er automatikk i forholdet mellom folkevaldegodtgjersler og rådmannen si lønn. Senterpartiet vil ivareta og vidareutvikla arbeidsplassar. Vi deltek i ei regjering som arbeider for utjamning og meir felleskap, og som har tettare samarbeid med partane i arbeidslivet som mål. Vi er ikkje representerte i Presidentskapet. Vi var innstilte på å fremja eit eige forslag i salen her i dag. SV sitt mindretalsforslag frå Presidentskapet er dekkjande for vårt syn. Vi kjem difor til å stemma for det.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-11-15:
Eg gløymde for min del å trykkja på motknappen. Det kan det òg vera andre som gjorde. Eg ber difor om at vi tek røystinga om igjen.
Gunn Berit Gjerde (Venstre), 2005-11-15:
Venstre er samd i prinsippet om at stortingsrepresentantane ikkje skal diskutere og fastsetje si eiga og regjeringsmedlemmene si løn, men at dette skal gjerast av kommisjonen som er oppnemnd for å ta seg av denne oppgåva. Dei partia som tek til orde for at nemnda si avgjerd skal gjerast om av Stortinget, vel i røynda å oppheve den ordninga som eit samla storting – med unntak av Sosialistisk Venstreparti – har stått saman om det siste tiåret, og som har gjort slutt på dei fleste av desse uverdige debattane der politikarforakta vert dyrka i rik mon. Når ein ser resultatet av debatten i år, der Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet på populistisk vis – om eg kan kalle det det – tok opp att denne diskusjonen, må ein kunne spørje kva som er målet. Venstre meiner at storting og regjering ikkje skal vere lønsdrivande. Men er det slik at ein forskjell på 3 000 kr i året i stortingsløn og ei løn til statsministeren som så vidt kjem over den høgste embetsmannsløna ved kontoret hans, er uttrykk for forskjellen på gode og dårlege signal? Venstre er samd i forslaget frå presidentskapet om at nemnda sitt vedtak skal grunngjevast, og vi er ikkje redde for openheit og offentleg debatt om temaet. Tvert om vil ei slik grunngjeving gje betre grunnlag for ein sakleg debatt der folk veit kvifor forslaget er som det er, i staden for mange av dei argumenta vi har sett i haust. Men det er ikkje stortingsrepresentantane sjølve som bør gå i spissen for denne debatten. Dette er og bør vere ei ekspedisjonssak der Stortinget tek nemnda si avgjerd til vitande.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Det har vore ein god tradisjon at ein i denne salen har prøvd å samla seg om ei einskapleg linje i utanrikspolitikken, og eg ønskjer i alle fall å vera med og bidra til å vidareføra den tradisjonen. Dagens regjering har fleirtal bak seg, men er likevel oppteken av å koma fram til semje med ein så stor del av Stortinget som mogleg i flest moglege saker. Når det gjeld denne konkrete saka, er det berre eitt syn som er framført frå regjeringshald. Derfor er det ikkje slik at ein i denne saka treng å henta spesiell støtte utover det som er grunnlaget for Regjeringa. Det er ei samla regjering som står bak desse to orienteringane. Eg reknar òg med at dei partia som dannar grunnlaget for dagens regjering, står bak dei same orienteringane.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Eg vil visa til den førre replikkvekslinga, som gjekk ut på at me i Noreg har hatt ein tradisjon for at på dette området må ein prøva å oppnå så stor semje som mogleg. Eg håper vi kan fortsetja med det. Ein av føresetnadene for det er at me ikkje mistenkjeleggjer kvarandre sine standpunkt og grunngjevingane for dei. Det er sjølvsagt slik at Noreg gjennom historia har fått mange oppmodningar. Ein del av desse oppmodningane har me takka ja til, andre har vi måtta avvisa. Det er fleire ting som har vore bakgrunn for dette. Det er ting som har vore knytte til den styrken Noreg til kvar tid har hatt til disposisjon, og ei rekkje andre tilhøve. Slik vil det sjølvsagt vera òg i framtida. Ein kan ikkje i dag svara på korleis ein eventuelt vil måtta stilla seg til oppmodingar som vil koma om eitt år eller om ti år. Derfor må det vera slik at alle desse avgjerdene blir tekne på eit sjølvstendig grunnlag.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Det er slik no at Regjeringa har måtta ta stilling til om ein skulle fortsetja engasjementet i dei kontingentane som Noreg har avgjeve til det internasjonale samfunnet, og så har ein altså valt å konsentrera innsatsen sin gjennom ISAF-styrkane i Afghanistan. Det er ikkje slik at ein kan seia at det ligg nokon automatikk i at ein fortset alle engasjementa som ein har sagt ja til. Også før i historia har det vore slik at ein seier ja for ein tidsavgrensa periode. Vanlegvis er desse engasjementa på eit halvt år, og då tek ein sjølvsagt på eit fritt grunnlag stilling til om dei skal fortsetja eller ikkje. No har Regjeringa valt å avslutta to engasjement og styrkja eit anna. Det er ikkje slik at me veit kva den førre Regjeringa ville gjort t.d. når det gjeld aktiviteten i Afghanistan. Så eg vil igjen åtvara mot å framstilla dette som noko anna enn det det er, at ein ønskjer ein meir fokusert innsats frå norsk side, og det er det Regjeringa no har lagt opp til.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-11-15:
De store linjer i norsk utenrikspolitikk har tradisjonelt samlet bredt flertall, og dette brede flertall har alltid inkludert hele regjeringen. Når deler av Regjeringens parlamentariske grunnlag nå er i ferd med å distansere seg fra, ja faktisk advarer mot, Regjeringens egen politikk, har vi en ny situasjon. Vil utenrikskomiteens leder arbeide for at det skapes et bredt flertall med andre partier på Stortinget enn dem som sitter i regjering, for å ivareta en stø kurs og hindre vingling i disse sensitive spørsmål?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-11-15:
Det at en operasjon er godt forankret i FN, forhindrer ikke at den er i norsk interesse, snarere tvert imot. Jeg vil vel tro at de fleste beslutninger som tas i FN i disse spørsmålene, også er i norsk interesse, og det vil også gjelde den typen oppdrag vi har i Afghanistan og i Irak. Det vi advarer mot, som jeg var inne på i mitt innlegg, er at vi til enhver tid må binde oss til kun å delta i oppdrag som har et klart FN-vedtak. Det vil være regelen, og det vil være ønskelig at det er slik i forhåpentligvis alle tilfeller, men eksemplet Kosovo gjør at vi ønsker å ha en åpning for at Norge, der vi etter konsultasjoner med Stortinget beslutter det, også kan delta i andre typer operasjoner hvis det skulle være påkrevd.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-11-15:
Å diskutere reform av FN i et replikkordskifte blir kanskje noe mangelfullt. Det jeg prøvde å si, var at vi kan prøve å spisse FN – altså at FN kan brukes der organisasjonen bør brukes. Men det vi ser, er at FN og dens underorganisasjoner kanskje er blitt litt for ambisiøse, har prøvd å favne over for mye. FN har en rolle å spille. Vi ønsker at FN skal være sterke. Det er ikke alltid tilfellet i dag, og vi vil gjerne bidra til at FN skal bli sterkere. Jeg har ikke på noen måte prøvd å poengtere at vi fra Fremskrittspartiets side ikke ønsker å delta i FN-ledede operasjoner, snarere tvert imot. Men det skal ikke nødvendigvis være det eneste området vi deltar på.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-11-15:
I mitt innlegg påpekte jeg svakheter ved FN-operasjoner i Afrika og på Balkan. Det er vel noe av bakteppet for at stadig flere militære operasjoner er blitt overtatt og blitt ledet av andre koalisjoner enn FN. FN har ikke maktet oppgaven. FNs mandat har ikke vært godt nok til å redde sivilbefolkningen i Afrika, som snarere er blitt utsatt for overgrep fra personell i blå hjelmer. Det er selvfølgelig ikke standarden for FN-operasjoner, men det er også et bilde som vi må ta tak i og gjøre noe med. Derfor har andre, som NATO, kanskje vært bedre egnet til å løse oppgaver i f.eks. Afghanistan.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-11-15:
Det var interessant at utenriksministeren valgte å betone Israel og Palestina såpass sterkt i sitt innlegg. Det var mange interessante synspunkter. Økt pengestøtte til de palestinske myndigheter og bidrag for fred skal vi sikkert få anledning til å diskutere senere. Jeg vil gå tilbake til redegjørelsen og til et spørsmål som jeg tok opp i mitt innlegg som jeg følte ikke ble besvart. Det gjaldt følgende: «Norsk militært engasjement(...) skal være forankret i FN-pakten og ha et klart FN-mandat.» (...) Så tok jeg opp spørsmålet om Kosovo og den situasjonen vi opplevde der, hvor Stortinget – til tross for uenighet i FN – valgte å gjøre noe i samarbeid med våre allierte, på vegne av en truet befolkningsgruppe. Vil vi i en parallell situasjon ha mulighet til å gjøre det, slik Regjeringen nå har valgt å formulere seg?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-11-15:
Jeg har stor respekt for Regjeringens og utenriksministerens ønske om åpenhet. Vi ønsker også en åpenhet knyttet til begrunnelsene. Og når man velger å trekke seg ut av «Enduring Freedom» og trekke offiserer ut av Irak, og samtidig sier at man vil se på hvordan Norge best kan bidra i forhold til stabilisering, ligger det en evaluering av Norges deltakelse i «Enduring Freedom» med offiserer i Irak som viser at dette har ikke fungert, dette har ikke vært bra. Vi har ikke registrert og sett en slik vurdering fra Regjeringens side. Derimot har vi mellom regjeringspartiene registrert en voldsom debatt og hvilken vektlegging FN skal ha, hvilken vektlegging vår rolle til USA skal ha. Men begrunnelsen for situasjonen i Afghanistan og Irak knyttet til disse operasjonene har vi ikke sett. Vil utenriksministeren si noe om det?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2005-11-15:
Det må jo være minus den delen av regjeringspartiene som tidligere stod på plenen utenfor her. Når en hører Arbeiderpartiets forsøk på å forklare hvorfor enkelte FN-oppdrag er mer legitime enn andre, fristes en til å sitere, noe tillempet : hvileløst vinglende, vet ei hvor hen. Det er ille nok at ikke vi vet hvor vi har Arbeiderpartiet i så viktige spørsmål. Verre er det at våre allierte blir usikre på hva vi står for, i en tid hvor landet sterkt trenger et gjensidig tillitsfullt forhold til sine venner. Spørsmålet er: Hvilke kriterier vil bli lagt til grunn for å selektere de FN-mandatene og FN-oppdragene en finner verdige til Arbeiderpartiets støtte i fremtiden?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2005-11-15:
Det er ca. en uke siden SVs forsvarspolitiske talsmann, Bjørn Jacobsen, uttalte at det neppe blir aktuelt for Norge å delta i felles EU- eller NATO-operasjoner, fordi all kapasitet vil bli brukt i FN-oppdrag. Men det som etterspørres fra høykostlandet Norge, er jo ikke de store kontingentene, jf. Jacobsens drøm om 1 500, men spesielle kompetanser og kapasiteter, som vi gjennom år planmessig har utviklet som en integrert del av NATOs totale kapasitet. Spørsmålet er om SV vil motsette seg fremtidig norsk deltakelse som en del av felles NATO-aksjoner med FN-mandat. Eller sagt på en annen måte: Er det viktigere for SV med fargen på hjelmen enn at Norge faktisk bidrar i sammenhenger og med tjenester som FN har bruk for, og har anmodet om?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2005-11-15:
Det er bra at utanrikskomiteens nye leiar legg seg på ei line med brei konsensus om norsk utanrikspolitikk. Eg er heilt einig med han i at vi ikkje skal mistenkjeleggjere kvarandres standpunkt. Men da ville det òg vore fint om vi allereie no fekk avklart ein ting om dei to operasjonane som Regjeringa trekkjer seg ut av, Operation Enduring Freedom i Afghanistan og stabiliseringsstyrken i Irak. Det må vere ganske klart ut frå dokumentasjonen at begge har eit solid FN-mandat. Det er etter ei klar oppfordring frå FN at vi finst både i Operation Enduring Freedom og i stabiliseringsstyrken i Irak. No har Regjeringa valt å trekkje seg ut, og det kjem vi tilbake til. Men når det gjeld FN-mandatet, går eg ut frå at representanten Akselsen, utanrikskomiteens leiar, er einig i at det er fullt ut tilstrekkeleg og godt dokumentert i desse to tilfella.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2005-11-15:
Dersom ein påstand vert sett fram mange nok gonger, kan han verte ståande sjølv om han ikkje er rett. Det gjeld påstanden om at det er noko heilt nytt med denne typen utgreiing med debatt etter, at det er ei ny openheitslinje. Eg ber representanten Jacobsen tenkje litt tilbake, han har vore med og diskutert tilsvarande saksområde etter tilsvarande utgreiingar. Difor vert det ein feil påstand som representanten Jacobsen kjem med. Så til ein annan påstand i innlegget til Jacobsen, eit tema eg òg tok opp i replikken min til komiteens leiar, nemleg om «Enduring Freedom» har eit solid FN-mandat. Jacobsen uttrykte seg faktisk som om det var tvilsamt. Dette kjem eg til å bore i overfor både Regjeringas representantar og stortingsrepresentantane frå regjeringspartia. Meiner Jacobsen at det ikkje ligg føre eit solid FN-mandat for «Enduring Freedom»?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2005-11-15:
: Det er heilt rett at Kristeleg Folkeparti har ein lang tradisjon for å støtte opp om FN, og likeins FN-leidde operasjonar. Difor stod det i den delen av manuset– det var glitrande, heile manuset – som eg ikkje fekk framført, at vi støttar opp om ei styrking av FN-innsatsen frå Noreg si side. No vil FN-innsats òg for ein stor del vere at FN faktisk ber om koordinerte NATO-operasjonar på vegner av FN. Så her er det begge delar. Det går ikkje einsidig ein veg. Så vil eg takke representanten Nybakk for at ho no bekreftar det eg har prøvd å få fram fleire gonger i dag, at Operation Enduring Freedom og tryggingsstyrkane i Irak har solid FN-mandat. Det var avklarande. Eg går ut frå at ho slo det fast på vegner av regjeringspartia , slik at vi ikkje lenger treng å ha nokon tvil om det.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2005-11-15:
Fyrst: Eg er einig med representanten Jacobsen i, som eg sa, at det er nødvendig med ein brei og god debatt om forholdet mellom militære aksjonar og humanitære aksjonar, dei vert meir og meir fletta inn i kvarandre. Det er ein viktig debatt. Så til om det ikkje er lurt å trekkje seg ut av «Enduring Freedom» og gå inn i ISAF, i og med at ISAF er defensiv. Ser vi litt historisk på dette, på den dagen «Enduring Freedom» vart etablert for å få skifta ut Taliban med eit demokratisk styre i Afghanistan, er eg ikkje sikker på at defensive styrkar åleine hadde vore nok. Eg trur faktisk vi måtte bruke den skarpe enden. Difor var det nødvendig at ein òg gjekk offensivt til verks. Så er det sidan, når ein skal stabilisere landet, at ISAF har fått den viktige rollen den har. Desse to samarbeider, og det er òg snakk om å slå dei saman. Så difor: Det var behov for ein skarp ende, og det er behov for ein defensiv ende no i forhold til ISAF.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2005-11-15:
Det kunne ha vore interessant å gå inn på den siste delen av utanriksministeren sitt innlegg om Palestina og Israel, men det får vi kome tilbake til. Det er ei enorm oppgåve, og begge folka fortener etter lang tid ein annan situasjon enn den dei har i dag. Eg nemnde i mitt innlegg, og eg vil utfordre utanriksministeren på det, at når ein vil styrkje samarbeidet på petroleumssektoren, om ein går tungt inn der, ser ikkje utanriksministeren at det kan vere eit konfliktområde i forhold til at ein då truleg treng hjelp frå stabiliseringsstyrkar eller andre styrkar? I så fall må ein ty til amerikanske styrkar. Så er eg glad for at utanriksministeren no gjorde det klårt at det låg føre eit FN-mandat, slik at den førre regjeringas politikk på dette området hadde solid støtte i Stortinget. Ein gjer no ei endring i styrkane ut frå praktiske forhold, og ikkje ut frå at det ikkje ligg føre eit FN-mandat.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2005-11-15:
Både i si utgreiing og i dag har forsvarsministeren kome inn på vurderingane rundt operasjonen «Enduring Freedom» og ISAF og ei eventuell samanslåing av desse. Her er inga avgjerd teken, men det er klart at i NATO sine organ arbeider ein no med dette spørsmålet. Det ville vere interessant å få vite kva for innfallsvinkel og kva slags utgangsposisjon Regjeringa har her. Vil dei gå for ei slik samanslåing, eller er dei reserverte når det gjeld ei slik samanslåing? Ein kunne tenkje seg at det faktisk ville vere ganske rasjonelt å kunne sjå desse to operasjonane i samanheng, og at det heile vart NATO-leia.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Jeg ønsker å gå litt nærmere inn på grunnlaget for militære operasjoner, som representanten Høglund brukte mye tid på. Det er Arbeiderpartiets syn at norsk militært engasjement i internasjonale operasjoner skal være forankret i FN-pakten og ha et klart FN-mandat. I Fremskrittspartiets parti- og prinsipprogram står det at man skal «Arbeide for norsk deltagelse i hensiktsmessig freds- og stabiliseringsoppdrag», og at man skal delta «hvor dette fremmer norske interesser». Er det riktig forstått at man her rett og slett distanserer seg fra å ha som utgangspunkt at man skal forsøke å ha et bredest mulig grunnlag i FN-systemet for militære internasjonale operasjoner, eller er det sånn at man rett og slett bare skal legge eget lands interesser og egen hensiktsmessighet til grunn? Jeg vil gjerne at representanten Høglund klargjør det.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-11-15:
Soria Moria-erklæringa slår grundig fast at det er i Noreg si interesse at vi har ei FN-leidd verdsordning. Ein ønskjer ikkje ein situasjon der enkeltnasjonar køyrer sine eigne løp. Vi veit òg frå 1905, då Noreg fekk sin første utanriksminister – og dette er det ingen tvil om – at det blei lagt vekt på at Noreg som eit lite land, kanskje ikkje burde ha ein utanrikspolitikk i det heile teke; vi burde liggje lågt. Men samstundes blei det slått klinkande klart fast at dei små landa sine interesser ville liggje i fellesskapen. Så er det jo eingong sånn at skal ein gje noko inn til FN, må det vere i praksis, det er det som vil styrkje FN – at medlemslanda bidreg til at FN blir sterkt. På kva slags måte vil Framstegspartiet medverke til at FN blir styrkt som ein internasjonal aktør, også når det gjeld tryggingspolitikk?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-11-15:
Vi er på minus 1 500 – kanskje opptil minus 2 000 – blå hjelmar. Det er situasjonen i dag. Etter Bondevik I og II har vi i praksis blitt borte frå FN. Vi er blitt borte frå der norske soldatar trengst, der ein bør gje vern til fattige og forfølgde, f.eks. i Afrika. Vi har hatt ei klar endring bort frå det som var målet, nemleg ei FN-leidd verdsordning. Konkret: På kva måte vil Framstegspartiet bidra til at vi snarast mogleg igjen får norske soldatar med blå hjelmar?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-11-15:
Eg må få takke for rosen, ikkje minst for at det blir lagt opp til at SV har vunne så mykje. Men slik opplever ikkje eg det. Eg opplever at FN har vunne i Soria Moria-erklæringa, og vi er også innforstått med at ei regjering inneber eit samarbeid. No er det ein gong sånn, for å dra NATO inn i Afghanistan-debatten, at det er ingen tvil om at også NATO er ute etter å finne si nye rolle. Det å gjere NATO relevant blir viktig for somme. For SV er det viktigare å styrkje FN og få FN på sporet. FN seier jo tydeleg og klart at dei ser veldig fram til og gjerne vil framskunde at regionane sjølve tek meir og meir ansvar. Men eit lite land som Noreg kan ikkje gjere alt. Vi må også prioritere, og då ligg det klare føringar i Soria Moria-erklæringa om at vi skal prioritere FN. Igjen blir spørsmålet til Høgre: På kva måte vil Høgre styrkje FN?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-11-15:
Eg synest ingen av dei irakarane som deltek i opplæringa på Jåttå i Stavanger, kan kallast for quislingar – så det er sagt. Så til spørsmålet om dei signala som vi sender til våre allierte. Eg synest dei signala som no blir sende ut til verda, er veldig gode. Morten Høglund har på ein veldig god måte i innlegget sitt tidlegare forklart dei problema FN står overfor. Og skal ikkje vi, verdas rikaste land, bidra og setje inn ressursar der, for å få FN til å bli betre, kven skal då gjere det? Så var det snakk om demonstrasjonar utafor her. I løpet av dei fire siste åra har eg mange gonger vore ute på demonstrasjonar og markeringar, kva det måtte vere, av alle moglege slag, og det står vi som enkeltrepresentantar heilt fritt til. SV står bak det Regjeringa har lagt fram her i to utgreiingar, frå utanriksministeren og frå forsvarsministeren. Folk må få lov til å demonstrere, det er opp til kvar enkelt.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-11-15:
Allereie før sommaren var det klart: ikkje ut av NATO, ikkje inn i EU. Så den er grei, i forhold til at SV vil ikkje motsetje seg denne typen internasjonale operasjonar. Men, som det står heilt utvitydig og klart i Soria Moria-erklæringa, det skal vere etter FN-mandat og etter folkeretten. Så viste Vallersnes til eit oppslag i Aftenposten. Aftenposten drog det vel litt langt når ein tolka det slik at vi vil vere så opptekne i FN at vi ikkje vil få tid til noko som helst anna. Det trur ikkje eg. Eg trur vi vil ha eit breitt spekter av internasjonale operasjonar. Men der vi verkeleg er på minussida no for tida, er på FN. Den førre regjeringa snakka om FN i alle samanhengar, men følgde aldri opp i forhold til internasjonale operasjonar.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-11-15:
Eg sa at det FN-mandatet iallfall kan diskuterast. FN var inne på ei sklie, FN er på tur til å bli eit sandpåstrøingsorgan. Kanskje i visse tilfelle blir også folkeretten utvatna. Og han blir ikkje utvatna av kven som helst, men av ein av våre nærmaste allierte. Tony Blair gjekk nettopp, i førre veke, på sitt første store nederlag; han ville ha fangar sitjande i 90 dagar. Vi veit at ein med Patriot Act flyttar på ein del sivilrettslege og borgarlege bastionar. Vi flyttar også på folkeretten. Derfor er det eg seier at FN-mandatet til «Enduring Freedom» iallfall kan diskuterast. Jon Lilletun veit jo at eg ikkje har lov før om 30 år å seie kva han sa – eg kan seie kva eg sa, men eg må vente 30 år før eg kan seie kva Jon Lilletun sa – i alle dei utvida utanrikskomitemøta vi hadde i førre perioden. Det som er heilt klart, er at vi frå SV si side foreslo mange gonger og prøvde å få dei sakene som blei diskuterte i den utvida utanrikskomiteen, opp i denne opne salen, og vi mislykkast mange gonger.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-11-15:
Representanten Lilletun tok opp det veldig viktige temaet skiljet mellom humanitær og militær innsats. Der bør vi halde fana høgt så vi ikkje går blindvegar. Ein ting er at folk ute i område der det er veldig mykje usikkerheit, blandar og misforstår – kven som er soldat i dag, og kven som er bistandsarbeidar neste dag. Ein annan ting er det som skjer i OECD sin DAK-komite, der vi ser ei stadig utholing av pengebruken. Vi ser at forsvars- og militærinteressene heile tida vil stele frå lommerusket på 50 milliardar dollar som går til bistand. Der skal i alle fall Kristeleg Folkeparti og den tidlegare utviklingsministeren ha all ære. Det arbeidet må vi fortsetje med å høgne her i salen. Ser vi på det som skjer i Afghanistan, er det ingen tvil om at ISAF er defensiv, mens OEF har ein mykje meir offensiv karakter. Dersom vi seier at vi har ein avgrensa kapasitet, er det ikkje då lurt å satse meir på ISAF og trekkje oss ut av OEF?
Erna Solberg (Høyre), 2005-11-15:
Jeg registrerer at Arbeiderpartiets strategi er å forsøke å tilsløre, å si at vi skal ikke ha noen debatt om dette, fordi det er enighet. Enighet er for Arbeiderpartiet til enhver tid at vi andre skal være enig med et arbeiderparti i bevegelse mot venstre. Sånn er det ikke. Vi kommer til å stå på NATO-alliansen. Vi kommer til å stå på en sikkerhetspolitikk som bidrar til å skaffe oss venner, også når vi har behov for det. Og vi kommer til å stå for at folk både i Irak og Afghanistan fortjener at vi klarer å gi dem den sikkerheten som innebærer at landet også får utvikling etter hvert. Hvis ikke, har vår aktivitet så langt egentlig vært forgjeves. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet gjorde et linjeskifte allerede før jul i 2003. Etter å ha støttet den ingeniørtroppen som vi allerede hadde der, bestemte de seg for linjen med å ha en liten håndfull offiserer som bidrar i oppbyggingen. Men fra jul av er det altså sånn at det engasjementet ville vært et rent NATO-engasjement. Det betyr altså at man har endret grunnlaget for Arbeiderpartiets etter min mening opprinnelige uenighet med dette.
Erna Solberg (Høyre), 2005-11-15:
Enhver internasjonal organisasjon vil for øyeblikket lete etter nye måter å løse oppgavene på, ikke fordi organisasjonene er overflødige, men fordi truslene, ikke minst sikkerhetspolitisk, er annerledes i dagens verden. Derfor er truslene, som NATO også skal hjelpe oss med å løse, annerledes. Den viktigste trusselen internasjonalt er ikke det som står i SVs program, nemlig at USA er en trussel mot verdensfreden. Den viktigste trusselen internasjonalt er terror. Det gjør grunnlaget for utvikling og sikkerhet skjørt i svært mange land, langt utover Irak og Afghanistan. Derfor er det også sånn at FN ber om at det skal være regionale organisasjoner som hjelper både i forhold til sikkerhet – kanskje særlig i forhold til sikkerhet – og i vårt område. Den regionale organisasjonen på verdensbasis som har mest styrke til å gjøre det, er faktisk NATO. Derfor mener jeg at vi styrker FN gjennom bl.a. å holde fast på NATO-engasjementet vårt og delta når FN oppfordrer oss, selv om det er NATO som er instrumentet.
Erna Solberg (Høyre), 2005-11-15:
Jo, vi støtter fortsatt det, men vi kan altså ikke legge skjul på det faktum at FN fortsatt ofte ber NATO bl.a. om å ta en del av disse engasjementene og bidra til det. ISAF er jo et eksempel på at man gjør det. Men det tar jo ikke vekk det som er mitt ankepunkt, nemlig mangelen på forklaring på hvorfor man da prinsipielt i Soria Moria-erklæringen trekker seg ut av Operation Enduring Freedom. For det er prinsipielt man har trukket seg ut av det, og det er en imøtekommelse av at man skal trekke seg ut av en amerikansk ledet operasjon, ikke bare at man skal prioritere FN i større grad. Så må jeg si at en av de tingene som vi kanskje må ta innover oss, er at det FN etterspør til sine operasjoner, er ikke mange soldater, men det er i stor grad eksperter vi har innenfor offiserskorpset. Og det stiller vi med, bl.a. i Sudan. Det er altså spesialkompetanse vi har, som som oftest etterspørres. Og det er jo en kjent sak at bl.a. OAU mener at det ikke bør være vestlige soldater annet enn på offisersnivå inne i f. eks. Sudan, men at de vanlige soldatene der primært bør komme fra afrikanske land.
Erna Solberg (Høyre), 2005-11-15:
Jeg registrerer at utenriksministeren fortsatt forsøker å tilsløre de valgene som faktisk er gjort, og det faktum at det er gjort endringer i norsk sikkerhetspolitikk som et resultat av at opposisjonen mot den tidligere norske sikkerhetspolitikken faktisk sitter i regjering i dag. Jeg registrerte at på Soria Moria mente SVs ledelse selv at de hadde vunnet betydelig gjennomslag i sikkerhetspolitikken, eksemplifisert ved uttrekking av Operation Enduring Freedom. Jeg har et par konkrete spørsmål knyttet til dette. For det første er det slik at det nå har blitt stilt spørsmål ved FN-mandatet til Operation Enduring Freedom. Jeg håper utenriksministeren kan bekrefte at det er Norges holdning at Operation Enduring Freedom har et helt klart FN-mandat, og at hele Regjeringen faktisk støtter det arbeidet som ligger bak Operation Enduring Freedom. Det andre spørsmålet mitt er knyttet til om det bare er praktiske formål som gjør at man flytter innsatsen. Hvis ISAF i så fall overtar alle operasjonene innenfor det som Operation Enduring Freedom i dag har, vil vi da måtte verne oss mot enkelte av dem fordi vi ikke har kapasitet til å løse dem?
Erna Solberg (Høyre), 2005-11-15:
Jeg synes at replikkordskiftet har vært oppklarende. Vi har fått oppklart at Operation Enduring Freedom iallfall etter utenriksministerens mening har et helt klart FN-mandat, og vi har fått prinsippene om at det skal være FN-mandat som er bakgrunnen for deltakelse. Man har også fått avklart at bakgrunnen for at man trekker seg ut av Operation Enduring Freedom og går inn i ISAF, er ledelsesspørsmålet, altså at man ikke vil ha norske styrker inn i en operasjon med FN-mandat som er ledet av amerikanerne. Det er det vi har forsøkt å få Regjeringen til å bekrefte, og det har utenriksministeren nå faktisk bekreftet. Men basert på de prinsippene som nå er lagt til grunn for Operation Enduring Freedom, blir spørsmålet: Hvorfor trekker Regjeringen seg ut av Irak-operasjonen, som fra nyttår blir en NATO-ledet operasjon? Skulle man fulgt den samme logikken, burde man jo nettopp på dette området blitt værende, fordi det fra nyttår er blitt en NATO-ledet operasjon, som altså den forrige regjeringen ønsket å videreføre. Sammenhengen i det som nå gjøres i utenrikspolitikken, er ikke åpenbar.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
I Politisk kvarter i dag sa representanten Erna Solberg at Arbeiderpartiet har gitt konsesjoner til venstresiden i SV ved å beslutte å trekke offiserene ut av Irak. Dette gjentar hun nå. Kanskje burde Erna Solberg gjort hjemmeleksen sin litt bedre. Arbeiderpartiet besluttet allerede i desember 2003, og gjentok dette i mai 2004 i Stortinget, at vi ikke ønsket å fornye engasjementet vårt i Irak, men ville konsentrere oss om Afghanistan og Kosovo. Likevel valgte Bondevik-regjeringen med knappest mulig flertall i Stortinget å sende stabsoffiserer til Irak. Dermed var det Erna Solberg og co. som brøt tradisjonen med det brede flertallet som alltid har ligget til grunn i Norge når det gjelder utenlandsoperasjoner. Mitt spørsmål til Høyre blir: Vil Høyre i opposisjon gjenopprette den brede enigheten, eller vil de bruke utenrikspolitikken slik Erna Solberg gjør nå, til politisk markering? Og hvilke signaler gir det til våre allierte og utad?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Jeg deler representanten Erna Solbergs syn at det er viktig at FN gir mandat, og at regionale organisasjoner står for den utøvende operasjonen. Det skjer jo nettopp i ISAF, og vi har besluttet å konsentrere vår innsats om ISAF i Afghanistan. Så vil jeg spørre representanten: Sommeren 2004, da vi inngikk et forsvarspolitisk forlik, hvor også selvfølgelig Høyre som regjeringsparti var med, sa alle unntatt Fremskrittspartiet at innenfor de kapasitetsbegrensninger som Norge har, bør deltakelse i FN-operasjoner øke. Betyr det at Høyre nå ikke støtter det de var med på i forsvarsforliket i juni 2004?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Først: Jeg mener å huske at også Bondevik-regjeringen terminerer deltakelse i Operation Enduring Freedom fra 1. januar. Så skal jeg gi representanten rett i én ting, og det er at både Operation Enduring Freedom og stabiliseringsstyrken i Irak er folkerettslig forankret. Men Norge deltar vitterlig ikke i alle FN-mandaterte operasjoner i verden. Når det gjelder operasjonen i Irak, var det i 2004 slik at Stortinget var delt på midten. Likevel valgte Bondevik-regjeringen å sende stabsoffiserer til Irak. Mener Kristelig Folkeparti at Bondevik-regjeringen her brøt med en lang tradisjon i Stortinget som går ut på at deltakelse i internasjonale operasjoner skal være bredt forankret i dette hus? Og et annet spørsmål: Kristelig Folkeparti har tradisjonelt sett vært veldig opptatt av både FN og Afrika. Vil Kristelig Folkeparti nå støtte Regjeringen og stortingsflertallet når vi øker vårt engasjement under FN-kommando?
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2005-11-15:
Sosialistisk Venstreparti har etter bare noen få uker i regjering klart det kunststykket å demonstrere mot sin egen regjering. I forrige uke fikk vi oppleve at store deler av partiets stortingsgruppe stod på plenen foran Stortinget og demonstrerte mot jagerfly. Dette som i utgangspunktet kunne se komisk ut, for ikke å si latterlig, er langt mer alvorlig enn som så. Dette sender uklare signaler ut i verden om særdeles viktige utenriks- og sikkerhetspolitiske spørsmål. Jeg vil derfor spørre representanten Jacobsen om man i Sosialistisk Venstreparti overhodet ikke er bekymret for de signaler man sender ut til venner og allierte gjennom slike handlinger. Og videre: Er representanten Jacobsen enig med sin partifelle Hallgeir H. Langeland, som karakteriserer irakere som er under opplæring i Norge for å bygge opp sitt eget land, som quislinger?
Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2005-11-15:
For meg var det viktig å presisere Senterpartiets holdning og det jeg oppfatter som en klar beskjed fra Regjeringen om hvor vi står. I enhver demokratisk prosess vil det alltid være noen som ikke helt er enig i de beslutninger som blir tatt. Noen ganger kan det gi seg utslag i det som vi så utenfor Stortinget, andre ganger foregår interessemotsetningene og konfliktene internt i partiene. Jeg vil gi uttrykk for jeg synes at dette er en sak som først og fremst SV må rydde opp i og klarere ut, men jeg understreker at Regjeringens holdning i denne saken er klinkende klar, og Senterpartiet støtter den.
Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2005-11-15:
Jeg kan berolige siste taler med at Senterpartiet normalt i mange tilfeller har sine arbeidsoppgaver på jordet, men i dette tilfellet skal vi unngå å være på jordet. Når det gjelder Kosovo, representerte det en spesiell situasjon. Jeg gav uttrykk for det som er Senterpartiets prinsipielle holdning. Men om man har en prinsipiell holdning, klarer ikke den å løse alle livets avskygninger. Så vi må også stå fritt til å vurdere dersom vi opplever situasjoner som ikke er innenfor den prinsipielle holdningen. Men vår hovedholdning er klinkende klar.
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2005-11-15:
Representanten Samuelsen sa veldig mye positivt, synes jeg. Han nevnte at det er viktig at vi er en troverdig alliert i NATO. Han nevnte også at vi skal være en troverdig bidragsyter til stabilitet. Alt dette synes jeg er veldig bra. Men jeg har lyst til å følge opp et spørsmål som er stilt tidligere her i dag til SV. Jeg har lyst til å spørre også Senterpartiet litt om dette: Når Senterpartiet ser SVs forsvarspolitiske talsmann samt andre fremtredende SV-representanter, her i salen og utenfor, stå ute og demonstrere mot sin egen regjering, og ser hva de egentlig står for, synes Samuelsen – ut fra det han har nevnt her – det er særlig komfortabelt å sitte i en regjering med representanter fra et parti som har slike synspunkter? Hva slags signaler mener Senterpartiet og Samuelsen dette er å sende ut til nettopp det han snakker om: et troverdig, alliert NATO?
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2005-11-15:
Som jeg nevnte i mitt innlegg, er Fremskrittspartiet veldig tilfreds med Regjeringens beslutning når det gjelder engasjementet i Afghanistan. Nå nevnte statsråden nettopp noe – hun svarte kanskje på mitt spørsmål allerede – men jeg tror dette er så viktig at det lar seg ikke gjenta ofte nok. Sett i forhold til regjeringspartneren SVs engasjement i og utenfor denne salen, som tydelig viser at SV er et splittet parti, blir da mitt spørsmål til statsråden: Er også SVs statsråder klart enig i Regjeringens beslutning, slik at det ikke er grunn til noen tvil om beslutningen, også på sikt? Er det noe NATO er avhengig av for å kunne få løst sine oppgaver, er det en fast og forutsigbar holdning fra medlemslandene. Så rekker jeg et lite tilleggsspørsmål om en annen sak: Våre F-16 jagerfly har hatt begrensninger i forhold til kapasitet. Er de flyene vi skal sende til Afghanistan nå, slik utstyrt at de uten begrensninger kan delta fullt operativt i skarpe luft-til-bakke-operasjoner?
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2005-11-15:
Jeg fikk ikke et klart svar på det siste spørsmålet mitt, synes jeg. Jeg fikk til svar at flyene er i god stand, og det forutsetter jeg naturligvis at de er. Det skulle nesten bare mangle. På bakgrunn av regjeringspartner SVs holdning tidligere om at de ikke er noe særlig fornøyd med at man sender fly som er utstyrt så skarpt at de kan delta i skikkelige operasjoner, spør jeg igjen: Er flyene vi nå skal sende til Afghanistan, utstyrt slik at de uten begrensninger kan delta fullt operativt i skarpe luft-til-bakke-operasjoner?
Inge Lønning (Høyre), 2005-11-15:
Det var et prisverdig klart svar. Det må vel bety at vi ikke kommer til å oppleve Senterpartiet i rollen både for og imot sin egen regjering. Hvis Senterpartiet skulle oppholdt seg på plenen, ville det vel for det partiet ha vært å oppholde seg på jordet, og det ville kanskje vært enda mer spesielt. Men mitt spørsmål gjelder et annet punkt, nemlig den veldig sterke understrekningen av at det under enhver omstendighet må foreligge et eksplisitt FN-mandat dersom Norge skal kunne delta i internasjonale operasjoner. Betyr det at Senterpartiet nå mener at deltagelsen i Kosovo i sin tid ikke burde ha funnet sted? Man kunne regne opp en rekke andre eksempler hvis man går lenger tilbake i historien, men mitt spørsmål er: Mener man virkelig for ramme alvor at i de situasjonene hvor FNs sikkerhetsråd er lammet – det forekommer som kjent fra tid til annen – skal også Norge være en del av lammelsen?
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2005-11-15:
Takk for spørsmålet. Venstre vil støtte FN. Og som jeg sa i mitt innlegg, vil vi være med, som i den forrige regjeringen, og støtte denne regjeringen i det å trappe opp FNs innsats.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
I Venstres stortingsvalgprogram for 2005–2009 står følgende: «De siste årene har norsk deltakelse i FN-operasjoner sunket. Venstre vil snu denne utviklingen. For Venstre er et FN-mandat en klar hovedregel for internasjonale operasjoner.» Betyr det at Venstre slutter seg til Stoltenberg-regjeringens prioriteringer av FN, som vel må sies å være en opptrapping sammenliknet med den forrige regjeringen, som Venstre var en del av?