Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-04-28:
Også jeg vil starte med å takke utenriksministeren for hans redegjørelse, som jeg synes var veldig nøktern og veldig god. Så har jeg lyst til å understreke alvoret for oss i denne salen, og det ansvaret vi har når vi sender kvinner og menn ut på oppdrag for en bedre verden. Jeg skal innrømme at jeg kjenner at det er et ansvar som tynger. For meg er det viktig å forstå og understreke hvor krevende det er for våre soldater og andre sivile som tjenestegjør i dette konfliktfylte landet. De legger ned et stort arbeid, med personlige belastninger for hver enkelt, for deres familier og nærmeste. De fortjener denne salens honnør og respekt, og de skal vite at vi folkevalgte står bak dem i dette krevende oppdraget, og at vi ikke vingler i vår støtte. Betyr så dette at vi ikke skal kunne ha en debatt om Afghanistan? Nei, absolutt ikke. Vi skal, og må, kunne debattere Norges og det internasjonale samfunnets innsats i Afghanistan, hvilke resultater som er oppnådd, og ikke minst hva som er mulig å oppnå for landet og befolkningen der. Utenriksministeren har gitt oss en realistisk redegjørelse om Afghanistan-oppdraget og de utfordringene vi står overfor. Og vi må vel kunne si at vår egen retorikk og tro om Afghanistan har gått fra å være en smule overoptimistisk med tanke på hva som er mulig å få til på kort tid, til nå å være preget av en realisme om hvilke resultater man faktisk kan oppnå. Jeg tror, som utenriksministeren, at det er veldig viktig å erkjenne at den afghanske stat på få år ikke kan utvikle seg som et moderne vestlig samfunn og ut fra vårt ståsted. Det er derfor av vesentlig betydning at vi erkjenner at Afghanistan må bygges på afghansk kultur og tradisjoner. Det er afghanerne selv som må bygge sitt land. Det internasjonale samfunnets rolle må være å bistå og støtte de afghanske myndighetene. Det innebærer, som utenriksministeren sa, at vi må leve med at afghanerne vil kunne velge andre løsninger enn dem vi her i Vesten anser som de beste – løsninger som er basert på andre tradisjoner, andre verdier og andre styringsmodeller enn dem vi oppfatter som ideelle. Jeg er enig med utenriksministeren i at dette kan være krevende, men det er også helt avgjørende at vi har etablert en slik erkjennelse. La meg gå tilbake til de norske menn og kvinner som bistår på bakken i Afghanistan. Jeg er opptatt av at de skal ha de nødvendige rammevilkår for å lykkes med sitt oppdrag, til det beste for Afghanistans befolkning. Det gjelder både militær og sivil innsats, som etter min mening må støtte hverandre og ikke undergrave hverandre – som også utenriksministeren påpekte. Jeg er bekymret for det til stadighet tilbakevendende offentlige ordskiftet om hvorvidt den norske strategien for Afghanistan er riktig. Det er fra forskjellige hold kommet meninger til uttrykk som går på at de har større innsikt enn oss andre, og som går på at nettopp deres eget Afghanistan-perspektiv og deres strategi er det riktige. For meg er det viktig å understreke at Stortinget selvfølgelig skal ha kontinuerlige diskusjoner om situasjonen i Afghanistan, men strategien og målet med vårt Afghanistan-engasjement må ligge fast. Dersom det butter litt og situasjonen kan virke krevende, kan ikke vi endre standpunkt annenhver måned fordi det føles behagelig for oss, eller bare si at vi skal trekke oss ut. Da mener jeg at vi svikter våre egne soldater, vi svikter det afghanske folket, og vi svikter det internasjonale samfunnet. Et av hovedmålene nedfelt i FNs mandat er jo nettopp at vi skal assistere afghanerne slik at de selv blir i stand til å styre sitt eget land. I Stortinget er det heldigvis bred enighet om dette, og det har kommet godt til uttrykk i dag.