Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 2003-11-25:
I den siste utgaven av «Jordens tilstand» heter kapittel én «En historie om fremtiden vår». Her gjennomgår forfatteren fem av de alvorligste truslene framtidas historikere vil kunne bruke for å beskrive den tida vi nå lever i. For det første: Vi lever i en verden der et stadig økende antall mennesker mangler det grunnleggende for å ha et anstendig liv. 1,2 milliarder mennesker, nesten en fjerdedel av jordas befolkning, lever i absolutt fattigdom og overlever på mindre enn én dollar om dagen. Trussel nr. 2: Verden er i endring fordi kjemiske sykluser er ute av balanse. Det best kjente eksemplet er CO2, som ble tatt ut av sirkulasjon for millioner av år siden ved at det ble tatt opp i planter og siden konvertert til kull og olje, men som nå forbrennes i enorme mengder og fører til global oppvarming. Også når det gjelder nitrogen og fosfor, som er viktige regulatorer for planteveksten, ser vi en lignende forsterkning, noe som kan føre til gjennomgripende endringer av økosystemet. Den tredje trusselen er de langsiktige farene forbundet med giftige kjemikalier. Det er en miljøtrussel som for tida griper direkte inn i hverdagen til norske kvinner i fruktbar alder. Fordi organiske giftstoffer hoper seg opp i matkjeden, er det f.eks. en realitet at gravide blir anbefalt ikke å spise, eller i hvert fall spise lite av, torskelever, måseegg, hvalkjøtt og selkjøtt. Trussel nr. 4 er spredning av fremmede arter, nok en trussel som kan true hele økosystem. Og endelig, den femte trusselen: tap av biologisk mangfold. Tropiske urskoger på størrelse med Nepal forsvinner hvert år. Omtrent 30 pst. av de gjenværende skogene er alvorlig fragmentert eller forringa på annen måte. Opp mot en slik tilstandsrapport – sett opp mot så gigantiske utfordringer – kan norsk miljødebatt noen ganger framstå som litt puslete og lite viktig. Men jeg mener det er helt nødvendig å ha med seg det globale bildet for å minne oss sjøl om at vi må ta tak i miljøutfordringa. Hvis ikke vi, som lever i et av verdens rikeste land, er villige til å ta tak i miljøutfordringa, hvem skal da gjøre det? Vi kan ikke kreve at ei fattig mor i Bangladesh skal være den som tar miljøansvar. Vi i de rike landene har et stort ansvar for de globale miljøutfordringene som har oppstått, og vi har råd til å foreta noen omlegginger. Derfor bør jordas tilstand danne et viktig bakteppe når vi i dag diskuterer rikets miljøtilstand og Regjeringas miljøpolitikk. Vi har i Norge en miljøvernminister som er veldig aktiv internasjonalt. Og det er flott! Jeg vil være den siste som skal kritisere en norsk miljøvernminister for stadig å være på reisefot. Men når Regjeringa er så aktiv internasjonalt, burde vi forvente at den også setter konkrete mål på hjemmebane. Og da kan jeg gå rett over til skogvern. I Johannesburg var et av de viktigste målene Regjeringa kjempet for, at vi skal stoppe tap av biologisk mangfold innen 2010. Der har Regjeringa stått på og slått i bordet og stilt krav. Det er flott! Men dessverre følger ikke Regjeringa opp på hjemmebane, og gjennom behandlinga av denne meldinga er det blitt enda mer utydelig om Regjeringa vil ta sitt miljøpolitiske ansvar på dette området. 3 000 arter står på den norske rødlista, lista over truede og utsatte arter. Nesten halvparten, 1 400, lever i skog. Skogbruk er av fagfolk vurdert som den påvirkningen som har negativ effekt på flest av de truede artene som lever i skog, men også andre trusler har betydning. Derfor må vi gjøre flere ting på en gang: Vi må ha en skognæring som driver skogen på en slik måte at den tar vare på de områdene der truede arter lever. Det handler bl.a. om å ha en miljøsertifisering vi alle kan stole på. Så må vi føre en politikk, både nasjonalt og lokalt, som tar hensyn til biologisk mangfold når vi f.eks. skal planlegge nye boligfelt eller nye veitraséer. Men det er ikke nok. Vi må også ta den belastningen det noen ganger kan være å verne områder. På dette området har det blitt gjort en del de siste årene, men vi har fremdeles store utfordringer foran oss. Stoltenberg-regjeringa gav derfor Norsk institutt for naturforskning og Skogforsk i oppdrag å evaluere skogvernet og komme med videre anbefalinger. Rapporten kom i fjor, og anbefalinga var klar: Ut fra ulike mål for skogvern fastslår rapporten at minst 4,6 pst. av produktiv skog bør vernes. Det er en ambisiøs målsetting, men for en ambisiøs miljøvernminister burde det overhodet ikke være umulig. Da meldinga ble lagt fram, het det at Regjeringa ville øke skogvernet. Det er bra, men den setter ikke noe konkret mål, og den setter ikke noen tidsfrist. Vi i Arbeiderpartiet har ønsket å bidra til at det kunne settes mer konkrete målsettinger. Vi har i innstillinga gått inn for 4,6 pst. som en målsetting, og for å følge det opp har vi foreslått at Regjeringa skal komme tilbake med en opptrappingsplan for hvordan dette skal gjennomføres. Vi hadde håpet å skaffe flertall for dette. Jeg må si at jeg ble veldig positivt overrasket over det svaret jeg fikk fra representanten Halleraker i replikkordvekslingen i sted, der han sa at det viktigste for Regjeringa er å få verne i et omfang som evalueringsrapporten legger til grunn, og at faglig kvalitet skal være viktigst. Med det som utgangspunkt burde vi ha kommet fram til enighet i denne innstillinga. Men dessverre: Når vi leser innstillinga, ser vi på område etter område at Regjeringa lener seg på Fremskrittspartiet og Senterpartiet når det gjelder skogvern. Det er f.eks. merkelig at regjeringspartiene ikke kan være med på merknader som er omtrent direkte sitat fra meldinga. I meldinga står det bl.a. at det neppe er realistisk eller faglig forsvarlig å basere skogvernet utelukkende på frivillig vern, men i innstillinga vil de altså ikke skrive det samme. Regjeringspartiene vil heller ikke sitere sin egen landbruksminister når han skriver at sertifiseringsordningen Levende Skog fordrer åpenhet. I stedet går man altså på område etter område sammen med Fremskrittspartiet og skriver bl.a. at den private eiendomsretten må respekteres dersom man skal unngå alvorlige konflikter med grunneiere som får sine områder fredet. Ja, hva betyr det? De går i lag med Fremskrittspartiet og skriver at i stedet for dagens erstatningsordning kan man i enkelte tilfeller gå inn for en leieordning, ja, man skriver til og med at eventuelle innmeldte områder som det likevel ikke er økonomiske ressurser til å løse inn innen rimelig tid – hva som nå enn ligger i «rimelig tid» – skal kunne trekkes tilbake av grunneierne. Summen er at det er blitt mer utydelig hva Regjeringa egentlig vil når det gjelder skogvern. Dersom det er innstillinga vi skal legge til grunn, er det en vektlegging som er mindre ambisiøs enn det meldinga er. Da vil jeg si: Det er fint å være aktiv på den internasjonale arenaen, men før man krever at andre land skal handle, må man feie for egen dør. Jeg startet med å snakke om de store internasjonale miljøutfordringene, og har brukt mye tid på å snakke om én av de nasjonale. Internasjonalt samarbeid er helt nødvendig, og nasjonale tiltak må til. Men vi greier ikke å løse miljøproblemene om vi ikke handler lokalt. Derfor bør lokalt miljøarbeid bli et viktig satsingsområde i Norge framover, ikke bare fordi det ofte er lokalt vi må finne de praktiske miljøløsningene, men også fordi det er lokalt vi best kan gjøre folk bevisst på de globale miljøutfordringene og på hva sjøl små endringer i hverdagen for oss som enkeltmennesker kan bidra til. Når det gjelder klimapolitikk f.eks., finnes det internasjonale studier som antyder at hele 40 pst. av klimagassutslippene kommer fra aktiviteter som lokale myndigheter kan påvirke. Det er gjort mye bra innenfor lokalt miljøarbeid i Norge, spesielt gjennom prosjektet med foregangskommunene. Kommunene har også en helt sentral rolle i det nasjonale systemet for kartlegging og overvåking av biologisk mangfold. Men dessverre ser vi at miljøarbeidet i mange kommuner bremses opp i tider med dårlig kommuneøkonomi. Arbeiderpartiet er enig i at vi skal innlemme de øremerkede midlene som har gått til miljøarbeid. Men samtidig er det behov for at det etableres noen virkemidler som kan styrke kommunenes rolle til å tenke globalt og handle lokalt. De 20 foregangskommunene har gått inn for å opprette et «Nasjonal Agenda 21-fond», der staten setter av midler som skal stimulere til tverrsektoriell handling sentralt, men særlig lokalt. For å oppnå en revitalisering av miljøarbeidet ber derfor Arbeiderpartiet og SV om at Regjeringa kommer tilbake med et konkret opplegg for å stimulere til tverrsektoriell handling. Heller ikke her har vi fått regjeringspartiene med oss. I denne innstillinga skriver regjeringspartiene – sammen med Fremskrittspartiet – som saksordfører var inne på, at den framlagte meldinga viser at Regjeringa driver en langt mer aktiv miljøpolitikk enn noen tidligere regjering. Verden står overfor enorme miljøutfordringer. Hadde jeg vært medlem i Høyre, Kristelig Folkeparti eller Venstre, hadde jeg fått en flau bismak i munnen av en slik type sjølskryt. Neste gang vi skal behandle en melding om rikets miljøtilstand, håper jeg at regjeringspartiene er litt mer ydmyke på egne vegne og heller bruker energien sin på faktisk å sette opp noen konkrete miljømål.