Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2019-01-30:
Jeg vil starte med å ønske velkommen til samarbeid med Stortinget en historisk firepartiregjering – eller egentlig tre-og-et-halvt-parti-regjering. Men historisk er den. Jeg synes også at vi har vært gjennom en politisk høst som jeg – til tross for at jeg har fulgt norsk politikk en god del år – aldri har opplevd maken til. Det har vært spennende politisk, med reelle politiske diskusjoner, og jeg vil si at jeg er blitt veldig imponert over den måten tidligere partileder Hareide i åpenhet og fortrøstningsfullt overfor sitt parti ledet en viktig diskusjon for partiet på. Jeg er også veldig fornøyd med at han overfor vår partileder ga uttrykk for at han ikke ville ha noe innblanding i prosessen, og at vår partileder respekterte det. Det er rett og slett slik at jeg vil bøye meg i støvet for den jobben som Hareide gjorde, og uttrykke at han avbryter sitt lederskap på en måte som avtvinger stor respekt. Men så står statsministerens rolle i den saken i veldig sterk kontrast til det. Det er blitt kjent at initiativet til diskusjonen i offentligheten om abortloven § 2 c kom fra kommunikasjonsavdelingen til Høyre, som inspirerte representanten Ropstad til å stille spørsmål, slik at statsministeren kunne gi et svar om at jo, den kunne diskuteres. Folk ble rimelig opprørt over sakens realitet, men ikke minst over at en alvorlig og viktig sak som vi i fellesskap burde kunne diskutere med innestemme – i den grad den skulle diskuteres – ble gjort til gjenstand for politisk spill. Regjeringserklæringen avklarer at hensikten med det forslaget og den debatten var at den konservative sida i Kristelig Folkeparti skulle vinne i spørsmålet om valg av side. Det greide de, med hjelp av Rogaland Kristelig Folkeparti og det flertallet som etter hvert ble etablert – som var lite. Det som ikke er avklart, er om det var statsministeren som lurte Ropstad og Kristelig Folkeparti, eller om det var statsministeren og Ropstad som lurte Kristelig Folkeparti. Når vi da i tillegg vet at begge de to tidligere sentrumspartiene gikk til valg på at de ikke skulle sitte i regjering sammen med Fremskrittspartiet, sto det stor respekt av at den tidligere lederen sto på det. Så kunne en kanskje tenke seg at når et tidligere sentrumsparti går inn i regjering, vil det bli mer sentrumspolitikk. Men det er det ikke blitt. Når vi ser på regjeringsplattformen, ser vi at den er en garanti for at særlig Fremskrittspartiets politikk skal videreføres. Mange har kommentert måten stolene her i salen er satt opp på. Det beskrives som at det er noen som sitter i forsetet, og noen som sitter i baksetet. For meg ser det ut som om de som sitter i baksetet, er fornøyd med å få være med på tur, men at det er de som sitter i forsetet, som bestemmer. Og i løpet av dagen i dag har jeg lagt merke til at det er finansministeren som sitter i førersetet. Det kan derfor hende det er riktig, det som finansministeren sa, at nå blir ikke lenger Fremskrittspartiets politikk stoppet av Stortinget. Det er det som bekymrer meg politisk, at et parti som har erklært krig mot den norske modellen som har gitt oss et av verdens beste velferdssamfunn, nå har fått støtte til å fortsette den krigen mot den norske modellen. For vi har fått slått fast at den skattepolitikken som både fører til økte forskjeller – ved at de rike får skattelette mens arbeidsfolk får skatteskjerpelser – og i tillegg reduserer muligheten for å finansiere velferdssamfunnet framover, er en politikk som skal videreføres. Jeg har registrert usedvanlig lite entusiasme i de partiene som nå inngår i en ny regjering. Det er kanskje ikke så rart. Vi vil uansett møte dem med sterk og saklig opposisjon fra opposisjonspartienes side.