trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-03-02:
Etter det jeg har forstått, har Helsedirektoratet nå en gjennomgang av tilbudet til anoreksipasienter. Men det er likevel åpenbart, som flere har vært inne på her i dag, at det er et stort behov for flere behandlingsplasser når vi kjenner til hvor lang ventetiden er for å komme til behandling. Det er nærmere 50 000 i alderen 15–44 år som til enhver tid lider av spiseforstyrrelser, og disse lever med stor fare for å få andre alvorlige helseplager i tillegg. Anoreksi er lidelsen med høyest dødelighet sammenlignet med andre psykiske lidelser. Ifølge Folkehelseinstituttet er tidlig diagnose og behandling svært viktig. Det er store forskjeller i ventetider rundt om i landet. Dette bryter også med prinsippet om likeverdige helsetjenester uavhengig av bosted. Det er svært beklagelig at særlig unge jenter, som dette ofte rammer, må vente i mange uker og måneder på behandling. Derfor er forslaget vi i dag har til behandling, svært viktig. Ved å åpne for at gode tverrfaglige institusjoner også kan godkjennes som sykehus, og dermed at institusjoner som Capio Anoreksi Senter kan komme inn under ordningen for fritt sykehusvalg, så øker det disse jentenes mulighet til å få hjelp. Representanten Mandt snakket om at det ikke var et ønske om uthuling av lovverket. Jeg vil si det sånn at hvis det er det som skal til for at flere får hjelp nå, hvorfor ikke endre loven slik at disse jentene, guttene og alle som trenger det, faktisk får muligheten til å velge det stedet de selv ønsker å være på, og som vi vet gir en god behandling? I statsrådens brev står det at det ikke er nødvendig med lovendring for å bruke Capio. Nei, det er mulig, men det som er nødvendig, er at de må ha en avtale med et regionalt helseforetak for å omfattes av ordningen med fritt sykehusvalg. Det står også i statsrådens brev til komiteen. Men det er jo der problemet ligger. Man får ingen avtale som er langsiktig, forutsigbar, og som gjør at de – fra hele landet – som har behov for det, kan ta dette valget. Dessverre må jeg si at Regjeringens håndtering av denne saken er beklagelig, og jeg må også si at jeg føler sterkt at det har en ideologisk vinkling siden dette gjelder en privat institusjon. Men det er en god privat institusjon, som har vist seg å hjelpe. Og så lenge man ikke i det offentlige kan vise til at her kommer man inn – får hjelp – men i stedet må stå i uker og måneder og vente på plass, så burde man i det minste tatt dette i bruk på en helt annen måte enn det man har vært villig til å gjøre i dag.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-03-02:
Jeg har et spørsmål: Mener statsråden at det er tilstrekkelig kapasitet til å behandle unge mennesker med spiseforstyrrelser i det offentlige helsevesen i dag? Hvis det er tilstrekkelig kapasitet, hvilket jeg oppfattet at statsråden kanskje mener, så er spørsmålet: Hvorfor må man vente i uker og måneder for å få plass? Sågar er det faktisk en del unge mennesker som også får avslag på spesialavdelingene, til tross for at vi har et folkehelseinstitutt som sier at disse bør komme tidlig til behandling, ellers går det galt for mange av dem.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-03-02:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Den kunnskapsoppsummeringen som Helsetilsynet har kommet med, er viktig. Jeg er enig med statsråden i at omsorgslønnen er veldig viktig – jeg husker ikke akkurat ordene hun brukte – og at den er kommet når det gjelder «særlig tyngende omsorgsoppgaver». Det er nettopp disse familiene jeg i dag tar til orde for – det å gi foreldre og familie muligheten til at et barn som er sterkt funksjonshemmet, skal kunne bo med foreldrene, om mulig. I slike tilfeller vil dette selvfølgelig være en vinn-vinn-situasjon, i og med at det samfunnsøkonomisk – uansett hvilke ordninger foreldrene får – vil være rimeligere enn å sende dette barnet, som har et stort hjelpebehov, i institusjon. Det var en ny sak, som jeg nevnte, på TV 2 i går, og den var også oppe i dag. Det gjelder en familie som har en meget sterkt funksjonshemmet datter, som nå har mistet pleiepengene sine, og som skal gå over til omsorgslønn i kommunen. Der blir man avspist med det jeg oppfattet som ca. syv timer i uken. Det er klart at når man har vært i en situasjon der man har kunnet være hjemme med et sterkt funksjonshemmet barn uten å måtte arbeide, og man mister denne ordningen og bare får betalt for noen timer, sier foreldrene at muligheten for å være hjemme med denne jenta er borte. Da må de kanskje begynne i arbeid for å klare seg, mens det beste for dette barnet vil være den muligheten de har, og har hatt, til å være hjemme uten å jobbe. Jeg mener at denne valgmuligheten må familiene kunne få i disse tilfellene. Det håper jeg at statsråden kanskje kan si litt mer om – om ikke foreldre i en slik situasjon vil kunne ha rett til å få omsorgslønn og velge det livet de selv ønsker for seg og sine sterkt funksjonshemmede barn. Så til det at statsråden skal sette ned et utvalg. Jeg synes på en måte det er bra, for vi oppnår ikke noe annet. På den annen side er jeg bekymret for at Regjeringen ikke gjorde omsorgsordningen bedre, slik den lovet i Soria Moria I. Nå skal man altså ha et nytt utvalg – man skal gjennomgå. Vi har hatt gjennomganger, bl.a. har vi kunnskapsoppsummeringen fra Helsetilsynet. Like fullt er jeg glad for at det blir et hurtigarbeidende utvalg, og jeg opplever at statsråden vil se de ulike tilskuddsordningene i sammenheng. Jeg ber om at statsråden bekrefter det, for det synes jeg er veldig positivt.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-03-02:
Tusen takk, alle sammen, for en flott debatt og en engasjerende debatt på alle måter. Jeg har følelsen av at alle som har hatt ordet, er enig i at dette er en utrolig viktig ordning for mange, og at den også bør ses i sammenheng med andre støtteordninger. For omsorgsmottakere er det vanskelig å forstå at to hjelpeordninger som ytes, kanskje for samme barn og samme familie, er så forskjellige dersom det organiseres eller utbetales fra Nav eller fra kommunene. Når en familie i mange år har fått pleiepenger fra Nav og nesten over natten må gå over på omsorgslønn fra kommunen, er det vanskelig å forstå at de får en så lav omsorgslønn at de ikke lenger kan ta vare på omsorgsbehovet selv. Da blir det også feil, for barnet er jo absolutt like pleietrengende den ene dagen som den neste. Så jeg kan godt forstå at pårørende og familiene ikke helt skjønner disse ordningene godt nok. Dette er det vi som er politikere som må ta ansvar for å ordne opp i. Når familier selv vil ta omsorgsansvaret, bør de etter min mening få lov til det. Andre vil selvsagt velge andre løsninger. Og jeg håper og tror at helseministeren også er enig i at folk må få være med og legge til rette for det de selv ønsker. Så er jeg glad for at statsråden iallfall går et skritt videre i dag med dette utvalget. Jeg oppfatter at statsråden også sier at hun ønsker å se de ulike ordningene i sammenheng. Det ligger altså et forslag på bordet fra Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet, som skal behandles den 9. mars. Det går nettopp på å vurdere en helhetlig ordning, der man ser på en sammenslåing av pleiepenger, hjelpestønad og omsorgslønn. Jeg er enig med representanten Giltun, og jeg håper at dette utvalget mer enn å gå inn og se på hvordan ting fungerer – det vet vi mye om – kanskje går rett på tiltak for å se dette i sammenheng og finne løsninger for disse familiene, slik at vi veldig raskt kan få en ordning som er tilfredsstillende for alle. Og igjen må jeg si at jeg er spesielt opptatt av de familiene som har sterkt funksjonshemmede barn og unge som de tar ansvar for selv. Det som jeg helt til sist kunne tenke meg å spørre statsråden om – hvis hun kan svare, da – er hvor lang tid et hurtigarbeidende utvalg må jobbe for å komme med gode forslag til tiltak. Og som sagt: Jeg mener at man ikke behøver å utrede situasjonen. Vi vet utmerket godt hvordan den er.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Utleie av kunst er en god tanke, men det har også en del utfordringer knyttet til seg, bl.a. når det gjelder forsikring. Men vi har altså bedt ABM-utvikling om å utrede kunstutleie og vil komme tilbake med et konkret forslag på et senere tidspunkt.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Jeg merker meg at representanten Olemic Thommessen er konservativ i bokstavelig forstand. Han ønsker ikke på noen måte å endre noen etablerte strukturer. Partiet Høyre snakker ofte om fornyelse av offentlig sektor, men når vi fremmer et forslag om at 20 ansatte som arbeider med bibliotek i ABM-utvikling, skal få en ny leder, sitte i omtrent samme bygg og arbeide med de samme oppgavene, er det for mye fornyelse for Høyre. Vi kommer tilbake til Stortinget for å drøfte dette. Men jeg vil på dette området bidra til fornyelse av kultursektoren. På noen områder i Kultur-Norge er det dobbel administrasjon. Jeg vil derfor gå gjennom flere deler av kulturlivet for å se om vi kan effektivisere mer med tanke på å få mer kultur ut til folket. Derfor vil vi drøfte hvordan vi skal organisere resten av det som er med i ABM-utvikling, i tiden som kommer.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Jeg mener at konsolideringsprosessen er en fordel for alle museer, også små, lokale bygdemuseer, for når vi bruker mindre tid på administrasjon og mer på oppbygging av kompetanse, er det en fordel for de små, lokale museene som Håbrekke er opptatt av. De har behov for kompetanse og de har behov for å få tilført kunnskap. Jeg mener derfor at på et overordnet plan er denne museumskonsolideringen en fordel for de små museene. Men så avhenger dette også av bevilgningene til kultursektoren lokalt. Vi har sett de siste årene at det har vært stor interesse for å bygge opp lokale museer, og det har også bidratt til, som representanten var inne på, mye lokal, frivillig innsats.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Hvis representanten hadde lyttet til mitt svar, som han åpenbart ikke var fornøyd med: Jeg sa relativt ettertrykkelig at jeg vil komme tilbake til Stortinget med denne saken. Da vil vi få bred anledning til å diskutere dette i forbindelse med en proposisjon og også i forbindelse med framleggelse av revidert nasjonalbudsjett. Når det gjelder denne endringen, vil jeg redegjøre ytterligere for den senere. Men det som er viktig for meg, er å se på utviklingen av bibliotekene i årene som kommer. Det er store utfordringer på bibliotekfeltet. Nasjonalbiblioteket forvalter nå store deler av musikkarkivene og filmarkivene. For å få levende biblioteker i årene som kommer tror jeg på en samordning av kompetanse. I stor grad er det en dobbeltadministrasjon, hvis vi ser på det som i dag er ABM-utviklings mandat og det som er Nasjonalbibliotekets mandat. Og statlig dobbeltadministrasjon er jeg ikke tilhenger av. Jeg er tilhenger av å samle fagkompetanse for å fornye og utvikle folkebibliotekene. Derfor har jeg lagt fram dette forslaget, som vi vil komme tilbake til Stortinget med på en helt ordinær måte på et senere tidspunkt. Denne gjennomgangen ble varslet Stortinget i vår, i forbindelse med framleggelse av en stortingsmelding, den ble varslet Stortinget i forbindelse med statsbudsjettet, og den kommer tilbake til Stortinget i form av en stortingsproposisjon og i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, så dette er en grundig, helt ordinær prosess som handler om flytting av noen statlige arbeidsplasser. Olemic Thommessen og jeg kan diskutere denne saken også på et senere tidspunkt.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Jeg merker meg at representanten Thommessen ikke har fått med seg det Regjeringen varslet i bibliotekmeldingen om denne saken, og heller ikke fikk med seg det vi varslet i statsbudsjettet. Det kan ikke Regjeringen ta ansvaret for, men andre har altså fått med seg disse signalene. I det som heter Museumsnytt, har man fått med seg dette på en helt riktig måte. «I fjorårets bibliotekmelding», står det, «kom det signaler om at viktige bibliotekoppgaver kunne bli flyttet over til Nasjonalbiblioteket. Statsbudsjettet for 2010 forsterker disse signalene.» Så Stortinget har vært holdt løpende orientert om denne saken. At Olemic Thommessen har en annen oppfatning, at han ønsker å bevare systemet slik det er, at han ikke ønsker dette, det er en annen sak, men her har det vært en grundig behandling, varsling av Stortinget, og Stortinget vil også få saken til behandling på et senere tidspunkt. Da får vi kanskje diskutere det som er innholdet, det som er substansen, hvor Høyre ønsker å holde fast på det som er, mens vi ønsker å fornye offentlig sektor.
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2010-03-02:
Jeg ventet spent på om statsråden ville ta den oppfordringen jeg kom med i mitt innlegg om å se på dette med finansieringsordningen som vi foreslår i forslag nr. 4, én gang til, men hun kom kanskje aldri så langt i manuset sitt. Det er tverrpolitisk enighet i komiteen om at dagens ordning med 40 pst. innsatsstyrt finansiering og 60 pst. basisfinansiering fører til at man tærer på basisbevilgningene når dødsleiet trekker ut. Derfor mener alle partiene at det er behov for å se på disse ordningene. I forslag nr. 4 foreslår vi også å fjerne det som i dag hindrer spesialisthelsetjenesten i å samarbeide godt nok med kommunehelsetjenesten. Mener statsråden at forslaget ikke er godt nok, eller hva er det som er årsaken til at regjeringspartiene ikke kan gå inn for forslag nr. 4?
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2010-03-02:
Aller først vil jeg få lov til å takke for en god debatt. Jeg synes dette er et viktig tema, og det er kommet masse gode innspill her i dag. Vi vet at medisinen bygger på tre hovedpilarer: Det er å helbrede, å lindre og å trøste. Dette skal egentlig være tre likeverdige pilarer, men det virker av og til som om de kommer i litt rangert rekkefølge, hvor helbreding har det største fokus, så kommer lindring, og trøsting tror jeg nesten er glemt. Det er nettopp dette som er den helhetlige tilnærmingen. Det er også en annen ting i denne saken. Forslagsstillerne bruker begrepet «livshjelp». Jeg ser at representanten Dåvøy mener at dette skal være et alternativ til dødshjelp. Etter Sandsdalen-saken, mens Høybråten var sosialminister, fikk Roland-utvalget som mandat å fylle dette begrepet med innhold. Selv om Arbeiderpartiet og Høyre senere ga Bondevik I-regjeringen noe som minnet om dødshjelp, har de valgt å bruke dette begrepet. Fremskrittspartiet har merket seg at det er flere fagfolk, med nestoren professor Peter Hjort i spissen, som har tatt til orde for at begrepet «livshjelp» kan være uheldig, uforståelig og faktisk misvisende når det gjelder behandling og omsorg for uhelbredelig syke og døende. De henviser til den engelske betegnelsen «care of the dying» – dødspleie framholder de som riktig begrep. Det kan være vanskelig. Jeg har nettopp mistet min beste kamerat. Han var innstilt på at han kom til å dø. Å komme og si at den omsorgen som ble gitt ham, var livshjelp, har jeg – og det tror jeg han hadde hatt – litt problemer med å ha forståelse for. Når det er sagt, synes jeg det er greit å høre signaler fra statsråden om at man skal jobbe videre med denne saken. Jeg synes det hadde vært veldig fint dersom Stortinget hadde vedtatt disse punktene i dag. Jeg fikk ikke noe tilfredsstillende svar når det gjaldt finansieringen. Det er nettopp fordi regjeringspartiene har redusert innsatsstyrt finansiering til 40 pst., at vi kommer i den uheldige situasjonen at man tærer på basisfinansieringen for hver eneste dag dødsleiet trekker ut. Det er det som er årsaken. Når man da peker på at rammefinansiering skal være den rette finansieringsmodellen, blir jeg enda mer skremt. Jeg har selv vært bestyrer på sykehjem og hatt ansvaret for alvorlig syke og døende. Jeg bygde opp en egen palliativ enhet. Vi hadde rammefinansiering. Det vi opplevde, var at vi faktisk ikke engang hadde penger til å sette inn ufaglærte fastvakter for mennesker som var i ferd med å dø. Den situasjonen vil ikke jeg at vi skal ha i større omfang. Jeg håper virkelig man kan se på et finansieringssystem som gjør at folk kan få en verdig livsavslutning, og at det ikke er pengene eller forvaltningsnivåene som skal være til hinder for det.
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2010-03-02:
Jeg blir litt lei meg og også litt opprørt samtidig. Jeg skal ikke gå inn på legaliseringsdebatten til representanten Forsberg. Jeg er opptatt av hvordan denne saken blir håndtert i Stortinget. Det vi er vitne til, er rett og slett et politisk spill. Når flertallet velger å vedlegge saken protokollen, har vi lang erfaring i dette huset for at da skjer det lite etterpå. Hva er årsaken til det? Er det frykten for å la opposisjonen få en politisk seier? Når forslaget til Fremskrittspartiet blir nedstemt her i dag, risikerer vi da at flertallet etterpå sier at nei, Fremskrittspartiets forslag er nedstemt, så Stortinget vil ikke at det skal settes i gang et prøveprosjekt? Og så er det Fremskrittspartiet som får skylden for det. Altså hva kommer til å skje etterpå? Er man redd for at man skal tape stemmer? Jeg tror de fleste personer det er snakk om her, har mer enn nok med å klare seg gjennom hverdagen og har store problemer med å komme seg til valgurnene. Så det kan ikke være det som er det vesentlige her. Så lenge vi ligger i verdenstoppen når det gjelder overdosedødsfall, er vi nødt til å sette enkeltmennesket i fokus. Jeg mener at kan vi redde ett eneste menneskeliv med denne sprayen, så må det være verdt det. Derfor vil jeg inderlig oppfordre alle her i salen til å stemme for det man er for, så får man heller stemme mot det man er imot.
Wenche Olsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Livshjelp og lindrende behandling i livets siste fase er en sak som berører oss alle. Vi er opptatt av at den enkelte selv så langt det er mulig, skal kunne få velge hvor man avslutter livet. I dag er det slik at de fleste dør på sykehus eller sykehjem, men muligheten for å avslutte livet i kjente omgivelser med familien og kjære rundt seg, kan være et riktig alternativ for mange. Derfor er vi opptatt av at man skal ha god kunnskap og gode rutiner for palliativ behandling ute i kommunene. Det er i dag mange kommuner som har bygd opp egne palliative avdelinger som gir et godt tilbud. Vi ser at videre utbygging av palliative plasser i kommunehelsetjenesten bør bli en viktig del av Samhandlingsreformen – det vurderes å bygge opp ambulante palliative team og plasser for lindrende behandling. Det er gjort mye når det gjelder livshjelp og lindrende behandling, og i Omsorgsplan 2015 er det flere tiltak for å styrke tjenestetilbudet til brukere av omsorgstjenesten, herunder mennesker i livets siste fase. Det er i dag en tilskuddsordning for lindrende behandling og omsorg ved livets slutt som har som formål å styrke tilbudet i institusjoner utenfor sykehuset. Tilskuddet går til tiltak i kommunehelsetjenesten og enkelte tiltak i regi av private og ideelle organisasjoner. Videre har tilskuddet til kompetansehevende tiltak for lindrende behandling og omsorg ved livets slutt blitt samlet under samme post som tilskudd til undervisningssykehjem og undervisningshjemmetjenester. Tiltakene skal ses i sammenheng med nasjonal kreftstrategi, hvor kompetanse og kapasitet til å følge opp pasienter i den kommunale tjenesten står sentralt, og de må ses i sammenheng med aktiviteten i undervisningssykehjemmene. Når det gjelder pleiepersonalets kompetanse, vil vi vise til Regjeringens kompetanse- og rekrutteringsplan Kompetanseløftet 2015, som har som delmål bl.a. å heve det formelle utdanningsnivået i omsorgstjenesten, skape større faglig bredde og styrke veiledning, internopplæring og videreutdanning. Et viktig fagområde for kompetanseløftet er nettopp palliasjon. Som en del av kompetanseløftet er det iverksatt et prosjekt for å styrke etisk kompetanse i tjenesten. Prosjektet «Samarbeid om etisk kompetanseheving» skal bidra til å styrke den etiske kompetansen i de kommunale helse- og omsorgstjenestene. I 2009 deltok 100 kommuner i prosjektet. Over tid skal alle kommuner få mulighet til å delta i prosjektet og etablere møteplasser for etisk refleksjon. Mye bra palliativ behandling foregår i dag ved sykehus, ute i kommunene og hjemme hos den enkelte, men vi kan alltid bli bedre, og det skal vi jobbe videre for.
Wenche Olsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Det er et viktig tema som helt klart fortjener vår oppmerksomhet, interpellanten her tar opp. Som interpellanten selv sier, har opptrappingsplanen innen psykiatri gjennom ti år vært vellykket i den grad at i dag får flere enn noen gang behandling. Så vil fokusområdet nå framover være å få enda bedre kvalitet, og det skal vi selvsagt strekke oss etter. Derfor er jeg glad for at ministeren i sitt svar sier at arbeid med nasjonale retningslinjer og faglige veiledere for psykiske helsetjenester har høy prioritet i Helsedirektoratet. Retningslinjer og faglige veiledere er med på å øke kvaliteten innenfor psykiatrien og sikrer pasientene den behandlingen de har krav på. Når det gjelder pasienter som har tvangslidelser, er jeg enig med interpellanten i at flere burde fått tilbud om eksponeringsterapi. Derfor er jeg glad for at vi på et møte med pårørendeorganisasjon og fagfolk fikk vite at dette var en dokumentert behandlingsmetode som fagfolk flere steder i landet kunne læres opp til å bruke. Eksponeringsterapi er en behandlingsmåte, stort sett uten medikamenter, som ofte kan gjennomføres uten innleggelse av pasienten. Vi kan selvfølgelig ikke akseptere at om vi har en metode som har dokumentert effekt, at det finnes fagfolk som unnlater å bruke den. Det burde kanskje være noe statsråden kunne se på. Alle pasienter er forskjellige, og det krever at den enkelte må få en behandling som er tilpasset sitt behov. Det er også viktig at vi fortsatt har et stort fokus på at pasientene i størst mulig grad må få behandling i nærheten av hjemstedet. Derfor er det bra at vi nå har distriktspsykiatriske sentre som dekker alle landets kommuner. Sammen med kommunens helsetjeneste bygges det ut ambulante team som driver oppsøkende virksomhet. Det gjør at mange kan få behandlingen i hjemmet sitt og slipper å bruke mye tid på å dra til behandlingssteder, og kan få tilpasset behandling i sitt nærmiljø. Det er mange som gjør en god jobb innenfor psykiatrien, både i kommunen og i spesialisthelsetjenesten. At vi ikke alltid får til samspillet mellom kommunen og spesialisthelsetjenesten, er nettopp en av årsakene til at Samhandlingsreformen så dagens lys. Viktigheten av at samspillet mellom primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten fungerer godt, er avgjørende for kvaliteten på det tilbudet som pasientene får. Mange har kommet langt med godt samspill, bl.a. i Østfold, hvor Sykehuset Østfold har opprettet ambulante, akutte team, som bidrar til bedre og mer helhetlige tjenester innenfor psykisk helsevern. Jeg ser fram til at vi kan få bred enighet i Stortinget om Samhandlingsreformen, noe som vil bidra til å styrke tilbudet til disse pasientene ute i kommunen og bidra til et mer helhetlig behandlingsløp – på tvers av nivåene i helsesektoren.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-02:
Det er en viktig sak som her tas opp – plan for livshjelp. Gir vi pasienter som har kommet i livets siste fase – pasienter og pårørende, vil jeg si – et godt nok behandlingstilbud? Er kapasiteten god nok, og har vi god nok kunnskap? Til slutt også økonomi – fungerer finansieringsordningene godt nok på dette området? Komitébehandlingen viser at det er bred enighet om intensjonene i de forslagene som er tatt opp. Men flertallet mener at denne saken, som berører så viktige deler av helsetjenesten, bør behandles i en bredere sammenheng. En av de sammenhengene er sammenhengen med Samhandlingsreformen. Den har komiteen til behandling nå. Det gjelder bl.a. utbyggingen av plasser innenfor palliativ behandling i kommunene og kommunenes ansvar på dette området framover, som skal oppgraderes. Det er i forslaget pekt på behov for 600 nye plasser i kommunene. Vi er helt enige i intensjonene, men det er viktig å se dette i en bredere sammenheng, spesielt i sammenheng med Samhandlingsreformen. Saken hører også hjemme i behandlingen av Nasjonal helseplan, som kommer i kjølvannet av Samhandlingsreformen. Da ser jeg for meg at vi ikke minst bør se nærmere på finansieringsordningen for spesialisthelsetjenesten, slik det er tatt opp i forslagets punkt 3. Ordningen med innsatsstyrt finansiering, som forslagsstilleren peker på, fanger ikke opp denne typen behandling. Nå må jeg bare understreke at det i 2003 er tatt inn en ordning med at man skal ha palliativ behandling innenfor DRG-behandlingen. Men dette eksemplet mener jeg viser at ISF ikke fungerer godt nok, sammen med mange andre områder innenfor behandlings- og diagnosegrupper. Derfor mener jeg at finansieringsordningen må ses spesielt på. Men også der er det viktig at man ikke bare tar en og en behandlingsform eller en og en diagnosegruppe, men at når vi går inn i ISF-ordningen, må vi se den i en bredere sammenheng. Derfor vil jeg kort bare avslutte med å si at jeg er helt enig i intensjonene i de forslagene som er tatt opp – det er positivt og fint at det blir tatt opp – men forslagene fortjener en bredere og grundigere behandling i en helhetlig sammenheng.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-02:
Jeg tar ordet fordi jeg etter å ha hørt på debatten, føler at det er noen dimensjoner i problemstillingen som beskrives her, som på en måte ikke henger helt i hop. Innledningen til interpellanten har som utgangspunkt det som VG har avdekket om manipulering med datoer for innkalling av pasienter ved Sykehuset Asker og Bærum. Her blir det avdekket svært alvorlige forhold når det gjelder kreftpasienter, prioriterte pasienter, forhold som overhodet ikke skulle forekomme. Dette er en sak som er anmeldt til politiet, og som sådan burde, eller bør, en debatt om hvorvidt systemene fungerer eller ikke, komme i etterkant av politietterforskingen – om det er sånn som det er beskrevet her, eller om det er enkelttilfeller. Interpellanten reflekterte over hvorvidt problemet var bestiller- eller utførerrollen. Min umiddelbare assosiasjon til denne saken var om dette har sin årsak i det økonomiske systemet, finansieringssystemet, i sykehusene, om det skulle være noe i det økonomiske systemet som på en måte la grunnlaget for denne type manipulering. Da vil vi ha en meget alvorlig sak som jeg forutsetter vil komme til behandling i Stortinget, altså en sak om finansieringssystemet som sådant. Som sagt, det vet vi ikke noe om. Vi må avvente politietterforskningen. Så opplever jeg at opposisjonen i debatten drar inn det brede spekteret av utfordringer vi har innenfor helsevesenet vårt – innenfor psykiatrien, innenfor rusbehandlingen, innenfor hele dette store spekteret – man påpeker at vi har utfordringer og påpeker Riksrevisjonens rapporter. Disse rapportene har påpekt mye av de samme tingene mange år bakover i tid. Også da Høyre satt med regjeringsmakt, var det brudd på frister, det var pasienter som ikke fikk behandling når de burde få det. Det som har skjedd de siste årene – det må jo kunne sies i denne debatten – er at innsatsen f.eks. i psykiatrien har økt formidabelt. Langt flere pasienter får behandling i dag enn for fem år siden, enn for ti år siden. Dimensjonen i debatten, det på en måte å bre ut hele spekteret av utfordringer vi har innenfor helsevesenet, synes jeg ikke står i forhold til den saken som opprinnelig er beskrevet, den alvorlige saken vi hadde ved Sykehuset Asker og Bærum, og som nå er til etterforskning hos politiet. Derfor ser jeg for meg at vi kommer tilbake til hele denne problemstillingen når vi vet hva som egentlig har foregått, om det er en lokal sak – vi håper at det er det – så man kan finne en løsning på dette. Jeg føler at her er dimensjonene blåst litt vel opp.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Som det også ble sagt i et av innleggene, er det gjort forbedringer i finansieringen når det gjelder den innsatsstyrte finansieringen av denne type omsorg. Samtidig er finansieringssystemet noe vi alltid gjennomgår og vurderer og ser på om det kan gjøres bedre. Når det gjelder den innsatsstyrte finansieringen generelt, og da snakker jeg på generell basis, er det ikke planer om å avvikle den, men vi skal alltid se om vi kan bli mer målrettet, slik at vi treffer bedre. Jeg har også lyst til å understreke at en stor del av denne finansieringen går til spesialisthelsetjenesten, som yter og skal yte assistanse også til kommunene, i den grad det er nødvendig.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
La meg først understreke at jeg er meget opptatt av at denne delen av omsorgstjenesten skal skje på en god og verdig måte. Hvis jeg mente at det å lage en plan var det virkemiddelet som skulle til, skulle jeg gjerne iverksatt det. Men da har jeg lyst til å understreke hva jeg sa, og hva jeg ikke fikk sagt, i innlegget mitt. Det er nettopp det at det er laget noen nasjonale, faglige retningslinjer for lindrende behandling. Disse kan man ta utgangspunkt i. Det er mange gode ting i det forslaget som behandles her nå. Derfor ønsker jeg at Helsedirektoratet skal se på det og lage bedre veiledere, som både kan gjelde for voksne og for barn, som jeg også la vekt på tidligere. Dette er et viktig tilbud, og det er viktig at alle har et godt rammeverk for hvordan dette skal skje.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Jeg blir litt forundret over at man gjør dette til en diskusjon om finansiering. Det er slik i dag at den palliative behandlingen finansieres både av rammetilskudd og aktivitetsbaserte tilskudd. I 2003 ble det faktisk av Bondevik-regjeringen opprettet en egen tilleggsrefusjon i DRG-systemet. Denne ordningen avløste en tidligere ordning med fordeling av øremerkede midler etter søknad. I 2006 ble det i samarbeid med fagmiljøet gjort en presisering av ISF-regelverket med tanke på innholdet i behandlingen for å kunne kode slik at det ble utbetalt tilleggsrefusjon. Så det er grunnen, for det er det behov for. I forbindelse med innlegget mitt har jeg også sagt at det er klart at man alltid går igjennom finansieringsordningene for å se om de er treffsikre nok. Men jeg har aldri møtt noe helsepersonell som ville la penger stå i veien for å yte sitt aller beste i livets siste fase, som det er snakk om her. Det har jeg faktisk ennå til gode. Det er enkelte ting man bare gjør én gang. Dette gjør man bare én gang. Jeg har den tillit til helsevesenet at dette ville være det aller, aller siste man ville kutte på. Det er ikke aktuell politikk å kutte på dette.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Jeg er opptatt av at denne pasientgruppen, disse unge menneskene, skal få den hjelpen de har behov for. Men jeg er også opptatt av at det offentlige helsevesen skal yte denne tjenesten. Og som sagt: Dersom det ikke er tilstrekkelig kapasitet, står det de regionale helseforetakene fritt å kjøpe tjenester. Men i denne saken er det snakk om å gjøre en lovendring for å få en automatisk rett til fritt sykehusvalg. Det gjør man ikke uten videre ved en lovendring. Denne lovendringen, som jeg også prøvde å si, vil ikke i seg selv gjøre at Capio Anoreksi Senter ville bli godkjent for fritt sykehusvalg. Det ville fremdeles kreve at man hadde en avtale med et av de regionale helseforetakene. Da kunne helseforetaket og andre bruke det. Men i utgangspunktet, dersom de ikke har avtale, kan de ikke det. Nå har jo denne institusjonen avtale med Helse SørØst i dag og kan brukes også av andre dersom de velger å kjøpe plasser der.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Det er alltid en individuell vurdering når man går inn og ser på om man skal godkjenne en institusjon som sykehus eller ikke. Her er det gjort en individuell vurdering av Norsk Topphelsesenter, som har en godkjenning som sykehus. Da den vurderingen ble gjort av Capio Anoreksi Senter, ble det av departementet ikke ansett som et sykehus.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Det er klart at jeg er opptatt av denne pasientgruppen, og av at de skal få den nødvendige hjelp. Jeg går også ut fra at når Helse Sør-Øst har valgt å inngå en avtale med Capio Anoreksi Senter, er det fordi de har ansett det som nødvendig. Det har også vært veldig klare beskjeder fra Helse- og omsorgsdepartementet til de regionale helseforetakene om at dette er et så viktig tilbud at det må man bygge ut i hele landet. Dette er også et tilbud som gis ved barne- og ungdomspsykiatriske sentre rundt i hele landet. Jeg er opptatt av at det skal være kapasitet. Det er helseforetakene, slik vi har innrettet deres virksomhet, som har ansvar for å sørge for denne pasientgruppen på beste måte.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
I likhet med representantene Kjønaas Kjos, Olsen og Gåsvatn er også jeg opptatt av å få ned de høye tallene for overdosedødsfall i Norge. Heldigvis har antallet blitt betydelig redusert, men fremdeles er det for mange. Ingenting ville vært bedre enn om man kunne redde noen fra et overdosedødsfall med en nesespray, fordi antallet mennesker som dør, fremdeles er for høyt. Det er vi helt enige om. Så er det slik at dette arbeidet er allerede i gang. Dette arbeidet har jeg startet opp. Jeg redegjorde i svaret mitt på dagens representantforslag den 18. desember 2009 at jeg har gitt Helsedirektoratet i oppdrag å vurdere om det bør settes i gang forsøk med Naloxon nesespray for å forebygge overdosedødsfall. Men jeg går ut fra at også Stortinget er enig i at dette må være en medisinsk-faglig vurdering. Det arbeidet er i gang, og Helsedirektoratet har sagt at ved midten av mars – av denne måneden – skal det foreligge et svar. Da vil jeg komme tilbake til Stortinget og orientere Stortinget på egnet måte.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Jeg kan dele bekymringen om hvorvidt endringene foregår fort nok, eller så hurtig som vi ønsker. Men det jeg har lyst til å understreke, og som man også kan se av tallene – det som er gjort i løpet av de ti årene som opptrappingsplanen har vart – er jo at det er tilrettelagt et veldig godt nettverk både for den behandling og kompetanseoppbygging som må skje sentralt, og også de distriktspsykiatriske sentrene og de ambulante teamene, som kan gå ut og drive oppsøkende behandling hjemme eller på arbeid hvis det er behov for det. Én ting som jeg er veldig opptatt av, og som interpellanten også var inne på i sitt første innlegg, er dette med standard prosedyrer. Det mener jeg er viktig, ikke bare innenfor psykisk helsevern, men også innenfor alle områder i hele spesialisthelsetjenesten. Det er viktig på den måten å få ut informasjon til kompetansepersonell rundt om i hele landet, og også sikre at det er en kvalitetssikring av behandlingen som gis. Også dette med kvalitet ble tatt opp, spesielt i første innlegg, og det er jeg helt enig i, men det ligger jo mye kvalitet i at kvantiteten har økt så mye. Det går selvfølgelig på behandlede pasienter. Bare i barne- og ungdomspsykiatrien var det i 1998 20 600 barn som ble behandlet, og i 2008 var det 53 000. Det viser at behovet har økt, men det viser også at man har nådd mange flere. Og her har i hvert fall også ventetidene gått ned. Det er bra, og det er gledelig. Så er det også slik, som man har vært inne på, at man ikke gjør tingene likt alle steder. Og da har jeg lyst til å trekke frem et veldig godt eksempel. Bruk av tvang har vært mye i fokus i det siste. På Jæren Distriktspsykiatriske Senter har man brukerstyrte senger hvor det er mye mer opp til brukerne selv når de føler behov for å legge seg inn eller få assistanse og hjelp. Det har redusert bruken av tvang. Det er klart at dette er metoder som også må bringes ut i det ganske land, så vi skal være gode på å bruke de gode eksemplene – og bringe dem videre.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
For å ta tak i det siste først: Siden mange har vært inne på og referert til den TV 2-dokumentaren 4. november, som jeg tror gjorde inntrykk på alle som så den, vil jeg svare på hva som er gjort i forhold til det. For det ble tatt opp av representanten Bent Høie i et skriftlig spørsmål 9. november i fjor. Jeg ga også da uttrykk for at det er bekymringsfullt når det ikke blir gitt effektiv behandling for psykiske lidelser, selv om det foreligger føringer. Det som er gjort siden den gang, er at dette er tatt opp i styringsdokumentene for 2010 med de regionale helseforetakene, og jeg har også bedt om at de regionale helseforetakene sørger for at de distriktspsykiatriske sentrene får kompetanse i ulike terapiformer, herunder eksponeringsterapi. Så dette er fulgt opp, og det vil også bli fulgt opp videre i tertialmøter med RHF-ene i løpet av dette året. Så til en del andre ting som ble tatt opp, ikke minst dette med å ta fatt i problemene i ung alder, som Kjønaas Kjos var inne på. Det er klart det er viktig. Om man ser at et barn har psykiske utfordringer, er det jo ikke sikkert at man har behov helt inn i spesialisthelsetjenesten. Det er så viktig at man har de lavterskeltilbudene som er nevnt. Askøy er et veldig godt eksempel, der har man et veldig godt lavterskeltilbud, både skolehelse- og psykologtilbud, og det har også noe å gjøre med rett behandling til rett tid – mye kan løses på et tidlig tidspunkt. Hva gjør man med den svikten som er avdekket, spør representanten Sjøli. Da vil jeg bare gjenta litt av det jeg sa: Det er viktig å øke kompetansen, sørge for at utdanningen også har fokus på tverrfaglighet og på den behandlingen som vi i dag ønsker mye mer desentralisert – poliklinisk behandling. Det er selvfølgelig også viktig å gjøre behandlingstilbudet kjent gjennom veiledere, som jeg nevnte i et tidligere innlegg. Så til dette med tvang: Regjeringen har besluttet å oppnevne et lovutvalg i inneværende år som skal vurdere de etiske, faglige og rettslige sidene ved dagens regler og praksis innen psykisk helsevern, herunder også behandlingskriteriet, altså vilkåret, for tvangsbehandling generelt – nettopp fordi vi her ser at det er ulikheter, som også har vært nevnt. Det skal også utformes en ny nasjonal strategi for redusert og riktig bruk av tvang i de psykiske helsetjenestene.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
I sitt første innlegg tok interpellanten noen ganske sterke uttrykk i sin munn når det gjaldt det systemet jeg som statsråd leder. Nå ble jeg spurt om jeg mente at det var grunnleggende systemfeil. Nei, jeg kan ikke si at jeg mener at det er grunnleggende systemfeil, ut fra den saken som har vært foranledningen til alt det arbeidet som er gjort for å undersøke dette med fristbrudd og informasjon til pasientene og om det er gjort endringer i det i andre helseforetak enn Asker og Bærum. Tvert imot vil jeg si at det disse undersøkelsene viser, er at man alle steder har prøvd å etterleve dette. Jeg ga en ganske detaljert forklaring på resultatet av de undersøkelsene som er gjort, og alle de journalene som er gjennomgått. Men det er forbedringspotensialer på noen områder. Ikke minst gjelder dette informasjon. Interpellanten gir egentlig stikkord til det: Det ble spurt om rusmisbrukere, det ble spurt om psykiatriske pasienter, hvordan de forholder seg til informasjon. Jeg kan nevne mange andre grupper som kan ha vanskelig for å ta til seg den informasjonen som blir gitt. Nettopp derfor er det utarbeidet nye brevmaler hvor informasjonen skal være klargjort. Men samtidig må den som mottar informasjonen, oppleve at den informasjonen som er gitt, er forståelig. Derfor er dette, spesielt informasjonssiden, et område vi må fokusere mye på. Hvorvidt man oppfatter informasjonen – det er altså ikke mangel på informasjon, den er der – skal ikke være avgjørende for om man får behandling før fristen for behandling går ut. Dette vil vi altså fokusere sterkt på. Det andre gjelder selvfølgelig, som på alle andre områder, kompetanse. Prioriteringsveiledere er viktig i den sammenheng, og også bruk av systemene i helseforetakene. Dette er noe jeg vil ha stort trykk på, og som egentlig er et direkte resultat av det arbeidet som er gjort i forbindelse med den saken som har initiert alt, nemlig saken om Sykehuset Asker og Bærum.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Det har vært spesielt å lytte til denne debatten og se på hva som var utgangspunktet for interpellasjonen, for det kan man faktisk ikke snakke seg vekk fra. Jeg har sittet og hørt på ord som «manipulering», «triksing», «trikse bort ventelister» og en rekke ting som får stå for representantenes egen regning. Men jeg har lyst til å si én ting, og det er at det at pasienter prioriteres ulikt mellom helseregionene, er selvfølgelig noe som er tatt fatt i, og noe som vi må til bunns i. Der er jeg helt enig med representanten Solberg. Det er ikke noen som har enerett på å mene noe slikt. Det er klart at når vi har pasientrettigheter, skal de praktiseres likt. Det viser seg at det ikke skjer hele veien, men det er ikke fordi noen manipulerer eller trikser. Det har åpenbart vært et system hvor den skjønnsmessige vurdering har vært annerledes noen steder enn andre steder. Det vi da har gjort, er at vi har jobbet hardt for å få ut prioriteringsveiledere for å kunne etterleve bedre de pasientrettighetene som er. Så bare et par ting: Bestiller-utfører har vært fremhevet som en god sak. Da har jeg bare lyst til å vise til Sverige og Storbritannia som har erfart at et sterkt formalisert skille mellom bestiller-utfører medfører økt byråkrati, store administrasjonskostnader og behov for kompetanse og ressurser i forbindelse med avtaleutforming og oppfølging. Vurderingen i St.meld. nr. 45 for 2002–2003 er at det ikke er mulig å etablere reell konkurranse for hele omfanget av tjenester i Norge, gitt geografi og demografi, og jeg ber om at man merker seg tidspunktet 2002–2003, og at det dessuten vil kreve et omfattende kontraktsystem. Bare som en kommentar til en del av debatten som har vært. Så må jeg si at det er ting som må rettes på, og ting som man må gå inn i, og som vi må gjøre bedre. Det er klart at pasientrettighetene er en juridisk rettighet som pasientene har, og vi må gjøre alt for at de skal etterleves etter intensjonene. De skjevhetene som er der, må rettes opp. Det jobber vi med hver eneste dag.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Jeg er helt enig med interpellanten i at det at barn skal kunne bo hjemme, er et sterkt ønske. Det må man prøve å imøtekomme så godt man kan, selv om dette for noen er svært vanskelig. Like fullt er det slik i dag at omsorgslønn, som kommunal ytelse, er en del av det tilbudet som kommunen kan yte. Men man har et spekter av virkemidler som man kan yte overfor dem som er omsorgstrengende. Det gjør også at det kommunen velger å yte, kan være noe forskjellig. Når det gjelder pleiepenger, er jo det en ytelse som er midlertidig og tidsavgrenset, slik at det har en annen karakter enn omsorgslønn. I tillegg vet vi at mange av dem som mottar disse ytelsene, mottar også hjelpestønad. Derfor sa også interpellanten i sitt første innlegg at hun mente at disse ordningene måtte ses i sammenheng. Vi mener også at det er riktig å se dette i sammenheng. Det er altså ikke noen enkel løsning på hvordan dette skal samordnes, om det skal samordnes, eller hvordan det skal innrettes. Derfor har vi valgt å nedsette et eksternt arbeidsutvalg – ikke et internt utvalg – for å se på disse ytelsene. Så er det helt riktig som det ble sagt, at det finnes mye informasjon. Det finnes også mye kunnskap å bygge på, og det vil vi selvfølgelig gjøre. Men det er viktig å få gjort dette arbeidet, slik at man generelt kan få forutsigbarhet for alle parter i en situasjon hvor man har spesielt tyngende omsorgsoppgaver.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Jeg forstår veldig godt at for pårørende er det forvirrende med mange ordninger, men Stortinget må jo forholde seg til de ordningene som er vedtatt i Stortinget. Og da vil man også vite at dette er ordninger som har et ulikt utgangspunkt, som er ment å være av ulik varighet, og som har ulik form for rettighetsfesting. Det er jo slik med omsorgslønn at kommunen har plikt til å ha den, men kan tilby andre omsorgsordninger også. Så det blir en vurdering. Når man da skal se på tre slike ordninger i sammenheng, må man gjøre det på en skikkelig måte, og arbeidsministeren sa jo i sitt svar i spørretimen 17. februar også at saken «reiser en rekke prinsipielle, juridiske og kostnadsmessige spørsmål». Vi ser behovet for å se på totaliteten. Når vi da går inn og setter ned et offentlig utvalg, er det nettopp for å gjøre dette. Hadde vi bare villet trenere en sak, hadde vi ikke satt ned et offentlig utvalg for nettopp å se på de tre ordningene. Men de er så ulike at det er ikke bare å slå det sammen og få dette til å fungere, for vi må først se hvordan vi virkelig ønsker at disse innretningene skal være. Så er det jo også slik, som det er sagt av veldig mange, at det særlig for pårørende til dem som har et ekstra stort pleiebehov, er svært utfordrende, og mange av disse kan falle mellom flere stoler med dagens ordninger. Derfor er det så viktig å se på hva som må gjøres for å få til en mer rettferdig og bedre ordning.
Per Arne Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-03-02:
Representanten Sonja Mandt omtalte disse forslagene som en uthuling av lover og forskrifter og sa at det ikke var veien å gå. Ja, det å endre loven er faktisk ikke en uthuling, slik jeg ser det. Det ville jo gjort arbeidet i denne sal ganske meningsløst hvis vi aldri skulle endre på noen lov, hvis man ønsker å oppnå noe med politikk. Når statsråden nå sier at vi har god kapasitet i det offentlige helsevesen, og at vi må utnytte den, mener jeg at hun ikke har forstått det som er problemet, nemlig at disse pasientene har individuelle sykdomstegn, og at de ikke får det tilbudet i offentlig sektor som de ønsker. Når man så sier at dette ikke er veien å gå, og vi møter alle disse flotte ungdommene som kommer dit og ikke får det tilbudet, og de føler at de går til grunne, fortjener de et svar som gir håp. Da er mitt spørsmål til statsråden: Hvilket svar har hun til disse ungdommene som gir håp?
Per Arne Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-03-02:
Ja, jeg håper at vi en dag kan se tilbake på denne dagen som en ærerik dag, og vi vil være fornøyd – ikke fordi Fremskrittspartiet eventuelt har vunnet, men fordi det er mange der ute som får hjelp. Jeg er, som sikkert noen i hvert fall i media hevder, en enkel sjel som fremskrittspartifolk flest. Jeg kommer fra kommunal forvaltning, og jeg må innrømme at som ganske ny på Stortinget forundres jeg over denne debatten hvor man ikke kan stemme for det man er for, og mot det man er mot. Jeg er vant til å drive praktisk politikk, og når jeg hører gode forslag fra andre partier, tenker jeg at det skal jeg stemme for, og av og til hører jeg dårlige forslag, og da sier jeg at det skal jeg være mot. I forrige sesjon fremmet Fremskrittspartiet 50 forslag mot rus, og alle de problemene som det medfører. Vi høstet mange lovord i denne salen, men ingen partier ønsket å stemme for noen av de forslagene. Og nå tas det altså til orde for at vi må lage en ny plan istedenfor at man tar stilling til de forslagene man har fått seg forelagt. Og: Ja, jeg er enig med representanten Høie, som sier at vi har fått et godt og klart svar fra statsråden. Det er da jeg forundres over: Når statsråden er så klar, hvorfor kan man ikke da stemme for det? Kan statsråden, eller noen andre, forklare meg hvorfor? Det kan godt hende at det bare er jeg og Fremskrittspartiet som ikke forstår det, men vi får faktisk mange henvendelser fra enkeltpersoner og fra organisasjoner som er opptatt av dette, og som ikke skjønner dette spillet. Kan man ikke da skjære igjennom og rett og slett ha det slik at hvis man er for forslaget – det er et godt forslag, og jeg opplever at denne salen deler det synet – burde man stemme for forslaget?
Bent Høie (Høyre), 2010-03-02:
Jeg kan love at Høyre ikke kommer til å gi seg i denne saken før det blir en løsning, og ønsker administrasjonspartiet lykke til med å forsvare systemet overfor jenter med spiseforstyrrelser. Helse- og omsorgsdepartementet har i 2009 godkjent et privat sykehus som behandler personer med spiseforstyrrelser, nemlig Norsk Toppfotballs sykehus. Hva er begrunnelsen for at Helse- og omsorgsdepartementet godkjente Norsk Toppfotballs sykehus, men ikke Capio Anoreksi Senter som sykehus?