Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-06-02:
Saken til behandling i dag er i seg selv ikke av de største, men den har linjer til viktige prinsipper i et demokratisk samfunn. Den gjelder informasjonsfriheten, som igjen angår den åpenheten vi vil ha i vårt samfunn. Mer spesielt gjelder saken borgernes muligheter til å holde seg informert om hva som produseres og vises av film, herunder også spekulativ og grov voldsfilm, for bedre å kunne delta i den alminnelige samfunnsdebatten om dette. Samtidig handler saken om hvordan vi kan kombinere denne åpenheten med behovet for å beskytte barn og unge mot den negative innflytelse og påvirkning som eksponering for grov vold - i virkeligheten eller på film - kan ha på et uferdig sinn. Jeg mener det er riktig at ansvarsbevisste voksne mennesker må kunne se voldsfilm med et kritisk blikk, også i offentlige sammenhenger. Samtidig må vi forhindre at frihet for voksne forvrenges til likegyldighet overfor mindreårige. Jeg mener at både Regjeringens opprinnelige forslag og det forslaget som nå er framsatt av komiteens flertall, ivaretar denne balansen. Bakgrunnen for Regjeringens forslag om en begrenset liberalisering av forbudet i straffeloven § 382 mot offentlig visning av film og videogram "der det i underholdningsøyemed er gjort utilbørlig bruk av grove voldsskildringer", var et anmodningsvedtak i Stortinget i 1999. I en endring av straffeloven § 382 i 1998 falt det såkalte filmklubbunntaket bort, uten at dette egentlig var tilsiktet fra stortingsflertallets side. Dette unntaket innebar at filmklubbene kunne vise voldsfilm uavhengig av straffelovens forbud, fordi filmklubbene ikke drev næring. Det var ikke påvist forhold som indikerte at filmklubbene ikke evnet å håndtere denne tilliten på forsvarlig vis. Regjeringen tok tak i anmodningsvedtaket med den holdning at det kan finnes andre grupper enn dem som søker seg til filmklubbene, som også kan ha en aktverdig begrunnelse for offentlig visning av ellers ulovlige, grove voldsfilmer. Det åpenbare eksempelet er det som komiteflertallet selv viser til i innstillingen: I en skolekrets kan foreldre og skole få mistanke om at en eller flere voldsepisoder blant barn og ungdom er inspirert av en voldsfilm eller voldsskildringer som spres gjennom privat visning av en videofilm, eller som ligger på Internett. Om foreldrene ønsker samlet innsats mot dette, kan det være behov for å vise de aktuelle voldsskildringene på f.eks. et foreldremøte. Uten et unntak som foreslått vil imidlertid slik visning i prinsippet være ulovlig. For Regjeringen har det derfor vært viktig å utforme et unntak fra forbudet i straffeloven § 382 som vil omfatte alle som har en aktverdig begrunnelse for offentlig visning til personer over 18 år av ellers ulovlige grove voldsskildringer. Jeg er derfor glad for at justiskomiteens flertall har gått inn for en liberalisering av straffeloven § 382 som ivaretar dette, selv om flertallet velger en noe annen modell enn Regjeringen. Filmklubbene vil få en ubetinget rett til å vise ellers ulovlig voldsfilm, mens annen visning utenfor næring først kan skje etter tillatelse fra stedlig politi. I den sammenheng er det bra at komiteen understreker at "voksne personer eller organisasjoner som ønsker å vise ellers ulovlig voldsfilm som ledd i en aktuell offentlig debatt, normalt vil få tillatelse". Avslag skal være forbeholdt situasjoner der politiet har grunn til å tro at filmen skal vises i voldsforherligende eller spekulativ sammenheng, eller der det er grunn til å frykte at 18-årsgrensen ikke vil bli effektivt håndhevet.