Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-02-11:
Det var interessant å høre en erfaren forvaltningsjurist. Han har vært inne på en del ting som også jeg hadde tenkt å si noe om. Mange oppfatter et slikt forslag som Karin Andersen har oppfattet det, at man her vil begrense det offentliges makt og fordele færre penger til det offentlige. Det er klart at det er en måte å forenkle forvaltningen på. Når man får færre oppgaver, blir det færre forskrifter, og det er for så vidt en grei oppskrift som jeg kan slutte meg til. Det er et opplagt virkemiddel her, og det er uhyre politisk. Det er også andre virkemidler. Man har allerede nevnt dette likhetsprinsippet som rir det norske samfunn, noe som antagelig skyldes landets struktur, geografiske utstrekning og variasjoner i det naturlige næringsgrunnlag. Men det er klart at hvis man skal gjennomføre likhetsprinsippet når det gjelder helsetjenester, skoler, barnehager, sosiale tjenester osv., vil det selvfølgelig begrense den enkelte kommunens frihet til å gjøre som den ønsker, ut fra sine prioriteringer og forhold. Som representanten Hove her har påpekt, fører dette likhetsprinsippet som rir oss, med seg en strøm av forskrifter som skal sørge for at denne likheten opprettholdes. Det har også en annen negativ side, og det er at gode ideer ikke får slå rot i Norge, fordi alle må opptre likt. Under andre omstendigheter hvor man kunne eksperimentere seg frem og stå friere til å velge løsninger som var frigjort fra likhetsprinsippet, kunne det kanskje hende at flere bedre ideer dukket opp i forskjellige kommuner, og som etter hvert kunne spre seg når andre fikk høre om dem. Det er det andre problemet. Det tredje problemet er denne øremerkingen. Det er øremerket tilskudd til innvandrere, og det er øremerket tilskudd til barnehager, fordi man altså i Norge betrakter barnehager som noe av det viktigste i verden. Men etter hvert som problemet med eldre og syke er blitt mer og mer påtrengende, har man også forstått at det er veldig viktig, og så begynner man med øremerkingen der også. Jeg må si at jeg var imot øremerking da jeg kom inn på Stortinget, jeg syntes det var noen forferdelige greier. Men da jeg skjønte at det var mennesker i denne salen som mente at barnehager var så veldig mye viktigere enn eldreomsorg, gikk jeg inn for at man måtte fortsette denne øremerkingen. Og det ene trekker da det andre med seg. Har man først slått inn på øremerking, sier man at det ene er like viktig som det andre, og henvender seg til den velgergruppe som dette gjelder, og som man ikke ønsker skal bli oversett. Og så får man denne kjedereaksjonen. Hvis man først slår inn på øremerking, skal man være klar over at for at disse pengene skal utbetales, må man også gi regler om hvordan de skal anvendes, og så har man altså denne kjedereaksjonen gående. Det som blir stående igjen etter disse tre momentene jeg her har nevnt – ja, ja, det er da en viss forenkling, det er stort sett helt upolitisk, og en viss rasjonalisering, men det er veldig teknisk, og politisk kanskje ganske uinteressant. Så jeg er i grunnen enig med dem som hevder at dette er et problem som må løses fra toppen. For hvem skulle ellers egentlig løse det? Det er et stort problem. Men dette forslaget kan kanskje bringe en del positive ting innenfor en relativt snever ramme.