Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2006-10-20:
For ti dager siden, den 10. oktober, markerte vi Verdensdagen for psykisk helse. Hovedbudskapet var «se meg», og temaet rettet oppmerksomheten mot barn, familier og samfunn. I dag skal vi diskutere tilbudet til en gruppe barn og deres mødre som i aller høyeste grad trenger å bli sett, og som har behov for omsorg og tett oppfølging. Det har vært bred politisk enighet om å utvide tilbudet om legemiddelassistert rehabilitering, og kapasiteten ble mer enn doblet under Samarbeidsregjeringen. Med et utvidet tilbud om LAR-behandling har mange mennesker fått en ny sjanse til å leve et bedre liv, og de har fått en bedre livskvalitet. Med en mer stabil livssituasjon kommer også ønsket om en mer normalisert tilværelse, med bl.a. et familieliv. Blant et økende antall LAR-pasienter er også stadig flere kvinner som ønsker å få barn, eller som blir gravide uten at dette er planlagt. Dette krever at vi legger til rette for et godt svangerskap og en god omsorgssituasjon for barn og familie. Jeg vil understreke at samfunnet har et særlig ansvar for å ta hensyn til og beskytte det ufødte liv. I dag er det praksis for at kvinner som blir gravide mens de er under LAR, blir stående på metadon eller Subutex gjennom svangerskapet. Det er liten kunnskap om langtidsvirkningene av metadonbehandling for fosteret. Det er imidlertid et faktum at mange av barna som blir født – mellom 60 og 80 pst. – har sterk abstinens, de har lavere fødselsvekt og pusteforstyrrelser. I felleskatalogen for legemidler er det advart mot disse skadevirkningene, og det heter at preparatet ikke bør brukes med mindre fordelene oppveier en mulig risiko. I en undersøkelse foretatt av Gabrielle Welle-Strand i 2004 kommer det fram at det er overhyppighet av krybbedød blant barn som har vært utsatt for metadon eller Subutex under svangerskapet. Forekomsten er 3,6 pst. hos metadonbarna, mot 8 promille blant spedbarn for øvrig. Selv om utvalget er lite og det er vanskelig å trekke vitenskapelige slutninger, er dette etter min oppfatning alarmerende. Så langt har debatten om behandlingen av gravide LAR-pasienter i hovedsak gått i fagmiljøene. Fagfolk strides om det er mest hensiktsmessig å la gravide bli stående på metadon eller Subutex under svangerskapet, eller om man bør forsøke å avslutte behandlingen. Etter min oppfatning er dette spørsmål som også krever etiske og politiske avveininger. Kjernen i saken er hvorvidt vi er villige til å utsette ufødte barn for de betydelige skadevirkninger en LAR-behandling kan medføre, eller om vi skal forsøke å skåne dem for skade så langt som mulig. I den øvrige svangerskapsomsorgen er det åpenbart at vi legger et føre var-hensyn til grunn. Det er en selvfølge at offentlige myndigheter fraråder bruk av tobakk og illegale rusmidler i svangerskapet. Nå anbefales gravide totalavholdenhet fra alkohol. I tillegg fraråder Mattilsynet gravide å spise bl.a. ferskvannsørret på over en kilo, spekeskinke og blåmuggost, samt å drikke mer enn to kopper kaffe pr. dag. Men det foreligger ingen retningslinjer som tilsier at LAR-pasienter rådes til å slutte med metadon eller Subutex før svangerskapet. Tvert imot. Mange i fagmiljøene tar til orde for fortsatt medikamentell behandling under svangerskapet, til tross for at skadevirkningene for fosteret knyttet til bruk av metadon eller Subutex trolig er betydelig mer alvorlig enn farene forbundet med å spise ferskvannsørret på over en kilo. Jeg mener det må være åpenbart at norske helsemyndigheter må legge til rette for at LAR-pasienter som planlegger å få barn, skal få mulighet til å gjennomføre et medikamentfritt svangerskap. Erfaringen viser at svangerskapet er den perioden i livet da vi er mer motivert enn noen gang for å endre livsstil, av hensyn til det ufødte barnet. Vi har barnets beste i fokus. Samtidig vet vi at svangerskapet og særlig tiden etterpå kan være en sårbar periode, og det er helt avgjørende at særlig disse kvinnene får et godt behandlings- og støttetilbud som gjør det trygt å avslutte medikamentell behandling. Enkelte mener at det å slutte med metadon eller Subutex representerer en betydelig risiko for tilbakefall til rusmiddelmisbruk, som i så fall vil skade barnet mer enn metadonbehandling. Jeg synes ikke vi så lett skal akseptere at dette er et valg mellom pest og kolera. Vi må ha ambisjoner om å gi de ufødte barna og deres mødre det best mulige tilbudet. Det best mulige tilbudet må være en tett og god oppfølging under hele svangerskapet som forhindrer tilbakefall til rusavhengighet og gjør det trygt å avslutte medikamentell behandling med metadon eller Subutex. Jeg tror de aller fleste vil være motivert for dette dersom de samtidig får god støtte, ikke bare under svangerskapet, under fødselen eller i den første tiden etterpå, men gjerne gjennom hele småbarnsperioden og også mye lenger om nødvendig. Vi bør imidlertid kunne bruke hjemlene for tvungen tilbakeholdelse etter sosialtjenesteloven § 6-2a dersom frivillige tiltak ikke fører fram. Denne bestemmelsen ble behandlet av Stortingets sosialkomite i Innst. O nr. 68 for 1994-95. Komiteen ble den gang ledet av nåværende helse- og omsorgsminister Brustad. Det er interessant å merke seg at komiteen strammet inn departementets opprinnelige lovforslag, slik at hensynet til det ufødte barnet ble tillagt større vekt enn det regjeringen i utgangspunktet foreslo. Dette var etter min mening et eksempel på klokt politisk lederskap. I en artikkel i Aftenposten den 6. oktober i år påpeker forskerne Helge Waal og Monica Sarfi at det kan være problematisk for fosteret å avslutte behandlingen med metadon eller Subutex under selve svangerskapet. Dette utelukker imidlertid ikke at kvinner som planlegger å bli gravide, rådes til å avslutte medikamentell behandling før svangerskapet er en realitet. Dersom vi skal lykkes i å gi tidligere rusavhengige et rus- og medikamentfritt svangerskap, krever dette selv-sagt ressurser, som det allerede er for lite av i rusbehandlingen. Tidligere helse- og omsorgsminister Ansgar Gabrielsen satte derfor av 50 mill. kr til ekstratiltak på rusfeltet i revidert nasjonalbudsjett for 2005 og bad helseforetakene spesielt sørge for å utvikle et medikamentfritt tilbud til gravide LAR-pasienter. Dette var et klart politisk signal om at vi ønsket et bedre tilbud for disse barna og deres mødre. Mitt spørsmål til helse- og omsorgsministeren er hvordan dette arbeidet følges opp i helseforetakene, og hva som er status for arbeidet med å sikre et medikamentfritt behandlings- og støttetilbud til denne gruppen.