Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 2001-04-05:
Til behandling ligger St.meld. nr. 19 for 2000-2001, Om handtering av aborterte foster. Det har ikke vært felles retningslinjer, og det er derfor varierende praksis på de forskjellige sykehus. Denne meldingen har forslag til prinsipp for retningslinjer. Den ulike håndteringen har vært påpekt både gjennom utredning av en offentlig gruppe og i Stortinget. Regjeringen bad Statens helsetilsyn utarbeide retningslinjer for respektfull og likeartet behandling. Den forrige regjeringen la fram forslag til prinsipp i St.prp. nr 1 for 1998-99. Regjeringen ble senere bedt om å fremme sak for Stortinget, slik at Stortinget skulle få mulighet til å drøfte retningslinjene. Stortinget vektla at det skulle legges til grunn at kvinnen ut fra et selvstendig initiativ skulle kunne velge behandlingsform etter 12. uke. Det er fulgt opp i denne meldingen. WHO setter grensen for abort og dødfødsel til etter 22. svangerskapsuke. Gravferdsloven setter ingen nedre grense for når fosteret skal ha rett til egen grav. I tvilstilfelle forutsetter Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet at kirkegårdens ansvarlige vektlegger hva foreldrene vil. Det er ingen forskrift for umerket grav, men heller ingen hinder. Det forutsettes derfor at det blir gjort avtale mellom vedkommende sykehus og ansvarlig på nærliggende kirkegård. Abortloven setter klare grenser for kvinnens selvstendige rett til selvbestemt abort før utgangen av 12. svangerskapsuke. I forskriftene til folketrygdloven blir nedkomsten regnet som fødsel etter 26. svangerskapsuke, også om barnet er dødfødt. Dødfødsel før 27. svangerskapsuke blir regnet som abort, ikke dødfødsel. Rikstrygdeverket skiller ikke mellom dødfødte og foster for utbetaling av gravferdsstønad. Det fins ingen nedre grense for utbetaling av gravferdsstøtte til foster. Meldingen redegjør for det medisinske som skjer ved spontanaborter og provoserte aborter før og etter 12. svangerskapsuke, og det redegjøres for en svært ulik praksis for håndtering av abortmaterialet. Våren 1997 ble det kjent at et sykehus i flere år hadde sendt lister over kvinner som hadde fått utført svangerskapsavbrudd, til en kirkegård for identifikasjon ved gravlegging. Dette er et klart brudd på taushetsplikten, og sykehuset ble bedt om å endre sine rutiner. Kartlegging over praksis viste at langt de fleste sykehusene destruerer materialet fra før 12. svangerskapsuke, mens behandlingen er svært ulik ved forskjellige typer aborter og ved dødfødsler etter 12. uke. Variasjonen er illustrert ved å vise til at et sykehus setter alle fostre over 13-14 uker i egne kister på eget gravfelt, mens nabofylkets sykehus håndterer alle fostre inntil 28. uke som biologisk materiale såfremt foreldrene ikke ber om noe annet. Sverige har en forholdsvis ensartet praksis for kremering og gravlegging eller askespredning uten seremonier med mindre kvinnen ber særskilt om det. Sykehuset bør ikke ha plikt til å underrette om rutinene, mener de. I Danmark arbeides det med rutiner for håndtering ved sene aborter. På denne bakgrunn har Regjeringen vurdert hvordan man kan behandle kvinnen med respekt og mest mulig hensyn og omsorg i en sårbar situasjon. Alle partier ønsker at retningslinjene skal evalueres etter tre år for å vurdere om de har fungert etter hensikten. Retningslinjene gjelder for sykehus og helsepersonell og gjelder alle aborterte fostre inntil 22. fullgåtte uke. Etter 22 uker gjelder reglene i gravferdsloven. Ved svangerskapsavbrudd før utgangen av 12. svangerskapsuke blir fostermaterialet håndtert som biologisk materiale, mens det etter 12. uke skal gis ut standardisert skriftlig informasjon til kvinnen, men hun bør ikke spørres. Ved provosert abort etter 12. svangerskapsuke blir fosteret satt ned på minnelund/gravsted med mindre kvinnen gir uttrykk for at hun ønsker det behandlet som biologisk materiale. Tilsvarende gjelder spontanaborter som skjer på sykehus etter 12. svangerskapsuke. Flertallet slutter seg til forslaget fra Regjeringen, mens et mindretall mener at kvinnen skal spørres uansett når i svangerskapet hun aborterer, og om det er provosert abort eller spontanabort. Det bekymrer meg at mange partier mener at kvinnen skal utsettes for et såkalt fritt valg i en sårbar situasjon. Kvinnen har behov for og krav på å bli behandlet med respekt og omsorg som ivaretar henne på en best mulig måte.