Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2001-03-01:
Det var spennende perspektiver representanten Alvheim drog opp i sitt innlegg, og det vil vi nok i andre sammenhenger komme tilbake til. Jeg tror dette ligger litt fram i tid, så jeg vil holde meg til dagens situasjon og muligheter. Høyre er glad for at sosialkomiteen enstemmig har sluttet seg til Høyres forslag om konkrete tiltak for å bedre tilgangen på transplantasjonsorganer i Norge. De senere år har antall donasjoner fra avdøde personer økt, og i fjor var det 79 donasjoner. Likevel er det lange ventelister, og det er ca. 200 personer som står på venteliste for å få et friskt organ. Dagens system for organdonasjon er for dårlig, og flere liv kunne vært reddet dersom sykehusene hadde eget personell med ansvar for dette området. Det foretas ca. 300 transplantasjoner i Norge hvert år. Mangel på tilgjengelige organer har medført at ventetiden for dem som trenger ny nyre, ny lunge eller nytt hjerte, har økt. 15 pst. av dem som venter på hjerte- eller lungetransplantasjon, dør mens de venter på et organ. Disse pasientene opplever et stort press, og det er betydelig usikkerhet knyttet til om transplantasjon kan skje tidsnok. Praksis i dag er at de ansatte på sykehuset tar kontakt med de pårørende for å spørre om pasienten kan donere organ. Det er en svært krevende situasjon både for helsepersonell og ikke minst for pårørende. Det er for tilfeldig hvem som er på vakt og om de har tilstrekkelig kompetanse til å ta hånd om en slik situasjon på en god måte. Når en pasient er aktuell donor, er det viktig at denne prosessen settes i gang raskt og at personalet har nødvendig trening. Høyre er derfor glad for at en enstemmig sosialkomite ber Regjeringen i forbindelse med budsjettet for neste år om å legge fram konkrete forslag for å styrke dette området. Ved alle godkjente donorsykehus skal det utpekes en ansvarlig koordinator ved alle akuttavdelinger, med ansvar for å identifisere mulige donorer og sørge for at pårørende blir forespurt. Det forutsetter også at donorsykehusene sikres økonomisk kompensasjon for å ivareta disse oppgavene. Rikshospitalet som står for de fleste av transplantasjonene, må derfor sikres økonomiske ressurser til å utrede pasienter som trenger transplantasjon, og kirurgisk kapasitet til å utføre transplantasjonene når organene er tilgjengelige. Spania har gjennomført tilsvarende tiltak som de Høyre nå har fått flertall for, og det har bidratt til at de faktisk ligger på Europa-toppen når det gjelder antall donasjoner pr. innbygger. Som sagt er jeg glad for at det nå er en enstemmighet om å bedre tilgangen på organer og på den måten redde flere liv. Jeg håper også at denne debatten kan bidra til at flere tenker igjennom muligheten for å kunne donere organer til transplantasjon. Det er klart behov for å styrke informasjonen på dette området, både gjennom informasjon til befolkningen og informasjon og opplæring av helsepersonell ved sykehusene. Jeg er kjent med at departementet i 1997 gav bidrag til utgivelse av en brosjyre fra Stiftelsen Organdonasjon, og er nå glad for at departementet vil vurdere å gi ytterligere midler til trykking av et nytt opplag. Denne stiftelsen utfører et svært godt arbeid når det gjelder informasjon. Jeg vil også nevne Norsk rådgivningsgruppe for organdonasjon. Denne gruppen består av representanter fra donorsykehusene og Rikshospitalet, og gjør en stor innsats når det gjelder opplæring av personell som behandler potensielle organgivere og deres familier. Jeg har også merket meg at det er etablert regionale ressursgrupper for organdonasjon ved alle regionsykehus. Dette er svært bra tiltak, og sammen med de tiltak som en enstemmig komite nå har sluttet seg til, vil tilbudet når det gjelder organtransplantasjon, bli betydelig bedret. Avslutningsvis har jeg lyst til å si: Organtransplantasjon er mer enn en biologisk prosess. For noen oppleves det som et stort privilegium å kunne få bidra til at et annet menneske reddes-, som en potensiell donor sa til Haugesunds Avis den 7. oktober i fjor: «For meg er valget om å gi organer et uttrykk for kjærlighet til livet og nestekjærlighet. Det handler om å gi av seg selv, gi et liv etter døden». Det understrekes at dette selvsagt ikke er noe enkelt valg: «Beslutningen krever tid, omtanke og grundig gjennomtenkning.» Andre ønsker ikke å være donor, og det må selvsagt respekteres. Mange synes organdonasjon er vanskelig å tenke på og vil helst slippe å ta stilling til hva som skal skje med kroppen etter døden. Valget blir overlatt til de pårørende, og det er også et vanskelig valg å ta på vegne av andre. Jeg håper at denne debatten kan bidra til at flere av oss tenker igjennom en slik situasjon.