Tom-Christer Nilsen (Høyre), 2020-12-03:
Dette er det åttende statsbudsjettet disse fire partiene er blitt enige om, og de syv før har lagt et godt grunnlag som vi kan være veldig glade for i dag. Lavere skatter gir mer investering og grunnlag for nye jobber. En dobling av næringsrettet forskning gjør at morgendagens produkter utvikles mens vi snakker. Forenkling av byråkrati og skjemavelde gjør det lettere å starte og drive bedrift. Økte samferdselsinvesteringer til et historisk høyt nivå har skapt aktivitet og sikrer jobber i krisetider. Alle disse tingene er tiltak som må settes i gang før krisen for å ha en virkning i krisen. Det er skattesatsen for 2019 som avgjør skatten som betales ut i 2020. Derfor var det viktig at den var satt ned før krisen. Forskning tar tid, derfor må dette ha startet før. Innføring av nye rutiner og skjemaer tar tid, derfor var det bedre at det var påbegynt før. Å få samferdselsinvesteringer fra papiridé til spadetak tar tid, derfor er det viktig at de var kommet i gang før krisen. Likevel er krisetiltak nødvendige og viktige. Det er det bred enighet om også i denne salen, om enn noe uenighet om innretning av enkelttiltak. Et av de mer kuriøse koronakrisepakketiltakene ligger i Senterpartiets forslag. Som krisetiltak foreslår de et tiltak rettet mot den bransjen som ikke er i krise, nemlig reduksjon av matmoms. Det ville vel kanskje være bedre å rette krisetiltak mot bransjer i krise, ikke mot bransjer uten krise. Kanskje noen ser det som at næringslivet har et ikke særlig langt tidsperspektiv på det de driver med, eller er for kortsiktige. Det er feil. Der jeg kommer fra, er mange bedrifter startet og drevet av familier i generasjoner. Hver generasjon har bygd litt, sånn at fiskeren har blitt havbruker, verkstedet har blitt leverandørindustri og gjestgiveriet har blitt hotell. Nå ser de på sine utfordringer og tenker at nå er det krise, hva kan vi gjøre på kort sikt? Men samtidig spør de seg, som alltid: Hvordan blir rammebetingelsene for 2022 og framover? De spør seg kort sagt hva de skal leve av. Og kanskje ser de seg litt tilbake, f.eks. til det siste året. Er de et hotell eller en reiselivsbedrift, ser de at det har vært fremmet forslag om turistskatt og begrensninger på turisme. Bransjen ligger i dag nede, og det vil kreve tid å bygge den opp. Kan de stole på at et rød-grønt flertall vil la dem få gjøre det, eller vil skatteøkninger og reguleringer komme så snart krisen er over? Er de en leverandørbedrift til olje og gass, f.eks. et familierederi: Vil de møte gode rammebetingelser, eller vil de møte en avviklingsplan for sine kunder, slik flere partier ønsker? Driver man havbruk: Vil man få et stabilt vekstregime, eller vil man få enda mer økning i særskatt og reguleringer, som gjør dagens drift umulig og gjør at norsk laks prises ut av markedet? Det kan se ut som om deler av Stortinget har brukt de siste årene før krisen til å jakte på næringer vi ikke skal leve av. Om vi tar vekk det partiene selv har kalt krisepakke, altså tiltak som er på grunn av krisen og skal bort etterpå, blir det klart at Arbeiderpartiets grunnleggende forslag som vanlig er det samme som tidligere år. Bedriftene, og bedriftenes eiere spesielt, skal betale mer. Nok en gang skal det betales nær tre ganger mer i økt bruttoskatt for norske bedriftseiere, ikke utenlandske, enn det som skal gis tilbake i form av næringsrettede tiltak utenom krisepakker. Det er den langsiktige politikken – en forventning om at næringslivet skal tappes, og et håp om at de skal skape flere jobber med mindre penger. Det er som å fjerne oasen i ørkenen og håpe at det blir lettere å finne vann. Dette er også bildet fra Senterpartiet, at man skaller vekk det som er kategorisert som krisetiltak. Nå gjelder det å skape framtidstro, sørge for at bedriftene tror og vil ansette folk, sørge for at bankene tror, slik at de gir lån, sørge for at kreditorene tror, slik at de ikke slår konkurs for tidlig. Da må budsjettet peke mot en framtid som gir gode og trygge rammebetingelser for næringslivet på lang sikt. Ellers blir dette som Maos tusen blomstrende blomster: en kort vår og en lang, hard vinter. Valget her i dag står egentlig mellom stø kurs og et alternativ med høyere skatter, flere reguleringer og større politisk risiko for næringsliv og jobber, kort sagt mellom å komme ut av krisen og å gå dypere inn i krisen etter krisen. Vi har også opplevd i dag at Arbeiderpartiet tydeligvis ikke er sikre på hva de skal gjøre med grensehandelen og grensehandelsavgifter, som det er blitt et godt resultat for i budsjettet. Jeg ser av talerlisten at en av dem som kommer senere, har uttalt seg om dette, og er fra Arbeiderpartiet, så da kan jeg kanskje spørre om det er Jonas Gahr Støres forvirring i morges vi skal legge til grunn, eller om det er Stein Erik Lauvås’ tydelige innlegg fra i sommer, om å kutte avgiftene og skape arbeidsplasser – jeg kunne ikke ha skrevet det bedre selv – som gjelder også i dag.