trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Turid Kristensen (Høyre), 2019-02-12:
Bare kort. Jeg fikk lyst til å kommentere representanten Tvedt Solbergs siste innlegg. Nei, vi er ikke frustrerte over at man henviser til SSBs tall – de er fakta. Men det blir feil å prøve å framstille regjeringens politikk som tiltaksløs, eller at man ikke gjør noe for å møte de utfordringene vi ser, for det gjør vi. Så hadde jeg lyst til å kommentere det representanten Henriksen snakket om, kunnskapsbasert skolepolitikk. Det er jo noe vi i Høyre setter veldig høyt. Jeg har nettopp lest om professoren som har uttalt seg om den forskningen som er gjort, og det er jo ikke det at matematikk ikke har en betydning – gode karakterer har jo en betydning for gjennomføring av studiene – men som man har framholdt her i dag, har det vært frykt for en betydelig nedgang i antall søkere, og det slår den samme forskningsrapporten fast ikke har slått til. Det synes jeg vi kan glede oss over, og det er disse tingene jeg skulle ønske meg at opposisjonen kunne anerkjenne, at det faktisk er mye som går rett vei i norsk skole.
Torstein Tvedt Solberg (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
Det har vært interessant å prøve å følge debatten nå i dag. Det er ingen tvil om at regjeringspartiene prøver å flytte oppmerksomheten bort fra sin egen handlingslammelse og passivitet til å peke videre på andre partier heller enn å svare på de utfordringene de får. Det er kanskje en interessant diskusjon om regjeringa styrer mot den økende lærermangelen med åpne eller lukkede øyne. Det regjeringa ikke kommer bort fra, er at den ikke har de nødvendige tiltakene som snur denne utviklingen. Jeg vil også si meg direkte uenig med statsråden, som påstår at sektoren ikke ønsker tiltak, at sektoren vil ha ro. Vi har hatt en åpen høring om dette forslaget fra SV, og der var det entydig fra alle som stilte på høringen fra sektoren, at en ikke ønsket seg ro og ingen forslag. Nei, det var et tydelig krav om tiltak, krav om at regjeringa tar grep, og at det ikke minst haster – at det ikke er sånn at vi har god tid og bare kan fortsette med den samme kursen. Begrunnelsen til sektoren var nettopp den urovekkende utviklingen en har sett. Så hvem statsråden snakker med, er jeg litt usikker på. Det som jeg synes er rart når en nå skal se på og oppsummere denne debatten, er at en er så passiv når en ser at lærermangelen øker, og at en skryter av seg selv når hver eneste nye beregning som kommer, betyr at en også øker anslagene for lærermangelen. Representanten Kristensen prøver å bli litt indignert over vår beskrivelse. Det er ikke bare vår beskrivelse – det er SSBs tall, Statistisk sentralbyrås framskrivinger. Hvis det å referere til SSBs tall er å svartmale i denne sal, ja, da får vi en merkelig diskusjon. Jeg synes det er rart at regjeringa velger med bakgrunn i disse tallene og utviklingen å være fornøyd med egne tiltak, og at en stemmer mot alle våre 20 forslag når en nå ser at lærermangelen bare øker. Det er helt åpenbart, synes jeg, at de tiltakene en har alene nå, ikke fungerer. Jeg skulle, som jeg sa i hovedinnlegget mitt også, ønske at en faktisk ville stemme for noen av de 20 forslagene som i dag fremmes. Det hadde betydd at en i dag kunne tatt grep i sektoren, at en ønsket en annen utvikling og ikke minst hadde fått gjort noe med lærermangelen. Dessverre må vi bare konstatere at regjeringspartiene stemmer mot både stort og smått og ønsker å fortsette med en stø kurs som sektoren ikke ønsker.
Torstein Tvedt Solberg (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
Til diskusjonen om SSB-tallene: Grunnen til at vi er kritiske og trekker fram disse tallene, er nettopp at disse nye beregningene, helt ferske beregninger fra SSB fra november, viser at utviklingen går feil vei. Da er det kanskje ikke så rart at opposisjonen er utålmodig og fremmer forslag som vil gjøre noe for å snu nettopp denne utviklingen. Det overraskende her er egentlig at regjeringa er fornøyd med at utviklingen går feil vei, sier seg fornøyd med egne tiltak og ikke vil være med på noen av de forslagene som opposisjonen kommer med. Jeg synes fortsatt det er rart, og ganske overraskende, at en ikke kan stemme for noen av de 20 forslagene som kommer fra opposisjonen. Det er en stor bredde i forslagene, som kunne ha vært med og løst den utfordringen som ligger foran oss med den økende lærermangelen. Men vi må bare konstatere at regjeringa sier blankt nei. Det er beklagelig.
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2019-02-12:
Jeg har vært hos Kunnskapsdepartementet og hentet tall fra tre svært attraktive kommuner i Lofoten. I Vestvågøy er 9 av 125 lærere ufaglærte, i Vågan 7 av 120. Å drive tidlig innsats i Moskenes kan umulig være enkelt, for på småskoletrinnet der er 1 av 5 lærere ufaglærte. Dette er de faste. I tillegg har vi selvfølgelig vikarene, som er inne i kortere eller lengre perioder. Etter mine enkle beregninger ser ikke dette så veldig optimistisk ut, selv om jeg hører at ministeren er noe mer positiv. Skolene mangler kvalifiserte lærere, og mange lærere har ikke den fordypningen de må ha for å innfri kompetansekravene. For mange av disse kommunene står valget derfor mellom å tilsette flere ufaglærte lærere og å sende flere lærere på videreutdanning. Skal det være sånn? Og hva er ministerens råd til de kommunene som står i dette dilemmaet?
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2019-02-12:
Jeg føler meg litt som Carola: Jeg føler meg liksom litt «fångad av en stormvind». Det er fordi nesten 10 pst. av lærerne i hjemkommunen min ikke er kvalifisert. Det vil si at av min sønns tiårige grunnskoleutdanning er det ca. ett helt år hvor han har en lærer som ikke er lærer. Mange av disse kommer til og med rett fra å være elev på en videregående skole til å bli ansatt som lærer selv. Når jeg leser Nordahl-utvalgets rapport om manglende oppfølging av barn med særskilte behov og Stoltenberg-utvalgets bekymring for guttene i skolen, spør jeg meg selv hva vi egentlig kan forvente når ansvarlige utdanningsmyndigheter aksepterer at folk uten et fnugg av pedagogikk og elevkunnskap i 1,5 millioner skoletimer underviser barna vi sender til skolen? Det er ikke bare i min hjemkommune man sliter. Andre kommuner er dessverre enda verre stilt. Flere kvalifiserte lærere er en viktig forutsetning for en god skole med høy kvalitet. Å sørge for gode lønns- og arbeidsvilkår er ett av flere viktige virkemidler for å rekruttere og beholde kvalifisert arbeidskraft. Lærerne i skoleverket har hatt en langt lavere lønnsutvikling enn resten av samfunnet. Regjeringspartiene snakker varmt om å øke statusen på læreryrket, men lukker øynene for at lønn har betydning for dette. For at flere kvalifiserte lærere skal ønske å bli værende i jobben og mange nye skal ønske seg inn i læreryrket, er jeg ikke i tvil om at også lønningene og lønnsvilkårene må forbedres. Handlingsrommet som allerede finnes i avtaleverket, og som kan brukes til å heve lærernes lønnsnivå, må utnyttes. Hvorfor tør ikke noen av de andre partiene i denne salen engang å si det? De nasjonale utdanningsmyndighetens rolle som pådriver og initiativtaker for å nå nasjonale utdanningspolitiske mål skal være en støtte, ikke undergrave det etablerte trepartssystemet. Men i motsetning til SV, som mener at tiltak som berører lærernes lønns- og arbeidsvilkår, selvfølgelig må skje i samarbeid med partene i arbeidslivet og i tråd med gjeldende tariffavtaler, durer kunnskapsministeren i vei når han selv finner det opportunt, bl.a. ved å dele ut 122 mill. kr til lærerspesialister, uten forankring hos partene og muligens i strid med lærernes tariffavtale. Men å finne fram til løsninger sammen med partene, nei, det er visst å gå for langt. Forstå det, den som kan.
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2019-02-12:
Det virker som om verken ministeren eller representanten Guri Melby hørte hva jeg sa under mitt innlegg, og at de heller ikke har hørt om SVs kompromissforslag når de avfeier at SV er opptatt av kompetanse. Vi har lagt fram et faglig velfundert forslag fra Universitets- og høgskolerådet som ifølge pedagogstudentene ville gitt oss mellom 500 og 600 flere lærerstudenter i 2018. Kompromissforslaget er at for å komme inn på lærerutdanningen kan man ha 4 i snitt, og at det skal trumfe firerkravet i matte. Er ikke 4 i snitt ganske god breddekompetanse, og ville ikke det vært et fornuftig forslag for å kunne argumentere for at vi er for både kompetanse og at det skal stilles krav?
Guri Melby (Venstre), 2019-02-12:
Vi må erkjenne at lærermangelen er et problem, sa representanten Arnstad, og hevdet at det som var forskjellen på opposisjonspartiene og regjeringspartiene, var at man var uenige om hvorvidt det er en potensiell utfordring med lærermangel. Jeg mener det er en helt feil virkelighetsbeskrivelse. Hadde en regjering som ikke tok denne utfordringen på alvor, virkelig sørget for å ettergi opptil 160 000 kr i studielån til folk som søkte seg til yrket? Eller hadde en regjering som ikke tok dette på alvor, brukt over 1,6 mrd. kr på videreutdanning, eller for den saks skyld reformert og utviklet lærerutdanningen, sånn at den har blitt mer attraktiv og har flere søkere enn noensinne? Selvsagt ikke. Dette er den første regjeringen som virkelig tar den store utfordringen vi har med å gjøre læreryrket attraktivt, på alvor. Dersom det var noen av de tiltakene som er foreslått som enten ikke allerede gjennomføres på en eller annen måte, eller var mer effektive enn dem vi allerede har, vil jeg hvert fall for min del absolutt si at jeg ville ha vurdert å stemme for et slikt tiltak. Vi har en regjering som er framoverlent når det gjelder å møte denne store utfordringen, og som har gjennomført og er i ferd med å gjennomføre en rekke tiltak for å bidra til å gjøre læreryrket mer attraktivt. Jeg er helt sikker på at det vil ha god effekt, og at vi sørger for at norske elever også i framtiden vil møte dyktige og kompetente lærere. Det aller, aller viktigste både for å beholde de lærerne vi har, og for å sørge for at de er i stand til å gjøre jobben sin, er å sikre god videreutdanning. Det har aldri vært så mange lærere som er ute i videreutdanning, som i dag. Det er også paradoksalt nok en av grunnene til at vi har mange ufaglærte som underviser i klasserom – det er fordi det er så mange lærere som er ute og tar studiepoeng, som er ute og hever sin kompetanse. Men på sikt vil dette selvsagt bidra til at vi har enda flere kompetente lærere i alle norske klasserom over hele landet. Det nest viktigste er å greie å få de aller beste studentene til å søke seg til lærerutdanningen. Vi har sett at det partiet som har løftet denne problemstillingen, SV, er de som har vært mest kritiske til å stille tydelige krav til lærerstudenter, enten det gjelder krav til kompetanse i matte, eller det gjelder å utvide lærerutdanningen til en mastergradsutdanning. Jeg er helt overbevist om at de tiltakene er helt avgjørende for å få de beste elevene fra videregående skole til å søke seg til lærerutdanningen, og det er nøkkelen til at vi skal få gode lærere også i framtiden.
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
De fleste ser nå at mangel på kvalifiserte lærere er i ferd med å bli en trussel for norsk skole. Posisjonen, hører jeg, trøster seg stadig med at vi ser en viss oppgang i søkertallene, men det hører med i bildet at for mange av dem som fullfører utdanningen, slutter i løpet av de fem første årene. Vi må gjøre det vi kan for å beholde så mange som mulig av dem som er nyutdannet. Når vi vet at seks av ti ikke får veiledning, hvorfor kan ikke regjeringen på det grunnlaget støtte et så enkelt forslag som å forskriftsfeste veiledningsordningen for nyutdannede lærere?
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
Det var en god overgang til det jeg skulle spørre om nå. Vi i Arbeiderpartiet er nå bekymret over at så mange som én av tre av dem som starter på grunnskolelærerutdanningen, slutter underveis i studiet. På studiebarometerlanseringen i dag så vi nok en gang at grunnskolelærerstudentene jevnt over har mye å utsette på kvaliteten i utdanningen. Ikke nok med det – det har vært en veldig tydelig tilbakemelding fra lærerstudentene hele tiden mens Erna Solberg har regjert. Vi trenger et krafttak for å rekruttere og beholde lærere, og det er helt åpenbart et nasjonalt ansvar. Derfor spør jeg: Hvorfor stemmer regjeringspartiene ned f.eks. det enkle forslaget om en nasjonal rekrutteringskampanje?
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
Den økende lærermangelen i norsk skole er en alvorlig utfordring som må løses. I morges var jeg til stede på den årlige presentasjonen av Studiebarometeret, som er en undersøkelse som har blitt gjennomført siden 2013. Den dekker så godt som alle norske universitet og høyskoler og i alt nesten 1 800 studieprogram. Den undersøkelsen viste dessverre det som vi har registrert i flere år på rad: Grunnskolelærerstudenter er klart mindre tilfreds enn studenter i andre utdanninger. Det nasjonale gjennomsnittet for hvor fornøyd studentene er i sitt studieprogram, er på 4,1. På grunnskolelærerutdanningene er det 3,7 på 1–7 og 3,6 på 5–10. Så lærerstudentene er nesten uten unntak mindre fornøyd enn andre, uansett hvilket område man spør dem om: undervisning, tilbakemelding, veiledning, læringsmiljø, organisering, eksamen, medvirkning osv. Det uforståelige med dette er at regjeringen viser så liten vilje til å ta kontroll over et vedvarende problem som ikke kan løses av lærestedene alene. Det nytter så lite at statsråden for høyere utdanning nøyer seg med å trekke institusjonenes innstilling og evner i tvil, som hun gjør i dagens Khrono. Statsråden sier at vi må bli litt mer utålmodige. Hun lurer på om utdanningsinstitusjonene bruker Studiebarometeret på riktig måte, før hun konkluderer med at Studiebarometeret er et verktøy som gir lærestedene anledning til å ta tak i problemene. Ja, det gjør det, men den anledningen har høyreregjeringen som den øverste ansvarlige hatt i alle disse årene, men veldig lite skjer. En samlet komité har bedt regjeringen sikre nok kvalifiserte lærere gjennom en forsterket rekrutteringspolitikk og nye tiltak som bidrar til økt rekruttering til lærerutdanningen og til yrket. Det er et veldig tydelig signal. Studiekvaliteten i lærerutdanningen oppleves åpenbart ikke som god nok for dem som erfarer den. Vi i Arbeiderpartiet undres derfor over at regjeringen ikke prioriterer konkrete kvalitetsfremmende tiltak høyere, og hvorfor regjeringspartiene i dag stemmer ned en mengde gode forslag som kunne bidratt til å gjøre lærerutdanningen mer attraktiv og til å få flere til å lykkes med å fullføre studiet.
Regina Alexandrova (Høyre), 2019-02-12:
Det er gjort mange tiltak fra regjeringen for å styrke lærerutdanningen. Vi ønsker å gi barna våre de beste mulighetene for å lykkes på skolen og legge et godt grunnlag for videre utdanning og arbeidsliv. Da er satsing på lærerne et viktig tiltak for at barna våre skal møte en skole med godt faglig innhold og kvalifiserte lærere. NIFUs årlige undersøkelse blant lærere som har gjennomført videreutdanning i regi av staten – Kompetanse for kvalitet – viser at lærerne har blitt bedre til å undervise, elevene lærer mer, lærerne selv har blitt mer engasjert i jobben sin, og de kommer til å endre undervisningen som følge av studiene. Dette er veldig positivt og viser at satsingen på etterutdanning gir resultater. Satsingen betyr mye for hverdagen til lærerne og elevenes faglige utbytte, og bidrar til å skape en bedre skole for alle. I tillegg viser den målrettede satsingen de borgerlige har gjennomført på skole og utdanning, at elevene er mer til stede på skolen, flere fullfører, og karakterene går opp. Så det er allerede mange gode resultater av regjeringens målrettede skolesatsing. Det blir derfor noe underlig med Senterpartiets uttalelse om blind innføring av tiltak. Og SVs meget negative oppfatning av dagens satsing på lærere synes jeg er spesiell. Innføring av femårig masterutdanning styrker lærernes fagkompetanse, gir økt lønn og bidrar til økt status for lærerutdanningen. For å sikre at flere lærere tar jobb i skolen etter utdanning har regjeringen innført en ordning for sletting av studielån. I tillegg har Nord-Norge fått ekstra midler for å styrke rekrutteringen til lærerutdanning og jobb i skolen, slik som statsråden nevnte – 6,7 mill. kr i 2017 til rekruttering og kvalifiseringsarbeid og muligheten for å slette 55 000 kr av studielånet. Med dette tiltaket for Nord-Norge sammen med den nasjonale satsingen vil man kunne slette 161 000 kr av studielånet om man tar grunnskoleopplæring for trinn 1–7 på normert tid og jobber i Nord-Norge de tre første årene etter utdanningen. Dette gir økte muligheter for styrking av fagkompetansen i nord, og med nytt borgerlig flertall videreføres den gode skolepolitikken med å styrke kunnskap og mestring.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
Det viktigste vi som samfunn kan gjøre, er å investere i våre barn og unge og sørge for at de har en god oppvekst og får mulighet til å lære på en god måte. Da er det viktig at de opplever trygghet i både lek, fysisk aktivitet og læring på skolen. Det mest brukte uttrykket i denne debatten tror jeg er «dette kommer vi tilbake til på et senere tidspunkt». Jeg skal ikke si hvem som har sagt det – det kan salen selv vurdere. Vi trenger en regjering som investerer i framtiden – i våre barn og unge. Da trenger vi dyktige og motiverte lærere. De er vår viktigste ressurs for at barn og unge skal trives og lære. Da må vi bruke virkemidler som gjør at flere velger å utdanne seg som lærere og ønsker å stå i yrket ute i Kommune-Norge og i fylkene. Hvilke virkemidler skal til for å få til dette? I mange sammenhenger er det viktig at skoleeierne, altså kommunene og fylkene, får nødvendige ressurser for å kunne rekruttere flere lærere. Det er viktig at de står i arbeidslivet i mange år – ikke som umotiverte arbeidstakere, men som motiverte arbeidstakere. Behovet for lærere avhenger selvsagt av både skolestruktur, elevtallsutvikling, nyrekruttering og hvor mange som blir i skolen i årene framover. En viktig forutsetning er, som jeg sa, at kommunene får de nødvendige ressursene til dette, og at det blir en nasjonal rekrutteringsplan som setter kommunene i stand til å rekruttere. Lærertetthet er viktig for at lærerne skal ha nok tid til å følge opp hver enkelt elev. Vi i komiteen var på en reise rundt omkring i Trøndelag noen dager. Lærertetthet i den videregående skolen er alfa og omega. Vi ser behovet for flere yrkesfaglærere. NTNU meldte at det vil være et stort behov for det i tiden framover – ikke bare flere elever. Hvis vi trenger flere elever, trenger vi i hvert fall flere lærere. Når det gjelder forslag nr. 11, hvor vi ber regjeringen styrke og utvikle det desentraliserte yrkesfagtilbudet, stemmer altså regjeringspartiene imot det. Det forundrer meg når de i merknadene «viser til regjeringens betydelige innsats» – jeg gjentar – «betydelige innsats for å øke gjennomføringen av videregående skole». Akkurat dette står i hvert fall ikke til karakteren 5 i karakterboken.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
Som mangeårig tillitsvalgt i Norsk Grafisk Forbund var det viktigste vi gjorde for å rekruttere nye fagarbeidere, selvsagt lønns- og arbeidsvilkår. Det var en viktig forutsetning for at folk skulle ta den utdannelsen, og for å kunne rekruttere dem. Selvsagt handlet det også om hvordan distriktene kunne få godt kompetente arbeidsfolk i forhold til de store byene og de store avisene, som kanskje var lønnsledende. Et desentralisert utdanningstilbud er også avgjørende for å rekruttere dyktige fagarbeidere og dyktige lærere i alle landets kommuner. Hvorfor har vi en desentralisert sykepleierutdannelse? Jo, fordi vi trenger sykepleiere i små kommuner, langs kysten, i fjellet og i innlandet. Skal vi rekruttere dyktige lærere, bør vi kanskje også, ikke minst med tanke på videregående skole og yrkesfaglærere, ha et desentralisert tilbud for yrkesfaglærere som er tilpasset det lokale næringslivet. Hvilken type utdannelse trenger vi for å rekruttere elever og lærere og gi arbeidslivet godt kompetente arbeidsfolk? Da vi var på NTNU i forrige uke, var vi i realfagbygget. Der fikk vi se hvordan lærerne fulgte opp studentene. De hadde undervisning i ti minutter, og så hadde de en ganske lang pause for å sjekke om studentene hadde fått med seg undervisningen. Hvorfor gjorde de det? For det første var det tilfredsstillende for læreren at studentene faktisk hadde forstått det læreren hadde formidlet. Samtidig var det tilfredsstillende for studentene at de hadde fått med seg det læreren hadde undervist i. Men hva krevde det? Jo, det krevde flere ressurser, flere lærere, fordi det var mer arbeidskrevende, men resultatet var langt bedre enn det hadde vært før. Etter- og videreutdanning av lærere er viktig, likeens som innenfor andre yrkesområder. Jeg gikk ut som boktrykker – jeg må tenke meg om – i 1980, og jeg tror ikke jeg kunne gått tilbake til det, for det yrket finnes snart ikke lenger. Etter- og videreutdanning er ikke bare for sykepleiere, leger, bussjåfører eller industriarbeidere, det er like mye for lærere, slik at de får faglig påfyll for å kunne gjøre en god innsats i skolen. Derfor trenger vi et nasjonalt løft som gjør at lærere blir verdsatt gjennom å kunne ta faglig påfyll, få nok ressurser, få nok tid til hver enkelt elev, så elevene får en god skolehverdag.
Mathilde Tybring-Gjedde (Høyre), 2019-02-12:
Dersom et yrke skal være attraktivt, må det være muligheter for kompetansepåfyll, for videreutvikling og for å velge nye veier i karrieren, slik f.eks. lærerspesialistordningen gir. Det er også viktig å være inkludert i et kollegium som diskuterer praksis og utforsker nye metoder. Det er imidlertid ingenting som tilsier at et yrke blir mer attraktivt ved at politikere reduserer krav til utdanningen eller kutter i muligheten til å få etter- og videreutdanning. Da er det min undring: Hva mener egentlig SV i skolepolitikken nå? For for litt over et år siden ba SV regjeringen love at regjeringen ikke skulle kutte i etter- og videreutdanning. Men de glemte åpenbart å fortelle sine egne finanspolitikere dette, for i SVs alternative budsjett vil de kutte 500 mill. kr i etter- og videreutdanning – nesten 30 pst. av budsjettet. SVs representant Fagerås forsvarte kuttet både nå og da, og på Dagsnytt atten sa hun til og med at alt regjeringen har brukt på etter- og videreutdanning de siste årene – ja, 7,6 mrd. kr – kunne og burde ha blitt brukt på noe annet. Det er for så vidt en ganske ærlig snuoperasjon og nedprioritering. Men nå er vi her i dag, to måneder senere, med SV som på den ene siden påstår at den rekordstore satsingen på videreutdanning ikke har gitt gode resultater, har vært bortkastet og bør kuttes, men på den annen side nok en gang ber regjeringen love at de skal videreføre bevilgningene til etter- og videreutdanning på «minst dagens nivå» i framtidige statsbudsjetter. De vil til og med innføre en rett for alle lærere til å få etter- og videreutdanning. Det faktum at SV nekter å betale for denne retten og selv vil kutte i dagens nivå, står kanskje et sted i usynlig blekk. Dersom skolepolitikere i SV er bekymret for kutt i satsingen på lærernes kompetanse, eller at færre vil rekrutteres til læreryrket, bør de ta et oppgjør med eget parti. Kanskje skal de prøve, som representanten Fagerås selv kalte det, å synliggjøre en uenighet med regjeringen – uten å kutte i etter- og videreutdanning for 2 000 lærere. For Høyre er det elevenes læring og utvikling som er det viktigste, og de største forskjellene i norsk skole er fremdeles mellom A- og B-klassen. Derfor har lærerløftet vært en av de viktigste satsingene for denne regjeringen. Nå er det rekordmange søkere til lærerutdanningen. Høyre og regjeringen skal holde trykket oppe uten å redusere krav og uten å redusere ambisjoner. Så håper jeg at SV finner ut hva de egentlig mener om etter- og videreutdanning, for satsingen på etter- og videreutdanning er ikke en distraksjon fra den debatten vi her har om rekruttering av lærere – snarere tvert imot: Det er viktig for å rekruttere lærere.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2019-02-12:
Når en lytter til debatten, kan en få et visst inntrykk av at det fra regjeringspartienes side ikke finnes noen særlige utfordringer knyttet til antallet lærere og lærerutdanning i Norge i dag. Men det gjør jo det. Det er klart at avskiltingen av allmennlærere ga et uheldig signal. Det har antakelig skjøvet en del lærere ut av skolen og også gitt et signal til en del av lærerne, gode lærere, som ikke har vært veldig klokt. Firerkravet i matematikk stenger en del gode, motiverte kandidater ute fra lærerutdanningen, og det er fortsatt slik at en del studieplasser står tomme. Lærernormen fører til en tøffere konkurranse om lærerkreftene. Den gir ennå ikke lik tilgang til lærere over hele landet. Den fører til tøffere konkurranse, og den trekker ressurser fra bl.a. distrikter i Nord-Norge. Jeg mener at etter en slik debatt må vi stille oss spørsmålet: Har vi en felles oppfatning om at det er et problem at det er mange ikke-kvalifiserte som underviser i dagens skole – er det et problem eller er det ikke? Er det et problem at i hver femte nordnorske kommune er hver femte lærer ikke kvalifisert, har ikke noen utdanning i det hele tatt, formelt sett? I noen kommuner er det mer enn hver fjerde lærer. En må i hvert fall erkjenne at det er et problem. Så kan vi drøfte om det har blitt bedre eller dårligere, og hvem som gjorde hva for noen år siden, men jeg forventer i alle fall at salen har en felles erkjennelse av det problemet. Jeg opplever at regjeringen har en vente-og-se-holdning og håper på at dette skal gå bra. Det kan bli i overkant spennende. Jeg synes det er problematisk at vi har en regjering som til en viss grad undervurderer problemene, for det virker som om de synes det er vanskeligere at folk har 3 i matte, enn at det er en stor andel ikke-kvalifiserte som underviser i dagens skole. Det er vanskelig, rett og slett veldig vanskelig, å forstå. Jeg har også sett litt på Studiebarometeret, og jeg må få lov til å nevne til slutt at Studiebarometeret viser at de studiestedene som har de mest fornøyde studentene, er steder som høgskolene i Innlandet, på Vestlandet, i Volda og i Nesna. Når det gjelder andre deler av grunnskolelærerutdanningen, er det Levanger og Bodø. Nord universitet har de mest fornøyde lærerstudentene. Det skulle en ikke tro – heller ikke når en ser hvordan regjeringens representanter for tida reiser rundt og snakker ned Nord universitet og peker på hvor store problemer det er der. Men de har altså studenter som er veldig godt fornøyd – kanskje litt i motsetning til en del av de største lærestedene.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
Vi har fått alvorlige tall om lærermangelen i skolen. SSB kom i november med framskrivinger mot 2040 som viser at situasjonen er mer alvorlig enn tidligere antatt. Vi står overfor en mangel på lærere. Fremdeles er det for få søkere til grunnskolelærerutdanningen. For mange faller fra i lærerutdanningen, for mange studenter velger å ikke starte i yrket, og for mange slutter i læreryrket etter få år. Konsekvensen er at altfor mange elever ikke får møte en kvalifisert lærer i klasserommet. Bruken av ufaglærte har økt med 40 pst. under denne regjeringa. I 2017 hadde 20 pst. av kommunene i Nord-Norge, – én av fem kommuner – mer enn 20 pst. ufaglærte lærere i klasserommet. Det er alvorlig hvis vi skal ha en inkluderende fellesskole der alle barn gis mulighet til å lære, til å trives og til å lykkes. Vi må ha nok lærere. Dette er en varslet lærermangel som regjeringa har styrt mot med åpne øyne. Vi mener helt ærlig at regjeringa ikke har gjort det den kunne og burde ha gjort. Én debatt har vært om kompetanseheving for lærere. Arbeiderpartiet vil ikke avskilte erfarne lærere, vi vil ha fullt trykk på kompetanseheving. Hvordan sikrer man det? Jo, dette er kommunenes ansvar, og da må kommunene ha en plan for hvordan man skal heve lærernes kompetanse, og hvilken kompetanse lærerne trenger. Da Arbeiderpartiet spurte kunnskapsminister Jan Tore Sanner om hvor mange kommuner som hadde en kompetanseplan, var svaret at han ikke hadde oversikt. Han hadde heller ikke en plan for å skaffe seg en sånn oversikt. Kunnskapsministeren skjønte at dette kanskje kom litt galt ut, og gikk senere ut og sa at han ville ha kompetanseplaner i alle kommuner. Men han ville ikke gjøre noe aktivt for at det skulle skje. Tvert imot ba kunnskapsministeren Utdanningsforbundet, lærerne og foreldrene om å være med og sørge for at kommunene laget en kompetanseplan. Han plasserte ikke ansvaret hos ordførerne, kunnskapsministeren eller regjeringa sjøl, men hos lærere og foreldre. Jeg ble litt målløs. Hvis jeg hadde vært Siv Jensen da hun var i opposisjon, kan det hende jeg hadde blitt dypt sjokkert over denne ansvarsfraskrivelsen i møte med lærermangel og manglende kompetanseplaner. Det å ikke ha oversikt, det å ikke vite om kommunene følger opp den største satsingen på etter- og videreutdanning som Stortinget enstemmig har stilt seg bak, er en ansvarsfraskrivelse. I dag hadde man hatt muligheten til å rette opp det og mange andre utfordringer i skolen, men regjeringa er ikke bare passiv i møte med lærermangelen, man stemmer imot samtlige 20 forslag som opposisjonen har kommet med i denne salen. Derfor vil jeg advare mot å fortsette stø kurs. Man trenger å få opp dampen og justere kursen.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
Arbeiderpartiet og resten av opposisjonen ønsker en mer offensiv politikk i møte med lærermangelen. Det er neppe overraskende, og vi tror også det er helt nødvendig i møte med den utviklingen vi ser, og de tallene vi blir presentert for. Jeg må si at regjeringspartienes respons først og fremst er egnet til en slags studie i selvrettferdighet. De framstår også ganske usikre på om de skal karakterisere opposisjonens forslag som «unødvendige» og «ukloke», eller om de egentlig er for det. Hvis det stemmer, som vi har hørt flere ganger i denne salen, at mange av disse tiltakene er regjeringspartiene egentlig for, burde det vel heller ikke være et problem å stemme for. Men det er åpenbart at det forplikter regjeringa i mye sterkere grad til en mer offensiv politikk. Jeg har lyst til å kommentere en av de debattene som har pågått lenge, og som også har vært oppe her i salen. Når Høyre sier at man ikke må senke kravene, f.eks. til å komme inn på lærerutdanningen, er jeg enig i det. Denne debatten viser det som ofte blir litt fordummende i norsk debatt, når Høyre gjentatte ganger tyr til den typen forenklet retorikk. Når Arbeiderpartiet vil ha bort firerkravet for å komme inn på lærerutdanningen, er det for det første fordi det det utelukker mange gode søkere fra å bli lærere. For det andre gjør vi det fordi det ikke er det beste kravet man kan stille til framtidige lærerstudenter. Vi snakker ofte i skolepolitikken og utdanningspolitikken om at det vi gjør, skal være kunnskapsbasert. Da skulle jeg ønske at også regjeringspartiene ville lytte til forskning. En undersøkelse fra NHH som ble publisert i høst, viser at når det gjelder prestasjoner på lærerstudiet – det sies rett ut – så er minimumskravet om karakteren 4 i matematikk det som gir svakest effekt. De sier at de finner at et minimumskrav om karakteren 4 i norsk, et krav om minimum 40 skolepoeng og krav om bestått programfag i matematikk i størst grad ville bidra til prestasjonene på lærerstudiet. Konsekvensen av denne forskningen og disse konklusjonene har bl.a. blitt trukket av Pedagogstudentene, eller av UHR-Lærerutdanning, altså Universitets- og høgskolerådets lærerutdanning. Derfor foreslår de å erstatte dagens firerkrav med et bedre og mer treffsikkert krav. Det har vi foreslått i salen i dag. Debatten handler altså ikke om hvorvidt man skal senke kravene eller ikke. Debatten handler om hvilke typer krav som sikrer oss de beste lærerstudentene for framtida. Da er det synd at regjeringa og regjeringspartiene velger å lukke øynene, begrave hodet i sanden og nekte å innse at noe annet enn det de selv har foreslått, kan fungere. Jeg tror politikken har godt av å se på denne typen tiltak med nye øyne når vi får erfaringer fra sektoren, forskning og innspill fra organisasjonene i sektoren om at andre krav, andre tiltak, kan fungere bedre. Det er synd at regjeringa ikke ønsker å gjøre det.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
Jeg tolker kunnskapsministeren mer positivt enn hans partifeller i salen. Han slår fast at vi er uenige om noen tiltak. Om andre tiltak sier han at det er mange forslag opposisjonen kommer med, som er gode, og han legger til at regjeringa har mulighet til å utrede og få vurdert ulike forslag. Det tolker vi positivt. Jeg mener at regjeringspartiene for så vidt kunne sagt her i salen eller skrevet i innstillinga at noen av disse tiltakene kan man gjerne vurdere. Men jeg tar kunnskapsministeren på ordet og håper at han følger opp egne ord og blir med på å vurdere tiltakene. I en del av forslagene ber man faktisk om å få oversikt over eller vurdering og utredninger av ulike forslag. Nå håper jeg at kunnskapsministeren kan bidra til f.eks. å utrede norm for lærertetthet i videregående, en nasjonal oversikt over kompetansen til praksislærere, se på hvordan man kan få gjennomført et kompetanseløft for ukvalifiserte i skolen, eller se på effekten av 4-krav i matte og utrede bedre og mer treffsikre ordninger, som også sektoren har etterspurt.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2019-02-12:
Selv om jeg har vært et par år i skoleverket, for mange herrens år siden, vil jeg si litt som en slags lekmann, for jeg sitter ikke i den rette komiteen. Jeg har fulgt med på debatten nede fra kontorplassen, og jeg må si jeg synes det er trist at regjeringspartiene ikke er med på i hvert fall noen av disse 20 forslagene. Når mye av diskusjonen i dag har dreid seg om rekruttering til skolen, til læreryrket, behøver jeg ikke referere til en masse utredninger. Det kan jeg heller ikke, for jeg sitter ikke i den posisjonen at jeg kan nevne en masse fagutredninger. Men det er en del ting jeg synes er ganske opplagt i denne saken. Hvis en er blant dem som er i reservestyrken utenfor skoleverket i dag – en har kanskje en annen jobb, er sliten eller synes på en eller annen måte en ikke helt takler det presset som har vært i skolen – hva er det da som kan lokke en inn igjen? Jeg ville tenkt at det kanskje hadde noe å gjøre med antallet elever i klassen. Det har vi vært igjennom mange ganger i debatter her i salen. Der har Kristelig Folkeparti fått til en del. De har ikke gått langt nok etter SVs syn, men de har fått til en del. Det betyr veldig mye. Det som også betyr veldig mye – det har vært nevnt så mange ganger, og det er ganske opplagt og logisk – er selvfølgelig kriteriene for å komme inn på en lærerskole. Det er helt opplagt at det ikke er alle det ligger for å kunne få en firer i matte. Jeg synes det er så opplagt, og det er ikke i samsvar med den alminnelige oppfatningen ute blant folk at en firer i matte skal være et krav for å undervise i noe annet enn matte. Folk skjønner det ikke. Det er mange av oss som ikke skjønner det kravet. Det kravet, eller den gjennomsnittskarakteren, som vi i opposisjonen har foreslått, ville gitt en mye mer rettferdig ordning. Jeg synes det er veldig rart at Høyre ikke vurderer dette med tillitsreform i skolen. Høyre er jo et parti som har tatt hensyn til og høyde for individuell frihet i alle år. De har brukt det i sine talepunkter. Tillit til læreren dreier seg om en individuell tillit til hver lærer. Jeg må si at hvis jeg skulle søkt meg til skolen i dag, ville jeg tenkt at jeg ikke ville inn i skoleverket for å snu papirer, for å rapportere og bli målt hele tiden. Jeg ville hatt tillit til at min metode var ålreit. Og jeg ville hatt en god og faglig sterk rektor som hadde passet på at jeg som lærer hadde tak på klassen min, og at jeg gjennomførte det jeg skulle etter planer. Disse tre viktigste kriteriene synes jeg burde vært oppfylt, og det hadde gjort at i hvert fall jeg hadde kommet inn i læreryrket igjen hvis jeg hadde vært 20 år yngre.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
La meg si takk for svaret fra statsråden. Vi er enige om mye, ikke minst om at det er særlige utfordringer med å operere i nordområdene, og også om det å ha tilstrekkelig beredskap. Jeg ville vært forsiktig med å trekke den konklusjonen etter det som skjedde med «Northguider», og si at det er et argument for at beredskapen i dag er god nok. Det skal jeg komme litt tilbake til. Men jeg sa ikke i mitt innlegg at avtalen i Arktisk råd stiller krav om hvilken beredskap vi skal ha, men jeg sa at kjernespørsmålet her i dag blir å diskutere hva det betyr når vi har forpliktet oss til å ha en adekvat og tilstrekkelig beredskap og det å ha den operasjonell. Det er for så vidt også interessant å diskutere, uavhengig av avtalen. Det er riktig, som statsråden sier, og som jeg også sa i mitt innlegg, at mye har skjedd. Det har skjedd mye når det gjelder forebygging. Det har skjedd mye når det gjelder styrkingen av beredskap, både under denne regjeringen og også av foregående regjering. Satellittene, som det refereres til, som bedrer telekommunikasjonen, var et initiativ fra Stortinget, et forslag som ble fremmet i 2016. Jeg var selv en av forslagsstillerne til det. Jeg skulle ønske at jeg var glad for at vi fikk NH90-helikoptrene, men jeg er i tvil om de kommer. Det har vært et langt mareritt og er en diskusjon vi har gående. For øyeblikket er det ikke en beredskap som vi kan ha tillit til at kommer. Jeg skal forsøke å utfordre statsråden på noen konkrete punkter. Det som står i regjeringens nordområdemelding, er bl.a. at man skal vurdere tiltak fra SARiNOR, og et av spørsmålene blir da: Hvilke av de tiltakene er det man ikke vil iverksette? Hvilke tiltak er det man har bestemt seg for å iverksette? Det var svikt i kommunikasjonen mellom «Northguider» og omverdenen. Det vanskeliggjorde kommunikasjonen mellom «Senja» og Hovedredningssentralen og de nødstedte. Kommunikasjon var også utfordrende da helikoptret falt ned utenfor Barentsburg – i 2017, var det vel. Når får vi satellittene på plass? Vil regjeringen sette i gang utbygging av kystradio for å bedre kommunikasjonen på øygruppa og i havområdene rundt? Det er også en diskusjon om hva som ville skjedd hvis helikoptrene ikke nådde fram, for de opererte helt i ytterkanten av sin radius da de var på «Northguider». Hva om det hadde skjedd noen kilometer lenger øst eller lenger nord – hva da? Vil regjeringen vurdere, som det har kommet krav om, å utvide operasjonstiden til «Polarsyssel», slik at den er helårlig? Vil man styrke beredskapen? Hva med spørsmålet om en avdeling for samvirkekompetanse ved hovedredningssentralene, slik som Samvirkegruppa har foreslått overfor departementet, som departementet fikk en rapport om tilbake i 2016? Når får vi en beslutning om det? Vil regjeringen gå inn for det? Svaret viser at vi er enige om beskrivelsen, og at utfordringene er der. Men jeg må si jeg er skuffet over at ambisjonene om å løfte dette på plass, som en nødvendig forutsetning for å utvikle nordområdene, mangler regjeringen.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2019-02-12:
La meg takke mine gode kollegaer for en god og opplyst debatt, en debatt som i all hovedsak har handlet om å diskutere hvordan vi kan gjøre dette bedre, for det ville ha vært rom til – også i lys av medieoppslag, debatter vi har hatt i Stortinget de senere årene – å kritisere mye tyngre det samlede beredskaps- og sikkerhetsarbeidet. Det har vi valgt ikke å gjøre, fordi vi oppfatter at alle debattantene har hatt interesse av å gjøre ting bedre. Jeg mener at hvis vi tar skip og mannskap og eventuelt passasjerer inn i farvannet i Arktis, bærer en et veldig stort ansvar som kaptein. En må være forberedt på at det er røffe forhold, det er krevende situasjoner, og en må være seg bevisst at det er områder der det ikke er beredskap til enhver tid, og en kan ikke forvente at noen er der umiddelbart hvis ulykken skulle være ute. Men selv om en har god kompetanse, er forberedt og har tenkt igjennom disse forholdene, kan ulykken være ute, slik «Northguider»-ulykken har vist. Ulykker kan skje den beste, men jeg er ikke enig med dem som har sagt her i dag at grunnen til at det gikk bra, bare var flaks, for det var dyktig sjømannskap om bord i «Northguider», det var flinke redningsmannskaper og godt samarbeid, men det var også en god porsjon flaks. Selv om vi har gjort mye de siste årene når det gjelder forebygging, vi har styrket beredskapen, og vi har planer om å få satellitter opp – ja, det er riktig at Nærings- og fiskeridepartementet har vurdert disse satellittene, men de har forkastet det, det nådde ikke opp i satsingsforslaget til NFD, det var Stortinget som løftet det opp – er jo spørsmålet: Er det godt nok? Mitt svar er nei, det er ikke godt nok i dag – ikke i lys av de ambisjonene vi har som maritim nasjon og havnasjon, og det er ikke godt nok med tanke på den økende aktiviteten vi alle forventer. Det ligger et veldig godt kunnskapsgrunnlag der. SARiNOR1 kom i 2016, SARiNOR2 kom i 2017. Det kom en prioritert handlingsplan på oppfordring fra stortingsrepresentanter til regjering og storting i 2018. Regjeringen har skrevet i sin nordområdestrategi at man skal vurdere tiltakene, og vi hører statsråden si at man vurderer det fortløpende. Det er godt at man vurderer det, men det kunne vært greit om man konkluderte snart. Hva er det vi kan gripe fatt i? Og alle skjønner at ikke alt kan løses på en gang, men man må si noe om hva det er vi skal prioritere. La meg appellere til regjeringen om at man vurderer det. Man kan ta utgangspunkt i den prioriterte handlingsplanen som det er bred tilslutning til hos de berørte aktørene fra SARiNOR, som ble lagt fram i fjor – disse tiltakene som for en overkommelig sum kunne rettet på situasjonen. Vi er en polarnasjon, vi er en havnasjon. Hvis vi skal fortsette å være en stormakt i nord, må vi ha nærvær og tilstedeværelse. Det gjelder myndighetsutøvelse, men det gjelder også trygghet og beredskap, slik at de som opererer der, og som utøver nærvær og tilstedeværelse, kan få redning når ulykken er ute.
Ingvil Smines Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2019-02-12:
Forslagene fra SARiNOR-rapporten vurderes som ledd i det kontinuerlige arbeidet med tiltak for økt sjøsikkerhet, beredskap mot akutt forurensning og søk og redning i de nordlige havområdene. Noen av tiltakene er allerede igangsatt av regjeringen, som f.eks. arbeidet med å legge til rette for styrket infrastruktur for maritim kommunikasjon, inkludert et satellittbasert kommunikasjonssystem i nordområdene, som jeg nevnte i mitt innlegg. Dette er viktig for sikker navigasjon og for en effektiv og sikker redningstjeneste og nødkommunikasjon. Det er viktig å påpeke at vurderingen av behovet for satellittbasert bredbåndskommunikasjon var initiert av bl.a. NFD før SARiNOR-rapporten faktisk kom. Det gjelder også arbeidet med de ytterligere forbedringene av livredningsutstyr m.m. i IMO. Men SARiNOR-rapporten har gitt nyttige innspill som absolutt tas med videre. Gjennom internasjonalt redningsarbeid i nordområdene får vi stadig mer erfaring, og ikke minst gjennom regelmessige øvelser, som også nevnt av representanten. Dette gir et nyttig grunnlag for videreutvikling av redningsberedskapen både i Norge og i andre land, og det er til gjensidig fordel. Det er et meget viktig beredskapstiltak under utredning – som representanten også viste til – nettopp det satellittbaserte bredbåndskommunikasjonssystemet i nordlige områder. Jeg vil i denne sammenheng også nevne SAR-Arktis-avtalen. Det er en avtale fra 2013 om samarbeid om søk og redning i forbindelse med luft- og sjøfart i Arktis. Formålet med Arktis-avtalen er å etablere et mer forpliktende redningssamarbeid, inkludert en bedre regional organisering av søk og redning i Arktis. Norge er også part i den bilaterale avtalen med Russland om samarbeid om sjøredning i Barentshavet. Det øves årlig på omgang mellom Norge og Russland både som en skrivebordsundersøkelse og live. Masseredning fra cruiseskip er et scenario som det øves på i flere sammenhenger, noe som gir nyttig erfaring.
Ingvil Smines Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2019-02-12:
Tusen takk for veldig gode spørsmål og innlegg og en veldig interessant debatt her i Stortinget i dag. Jeg rives også med følelsesmessig av dette, dette er krevende områder. Vi er alle her enig i at god sikkerhet og beredskap mot uønskede hendelser er avgjørende for en bærekraftig utvikling i Arktis og en sunn utvikling i nordområdene. Med økt kommersiell aktivitet knyttet til bl.a. cruisetrafikken, fiskeri og forskningsaktiviteter er det viktig at vi har nødvendige beredskapsressurser og -kapasitet i Barentshavet og rundt Svalbard. Det er vi alle enig i. Internasjonalt samarbeid om søk og redning i arktiske farvann er viktig i denne sammenheng, men vi må erkjenne at forholdene på Svalbard og i tilgrensende havområder er spesielle. Det har alle som har vært på denne talerstolen i dag, påpekt. Jeg er uenig med representanten Knag Fylkesnes i at Svalbard ikke har en redningsbase. Longyearbyen framstår i dag som en plattform for redning og beredskap. Sysselmannens helikoptre er styrket med to store helikoptre. Seilingsperioden for Sysselmannens fartøy «Polarsyssel» er utvidet fra seks til ni måneder. Det er etablert en egen samarbeidsavtale mellom Kystvakten og Sysselmannen, og det er opprettet vaktordning for anestesilege knyttet til Sysselmannens helikopter. Men forebygging er den beste beredskapen. Det er innført statlig lostjeneste og havne- og farvannslov. Det arbeides nasjonalt og internasjonalt for å sikre at fartøy, utstyr, kaptein og mannskap har den nødvendige opplæring og er egnet til å operere i polare farvann, jf. f.eks. Polarkoden, som kom i 2017. Jeg har selv vært i redningstjenesten. Jeg har jobbet som profesjonell klatrer og har vært i både øvelser og skarpe redningssituasjoner. Jeg vet hva det dreier seg om når man ikke har godt nok utstyr. Men hva er godt nok utstyr? Jeg minner om de fire svenske turistene som døde i Tamokdalen for en stund siden. Man kunne ikke gå inn og redde dem på grunn av været. Var utstyret godt nok, eller hadde vi begrensninger på grunn av værsituasjonen? Det er viktig å huske at alle de 14 om bord i «Northguider» ble reddet. Og det er viktig å understreke at alle som ferdes i de krevende farvannene ved Svalbard og andre steder, må være seg bevisst de spesielle forholdene de utsetter seg for. I siste instans er det skipperen om bord som har ansvaret for fartøy, sikkerhet og navigasjon. Jeg må også minne om at hadde «Polarsyssel» ligget i Longyearbyen den dagen da «Northguider» gikk på grunn, hadde den brukt 20 seilingstimer for å komme besetningen til unnsetning.