Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2001-04-06:
Utenriksministeren gav en grundig og god redegjørelse for Norges engasjement og oppgaver i utenrikspolitikken for vel to uker siden. Han fokuserte på fire sentrale områder: Europa, samarbeidet med USA, forholdet til Russland og arbeidet i Sikkerhetsrådet. På alle disse fire områdene skjer det interessante og betydningsfulle endringer som krever oppmerksomhet og oppfølging fra norsk side. Et lite land må naturlig vurdere hvordan man best kan hevde seg og sine interesser og målsettinger i en verden preget av globale medier og arenaer. Norge har tradisjonelt lagt stor vekt på samarbeid gjennom internasjonale og regionale organer som FN, OSSE, NATO, EU, Europarådet, Nordisk Råd, Barentsrådet, Østersjørådet – en rekke råd hvor Norge bruker mye tid og betydelige ressurser for å hevde sine synspunkter og fremme sine interesser i samarbeid med likestilte og likesinnede nasjoner. Ved et sterkt engasjement gjennom disse organisasjonene kan Norge gjøre seg gjeldende med sin erfaring, kompetanse og ressurser, og vi gjør det på en vellykket måte i mange tilfeller. De globale utfordringene gjør det nødvendig å føre en aktiv utenrikspolitikk. Miljøspørsmålene er globale og kan derfor bare løses gjennom et omfattende og forpliktende samarbeid. Ny teknologi sprenger gamle grenser for kommunikasjon, samkvem og samhandel, men presenterer også store, prinsipielle og etiske utfordringer. De store migrasjonene på grunn av krig, undertrykkelse, politisk uro, sult og tørke krever også økt internasjonal oppmerksomhet. Uansett hvordan man stiller seg til norsk medlemskap i EU, er det bred enighet om at Norge bør delta aktivt i utviklingen av det nye Europa gjennom ulike nettverk og organisasjoner. Målet må være at vi styrker menneskerettighetene, demokratiet og den økonomiske utviklingen for på denne måten å sikre fred og stabilitet i Europa. EU står oppe i to krevende prosesser. Den ene er fordypningen av samarbeidet på grunnlag av Unionstraktaten. Den andre er prosessen der den geografiske utvidelsen står i sentrum. Disse to parallelle prosessene byr på krevende og vanskelige avveininger. Vi kjenner ikke til – og jeg tror heller ikke EU – hvor dette vil ende til slutt. Men med de store forandringene som nå foregår i EU, er det desto viktigere for Norge å nytte EØS-avtalen og de andre avtalene aktivt for å møte de nye utfordringene som etter hvert settes på dagsordenen. Gjennom supplerende avtaler og samarbeidsprogram er det viktig å sikre Norge best mulig medvirkning i tråd med våre verdier, målsettinger og interesser. NATO har vært under sterk omlegging militært og strategisk. Norge har en primær interesse av å forhindre enhver mulighet for marginalisering innen NATO, og av den grunn bør vi så langt som mulig delta i de nye sikkerhetspolitiske organer og strukturer som utvikles innenfor EU. Det må dessuten være riktig at Europa bærer sine egne byrder militært i langt større grad enn tilfellet er i dag. Dette får betydning for Norges evne til å stille styrker til internasjonale militære operasjoner. Norge styrker sin egen sikkerhet ved å delta i slike operasjoner, men det har dessuten med solidaritet og vilje til ansvar å gjøre. Det europeiske sikkerhets- og forsvarssamarbeidet, ESDP, skal utvikles ut fra europeiske behov, men i nært samarbeid med NATO. EU skal også selv kunne håndtere konflikter uten at NATO er involvert, men det knytter seg fortsatt usikkerhet til hvordan dette samarbeidet vil utvikle seg fremover. Det som gjerne har blitt omtalt som franske posisjoner, kan nå se ut til å få en sterkere gjenklang og en større forståelse i EU enn det som etter min mening vil tjene både Norges og NATOs interesser. Parallelle militære strukturer i Europa må være uønsket, uansett om en ser det fra NATOs eller fra Norges synsvinkel. Situasjonen i Russland har opp gjennom historien hatt stor betydning for stabiliteten i Europa. Slik vil det også være fremover. Vi må derfor følge utviklingen i og rundt Russland nøye. Etter 70 år med kommunisme og 45 år med kald krig må en fremdeles legge vekt på et godt naboforhold og trekke Russland med i vestlige strukturer både politisk og handelsmessig. Rapporter fra Russland viser at 40 pst. av den russiske befolkningen, eller ca. 50 millioner mennesker, lever under den offisielle fattigdomsgrensen. En av de største utfordringene i samarbeidet med Russland er kanskje at grensen mellom Norge og Russland representerer et av de største velferdsgapene på kloden. Samtidig er det store uløste miljøproblemer i nordområdene, knyttet til industri og usikret deponi av atomavfall. Russland og Norge har gode bilaterale forbindelser. Likevel er det frustrerende stadig å måtte gjenta forsikringer når det gjelder f.eks. Globus II-radarens rolle, helt uten tilknytning til et mulig fremtidig amerikansk nasjonalt rakettforsvar, og også måtte svare på grunnløs kritikk hva enten det gjelder militærøvelser i nord eller det norske forvalteransvaret for arktiske miljøinteresser på Svalbard. Fra utenrikskomiteens side har vi ført en åpen og aktiv dialog med våre russiske kolleger om dette, og vi vil fortsatt bruke denne kanalen til å utdype våre vurderinger og oppklare mulige misforståelser. Men etter hvert blir det stadig mer påkrevd og påtrengende å kunne bruke denne viktige tiden sammen med våre russiske kolleger til mer effektivt å drøfte nye synspunkter og utvikle nye samarbeidsområder til beste for begge land. USA er vår nærmeste allierte. Derfor er det i Norges interesse å bevare et godt forhold til USA og styrke det transatlantiske forsvars- og sikkerhetssamarbeidet. Samtidig må vi være oss bevisst vårt eget selvstendige ansvar for å gi beskjed om forhold vi mener er kritikkverdige, selv om det ikke skulle behage våre mektige venner og allierte, og samtidig bruke våre egne muligheter som en liten nasjon til å være døråpner og talerør for fornuftige løsninger, som noen ganger kan hindres av prestisjehensyn gjerne knyttet til de store, dominerende aktørene på den internasjonale arenaen. Jeg vil gjerne gi utenriksministeren anerkjennelse og honnør for et skarpt og godt tilsvar til USAs politiske myndigheter for en skuffende og etter min mening ureflektert og uansvarlig holdning til globale miljøspørsmål gjennom avvisningen av Kyoto-avtalen. Konklusjonen kom selvfølgelig ikke overraskende, men likevel strømmer det nå inn protester med uttrykk for skuffelse og sågar sinne – skal man tro telegrammene – fra hele verden på grunn av president Bush" beslutning om å legge denne viktige avtalen til side. Denne egenrådige handlingen kler verdens eneste supermakt dårlig, og vi må bruke våre gode kontakter med amerikanske myndigheter til å gi klart uttrykk for vår uenighet, vår skuffelse og vår indignasjon over at dette nå blir signalet fra den nye amerikanske administrasjonen. Vi må likevel ikke tape håpet om at det skal være mulig å legge et nytt grunnlag for de avtaler og den forståelse som ble inngått i Kyoto, selv om det skjer innenfor en annen ramme. Norge har kommet godt i gang med sitt viktige arbeid i Sikkerhetsrådet. Oppgaven med å lede sanksjonskomiteen for Irak er en av de mest krevende i FN-systemet politisk sett. Jeg støtter Regjeringens beslutning om å opprette ambassade i Bagdad. God informasjon og åpne kanaler er forutsetningen for å kunne gjøre en god jobb under ledelse av sanksjonskomiteen. Endringer i sanksjonsregimet slik at sanksjonene blir mer målrettede og effektive, har bred støtte i Sikkerhetsrådet. Her er det gjort et godt og effektivt arbeid fra norsk side på kort tid. Vi må unngå at Saddam Hussein får unødig næring i sin propagandakrig. Samtidig må det understrekes at det er penger tilgjengelig for Irak i dag på FNs konti til både mat og medisiner for sivilbefolkningen dersom Saddam Hussein ønsker å hjelpe sivilbefolkningen. Jeg har også merket meg at utenriksministeren har tatt et initiativ til en bred utredning av hvordan en bedre kan styre de internasjonale markedskreftene. Det er et bra initiativ, og en utredning om disse kompliserte mekanismene kan uansett være av verdi. La oss se på dette «trollet» og de kreftene vi skal måle oss med, men la oss heller ikke undervurdere disse kreftene. Jeg vil for min del anbefale en nøktern, realistisk og balansert strategi, som selvfølgelig må legges i en internasjonal sammenheng.