trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Det er riktig som det er sagt, at Arbeiderpartiet er et styringsparti. I hele vår historie har vi tatt ansvar, laget kompromisser og akseptert vedtak. Jeg vil si det slik at det er i særlig grad utenfor vår politiske praksis å fremme forslag som er behandlet av Stortinget og allerede nedstemt. Endatil framstår det nå som om det fortsatt er flertall mot det forslaget som Arbeiderpartiet har fremmet i denne debatten. Da blir spørsmålet: Hvorfor bryter Arbeiderpartiet en slik praksis? Svaret på det er regionreformen. Regionreformen, slik dens geografiske og strukturelle utforming er blitt, er en organisering av vårt regionale nivå som rett og slett er helt gal – et så dårlig politisk håndverk at en skulle tro en regjering, uavhengig av politisk farge, hadde sett at dette burde man tenke igjennom på nytt. Noen fylker er alene, som i dag. Noen sammenslåinger ikke bare ser tilfeldige ut, men er tilfeldige – det er i alle fall ingen som står opp og forklarer denne strukturen. Ingen gjør det – ingen fra regjeringspartiene, ingen fra regjeringen. Enda verre er det og blir det når regjeringen og stortingsflertallet i dette tilfellet bevisst trosses av egne politiske miljøer – fylkesting og politiske miljøer som sier at dette ikke lar seg gjennomføre på en forsvarlig måte. De sier nei til sammenslåingen. Bred folkelig oppstand og motstand og negative holdninger kommer oppå dette. Tenk på Finnmark! Jeg spår at det kommer til å være uenighet om dette ut dette århundret, men vi skal allikevel trosse det! Jeg forstår ikke hvorfor det norske politiske storting skal oppføre seg på en slik måte, i strid med all folkelig forståelse i nærmest alle partier. Det er viktig å få sagt: Dette gjelder ikke bare for Arbeiderpartiets vedkommende i Viken, som jeg er en del av. Fremskrittspartiet er imot i Viken – stemmer imot, er imot og aktiviserer seg for å stoppe prosesser internt i Viken. Men det skal igjennom. Det skal igjennom! Og hvorfor? Antakeligvis fordi regjeringspartiene til syvende og sist ikke bryr seg så mye om det, for kollapser det, kan de gå tilbake til sine private standpunkt om staten og kommunene. Dette holder ikke. Dette er ikke Stortinget verdig. Vi burde ikke gjøre det på denne måten. Derfor har Arbeiderpartiet fremmet det forslaget vi har fremmet.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Det vi hører i denne debatten, er at høyrepartiene viderefører det jeg vil kalle en historisk linje. Nå, i 2018, sier de det som de alltid har gjort – de forsøker å definere hva bærekraftige velferdsordninger forutsetter. Jeg merker meg at de bruker uttrykket «velferdsordninger» og ikke «velferdsstat». Det forutsetter selvfølgelig nøkternhet, som det heter. Vi må alle være nøkterne. Men hva er undertonen i høyrepartienes argumentasjon? Jo, det er at de som skal være nøkterne, er de i Norge som er arbeidsfolk, og de som trenger det mest. De må være «nøkterne», det er det som er ordet. Og da kommer til og med ordet «fellesskapet» fram. Jeg hørte representanten Eskeland fra Høyre sa her i stad: Vi må ha fellesskap med næringslivet, og folk må være nøkterne. Det er høyrepartienes forståelse av samfunnets sammenhenger. Bærekraften i fellesskapets kultur har to ord: «skattelettelser» og «nøkternhet». Alltid har de snakket slik i denne salen. Det vises sjelden eller nesten aldri ydmykhet og forståelse for hvordan deler av befolkningen føler og rammes av dette. Akkurat nå er det tre eksempler som er veldig sentrale i den aktuelle politiske situasjonen. Jeg forstår at finansministeren har annonsert at en skal redusere kommunenes mulighet til å ta inn eiendomsskatt. Fremskrittspartiet, ja – men Fremskrittspartiet i kommunestyrene landet over vedtar gjerne å øke de kommunale avgiftene for å kompensere for tapene, selvfølgelig. Det er typisk for Fremskrittspartiet å oppføre seg på den måten – helt typisk. Akkurat som i bompengesaken – de sier én ting, gjør noe annet. Det er jo Fremskrittsparti-koden. Pensjon – nei, det kan vi ikke gi fra første krone. Det går ikke, for det er for dyrt. Men skattelettelser i hundremilliarderkronersklassen i forrige periode er ikke for dyrt. Går det ikke an å få det forklart fra noen før denne debatten er slutt, hva som er grunnlaget for en slik politisk filosofi, når vi vet at disse kuttene går ut over dem som sitter nederst ved bordet, og som trenger det mest – og som jeg vil karakterisere som smålig? Dette er hulheten i høyrepartienes argumentasjon. Derfor må de avvises som gammeldagse.
Mathilde Tybring-Gjedde (Høyre), 2018-10-04:
Trontaledebatten bør minne oss om at politikk er mer enn budsjettbevilgninger og enkeltsaker. Når Høyre ønsker å la et mangfold av private ideelle aktører bidra til velferden, er jo det en anerkjennelse av at samfunnet skapes nedenfra, og at en trenger all den kreativitet og kompetanse som finnes, for å utfordre og komme med nye ideer. Det er årsaken til at når Arbeiderpartiet kutter i støtten til private ideelle barnehager, stiller vi heller krav til kvalitet, slik at foreldre og barn er fornøyd. Når Arbeiderpartiet blir genuint bekymret over at det kommer friskoler, og ønsker å innføre en kommunal vetorett, er vi opptatt av at elevene får velge det som er riktig for dem, og at det er systemet og kommunene som må tilpasse seg, ikke enkeltmenneskene. Vi stempler ikke folk som velferdsprofitører, for det er ikke landssvik å tjene penger på noe man tør å starte selv, særlig ikke når man bidrar med velferd for andre. Samtidig er ikke markedsøkonomi og individuell frihet nok til å ha et godt samfunn. Vi trenger også trygghet og tilhørighet i fellesskap. Men for Høyre er fellesskap og fellesskapsløsninger noe mer enn staten. Skal vi ha sterkere fellesskap, som familien, arbeidsplassen, idretten eller lokalsamfunnene, må disse også ha makt og innflytelse over egen hverdag. De må rett og slett få lov til å velge det som flertallet i denne sal kanskje ikke mener er særlig lurt. Samfunnet blir ikke nødvendigvis varmere selv om man styrer det politisk, for folk har ulike meninger om hva som er et godt liv for dem. Det er bare å spørre Tonje, en «beinsterk» bergenser som etter mange år med psykiske lidelser selv fikk lov til å velge behandling på et privat senter i Hurdal gjennom ordningen Fritt behandlingsvalg, en ordning som regjeringen og Kristelig Folkeparti har etablert, og som Arbeiderpartiet og SV ønsker å fjerne. Tonje opplevde at hun selv endelig kunne definere hva som var viktig for henne. Venstresiden kaller Fritt behandlingsvalg en privatiseringsreform. Jonas Gahr Støre sa til og med at Fritt behandlingsvalg ikke var så viktig, for det var jo «bare» 240 rusavhengige som hadde fått hjelp. Det kan godt være at 240 rusavhengige er en dråpe i havet i det offentlige systemet, men dette er altså 240 enkeltmennesker som trengte et annet tilbud enn den standardløsningen de ble gitt. Gründeren av Pøbelprosjektet, Eddi Eidsvåg, sa at Fritt behandlingsvalg har reddet livet til flere rusavhengige han kjenner, og at han istedenfor å følge kister ned kirkegulvet har fått mulighet til å følge folk opp til alteret. For Høyre er det helt ok at folk får lov til å velge annerledes. For oss er valgfrihet en verdi i seg selv, og mennesker skal alltid settes foran systemet.
Mathilde Tybring-Gjedde (Høyre), 2018-10-04:
Det har vært interessant å følge med på denne trontaledebatten, for den har vist at Arbeiderpartiet ser ut til verken å prioritere eller vite hva de selv mener i skolepolitikken. I 2015 sa Jonas Gahr Støre at skole blir den viktigste enkeltsaken i kommunevalget. Nå, tre år senere, nevner ikke representanten Gahr Støre et eneste skoletiltak i sitt innlegg, og da han for noen uker siden i VG la fram Arbeiderpartiets syv viktigste saker i kommunevalget, nådde ikke kunnskap og skole opp på topp syv-listen. Dette føyer seg inn i rekken av sentrale skolepolitiske spørsmål hvor Arbeiderpartiet endrer mening annethvert år. Først er de imot fraværsgrensen, så er det for, og så er de imot igjen. De er for å stille krav til kompetanse hos lærerne, og så er de imot. Det mest overraskende for meg var da regjeringen før sommeren la fram forslag om en plikt for skolene til å prioritere lesing, skriving og regning de første årene på barneskolen. Det skal vi prioritere fordi vi vet at det er verktøyene barn trenger for å mestre alle fag og for å trives på skolen. Men da var Arbeiderpartiet plutselig imot igjen, for istedenfor å satse på grunnleggende ferdigheter og tidlig innsats, ville Arbeiderpartiet prioritere alle fag og alle ferdigheter helt likt. Sammen med Kristelig Folkeparti har regjeringen nå tredoblet antallet lærere som får etter- og videreutdanning. Vi satser på tidlig innsats ved å ansette flere lærere og ved å satse på begynneropplæring og flere pedagoger i barnehagene. Men det kanskje mest spennende av alt, er at vi nå har satt i gang den største reformen i norsk skole på 15 år, nemlig en fornyelse av alle læreplaner. Skolen skal ha færre kompetansemål, mer dybdelæring og større mulighet for lærerne til å variere undervisningen og stimulere til nysgjerrighet. Med fagfornyelsen får vi også et verdiløft i skolen, for skolen skal både danne og utdanne. Jeg er glad for at flere elever lærer mer og færre faller fra, men det vi snakker for lite om, er at norsk skole reproduserer sosiale forskjeller. Er du en gutt med foreldre med lav utdanning når du starter på skolen, ligger du 1,5 år bak de andre barna i språkutvikling. Ofte blir disse kunnskapshullene større og ikke mindre i løpet av skolegangen fordi vi ikke satser tidlig nok. Tidlig innsats betyr ikke at små barn skal sitte stille på pulten foran tavlen. Tidlig innsats betyr at man fanger opp dem som trenger ekstra hjelp, og bruker ulike praktiske og pedagogiske metoder og lek for at elevene skal lære seg å lese, skrive og regne og får den gode mestringsfølelsen. Er det én ting de fire ikke-sosialistiske partiene har til felles, er det forståelsen av og respekten for at mennesker og barn er forskjellige, og skolen – som samfunnet ellers – skal tilpasse seg barna, ikke omvendt. Skoler som lykkes, gir barna de ferdighetene de trenger for å mestre arbeidslivet, men også den tryggheten de trenger for å mestre hverdagslivet.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Et stykke ut i trontaledebatten i går lot jeg meg faktisk provosere litt. Riktignok var det rett før middagstid, og blodsukkeret var begynt å bli litt lavt, men likevel! Høyre og høyreregjeringens nye konfliktlinje mot Arbeiderpartiet går på at vi har for mange forslag til ny politikk. Hva har skjedd med Høyre – fra nye ideer og bedre løsninger til ingen flere ideer og ingen nye løsninger? Å ikke finne på noe nytt er ikke bærekraftig. Norge trenger ny politikk. Det er jo derfor vi er her. Vi trenger politikk som ruster oss for framtiden og de store utfordringene vi står overfor, de lange linjene vi skal tegne opp i en trontaledebatt. Arbeiderpartiet fremmer ny politikk for å møte klimaendringene med 40 forslag fremmet med SV i går, og politikk for integrering, politikk for å ta hele landet i bruk, politikk for barnefamiliene. Og Arbeiderpartiet fremmer ny politikk for å møte en aldrende befolkning med dobbelt så mange eldre i Norge de neste årene. Som eldrepolitisk talsperson er jeg naturlig nok særlig opptatt av det siste. Nå vil jeg si noe om hva som ikke er bærekraftig. Det er ikke bærekraftig å overføre oppgaver og stille krav til kommunene uten å sørge for at de har nok penger til å utføre oppgavene. God eldreomsorg koster. Flere ansatte med bedre tid gir bedre tjenester – så det kan lukte vafler og lapskaus i sykehjemmene våre, så man kan få seg en tur ut i frisk luft eller drive med en aktivitet man liker. Det er ikke bærekraftig at det legges ned desentraliserte sykepleiestudier i Nordland, når vi vet at kommuner nettopp her får størst utfordringer med en aldrende befolkning og mangel på kompetent arbeidskraft, og ikke minst når vi vet at studenter som utdanner seg i Nord-Norge, i hovedsak blir i Nord-Norge. Det er ikke bærekraftig at vi snakker mer om hvordan frivillighet skal bidra i eldreomsorgen, enn om hva eldre kan bidra med i samfunnet, og hvilken fantastisk kapasitet og ressurs de selv utgjør. Det er ikke bærekraftig at bare drøyt 600 personer med demens bruker GPS som hjelpemiddel i hverdagen, når politiet ukentlig må sette i gang leteaksjoner etter folk som har gått seg bort. Det er ikke bærekraftig at demensforskningen er underfinansiert sammenlignet med andre diagnoser. 10 000 mennesker får demens hvert år, og tallet er økende.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Noen av utfordringene vi opplever som samfunn, er for store til å løses rundt kjøkkenbordet. Men når vi kan samle oss om utfordringer rundt både kjøkkenbordet og Kongens bord, kan vi oppnå utrolige resultater. Ensomhet er en samfunnsutfordring vi må jobbe for å redusere, både som privatpersoner og som politikere. Tidligere i år var det en Twitter-melding fra Albert Astrup Hansen som traff meg midt i magen: «Jeg er en 17 år gammel gutt og en av mange som ikke har noen venner.» Siden har jeg hatt gleden av å treffe Albert flere ganger, og jeg vil takke Albert for hans åpenhet og mot og for å sette ensomhet på dagsordenen. I vår arrangerte Arbeiderpartiet et rundebordsmøte om ensomhet sammen med No Isolation og en gruppe mennesker som selv har opplevd ensomhet. På møtet ble vi raskt enige om at Norge bør ha som ambisjon å være det minst ensomme landet i verden. I tillegg jobbet vi fram fem krav til eldre- og folkehelseministeren. Kampen mot ensomhet må bli en del av kommunens folkehelsearbeid, og det trengs dedikerte ansatte man kan henvende seg til. Nødvendig helsehjelp må på plass, der ensomhet er årsak til eller resultat av andre helseplager. Det må gjennomføres en nasjonal kampanje for å synliggjøre omfanget og konsekvensene av ensomhet. Det er anslått at ensomhet rammer 15–20 pst. av befolkningen. Det er et folkehelseproblem som det trengs mer åpenhet rundt, og det er viktig at tabuet brytes ned. Næringsliv, akademia, frivilligheten og det offentlige må jobbe sammen i et krafttak mot ensomhet. I tillegg må hver enkelt av oss ta ansvar for å gi plass til en ekstra i sosiale sammenhenger. Frivilligsentralene må spille en sentral rolle i å skape sosiale arenaer man kan bruke for å bygge relasjoner over tid. Dette krever mer ressurser til frivilligsentralene, slik at tilbudene blir lavterskel og tilgjengelig for alle uavhengig av økonomi. Alle skal ha en venn i barnehagen og på skolen. Vi har allerede stilt krav om lese-, regne- og skrivegaranti i skolen. Barnehager og skoler er vel så viktige arenaer for sosial trening og for å skape gode fellesskap. I vår hadde Arbeiderpartiet et representantforslag knyttet til ensomhet. Vi mener at kampen mot ensomhet må bli en del av kommunenes folkehelsearbeid. Dessverre ble forslaget stemt ned av regjeringspartiene. Men jeg gjentar oppfordringen min her: Hvis vi samler oss rundt både kjøkkenbordet og Kongens bord, kan vi oppnå utrolige resultater.
Grunde Almeland (Venstre), 2018-10-04:
Jeg tillater meg å starte med å si at det er litt stort for en fortsatt relativt fersk stortingsrepresentant å sitte i denne salen og høre kongen framføre trontalen. For meg er det svært motiverende å høre hvordan det framover skal arbeides med det jeg mener er et svært viktig politisk prosjekt – hvordan vi skal legge grunnlaget for et bærekraftig velferdssamfunn. Venstres fundament er en politikk basert på en ideologi hvor toleranse, mangfold, frihet, fellesskap, internasjonal solidaritet og framtidsoptimisme er helt sentrale verdier. Vi må verne om et samfunn hvor alle får leve sine egne, frie liv. Til det trenger vi et system hvor vi ikke bare gir folk rettigheter, men også sikrer alle muligheten til å få hevdet sin rett, uavhengig av sine økonomiske forutsetninger. Vi har muligheten til å gjøre Norge til et foregangsland når det kommer til å sikre alle mennesker grunnleggende rettigheter, enten det gjelder spørsmål om kjønn, seksualitet, funksjonsnedsettelse eller noe annet. Og vi er godt i gang. De seks satsingsområdene regjeringen har tegnet opp, svarer godt på hvordan vi skal skape et bærekraftig velferdssamfunn. For min egen del vil jeg trekke fram den femte utfordringen – hvordan vi skal redusere fattigdom. For det er fortsatt slik at 10 pst. av barna i landet vårt bor i familier som har hatt lav inntekt lenge. Det er to–tre stykker i hvert enkelt klasserom. I min egen bydel, Gamle Oslo, er det områder hvor over halvparten av barna har det sånn. Der er det rett og slett blitt det vanligste. Derfor blir det noe kunstig for meg som Oslo-representant å høre deler av opposisjonen tegne et bilde av regjeringsprosjektet som «kaldt» og «brutalt», samtidig som vi i min egen by ser at de samme partienes svar på utfordringene vi har, er å kutte i støtten til rettshjelp for kvinner med dårlig økonomi, kvinner i en vanskelig situasjon, eller kutte i støtten til tilbud til rusmisbrukere. For Venstre er kampen mot fattigdom det samme som kampen for like muligheter. Nav-rapporten Fattigdom og levekår i Norge, som kom på tampen av 2017, konstaterer at personer med lav inntekt oftere har dårlig helse og mindre sosial kontakt enn dem som ligger over lavinntektsgrensen. Barna i disse familiene deltar i mindre grad enn andre i barnehage, SFO og fritidsaktiviteter. Derfor er jeg glad for at vi denne høsten skal ta de neste stegene i inkluderingsdugnaden. Vi skal i statsbudsjettet kjempe igjennom en bred fattigdomsinnsats, og vi skal se på hvordan vi kan ruste barnevernet til å bli enda bedre til å gi barn et godt utgangspunkt for å lykkes i livet. Jeg ser fram til nok en meningsfull stortingssesjon.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-10-04:
Norge er mulighetenes land. Men vi trenger et sterkere politisk lederskap som motarbeider avmakt, bruker fellesskapets penger til investeringer i hele landet, endrer rammebetingelsene slik at private næringsdrivende gis mulighet for bedre lønnsomhet i produksjon og foredling av fornybare, grønne naturressurser, fremmer et mer velorganisert arbeidsliv som gir trygghet for fast arbeid og inntekt, lytter til og respekterer meningene til kommunestyrer, fylkesting og folkeavstemninger slik at demokratiske organer har tillit i befolkningen, styrker beredskapen på alle områder, slik at vi har større evne til å takle uforutsette hendelser, og bringer sjølforsyning av jordbruksmat opp på 50 pst. basert på vår egen planteproduksjon. Internasjonal solidaritet blir enda viktigere for Norge som et rikt land, men vi må satse langt mer på grasrotinnsats, slik at folk gis evne til å klare seg sjøl. Norge må ta sin del av FNs kvoteflyktninger. Integrering må i langt større grad skje gjennom deltakelse i praktisk arbeid. Norge er annerledeslandet, men vi skal ikke være oss sjøl nok. I dag sentraliseres Norge. Offentlige tjenester privatiseres. Byråkratiet langt vekk fra folk vokser. Folk erfarer større avstand. Regjeringa forsterker markedskreftenes makt. Dette er den historiske logikken i høyrepartienes ideologi. Viktige og store endringer skjer i norsk arbeidsliv. Det som for kort tid siden var velrespektert, godt betalt arbeid, kalles nå i visse kretser «polakkarbeid». Dette gir sjølsagt svak fagarbeiderrekruttering blant ungdom. Norge trenger fagutdannede malere, gartnere, fiskefagarbeidere, sjåfører, helsefagarbeidere – ja, de fagfolkene som holder Norge i gang hver dag. Sjølsagt skal alle bruke mer moderne naturressursbesparende teknologi. Sjølsagt skal vi ha fiber fram til alle bedrifter og fast bosatte hus, slik folk fikk telefon i sin tid da Norge var fattigere på penger. Ny teknologi kan brukes til å fremme vanlige folks interesser. Ny teknologi kan brukes til å fremmedgjøre og svekke arbeidsmaurenes interesser. Det er flertallet i Stortinget som avgjør om det arbeidende folks interesser ivaretas med ny teknologi. Norge er så fantastisk – mulighetenes land. Det erfarer alle når vi ser Norge fra utlandet. Trontaledebatten skal være opposisjonens mening om regjeringas plan for det kommende året. Hva vil vi med Norge, burde vært overskriften. Den 12. september besøkte jeg Loppa øy i Loppa kommune. Det er sju fastboende på denne historiske øya med de rike naturressursene. Det råd jeg fikk fra den erfarne presten i Den norske kirke, var: Du må stå opp for dem som bor ytterst. For meg og Senterpartiet er dette et godt råd med dobbelt bunn – både geografisk og sosialt. Som folkevalgte må Senterpartiet hele tida arbeide for mer jevnbyrdighet mellom folk. Loppa trenger digital allemannsrett – fiber fram til alle hus. Bare fellesskapet makter en slik oppgave. Loppa trenger naturressursskatt til kommunen av sitt oppdrettsfiske på 30 mill. kilo. 2 kr per kilo ville gitt 60 mill. kr og gjort det attraktivt å sitte i kommunestyret. Det er stortingsflertallet som avgjør Loppas framtid.
Guro Angell Gimse (Høyre), 2018-10-04:
Politiet har blitt styrket betraktelig siden denne regjeringen tiltrådte i 2013. Det har blitt ansatt 2 600 nye medarbeidere i politiet, og det er et veldig stort tall. Politiet har fått nytt utstyr, nye biler, det kommer nye helikoptre, beredskapssenteret er i ferd med å bygges, og det er satset voldsomt mye mot vold og overgrep mot barn. Opptrappingsplanen mot vold og overgrep mot barn er på hele 850 mill. kr. Her har det skjedd veldig mye bra, og politiet er budsjettvinner år etter år. Men framdriften i politireformen dreier seg ikke bare om penger. Det handler om hvordan politiet greier å jobbe på en annerledes måte. Det handler om hvordan politiet greier å nyttiggjøre seg ressursene som er rundt omkring. Politiet greier faktisk ikke å skape trygge lokalsamfunn alene. Derfor har politiet i Oslo inngått avtale med vaktselskaper om et tettere samarbeid – ikke fordi disse vaktselskapene skal foreta politiarbeid, men fordi man trenger en tettere kontakt, slik at mer informasjon tilflyter politiet. For det skjer ikke av seg selv. Man trenger relasjoner, man trenger å kjenne hverandre for å få informasjon. Det er altså for å skape trygge lokalsamfunn at regjeringen med politireformen nå setter inn politikontakter i alle kommuner. Disse politikontaktene skal bidra til at politikere, kommuneledere, skoleledere, lærere, barnevern – at alle sammen i kommunen tenker kriminalitetsforebygging. For dette greier ikke politiet å gjøre alene. For å bekjempe arbeidslivskriminalitet har denne regjeringen etablert hele sju arbeidslivskriminalitetssentre. Der samordnes Nav, arbeidstilsyn, skatteetat, toll og politi, og resultatene er kjempegode. Politiet hadde ikke greid å få til dette alene – og dette er en kriminalitet som er økende. Det er en del av det nye kriminalitetsbildet vi ser, og det er gjerne organiserte kriminelle, som har nye taktikker etter hvert som regelverket endrer seg. Da må vi samarbeide for å få dette til. Politireformen er altså en kvalitetsreform, og det handler om at alle krefter skal mobiliseres. Politireformen er ikke bare for politiet alene.
Jonny Finstad (Høyre), 2018-10-04:
Vi har et velfungerende demokrati i Norge. Vi har gode fellesskapsløsninger, vi har høy levestandard og trygge lokalsamfunn. Likevel hører vi at opposisjonspartiene strør om seg med minner om hvor meget bedre alt var før, og gir ivrige elendighetsbeskrivelser av vårt velferdssamfunn. Det loves også omkamper, reverseringer og usynkroniserte løfter som ikke er finansiert. Det skaper både forventninger og usikkerhet rundt i vårt samfunn. Dette lover ikke godt for vår største utfordring, som nemlig er å skape et bærekraftig velferdssamfunn for framtiden. Bærekraft handler også om det grønne skiftet, som gir oss nye muligheter, arbeidsplasser og teknologi som vi ikke har tenkt på før, i tillegg til miljø- og klimaeffekten. Regjeringspartiene har derfor, sammen med Kristelig Folkeparti, ført en ansvarlig politikk som fører landet inn i kunnskapssamfunnet. Digitalisering og teknologisk utvikling har skapt behov for reformer, som har gitt gode resultater for landet. Vi moderniserer der de rød-grønne vil reversere. Jeg merker også hardere retorikk fra opposisjonen, som polariserer debattene unødig mye der ute. Å hevde at private bedrifter er velferdsprofitører, og at de og konkurranse undergraver offentlig sektor og fellesskapet, framstår som splittende og historieløst. For fellesskapet er ikke bare offentlig sektor. Fellesskapet er ikke bare offentlig ansatte. Fellesskapet er ikke offentlige systemer. Fellesskapet er nemlig også privat ansatte og privat næringsliv. Felleskapet er private enkeltmennesker – det er deg, og det er meg. Å stemple privat ansatte og næringsliv som velferdsprofitører gjør ikke de fattigere rikere. Det gjør bare oss alle fattigere. Veien ut av fattigdom er en trygg, fast jobb. Privat næringsliv er en viktig del av løsningen – det er ikke problemet. I distriktene går privat næringsliv så det suser, arbeidsledigheten er rekordlav, og optimismen blomstrer. Den fremste distriktstrusselen nå går på å skaffe nok arbeidskraft. Den gode utviklingen viser at regjeringen også leverer distriktspolitikk som virker – faktisk i hele landet.
Stine Margrethe Knutsdatter Olsen (Fremskrittspartiet), 2018-10-04:
Norge står overfor mange utfordringer i årene som kommer. Derfor er jeg glad for at vi har en offensiv og handlekraftig regjering. For Fremskrittspartiet er det viktig at folk utdannes til jobb og ikke til arbeidsledighet. Derfor jobber vi for at flere skal velge yrkesfaglig utdanning. Fagbrev er nå mer etterspurt i næringslivet enn mastergrad, og både bedrifter og offentlig sektor vil i framtiden ha et stort behov for dyktige medarbeidere med fag- og yrkesutdanning. Det er ingen tvil om at det er viktig for verdiskapingen at enda flere elever velger yrkesfag. Dette er et prioritert satsingsområde for Fremskrittspartiet, både på Stortinget og i regjeringen. Derfor hever vi statusen til yrkesfagene og innfører tiltak for å bekjempe uakseptabelt høyt frafall. Disse tiltakene ser vi nå effekten av. Flere gjennomfører, og færre faller fra. Vi tillater alternative opplæringsløp, videreutvikler tilbudet til elever som vil kombinere fagbrev og studiekompetanse, gjennomfører yrkesretting av fellesfagene på yrkesfaglige utdanningsprogram og styrker muligheten for at yrkesfagelever kan veksle mellom opplæring i skole og bedrift. Regjeringen har styrket de yrkesrettede utdanningene med nesten 700 mill. kr og økt lærlingtilskuddet med til sammen 21 000 kr per lærling siden 2013. Samtidig sørger regjeringen for at yrkesfaglærere får bedre mulighet for kompetanseheving, slik at vi sikrer elevene den oppdaterte undervisningen de fortjener, og som samfunnet trenger. Med Fremskrittspartiet i regjering har søkertallene til yrkesfagene økt, og for første gang på mange år er det nå like mange elever som velger yrkesfag som studieforberedende på videregående. Samtidig øker antall lærekontrakter for tredje år på rad. Men vi er ennå ikke i mål. Vi må alle bli flinkere til å løfte det positive med yrkesfagene og sørge for at elever som skal velge sin framtidige karriere, vet om alle mulighetene en yrkesfaglig utdanning byr på, og at et fagbrev er like verdifullt som en mastergrad. Vi lever i spennende og utfordrende tider. Teknologiske framskritt gjør at samfunnet utvikler seg raskt. Det krever at utdanningene som skal levere framtidig arbeidskraft, må være fleksible og tilpasningsdyktige. For å bygge landet trenger vi ikke bare folk som går på jobb i dress, men mange flere av dem som går på jobb i kjeledress. Derfor er det veldig gledelig at regjeringen i statsbudsjettet for 2019 foreslår å sette av 30 mill. kr til et kompetanseløft for arbeidere i bransjer som er særlig utsatt for omstilling og digitalisering, og vil bevilge 36,3 mill. kr til forsøk med etterutdanning til fagbrev gjennom moduler. Det vil gi flere mulighet til å stå lenger i jobb. Ingen skal gå ut på dato. Norske fagarbeidere har vært og er fortsatt blant de beste i verden. Det skal de fortsette å være, og derfor må styrkingen av yrkesfagene fortsette. Det vil Fremskrittspartiet gjøre det de kan for å bidra til.
Aleksander Stokkebø (Høyre), 2018-10-04:
Veksten i økonomien er solid, familiene får det bedre, og flere kommer i jobb. I skolen lærer elevene mer, og færre faller fra. Vei og jernbane bygges som aldri før, og klimautslippene går ned. Ja, vi har mye å glede oss over. Gjennom ti budsjettenigheter og mange felles vedtak har Høyre, Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet og Venstre endret Norge til det bedre. Selv om resultatene er bra, skal ansvarlige Høyre likevel ikke gi seg der. Vi har mange utfordringer å ta tak i, og nå er det viktig å bygge et bærekraftig velferdssamfunn med plass til alle. Politikken bør ikke bare måles på hvordan landet går som helhet, men på hva vi gjør, og hvordan vi lykkes for å løfte og inkludere dem med minst. Vi vet at en av de største forskjellene i Norge er mellom dem som har en jobb, og dem som står uten. Vi må derfor sørge for at flere med nedsatt funksjonsevne, innvandrerbakgrunn og hull i cv-en får en fot innenfor arbeidslivet, og det er nettopp derfor regjeringen setter i gang en storstilt inkluderingsdugnad. Så må vi gjøre vårt for at barn som vokser opp i lavinntektsfamilier, skal få de samme mulighetene til å delta på lik linje med vennene sine. De skal få nyte godt av flere og faglig oppdaterte lærere i skolen, en barnehage med flere trygge voksne og dyktige pedagoger og et samfunn som sikrer familiene valgfriheten de fortjener. Årlig gir vi over 50 000 barn billigere barnehageplass. Vi har opprettet en nasjonal tilskuddsordning mot barnefattigdom på om lag 200 mill. kr, vi har bevart kontantstøtten for dem som trenger det mest, og vi sikrer at alle barn – jeg gjentar: alle barn – skal få rett til å delta i en fritidsaktivitet og bli inkludert i de sosiale fellesskapene i samfunnet. Med Høyre i regjering skal vi glede oss over at mye går bra, samtidig som vi trapper opp innsatsen for dem som trenger det mest. Sammen med Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet og Venstre jobber vi for et varmere samfunn med plass for alle.
Geir Adelsten Iversen (Senterpartiet), 2018-10-04:
I anledning Stortingets åpning og regjeringens omtale av rikets tilstand, slik vi hørte det i trontalen, tillater jeg meg å rapportere fra min valgkrets, Finnmark. Regjeringen har fått det for seg at et fylke ikke skal kunne eksistere med et så lavt innbyggertall som Finnmark har, 76 000 innbyggere. Størrelsen i geografisk utstrekning spiller ingen rolle, sier regjeringen. Det spiller altså ingen rolle at Finnmark er Norges største fylke: På et område som er 13 pst. større enn Danmark, skal det ifølge regjeringen ikke være mulig å gjennomføre et kommunalt selvstyre, langt mindre overføre en rekke statlige oppgaver som regjeringen stiller i utsikt for lydige fylkesinnbyggere. Hva Finnmarks befolkning vil, spiller heller ingen rolle for regjeringen. At 87 pst. sier nei til fusjon med Troms, tar regjeringen ingen notis av. Samtidig som regjeringens syn er at folketallet er for lavt, gjør regjeringen alt den kan for å tappe Finnmark for ressurser. Fisket, som ifølge en av våre eldste og fortsatt gjeldende lover, lov av 27. mai 1775, tilhører finnmarkingene i fellesskap, sluser regjeringen systematisk ut av fylket. Regjeringens politikk har i årevis vært en systematisk årelating, som ikke bare er skammelig og rettsstridig, men også uhørt i Norges historie. Torskerettigheter som tilhører finnmarksflåten, krymper år for år. For meg står det klart at regjeringens politikk vil gjøre Finnmark til en koloni med så få innbyggere at det skal være enkelt for eksterne kapitalinteresser å forsyne seg med fylkets ressurser, låse fiskemottak og -bruk og gå. Regjeringen kaster vrak på politisk styring som virkemiddel for fordeling av fiskerettigheter til unge, aktive fiskere som skal bringe velstand til det norske folk også i årene som kommer. Det påpekes i trontalen at utfordringen er å redusere fattigdom. Arbeid er den beste måten den enkelte kan øke sin inntekt og velferd på. I Finnmark kan det enklest oppnås ved at de ungdommer som vil inn i fisket, kommer inn gratis. Senterpartiet vil ta grep. Kvotene i fisket skal tilhøre folket i Finnmark, som før, og derfor også fordeles til kystfolket av myndighetene i Finnmark, godt i tråd med statsråd Mælands ønske om overføring av statlige oppgaver til fylkene. Disse fordeles til unge, aktive fiskere i Finnmark, til levering og foredling lokalt. Har ikke vi i Finnmark nettopp kvalitetsfisk som et kresent europeisk marked ikke får nok av? Er det ikke gevinster å hente? Ja, i dag…(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Geir Adelsten Iversen (Senterpartiet), 2018-10-04:
Ja – men vi tjener i hvert fall penger på det.
Vetle Wang Soleim (Høyre), 2018-10-04:
I trontalen ble det framholdt fra Hans Majestet Kongen hvilken plass Norge har i Europa. Norge er en åpen økonomi, og jeg må si at de tonene som ser ut til å få gjenklang her i salen når det gjelder vårt forhold til Europa, begynner å bekymre meg. Som representant fra Møre og Romsdal, landets nest største eksportfylke, vil jeg si at det er bare én ting som gjelder: vi må ha et marked å selge våre varer til hvis vi skal kunne tjene penger. Det er fantastisk at Norge, som ikke er medlem i EU, likevel kan ta del i det indre markedet og sørge for at et land med 5 millioner innbyggere får et marked på over 500 millioner innbyggere. 80 pst. av all eksport ut av Norge går til EU, og vi vil sannsynligvis passere 100 mrd. kr i løpet av året når det gjelder verdien av fiskeeksport. Å være en del av EØS-avtalen gir Norge enorme muligheter og vekst. Samtidig må vi forholde oss til at det å være en del av det indre markedet går to veier. Jeg merket meg venstredreiningen som skjer i Arbeiderpartiet. Man skal nå begynne å reservere seg mot ulike saker som kommer fra EU allerede før saken er kommet til behandling i Stortinget. Det vitner ikke i særlig stor grad om et styringsparti. Og det står i alle fall ikke i stil med det Arbeiderpartiets leder sa her i salen i går: «Arbeiderpartiet vil ikke støtte Senterpartiets politikk for å oppheve EØS-avtalen. Vi er for den avtalen. Den er bra for det norske samfunnet, og den er bra for norske arbeidsfolk.» Det er jeg helt enig i. Men det skurrer i mine ører når man, samtidig som man mener at EØS er bra for norske arbeidsfolk, fra samme parti sier at man skal reservere seg mot det avtalen innebærer. For hvis vanlige norske arbeidstakere langs kysten skal ha en jobb å gå til i morgen, må vi jobbe for å gjøre EØS-avtalen – og det den innebærer – så god som mulig. Da er det synd at Arbeiderpartiet, som i utgangspunktet er en garantist for EØS-avtalen, nå begynner å vingle i disse sakene. Jeg håper at det er Arbeiderpartiets leder som får det siste ordet i de sakene som kommer. Til slutt. Det er et enormt tankekors at partier i denne salen som kaller seg selv solidariske, sier tvert nei til de tiltakene EU gjør f.eks. for å løfte arbeidstakernes rettigheter i våre naboland – en holdning hvor man sier nei til alt som kan hjelpe folk i våre naboland, med styrkede rettigheter, bedre stillingsvern og bedre lønn, bare for at det kan utfordre oss på noen få områder. Det er ikke spesielt solidarisk – det er å trekke stigen opp etter seg. Vi går en spennende høst i møte i Europa og er glad for at regjeringen fortsatt jobber tett opp mot britiske myndigheter og EU for å ivareta Norges interesser best mulig med tanke på brexit, som er forestående.
Gisle Meininger Saudland (Fremskrittspartiet), 2018-10-04:
Jeg vil ønske både presidenten og stortingskollegaene vel møtt til ny sesjon. Jeg regner med at de fleste av oss har benyttet sommeren godt, til å besøke bedrifter og treffe folk og velgere som har lyst til å møte stortingspolitikere. Senest på oljemessa i Stavanger møtte jeg en lokal bedrift som heter Kitemill, fra Listerregionen i Vest-Agder, som kombinerer autonome kjøretøy og droneteknologi med strømproduksjon på en helt ny og innovativ måte. Lykkes de med å produsere strøm på denne helt nye måten, hvor kitene kan være 1 000 meter oppe i luften, har vi et helt nytt industrieventyr. Jeg er glad for at vi har driftige folk i regionen. Dette er et prosjekt jeg kommer til å følge framover. I Europa satses det, i likhet med i Norge, på fornybar energi. I Norge skal vi bl.a. åpne både flytende og faste havvindmølleinstallasjoner. Det er planer om nye havvindmøller i Europa, men de kan likeså godt designes og produseres i Norge. Vi har tross alt et næringsliv i verdensklasse på grunn av bl.a. olje og gass. Tidligere har jeg møtt et næringsliv som vil bygge vindmølleelementer på Lista i Farsund kommune i Vest-Agder, for så å montere dem ute i Europa, hvor det er sterk etterspørsel. Jeg har sett byggeklare datasentertomter i hele Vest-Agder – fra Flekkefjord i vest til Vennesla i øst i fylket. Sørlandet har en unik beliggenhet med nærhet til Europa. Det forventes et lagringsbehov som vil bli mangedoblet de neste årene, og da er det viktig at Norge gjør de smarte grepene nå for å få nye innovative næringer i morgen. Vi har kraftoverskudd i Norge generelt, men på Sørlandet spesielt, og det vil jeg bruke til å skape nye arbeidsplasser i vår landsdel. Nye industrieventyr kan skapes om vi har et næringsliv som ikke er nedtynget av skatter, avgifter og offentlige reguleringer, og hvis det er politisk vilje. Dette har Fremskrittspartiet tatt tak i mens vi har vært i regjering, og vi kommer til å fortsette å jobbe for enda bedre kår for norsk næringsliv og skape vekst og nye nærings- og industrieventyr.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Et av Arbeiderpartiets stolte slagord er «By og land – hand i hand». Det sier alt om at Arbeiderpartiet vil bygge og utvikle hele landet, ikke bare sentrale strøk. Arbeiderpartiet vil føre en politikk som legger til rette for vekst og utvikling i hele Norge. Sosialdemokratisk distriktspolitikk bygger på fellesskapsløsninger, på tillit mellom folk og myndigheter og likeverdige tjenester over hele landet. For å nå målet om likeverdige tjenester må visse forhold komme på plass: Det må bygges ut bredbånd og høyhastighets internettilgang overalt. Det er en infrastruktur som er kritisk nå når man ikke kan betale i en butikk uten å være på nett. Undervisning er avhengig av det, og ikke minst er alle typer samferdsels- og kollektivtilbud avhengig av det. Framtidens arbeidsplasser er i stor grad avhengig av gode digitale tjenester. Derfor satte Arbeiderpartiet av 0,5 mrd. kr til bredbånd i vårt forrige alternative budsjett. Hadde det blitt vedtatt, ville vi ha kommet et langt stykke på vei nå. Videre må utnyttelse av naturressursene gi ringvirkninger og lokale arbeidsplasser. Et godt eksempel er utvinning av olje fra Johan Castberg-feltet og vårt krav om ilandføring til Finnmarkskysten. Vi vet at en slik utvinning og utbygging vil gi både nasjonale og regionale ringvirkninger, men det er like viktig at slike prosjekt også genererer lokal vekst og utvikling. Kunnskap er makt, og det gir mennesker mulighet til å påvirke sitt eget liv og samfunn. Distriktenes kompetansebehov må møtes med et mer desentralisert og bedre utdanningstilbud innen fagområder de ulike delene av landet har behov for. Dette punktet kan ikke oppfylles uten en styrking av kommunenes og fylkeskommunenes økonomi. I Finnmark har vi erfart at nedskriving av studielån har hatt en positiv effekt og trukket til seg fagfolk og på den måten resultert i et forbedret utdanningsnivå. Det er en god ordning som bør videreføres. For å nå Arbeiderpartiets visjon om at by og land skal utvikles sammen i en positiv retning, må fylkene styrkes med regionale utviklingsmidler og kommunene med næringsmidler. Vi har opplevd en innstramming av disse midlene, og det betyr at distriktene ikke får styre sin egen næringsutvikling. Arbeiderpartiet har alltid hatt en helhetlig og langsiktig tilnærming til å nå sine mål. Vi vet at hvis vi skal lykkes, må det jobbes systematisk. Vi er et styringsparti, ikke et protestparti. Vi ser framover, ikke bakover. Når vi ser framover, ser vi en bedre utvikling av Distrikts-Norge med Arbeiderpartiets politikk.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Alle fra posisjonen har hatt forutsigbare innlegg om hvor godt vi har det i Norge, og hvor godt det går. Jeg har det materielt godt, men som finnmarking har jeg det ikke godt for tiden. Vi er blitt herset med av flertallet i denne forsamlingen i forbindelse med regionreformen, og Arbeiderpartiets forslag om frivillighet blir sannsynligvis nedstemt på nytt i dag – for tredje gang. Stortinget består av en forsamling som søker makt, men som aldri bør misbruke makt. Å ikke lytte til 87 pst. av befolkningen i Finnmark, som har sagt nei til å bli tvangssammenslått med Troms, er maktmisbruk. Maktbruk, eller maktmisbruk, avler ikke noe godt, kun avmakt. Avmakt i en befolkning gjør ingen av oss noe godt. Det føles som om myndighetene i dette landet ikke bryr seg om oss finnmarkinger, og enda verre – ikke har respekt for hva finnmarkingene mener. Hvorfor vil vi ikke sammenslås? Vi var et flerkulturelt fylke lenge før ordet var oppfunnet. Vi har strevd med vår egen identitet, våre forskjellige språk og det å ikke være norsk nok. Vi har lært å akseptere oss selv og være stolt av det vi er: samer, finlendere, kvener og nordmenn – eller en blanding av det. Nettopp derfor er vår identitet vår egen. Vi har kjempet den fram selv, og derfor kjemper vi for den. Jeg sier fra denne talerstol at Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti har gjort et historisk feilgrep. De har vedtatt å tvangssammenslå Troms og Finnmark ikke bare mot finnmarkingenes vilje, men også mot flertallet i Troms’ vilje. Vi er lengst unna, vi har størst avstander, vi er et offer for tvang, og vi har erfart at det er lettere å bruke tvang jo lenger unna en befolkning er. Prestisje, og ikke gode argumenter, preger gjennomføringen av regionreformen. Jeg frykter at et dårlig samarbeidsklima vil prege den nye tvangsregionen, og det er ingen grunn til å være fornøyd med dette katastrofalt elendige håndverket. Til slutt har jeg lyst til å si at jeg som finnmarking er trist over den situasjonen Stortinget og regjeringen har satt oss i. Trist er kanskje ikke det rette ordet å velge, men for å si det rett ut: Jeg finner egentlig ikke et passende ord som også er akseptabelt parlamentarisk.
Elizabeth Åsjord Sire (Høyre), 2018-10-04:
I altfor mange år har for mange liv gått tapt med en feilslått ruspolitikk – en ruspolitikk som gjør dem som er lengst nede fra før, til kriminelle. Jeg er stolt av å være med i et parti som setter enkeltmennesket først, for det skal ikke være slik at idet rusmisbrukere bestemmer seg for å få hjelp, så møter de en lukket dør. Hjelpen skal være der når de trenger den. Derfor mener jeg at den jobben helseminister Bent Høie gjør, er så utrolig viktig. Vi kan ikke si nei til alle dem som ønsker å hjelpe andre, bare fordi tilbudet de driver, ikke er offentlig. For noen partier er det viktigere å verne om et system som ikke fungerer slik som det burde – noe som er synd. Det viktigste for Høyre er at de som trenger hjelp, får den hjelpen de trenger, når de trenger den – uavhengig av hvem som driver tilbudet. Fritt behandlingsvalg i rusomsorgen gir valgfrihet til pasienten og gjør at de som sliter, får akkurat den hjelpen de selv ønsker. Hva er vel viktigere enn det? Men i tillegg til å få hjelp tidlig, er forutsigbarhet avgjørende. I 2015 innførte regjeringen pakkeforløp for kreft. Det har ført til at kreftpasientene har fått bedre behandling og føler seg tryggere. Fra 1. januar neste år skal pasienter med psykiske lidelser og rusproblemer få den samme tryggheten og forutsigbarheten. Endelig har vi gått bort fra at rusmisbrukere skal straffes med bøter og fengsel, til at de skal få hjelp og behandling – den aller viktigste helomvendingen i norsk ruspolitikk. Det er mye som regjeringen kan være stolt av, men jeg vil tørre å påstå at den viktigste jobben som har blitt gjort, er innenfor rusomsorgen, for kanskje er ikke rusavhengige de som alltid roper høyest, men det betyr ikke at de ikke skal bli hørt.
Runar Sjåstad (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Jeg vil starte med å takke Tord og de andre i ASVL for invitasjonen til Årets Viktigste Frokost. Det var en god markering av et godt stykke arbeid som var på yttersiden her. Men det er ingen trontaledebatt uten å nevne den pågående regionreformen. Reformen utløser sterke følelser og stort engasjement. Det var knyttet store forventninger til regionreformen, men regjeringens manglende vilje til og ambisjoner om å drive reformen framover og å gi den et reelt innhold ble dessverre tidlig mer og mer tydelig. Regionreformen framsto mer som en innholdsløs reform, uten fokusering på nye oppgaver, hvor det viktigste var å redusere antall fylker gjennom å presse fram en ny geografisk inndeling. Fylkene skulle bli større, sterkere og mer robuste. Fokusering på nye oppgaver, avstandsulemper og utfordringer med tynt befolkede områder var fraværende. Ute i fylkene økte misnøyen, skepsisen og motstanden. Men flertallet, bestående av Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti, stemte uansett for en sammenslåing av fylkene. Kristelig Folkeparti presiserte riktignok at de ville se den nye geografiske inndelingen i sammenheng med de nye oppgavene som skulle overføres til fylkene. Dette gjorde at mange av oss som var imot enhver sammenslåing som ikke var basert på frivillighet, øynet et håp om at Kristelig Folkeparti kunne komme til å endre standpunkt. I ettertid har regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti inngått en avtale om at de vil presse igjennom de fylkessammenslåingene som tidligere er vedtatt. De samme partiene har også blitt enige om hvilke oppgaver som skal overføres til de nye, sammenslåtte fylkene, oppgaver som etter KS’ beregninger vil gi de nye fylkene totalt 100 arbeidsplasser og en budsjettøkning på 0,25 pst. – altså minimale endringer – nye oppgaver som med letthet kunne vært løst innenfor dagens fylkeskommuner. Regionreformen var ment å være en stor overføring av oppgaver og virkemidler fra sentralt til regionalt folkevalgt nivå. Dette ser det ikke ut til å bli noe av. Jeg registrerer også at representantene fra regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti ikke har snakket mye om reformen, innholdet i reformen eller fylkessammenslåingene i sine innlegg i denne debatten. Arbeiderpartiet har fremmet følgende forslag under debatten: «Stortinget ber regjeringen legge til grunn at gode og frivillige prosesser skal være utgangspunkt for endringer av fylkesstrukturen. Fylkessammenslåinger skal bygge på frivillighet. I de tilfeller der fylker selv ikke ønsker det, gjennomføres ikke sammenslåingene.» Jeg håper selvfølgelig på bred støtte i salen for det forslaget.
Runar Sjåstad (Arbeiderpartiet), 2018-10-04:
Representanten Kjenseth fra Venstre brukte veldig mye av – for ikke å si hele sitt første innlegg til å fortelle hvordan han oppfattet Arbeiderpartiets klima- og miljøpolitikk. Han brukte sitt andre innlegg til å fortelle hvor målrettet og resultatorientert man måtte være – det var vel innlegget fra SV som utløste den – før han var tilbake til Arbeiderpartiets politikk. Jeg oppfattet at representanten Kjenseth pratet lite, eller ingenting, om egen politikk på dette området. Det utløser en viss nysgjerrighet på om man ikke har egen politikk, men det har man faktisk. I Venstres partiprogram står det bl.a.: «Vi vil at Norge skal ha et nasjonalt mål om å halvere utslippsnivået fra 1990 innen 2030, og være karbonnøytralt samme år.» Det er et kjempegodt mål, et mål som hadde vært verdt å kjempe for og verdt å nevne i den debatten vi er inne i. Men man har kanskje valgt regjeringsmakt framfor klimakutt. Det er veldig alvorlig med de klimaendringene vi ser. Skal vi løse problemet, skal vi komme i mål med de forpliktelsene vi har vært med på å ta på oss, er vi nødt til å handle nå. Jeg skjønner det kan være vanskelig for partiet Venstre som er en del av regjeringen, og jeg skjønner det ikke kan være lett når man sitter i en regjering med statsråder som vrir seg hver gang det stilles spørsmål om menneskeskapte klimaendringer. Hvordan skal man da nå målet om at Norge skal være karbonnøytralt i 2030 når regjeringen ikke vil ha et nasjonalt utslippsmål? Det er grunnen til at vi, i lag med SV, i starten av debatten i går leverte et omfattende klimaforslag. Vi kan ikke sitte i ro og vente på at Venstre skal få gjennomslag i regjeringen de er en del av.