Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2009-02-12:
Jeg vil takke utenriksministeren for en meget omfattende redegjørelse. At den ble lang, er forståelig når en skal omtale både konkrete og aktuelle problemer i tillegg til generelle trender og forutsetninger. Nå er det bare noen uker til Stortinget får meldingen om hovedlinjer i norsk utenrikspolitikk til behandling. Anledningen frister derfor til en vurdering av enkelte viktige utfordringer vi ser i årene fremover, og som vi har en forhåpning til vil bli utdypet og avklart i meldingen. Som andre i komiteen holder jeg også en del foredrag om utenrikspolitikk rundt omkring i landet. Interessen for slike tema er for tiden stor. Det dreier seg om ulike akutte kriser, men også om en verdenssituasjon som mange opplever usikker og truende. Globaliseringens tidsalder har kommet fort, og referanser endres raskere enn mange klarer å omstille seg. Et hyppig spørsmål ved slike møter er om vi på ny går inn i en «kald krig». Mitt svar er vanligvis nei, men jeg vil også legge til at samkvem og gjensidig avhengighet har utviklet seg så raskt at isolasjon og alenegang både er vanskelig og uønsket. Samtidig er det åpenbart at vi står overfor nye utfordringer. Også disse springer ofte ut av interessemotsetninger som motiverer ønske om makt og innflytelse. Spørsmålet er derfor: Hva blir konfliktlinjene, og hvordan skal vi forholde oss til dem for best å ivareta våre norske interesser? Noen tema er åpenbare. Kampen om fossile energikilder, tilgang til naturressurser eller fordeler gjennom regimer for handel og økonomisk samkvem er kjente faktorer og vil fortsatt stå høyt på agendaen. Irak uten olje hadde trolig vært en helt annen historie. Kongo uten mineraler og edelstener hadde vært en enklere nøtt å knekke. Forsøket på å gjøre Doha-runden til en utviklingsrunde er en erkjennelse av handel som viktig faktor for utvikling i fattige land. Og ikke minst har WTO-forhandlingene vist oss en ny vilje og evne hos mange land til å organisere seg i grupper, enten ut fra interessefellesskap eller geografisk. Regionale og subregionale grupperinger opptrer med økende styrke på vegne av medlemslandene. ECOWAS og SADEC innen African Union, eller Shanghai Cooperation Organization i tillegg til ASEAN er noen eksempler. Så vel innen WTO-samarbeidet som i FN er det snart flere G-grupper enn en kan holde rede på. Jeg er enig med utenriksministeren i at dette også er et framsteg, fordi det dels gjenspeiler et mer rettferdig verdenssamfunn. Kampen om verdiene er den konfliktlinjen som bekymrer oss mest. Verdigrunnlaget for videre utvikling av folkeretten eller andre internasjonale konvensjoner utfordres i økende grad. Som et lite, men utadvendt land i Vesten er Norge vant med at tradisjonelle verdier i vår egen kulturarv legges til grunn. Det er ikke lenger like selvsagt. Nye grupperinger av land danner alternative flertall, ikke minst der menneskerettigheter og folkerett debatteres og videreutvikles. Det gjelder særlig i deler av FN-systemet. Vi er enig med utenriksministeren i at disse institusjonene taper sin legitimitet og effektivitet om en ikke sørger for tilstrekkelig representativitet. Men på samme tid er det en klar utfordring til oss både for løsning av konkrete saker og ikke minst for å opprettholde folkeretten og internasjonale standarder på et nivå vi kan forsvare. Det gjelder forholdet mellom land, men ikke minst hvordan en erkjenner verdien av enkeltmennesket. Dette kan bli en grunnleggende utfordring for utenrikspolitikken vår med klare konsekvenser for så vel sikkerheten som alliansetilhørigheten. Her er jeg vel for så vidt inne på et tema der jeg deler en del av synspunktene til foregående taler. Her er det altså to forhold som må forenes. I den grad flest mulig land bidrar til brobygging mellom grupper eller regioner, vil det være et hovedbidrag til å dempe eller forebygge konflikter. Norge kan i så måte ha en særlig oppgave. Det skyldes vår erfaring og vårt omdømme i ulike deler av verden, men er også aktuelt i vårt eget nærområde med en aktiv naboskapspolitikk i forhold til Russland. Brobyggerrollen fører til kontakt og fellesskap med nære eller fjerne regimer som til dels bekjenner seg til verdier eller praktiserer dem på måter som vi står helt fremmed for. De vil selvfølgelig også påvirke oss ut fra sine forutsetninger. Da gjelder det å være klar på hva vi selv står for, og å stå slik at det synes. Vår egen tilhørighet i den vestlige kulturkretsen, i det europeiske fellesskapet og i det transatlantiske sikkerhetssamarbeidet er i den sammenhengen vesentlig. Vi mener tryggheten som brobygger hadde vært bedre om Norge var fullverdig medlem i den europeiske familien. Høyre er enig i at landets sikkerhetsvev har flere komponenter, og vi følger nøye med i debatten om den relative betydningen av Norden, Europa og NATO. Så lenge vi ikke er politisk i stand til å gjennomføre en nøytral og analytisk debatt om landets forhold til EU, blir det imidlertid vanskelig å gjøre en objektiv vurdering av det totale sikkerhetsbildet. Høyre er derfor svært skeptisk til forsøk på å endre den bestående sikkerhetspolitikken. Vi mener nordisk sikkerhetspolitisk samarbeid er positivt, men ikke som alternativ til deler av NATO. Det hadde derimot vært en styrke om vi kunne opptre som en nordisk blokk i NATO. Mellomløsninger i forhold til disse alternative modellene vil kunne skape usikkerhet om ansvarsfordeling i en gitt vanskelig situasjon. Nordisk samarbeid om sivil samfunnssikkerhet er derimot et interessant område hvor vi synes det tas spennende initiativ i disse dager. Det avgjørende blir altså å utforme en politikk som balanserer brobyggeroppgaven og naboskapspolitikken med en entydig og solid forankring der vi hører hjemme og deler verdigrunnlaget. Skulle vi tippe for langt mot forankringen, blir vi selvsentrert og dermed fattigere, og forsømmer et medansvar for å løse globale utfordringer. Når vi derimot vipper for langt den andre veien, legger vi oss noe naivt åpne for å bli utnyttet av andre, og sikkerheten svekkes. Det er i en slik sammenheng vi skulle ønske at utenriksministerens redegjørelse hadde vært mer utdypende og gitt klarere svar på hvordan denne regjeringen vil ivareta landets interesser. I redegjørelsen tillegges presidentskiftet i USA stor betydning, og vi er enig i det. Når det brukes så pass mye tid til å omtale hva dette skiftet kan innebære, er det påfallende at det ikke vies mer oppmerksomhet til nedrustning. Vi registrerer en helt annen vektlegging av dette viktige temaet fra bl.a. den tyske utenriksministeren, Steinmeier. Han mener nedrustning vil bli et av Obama-administrasjonens hovedanliggender, og tar til orde for at en nå setter nedrustning og ikke-spredning øverst på den internasjonale dagsordenen. For her er det mye å ta tak i, bl.a. oppfølging av START-avtalen, ratifisering av Prøvestansavtalen samt forhandlinger om stans i produksjon av spaltbart materiale. Siden forrige uke har det vært kjent at Tyskland vil ta en rekke initiativ gjennom NATO overfor så vel USA som Russland. Selv om partiene i den rød-grønne regjeringen har svært ulik holdning til NATO, håper vi dette saksområdet likevel står høyt på utenriksministerens agenda. Vi vil gjerne høre hans vurdering av hvordan også Norge kan bidra til fremgang på dette vanskelige, men viktige feltet.