trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-20:
Det brer seg et slags inntrykk i debatten rundt situasjonen i Irak av at de som ikke vil true med krig, ikke er for fred. Dette er en ganske paradoksal utvikling av diskusjonen om hvordan man skal sikre mest mulig fredelige løsninger på flest mulig konflikter i verden. Men situasjonen man står overfor i Irak, er jo den at man ikke var i en prekær situasjon nå på et annet vis enn det man f.eks. var i 1998, 1999, 2000 og 2001. Er statsministeren enig i at man i forhold til Irak ikke var i en situasjon der man kunne mistenke Saddam Hussein for å true andre land med krig eller for å gå til angrep? Da er man i tilfelle i den situasjonen at man utvikler en internasjonal rettsorden som er slik at det ikke er prekære situasjoner der man står overfor folkemord eller andre grusomheter, eller en situasjon hvor man er i fare for angrep, men situasjoner der man kan forebygge ved å true med krig, som man åpner for. Og da blir mitt andre spørsmål: Hvor skal dette ende? Det er jo ikke slik at verden mangler diktaturer. Verden mangler heller ikke despoter eller ledere som undertrykker egen befolkning. Når mener statsministeren at det er rimelig å true Nord-Korea med krig? Når mener statsministeren at det er rimelig å true andre diktaturer med krig for å sikre freden? Er det ikke rett og slett sånn at man nå har kjørt seg opp i et hjørne, der krig, som statsministeren selv har sagt kan være det verst tenkelige utfallet, er det som tvinger seg fram, uansett?(Presidenten klubber.) Mitt neste spørsmål er … (Presidenten klubber.)
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-20:
OK, da kommer jeg tilbake.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-20:
Det var en veldig interessant og også oppsiktsvekkende replikk som utenrikskomiteens leder, Jagland, hadde på utenriksministeren, nemlig tanken om at man skal sette inn tvangstiltak også når det gjelder situasjonen i Palestina og muligheten for å opprette en palestinsk stat. Det var et meget avslørende svar som utenriksministeren gav. Hvis man overfører det svaret fra utenriksministeren til den diskusjonen og den situasjonen vi har rundt Irak, måtte jo svaret være at utenriksministeren og den norske regjering har ingen Midtøsten-politikk, har ingen politikk overfor Palestina og Israel, fordi utenriksministeren ikke umiddelbart er klar til å sette inn tvangstiltak mot Israel for å få til opprettelsen av en palestinsk stat. Da har man gått veldig langt. Det er nettopp dette utenriksministeren har beskyldt SV og Senterpartiet for i denne debatten: Hvis man ikke er villig til å true med militær makt og tvang, har man ikke noen politikk i forhold til en situasjon. Det kunne man forstått hvis det var slik at dette var en akutt krise i utgangspunktet, men det er altså slik at til og med statsministeren sier at det var ikke noen akutt krise. Situasjonen i Irak er ikke mer akutt nå enn den var i 1998. Sannheten er at Vestens politikk overfor Irak har feilet fra dag 1. Først har man bygd opp Saddam Hussein. Deretter har man ikke klart å føre noen sanksjonspolitikk eller trusselpolitikk som har undergravd ham. Nå er man i den situasjonen at man kan stå overfor en krig, og Norges rolle er det også interessant å spørre om. Derfor vil jeg gjerne vite om utenriksministeren kan si noe om norske militærstyrkebidrag, om de er satt i beredskap i tilfelle det skulle bli en krig i Irak, om det er satt i gang noen form for forberedelser til militær deltakelse, om norske styrker allerede er satt inn i Irak, i Nord-Irak, i Kuwait, eller om man forbereder slike snarlige aksjoner.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-20:
Bare en kort kommentar. Den akutte situasjonen man har kommet opp i når det gjelder Irak, skyldes USAs opptrapping rundt krisen. Hvis Inge Lønning og hans frender hadde fått det som de ville, hadde det kanskje vært krig allerede. Det er de som har prøvd å få opp et annet spor, som har skapt rom for at våpeninspektørene har en fornuftig jobb å gjøre. Vi har vært mot å true med krig. Nå gjelder resolusjon 1441. Vi må nå sørge for at våpeninspektørene får tid nok til å gjøre en fornuftig jobb i Irak, for de har gjort det før. Konsekvensene av at de får tid nok til å gjøre en fornuftig jobb, er hundretusen millioner ganger bedre enn at man tvinger fram en situasjon hvor amerikanske soldater blir brukt – med den gamblingen det vil innebære for denne krisen. Det er vår jobb å si fra om det nå. Og det er den jobben som den norske regjeringen må gjøre herfra og framover.
Julie Christiansen (Høyre), 2003-02-20:
Så vidt jeg forstod Kristin Halvorsen nå, mener SV at trusselen om krig, eller trusselen om bruk av militær makt overfor det irakiske regimet, var nødvendig for å få inn igjen våpeninspektørene i Irak. Det er i og for seg oppsiktsvekkende at SV erkjenner det, for slik har jeg ikke oppfattet partiets syn til nå. Til nå har det virket som om SV ikke har anerkjent det viktige grunnlaget for at våpeninspektørene skal kunne gjøre sitt arbeid. Våpeninspektørene har selv sagt at det sterke presset har vært viktig. Det er det som gir våpeninspektørene handlingsrom. Det er ikke demonstrasjoner og motstand i enkelte europeiske land mot det såkalte FN-sporet. Det viktige er faktisk at presset har økt, at det militære presset er der, slik at våpeninspektørene har kunnet gjøre en jobb. Mitt oppfølgingsspørsmål blir: Det at SV likevel ikke ville være med på en linje som faktisk brakte våpeninspektørene inn igjen i Irak, er det et prinsipielt syn? Vil man alltid være mot bruk av militært press mot f.eks. diktatorer som truer fred og sikkerhet?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2003-02-20:
Fyrst vil eg takke representanten Jacobsen for at eg vert tillagt vilje til å leite etter og finne løysingar. Samstundes må nok noko av det eg sa til representanten Halvorsen, òg returnerast til representanten Jacobsen. Eg meiner ein vitnar vrangt i høve til Regjeringa når det gjeld kva initiativ Regjeringa har teke, og kva vilje Regjeringa har til å finne løysingar. Det blir ei heilt urimeleg skulding at ein er negativ til demonstrasjonar – når statsministeren sjølv har ein appell der han seier at dette er eit kraftfullt verkemiddel ut til verdas leiarar. Men skal eg seie noko både i høve til Kyrkja sitt engasjement og i høve til demonstrasjonane, så er det at det er ein mangel på adresse til Saddam Hussein. Eg synest det er bra at ein adresserer til den sterkaste makta. Men eg synest at ein frå Kyrkja si side og hjå demonstrantane òg kunne adressere noko meir i høve til Saddam Hussein og skrekkregimet i Irak. Eg høyrde eit foredrag av ein forskar frå NUPI for eit par dagar sidan. Han sa at det var to ting no som gjorde at Saddam Hussein kanskje opna meir opp. Vurderinga hans var at det militære presset var viktig. Difor var resolusjon 1441 viktig – og det å stå fast på han. Han meinte òg at dei hadde trudd det vart krig uansett. Men demonstrasjonane gjorde at dei òg måtte levere noko meir tilbake til verdsopinionen, som faktisk stilte opp for fred. Begge desse elementa medverkar difor til at Saddam Hussein i større grad kan kome til å samarbeide meir. Det var altså vurderinga til ein forskar. Når det gjeld forslaga, må eg seie til representanten Jacobsen: Eg har full tillit til at Regjeringa i høve til dei tinga som det ligg føre forslag om, kjem til å arbeide etter beste skjønn for å finne ei god løysing. Difor har Kristeleg Folkeparti ikkje behov for å røyste for dei.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2003-02-20:
Representanten Haga kom i skade for å seie at Regjeringa og statsministeren hadde vore imot folkeleg engasjement og imot folkeleg motstand mot ein krigssituasjon i Irak, og forklarte det med eit sitat frå spørjetimen her i Stortinget. Representanten Haga veit jo at svaret frå statsministeren var at dersom ein allereie no konkluderte med at makt ikkje skulle brukast, kunne det vere ei støtte til Saddam Hussein. For meg er det enno uklart kva Senterpartiet og representanten Åslaug Haga meiner om det, for dei har no klargjort at dei støttar resolusjon 1441, som òg den norske regjeringa gjennom Tryggingsrådet var aktiv for å få etablert og vedteken. Det støttar altså Senterpartiet og representanten Haga. Men representanten Haga har enno ikkje gjeve svar på om dei faktisk er villige til å ta konsekvensen av eit endeleg vedtak i Tryggingsrådet dersom det skulle innebere maktbruk, for dei har sagt at dei ikkje vil sjå på at nokon misbruker FN. Det er klart at det alltid har funnest press frå forskjellige kantar i FN. Men å seie at det er eit misbruk av FN som har funne stad når fem land som har vetorett, lèt vere å bruke den, og dei andre representantane stemmer for ein resolusjon, synest eg er ganske drøyt. Dersom inspektørane skulle seie at dei ikkje kjem vidare, at ein her faktisk må bruke makt, er då Senterpartiet no – i motsetnad til då spørsmålet vart stilt til statsministeren – villig til å seie at maktbruk faktisk kan vere aktuelt? Og dersom Senterpartiet ikkje seier det, er partiet då framleis av dei fremste forsvararane av FN og FN som folkerettsleg institusjon og iverksetjar?
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
En gjennomgangsmelodi i Senterpartiets utenrikspolitikk har i en årrekke vært at vi støtter FN, vi har jo FN, når Senterpartiet kategorisk avviser det forpliktende samarbeidet i resten av Europa. Det har i det siste oppstått betydelig tvil om Senterpartiets FN-støtte. Det kan virke som om Senterpartiet bare støtter FN når FN gjør som Senterpartiet vil. Jeg registrerer at representanten Haga, i likhet med Arbeiderpartiet, ønsker at våpeninspektørene skal få fullføre jobben sin i Irak. Vi vet at våpeninspektørene ble kastet ut av Irak i 1998. Tror representanten Haga at våpeninspektørene kunne ha gjort jobben for FN uten at det samtidig forelå et militært press mot Saddam Hussein? Da blir spørsmålet: Støtter Senterpartiet fullt ut FN-resolusjon 1441?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-02-20:
Vi behandler nå sak nr. 1, utenriksministerens redegjørelse. Jeg vil si det slik at Kystpartiet støtter Regjeringen, og vi støtter Regjeringen når det gjelder FN-sporet. Vi er klar over at situasjonen kan føre til krig på sikt, og det er vi imot. Jeg var i Bodø forrige helg, hvor folk demonstrerte mot krig. Jeg var med i den demonstrasjonen. Vi støtter resolusjon 1441, som er vedtatt av FN, og jeg synes Regjeringen har håndtert den saken veldig greit. Vi er klar over at det kan bli krig. Vi har statsborgere som har to statsborgerskap – vi har statsborgere fra Irak i dette landet. Jeg vet ikke om de er i det militære, men det skulle ikke forundre meg. Hvis vi må gå til krig, må disse statsborgerne slåss mot sitt eget land, som de har pass fra. Vil det være på sin plass? Jeg stiller bare spørsmålet. Jeg er klar over at utenriksministeren snakket om atomforurensninger fra Russland, og at vi skulle gjøre vårt ytterste for å bidra slik at forurensningen ikke ble større og kunne forgifte våre farvann. Men det han ikke sa noe om, var den forgiftningen av våre havområder som foregår fra England. Hva med Sellafield, som han ikke nevnte med ett ord? Vi har to organisasjoner som slåss mot den forurensningen som pågår – Lofoten mot Sellafield og Stop Sellafield. Technetium 99 finnes oppover langs vår kyst og helt opp til Svalbard, og det tar 230 år å halvere dette. Er ikke det forurensning? Kommer den fra gal retning? Kanskje det. Vi vet at havstrømmen trekker seg østover, og vi vet at det som foregår i Russland, farer videre østover. Men det som kommer vestfra, fra England, vet vi havner her på norskekysten. Det vet vi. Vi er en stormakt når det gjelder mat. Sammen med Russland, Færøyene, Island og Grønland disponerer vi over det som er verdens rene matvareressurser – ennå. Men det forutsetter at Utenriksdepartementet og utenriksministeren er klar over problemet og gjør noe med det.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2003-02-20:
Svaret på det er selvsagt et klart ja. Det kan vi bekrefte – ikke bare bekrefte at vi vil si og gjøre dette, men det har vi faktisk gjort. Så dette er det vi kaller å slå inn en åpen dør. FN-sporet betyr selvsagt ikke at man er uten en mening. Vår mening har vært klar, og vi har gitt uttrykk for den både offentlig her hjemme og i de internasjonale kontakter vi har, nemlig at våpeninspektørene må få mer tid så lenge deres arbeid er meningsfylt. Og det var vel omtrent det samme representanten Stoltenberg nå gav uttrykk for. Dette forutsetter også et samarbeid fra Iraks side. Så langt har samarbeidet stort sett vært på prosess, mindre på substans, men vi håper selvsagt at våpeninspektørene i sin neste rapport kan melde at dette ytterligere går framover, slik at man kan finne en fredelig løsning på saken. Den oppfatningen at våpeninspektørene må få mer tid, er ikke noe vi holder for oss selv, slik det nesten kunne høres ut som. Utenriksministeren og statsministeren har hyppige kontakter med kollegaer verden over om dette spørsmålet. Vi har selvsagt gitt uttrykk for disse holdningene også der. Selv har jeg også hatt en lengre telefonsamtale med FNs generalsekretær der jeg har gitt uttrykk for det samme. Så jeg konstaterer derfor at Arbeiderpartiet i så måte er godt på linje med Regjeringen.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2003-02-20:
Når det gjelder dette brevet fra åtte europeiske stats- og regjeringssjefer, ble ikke undertegnede forelagt det. Vanligvis svarer jeg ikke på hypotetiske spørsmål. Problemet med det brevet var to ting. Det var ikke noe problem det som stod i brevet, men som jeg sa umiddelbart etterpå, var det noe ved betoningen og vektleggingen som jeg selv ville ha ønsket annerledes. Det var ting som ikke stod i det brevet, bl.a. når det gjelder forholdet til FN, som jeg i tilfelle ville ha etterlyst. Det andre problemet ved det var at det på en måte splittet Europa. Jeg er ikke så sikker på at det initiativet var spesielt vellykket, for det gav et inntrykk av et delt Europa. Det var noen som skrev under, andre som ikke gjorde det, og ytterligere andre som ikke ble spurt om å gjøre det. Og det var f.eks. et mindretall av de nåværende EU-landene som skrev under på dette brevet. Når det gjelder det andre spørsmålet, tror jeg det er helt klart at både det militære og det politiske presset har gjort at inspektørene har kommet lenger i sitt arbeid. Det var først etter vedtaket om resolusjon 1441, hvor det jo ligger et innebygd press, at Irak beklaget invasjonen av Kuwait og slapp inspektørene inn igjen. Jeg tror heller ikke det er noen tvil om at det presset som har bygd seg opp senere, har medvirket til at Irak har gått noe lenger i å samarbeide. Så får vi håpe at de vil gå enda lenger i samarbeid, slik at man kan fortsette langs den fredelige veien. Poenget med resolusjon 1441 er jo i og for seg ikke inspektørene, men å få en avvæpning av eventuelle masseødeleggelsesvåpen. Da må de dokumenteres, og det må dokumenteres en avvæpning. Det er ingen tvil om at for Norge er vår sikkerhet veldig avhengig av de transatlantiske bånd, forholdet til USA og for så vidt også forholdet til Storbritannia. Det er et viktig hensyn, men ikke det eneste hensynet i håndteringen av Irak-konflikten. Også hensynet til verdensorganisasjonen og konsekvensene i regionen er det viktig for oss å vektlegge.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2003-02-20:
For å begynne der Kristin Halvorsen sluttet: Vi har flere diktaturer i verden, flere enn dem hun nå nevnte eksempel på. Jeg er for så vidt enig i at selv om et land styres av en diktator, kan en ikke av den grunn gå til eller true med å gå til krig. Det er flere regimer i verden man kunne ha ønsket å skifte ut, men ønsket om et regimeskifte er ikke i seg selv grunn til krig. Derfor har jeg heller ikke hatt noen sans for begrepet «ondskapens akse», som amerikanerne har lansert. Men grunnen til at situasjonen er slik den er i forhold til Irak, er at Saddam Hussein har gått til krig. Og han har endog bevist at han bruker masseødeleggelsesvåpen i krig, både i krigen mot Iran og i krigen mot sitt eget folk, kurderne, i Nord-Irak. Vi har også en historie i FN på hele 1990-tallet, hvor det er vedtatt et titalls resolusjoner som har stilt krav til Saddam Hussein for at dette ikke skal gjenta seg, og de kravene har han altså ikke etterkommet før han ble satt under press. Derfor er vi for så vidt i den paradoksale situasjonen at det er kombinasjonen av å ha et press, også gjennom en militær trussel, og samtidig være tydelige på at vi ønsker og kan få til en fredelig avvæpning, som kan gi en fredelig utgang på denne situasjonen. Saddam Hussein vet at hvis han nå samarbeider, blir det ikke krig, men han vet at hvis han ikke gjør det, står han overfor en alvorlig trussel. Det er ingen tvil om at det er det økende presset som har gjort at han nå samarbeider i større grad enn han gjorde innledningsvis. Han ville jo ikke ha inspektører i Irak før han ble satt under press av resolusjon 1441. Etisk sett er det, som jeg har sagt, slik for meg: Bruk av militær makt er for meg alltid den aller, aller siste utveien etter at andre er prøvd. Og nå prøver vi andre.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2003-02-20:
Når det gjelder hvor lang tid våpeninspektørene skal få, har vår holdning hele tiden vært den samme: så lenge som inspektørenes arbeid er meningsfylt. Derfor er det ikke mulig for oss i den norske stortingssal i dag å si antall dager eller uker eller måneder. Det må Sikkerhetsrådet foreta en vurdering av dersom samarbeidet er så godt at inspektørene finner det meningsfylt å fortsette. Det er ikke uttrykk for et passivt standpunkt, men det er et realistisk standpunkt i forhold til at sluttvurderingen ligger i Sikkerhetsrådet. Når det gjelder det jeg sa i spontanspørretimen, holder jeg faktisk fast ved det, og jeg skal forklare hvorfor. Det jeg sa i spontanspørretimen, var at hvis en i dag forhåndskonkluderer på at det aldri skal være snakk om bruk av militær makt, risikerer en å øke faren for krig. Hvorfor? Jo, for det første fordi vi har tatt bort presset på Saddam Hussein. Hvorfor skal han samarbeide mer da? For det annet har vi selvsagt legitimert at andre land, som f.eks. USA, kan si at da trenger heller ikke de å bry seg noe mer om FN, vi som jobber for å få USA inn på FN-sporet, sier at de bare kan hoppe ut av det. Da vet alle at faren for krig øker. Men hvis jeg ut fra replikkordskiftet etter Åslaug Hagas eget innlegg nå har forstått det riktig, utelukker kanskje heller ikke Senterpartiet i en gitt situasjon bruk av makt. Det er i og for seg bra. Noe annet er egentlig å hoppe av FN-sporet, for da har en ikke latt resolusjon 1441 få virke, og den stemte faktisk Norge for, så vidt jeg vet uten protester i Stortinget. Når det gjelder den selvstendige vurdering, står jeg fast ved det jeg har sagt om det. Det skal være en selvstendig vurdering innenfor den folkerettslige ramme et vedtak i FNs sikkerhetsråd fastsetter, og det betyr først og fremst en selvstendig vurdering av hvorvidt vi selv skal delta militært eller ikke, eller på hvilken annen måte vi eventuelt deltar, f.eks. humanitært og i forbindelse med en gjenoppbygging.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2003-02-20:
Når det gjelder spørsmålet om mer tid, tror jeg det er viktig at en er presis. Det har vært en del upresise uttalelser i debatten om dette. Det er nemlig ikke sikkert at inspektørene selv kommer til å si hvor mye mer tid de trenger. Det tror jeg faktisk er lite sannsynlig at de vil gjøre. De kan komme til å gi uttrykk for om det er meningsfylt å fortsette med inspeksjonene, men jeg tror det mest sannsynlige er at de ikke angir en bestemt tidsramme for sitt videre arbeid. Det vil uansett måtte være opp til Sikkerhetsrådet å vurdere og avgjøre dette. Selvsagt kan også andre medlemsland i FN ha en oppfatning av det når inspektørene har meldt tilbake, men ansvaret ligger uansett hos Sikkerhetsrådet for å foreta den vurderingen. Når det gjelder spørsmålet om resolusjon 1441, snakker den om «serious consequences», altså alvorlige konsekvenser. Så vidt jeg husker, var det etter det vedtaket i Sikkerhetsrådet noen av de faste medlemmene som gav uttrykk for at det ikke nødvendigvis innebar maktbruk, altså militær maktbruk, men de utelukket heller ikke muligheten for at det kunne gjøre det. Derfor er det så avgjørende viktig, og det har vært Norges standpunkt, at denne saken må tilbake til Sikkerhetsrådet. De skal sluttføre vurderingen av dette. Derfor har vi ment at eventuelle aksjoner må forankres i et vedtak i Sikkerhetsrådet.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-02-20:
Fremskrittspartiet har i det store og hele vært enig med Regjeringen og tilfreds med Regjeringens håndtering i denne saken. Imidlertid er det en presisering og klargjøring vi har savnet. Jeg vil derfor stille statsministeren spørsmålet: Dersom han hadde blitt anmodet om og invitert til å undertegne den erklæringen som statslederne i Italia, Spania, Portugal, Storbritannia, Danmark og Tsjekkia kom med i slutten av januar, ville han ha gjort det? Og hvis han ville det, hvorfor har da ikke Norges regjering senere gjort kjent at de deler de synspunktene som kom i den erklæringen etter at ti av de nye landene i EU også har gitt den sin tilslutning? Jeg savnet Norge blant underskriverne på den erklæringen. Det virker som om alle er enige om at den militære oppbyggingen, som først og fremst USA og Storbritannia har gjennomført, i realiteten har vært det som har utøvet det presset som har ført til at Irak i voksende grad gir etter. Er statsministeren enig i at man ikke ville ha kommet så langt med inspeksjoner og etter hvert bevegelse i Irak, hvis ikke USA og Storbritannia hadde påtatt seg den militære oppbyggingen for å vise at det var alvor i det som stod i resolusjon 1441? For det tredje: Er statsministeren enig i at NATOs behandling av anmodningen fra Tyrkia dessverre på nytt viser at Norges sikkerhet i stor grad er avhengig av at vi har et godt forhold til USA og Storbritannia, i og med at Frankrike og Tyskland sviktet og først kom på plass etter et meget intensivt press? Er statsministeren enig i at dette har demonstrert at forholdet til USA og Storbritannia er av avgjørende betydning for Norge?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-02-20:
Jeg vil gjerne spørre statsministeren litt mer om dette med tiden og hvem som skal avgjøre. Det er mulig han sa det nå, men jeg reagerte i sted på at Jens Stoltenberg uttalte at inspektørene må få den tiden de selv mener de trenger. I uttalelsen fra Det europeiske råd var også Frankrike og Tyskland med på en uttalelse hvor de sier at det er Sikkerhetsrådet som skal avgjøre hvor lang tid inspektørene skal ha. Jeg vil gjerne få en bekreftelse på at også statsministeren og den norske regjering mener det, og ikke det som Jens Stoltenberg gav uttrykk for, nemlig at det var inspektørene selv som skulle fatte avgjørelsen om hvor lenge de skulle være der. Det synes jeg ville være å overføre litt for mye makt og ansvar til inspektørene og ut av FN. Jeg vil gjerne at det slås fast at det er FNs sikkerhetsråd som avgjør dette. Mitt andre spørsmål gjelder resolusjon 1441, om Regjeringen mener at den i realiteten også hjemler aksjoner. Det står i 1441 at det er den siste sjansen som gjennom den gis til Saddam Hussein. Det bekreftes også i uttalelsen fra Det europeiske råd 17. februar, hvor det står: «Iraq has a final opportunity to resolve the crisis peacefully.» De har allerede fått den siste muligheten til å samarbeide. Mener da Regjeringen at hjemmelen allerede foreligger i resolusjon 1441 og alle de øvrige resolusjoner også, for en aksjon hvor det blir konsekvenser hvis Irak ikke følger opp sine forpliktelser?
Jan Petersen (Høyre), 2003-02-20:
Jeg er enig med Thorbjørn Jagland i at poenget i denne saken for så vidt ikke er under hvilke kapitler resolusjonene er vedtatt. Det som er det viktige her, er å forsøke å få brakt det politiske sporet når det gjelder Israel-Palestina-konflikten, videre og få virkeliggjort det FN en rekke ganger har vedtatt, og i og for seg få virkeliggjort det som også partene til syvende og sist mener bør være det viktige sluttpunktet. Det som er oppdraget vårt her, er ikke å få avvæpnet en diktator, slik som det er i Irak, men det er å få to folk til å leve fredelig side om side, og på en slik måte at det virkelig er en fredsvei fremover. Jeg er enig i det Thorbjørn Jagland sa i sin innledning, nemlig at det først og fremst er kvartetten som drar det politiske sporet fremover. Men det er heller ikke noen grunn til – og det er jeg enig med Jagland i – å legge skjul på at det er viktig å få USA til å engasjere seg på en slik måte at det blir lagt inn press, for at visjonen om de to statene side om side også kan bli virkeliggjort. Og Norge har en rekke ganger fremmet dette synspunktet overfor amerikanerne, understreket at det er viktig, og jeg tror vi ville vært i en bedre situasjon om det hadde vært mye mer trykk på det. Det som er måten vi kan arbeide med dette på, er å fortsette på samme vis, å fremføre våre synspunkter og samtidig forsøke å bidra til å bringe denne prosessen fremover ved å skjøtte formannsvervet vårt i giverlandsgruppen for Palestina på en skikkelig og ordentlig måte. Det er et spor som gir oss gode kontakter med alle parter i konflikten. Hvis presidenten tillater det: Jeg hadde på tirsdag et møte med fem av de palestinske ministerne om spørsmålet og fikk igjen tydelig forståelse av det jeg har sagt til Stortinget en rekke ganger før, at når Norge er nyttig for palestinerne, er det fordi vi også har innganger til amerikanerne. Og de bad meg om å ta opp en rekke nærmere definerte spørsmål med amerikanerne, fordi de visste at vi har gode kontakter den veien også. På den måten kan Norge yte en nyttig og viktig innsats for å løse denne ulykkelige konflikten.
Jan Petersen (Høyre), 2003-02-20:
Jeg beklager for så vidt at jeg ikke fikk mer tid til å snakke om WTO i mitt hovedinnlegg. Når jeg allikevel hadde den prioritering jeg hadde, er det delvis fordi Irak er såpass viktig, men også fordi Regjeringen drøfter jo med Stortingets organer disse løpende spørsmål som vi her står overfor. Det er viktig å understreke at vi bygger på det arbeid som ble gjort i Doha, på den enigheten som ble oppnådd der, som vi også har klarert med Stortinget. Jeg har nok følelsen av at noe av den debatten om WTO som vi har i stortingssalen, dreier seg delvis om at noen ikke er enig i eller angrer lite grann på det man ble enige om i Doha. Det får så være. Jeg tror at en friere verdenshandel er viktig for hele verden, det motsatte har vi god erfaring for ikke er noen god idé. Jeg tror også det illustreres når det gjelder tjenesteforhandlinger, som tydeligvis noen har fått for seg at vi ikke burde legge så mye trykk på. Det er viktig av hensyn til norske interesser, og jeg tror også at for u-landene vil det å ha gode og effektive skipsfartstjenester verden over være svært viktig for deres økonomiske utvikling. Når det så gjelder landbruket, er det på det rene at vi har en helt spesiell utfordring, så langt nord som vi ligger, og derfor har vi standpunkter som ikke så altfor mange deler. Det er helt riktig. Jeg tror at vi ikke skal sette landbruk og fisk opp mot hverandre, også fordi sekvensen i de samtalene som nå skal foregå, betyr at det er nå vi adresserer landbruksspørsmålene. Jeg tror nok at der er kjernen i hvorvidt det skal være mulig å komme videre i forhandlingsrundene. Det er et meget vanskelig løp, og selv for dem som mener at vi må legge om norsk landbruk ganske betydelig, er det klart at det som nå diskuteres bl.a. i WTO, stiller oss overfor meget betydelige utfordringer, for å si det litt forsiktig. Vi må påregne at resultatet kan bli ganske forskjellig fra det vi nå har, og det betyr at vi kan få en god del forandringer i norsk landbrukspolitikk.
Jan Petersen (Høyre), 2003-02-20:
Jeg har utmerket godt forstått den beskjeden som SV har sendt, nemlig at man ikke vil bruke militære virkemidler i Irak-konflikten. Det betyr det samme som at man sender Saddam Hussein en garanti om hva man ikke vil gjøre. Det betyr at dette egentlig er opp til Saddam Hussein selv, med mindre man finner på andre måter å få presset frem noe på. Det er i grunnen det jeg har spurt om: Hvis man nå sier at man ikke ønsker å følge det opplegget som FN-resolusjon 1441 trekker opp, hva har man da tenkt å gjøre? Det er det spørsmålet SV ikke har greid å svare på. Da står man igjen med å tolke SV slik at det de sier, er: Da er det greit at Saddam Hussein bestemmer farten i dette spørsmålet, og så aksepterer vi det svaret han gir. Hvis det er andre linjer man vil trekke opp, som f.eks. Senterpartiet trakk opp, om sanksjoner eller noe slikt, ville det vært interessant å høre det. Det er ikke for å polemisere mot det, men jeg er faktisk litt interessert i å høre akkurat hva SV i så fall hadde tenkt å foreta seg. Det er i grunnen det som er det sentrale spørsmålet, at vi altså står overfor en rekke brudd på FN-resolusjoner, og man har ikke greid å gi noen svar på hva man vil gjøre med det. Resultatet er at hvis man sier at dette er opp til Saddam Hussein, sier man at en lang rekke FN-resolusjoner i realiteten ikke betyr noe. Det synes jeg er et ganske sterkt budskap.
Jan Petersen (Høyre), 2003-02-20:
Jeg vet at jeg nå strekker reglementet til det aller ytterste, men jeg noterte ikke det siste spørsmålet til Kristin Halvorsen, og det blir helt galt om jeg ikke bruker noen få sekunder på det. Vi følger FN-sporet så konsekvent at vi tar ikke noen stilling til hva Norge eventuelt skal gjøre før det foreligger et vedtak i Sikkerhetsrådet. Det betyr selvfølgelig at vi, hvis vi kommer så langt at det blir et vedtak som vil medføre bruk av militære virkemidler, må starte tenkingen på det tidspunktet. Det er en konsekvent gjennomføring av FN-vedtak, så jeg tror Kristin Halvorsen skal være beroliget på det punktet. Når det så gjelder sanksjoner, la jeg merke til at Åslaug Haga brukte uttrykket at hun ønsker seg et «nytt sanksjonsregime», og jeg fikk inntrykk av at ordet «ønsker» kanskje er det mer operative grepet her. Jeg skulle gjerne vite hva Åslaug Haga hadde i tankene, for vi har jo prøvd oss på forskjellige typer sanksjonsregimer. De har vært gjenstand for flere forandringer etter hvert og har nesten på hvert punkt vært gjenstand for ganske hard kritikk, at de til enhver tid går for langt. Derfor tror jeg ikke at det hadde vært lett å bygge noen forståelse for et sanksjonsregime som vi ikke har sett konturene av. Men hvis Åslaug Haga nå har et forslag til nytt sanksjonsregime å legge på bordet, lytter jeg gjerne til det. Jeg tror jeg gjerne vil se det før jeg kan gi det min tilslutning. Når det gjelder hvilken fare som Saddam Hussein innebærer, la meg understreke hva som er poenget i FNs resolusjon 1441. Her har vi altså en rekke meget relevante spørsmål som er stilt bl.a. av inspektørene, som Saddam Hussein ikke gjør noe for å besvare skikkelig. Det er det som er selve kjernen i problemet. Så er spørsmålet: Feier man det under teppet, eller gjør man det ikke? Det er kjernen i problemstillingen.
Jan Petersen (Høyre), 2003-02-20:
Det er slik at de som sier at militær makt skal brukes uansett, stort sett er kommentatorene, som har utlagt de forskjellige aktørenes oppfatninger. Jeg er helt enig med Haakon Blankenborg i at det vi gjør, er å følge resolusjon 1441, nemlig at bruk av militære midler er den siste utvei, og vårt mål er å arbeide for at vi får løst denne konflikten uten bruk av militære virkemidler. Jeg har lyst til å si at det var også den innfallsvinkelen utenriksminister Powell hadde i Sikkerhetsrådet, hvor han gjorde det klart at resolusjon 1441 ikke var et opplegg for krig, men en mulighet for å gi Saddam Hussein en siste sjanse til å gjennomføre FNs vedtak. Det står fast som holdningen, og derfor er det også slik at Saddam Hussein har det i sin makt å unngå at dette blir en krise hvor det brukes militære virkemidler. Han kan rett og slett gjøre det FN har bedt om. Det er den mest farbare veien frem til fred her, og det må alle understreke. Det har ikke kommet like klart frem bestandig, og derfor tror jeg det er svært viktig at det kommer klart frem også nå. Jeg har ikke behov for å gå inn i debatten om kjedebrev. Jeg har bare lyst til å si følgende: Jeg tror det er svært viktig at man nå greier å arbeide seg sammen på den europeiske siden, slik man greide i EU på mandag, og at Sikkerhetsrådets medlemmer greier å arbeide seg sammen. Det er et stort ansvar som påligger de 15, det har vi erfaring for fra den gangen vi var der, og vi må kunne forutsette at medlemmene oppfyller de forpliktelser de har på vegne av oss andre, uten å gi seg inn i de offentlige debattene og polemikkene som vi har sett gjennom de siste par ukene. Derfor er jeg enig med statsministeren i hans vurderinger og vil legge til at jeg tror det også har vært viktig fra europeisk side å fastslå at det ikke nødvendigvis er Frankrike og Tyskland som definerer Europas interesser, men at det er en mye bredere gruppe som definerer Europas interesser.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2003-02-20:
Jeg må bekjenne at jeg er en av Inge Lønnings venner, og ifølge Kristin Halvorsen hadde det vært krig allerede om det hadde gått som Inge Lønning og hans venner hadde villet. En kan jo ikke komme fra det faktum at det har vært en gjennomgående linje, både fra Regjeringen og fra regjeringspartiene i Stortinget, med bred støtte fra de største opposisjonspartiene, å følge sporet gjennom FN. Det er jo nettopp for å forhindre at konflikten løses med militær makt. Hvordan man kan klare å underslå at det er FN-sporet som har vært fremtredende her i over et halvt år, er helt ubegripelig. Jeg synes for øvrig at Kristin Halvorsens innlegg blir veldig krampaktig når hun nok en gang forsøker å forherlige hvor flott det er med inspektørene og inspeksjonsregimet, men underslår at man vel neppe hadde hatt noe inspeksjonsregime i det hele tatt hvis man ikke hadde satt makt bak. Denne behendige omgåelsen av hvor viktig det var å presse Saddam til å akseptere inspektørene, er en usannhet som ikke blir noe mer riktig om den gjentas.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
Stortinget skal nå behandle et forslag om at omsetning av oppdrettstorsk skal legges inn under råfiskloven. Det arbeides målbevisst for å øke produksjonen av oppdrettstorsk og for å finne svar på en del forhold rundt denne form for oppdrett, som ennå ikke er løst. Dette er forhold som alle mener vil finne sine svar, og forventningene til at oppdrettstorsk skal bli en betydelig fiskeressurs her til lands i løpet av få år, er så absolutt berettiget. Derfor er det viktig å ha en gjennomtenkt løsning på hvordan denne fisken skal omsettes, og hvordan kontrollen skal foregå i forhold til den fisken som er villfanget. Det er viktig at omsetning og kontroll er innrettet slik at det ikke inviteres til fiskefusk og kvotejuks. I forbindelse med arbeidet med innstillingen til denne saken har komiteen hatt høringer med flere aktører i fiskerinæringen. Disse høringene viser at det er store ulikheter i synet på hvorvidt oppdrettstorsk bør legges inn under råfisklovens virkeområde. Derfor er det viktig med en grundig vurdering av alle sider av saken og av alle argumenter for og mot det som ligger i dette forslaget. Det blir bl.a. pekt på at mange forskjellige aktører skal delta i oppdrett av torsk, samtidig som det forventes at en stor andel av levert fisk fortsatt skal komme fra de tradisjonelle fiskeriene. Spørsmålet er om vi da skal ha to forskjellige systemer for omsetning og salg, og hvordan dette vil virke inn på den eksisterende råfiskloven. Mange spør om fri omsetning av oppdrettstorsk vil føre til et press mot råfiskloven – denne loven som har vært et godt redskap for å sikre likebehandling for aktørene i næringen gjennom mange år. Den frie omsetningen av oppdrettslaksen blir av noen brukt som dokumentasjon på at det må være riktig også å omsette oppdrettstorsken fritt. Andre mener at dette ikke kan sammenlignes ut fra forskjellene i mengden villfanget fisk, og viser til at minst 60 pst. av den store mengden villfanget torsk tas opp i løpet av fire–fem måneder. Forhold knyttet til kontroll har stått sentralt i høringene og i de innspill komiteen har fått. Her har det vært argumentert med at det blir vanskelig å kontrollere om den fisken som selges, er villfanget eller fra oppdrett. Dette blir av noen oppfattet som et problem i forhold til mulighetene for fiskefusk og kvotejuks. Andre mener at det ikke er noe problem å bruke veterinærbestemmelsene i forhold til kontroll med blanding av villfanget og oppdrettet fisk. Også forbrukernes rett til å vite om de kjøper oppdrettet eller villfanget fisk, har vært påpekt, og det har vært tatt til orde for at det må etableres et godt merkesystem for å sikre dette. På grunn av at det er så mange ulike hensyn å ta, vil det være behov for at Regjeringen gjør en grundig og helhetlig vurdering av alle sider ved den framtidige omsetning av oppdrettstorsk og melder tilbake til Stortinget i egnet form. Komiteen er delt i dette synet, og jeg regner med at de øvrige partiene vil argumentere for sine respektive syn. Med dette anbefaler jeg komiteens innstilling.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2003-02-20:
Lat meg med ein gong ta opp forslaget frå Framstegspartiet som er innteke på side 2 i innstillinga. Lat meg òg innleiingsvis seie at vi i Framstegspartiet prinsipielt er motstandarar av råfisklova og meiner at ho bør liberaliserast endå meir enn det som har vorte gjort så langt. Eg skal ikkje underslå at vi er godt nøgde med den liberaliseringa som har skjedd innanfor råfisklova dei siste åra, og at det som har skjedd, er steg i riktig retning. Men derifrå til igjen å skulle utvide råfisklova til omfatte omsetning av oppdrettstorsk er i strid med våre prinsipp. Derfor fremmar vi forslaget om at dette Dokument nr. 8-forslaget blir avvist. Eg ser ingen grunn til at vi ikkje skal følgje det same prinsippet for omsetning av oppdrettstorsk som vi har for omsetning av annan oppdrettsfisk. Det bør vere like konkurransevilkår. Det bør ikkje vere slik at ein skal vri på dette. Eg trur at ved at vi gjer dette, vil ein også styrkje oppdrettstorsken. Det vil vere eit godt supplement. Det vil gi stabile leveransar, og det betyr at også denne næringa kan få god pris. Det trur eg er viktig, for ein er akkurat no på eit forskingsstadium som gjer at det er viktig at oppdrettarane får god økonomi i anlegga sine, god økonomi i prøveprosjekta sine, slik at dei kan vidareutviklast. Difor er det viktig at ein kan selje den torsken på ei tid då det ikkje finst villfanga torsk. Etter mi meining gir dette også store moglegheiter for villfanga torsk, for på same måte som når det gjeld landbruket, vil det kome krav om rein, fin fisk utan medisinering osv.. Med god marknadsføring vil den villfanga torsken kunne bli eit attraktivt supplement i forhold til oppdrettstorsk – eg trur det kan bli stort – som gjer at villfanga torsk faktisk vil auke i pris og kunne bli interessant for marknader utanfor Noreg, i og med at denne fisken har beita langt nord i havet i vatn utan forureining, og har ete mat utan medisinar. Eg håpar at ein ved oppdrett av torsk kan unngå medisinering. Det veit vi jo ikkje, då dette er på begynnarstadiet. Difor er det viktig at vi prøver å sjå dette inn under det regelverket som er knytt til oppdrettslova. Dersom vi no går til dette skrittet og legg dette inn under råfisklova, noko næringa sjølv ikkje ønskjer, får vi politikarstyring av nok ei næring, og det vil vere synd. Det vil skade næringa, og det vil ikkje vere med på å styrkje den moglegheita norsk oppdrettsnæring har til å finne ein ny art som kan medverke til at den vekstnæringa som vi alle ønskjer at dette skal bli, også får ei framtid.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
Jeg har merket meg gjennom pressen at representanter for Kristelig Folkeparti har signalisert at det er naturlig at det spørsmålet vi behandler i dag, kommer tilbake til Stortinget. Jeg har da lyst til å spørre om dette er et felles syn for regjeringspartiene. Når vi i dag hører statsråden og representanten Kristiansen, blir jeg jo i tvil. Er disse av en annen oppfatning enn den Kristelig Folkeparti har gitt uttrykk for i pressen? Dersom det er slik at saken ønskes tilbake til Stortinget, hvorfor støttes ikke forslaget om nettopp dette, som ligger i innstillingen? Betyr det representanten Kristiansen og statsråden nå sier, at avgjørelsen om at denne omsetningen skal ligge utenfor råfiskloven, allerede er tatt? Og hvordan er da fiskerinæringen tatt med på råd i dette spørsmålet? Er de hørt i denne saken? Jeg tolker representanten Kristiansen slik at han langt på vei er enig i Fremskrittspartiets syn når det gjelder råfiskloven. Og jeg må da spørre: Oppfatter representanten Kristiansen det slik at råfiskloven er et problem for fiskerinæringen i sin nåværende form, eller totalt sett?
Ivar Kristiansen (Høyre), 2003-02-20:
Egentlig beklager jeg å forlenge debatten, som vel er avsluttet, men representanten Arnesen stiller noen interessante spørsmål om behovet for å få saken tilbake til Stortinget. Dette er et Dokument nr. 8-forslag, og jeg vil tro at det er muligheter for omkamper. Vi ser stadig vekk at det blir gjennomført mer eller mindre fortløpende også i Stortinget. Jeg anser denne saken som avsluttet her og nå. Det som går på oppfølging, kontroll og videreutvikling av oppdrettsnæringen generelt, og i særdeleshet torskeoppdrett, vil vi stadig få muligheten til å komme tilbake til Stortinget med. De politiske avveiningene når det gjelder organiseringen, vil jeg tro at de fleste også vil ha mulighet til å kunne komme tilbake til. Men siden ordet «tvil» ble brukt i representanten Arnesens innlegg, kan jeg ikke med min beste vilje se annet enn at også Arbeiderpartiet må ha atskillig tvil i denne saken om hvorvidt råfisklovens fortreffelighet er det som skal løfte norsk torskeoppdrett videre opp og frem, slik som man har valgt å formulere seg. Man har altså såpass sterk tvil at man ber en Høyre-statsråd – jeg skjønner jo godt behovet for det – om å sette seg ned og utrede dette spørsmålet for Arbeiderpartiet. Hvis man hadde tatt seg en runde til aktørene i norsk oppdrettsnæring, særlig til de aktørene som nå skal utvikle norsk torskeoppdrett, og spurt dem om råd, ville jeg tro at det unisone rådet og den unisone tilbakemelding som vil bli gitt, og som også må være kommet representanten Arnesen i hende, er: For alt i verden, ikke bland råfiskloven inn i dette spørsmålet. Hvis man leser råfisklovens forretningsidé og statutter, vil man se at den ene og alene er etablert i en tid da man først og fremst skulle ivareta interessene til fiskeren om bord i båten. Det var ikke forespeilet at det skulle være et lovverk som skulle ivareta oppdrettsnæringens interesse primært. Det å diskutere råfisklovens fortreffelighet med tanke på villfangst, vil jeg avstå fra her og nå. Det vil vi sikkert også få anledning til å komme tilbake til. Jeg er ikke en representant som ser det formålstjenlig å stå og fordømme råfiskloven. Det vil jeg aldri komme til å gjøre. Men jeg føler at vi alle sammen er i stand til å diskutere innholdet, og det skulle også bare mangle at vi ikke skulle gjøre det når det er tid og anledning for det.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
Nei, Arbeiderpartiet er ikke et populistisk parti. Vi fører en økonomisk politikk som vi kan stå for. Vårt forslag til budsjett var på lik linje med eller kanskje enda strammere enn Regjeringens, som ble vedtatt her i Stortinget. Vi fører en målrettet økonomisk politikk, og vi mener at ordningene i bostøtten er målrettede tiltak. Vi mener at hvis vi skal gi noe til noen, må dette være målrettet, slik at de som trenger det, får det. Det er en helt annen politikk enn den Høyre fører, der skattelette står øverst på menyen. Vi mener at de tiltakene i bostøtteordningen som vi nå får flertall for, er de samme ordningene som vi gikk inn for i budsjettet for 2003. Da fikk vi dessverre ikke flertall for dem. Nå er vi glad for at vi kan få dette igjennom. Når det gjelder den halve milliarden, vil Arbeiderpartiet dekke inn dette i revidert nasjonalbudsjett. Nå er det snakk om å bevilge 130 mill. kr til kommunene. I vårt alternative budsjett for 2003 var bevilgningen til kommunene 3 milliarder kr mer enn det Regjeringen foreslo. Da mener jeg at det nå er urimelig å hevde at vi ikke har tenkt å finne inndekning for de midlene som vi nå går inn for å bevilge.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
Ja, Arbeiderpartiet mener at Fremskrittspartiet, selv om de også skal få mye ros for denne innstillingen, har sviktet på ett område. Det gjelder innføring av en permanent ordning om støtte til lys og varme for barnefamiliene. Det er helt klart en urettferdighet at barnefamiliene ikke skal få den samme muligheten til slik støtte som pensjonister og uføretrygdede. Men vi er glade for at Fremskrittspartiet er med på å øke inntektsgrensen i bostøtteordningen med 30 000 kr, og at vi også nå klarer å innføre et tilskudd til lys og varme for første tertial. Det er dog litt. Så sier representanten Sandberg at det er populisme å bevilge penger til kommunene nå. Men da vil jeg minne om at det er Fremskrittspartiet som uten å vite spesielt mye om hvordan behovet vil bli i kommunene, nå vil bevilge 500 mill. kr. Vi mener det er «tenk på et tall». Vi legger derfor inn 130 mill. kr nå, samtidig som vi ber om at statsråden kommer tilbake i revidert med et mer eksakt tall, i tråd med det det er bruk for, for jeg tror at ingen av oss pr. dato vet hvor mye kommunene kommer til å måtte yte i ekstra sosialhjelp.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
Arbeiderpartiet og SV er nok enige på mange områder i denne innstillingen. Jeg mener at Arbeiderpartiet tar folk på alvor og også er lydhøre. Jeg viser til at vi nå har kommet med flere tiltak som gjør at det blir lettere å klare de høye strømregningene. Vi mener også at det er altfor store forskjeller i dette samfunnet, og at vi må ha en mer rettferdig fordeling. Det kan bl.a. gjøres gjennom skattepolitikken. Vi mener at skal vi gi skattelette, er det viktig at vi prioriterer dem som tjener minst. Når det gjelder energipolitikken, er ikke Arbeiderpartiet og SV enige på alle områder. Vi mener at vi skal ha sparetiltak, og at vi skal ta i bruk alternativ energi. Men vi mener også at vi bør få mer kraft på markedet. Det ville sannsynligvis ha gitt en annen pris på den strømmen som vi nå må kjøpe fra bl.a. Tyskland. Det blir kanskje et paradoks at vi nå kjøper kullkraft fra Tyskland og aksepterer det, men dersom vi snakker om å bygge CO2-gasskraftverk i Norge, er ikke det akseptabelt. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet og SV på veldig mange områder i denne innstillingen er enige. Jeg tror vi har klart å gjøre et løft, ikke bare i en presset situasjon, men et løft som kommer til å merkes for dem som i overskuelig framtid vil ha det dårligst.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
Fremskrittspartiet vil ikke være med på å gi barnefamiliene en permanent ordning med støtte til lys og varme, slik alders- og uførepensjonistene har. Nå sier representanten Sandberg at det ikke er et eneste land i Europa som har så stor fattigdom blant barn som Norge har. Men hvorfor går ikke da Fremskrittspartiet inn for dette forslaget, for det er jo helt målrettet i forhold til barnefamilier. Dette ville gitt store muligheter for akkurat denne gruppen og være en vesentlig håndsrekning. Da snakker Fremskrittspartiet hele tiden om skattelettelser. Men Fremskrittspartiet vet at når man snakker om skattelettelser, er det en tusenlapp til dem som tjener veldig lite, mens det er ti tusen, ja enda mer, det er i hundretusenklassen til dem som tjener ganske mye. Det er en lite målrettet ordning for å hjelpe den gruppen som representanten Sandberg nå var så opptatt av. Og hvis Fremskrittspartiet er bekymret for at det er fattigdom i Norge, og at det er noen som har det dårlig, hvorfor reduserer da Fremskrittspartiet dagpengene til de arbeidsledige, som de gjorde i desember? Er ikke det en gruppe som man da burde bekymre seg for? Fremskrittspartiet snakker om at de er så opptatt av å ha et lite byråkrati, og at alt skal være lett å håndtere, men når Fremskrittspartiet skal bevilge penger, som vi nå ser i dag, så er skjønnstilskuddet den beste måten, mener de, å bevilge disse pengene gjennom. Jeg tror at det er en byråkratisk ordning, og at man burde ha bevilget det gjennom innbyggertilskuddet. Det viser at partiet ikke har samstemmighet mellom ord og handling – eller hva mener representanten?