Lars Sponheim (Venstre), 2004-06-07:
Jeg deler interpellantens vurdering at norsk jordbruk står under sterkt press i de pågående WTO-forhandlingene. Jeg kan forsikre representanten Arnesen om at dette er en utfordring som Regjeringen tar meget alvorlig, og at det arbeides kontinuerlig med å sikre et forhandlingsresultat som vi kan leve med. Stortinget er tidligere orientert om de norske posisjonene i WTO-forhandlingene. Jeg skal derfor ikke dvele særlig lenge ved dem, men bare kort minne om at det er på området markedsadgang, altså i første rekke i spørsmålet om kutt i tollsatsene og økning i tollkvotene, at forhandlingene er vanskeligst. Vi er innstilt på å ta på oss betydelige forpliktelser, også på dette området, men samtidig er importvernet helt fundamentalt for å videreføre et aktivt landbruk over hele landet. I disse spørsmålene samarbeider Norge tett med andre matvareimporterende land, som Japan, Sveits og Korea, i den såkalte G10-gruppen. Dette samarbeidet er helt avgjørende for å få tilstrekkelig tyngde bak de norske kravene. På andre forhandlingsområder er situasjonen noe enklere. Vi er innstilt på betydelige kutt i handelsvridende støtte, men forutsetter at dette kan oppveies med en overgang til såkalt grønn støtte, som omfatter både miljø- og distriktsstøtte. Når det gjelder eksportsubsidiene, har vi signalisert vilje til full avvikling, under forutsetning av at vi får på plass en balansert avtale som gir oss det nødvendigste når det gjelder markedsadgang og internstøtte. La meg understreke at det er få eller ingen land som har spesielle ønsker om å ramme Norge i disse forhandlingene. I og for seg møter vi forståelse i WTO-systemet for våre behov og de særskilte utfordringer som karakteriserer småskalaproduksjon under våre klimatiske forhold. Det norske jordbruket ivaretar et flott kulturlandskap, bidrar til levende bygder og sikrer et minimum av matvareberedskap i et land som i OECD-målestokk er blant dem med lavest selvforsyning. Vi importerer i dag 50 pst. av det nasjonale forbruket på kaloribasis. Vår produksjon er innrettet mot hjemmemarkedet, og vi har praktisk talt ingen dumping av matvarer på verdensmarkedet. Likevel risikerer vi å rammes hardt som følge av disse forhandlingene. Årsaken er nok langt på vei at vi som industriland befinner oss i skuddlinjen mellom de mange sentrale utviklingsland på den ene siden og USA og EU på den andre. Disse utviklingslandene ønsker store kutt i industrilandenes tollsatser og støtteordninger. Dette rammer også land som Norge, selv om dette primært ikke er intensjonen. Det paradoksale er dessverre at flere forslag som ligger på bordet, faktisk rammer land som Norge, Japan og Sveits mest. For Regjeringen er det maktpåliggende å synliggjøre at vi på grunn av vanskelige driftsforhold er avhengige av betydelig støtte og vern for å videreføre et levedyktig jordbruk og ivareta legitime nasjonale målsettinger knyttet til matvareberedskap, levende bygder og miljø. Forhandlingene i Genève er for tiden inne i en intensiv fase. Innen det tas sommerferie i slutten av juli, er målsettingen å etablere et rammeverk for de videre forhandlinger. Det er av vital interesse for framtiden til norsk jordbruk at en sikrer et godt resultat og forutsigbare internasjonale rammevilkår. Forhandlingene vil kunne gi oss et tilstrekkelig handlingsrom for en nasjonal politikkutforming. Det er på hjemmebane at dette handlingsrommet skal brukes. For å møte de utfordringene som vi er stilt overfor, trenger vi en offensiv nasjonal strategi for å sikre et aktivt landbruk over hele landet, slik Stortinget har fastslått. Regjeringen har gitt en bred omtale av viktige tiltak i så måte i proposisjonen om jordbruksoppgjøret, som er lagt fram for Stortinget. Jeg vil benytte anledningen til å løfte fram noen eksempler med utgangspunkt i de temaer som representanten Arnesen nevner i sin interpellasjon. Når det gjelder matvareberedskap, tror jeg det er særdeles viktig å opprettholde dagens produksjonsnivå på en mest mulig kostnadseffektiv måte. Med økende konkurranse trenger vi et mer robust jordbruk. Særlig gjelder dette melkeproduksjonen, der bl.a. investeringer i ny teknologi forutsetter bruksstørrelse på et gjennomsnittsnivå som er høyere enn i dag. I årets jordbruksavtale er partene enige om en rekke tiltak for å øke melkeprodusentenes armslag. Disse endringene forventes ikke å svekke måloppfyllelsen på andre områder. Når det gjelder kulturlandskapet, er vår viktigste utfordring framover å sikre arealet i drift og hindre gjengroing. For å samordne miljøinnsatsen har vi etablert et nasjonalt miljøprogram som gjennom et rendyrket kulturlandskapstilskudd vil forvalte nær en tredjedel av de samlede budsjettoverføringene til jordbruket. Videre legger Regjeringen stor vekt på å regionalisere deler av miljøinnsatsen gjennom regionale miljøprogrammer. Det er fylkene og de enkelte kommuner som vet best hvor skoen trykker mest, og gjennom en utstrakt desentralisering kan en lokalt velge om de regionale midlene skal prioriteres til kampen mot jorderosjon og vannforurensing, eller brukes til å styrke aktiv seterdrift eller andre tiltak som kan fremme biologisk mangfold og et levende kulturlandskap. Landbruket har vært og vil fortsatt være en bærebjelke i den lokale bosettingen og økonomien i mange lokalsamfunn. Det er likevel et faktum at sysselsettingen har gått kraftig ned i det tradisjonelle jordbruket i hele etterkrigstiden, og dette er en trend som i noen grad også har økt de siste årene. Med et begrenset marked og økende importpress er det umulig å kutte kostnader og effektivisere produksjonen uten at dette også innebærer redusert sysselsetting i den tradisjonelle produksjonen. I denne situasjonen har Regjeringen lagt stor vekt på å legge til rette for etablering av nye arbeidsplasser på bygdene, bl.a. ved hjelp av verdiskapingsprogram og et enklere regelverk. Landbruksbasert verdiskaping gir disse tiltakene en god lokal forankring. Ulike verdiskapingstiltak har fått det til å blomstre i mange lokalsamfunn. Det er børstet støv av gamle produktbetegnelser, vi har fått på plass en særskilt merkeordning, og det satses i stadig større grad på utvikling av nye nisjeprodukter. Dette er en utvikling som har funnet sin plass innenfor ulike konsepter, slik som gårdsutsalg og kortreist mat, bondens marked, internettsalg og spesialbutikker, samt prøveprosjekter der høytbetalende kjøpegrupper i utvalgte eksportmarkeder nå er i ferd med å teste ut norske spesialprodukter. Slike initiativer koples nå opp mot gårdsturisme og reiseliv, og vi begynner å se konturene av en positiv næringsutvikling som kan sette dype og langvarige spor i norske bygder. Gjennom Landbruk Pluss har vi søkt å sette denne kreativiteten og nyskapingen i fokus. Regjeringen har valgt en helhetlig tilnærming til denne problematikken og sett på hvilke juridiske, økonomiske og administrative grep som er nødvendige for å legge forholdene bedre til rette for at landbrukseiendommene over det ganske land i større grad skal bli en kilde til vekst og nyskaping. Jeg vil avslutte innlegget med disse eksemplene. Som jeg nevnte, vil det også bli anledning til en bredere og grundigere debatt om norsk landbrukspolitikk når Stortinget om noen dager skal behandle proposisjonen om årets jordbruksoppgjør.