trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-01-09:
På veldig mange områder er Norge en stormakt, og det er i de store europeiske landenes interesse å ha et gjensidig godt forhold til Norge. Så når noen prøver å framstille det sånn at Norge bare må ta til takke med det som andre tilbyr en, er det en underdanig holdning som ikke er i tråd med det som er den politiske og realøkonomiske virkeligheten. Britene har funnet ut at EØS-avtalen ikke er noe alternativ, og det som viser seg også i Norge, er at svakhetene ved EØS-avtalen blir tydeligere og tydeligere. Jeg refererte til den franske sosialdemokraten Jacques Delors, som hadde en meget sentral rolle i forbindelse med samspillet med Gro Harlem Brundtland og etableringen av EØS-avtalen. Jacques Delors ser systemproblemene i det som er dagens EU og det EØS-avtalen bygger på. Det er et faktum som flere partier burde ta inn over seg. Jeg tok ordet fordi representanten Michael Tetzschner sa at Senterpartiet ønsket å kvitte seg med markedskreftene. Jeg kan nok en gang berolige representanten med at det kommer ikke til å skje. Vi er representanter for urkapitalismen – det har jeg sagt mange ganger før – men en urkapitalisme som må korrigeres, og det er vi knallharde på, at den kapitalismen må korrigeres gjennom folkevalgte organer. Det var det som var innholdet i mitt innlegg, nemlig blandingsøkonomien. Jeg vet at Høyre ønsker friest mulige markedskrefter og dermed minst mulig korrigering av markedskreftene. Derfor er for Høyre EØS-avtalen svært hensiktsmessig. Fremskrittspartiet har mer vanskeligheter, for sjelen til mange FrP-ere er jo å ha en kontrollert arbeidsinnvandring, ikke en fri arbeidsinnvandring, så Fremskrittspartiet er ute i vanskelig farvann når det gjelder EØS-avtalen. Men de som virkelig har utfordringene, er Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti, for der er jo EØS en torpedo mot grunnverdiene. EØS-avtalen er en torpedo mot grunnverdiene ikke minst for Arbeiderpartiet. Den er en torpedo mot det velorganiserte arbeidslivet med full sysselsetting og norske lønns- og arbeidsvilkår. Vi ser at det er umulig å sikre full sysselsetting og norske lønns- og arbeidsvilkår når det er friest mulig arbeidsinnvandring fra land som har helt andre forhold enn Norge. Det er rein og skjær logikk. Det er interessant, det som representanten Tetzschner sa, at Arbeiderpartiet ikke stiller opp for EØS-avtalen. Det er et tegn på at tvilen brer seg i Arbeiderpartiet, ikke minst i grunnorganisasjonen i Arbeiderpartiet, ikke minst i fagbevegelsen i Arbeiderpartiet. Det er vi veldig glade for, og vi ønsker debatt videre omkring dette systemet, som må avløses fortest mulig.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-01-09:
Høyre ønsker i minst mulig grad å ramme inn markedsøkonomien, og da er EØS-avtalen et veldig godt redskap. Det som imidlertid er problemet for Høyre, er at kjernevelgere hos Høyre, bl.a. de som er knyttet til håndverkssektoren, nå opplever en urettferdig konkurranse. De som har egne ansatte, med lærlinger, og er en anstendig, langsiktig bedrift, får en urettferdig konkurranse slik EØS-systemet fungerer. Så til representanten Hansen: Representanten Hansen ser på EØS-avtalen hittil som en glanstid. Den må jo ses i forhold til den tiden vi har vært inne i, men den må også ses i forhold til hvem vi omgås. Hvem vi omgås, har ganske stor betydning for hvordan vi ser på EØS-avtalen innenfor arbeidslivet. Hvis en omgås dem som opplever den urimelige konkurransen i arbeidslivet, får en et annet syn på den, og det er det Senterpartiet trekker fram fra denne talerstolen.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2018-01-09:
Det er fem land som har et spesielt og omfattende samarbeid med EU gjennom sine avtaler. Det er de tre EØS-landene, så er det Sveits, som er ganske likt EØS, men dekker en mindre del av det indre marked, og så er det Tyrkia, som er en del av tollunionen. Utenfor dette er det handelsavtaler av ulikt omfang og ulik dybde. Spørsmålet til statsråden er: Er det noen av disse handelsavtalene som gir like god, like omfattende og like dyp adgang til det indre marked som EØS-avtalen gjør?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2018-01-09:
Kjernen i EØS-avtalen er å sikre norsk næringsliv best mulig adgang til vårt viktigste eksportmarked. Derfor er spørsmålet – når man snakker om alternativer, og som ingen i debatten har berørt – et alternativ som skal være bedre. For hva og for hvem får vi aldri noe svar på. Det argumentet som brukes, er «demokrati». Det er helt riktig. Vi har valgt en modell som ikke gir oss representasjon i de styrende organer i EU, og dermed mindre innflytelse enn vi kunne hatt. Men vi må ikke glemme at når vi behandler innstillingen fra utenriks- og forsvarskomiteen om budsjettet for neste år, står det år om annet at Norge er tjent med at forholdet mellom land er regulert av internasjonale traktater, konvensjoner og institusjoner. Tenk på havretten og hva den har betydd for oss! Så når representanten Gina Barstad sier at lover skal vedtas nasjonalt, går det selvsagt an å mene det. Men hvordan skal man da få til et forpliktende samarbeid mellom land, om vi ikke er villige til å gi fra oss noe suverenitet som kan utøves i fellesskap gjennom internasjonale organer og traktater? Hvordan skal vi da få gjennomført tiltak mot klimaendringer eller skatteparadiser? Václav Havel sa da Tsjekkia gikk inn i EU: Jeg oppgir gjerne noe av vår suverenitet til fordel for en felles suverenitet som må utøves i forhold til utfordringer som bare kan løses i fellesskap. Representanten Steinar Ness sa at EØS-avtalen undergraver den norske modellen for mindre forskjeller og tillit mellom oss. Nei, det gjør den slett ikke. Det handler om nasjonal politikk, som vi i stor grad har lyktes med gjennom disse årene, og som vi skal slåss om på den nasjonale arenaen. Men det er noen forhold ved de kreftene som drar i feil retning, som bare kan løses i fellesskap, f.eks. hvordan vi får til rettferdig skattlegging av internasjonale, store konsern, og hvordan vi bekjemper bruk av skatteparadiser. Sigbjørn Gjelsvik sier: Hvorfor skal vi tviholde på EØS? Jo, vi skal det fordi det er best for norsk næringslivs eksportmuligheter og som plattform for vårt omfattende samarbeid med EU og EU-landene for øvrig. Representanten Nicholas Wilkinson sa at EØS ble udemokratisk tredd nedover hodene på folk. Mener Wilkinson at vedtak vi fatter i denne salen, er udemokratiske og tres nedover hodene på folk?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2018-01-09:
Representanten Lundteigen sa at det er ikke sånn at Norge bare skal godta det som tilbys underveis, når man forhandler avtaler. Selvsagt ikke. Men når det gjelder alternativer til EØS, er det et skille ved om man vil være innenfor eller utenfor det indre marked. Vil man være innenfor, være en del av det indre marked, som Norge er gjennom EØS-avtalen, må man godta spillereglene i det indre marked. Der er det ikke noe å gå på. Skal man være med i europamesterskapet i fotball, kan vi ikke insistere på at offsideregelen ikke gjelder for Norge, fordi vi er så flinke med Flo-pasninger. Men når man er utenfor det indre marked, har man en forhandlingssituasjon om hva avtalen skal omfatte, osv. Så sier Lundteigen at EØS-avtalen er en torpedo mot sosialdemokratiske verdier. Altså, de årene som har gått siden vi inngikk EØS-avtalen, har vært en glanstid for norsk økonomi og derigjennom norsk velferd, ikke minst gjennom de åtte årene da Senterpartiet, Arbeiderpartiet og SV regjerte sammen, og da nettopp arbeidsinnvandringen var et viktig bidrag til alt det vi fikk gjort den gangen. Jeg er forundret over Senterpartiets stadige angrep på EØS-avtalen og forsøk på å svekke den. Senterpartiet burde være EØS-avtalens varmeste forsvarer, fordi den gir norsk næringsliv det redskapet eksportnæringslivet trenger til vårt viktigste marked, og så beskytter den landbruket. Alternativet til EØS-avtalen vil, for å ivareta norske handelsinteresser, være medlemskap og ikke noe annet. Så sier representanten Gjelsvik at det ikke er noe bevis for at en handelsavtale vil være dårligere for næringslivet. Det felles regelverket er jo nøkkelen til det å kunne konkurrere på like vilkår. Han sier at vi selvsagt skal samarbeide og delta i internasjonalt samarbeid. Ja, det er bra, men kjernen er om man er villig til å oppgi noe suverenitet. Hvis man ikke er det, vil landene gjøre som de vil når det kommer til hælinga. Se hva vi står overfor nå med ny president i USA – løper fra forpliktelser på forpliktelser. Om man mener at brexit gir muligheter, lurer jeg på om man følger med på debatten som går borte i Storbritannia. Jeg har hatt møter med kolleger fra Storbritannia i ulike sammenhenger, og det inntrykket man sitter med, er at de har ingen omforent oppfatning om hva slags avtale de ønsker skal erstatte medlemskap. Det blir veldig spennende å se hvor dette ender.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2018-01-09:
Jeg tar ordet for å si at jeg synes representanten Gjelsviks siste innlegg var avklarende: Senterpartiet er villig til, i internasjonalt samarbeid, også å avgi suverenitet. Så kan man være enig eller uenig om hvilke områder man skal gjøre det på – det er selvsagt en del av den politiske debatten. Men det argumentet som oftest framføres fra Senterpartiets hold, og ikke minst fra Steinar Ness her i denne debatten, er jo demokratiargumentet – at det ikke er demokratisk om det ikke vedtas her hos oss. Da er mitt poeng: Da kan vi ikke få til et internasjonalt forpliktende samarbeid. Nå har representanten Gjelsvik åpnet opp mulighetene for at vi kan avgi suverenitet. Vi kan være uenige om på hvilke områder, men jeg håper at Senterpartiet tar det med seg i debatten videre framover, også når det gjelder EØS-avtalen.
Nicholas Wilkinson (Sosialistisk Venstreparti), 2018-01-09:
Jeg er britisk statsborger. Jeg er en av de 17,4 millioner britene som stemte for at Storbritannia skulle forlate EU, og det er jeg stolt av. Folk ønsker forandring. EU taper folkeavstemninger gjennom Europa gang på gang, og nok en gang har et folk sagt nei til overstyring fra Brussel. Demokrati handler ikke bare om fine bygg, som her, og fine stemmesedler; det handler om at folk får en mulighet og en rettighet til å bestemme sin egen skjebne i samfunnet. EØS har aldri vært stemt over i Norge. Det ble udemokratisk tredd ned over ørene på det norske folk etter at de sa nei til EU-medlemskap. Det har aldri vært en skikkelig vurdering av mulighetene, det har aldri vært et valg for det norske folk. Så hører vi den kunnskapsfiendtlige motstanden fra Arbeiderpartiet og Høyre, som ikke ønsker å samle mer kunnskap om temaet. Men vi vet jo allerede mye om hva EØS betyr, og det er sant: Vi vet at det gir press på arbeidsrettigheter og fallende lønn for folk som tjener lite, vi vet at det gir økende forskjeller, vi vet at det gir overstyring av demokratiet. Det gir oss direktiver som datalagringsdirektivet, som overvåker innbyggere, det gir oss postdirektivet, det gir oss jernbanepakkene. Tetzschner, fra Høyre, sa at det er bra for våre økonomiske interesser. Hvem  sine interesser? Er det arbeiderne, som får presset ned sine lønninger, Tetzschner og Høyre er opptatt av? Er det distriktene, som mister posten sin, eller er det pendlerne, som får press med tanke på privatisering av jernbanen? Vi vet hvem sine interesser Høyre representerer. Og EØS – ja, jeg er nok enig i at det representerer de samme interessene som Tetzschner. Det britiske folket – og jeg selv – stemte for å åpne muligheter for samarbeid i Europa i stedet for overstyring fra Brussel. De åpner muligheter for oss, da burde Norge være med og åpne muligheter for dem. Samarbeid på tvers av landegrenser er bra og viktig – samarbeid, ikke overstyring. Vi har muligheten til å vise at et reelt samarbeid utenfor EU vil fungere godt mellom Norge og Storbritannia, og det tror jeg vi skal få til. Jeg er stolt over at jeg stemte for britisk selvstendighet fra EU. Nei-bevegelsen har seiret to ganger i Norge og har påført Høyre og Arbeiderpartiet dundrende nederlag. Det har vi tenkt å fortsette med her i landet. Vi foreslår nå at vi skal samle kunnskap om mulighetene. Vi har ikke engang foreslått en folkeavstemning – vi foreslår å samle kunnskap om mulighetene. Selv det vil de ikke være med på. EU-tilhengerne her i Norge og i denne stortingssalen mistror kunnskap og demokrati. Det er kanskje ikke så rart, for de taper igjen og igjen når folket får sagt sitt, og vi vinner.
Sandra Borch (Senterpartiet), 2018-03-06:
På vegne av stortingsrepresentantene Heidi Greni, Kari Anne Bøkestad Andreassen, Geir Adelsten Iversen og meg selv vil jeg fremme et representantforslag om endring av forskrift for bruk av motorkjøretøyer i utmark og på islagte vassdrag.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-03-06:
Jeg har gleden av å legge fram et representantforslag på vegne av stortingsrepresentantene Audun Lysbakken, Arne Nævra, Freddy André Øvstegård, Karin Andersen, Kari Elisabeth Kaski og meg selv om å avslutte arbeid til utvalg som skal vurdere endringer i beredskapslovgivningen.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2018-03-06:
Eg har på vegner av stortingsrepresentantane Fredric Holen Bjørdal, Åsunn Lyngedal, Stein Erik Lauvås, Ingalill Olsen, Hege Haukeland Liadal, Magne Rommetveit, Lise Christoffersen, Arild Grande, Lene Vågslid og meg sjølv gleda av setja fram eit representantforslag om å utsetja iverksetjing av vedtekne endringar i eigedomsskattelova og presisering i vilkåra for å nytta overgangsregelen.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2018-03-06:
På vegne av stortingsrepresentantene Nicholas Wilkinson, Karin Andersen og meg selv har jeg gleden av å sette fram et forslag om å rette opp mangler i TSB, rusbehandlingen som anbudsrunden fra Helse Sør-Øst har ført til.
Hans Andreas Limi (Fremskrittspartiet), 2018-03-06:
Dette er historien om praktisk talt alt som kan gå galt i en byggeprosess, om et prosjekt som gang på gang har vokst utover rammene sine, og hvor nødvendige kontrollspørsmål ikke har blitt stilt i tilstrekkelig grad og korrigerende tiltak ikke har blitt iverksatt i tide. Stor usikkerhet i gjenstående prosjekt har ikke blitt avdekket tidsnok. Fremskrittspartiet forsøkte. Min forgjenger, Harald Tom Nesvik, foreslo som parlamentarisk leder tiltak for å redusere kostnadene, men fikk ikke gehør. Fremskrittspartiet mente det var riktig, senest i september 2016, å redusere ambisjonene for byggeprosjektet og se på tiltak for å begrense kostnadene, men slik gikk det ikke. I denne saken er spadene stukket i jorden, men hodene dessverre i altfor stor grad stukket i sanden. Jeg er glad for dagens redegjørelse, som var helt nødvendig, fordi ansvaret for byggeprosjektet hviler på Stortinget. Derfor er det viktig at hele Stortinget får ta del i presidentens redegjørelse og får tilgang til all informasjon. Det er litt spesielt at Arbeiderpartiets leder, som selv etterspurte denne redegjørelsen, likevel ikke hadde tid til å lytte til hva presidenten har å si til landets nasjonalforsamling før han ba Olemic Thommessen om å trekke seg fra vervet som stortingspresident. Det er verdt å stille spørsmål om hva Arbeiderpartiets medlemmer i dette og tidligere presidentskap selv har gjort for å sikre økonomistyringen i prosjektet, og minne om at de selv satt med presidentvervet da beslutningen om at Stortinget selv skulle være byggherre, ble tatt – en fatal beslutning som ikke ble korrigert underveis, til tross for at prosjektet eskalerte og kontrollrutinene sviktet. Stortinget bør nå ha to hovedfokus i byggeprosjektet. Det ene er at vi sluttfører prosjektet uten ytterligere overraskelser. Det andre er at vi finner inndekningen til kostnadssprekken uten å sende en ny regning til skattebetalerne. I tillegg er det avgjørende at Stortinget får en ny direktør med nødvendig kompetanse og evne til å prioritere nøkternhet, innføre gode kontrollrutiner, gjenreise respekten for fellesskapets midler og bidra til at Stortingets økonomiske drift er i henhold til de krav vi stiller til alle andre instanser i samfunnet. Vi trenger en helhetlig gjennomgang av kostnadene, og vi trenger nødvendige kutt, som må gjennomføres ganske umiddelbart. Vi trenger et presidentskap som forvalter ansvaret sitt proaktivt og tilstedeværende, som stiller nødvendige spørsmål løpende, og som holder Stortinget informert. Vi må rett og slett gjenreise tilliten til at landets nasjonalforsamling evner å vise budsjettdisiplin og har nødvendig respekt for skattebetalernes penger.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2018-03-06:
Det er uforståelig at regjeringspartiene ikke vil gi et løft i barnetrygden, når antallet barn som vokser opp i fattigdom i Norge, har økt til nesten 10 pst. Samtidig har altså barnetrygden blitt kuttet dramatisk. I 1990 fikk en trebarnsmor over 90 000 kr per år i barnetrygd. I 2015 var summen redusert til knappe 35 000 kr. Tall fra SSB for 2016 viser en betydelig realnedgang i husholdningenes inntekter, og at nedgangen var størst for barnefamilier, spesielt for enslige forsørgere. Uendret barnetrygd har noe av skylden for dette. Det påpeker også SSB. Å sikre at ingen barn lever i fattigdom, må være hovedoppgaven, og derfor er det uansvarlig, mener vi, at man ikke har økt barnetrygden siden 1996, og at ordningene for enslige forsørgere stadig blir svekket. I Norge har forskjellene mellom folk økt helt siden 1980-tallet, men de siste årene har forskjellene skutt i været. Fra 2013 til 2015 har ulikhetene økt med nærmere 9 pst., ifølge tall fra Det tekniske beregningsutvalget. Vi har nok av tall og statistikk som forteller oss at forskjellene øker, og hva det betyr for samfunnet vårt. Men tallene kan aldri gjenspeile de vonde følelsene som følger med når forskjellene blir større – klumpen i magen fordi man ikke har råd til å sende barnet sitt på klassetur, håpløsheten ved ikke å komme seg inn på boligmarkedet, eller som en 15 år gammel jente svarte da Redd Barna spurte hvordan det var å vokse opp i fattige familier: Man kan ikke være med på morsomme ting og er ofte deprimert. Det kan gå ut over skole og oppførsel. En annen svarte: Vi har ikke nok mat til familien. Historiene er mange, faktisk gjelder de hvert tiende barn i Norge. I samme rapport svarte et annet barn: Det er ikke lett for foreldre, de tenker mye på at barna ikke får det de trenger. Vi som folkevalgte er nødt til å jobbe for at alle barn får det de trenger. Det er på høy tid å ta igjen det store etterslepet. Rødt ønsker at barnetrygden skal dobles for deretter å bli indeksregulert, og at barnetrygd og barnebidrag ikke trekkes fra ved beregning av sosialhjelp. Barn som vokser opp i familier med lav status, har dårligere livssjanser på nesten alle livsområder. NOVA-rapporten om sosiale forskjeller i unges liv viser at ungdom med ulik bakgrunn allerede i tenårene har ulike forventninger til hva de kan oppnå i livet, oppfatninger både om utdanning, om framtidig lykke, om det å eie bolig og om arbeidsledighet. Man ser at optimismen er større desto høyere sosioøkonomisk status familien har. På 30 år har den rikeste prosenten i Norge doblet sin andel av inntektene, mens andelen barn i fattigdom øker. Lenge har et flertall på to av tre nordmenn ment at det er en hovedoppgave for politikerne å minske de økonomiske forskjellene. Skal det skje, må det føres en aktiv omfordelingspolitikk fra Stortingets side. Et tiltak som vil ha stor betydning i så måte, er nettopp forslaget om å øke barnetrygden. Derfor går Rødt inn for det og håper at et flertall på Stortinget ser nødvendigheten av en sånn økning.
Magne Rommetveit (Arbeiderpartiet), 2018-03-06:
Eit innlegg sånn i forbifarten: Presidentskapet legg med dette fram forslag om endring i Stortingets forretningsorden § 27 om komitéhøyringar. Etter forslag frå reglementskomiteen vedtok Stortinget i juni 2017 å ta inn ein regel i § 27 om at ein helst bør halda høyringar når det ikkje er møte i plenum. Det vart dessutan fastsett at unntak frå dette krev samtykke frå presidentskapet. På bakgrunn av dei erfaringane som ein har gjort sidan starten av sesjonen, foreslo fleirtalet i presidentskapet at kravet om slikt samtykke skulle verta teke ut av forretningsordenen. Eit mindretal, representanten Abid Q. Raja, ønskjer å vidareføra samtykkekravet. Eg går ut frå at han sjølv vil gjera greie for sitt standpunkt. Eg skal bare kort kommentera forslaget frå fleirtalet og bakgrunnen for det. Alle er samde om at det er ein fordel om komitéhøyringar vert lagde utanom møtetidspunkta i plenum. Forretningsordenen har nokre særreglar om dette. Høyringar kan ikkje haldast når grunnlovsforslag vert handsama, og kontrollhøyringar kan ikkje haldast samtidig med plenumsmøte, med unntak av spørjetimen. Desse reglane set absolutte grenser for når høyringar kan haldast, og unntak krev vedtak i Stortinget. Regelen om at høyringar elles helst bør haldast på andre tidspunkt enn når det er plenumsmøte, er formulert som ei retningslinje som skal liggja til grunn for planlegginga i komiteane, ikkje som eit absolutt påbod. Bakgrunnen for regelen er først og fremst at representantane skal kunna delta i både høyringar og plenumsdebattar. Særleg i mindre grupper risikerer ein å måtta velja bort debattar eller høyringar dersom desse vert haldne samtidig. Det er difor ei god retningslinje for komiteane å freista å unngå slike samanfall. Spørsmålet er så korleis ein oppnår den målsettinga regelen gjev uttrykk for. Fleirtalet i presidentskapet meiner komiteane sjølve bør ta ansvar for å følgja opp målsettinga, og at det har vist seg ikkje å vera ei god løysing at presidentskapet skal overprøva dei vurderingane komiteane gjer på dette punktet. Det er mange omsyn å ta når ein fastset tidspunkt for høyringar i komiteane. Komiteane er etter mitt syn sjølve nærast det å vega desse omsyna mot kvarandre når dei fastset framdriftsplanar og samordnar høyringar med andre aktivitetar som medlemane i komiteen skal delta på. Søknadsordninga har etter mitt syn dels hatt den effekten at komiteane i større grad kan overlata ansvar for å følgja opp regelen i § 27 til presidentskapet, dels har ho ført til auka byråkrati når komiteane skal gjera greie for kvifor eit fastsett høyringstidspunkt er ønskeleg. Presidentskapet er av gode grunnar atterhaldne med å overprøva arbeidsplanane til komiteane. Eg meiner samtykkeordninga allereie nå har vist seg å vera lite tenleg. Fleirtalet legg til grunn at komiteane søkjer å ivareta målsettinga så langt det let seg gjera, også utan ei særleg samtykkeordning, og føreslår å leggja ei tydelegare føring på dette i § 27. Eg viser elles til merknadane i innstillinga og tilrådinga frå fleirtalet.
Åsunn Lyngedal (Arbeiderpartiet), 2018-03-06:
I forslaget Stortinget er invitert til å vedta i dag, er det gjort til dels store endringer i organiseringen av Bankenes sikringsfond. Medlemmene, som jo er alle landets banker, utgjør i dag en generalforsamling som velger fem av sju styremedlemmer, og nå er det foreslått at alle sju skal oppnevnes av departementet. Det har fra Finans Norge vært fremmet en bekymring for at nærheten mellom departementet/staten og Bankenes sikringsfond skaper tvil om sikringsfondets uavhengighet av staten. Det igjen understreker at det kan gjøre at bruken av midler fra Bankenes sikringsfond kan bli ansett som statsstøtte. Derfor er spørsmålet mitt til statsråden om hun kan si litt om hvilke vurderinger som ligger bak utnevningen av styremedlemmer, og om statsråden kan forsikre oss om at det er gjort nødvendige avveininger av om det er fare for å komme i strid med regelverket for statsstøtte.
Åsunn Lyngedal (Arbeiderpartiet), 2018-03-06:
Alle partier som er her, også Arbeiderpartiet, er veldig opptatt av 2-millionersgarantien. Det ligger et mindretallsforslag på bordet der regjeringen blir bedt om å komme tilbake og orientere Stortinget hvis denne skulle komme i spill. Vi har ikke støttet det fordi Arbeiderpartiet mener det vil følge av vanlig praksis, så jeg lurer på om statsråden kan bekrefte at hun vil holde Stortinget orientert om utviklingen når det gjelder 2-millionersgrensen for garanti.
Helge André Njåstad (Fremskrittspartiet), 2018-03-06:
Eg vil òg starta med å takka saksordføraren for ein ryddig gjennomgang, både her og i komiteen, då saka var til behandling der. Me har ved ei rekkje anledningar, både her i Noreg og særleg internasjonalt, sett kva konsekvensane kan bli når bankar går over ende. Med innføring av desse nye direktiva og tett oppfølging av føretaka som slit, kan me i større grad sikra oss mot at bankar skal gå over ende. Me er nøydde til å stilla strenge krav både til kapital og buffer. Det er viktig at føretaka og Finanstilsynet utarbeider planar for korleis dei kan retta opp si finansielle stilling viss dei skulle bli svekte. For enkelte føretak vil det vera svært ressurskrevjande med ein del av desse planane. Eg er derfor glad for at det skal vera mogleg å fastsetja enklare krav, basert på størrelse og risiko. Når no Bankenes sikringsfond skal delast i to fond, eit innskotsgarantifond og eit krisetiltaksfond, sørgjer me for at det blir betydelege midlar tilgjengelege når det nye regelverket trer i kraft. Det er naturleg at føretaka med høg risiko må betala ein høgare del enn dei tidlegare har gjort, og det er derfor positivt at årsbidraga til dei to fonda vil bli meir risikodifferensierte enn dei tidlegare har vore. For Noreg sin del er det viktig å ha ein innskotsgaranti på 2 mill. kr, og at regjeringa skal fortsetja å jobba for å behalda denne ordninga. Eg er glad for at ein samla komité står bak dette. Det gjev tryggleik for alle dei som ønskjer å ha pengane sine trygt plasserte på bankkonto. Trass i at dei nye krava inneber auka administrativ og økonomisk byrde, både for det offentlege og for føretaka, er eg sikker på at det på lang sikt vil redusera risikoen for økonomiske problem.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-03-06:
Jeg takker statsråden for avklaringen som hun der ga. Jeg oppfatter det da slik at en straks vil orientere Stortinget dersom en får grunn til å tro at innskuddsgarantiens beløpsgrense må endres, og at det fortsatt er norsk posisjon at den skal være på 2 mill. kr. Jeg vil gjerne be statsråden gi sin vurdering av hva som vil være konsekvensene dersom Norge ikke når fram med å opprettholde grensen på 2 mill. kr. En samlet komité har nettopp understreket viktigheten av det, både for norske sparere, for bankene og for – i siste instans – stabiliteten i det norske samfunnet.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-03-06:
Når det gjelder det å spekulere i konsekvenser: Det har noe med å framheve betydningen av den norske ordningen og hvorfor det er avgjørende viktig å ivareta den å gjøre. Så til det som representanten Lyngedal tok opp i sin første replikk, som gikk på utnevning av styremedlemmene i Bankenes sikringsfond og det innspillet som har kommet bl.a. fra finansnæringens side. Med bakgrunn i både det som en har fått av innspill fra finansnæringens side, og debatten som har vært rundt det, ville det ikke vært klokt å komme med en ny modell for valg av styremedlemmer som tydelig markerer at fondet ikke er et organ for staten, men samtidig at en vil sikre en nødvendig kontroll?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2018-03-06:
La meg først si at innskuddsgarantiordningen etter lovforslaget vil fortsette å være uavhengig av staten, slik den også er etter gjeldende rett. Staten hefter ikke for garantiansvar overfor innskytere. Bankenes sikringsfond skal etter forslaget fortsatt administrere innskuddsgarantiordningen og i tillegg forvalte midlene, både i innskuddsgarantiordningen og i krisetiltaksfondet. Nå får Bankenes sikringsfond i tillegg i oppgave å bistå Finanstilsynet i utførelsen av nye oppgaver. I lys av det bør ikke finansnæringen ha en dominerende innflytelse over styret. Styremedlemmer med ledende stillinger i banker eller som oppnevnes etter forslag fra banknæringen, vil kunne gi opphav til habilitetskonflikter. Det viktigste er at de er kvalifisert og har god og relevant kompetanse. I den grad det fortsatt skulle være noen bekymring når det gjelder statsstøtteregelverket, er det noe jeg vil se nærmere på og forsikre meg om før reglene settes i kraft.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2018-03-06:
Som jeg sa i mitt innlegg, vil jeg selvfølgelig orientere Stortinget når det er noe å meddele. Jeg er glad for at det er bevegelse i saken, og at det kan nærme seg en løsning, men det gjenstår fortsatt arbeid. Ja, jeg vil selvfølgelig orientere Stortinget.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2018-03-06:
Dette er en ordning det er bred enighet i Stortinget om at vi har glede av. Det er derfor vi jobber mot EU for å sikre at vi kan forlenge dette utover 2018. Jeg har bare det arbeidet for øye å prøve å bidra til at Norge får en best mulig løsning på dette. Som jeg sa, vil jeg selvfølgelig informere Stortinget om det. Jeg tror jeg skal være forsiktig med å spekulere i hva som kan bli konsekvensene, for jeg tenker at jobb nummer én handler om å gjøre det vi kan for å sikre at ordningen videreføres.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2018-03-06:
Det har jeg i realiteten svart på. Jeg tror vi alle er opptatt av at uavhengigheten skal ivaretas på en god måte, og at vi har styremedlemmer som først og fremst er både kvalifisert og har god og relevant kompetanse for å gjøre jobben sin. Men som jeg også sa, er det en del faktorer her som jeg ønsker å forsikre meg ytterligere om før reglene settes i kraft.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2018-03-06:
Komiteen har hatt til behandling et representantforslag fra Arbeiderpartiet om endringer i ekteskapsloven – å forby barneekteskap i Norge. Saken handler om at det skal være opp til den enkelte når og hvem vedkommende skal gifte seg med, og at ungdommer under 18 år må få slippe å gifte seg på grunn av sosialt press eller forventninger. Saken viser også til et av FNs bærekraftsmål for 2030, som handler om å få slutt på barneekteskap, og foreslår derfor å endre ekteskapsloven slik at personer under 18 år ikke skal kunne inngå ekteskap. Vi mottok svar fra barne- og likestillingsministeren, den gang Solveig Horne, datert 16. november 2017, der det står at regjeringen innen kort tid ville sende et forslag på høring med samme innhold som dette representantforslaget. Statsråden mente at endringer av ekteskapsloven bør behandles som en vanlig lovsak, men viste også til at det ble forkortet frist på høringen, og at saken derfor har høy prioritet. I denne saken er det fremmet et forslag til, nemlig at Stortinget ber regjeringen vurdere å foreslå en bestemmelse i ekteskapsloven om forbud mot å inngå forhåndsavtale om ekteskap for personer under 18 år. Flertallet i komiteen, bestående av regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti, ser det som vanskelig å se for seg hvilke rettsvirkninger et slikt forbud vil få. Et slikt forbud vil også være vanskelig å håndheve. Dersom begrepet er ment å ramme avtaler om ekteskap som er mot enkeltpersoners frie vilje, rammes dette allerede av et forbud mot tvangsekteskap. Når det gjelder selve saken, dette å forby ekteskap for barn under 18 år, er det full enighet i komiteen. Det er ingen uenighet i komiteen om at dette må innføres, men spørsmålet er hvor fort vi skal gjøre det. Flertallet mener at dette bør legges inn under en helt vanlig lovbehandling, slik at en forsvarlig saksbehandling knyttet til et slikt lovforslag blir ivaretatt. Jeg regner med at de ulike partiene vil fremme sine synspunkter i denne saken på egne vegne. På Kristelig Folkepartis vegne vil jeg etterspørre hvor raskt vi kan få en sak til Stortinget om dette, for dette er en viktig sak. Å måtte gifte seg mot sin frie vilje, å måtte inngå tvangsekteskap, er det allerede et forbud mot, og vi må gjøre det vi kan for å sikre at dette forbudet blir etterlevd. Gjennom lovverket kan vi det ved å forby at det inngås ekteskap av personer under 18 år. Jeg er veldig spent på å høre fra statsråden hvordan departementet nå arbeider med dette, og hvor raskt vi kan få en sak til Stortinget, slik at vi kan få vedtatt denne loven så raskt som mulig. Ellers vil jeg takke representantene som har fremmet denne saken. Det er som sagt ingen uenighet i komiteen om intensjonene her, det er tempoet vi er litt uenige om.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2018-03-06:
I et av verdens rikeste land er det altså slik at nesten 100 000 barn lever i vedvarende fattigdom, og det kan vi ikke sitte stille og bare se på. Det å ikke kunne dra på ferie, delta på aktiviteter, det ikke engang å kunne si ja til en bursdagsinvitasjon skaper en type utenforskap som får veldig store konsekvenser for dem som er rammet av dette. Jeg er glad for de tiltakene som Kristelig Folkeparti har fått være med på, tiltak som nettopp skal prøve å hindre utenforskap, sånn som f.eks. Ferie for alle, som vi har økt bevilgningen til i budsjettene nesten hvert år. Men vi vet samtidig at dette ikke er nok. Det er ikke dette som til syvende og sist gjør at man kommer ut av fattigdomsfellen. Jeg er enig med representanten Trettebergstuen i at arbeid er viktig, men da må vi samtidig sørge for at vi har et arbeidsmarked som har større og åpnere armer enn det vi ser i dag. Vi har tidligere i denne salen diskutert hvor vanskelig det er for noen – innvandrerkvinnene, bl.a. – å komme inn på arbeidsmarkedet, bl.a. på grunn av språkproblemer. Vi vet også at en del av arbeidsmarkedet er innrettet slik at hvis man får en søknad fra en som har et litt annerledes navn, blir man kanskje ikke innkalt til intervju engang. Jeg er enig i at arbeid er viktig, men da må arbeidsmarkedet ha åpnere armer. Når det gjelder barnetrygden, er den veldig viktig, ikke minst for dem som har dårligst råd. Kristelig Folkeparti er en forkjemper for at barnetrygden fortsatt skal være universell. Det er på den måten vi bevarer barnetrygdens legitimitet. Men vi har samtidig over lang tid kjempet for å øke barnetrygden, og jeg vil bare vise til vårt alternative budsjett for 2018, hvor vi økte barnetrygden med 300 mill. kr. Kristelig Folkeparti har vilje til å gjøre noe med denne ordningen, fordi vi vet den er så viktig, ikke minst for dem med dårligst råd. Jeg er veldig glad for at en samlet komité nå ber regjeringen komme tilbake igjen på egnet måte med en sak der man ber om at barnetrygden holdes utenfor når sosialhjelpen beregnes. Det er et godt tiltak. Alene er ikke dette nok til å løfte folk ut av fattigdom, vi må se på flere treffsikre tiltak, men dette er i hvert fall ett tiltak som vil hjelpe dem med dårligst råd. Jeg mener at er det én ting vi politikere bør måles på, så er det på det vi gjorde for dem som satt nederst ved bordet. Dette er en sak som nettopp viser om vi har vilje eller ikke. Vi kommer sikkert til å få flere slike saker til behandling i Stortinget, og jeg håper at vi kan ha dette i bakhodet: Hva er det vi virkelig ønsker å bli målt på som politikere?
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2018-03-06:
Takk til saksordføreren for gjennomgangen av saken. Den handler om modige jenter og gutter som reiser seg mot sosiale forventninger og kulturell kontroll som ødelegger, som skaper frykt og redsel, og som også medfører død. Arbeiderpartiet fremmer dette forslaget fordi det er en aksjon på gang internasjonalt for å få stater som Norge til å gå i front når det gjelder å fremme motstand mot barneekteskap. Medlemmer av Plan, barn og unge, har reist seg mot dette mantraet i noen kulturer som heter «bli som meg». Trange sosiale rammer skal ikke tres ned over hodet på våre unge. Derfor gikk 9 400 unge til fylkesmennene med brev og ba om at det burde innføres en lovendring. Vi må begynne med oss selv, sa ungdommen. Det syntes Arbeiderpartiet var en god idé, og vi startet da prosessen med å fremme dette forslaget. Når vi snakker om barn, passer det kanskje å si «det var en gang», og det var en gang vi hadde en regjering som ville ta lederskap i verden når det gjaldt bistand og likestilling. Sånn er det ikke helt lenger. Det synes som om denne regjeringa må trekkes litt etter håret. Hvis det ikke er et parlamentarisk uttrykk, kan vi si at de trenger andre partier på Stortinget som dytter dem i riktig retning. Det ser ut til at de selv har forlatt trekkvogna. Dette lovforslaget handler om å gi et signal til andre land og også til foreldre i Norge som vurderer slike avtaler. Det er, som saksordføreren sa, knyttet til FNs bærekraftsmål, og det er også, som saksordføreren sa, riktig at regjeringa jobber med et forslag. Vi tenker slik i Arbeiderpartiet at det faktisk hender at Stortinget vedtar lovforslag fra denne salen, og jeg tror ikke jeg tar helt feil – selv om jeg må innrømme at jeg ikke har sjekket det i Stortingets referater – men jeg kan tenke meg at også Høyre og Fremskrittspartiet av og til i sin historie har fremmet lovforslag fra denne talerstolen. Dette forslaget er godt utredet, det er håndterbart, det er juridisk bindende hvis Stortinget vil, og det kan vedtas nå. Det velger flertallet ikke å gjøre, og det er for så vidt greit – vi må vente noe lenger. Jeg finner likevel argumentasjonen litt underlig, at når de korter inn på høringsfristen for liksom å skynde på, så er det et argument for å sikre en god og forsvarlig behandling. Det skal bli spennende å se når forslaget kommer til Stortinget, om det blir så mange endringer. Når det gjelder forslag nr. 2, problematiserte saksordføreren det noe. Vi ber regjeringa vurdere å foreslå et forbud. Vi synes det er viktig at det slås fast i lovs form at det faktisk er forbudt å inngå forhåndsavtaler om ekteskap. Det er problematisert hvilke virkemidler og hvilke sanksjonsmidler som skal gjelde. Det er det vi ønsker at regjeringa skal komme tilbake til. Så er det å håpe at dette forslaget, forslag nr. 2, også blir en del av den vurderingen Stortinget gjør, for denne saken er viktig, og den er for viktig til ikke å bli tatt på alvor. Arbeiderpartiet er altså av den oppfatning at vi mener den er for viktig til at vi skal vente. Jeg tar opp forslagene Arbeiderpartiet står bak sammen med Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2018-03-06:
Nå har vi hørt innlegg fra regjeringspartiene, og jeg må si det er lenge siden jeg har hørt så mye utydelighet og så mange selvsagtheter fra talerstolen i en sak. Det henger kanskje sammen med at vi stort sett er enige. Men argumentasjonen for ikke å fatte vedtak synes jeg er ganske tynn, og den varierer fra at vi allerede har lovforslag, til at vi skal gjøre en grundig jobb, men ikke så grundig at vi trenger noen lang høring, høringssvarene er allerede begynt å komme inn, og det er stor oppslutning. Dette synes jeg faktisk er litt dårlige argumenter, men sånn er det i Stortinget – noen ganger har vi gode og noen ganger dårlige argumenter. Høyres representant sa fra talerstolen at det for Høyre er et viktig prinsipp som ikke kan omgås, heller ikke når enigheten er stor, og det er at vi fatter vedtak på lovforslag direkte i Stortinget. Har statsråd Helleland som stortingsrepresentant fremmet forslag direkte i Stortingets sal, såkalte representantforslag?
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2018-03-06:
Jeg takker for historiefortellingen om det som nå snart ligger 13 år tilbake i tid. Nå har altså denne regjeringa hatt styringen i fem år, og her er det et lovforslag som er klart, entydig, veldig lett å vedta og lett å følge opp. Det er ikke politisk uenighet om det, det trengs ingen utredninger, det trengs ingen utsettelser fra regjeringa. Likevel velger statsråden og regjeringspartiene å utsette vedtaket. Kan statsråden utdype for Stortinget hva slags momenter statsråden tror kan komme i den videre utredningen, og som vil få betydning for at dette forslaget ikke kan vedtas?
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2018-03-06:
Takk til saksordføreren for en god gjennomgang av saken og også for et godt samarbeid om denne lovproposisjonen. Dette er et viktig område, og Arbeiderpartiet mener det er viktig at barn, uansett hvor de er, og hvor de hører til, skal beskyttes mot å bli utsatt for vold og overgrep. Derfor handler arbeidet mot at barn blir utsatt for vold og overgrep, om mer enn lovparagrafer. Men lovparagrafer er viktige, og i dag skal vi behandle en slik lovsak. Det er også viktig at det som blir vedtatt i dag, følges opp med penger. Det er den andre store prioriteringen. Arbeiderpartiet har vært kritisk til regjeringas prioritering når det gjelder økonomi i flere saker knyttet til vold og overgrep. I årets budsjett bevilget Arbeiderpartiet i sum rundt 700 mill. kr utover regjeringas forslag til budsjett til tiltak som skal forebygge, avdekke og stoppe overgrep mot barn i mange sektorer. Så vår kritikk av regjeringa går ikke på mål, men på prioritering av bevilgninger til oppfølging av lovforslaget. Det gjelder politi, domstoler, barnevern og kommunehelsetjeneste, for å nevne noe. Derfor stemte Arbeiderpartiet mot forslag til opptrappingsplan mot vold og overgrep, ikke fordi den ikke hadde gode tiltak, for det hadde den, men fordi den var for utydelig når det gjelder ansvarsplassering og økonomi. Dette var også en tilnærmet unison tilbakemelding fra frivillige organisasjoner. I denne høringen har det vært stor tilslutning til regjeringas forslag til endringer i barneloven, og de endringene stiller også Arbeiderpartiet seg bak. Vi mener de er viktige i arbeidet for å hindre at barn og unge utsettes for vold og overgrep. Det jeg vil peke på, og som vi har noen merknader til, er de innspillene som Forandringsfabrikken kom med under høringen. Det gjaldt at det er viktig at barna selv snakker direkte med dem som skal fatte avgjørelser i domstolene. Jeg synes det er veldig gledelig at sorenskriveren i Kristiansand har tatt initiativ til en omfattende prosess der barnevernsbarn blir lyttet til, og der barnevernsbarns erfaringer blir brakt inn for domstolene. Det synes jeg er en god oppfølging av bl.a. dette lovverket. Det er viktig å sørge for at barns uttalelser og barns formidling av sin egen opplevelse ikke på noe som helst vis skal bli brukt mot dem i andre runde. Det regner jeg med og har stor tillit til at både domstoler og også departement følger opp. Det er også et annet punkt der vi har litt forskjellige merknader. Det er på et punkt der en del høringsinstanser, f.eks. Politidirektoratet, Kripos og Stine Sofies Stiftelse, ber om at en også vurderer at kontaktforbud blir vurdert for andre lovbestemmelser enn det som er foreslått i denne proposisjonen. Det har Arbeiderpartiet sagt i merknads form at vi synes er viktige innspill, og vi regner med at departementet følger det opp på egnet møte.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2018-03-06:
I proposisjonen kan en lese om noe av det som skal følges opp: Det skal bli økt samarbeid, økt nettverksjobbing og bedre dokumentasjon, en skal lytte mer til barna, en skal involvere nettverk bedre, og en skal ivareta kulturelle forskjeller bedre enn det som er gjeldende i dag. Tidligere har budsjettene som har kommet fra regjeringa på barnevernsområdet, vært underfinansiert, og Stortinget har hvert år rettet opp dette. Arbeiderpartiet har lagt inn penger til flere stillinger og økt innsats, noe som er nødvendig. Ordførerne i Kautokeino og Karasjok er svært bekymret for at urfolk i Norge ikke får god nok oppfølging og hjelp på grunn av manglende samisk kulturkompetanse. Det samme har Sametinget skrevet til komiteen og også til departementet. Hvilke konkrete initiativ vil statsråden ta i oppfølgingen av denne loven for å følge opp intensjonene om bedre ivaretakelse av barn med annen kulturell bakgrunn, og spesielt samiske barn?
Marianne Haukland (Høyre), 2018-03-06:
Høyre er enig med forslagsstillerne i at grensen for å kunne gifte seg i Norge skal være myndig alder, altså 18 år. I Norge bør vi ikke akseptere at mindreårige gifter seg. Aldersgrensen bør derfor være myndig alder. Vi har i dag en slik aldersgrense, men vi har også en adgang til dispensasjon. Selv om det er svært få under 18 år som har fått dispensasjon til å gifte seg de siste årene, vil en absolutt aldersgrense gi et tydelig signal både i Norge og utenlands om at vi ikke aksepterer at mindreårige gifter seg i Norge. Under behandlingen av saken i komiteen fikk vi 16. november i fjor et brev fra daværende barne- og likestillingsminister Solveig Horne. Komiteen fikk da beskjed om at regjeringen allerede hadde besluttet å sende et forslag om endring av ekteskapsloven ut på høring. Det er et likelydende forslag om endringer i ekteskapsloven, og det vil også medføre at man kan oppheve muligheten for å gi dispensasjon til personer mellom 16 og 18 år til å gifte seg i Norge og dermed da innføre en absolutt 18 års aldersgrense for ekteskap i Norge. Det forslaget har vært ute på høring, departementet har fått tilbake høringssvar, og det er dermed snart klart for at regjeringen kan sende over en slik sak til Stortinget. Proposisjonen vil også innebære endringer av ekteskapsloven og mest sannsynlig ha forslag som vi diskuterer her i salen i dag. Dermed vil Stortinget kunne vedta et forslag til ny ekteskapslov innen kort tid. Hva er egentlig forskjellen på forslaget som skal fremmes av regjeringen, og forslaget vi diskuterer i dag? Dette representantforslaget fra Arbeiderpartiet har ikke vært ute på høring og har heller ikke hatt en tilstrekkelig behandling, slik lovforslag i Norge bør ha. Vi mener det er uheldig at Arbeiderpartiet ser ut til å starte en uheldig praksis som fraviker den helhetlige behandlingen av lovendringer som vi har en demokratisk tradisjon for i Norge. Selv om jeg er enig i mye av det representanten før meg sa, blir det et mindre presserende argument når representanten selv vet at det er et forslag som allerede er på trappene. Vi i Høyre er faste i vårt prinsipp om at behandling av nye lover skal sendes ut på høring, slik at berørte parter får mulighet til å uttale seg og bli hørt. Det er viktig fordi det utvider kunnskapsgrunnlaget for politiske beslutninger og lovsaker, og det sikrer også legitimitet i de lovene som vedtas av Stortinget. Dette er et svært viktig prinsipp for Høyre, som vi mener ikke kan omgås, selv ikke når våre motiver er gode og enigheten i Stortinget stor. Forslaget fra departementet har vært ute på høring, derfor ønsker vi å avvente behandlingen av ny ekteskapslov til etter at proposisjonen fra regjeringen er levert inn til Stortinget. Derfor mener vi at Høyre skal stemme imot representantforslaget fra Arbeiderpartiet i denne saken.
Marianne Haukland (Høyre), 2018-03-06:
Under behandlingen av denne loven var familie- og kulturkomiteen på komitéreise i Finnmark. Der fikk komiteen en redegjørelse av ordfører Johan Vasara i Kautokeino kommune om de særskilte kostnadene som samisktalende kommuner har bl.a. når de fører saker i fylkesnemnda. Kommuner med samisk som majoritetsspråk, Kautokeino og Karasjok, har spesielle kostnader til tolk for at de skal kunne bruke sitt språk i fylkesnemnda. Disse kommunene bruker samisk daglig, også i saksbehandling og behandling av barnevernssaker. Fordi Norge har forpliktet seg til å ivareta det samiske språket og kulturen, er samisk språk som administrasjonsspråk viktig. Derfor mener jeg og komiteen at det er riktig at vi i oppfølgingen av denne loven ber regjeringen komme tilbake til Stortinget på egnet måte, der kommunenes betalingsansvar for utgifter til tolk i saker i fylkesnemnda blir sett nærmere på.