Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2018-04-12:
Først og fremst vil jeg takke for interpellasjonen fra representanten Grung. Jeg er helt enig med interpellanten i at vi alle sammen har et ansvar for å legge til rette for at det skapes verdier basert på fiske- og oppdrettsressurser langs norskekysten. Man hører om eksport av opp mot 50 000–60 000 arbeidsplasser, men vi kjenner, tror jeg, alle sammen årsaken til det. Det er jo et visst kostnadsnivå i Norge som ikke er konkurransedyktig, selv om vi er de beste til å lage den typen produkter i foredlingen vår. I Jeløya-plattformen har regjeringen derfor slått fast at vi, sammen med hele Stortinget, vil søke å skape større verdier av hver kilo fisk og andre marine ressurser i Norge. Det innebærer at man må legge til rette for bearbeidingsindustrien i Norge. Og det er mange grep som kan tas. Et stikkord i den forbindelse er handelspolitikk og arbeidet for å redusere tollbelastningen på bl.a. bearbeidede sjømatprodukter, særlig i EU – det kan jo være en av årsakene til at flere aktører søker seg inn i EU for å drive bearbeiding. Andre stikkord er at vi, selv om vi er gode i dag, fortsatt må videreføre vår forskning og teknologiutvikling, bygge infrastruktur, komme med kompetansetiltak. Regjeringen mener imidlertid at det ikke er fornuftig å pålegge en viss form for bearbeiding der det ikke er lønnsomt, bl.a. – det er ingen som tjener på det der det ikke er lønnsomt eller konkurransedyktig. Da reduserer vi verdiskapingen framfor å øke den, og det vil bli mindre sysselsetting og mindre bearbeiding. Det er for tiden en betydelig utvikling i norsk oppdrettsnæring. Det gjøres store – enorme – investeringer i nytt utstyr og nye løsninger for å effektivisere og forbedre driften. Det har vært en enorm interesse for utviklingstillatelsene som ble utlyst av regjeringen. Da er det naturlig at næringen ser på slakteprosessen og om de kan ta noen grep som kan øke effektiviteten og lønnsomheten også på slaktesiden. Framveksten av slaktebåter er en del av dette. At næringen utvikler seg og ser på muligheter for å skape større verdier, er noe vi bør applaudere og i hvert fall ikke i utgangspunktet stille oss kritiske til. Jeg vil påpeke at slaktebåter i seg selv ikke er noe nytt. Det som er nytt, er at enkelte aktører ser på muligheten for at slaktebåtene kan levere direkte til utlandet. Foreløpig er det ingen slike fartøy i drift, og det gjenstår å se, tror jeg, om aktørene får dette til. Hvilke erfaringer de eventuelt måtte høste av dette, er det i hvert fall altfor tidlig å si noe om når det gjelder omfang. Jeg er uansett trygg på at det vil være en betydelig landbasert industri i Norge basert på bearbeiding av laks og annen sjømat i framtiden. Vi vil se et mangfold av ulike forretningsmodeller. Noen vil finne det lønnsomt å etablere transport direkte til kontinentet, mens mange – de fleste – vil fortsette med bruk og slakteri på land i Norge, slik vi ser det i dag. Men det avhenger litt av oss – hvilke rammer storting og regjering legger for næringen. Det er ingen tvil om at i dagens situasjon, der vi i fellesskap legger betydelige miljøkrav på næringen – trafikklyssystemet er ikke enkelt å forholde seg til – og betydelige investeringskrav når det gjelder å fornye seg innen teknologi for å møte de store utfordringene som kommer, har vi indirekte pålagt næringen å investere titalls milliarder kroner framover. Det må man også ta med når man skal se hele kostnadsbildet for næringen. Det ble også nettopp fremmet forslag om å utrede en produksjonsavgift, altså ytterligere utgifter for næringen. Vi har nettopp hatt den første runden om salg av økt produksjon, vekst. 120 000 kr per tonn måtte næringen betale, over 90 mill. kr for en tillatelse. Det er klart at det er investeringer som er tunge for næringen, så vi må ikke bli overrasket når næringen på den andre siden leter etter nye, effektive løsninger for slakt og hele kjeden oppigjennom. Men det er helt riktig som interpellanten påpeker, at framveksten av slaktebåter vil kunne føre til noe redusert behov for arbeidskraft på enkelte slakteri på land. Det skapes imidlertid også nye arbeidsplasser om bord på båtene og i tilknytning til virksomhetene på land. Det er ingen automatikk i at arbeidsplasser vil bli fylt opp av utenlandske arbeidstakere. Flytting av transport fra land til sjø vil også, tror jeg, være i tråd med Stortingets og regjeringens intensjoner om å bidra til reduserte klimautslipp og redusert belastning på norske veier. Aktørene mener at slaktebåter vil kunne redusere den biologiske risikoen som både storting og regjering er opptatt av, øke slakteutbyttet, altså at det er mer igjen av fisken, og redusere kostnadene for oppdretterne, slik at de kan videreutvikle seg for å møte biologiske, miljømessige og andre utfordringer. Redusert transporttid og antall ledd i verdikjeden vil også øke kvaliteten. Aktørene ser formodentlig på mulighetene som slaktebåtene gir, fordi de vurderer det som lønnsomt ut fra flere kriterier som til sammen vil øke verdiskapingen. 2018 er det første året vi tildeler vekst i oppdrettsnæringen med trafikklyssystemet. Det utlyses 6 pst. vekst i områder som er vurdert til å ha god status, så langt 2 pst. – som jeg sier – til 120 000 kr per tonn. Det har allerede innbrakt inntekter på 950 mill. kr til Havbruksfondet. De resterende prosentene tar vi sikte på å tildele på vårparten eller tidlig sommer. Høringen for dette går ut 18. april. Det er viktig i sammenheng med at kommunene skal stille sjøarealer til disposisjon, at de får noe igjen for å legge til rette for dette. Regjeringen har derfor lagt opp til den fordelingen som ligger i Havbruksfondet, og som Stortinget har sluttet seg til. Hvis man skal følge opp det resultatet man har fått allerede, vil dette gi inntekter på 3 mrd. kr i Havbruksfondet, for en normal oppdrettskommune kanskje 8–11 mill. kr. Det er ingen tvil om at kommunene som legger til rette for oppdrettsnæringen, får mye igjen. Derfor deler jeg ikke interpellantens bekymring for at framveksten av slaktebåter vil føre til mindre villighet til å stille arealer til disposisjon. Vi skal heller ikke glemme at de fleste oppdrettskommuner ikke har slakteri. Med årene er det faktisk blitt færre, men større slakteri. Med Havbruksfondet sikrer vi at kommuner som allerede har klarert arealer til oppdrett innenfor sine arealer, får sin del av kaka. Interpellanten stiller spørsmål om hvorvidt vi bør vente med å tildele vekst i oppdrettsnæringen til vi har evaluert betydningen av slaktebåter for verdiskaping og arbeidsplasser. Det mener jeg er lite klokt. Å koble denne tildelingen av vekst med framveksten av slaktebåter vil være meget, meget uheldig for en forutsigbar vekst. Premissene for vekst i havbruksnæringen har vært en grundig debatt i havbruksmeldingen som førte fram til trafikklyssystemet. Stortinget har samlet seg om at det er den miljømessige påvirkningen målt i lakselus som skal være styrende for veksten, mens andre hensyn ikke skal spille inn. Som jeg har vært inne på, ser jeg ingen grunn til at vi skal stille oss kritiske til framveksten av slaktebåter. Snarere kan slike båter være et godt tilskudd til oppdrettsnæringen. Skal vi være trygge, og skal vi ha en betydelig industri i Norge i framtiden som baserer seg på bearbeiding av laks og annen sjømat, ønsker regjeringen å legge til rette for mer lønnsom bearbeiding i Norge. Men det er ikke fruktbart å forsøke å oppnå dette gjennom å hindre utvikling i næringen eller pålegge nye former for leveringsplikt, slik vi har erfart fra kritiske næringer. Jeg mener – hvis vi ser på hele rammeverket – at for å skape mer bearbeiding, sysselsetting og vekst i Norge, er det skatter, pålegg, forbud, byråkrati og alt dette som må legges til grunn. Vi må i dag være oppmerksom på at oppdrettsnæringen begynner å få et høyt kostnadsnivå allerede. Store investeringer kommer, og vi vet, med erfaringer fra olje- og petroleumsnæringen, hvordan det kan gå.