Martin Engeset (Høyre), 2003-05-26:
Det første forslaget om å gi Kongen oppløsningsrett ble fremsatt så tidlig som i 1821. Totalt har det i løpet av Stortingets levetid faktisk blitt fremmet forslag om innføring av ulike oppløsningsinstitutter over 40 ganger. Det nærmeste Stortinget har vært å vedta oppløsningsrett i nyere tid, var i 1972 – og også i 1976, tror jeg. Da behandlet Stortinget et forslag som fikk støtte fra et klart flertall, men altså ikke det grunnlovsmessig nødvendige to tredjedels flertall. Senere, etter 1976, har forslaget imidlertid fått mer beskjeden støtte. Gjennom behandlingen av saken i dag ser vi imidlertid at det er en meget interessant utvikling når det gjelder Stortingets holdning til temaet oppløsningsrett. Det var også saksordføreren på en veldig ryddig måte inne på. Og vi registrerer med stor interesse – og med glede – at både Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og SV i merknader åpner for en litt annen holdning til dette enn det vi har sett ved tidligere korsveier. Det er derfor kanskje ikke helt urimelig å anta at det slik sett bare er et tidsspørsmål før et grunnlovsmessig vedtak om å innføre oppløsningsrett vil bli fattet i Stortinget. Fra Høyres side er det i innstillingen gjort rede for at ved en rekke av de tidligere behandlingene av dette spørsmålet har Høyres gruppe vært delt. Det vil være tilfellet også denne gangen. Jeg skal i mitt innlegg imidlertid forsøke å peke på noen av argumentene – for så vidt både de for og de imot. Jeg skal være så raus at jeg gjør det, men Høyres fraksjon i komiteen er tilhenger av en oppløsningsrett med det innhold som fremgår av dokumentene. På 1870-tallet var det en omfattende diskusjon om oppløsningsretten, herunder hvorvidt det å innføre oppløsningsrett ville føre til parlamentarisme eller ikke. Debatten i dag handler ikke om dette. Ved å benytte seg av mistillitsinstituttet kan Stortinget når som helst kaste den sittende regjering. Et oppløsningsinstitutt vil ikke kunne rokke ved denne parlamentariske grunnsteinen, men vil likevel kunne ha en rekke positive og også noen negative virkninger for vår statsskikk. Jeg tror imidlertid det er viktig at denne typen sak forsøksvis bør vurderes frikoblet fra hvem som til enhver tid sitter i regjering eller i opposisjon, og forsøksvis debatteres på prinsipielt grunnlag. Det er selvfølgelig ikke lett, men jeg tror saken og Stortinget tjener på det. For det første vil et oppløsningsinstitutt kunne brukes som en appell til folket. Oppløsningsretten gjør det mulig å få sentrale stridsspørsmål avgjort ved direkte velgerappell. Hvis oppløsningsretten ligger på regjeringens hender, vil en appell til folket kunne representere en form for demokratisk kontroll av de folkevalgtes virke, på samme måte som de folkevalgte kontrollerer regjeringens aktivitet. Nyvalg knyttet til en enkeltsak kan imidlertid føre til for sterk konsentrasjon om den saken og dermed gi et valgresultat som ikke reflekterer bredere vurderinger på en god måte. Et argument som er brukt mot å innføre oppløsningsrett, er at det kan lede til hyppige valg og korte valgperioder, med de kostnader dette medfører, for f.eks. partiene. Det er imidlertid ikke klare indikatorer på at hyppige valg fører til velgertretthet. Under komiteens behandling av denne saken hadde vi en meget interessant studiereise til København og Folketinget – for å se på hvilke erfaringer man der hadde gjort seg i forhold til bruken av oppløsningsrett. Erfaringene fra Danmark tyder på at det ikke er mulig å spore noen velgertretthet i den forstand at det er blitt lavere oppslutning om valgene, snarere tvert imot. Danskene har hatt betydelig større oppslutning om sine folketingsvalg enn hva vi har hatt om våre stortingsvalg den senere tid. Ei heller var det mulig å spore at det nødvendigvis var slik at den sittende regjering hadde stor gevinst av å skrive ut nyvalg. Det kan jo selvfølgelig lede til den konklusjon at den vanskelige, uløste situasjonen som var årsaken til at nyvalg ble skrevet ut, ikke nødvendigvis fant sin løsning gjennom det nyvalg som fant sted. Et annet argument for innføring av et slikt institutt tillagt utøvende myndighet er hensynet til regjeringenes levetid og ønsket om regjeringsstabilitet. Tilgjengelige data viser imidlertid kun en svak sammenheng mellom regjeringsstabilitet og oppløsningsrett tillagt utøvende myndighet i land med flerpartisystem. Det kan se ut som om antall partier har langt større betydning for disse temaene. Økt regjeringsstabilitet bør derfor antakelig heller søkes gjennom justeringer i valgloven. For det tredje kan instituttet fungere som en sikkerhetsventil, ved at oppløsningsretten kan være et middel for å løse helt fastlåste situasjoner der Stortinget ikke evner å utføre helt sentrale oppgaver, som f.eks. å peke ut en funksjonsdyktig regjering eller å vedta et budsjett. Dette er et sentralt argument for å legge oppløsningsretten til Stortinget, men samme hensikt kan oppnås ved å legge retten, eller eventuelt kun initiativretten, til regjeringen eller Kongen. I vår statsskikk har vi ikke et investiturinstitutt, slik saksordføreren gjorde rede for i sitt innlegg. Stortinget voterer ikke over en tiltredelseserklæring eller en regjeringssammensetning. Det parlamentariske styresettet sikres ved at regjeringen sitter på Stortingets stilltiende aksept. Derfor er det etter vårt skjønn ikke behov for en sikkerhetsventil knyttet til regjeringsdannelsen i Norge. Det som det derimot er behov for, er å gi dette instrumentet til regjeringen, hvilket åpner for at velgerne kan spørres om råd hvis regjeringen ikke føler seg i stand til å utøve sitt embete innenfor de rammer de folkevalgte gir, eller hvis Stortinget ønsker å kaste regjeringen gjennom et mistillitsforslag. På denne måten kan en oppløsningsrett tillagt Kongen som et prerogativ etablere en hensiktsmessig maktbalanse. I og med at Stortinget til enhver tid kan skifte ut regjeringen, bør regjeringen under gitte omstendigheter kunne svare med å sende hjem de folkevalgte. Utviklingen i statsskikken vår har gitt en uheldig utvisking av de opprinnelige, klare ansvarslinjene i norsk statsforfatning. I stadig større grad instrueres regjeringen i sin myndighetsutøvelse av de folkevalgte. Dette er altså en generell oppfatning, som ikke nødvendigvis knytter seg akkurat til dagens situasjon, men som vi har sett gjennom skiftende regjeringer gjennom lengre tid. Derfor bør en regjerings stilling styrkes i forhold til Stortinget, for å unngå at et flertall blant de folkevalgte ubegrenset kan trenge inn på regjeringens enemerker og drive stortingsregjereri. Regjeringens sterkeste maktmiddel i dag – kabinettsspørsmål – bør derfor suppleres med en situasjonsbestemt oppløsningsrett. Hvis oppløsningsretten knyttes til kabinettsspørsmål, vil regjeringen kunne sette større tyngde bak et standpunkt, noe som er avgjørende for dens følelse av å kunne ta ansvar og villighet til å kunne styre. Hvis retten i tillegg knyttes til mistillitsvotum, vil det innebære en hensiktsmessig institusjonalisering av maktdelingen mellom utøvende myndighet og den lovgivende, bevilgende og kontrollerende myndighet. Høyres fraksjon i komiteen har derfor gått inn for at deler av grunnlovsforslaget i Dokument nr. 12:9, fremsatt av daværende stortingsrepresentant Per-Kristian Foss og Inge Lønning, blir bifalt. Jeg henviser for øvrig til innstillingen. Som jeg nevnte innledningsvis, er Høyres gruppe tradisjonen tro delt i dette spørsmålet. Det vil komme til uttrykk i voteringen. Dette temaet er ikke programfestet hos oss. For egen del ser jeg med spenning frem til avstemningen, og hvordan det vil fordele seg med tilhengere og motstandere.