Lisbeth Berg-Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-01-18:
Jeg vil først takke interpellanten for å ta opp en viktig sak for Fiskeri-Norge, nemlig vårt forhold til EU på fiskeriområdet og spesielt EUs reform av den felles fiskeripolitikken. Sammen forvalter vi viktige fiskebestander i Nordsjøen og store pelagiske bestander. Derfor er den felles fiskeripolitikken i EU av stor interesse og betydning også for Norge. Det er positivt at EU har tatt initiativ til en omfattende reform av sin felles fiskeripolitikk. Europakommisjonen offentliggjorde en såkalt grønnbok 22. april i fjor, og etter det har man hatt en bred høringsprosess. Norge ble invitert til å kommentere spørsmålene som ble trukket opp i grønnboken, og vi leverte et omfattende bidrag til Europakommisjonen i oktober i fjor. Grønnboken er omfattende, og den tar opp mange viktige elementer i moderne fiskeriforvaltning. Selv om Norge og EU har ulik tilnærming på viktige områder, står vi likevel overfor de samme utfordringene. Det handler om langsiktig, bærekraftig forvaltning. Det handler om å redusere overkapasitet som sakte kveler grunnlaget for lønnsomme fiskefartøy. Og det handler om å bygge en næring som står på egne ben og tar ansvar for høstingen av fellesskapets ressurser. Grønnboken gir en åpen framstilling av dagens situasjon. Det etterlates ingen tvil om at det er nødvendig å reformere den felles fiskeripolitikken. I en situasjon der bestandene beskattes for hardt, og der fiskeflåten er langt større enn ressursene gir grunnlag for, er det nødvendig med grunnleggende endringer. Vi har vært gjennom mange av de samme omstillingene i norsk fiskerinæring, og derfor håper vi at noen av de tankene vi diskuterer i vårt svar, blir hensyntatt når den nye politikken skal utformes og besluttes. På fiskeriområdet går det formelle samarbeidet mellom Norge og EU tilbake til 1980 gjennom den årlige fiskeriavtalen, der vi hvert år forhandler om forvaltning av fellesbestander. Det er en rett og en plikt vi har, uavhengig av den felles fiskeripolitikken, og samarbeidet er omfattende. For fellesbestandene i Nordsjøen har vi utviklet felles forvaltningsplaner for sei, hyse, sild og torsk. Målet må være å oppnå stabilitet og høyt langtidsutbytte fra bestandene, til beste for både forbrukere og fiskere. På kontrollsiden har også Norge og EU hatt et nært samarbeid. I pelagisk sektor har vi oppnådd svært mye. EU er blant våre nærmeste allierte i kampen mot ulovlig, urapportert og uregulert fiske – det såkalte UUU-fisket. Her har vi sammen tatt viktige skritt og nådd en milepæl nå i høst, med godkjenningen av en global havnestatsavtale i FNs organisasjon for mat og landbruk, FAO. Et annet viktig bidrag er EUs egen UUU-regulering, som trådte i kraft nå 1. januar 2010. Disse eksemplene viser hvor viktig det er med et tett og tillitsfullt samarbeid bilateralt, regionalt og globalt. En utfordring i vår felles forvaltning er praksisen som gjelder utkast av fisk. Mens norske fiskere er pålagt å levere all fisk de tar opp av havet, må EUs fiskere kaste fisken ut igjen hvis de får fisk de ikke har kvote på, eller som er under minstemålet. Jeg vil tro at de fleste ser at det gir ikke noen mening å kaste fisk på sjøen. For det første vanskeliggjør det havforskernes arbeid, og for øvrig er det en sløsing med verdifulle ressurser. Vi har imidlertid registrert at holdningene EU er i ferd med å endres, og at dette blir tatt opp i grønnboken. Spørsmålet om utkast sto veldig sentralt under forhandlingene om en kvoteavtale for 2009, og det resulterte i en rekke tiltak for å redusere utkastet i fiskeriene. Norge vil fortsatt ha fokus på denne saken, og vi håper reformen vil resultere i et utkastforbud. Utkastproblematikken var også et sentralt tema i vårt innspill til EU om reformen av den felles fiskeripolitikken. I innspillet ble den norske utkastpolitikken grundig gjennomgått. Ikke bare reformen, men også det kontinuerlige samarbeidet mellom Norge og EU har selvsagt konsekvenser for vår næring. Det er totaliteten som betyr noe, og de områdene som jeg har pekt på, har samlet sett som konsekvens at vi oppnår en mer bærekraftig forvaltning av de ressurser vi deler og har et felles ansvar for. Det er bare på den måten norske fiskere vil oppnå langsiktige og lønnsomme arbeidsplasser. Når det gjelder påvirkning, har vi i tillegg til vårt omfattende bidrag til EU om reformen også hatt en rekke møter der problemstillingene er drøftet. Men vi påvirker også gjennom forhandlinger og konsultasjoner. Ett eksempel er at vi i 2009, i samarbeid med EU, etablerte et system for åpning og stenging av fiskefelt i Nordsjøen for å beskytte småfisk. Jeg ønsker at vi fortsatt skal prioritere vårt fiskerisamarbeid med EU, og vi arbeider nå med å få avtalt et møte med fiskerikomiteen i Europaparlamentet for å legge fram norske synspunkter. Jeg håper også å møte den nye fiskerikommisæren så raskt som mulig. I den siste tiden har vi i vårt fiskerisamarbeid med EU opplevd problemer, som må løses sånn at vi igjen kan komme inn på det gode sporet. Jeg har allerede vært i Stortinget, der makrell og EU har vært tema, så jeg skal ikke si så mye om det. Vi forhandlet med EU i mange runder sist høst for å oppnå en tilfredsstillende fiskeriavtale, men lyktes dessverre ikke i å komme fram til enighet. Vi er nå i en situasjon uten avtale, men vi skal faktisk møtes igjen til nye forhandlinger i morgen. Det er klart at saken er alvorlig. At vi nå står uten en avtale, er ingen enkel beslutning å ta, men vi kunne altså ikke akseptere det som lå på bordet. Jeg kan forsikre at vi skal stå på for å oppnå en avtale som ivaretar norske interesser. Så noen ord om selsaken, som interpellanten også er opptatt av: Det er i Stortinget redegjort for det omfattende arbeidet myndighetene har gjort i saken ved flere anledninger, både av min forgjenger og av utenriksministeren. Jeg har derfor ikke tenkt å gå igjennom saken på nytt. Jeg vil bare konstatere at vi begynte arbeidet i 2006, og at vi konsekvent har fremmet norske interesser på politisk nivå og på embetsnivå fram til prosessen var over i Rådet og EU-parlamentet i fjor vår. Nå er vi inne i et WTO-spor. Vi avholdt tvisteløsningskonsultasjoner med EU i desember, uten at det brakte oss nærmere en løsning. Det er nok lite som tyder på at denne saken løses i dialog med EU. Jeg utelukker ikke at det kan bli nødvendig å gå videre med en panelsak i WTO, slik vi gjorde det i laksesaken. Vi har brukt, og vi har fått gjennomslag i WTO-panel før. Hvis forutsetningene er på plass, vil vi vurdere om vi igjen ser oss tjent med å bruke dette virkemiddelet for å forsvare og ivareta norske interesser. I selsaken er det viktig å huske at EU-parlamentet og Rådet hele tiden har ønsket å ramme den kanadiske og norske selfangsten. Våre argumenter om selfangstnæringens betydning og viktigheten av å høste av havets ressurser fant ikke gehør i EU. Det er et tankekors for oss, selv om det kanskje ikke er spesielt overraskende i en slik sak med klare, følelsesmessige overtoner. Helt avslutningsvis: At EU har valgt å overse norske argumenter i selsaken, betyr ikke at det er umulig å påvirke EUs framtidige fiskeripolitikk. Selsaken er en helt annen sak enn uenighet om fiskeripolitikk og kvoter. Interessefellesskapet mellom Norge og EU er også et helt annet. Jeg tror derfor at våre påvirkningsmuligheter er gode, og at det ikke er relevant å trekke paralleller mellom selsaken og våre påvirkningsmuligheter når det gjelder EUs framtidige fiskeripolitikk.