Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Arbeiderpartiet og sentrumspartiene ble enige om at det er godt for land og folk med en budsjettavtale mellom oss. Det gir stabilitet, ro og orden i økonomien, og gir forhåpentligvis snarlig også ytterligere rentenedgang. Vi i Arbeiderpartiet kunne godt ha tenkt oss en enda større omfordeling fra dem som har god råd, til flere av velferdsoppgavene, og fordelt mer til dem som lite har. Men med denne budsjettavtalens innhold beveges politikken i riktig retning, noen vil si mot det reelle sentrum. Jeg regner faktisk med at det som i dag beskrives som et budsjett for en mer rettferdig fordeling, ikke blir nullstilt neste år, da med en budsjettavtale med de to høyrepartiene. Jeg går ut fra at vi faktisk har sett et linjeskifte i sentrums søken etter venner, og at vi får en «rettferdighet» som varer. Det er grunn til å glede seg over det finansminister Restad sa tidligere i debatten her i kveld – fritt sitert: Det er bare med Arbeiderpartiet en får til en bedre fordeling – i alle fall er det lettere med Arbeiderpartiet enn med de to høyrepartiene. Ser en på hva de to høyrepartiene har av forslag, finner en utgiftskutt som virkelig rammer de svakeste – kutt i sykelønn, arbeidsmarkedstiltak, skolefritidsordning, bare for å nevne noe. Skattelettelsene deres har også en dårlig sosial profil. Vi går nå inn i år 2000 med et rettferdigere skattesystem, hvor noen av de rikere må yte mer til fellesskapet i form av økt skatt. Dette gis i sin helhet tilbake til dem med lave lønnsinntekter, i form av skattelette. Faktisk får 622 000 personer bedret økonomi bl.a. på grunn av det nye lønnsfradraget. Pensjonister og trygdede med lavere inntekter, inntil 160 000 kr – eller om lag halvparten av pensjonistene – får også skattelettelser. Den særskilte skattereduksjonsregelen bidrar til dette og til at satsen i minstefradraget økes fra 21 til 22 pst. Trygdede som har noe arbeidsinntekt, får også glede av det nye lønnsfradraget på 30 600 kr. Om lag 20 pst. av gruppen pensjonister og trygdede har lønnsinntekt i tillegg til trygd og pensjon. Det er også grunn til å glede seg over at kommunene som en konsekvens av budsjettavtalen får noe mer å rutte med neste år. Jeg tror ikke at det som nå bevilges til kommunene, på noen måte er nok. Tvert imot mener jeg at Kommune-Norge vil trenge mange milliarder mer de nærmeste årene om vi, i verdens rikeste land, skal kunne skryte av våre velferdsordninger. Alle kommunepolitikere driver i disse dager med å sy sammen sine budsjetter. Det er dyster lesing i lokalavisene, og mange kommer, forståelig nok, i ren frustrasjon hit til Stortinget for å få hjelp. Diskusjoner om systemfeil i inntektssystemet, mange pleietrengende, skjev alderssammensetning er temaer som går igjen. Det som er et faktum, er at det mangler mange millioner omtrent over hele fjøla. Det må kuttes i velferdsordninger, det er for lite penger til eldreomsorgen, til skolen og til veier, og kulturen går på sparebluss. Det blir ikke noe særlig billigere barnehager, og det samme med skolefritidsordningen. Derfor er den om lag ene milliarden i økning til kommunene nesten bare en dråpe i havet. Så kan en spørre: Er det for ambisiøse velferdsoppgaver vi har pålagt kommunene? Jeg tror ikke det. De er kompetente, og antagelig blir kravene fra brukerne større etter hvert. Er det et organisatorisk spørsmål hvor vi kan effektivisere oss til mer velferd? Jeg tror ikke det er svaret alene, selv om jeg også ser at forenklinger og mindre skjemavelde i Kommune-Norge ville frigi mange kompetente mennesker til andre oppgaver. Ser en f.eks. på fylkene og fylkesmannsembetene, er det en del dobbeltroller. Det finnes både utdanningsdirektør og fylkesskolesjef, både veisjef og samferdselssjef, både fylkeslege og fylkeshelsesjef osv. Sikkert godt begrunnet – men. Ser en på mangelen på helsepersonell i dag, så er det om lag 7 000 ledige stillinger innen sykepleie og helsevernarbeid. Tar en med hva som skal til for å utføre allerede vedtatte reformer innen pleie og omsorg, vil vi i år 2030 ha behov for dobbelt så mange ansatte som i dag, med de utfordringer som ligger i det. Derfor kan ikke neste års budsjett bare bli en prøve på mer rettferdighet. Med de store utfordringene vi står foran i å løse velferdsoppgavene og sikre en rettferdig pensjon for alle gjennom folketrygden, må vi i de neste årene få til enda mer omfordeling, enda mer penger til utdanning og kunnskapsoppbygging, og enda mer til dem som sitter nederst ved bordet. Først da blir vi en ordentlig velferdsstat.