trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Norge har gjennom eksisterende EØS-avtale godtatt direktivene om avl på dyr. Disse direktiver omhandler ikke innførsel som sådan. Innførsel av dyr til Norge reguleres gjennom forskrifter om dyrehelsemessige betingelser for handel med og innførsel av levende dyr. Disse forskrifter bygger på direktiver som også ligger inne i eksisterende EØS-avtale. Norge kan med hjemmel i disse forskriftene ikke stoppe innførsel av dyr som oppfyller de helsemessige/smittemessige krav til handel. Når det er sagt, vil jeg vise til den norske dyrevernloven § 5 første, andre og tredje ledd, hvor det sies at det er forbudt å endre dyrs arveanlegg på en slik måte at dyret blir uskikket til å utøve normal adferd eller får sine fysiologiske funksjoner påvirket i uheldig retning, at dyret blir påført unødig lidelse, eller at endringen vekker allmenne etiske reaksjoner. Det er videre forbudt å avle på dyr som er blitt slik. Forbudet i dyrevernloven er av helt generell karakter, omfatter alle dyrearter og rammer all avl og alle avlsprogrammer som kan sies å være i strid med bestemmelsen. Så langt jeg kjenner rasen Belgisk blå, vil dyr som har det såkalte hypertrofigenet, rammes av forbudet. Dyr som innføres, vil derfor ikke kunne brukes i avl, dersom avlen kommer i strid med forbudet i dyrevernloven. Med forbehold om Stortingets samtykke, vil dyrevern fra 1. januar 1999 bli en del av EØS-avtalen gjennom revidert veterinærvedlegg til avtalen. Herunder vil også EUs nye direktiv 98/58 om beskyttelse av produksjonsdyr bli tatt inn. I dette direktivet angis bl.a. at det ikke skal være tillatt å drive med avl eller avlsprogrammer som vil medføre lidelse for de dyr det gjelder. Etter min mening kan direktivet tolkes på samme måte som § 5 i vår dyrevernlov og slik gi Norge grunnlag for å forby avl på Belgisk blå også i fremtiden. Denne fortolkningen kan bli reist overfor domstolen, noe vi eventuelt ikke kan forhindre.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Jeg er ikke overrasket over at spørsmålet stilles, i og med at vi har vært vitne til den debatten som har pågått i media i den senere tiden. I mitt svar forsøkte jeg å gi klart uttrykk for at når det gjelder vår situasjon gjennom den lovgivningen vi har i dag og den vi skal forholde oss til etter at Stortinget eventuelt har vedtatt EØS-avtalens nye vedlegg I, veterinæravtalen, vil vi i hvert fall ikke vil stå dårligere i forhold til å håndtere dette spørsmålet enn vi gjør i dag. Det jeg imidlertid fant grunn til å ta med i mitt svar, er at denne saken naturligvis kan, som ellers innenfor det EØS-systemet vi har etter avtalen med EU, påklages til domstolen. Det kan ikke Norge forhindre. Men sett fra norske myndigheters ståsted mener vi at vi med det lovverket vi har i dag gjennom dyrevernloven, og det som vil ligge til grunn i den nye avtalen, vil stå sterkt når det gjelder å håndtere den saken ut fra bl.a. etiske synspunkter, som representanten viste til.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1998-12-16:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Lotteriloven av 1995 medførte en kraftig innskjerpelse av kravene til avholdelse av lotterier, selve grunnstenen i ideelle organisasjoners arbeid. Det kreves i dag normalt polititillatelse for eksempelvis å legge ut en loddbok i den lokale landhandel. Det er som hovedregel forbudt for barn under 15 år å selge lodd. I tillegg gjelder en rekke strenge regler. Norske Kvinners Sanitetsforening opplyser at loven truer virksomheten i mange lokalforeninger. Hva vil statsråden gjøre for å rette på forholdene?»
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1998-12-16:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er bra at de gjeldende forskrifter nå blir revidert, og at statsråden har i tankene å sikre gode rammevilkår for organisasjonene. Men er statsråden i disse juletider klar over at loven bl.a. forutsetter at dersom man vil lodde ut en halv gris og ikke kan sende inn selve grisen på søknadstidspunktet, må det stilles særskilt bankgaranti for grisens verdi? Man vet ikke om man skal le eller gråte. Loven er en trussel mot ideelt arbeid i sin alminnelighet. Justisdepartementet har hatt meget lang tid på seg til å lage forskrifter som kunne ha begrenset lovens rekkevidde på en fornuftig måte. Vil statsråden sørge for å få fortgang i dette arbeidet? Det er uholdbart slik regelverket nå fungerer. Det er, som jeg sa, en trussel mot det arbeidet som foregår i de frivillige organisasjonene.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1998-12-16:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til sosialministeren: «Folketrygdlovens § 15-5 inneholder bestemmelser om tildeling av stønad til dekning av ortopediske hjelpemidler. For å presisere lov og forskrift har Rikstrygdeverket utarbeidet retningslinjer for tildeling av slik stønad. Frem til mai 1997 ble vurderingen om å gi stønad basert på hensynet til den trygdedes funksjonalitet. Retningslinjene ble da endret. Nå tildeles stønad bare til trygdede med spesifikke diagnoser. Hvilke vurderinger lå til grunn da Rikstrygdeverket endret retningslinjene?»
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1998-12-16:
Jeg takker statsråden for svaret. Høyre tok opp denne saken fordi Rikstrygdeverkets praktisering av retningslinjene for tildeling av stønad til ortopediske hjelpemidler innebar at en rekke pasienter som før har fått stønad til slike hjelpemidler, ikke lenger får det. Mange av disse pasientene må leve med plagene og får en betydelig redusert livskvalitet fordi de ikke har råd til å betale det selv. Dette har vi fått inn flere eksempler på. Jeg er derfor glad og tilfreds med at statsråden nå vil gå inn og se på praksis og retningslinjene og presisere at det er pasientens funksjonalitet og ikke diagnose som skal være avgjørende for tildeling av støtte. Jeg har tillit til at sosialministeren, siden hun er enig i at det kan være avdekket en uheldig praksis her, umiddelbart vil sørge for at dette kommer til opphør, slik at de pasienter dette gjelder, kan få den hjelp som de har krav på etter loven. Så igjen, takk til statsråden for et positivt svar.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Lotteriloven åpner for at humanitær eller samfunnsnyttig virksomhet gis adgang til lotterimarkedet. Justisdepartementet har derfor ført en liberal praksis i tråd med Stortingets intensjoner når det gjelder deltakelse i dette markedet. Ved avgjørelse av om tillatelse skal gis, kan politiet ta hensyn til en samfunnsmessig forsvarlig fordeling av inntektsmulighetene fra lotterivirksomheten. Videre er det et mål å sikre at midlene til de frivillige organisasjoner og foreninger skal øke. For å oppnå disse målene er det nødvendig å ha et regelverk og en offentlig styring som sikrer at inntekten kommer formålet til gode. Her spiller politiet en viktig rolle som tillatelsesmyndighet og kontrollinstans. Lotteriloven gir samfunnsnyttige eller humanitære organisasjoner og foreninger en rekke muligheter til å avholde lotterier gjennom bl.a. landslotterier, smålotterier, oppstilling av automater, bingo mv. Som hovedregel kreves det forutgående tillatelse fra politiet. Vanlig basarvirksomhet krever imidlertid ikke tillatelse. I NOU 1997:14 foreslås det opprettet et lotteritilsyn med tilsyns- og kontrollansvar for all spill- og lotterivirksomhet i Norge. Som en oppfølging av arbeidsgruppens tilråding arbeider Justisdepartementet nå med en odelstingsproposisjon. Blant annet som en følge av dette vil någjeldende forskrifter bli revidert. I den forbindelse vil det bli vurdert nærmere regler for gjennomføring av lokale smålotterier. Her er ett av målene å klargjøre nærmere behovet for kontroll med lotteriinntektene mot hensynet til å sikre gode rammevilkår for organisasjonene ved gjennomføring av lokale smålotterier. I det arbeidet som nå pågår, er mitt utgangspunkt å utforme et regelverk som er mer smidig når det gjelder mindre lotterier.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Justisdepartementet er i gang med dette arbeidet. Og når jeg forsikrer om at min intensjon med denne gjennomgangen nettopp er å sikre lokale lag og organisasjoner gode rammevilkår for å drive sin virksomhet innenfor lovens ramme, må jeg igjen henvise til at det er loven av 1995 som danner rammene for hva Justisdepartementet kan gjøre. Justisdepartementet har til enhver tid et ønske om å levere produktene så raskt som mulig, men der har vi også rammebegrensinger innad, og de er jeg nok – jeg kan i enkelte tilfeller si dessverre – nødt til å ta hensyn til. Men dette kommer så fort som vi har mulighet til å få lagt det fram fra vår side.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Justisdepartementet er kjent med problemet bl.a. gjennom en henvendelse fra kjedens sikkerhetsutvalg, og jeg deler handelsstandens bekymring for utviklingen. Jeg ønsker å understreke at Regjeringen er opptatt av kriminalitetsbekjempelse, og redusert kriminalitet er et av Regjeringens hovedinnsatsområder i 1999. I tillegg til den grovere kriminaliteten er det også viktig å bekjempe den såkalte hverdagskriminaliteten, der vinningsforbrytelser utgjør hovedtyngden av lovbruddene. Jeg anser det viktig å følge opp de mindre alvorlige sakene, fordi disse ofte vil være innfallsporten til alvorligere kriminalitet. Jeg vet at jeg også har Riksadvokaten med meg i dette. Riksadvokaten har tidligere i år innskjerpet at mindre forbrytelser med kjent gjerningsmann ikke skal henlegges. Når det gjelder påstanden om forskjeller mellom politidistriktene vedrørende hvordan det reageres på butikktyverier, er dette et forhold som i første rekke må ivaretas gjennom påtalemyndighetens instruksjonsmyndighet. I henvendelsen fra kjedens sikkerhetsutvalg til departementet, der påstanden om ulik praktisering fremsettes, fremgår det at brevet også er sendt til Riksadvokaten. På bakgrunn av spørsmålet til spørretimen har jeg vært i kontakt med Riksadvokatembetet. Riksadvokaten har ingen innvendinger mot at politidistriktene opererer med standardsatser for botens størrelse, men presiserer at det må foretas en konkret vurdering i den enkelte sak. Det er fastslått i straffeloven at botens størrelse skal avpasses etter overtrederens økonomi. Riksadvokaten opplyser videre at naskerisaker bør kunne løses ved konfliktråd, noe han anbefalte overfor statsadvokatene i 1996. For unge lovovertredere vil en slik måte å gjøre opp for seg på ofte være mer følbar enn en bot. I utgangspunktet skulle dagens lovgivning være tilstrekkelig til at de som anmeldes for naskeri, følges opp og straffes dersom de finnes skyldige. Jeg vil følge den videre utvikling, og dersom de tiltakene som settes i verk i henhold til dagens lovgivning, ikke gir resultater, vil jeg selvfølgelig være åpen for å vurdere om en lovendring kan være en løsning. Hvorvidt det i denne sammenheng skal foreslås fastsettelse av minstestraff, må være gjenstand for en grundig vurdering. Som nevnt skal botens størrelse avpasses etter overtreders økonomi, og ettersom denne kan være svært varierende, vil det være vanskelig å finne et hensiktsmessig nivå for en minstestraff.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Til spørsmålet om jeg mener det bør komme en eller annen reaksjon fra myndighetenes side: Det er jo det som er grunnlaget for det vi har av strafferett og straffeprosess her i landet. Men like fullt har vi denne tredelingen som jeg vet representanten Hedstrøm kjenner veldig godt, der Justisdepartementet har sin del av oppgaven og Riksadvokaten en annen. Som jeg redegjorde for i mitt første svar, er det her svært tett kontakt mellom Justisdepartementet og Riksadvokatembetet. Vi konstaterer at vi ser likt på disse spørsmålene. Som skissert gjennom det svaret jeg har gitt, er dette med botens størrelse og avpassing etter økonomi noe som er fastlagt i straffeloven. Det må vi da ha en lovendring av, hvis representanten ønsker å endre det. Men vi mener det er tilstrekkelig rom for å foreta disse vurderingene innenfor dagens system.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Det som her hevdes, at trass i de tiltak som er kommet fra politiet og Justisdepartementet, har vi fortsatt en bølge av grov vold, ser vi jo. Samtidig er det da også riktig å si at når det gjelder den handlingsplanen som ble lagt fram i september, må man akseptere at det vil ta litt tid før vi har fått det ønskede nivået på de tiltakene vi foreslår. At opplevd vold er like reell som den reelle volden, forstår vi, og med de tiltakene vi foreslår, ønsker vi nettopp å bidra til at angst og frykt skal kunne dempes. Synlig politi er en meget viktig sak, og vi mener jo at det å få tredjeklassestudentene fra Politihøgskolen inn i dette arbeidet vil føre oss svært langt. Men det er klart at vi avviser heller ingen andre tiltak til oppfølging, nettopp for å oppnå det som jeg opplever er spørsmålsstillerens og mine felles mål.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Jeg må understreke at de forskrifter og retningslinjer som er utarbeidet, er utarbeidet på bakgrunn av de rammer som loven trekker opp. Vi opplever på veldig mange felt at det finnes grupper som stadig vekk peker på at det kan være ting som kanskje virker uforståelig. Da har jeg bare lyst til å vise til at vi i en god del sammenhenger også må forvente at man forholder seg til den loven og det forskriftsverket som foreligger, når man planlegger hvordan man skal bruke utenlandske forskere. For øvrig vil jeg gjerne be om at de som opplever slike urimeligheter, kommer med en konkret henvendelse til kirke-, utdannings- og forskningsministeren eller til meg, så skal vi prøve å ta opp dette i det samarbeidet som vi naturlig nok har på dette området.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-12-16:
Jeg har følgende spørsmål til justisministeren: «I den søte juletid stjeler folk som ravner i butikkene. Meldinger om naskerier kommer fra hele landet og skaper problemer for varehandelen. I Fredrikstad har antallet butikktyverier økt med 60 pst. siste året. Det er svært store forskjeller mellom politidistriktene på hvordan det reageres på butikktyverier. Vil statsråden gå inn for å innføre en minstestraff eller et gebyr for denne typen kriminell handling?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-12-16:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg forstår at det arbeides med disse sakene, og at man er opptatt av det i departementet. Det er noe fortvilet når mange butikkeiere og ansatte i butikkene reagerer på at det stadig er påtaleunnlatelse på påtaleunnlatelse, og at man føler at myndighetene ikke gjør nok for å bidra til å forebygge denne type kriminalitet. Enkelte butikkeiere frykter faktisk for levebrødet sitt, fordi problemene er blitt for store. Derfor er nettopp dette med et gebyr eller en minstestraff i disse sakene veldig viktig, så man i hvert fall får en reaksjon. Mener ikke statsråden at det i alle saker bør foreligge en eller annen form for reaksjon fra myndighetenes side?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-12-16:
Jeg har et spørsmål til helseministeren: «Det er rekrutteringskrise i den offentlige tannhelsetjenesten, som har hele 90 ledige stillinger ubesatt på landsbasis. Med den store tannlegemangelen vil det være umulig å opprettholde det tilbudet som barn, ungdom og andre grupper av befolkningen har krav på ifølge lov om tannhelsetjensten. Hvilke strakstiltak vil statsråden foreslå?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-12-16:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er helt riktig at tilgangen på nordiske tannleger i Norge har blitt mindre. Det ser ut som om det er verre å rekruttere tannleger i det hele tatt – at den fine naturen vi har, og andre ting som er attraktivt i den nordlige landsdelen, ikke er tilstrekkelig lenger. Vi vet også at det skjer en forgubbing i tannhelsesektoren, bl.a. i Nord-Norge. Gjennomsnittsalderen ligger et sted mellom 50 og 60 år. Statsråden nevnte en del stimuleringstiltak. Så vidt jeg vet, er det blandede erfaringer med dem. Det er én ordning som fungerer, forstår jeg, og det er provisjonsordningen som ble innført på 1970-tallet. Ellers er det veldig blandede erfaringer. Lønns- og arbeidsforhold er veldig viktig, som partene forhandler seg fram til, men her tror jeg det er ting som kan gjøres. Det vil ta lang tid før vi eventuelt kan få nye studieplasser i Nord-Norge. Vil statsråden vurdere kjøp av studieplasser f.eks. i nabolandene – Umeå kan være aktuelt – eller andre tiltak for å sikre flere norske tannleger?
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1998-12-16:
Jeg vil få lov til å stille følgende spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren: «Arbeidsplassene til 17 psykisk utviklingshemmede i Meldal kommune kan bli lagt ned over nyttår på grunn av at kommunen må spare penger, og rådmannen har foreslått å legge ned ASVO-bedriften, fordi dette ikke er en lovpålagt oppgave, skriver Adresseavisen 19. november 1998. Vil statsråden foreta seg noe for at innsparingene i Meldal kommune ikke skal ramme de aller svakeste i kommunen?»
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1998-12-16:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg synes det var meget hyggelig, for jeg tror at hvis Meldal kommune i hvert fall får noen plasser, vil de klare å kunne drive den bedriften videre. Så det synes jeg var veldig bra. Men jeg har lyst til å dra dette litt lenger. Jeg mener det er svært alvorlig dersom dårlig kommuneøkonomi – ikke bare i Meldal, men også andre steder – gjør at yrkesvalghemmede som har vært i jobb i mange år, kan bli sendt hjem til passivitet. Jeg har besøkt veldig mange bedrifter for yrkesvalghemmede og sett hvilken glede og livskvalitet arbeidet gir disse. Her snakker vi om de aller svakeste i samfunnet, og det er disse som står i fare for å bli rammet. Vi står overfor en stor satsing innenfor psykiatrien som også vil bety at vi trenger mange flere arbeidsplasser for yrkesvalghemmede. Og jeg har lyst til å spørre statsråden: Kan vi forvente at Regjeringen kommer til Stortinget med en opptrappingsplan for å sikre flere yrkesvalghemmede arbeid?
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1998-12-16:
Må jeg få lov til å stille et nytt spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren: «Vi har 50 000 arbeidsledige her i landet, og ledigheten ser ut til å kunne øke. Det var samtidig ved utgangen av november 1998 16 000 ledige stillinger. Det er spesielt helsesektoren som har problemer med å skaffe fagutdannet arbeidskraft, men det er ledige stillinger også i industrien, undervisningssektoren og handels- og servicenæringen. Hva akter statsråden å gjøre for å gi de arbeidsledige kvalifikasjoner slik at de blir kvalifisert til de ledige stillingene?»
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1998-12-16:
Jeg takker statsråden for svaret, men jeg synes det framkom lite nytt i det svaret som ble gitt. Det sies at de ledige trenger mye kompetanse. Da må jeg spørre: Hvorfor ble vikarordningen avskaffet, som var akkurat en målrettet ordning, som gjorde at ufaglærte i kommunene bl.a. kunne få sykepleierutdanning? Tidligere i dag har vi spurt statsråd Sponheim om Regjeringen har en plan for hvordan de skal takle en eventuell økt ledighet neste år. Når vi vet at vi har vedtatt et statsbudsjett med veldig lave bevilgninger til arbeidsmarkedstiltak, må det være grunn til å spørre statsråden: Dersom det viser seg at det er behov – og det mener jeg det er allerede – for å øke tiltakene allerede raskt over nyttår, vil da Regjeringen komme tilbake med en beredskapsplan, lenge før revidert nasjonalbudsjett?
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-16:
Som spørreren sikkert er kjent med, gir arbeidsmarkedsmyndighetene støtte til etablering og drift av såkalte arbeidssamvirketiltak, ASVO-tiltak. ASVO-tiltak har som formål å skape varige arbeidsplasser. Sysselsettingen skal bidra til å kvalifisere og utvikle ressurser hos personer med omfattende yrkeshemminger. Det er Arbeidsdirektoratet som etter fylkesarbeidskontorenes anbefalinger fatter beslutningen om hvor de nye ASVO-plassene skal etableres. Jeg har fått opplyst fra Arbeidsdirektoratet at søknaden fra Meldal kommune om ASVO-plasser ligger an til å bli innvilget. Antallet plasser må imidlertid vurderes i sammenheng med andre søknader innenfor den budsjettramme som er fastsatt.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-16:
Jeg deler representanten Øyes erfaring med ASVO-bedrifter som utmerkede tiltak. Det finnes både kommunalt igangsatte ASVO-bedrifter og ASVO-bedrifter som allerede er i drift med statlige tilskudd. Ved budsjettbehandlingen i dette hus er bevilgningen økt med 10. mill. kr. Det vil gi både økte satser pr. plass for dem som allerede er i drift eller kommer til å bli i drift, og det kommer til å øke antall plasser. Dette er arbeidsplasser for yrkesvalghemmede som er varig vernet. Jeg tror det i tillegg er svært viktig å peke på tiltaksplasser for yrkesvalghemmede som også har en annen karakter, der man har større mulighet for fleksibilitet mellom de forskjellige tiltak. Og det er en linje som Regjeringens politikk vil føre videre gjennom de tildelingsbrev som Arbeidsmarkedsetaten får fra oss.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-16:
Endringene i reglene for overgangsstønad i folketrygden fra 1. januar 1998 innebærer økt satsing på utdanning for å kvalifisere enslige forsørgere for arbeid og selvforsørging. Økt overgangsstønad og stønad til barnetilsyn vil kunne bedre økonomien under utdanning. Enslige forsørgere er en sammensatt gruppe. Mange er i arbeid eller i utdanning. Noen mottar overgangsstønad i en kort periode, mens andre mottar overgangsstønad over lengre tid. Det er en stor utfordring å kvalifisere enslige forsørgere og øke tilknytningen til arbeidslivet. Tilknytning til arbeidslivet vil øke enslige forsørgeres muligheter for sosial kontakt og deltakelse i samfunnslivet, gi mindre avhengighet av offentlige stønadsordninger samt øke deres selvstendighet. Arbeidsledige enslige forsørgere kan benytte seg av arbeidsmarkedsetatens ulike tjenester på lik linje med alle andre arbeidsledige. Blant annet kan de få tilbud om arbeid som lar seg kombinere med barneomsorg. I tillegg kan de delta på arbeidsmarkedstiltak. I mange fylker er det dessuten opprettet et formalisert samarbeid mellom arbeidsmarkedsetaten, trygdeetaten og fylkesmannen for å lette situasjonen for enslige forsørgere. Omfanget av arbeidsmarkedstiltakene rettet mot denne gruppen må imidlertid ses i lys av utviklingen på arbeidsmarkedet og det samlede tiltaksnivået.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-16:
Jeg mente at jeg gjennom mitt svar hadde svart på spørsmålet, for spørsmålet var jo om det skulle tas spesielle hensyn til enslige forsørgere. Jeg svarte at de ville bli vurdert på lik linje med andre arbeidssøkere eller arbeidsledige. Dette er fornuftig, ut fra den smidighet som bør ligge i tiltaksnivået for å kunne oppfylle de ønsker vi har for flere utsatte grupper. Dess mer vi binder dette til en utsatt gruppe, dess vanskeligere er det å gi tilbud også til andre. Når det gjelder enslige forsørgere, er det helt klart at det skal foregå et samarbeid mellom etatene for trygd, skole og arbeid for å finne de riktige tiltak for hver enkelt forsørger. Det er ikke gitt noen andre retningslinjer fra Arbeidsdirektoratet nå enn for tidligere faser.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-16:
Jeg er enig med representanten Øye i at arbeidsmarkedet fortsatt er stramt. Samtidig er langtidsledigheten redusert, og mange av de ledige kommer raskt i arbeid. I tråd med regjeringens politikk, som Stortinget ikke har hatt merknader til, skal arbeidsmarkedstiltakene i første rekke bidra til at arbeidssøkere kommer raskt i arbeid. Arbeidsmarkedskursene er av de mest aktuelle arbeidsmarkedstiltakene. Disse skal være korte og yrkesrettede. Innenfor de rammer som arbeidsmarkedsetaten har, tar etaten derfor sikte på å gi modulstrukturerte kurs rettet inn mot ledige jobber. Der hvor det er hensiktsmessig, vil kursene også kunne bidra til å bygge opp delkompetanse. Det er dels mangel på samsvar mellom kvalifikasjoner som kreves i ledige stillinger, og kvalifikasjoner blant arbeidsledige. En del som ikke har fullført fagopplæring, kan trenge mer omfattende bistand enn det som tilbys innenfor arbeidsmarkedspolitikken. Dette må søkes innenfor det ordinære utdanningssystemet. Den nye kompetansereformen tar sikte på å gi voksne lettere adgang til opplæring på videregående nivå. Med dagens stramme arbeidsmarked er det også viktig at arbeidsgiverne vurderer nøye om kravene til formell kompetanse til de ulike ledige stillingene er nødvendige. I mange tilfeller vil lang erfaring kunne veie opp for mangel på formell fagopplæring. En del av de ledige jobbene krever lang utdanning på høyere nivå, som ikke kan tilbys innenfor arbeidsmarkedspolitikken. For å motvirke flaskehalser innenfor enkelte særlig viktige områder driver arbeidsmarkedsetaten derfor også aktiv rekruttering fra utlandet.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-16:
Jeg opplevde at stortingsrepresentant Øye nå på en måte forandret spørsmålet. Jeg var faktisk glad for å få et spørsmål som gikk på det som er den største utfordring, slik jeg ser det – ikke svingninger i tiltaksnivået eller arbeidsledighet gjennom sesonger, men hva vi faktisk gjør med gapet mellom den kompetanse som de ledige har, og den kompetanse som arbeidsmarkedet etterspør. Det synes jeg er en så viktig problemstilling at jeg tillater meg å dvele litt ved den. For under disse svingningene i sesongmessige variasjoner i ledigheten ligger det et underdekket behov for arbeidskraft i dette landet. Hvis vi ikke klarer å komme fram til en kompetanseforflytting og en kompetanseheving av de menneskene som er i ledighet, i tillegg til at vi må mobilisere mer arbeidskraft, har vi faktisk et ganske stort problem. Derfor tillot jeg meg å svare mer på det spørsmålet enn på oppfølgingsspørsmålet, for det føler jeg er besvart ganske mange ganger i denne salen i dag.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-12-16:
Transportdemonstrator er et samarbeidsprosjekt mellom Telenor Mobil, Vegdirektoratet og Statens kartverk med deltakelse fra brukere og systemleverandører. Prosjektet ble etablert i 1995 og avsluttet ved utgangen av 1997, og inngikk i Norges forskningsråds satsing på Nasjonale Informasjonsnettverk. Formålet med prosjektet var å etablere en elektronisk veginformasjonsdatabase til nytte for bl.a. godstransport, kollektiv transport, transporter innenfor helsetjenesten, utrykningskjøretøyer, service og salg. Prosjektet bestod av to deler; etablering av infrastruktur for kvalitetssikrede vegdata og forsøk med bruk av disse dataene hos 15 ulike brukere, bl.a. Tollpost-Globe, Oslo politi, Oslo Sporveier, Ullevål sykehus osv. Der gikk elektroniske data inn på en slik måte at de ble utnyttet i ulike kombinasjoner med adresser og kart samt satellittbasert posisjonering og mobil kommunikasjon. Evalueringen av erfaringene til brukerene viser at de fleste allerede har eller forventer å realisere betydelige gevinster i systemløsninger for IT i planlegging og styring av sine transporter. Det er etablert et selskap, TransportTelematikk AS, som eies av Telenor Mobil, og som driver forretningsmessig drift av den elektroniske veginfrastrukturen – en infrastruktur for elektroniske vegdata med tilhørende adresser er etablert for hele østlandsområdet. Kart over hele Sør-Norge vil være ferdig innen dette året, mens kart for resten av Norge er planlagt ferdig innen første halvdel av 1999. Digitale kart og elektronisk veginformasjon for mobile kommunikasjonsløsninger er allerede solgt og i bruk hos en rekke ulike brukere, herunder nødetater. TransportTelematikk AS har planer om å tilby tjenester basert på den etablerte datainfrastrukturen også for bruk i andre deler av transportmarkedet samt i personbilmarkedet. Det foreligger også planer om å utvide vegdatainfrastrukturen i løpet av de nærmeste årene med løpende data om f.eks. trafikkstrømmer, ulykkeshendelser og andre veg- og føremeldinger. Jeg ser det som klart viktig at både nødetatene og transportsektoren generelt utnytter de betydelige effektiviseringsgevinstene som kan oppnås gjennom økt bruk av informasjons- og teleteknologi. Digitale kart og de nødvendige systemløsninger det er behov for, tilbys til kommersielle vilkår i markedet. Når det gjelder finansiering av kostnadene til slike investeringer for nødetaten, er det min mening at dette på vanlig måte må synliggjøres over den enkelte etats budsjett og prioriteres mot investeringer til andre formål og oppgaver. Jeg mener imidlertid det kan være grunnlag for å se nærmere på mulighetene for samarbeid innen og på tvers av etatene når det gjelder anskaffelse og drift i forbindelse med slike løsninger, med grunnlag i behovet for lavest mulig kostnader.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-12-16:
Ja, det kan jeg, for jeg har sagt at med den kunnskapen en har om slike digitale verktøy, er det nødvendig å se på hvordan man kan sørge for å få ned kostnadene når det gjelder anskaffelse og bruk, slik at man – for å forholde meg til noe som jeg antar ligger i representantens spørsmål – ikke opplever at systemer sperrer for slik fornuftig tenkning. Jeg opplever at representanten nettopp ønsker å heie på, initiere og stimulere slike initiativ, og det kan jeg bekrefte at jeg vil følge opp.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-12-16:
Høsten 1989 ble St.prp. nr. 5 for 1989-90 Om Kvisti bru med veg Herland – Veset – Hauge, lagt fram. Her ble det foreslått å bygge 1) Kvisti bru – som senere er døpt om til Osterøybrua, 2) Tiråstunnelen og 3) den såkalte Hannisdalslinjen. I St.prp. nr. 37 for 1992-93, Om Kvisti bru, ble dette gjort om, og det ble vedtatt en trinnvis utbygging. I første omgang ble det vedtatt kun å bygge Osterøybrua. Samtidig ble det likevel pekt på at utbygging av Tiråstunnelen og Hannisdalslinjen kunne bedre økonomien i prosjektet. Ved behandlingen av statsbudsjettet for 1997 ble det vedtatt å utvide prosjektet til også å omfatte Tiråstunnelen. Når det gjelder den tredje delen av dette prosjektet – Hannisdalslinjen – er det interessant at kommunen ønsker å finansiere denne vegen fullt ut med bompenger. Jeg vil derfor i utgangspunktet stille meg positiv til en eventuell søknad om en slik utvidelse. Jeg vil likevel ta et viktig forbehold. Et slikt prosjekt må på vanlig måte gjennomgåes nøye og godkjennes av de lokale myndigheter før det eventuelt kan fremmes for Stortinget. Jeg har fått opplyst at en søknad fra Osterøy Bruselskap AS nå vurderes på vegkontoret i Hordaland. Videre er det planlagt behandling i Hordaland fylkeskommune våren 1999. En eventuell søknad vil deretter bli oversendt til sentral behandling. Dersom det blir besluttet å fremme saken for Stortinget, kan dette tidligst skje høsten 1999.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-12-16:
Jeg svarte så vennlig som overhodet mulig på spørsmålet, når alle vet at det ikke fins andre penger til samferdselssektoren enn det som ligger i Bondevik-regjeringens budsjett – det konstaterer vi etter behandlingen av budsjettet i samferdselskomiteen for en tid tilbake. Jeg syns det er glimrende at noen vil betale 100 pst. – men en god saksbehandling av hensyn til dem som skal betale, tilsier jo at de vet hva 100 pst. betyr. Og det betyr at man må få en kostnadsklargjøring, slik at folk vet hva beløpet er, for vi husker, bl.a. i forbindelse med debatten om Nordhordlandsbrua, at vi fikk noen overraskelser etterpå. Så jeg sier: Klargjør saken, behandle den lokalt – og så fremmer vi den videre. Stort mer vennlig kan ikke en statsråd svare på et initiativ som kommer lokalt fra. Det er også slik at jeg er meget vel kjent med hvordan forholdene er på Osterøy, og det at man vil ta et initiativ i kommunen når det gjelder veger som har gammel vestlandsstandard, bortsett fra at de er asfaltert, syns jeg er imponerende. Men som sagt, det ville være en dårlig julehilsen å komme med et prosjekt uten samtidig å stille krav til kostnadssikring. For Stortinget har, med rette, vært så tøffe i kravene om kostnadssikring at det må vi forvente. Ellers er jeg meget interessert, og jeg lytter med stor iver til det som kommer fra Osterøy, for der skjer det meget.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1998-12-16:
«Statsråden er kjend med vegstandarden på Osterøy. Det er tvingande nødvendig å få ferdigstilt Hannisdalslinja snarast. Eit samla kommunestyre har no vedteke å finansiera utbygginga 100 pst. med bompengar. Osterøy har 7000 innbyggjarar og ca. 330 bedrifter som er avhengig av eit tenleg vegnett, med god trafikksikring. Kva medverknad bør staten ha overfor lokalsamfunn som gjennom dugnad tek på seg store lyft på samferdselssektoren, men framleis har mange uløyste samferdsleoppgåver att?»
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1998-12-16:
Eg er glad for at samferdselsministeren er positiv til søknaden om at Osterøy skal få finansiera Hannisdalslinja 100 pst. med bompengebetaling – eg heldt på å seia, det skulle berre mangla. Likevel synest eg ikkje at han svarte heilt på spørsmålet mitt. Samferdselsministeren var på Osterøy i samband med opninga av Tirsåstunellen. Det var Osterøy industrilag som tok han med på ein runde på Osterøy-vegane – eg går ut frå at det var ei oppleving som han hugsar framleis. Dei lokale lyfta for næringslivet på Osterøy er tunge når det gjeld samferdselsutgifter – sånn som det er i dag, har me allereie eit konkurransehinder. Det som er det viktige spørsmålet for meg, er kva slags konkret julehelsing samferdselsministeren kan senda både til Osterøy-industrien og til Osterøy kommune når det gjeld å få løyst oppgåver som t.d. nødvendige vegprosjekt, som Hauge – Lonevåg, som han nok hugsar – samt utbetring av riksvegen mellom Lonevåg og Tysse. Alle desse prosjekta inneber vedlikehald, utbygging og trafikksikring av eksisterande vegar.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1998-12-16:
«Mange slit med samsynsproblem. Grunna fagleg usemje mellom enkelte legar og optikarar får ikkje pasientane tilgang på aktuelle behandlingsformer som er anerkjende i utlandet. Optometrist Alf Opheim på Voss har i mange år gitt hjelp til fortvila pasientar, med svært gode resultat på dette området. Han har no fått advarsel frå Helsetilsynet, som meiner Opheim sitt behandlingstilbod ikkje er i samsvar med optikarforskrifta § 9. Kva kan gjerast for å sikra pasientane sin rett til ei behandling som har synt seg å verka?»
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1998-12-16:
Eg er glad for at helseministeren vil fylgja opp Sivilombodsmannen si oppmoding om å sjå på saka på nytt, og eg håpar han då vil sjå på saka i lys av det nye slagordet, som er «pasienten i sentrum». Det er på høg tid at pasienten får rett til å få informasjon om eigen sjukdom og ulike behandlingsval som kan vera aktuelle. Det er nett dette Opheim har praktisert i alle år, og som har provosert enkelte legar – dei har oppfatta han som brysam og provoserande. Fleire av dei pasientane som kjem til Opheim, har mange operasjonar bak seg i helsevesenet, med mislukka resultat, og når dei har kome til Opheim, har veldig mange av dei faktisk fått hjelp. Denne saka går langt tilbake. Alt i 1984 låg det føre eit brev frå noverande statsminister om saka. Eg vil stilla følgjande spørsmål: Vil helseministeren stilla seg på pasientane si side og gripa fatt i og skjere gjennom denne profesjonsstriden? Vil helseministeren vurdera nærmare å gje strabismeoptometrien ein spesiell status, og vil han gå laus på optikarforskrifta § 9d, slik at den ikkje vert brukt til å få tolka ei rein profesjonsinteresse, slik at pasientane vert hindra i å få eit tilbod som har synt seg å verka?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Dei økonomiske rammene for kommunane er særs stramme i 1999. Samtidig er det knytt krav til at aktivitetsnivået i pleie- og omsorgssektoren i kommunane minst skal vere på same nivå som i inneverande år for at øyremerkte tilskott skal verte utløyste. I ein situasjon der kommunane sine kostnader er høgare enn inntektene, vil dette seie at dei andre utgiftsområda i kommunane må ta nedskjeringane. Ein konsekvens av dette kan derfor verte at ein del kommunar ser seg nøydde til å redusere utgiftene i grunnskulen. Avgjerder om å leggje ned og opprette skular er kommunane sitt ansvar. Som regel er desse avgjerdene ei fylgje av den langsiktige planlegginga i kommunane. Med bakgrunn i den generelle økonomiske situasjonen veit eg likevel at somme kommunar vurderer å leggje ned skular av reint økonomiske årsaker. Dette kan slå uheldig ut. Eg har ikkje oversikt over dei nedskjeringane på grunnskuleområdet som no vert vurderte i kommunane. Dette er ein del av dei lokale budsjettprosessane, som enno ikkje er avslutta. Det har vore framlegg om relativt mange nedleggingar i budsjettførebuingane, men erfaringane viser at det heldigvis berre er ein del av desse som fører til politiske vedtak om nedlegging. Dette kom nyleg fram i ein artikkel i Nationen, som hadde etterprøvd rådmannsforslaget, korleis det hadde enda i kommunestyrebehandlinga. I samband med behandlinga av budsjettet for 1999 er det derfor sett av 50 mill. kr i skjønnsmidlar til små skular. Desse midlane er ikkje eit generelt tilskott til små skular, men skal verte nytta i særlege tilfelle til einskilde kommunar som er i ein særs vanskeleg økonomisk situasjon. Midlane skal medverke til å styrkje skulesektoren i kommunar som har små skular som fylgje av eit desentralisert busetjingsmønster. Det er fylkesmannen, i samråd med utdanningsdirektøren, som skal vurdere dei einskilde kommunane med sikte på eventuelt å nytte skjønnsmidlar til å halde oppe små skular. Fylkesmannen vil vurdere kommunane sin økonomiske situasjon og foreslå skjønnsmidlar til einskilde kommunar som har særlege økonomiske vanskar, som kan få store konsekvensar for skulen. I denne samanhengen skal fylkesmannen ta omsyn til kommunar som tapar mykje på at selskapsskatten fell bort som kommunal inntekt, og som ikkje har fått kompensasjon for dette. Eg meiner 50 mill. kr i skjønnstilskottet vil vere eit godt bidrag for å hjelpe på situasjonen i dei kommunane der dei små skulane er truga på grunn av akutte økonomiske vanskar.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Her er det, som det òg gjekk fram av mitt svar, eit skjønn som skal utøvast, og ein vil då måtte gå noko vidare enn berre å vurdere spørsmålet om talet på skular og skulenedlegging. Det er ikkje mogleg, ut frå at vi har kommunalt sjølvstyre å leggje eit millimetermål for korleis dette skjønnet skal utøvast, og eg kan difor stadfeste at ein skal sjå meir heilskapleg på det, utan dermed å seie at ein vil få ei summering når det gjeld dei forholda som representanten Andersen tok opp i sin kommentar, men eg stadfestar at det implisitt ligg innbakt i det skjønnet.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Fyrst vil eg presisere at det er Stortinget som har fatta vedtak om aldersgrensene i utdanningsfinansieringsordninga, og dette er fylgt opp i forskriftene for Lånekassa som er gjevne av departementet. Lånekassa har altså handla korrekt etter dei føresetnadene som ligg i regelverket i dag. Det finst i dag reglar som trygger full støtte for dei som har utsett skulestart eller har teke eitt år om i grunnskulen etter sakkunnig vurdering når det gjeld stønad for VK II. I budsjettet for 1999 er det også vedteke å auke aldersskiljet for dei som på grunn av sin helsetilstand treng fire år i vidaregåande opplæring. Då Stortinget i januar 1997 vedtok stønadsreglane for 19-åringar som tek folkehøgskule som fjerde år, er det grunn til å tru at ein i vurderingane av dette ikkje hadde med dei folkehøgskuleelevane som ville vere i sitt fjerde år etter at dei hadde utsett skulestart eller har teke eit år om i grunnskulen etter sakkunnig vurdering. Eg kan sjå at det kan verke urimeleg at desse ikkje kjem inn under unntaksregelen i folkehøgskulen, og eg stiller meg positiv til å finne ei løysing fordi det er naturleg med ei endring som får desse unntaksreglane til å henge i hop. Eg vil gjere merksam på at dette berre vil gjelde dei som har utsett skulestart eller har gått om eitt år i grunnskulen etter sakkunnig vurdering. Desse vil eg finne rom for innanfor dagens ramme og iverksetje dette som ei endring i forskriftene for inneverande skuleår, dvs. 1998-99. Det vil også vere naturleg at det same vert gjort gjeldande for dei elevane som på grunn av sin helsetilstand må bruke eitt ekstra år i vidaregåande opplæring, når dette vert gjeldande frå 1999-2000. Med alle unntaka vert regelverket for utdanningsfinansieringa etter kvart uoversiktleg, og eg vil i denne samanhengen vise til det utvalet som departementet har sett ned no i haust til å gå gjennom ordninga. Utvalet skal leggje vekt på behovet for forenklingar, og har i mandatet også fått i oppdrag å vurdere bruken av aldersskiljereglane i utdanningsfinansieringa. Men som konklusjon: Det er heilt klart at denne ungdomen og dei som er i tilsvarande situasjon, heilt klart vil oppleve det som urettferdig, at dei etter å ha fylgt eit råd frå ein offentleg instans vert straffa av ein annan offentleg instans. Eg vil altså allereie i dette skuleåret imøtekome det som spørjaren her har teke opp.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Ja, det vil eg gjere.
Petter Løvik (Høyre), 1998-12-16:
Eg tillet meg å stille følgjande spørsmål til kyrkje-, utdannings- og forskingsministeren: «Etter råd frå ein kommunal institusjon(PP-tenesta) fekk ein elev utsett skulestart. 12 år seinare vart same elev straffa for dette av ein statleg institusjon(Lånekassa) med redusert stipend då han tok til på folkehøgskule. (PP-tenesta) (Lånekassa) Vil statsråden ta skritt for å hindre at Lånekassa sine stivbeinte reglar for stipend til folkehøgskuleelevar slår negativt ut overfor ein elev som, etter tilråding frå sakkunnige, fekk utsett skulestart og difor har eit anna fødselsår enn medelevane?»
Petter Løvik (Høyre), 1998-12-16:
Statsråd Lilletun er ein velviljens og til tider jordnær person, og eg vil takke for eit svært positivt svar på dette spørsmålet. Det verkar heilt urimeleg at ein elev som har gått 12 samanhengande år på skule i lag med 1979-kullet, skal tape mange tusen kroner på grunn av eit stivbeint regelverk. Det er korrekt som statsråden seier, at her er det ikkje Lånekassa, men forskriftene frå departementet som har vore til hinder for ei positiv løysing. Og eg trur aldri det har vore Stortinget sin intensjon at ei tolking av dette vedtaket skal vere så firkanta. Statsråden sitt svar er ein siger for fornufta og ei god julegåve til dei dette gjeld. Igjen – tusen takk!
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1998-12-16:
Jeg har følgende spørsmål: «Fra Universitetet i Bergen(UiB) er det kommet skarpe reaksjoner på at utenlandske forskere og doktorgradsstipendiater ikke innvilges utvidet oppholdstid i Norge for å fullføre det arbeid de holder på med. Ifølge rektor Bernt fører dette til at norske universiteter og høyskoler hindres i å bygge opp faglig kompetanse. Dette er forhold som på sikt forringer kvaliteten ved høyere utdannelse. (UiB) Er Norge etter statsrådens mening tjent med at Utlendingsdirektoratet hindrer nødvendig kompetanseoppbygging ved våre læresteder?»
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1998-12-16:
Jeg registrerer at jeg har fått et langt svar, men jeg har ikke fått svar på det jeg spurte om. Det jeg spurte om, var ikke hvordan regelverket er, hvilke regler som gjelder. Det jeg spurte om, var om det etter statsrådens mening er tjenlig at kompetanseoppbygging ved norske universiteter og høyskoler hindres av Utlendingsdirektoratet. Jeg er klar over at Utlendingsdirektoratet følger retningslinjer, men retningslinjer går det an å endre. Mitt spørsmål var: Tjener det norske universiteter og høyskoler at et regelverk kjøres så stivbent at rektor ved et universitet sier at dette er et kompetansetap for Norge? Når forskere som kommer til Norge, føler seg mistenkeliggjort og såret, hvilken virkning vil det ha når Norge skal gå inn i et internasjonalt forskningssamarbeid? Jeg spør igjen: Er norske universiteter og høyskoler tjent med denne praksis?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-16:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «I rundskriv F-51/98 foretar departementet en presisering av tidligere rundskriv om dokumentasjon om praksiskrav ved oppmelding til teoretisk del av fagprøven. For yrkessjåfører, tunge kjøretøy, er det krav om praksis både fra buss og tungt kjøretøy. Fagopplæringsnemndene praktiserer regelverket ulikt på grunn av noe uklare signaler fra departementet. Vil statsråden i samsvar med Opplæringsrådets vedtak presisere overfor nemndene at det ikke skal stilles krav om en prosentvis fordeling av ulik type praksis?»
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-16:
Ja, takk – det var et klart svar. Det er ikke alltid man får så klare svar, så jeg vil bare si takk for det klare og utvetydige svaret. Neste runde blir da at departementet følger dette opp med et rundskriv til nemndene, slik at man unngår at mange får problemer med å ta fagprøve bl.a. fordi de ikke har praksis både fra buss og tungt kjøretøy. Så nok en gang, takk til statsråden, og jeg regner med at dette skjer kjapt. Takk!
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1998-12-16:
Ved varige og vesentlege funksjonsforstyrringar i støtte- og rørsleorgana kan det ytast stønad frå folketrygda til naudsynte og føremålstenlege ortopediske hjelpemiddel, som blir rekvirerte av lege. Forskrift om stønad til ortopediske hjelpemiddel er gitt av Sosial- og helsedepartementet. Forskrifta krev ikkje at brukaren skal ha ein spesiell diagnose. Rikstrygdeverket har i rundskriv til trygdekontora gitt nærare retningslinjer om praktisering av regelverket. I rundskrivet er det nemnt einskilde tilstandar som ikkje kan sjåast på som vesentlege funksjonsforstyrringar. Dette er gjort både i det siste og i tidlegare rundskriv, så dette er ikkje noko nytt frå 1997. På grunn av ulik praksis ved trygdekontora gjorde Rikstrygdeverket ein del presiseringar i rundskrivet i samband med innføring av ny folketrygdlov frå 1. mai 1997. Det vart lagt større vekt på at legen må ha ei god grunngjeving for at det er eit behov for det ortopediske hjelpemiddelet. På einskilde område fann Rikstrygdeverket det òg føremålstenleg å gje eksempel på kva diagnosar som vanlegvis fører med seg vesentlege funksjonsforstyrringar, og andre diagnosar som vanlegvis ikkje fører med seg slike funksjonsforstyrringar. Rikstrygdeverket sitt rundskriv stiller ikkje krav om visse diagnosar. Rundskrivet stengjer heller ikkje ute pasientgrupper frå stønad til ortopediske hjelpemiddel om dei har ein spesiell diagnose. Det er såleis framleis funksjonsnedsetjinga som er avgjerande for om vilkåra for stønad er oppfylte. Ein diagnose kan aldri vere meir enn ein indikasjon. For å sikra at brukarane får dei hjelpemidla dei har behov for etter gjeldande regelverk, vil eg ta initiativ til at dette kjem klart fram i Rikstrygdeverket sine retningslinjer.