trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Gry-Anette Rekanes Amundsen (Fremskrittspartiet), 2014-11-11:
Jeg vil først takke for to gode redegjørelser fra regjeringen i dag. Ebolaviruset har utviklet seg til å bli en global krise. Verdens helseorganisasjon anslår at opp mot 10 000 så langt har dødd på grunn av viruset. Vi vet at dette er en trussel vi må bekjempe internasjonalt i solidaritet. Det har vært noen kritiske røster knyttet til innsatsen mot ebola. For lite hjelp har kommet for sent, har det blitt sagt. Det er sikkert riktig at ting kan bli bedre, men vi må også kunne si at vi, som en del av det internasjonale samfunnet, har tatt denne trusselen på det ytterste alvor. Regjeringen har satt i gang en rekke tiltak og har en sterk økonomisk tilstedeværelse, og den har så langt bidratt med 329 mill. kr. Norsk støtte er gitt til bl.a. FN, Leger Uten Grenser og Røde Kors. Det er organisasjoner som er der det skjer, som står midt i tragedien, og som hjelper andre og utsetter seg selv for risiko. Disse organisasjonene utgjør frontsoldatene i krigen mot ebola, og de gjør en uvurderlig jobb for å hindre smitte og pleie de syke. De fortjener vår respekt og vår støtte. Norge har også stilt til rådighet Hercules-fly fra Forsvaret for å fly utstyr og evakuere helsepersonell om nødvendig. Det er imidlertid viktig at vi tar lærdom av denne epidemien. Dette utbruddet er bare det siste av mange internasjonale utbrudd de siste årene, som har skapt frykt hos befolkningen. Vi hører stadig om nye supervirus og antibiotikaresistente bakterier som truer vår folkehelse. Skal man tro visse forskere, er det kun et spørsmål om når neste globale pandemi er et faktum. Neste gang får vi kanskje ikke like godt forvarsel og like god forberedelsestid. Neste gang er det kanskje ikke et forholdsvis kjent virus som rammer oss, men noe helt nytt og mer aggressivt. Vi ser at epidemien nå går noe tilbake i Liberia, men da er det ekstra viktig ikke å slippe opp på tiltakene, for viruset er kanskje ikke like synlig, men det er like farlig. Vi har sett at det fort kan blusse opp igjen. Ved utbrudd av slike epidemier er det av vesentlig betydning å komme i gang med tiltak raskt. FN ble advart allerede tidlig i 2013, uten å agere på noen annen måte enn ved å vurdere. Det må derfor rettes noen kritiske spørsmål til FN. Flere hundre frivillige står klare til å bistå. Dialogen med organisasjoner som Leger Uten Grenser er særdeles viktig. Jeg er tilfreds med at regjeringen følger opp dette. Kampen mot ebola er høyt prioritert og viktig. Like viktig er det å høste kunnskap og erfaring om hvordan vi kan møte liknende trusler i framtiden. Vi må ha klare og utvetydige retningslinjer for hvordan vi skal agere når faren truer. Forskning og utvikling og samarbeid med frivillige organisasjoner er essensielt når vi bekjemper ebola og framtidige trusler. Det forhandles i disse dager om statsbudsjettet, og jeg håper på en styrking av arbeidet til de frivillige organisasjonene for å ruste disse ytterligere i kampen mot ebola.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-11-11:
Takk til statsrådane Brende og Høie for ei veldig viktig utgreiing som har vore etterlengta. Vi har høyrt veldig mykje om dette i media, og det er veldig viktig at òg Stortinget får slik informasjon. For dei landa som er ramma, er dette meir enn ei helsekrise. Det er, som utanriksminister Brende sa, ei krise for landet som både kan gå ut over sysselsetjing og ikkje minst tilliten til nasjonale myndigheiter. Ebolaepidemien minner oss om at helse er veldig viktig i utanriks- og utviklingspolitikken. Eg hugsar at vi i førre periode behandla Meld. St. 11 for 2011–2012, om global helse i utanriks- og utviklingspolitikken. Der vart global helse for første gong gjenstand for ei samla behandling i Stortinget. Den dåverande regjeringa var tydeleg på at helse skal vera eit prioritert område i utanriks- og utviklingspolitikken. Det var tre hovudmål i den stortingsmeldinga: Ein skulle mobilisera for rettane til kvinner og barn opp mot helse, ein skulle redusera sjukdomsbyrda – med vekt på førebygging – og ein skulle fremja menneskeleg sikkerheit gjennom helse. No har verdssamfunnet nok ein gong undervurdert risikoen og omfanget av ein smittsam sjukdom. Vi har fått det største ebolautbrotet nokon gong, og det har gått sterkast ut over land som manglar grunnleggjande infrastruktur. Eg er einig med representanten Gry-Anette Rekanes Amundsen frå Framstegspartiet i at dette ikkje er siste gongen vi vil oppleve ein epidemi i verda. Det er ikkje meir enn fire år sidan også Noreg var ramma av ein pandemi. Vi fekk eit mildt utslag, men med influensapandemien fekk vi òg oppleva massevaksinering, og vi vart minte om det trugselbiletet som vi står overfor. Erfaringa vår med den pandemien i Noreg var at også her vart kampen om vaksine diskutert. Vi er eit rikt land, og vi klarar å ordna oss, men det er ei grov urettferd i verda kring korleis vaksinetilgangen i verda er skeivt fordelt. Men når det gjeld helsepersonell, vil eg støtta det som òg statsråd Høie sa då han gav ros til helsepersonell som ønskjer å dra ut og hjelpa, og eg er sikker på at helsemyndigheitene i Noreg gjer alt det dei kan for at den risikoen som ein alltid utset seg for, vert minst mogleg. Når det gjeld vaksine, ser eg at Folkehelseinstituttet på oppdrag har kome med ein rapport der dei anbefaler to ting: at Noreg på kort sikt skal bidra til rask klinisk utprøving av vaksine i Guinea, og for det andre at ein skal bidra til finansiering av neste generasjon ebolavaksine og vaksineteknologi. Dei anbefaler dette og meiner at det vil kosta om lag 100 mill. kr. Eg er veldig opptatt av at dette kan Noreg bidra med i denne situasjonen. Norske fagmiljø og aktørar er relevante for utvikling, utprøving og regulatorisk godkjenning av vaksine. Eg går ut frå at anbefalingane frå Folkehelseinstituttet vert tatt til følgje.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-11-11:
Dette er eit tema som på ein måte ikkje har så veldig mykje med politikk å gjera, for vi er jo langt inne i faget. Difor har eg eit ønske om at vi kan løfta denne saka i fellesskap, for eg oppfattar at fleire parti og representantar er opptatt av det som desse foreldra melder om. Eg vil òg takka statsråden for svaret, for det er veldig mykje positivt som vert sagt om ting som er på gang, med forståing for korleis familiane kan oppleva dagens praksis på sjukehusa. Det er gledeleg at ein ser ein bevegelse i korleis ein definerer desse barna med denne sjukdommen, at det historisk sett har vore definert som ikkje foreinleg med liv, men at det no vert slått fast at dette ikkje er heilt absolutt. Det viktigaste er understrekinga av at alle, altså barn og unge, har rett til å få ei individuell vurdering av sitt behandlingsbehov. Så har eg nokre konkrete spørsmål. På seminaret vart det tatt opp at det eigentleg er ein regel at slike barn ikkje får hjertekirurgi, så eg lurer på: Finst denne praksisen i dag på sjukehusa, eller er det slik at dette vert vurdert individuelt? Det vart òg sagt at det fanst absolutte diagnoselister som juridisk rådgivar frå UNICEF, Ivar Stokkereit, sa rett ut var noko som ikkje skulle finnast, altså at barn som vart fødde med trisomi 13 eller 18, kom på ei liste som tilseier at dei ikkje får f.eks. hjartekirurgi. Finst det diagnoselister i norske sjukehus i dag? Så til omgrepsbruken. Det er heilt sant at foreldra reagerer veldig på at det skal koma nye retningslinjer for lindrande behandling, og at det er ein definisjon der ein kanskje snakkar forbi kvarandre. Men det må definerast. Spørsmålet mitt er om statsråden vil gi ein ny beskjed til den gruppa, eller om ein forventar at dei som jobbar med dette, har høyrt på debatten i Stortinget og tar det med seg den vegen. Eller vil statsråden sjølv gi ei ny styring eller be dei om å sjå på ordbruken, og ikkje bruka «lindrande behandling» og berre det?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-11-11:
Hjarteleg takk til dei som har hatt innlegg. Det har vore veldig mykje bra som har vorte sagt. Eg vil trekkja fram det som representanten Kari Kjønaas Kjos sa om at det er ikkje berre helsevesenet som treng ei haldningsendring. Helsevesenet sine haldningar reflekterer vel det som er haldningane elles i samfunnet. Eg kom på naboen min då eg voks opp, han hadde Downs syndrom og vart nesten 80 år. Mor mi fortalde at då han begynte på skulen, vart han avvist første skuledag, for slike fekk ikkje gå på skule i den tida. Det var mora som lærte han å lesa. Så på alle felt har vi vel noko å skamma oss over når det gjeld behandlinga av barn med funksjonshemming. Eg vil òg trekkja fram det som representanten Bollestad sa om at eit barn vert født som eit barn, det er ikkje ein diagnose som vert fødd. Det er i kjernen av det som vi har tatt opp i denne saka. Eg er veldig fornøgd med det som statsråden her signaliserer. Ein har vore inne på viktige ting som er på veg, og som kjem til å få fokus, at retningslinjene ikkje berre skal gå på det som vert oppfatta som lindrande behandling, men òg omhandla rammer for meir aktiv behandling, og at retningslinjene ikkje skal vera absolutte, men at det skal vera individuell vurdering uavhengig av retningslinjer. Det med kontaktperson allereie før barnet er født, som representanten Bollestad tok opp i sin interpellasjon i førre veke, er òg viktig for at familiane skal få betre hjelp, verta høyrde i større grad og få betre rettleiing og oppfølging. Så har eg eit spørsmål igjen til slutt om desse retningslinjene. Er det slik at dei òg vil omhandla rammer for meir aktiv behandling, slik som helseministeren ser det? Oppfatta eg han rett? Elles må eg takka for ein veldig god debatt.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-11-11:
Jeg vil få starte med å takke de to statsrådene for grundige orienteringer og for en betryggende norsk innsats så langt med de utfordringene vi står overfor, særlig i Vest-Afrika. Flere talere har vært inne på en rekke av de utfordringene vi står overfor. Representanten Hareide nevnte overvåkings- og varslingsrutiner som en av årsakene til at innsatsen fra verdenssamfunnet har tatt tid. Jeg vil ta utgangspunkt i naturkatastrofer, hvor vi i Norge er veldig gode på å bidra internasjonalt, og hvor vi er godt organisert. Når vi ser til helserelaterte katastrofer, kommer vi inn på et tidsperspektiv som er noe lengre, og på hvilke utfordringer vi da står overfor. Det gjelder organiseringen av den internasjonale beredskapen og bistanden, men jeg tror også, som flere har vært inne på, at vi skal se litt på hvordan vi organiserer de norske bidragene. Naturkatastrofer får jo, ved sin karakter, litt annen oppmerksomhet i mediene og sånn sett lettere tilgang til akutte bidrag. Helserelaterte katastrofer, som her, som utvikler seg over tid – med ett og ett tilfelle som blir til ti og ti og hundre og hundre – har en annen langsomhet i seg og får ikke den nødvendige oppmerksomheten fra mediene før det blir en stor utfordring. Det er vel en av forklaringene på at verdenssamfunnet ikke har greid å organisere – i tilstrekkelig grad og tidsnok – nødvendige ressurser. Det er også viktig å minne om, og særlig overfor utenriksministeren, at det er viktig for Norge å påpeke overfor både FN-systemet og Verdens helseorganisasjon viktigheten av langsiktig innsats og økonomiske bidrag for å holde oppe en beredskap som står seg over tid. Helseministeren var inne på aktører i Norge som har fått et spesielt ansvar i dette tilfellet: Helse Bergen, Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap, Oslo universitetssykehus og ikke minst de frivillige aktørene. Jeg tror at vi i Norge skal bygge oss et større og grundigere nettverk for å ha langsiktighet blant de aktørene som skal mobiliseres, og at kompetanseutviklingen over tid er viktig her, for å kunne bidra i situasjoner hvor tidsaspektet er et annet enn ved en typisk naturkatastrofe. Informasjonsarbeid er også en del av en slik innsats, og hvor Norge har særlig gode forutsetninger for å bistå. Her kommer det etter hvert også mye digital teknologi som Norge behersker og er langt framme på, og hvor vi kan dyrke fram en økt internasjonal satsing. Så her er det flere utfordringer framover som Norge også kan ta tak i innenlands.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2014-11-11:
Først vil jeg berømme Kjersti Toppe for at hun tar opp dette utfordrende temaet, som berører pårørende som kanskje ikke i samme grad synes det er like enkelt å heve sin røst når det gjelder hvilke erfaringer de har høstet, og hvilken situasjon de står oppe i. Det er utrolig viktig at vi som politikere bruker denne ombudsrollen og løfter fram slike problemstillinger også i denne salen. Jeg tror det har større effekt enn vi kanskje av og til tenker igjennom. Så vil jeg også gi honnør til helseministeren, for jeg er overbevist med hensyn til de svarene jeg får. Og jeg tror at det faktisk er tverrpolitisk enighet om hvilke prinsipper vi skal legge til grunn – i respekt for det enkelte liv, uansett hvordan det blir født, men også med tanke på hvordan vi skal håndtere det, som kanskje er den største utfordringen, for jeg tror vi blir klokere. Men hvordan vi skal løse det, er fortsatt vanskelig, for det er veldig avhengig av at en har miljøer rundt dem på sykehusene som klarer balansegangen rundt det å vise empati, det å vise forståelse for den situasjonen en er i når en er så sårbar og ser at det en ønsker seg aller mest, kanskje ikke blir slik som en kunne ønske. Man må på den ene siden balansere mellom håp og det å ta inn over seg den medisinske utviklingen, og på den andre siden være forberedt på at det kanskje blir et kort liv – og forberede foreldrene på at døden også kan være en utgang, dessverre, på noe som man hadde håpet skulle bli noe helt annet. Nøkkelen er her at vi bruker kunnskapen og skolerer og støtter opp under sykehusmiljøene og også helsemiljøene i kommunen, som klarer å gjøre noe på dette området, for det er ikke alltid skriftlige retningslinjer er løsningen. Selv om det er det vi kan gjøre, må vi oppmuntre til at vi tar inn over oss dette, for ethvert barn, ethvert individ, skal i prinsippet ha – og det må vi leve opp til – de samme rettighetene, og pårørende skal føle at deres barn blir ivaretatt på den beste måten. Så jeg ønsker oss – og ikke minst helseministeren, som sitter med hovedansvaret – lykke til.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-11-11:
Alle unger er ulike ved fødselen. Men noen barn vet vi på forhånd vil komme til å ha spesielle utfordringer, og ofte vet vi – men ikke alltid – at noen barn har trisomi 18 eller trisomi 13. Andre unger vet vi ikke har utfordringer, men de får utfordringer under fødselen. Men spørsmålet er, enten man har utfordringene på forhånd eller man får dem under fødsel, om de får den samme muligheten etter fødselen – og det er det jeg føler interpellanten spør om. Historiene om trisomi 13 eller trisomi 18 sier at foreldre har måttet kjempe for å få livreddende behandling – ikke engang livsforlengende, men livreddende behandling – enten rett etter fødselen eller når barnet begynner å vokse til og de ser at de har noen tilleggslidelser som lett kan ordnes operativt. Når vi vet det, og også vet at forskning og muligheter har endret seg fra 2000 og lenge før det, hvorfor har ikke da behandlingen og mulighetene innenfor helsevesenet endret seg? Spørsmålet blir nok: Er det et barn som blir født, eller er det en diagnose som blir født? Hvor blir den individuelle behandlingen av hvis det er diagnosen som går foran barnet? Friske unger som ikke har en diagnose ved fødselen, kan ha ulike apgarskår når de blir født, og dermed også ha ulik mulighet og ulik framtid. Men alle disse, uavhengig av apgarskår, får starte livet sitt og får hjelp til å starte det. Men når det gjelder unger med en diagnose på forhånd, må kanskje foreldrene be om å få hjelp til å få starte livet. Det var det Ola Didrik Saugstad på det seminaret alle snakker om, som var her på Stortinget, ba om unnskyldning for. Han så at den medisinske verden hadde endret seg, han så at noen barn burde ha fått tilbud om å få hjelp i starten av livet, for det var barnet som trengte hjelp, men de hadde en diagnose. Derfor mener Kristelig Folkeparti at interpellanten har rett i at vi trenger en holdningsendring, og jeg er veldig glad for ministerens svar, at det er ungen som skal ha hjelp, uavhengig av diagnose. Så kan det godt være at diagnosen avgjør behandlingen, og at diagnosen må være utgangspunktet for valgene som helsepersonell gjør, men de må se på ungen og den muligheten hver enkelt unge har. Retningslinjer blir viktige, men de bør ikke være begrensende, men rådgivende. Jeg har etter de siste ukene sittet igjen med spørsmålet: Hvem er til slutt friske nok til å bli født, og hvem er friske nok til å få behandling? Og hvem skal avgjøre om et barn skal få behandling eller ei? Derfor er jeg igjen glad for at ministeren sier at det er utgangspunktet til barnet og barnets livsmulighet som må avgjøres i hver enkelt situasjon, og ikke hvilken diagnose barnet har på forhånd.
Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2014-11-26:
Mitt spørsmål går til klima- og miljøministeren. Om kun kort tid reiser både statsråden og representanter her fra Stortinget til Lima i Peru på klimatoppmøte, og vi er mange som er spente på hvordan oppkjøringen til Paris 2015 blir, på hvordan det internasjonale samfunnet er villig til å forplikte seg framover. Også her i landet er forpliktelser og klima en diskusjon – og særlig når vi snakker statsbudsjett. Statsråd Sundtoft har fått mye oppmerksomhet siden regjeringens forslag til statsbudsjett ble lagt fram, og hun har fått mye kritikk for svakt gjennomslag i regjeringen, og for at klima og miljø har vært den store budsjettaperen. For noen uker siden, den 22. oktober, var statsministeren på besøk her i spørretimen, og hun fikk en rekke spørsmål om nettopp klima og miljø. Selv tok jeg tak i statsministerens egne uttalelser om at det ikke var så enkelt for en klima- og miljøminister å få gjennomslag i regjeringen når det er så mange i denne regjeringen som ikke er opptatt av klima, og jeg spurte om hennes ansvar. Hun svarte at hun som leder av regjeringen var «veldig opptatt av(…) alt vi gjør i denne regjeringen». (…) Det er fint og flott at en statsminister er opptatt av hva man gjør, men det jeg lurer på, er: Hvordan er det egentlig å være i en regjering hvor statsministeren faktisk bekrefter at de andre ikke bryr seg om det en har ansvar for? Hva synes klima- og miljøministeren om det gjennomslaget hun har fått i regjeringen? Synes statsråden det er helt uproblematisk at hun må komme til Stortinget for å møte forståelse og folk som er opptatt av miljø?
Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2014-11-26:
Jeg synes det er artig at statsråden nevner samarbeidsavtalen og budsjettforliket. Jeg har lyst til å komme inn på klimakvoter, som vi vet er viktig for å oppfylle Norges internasjonale klimaforpliktelser. I forliket mellom regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti og Venstre har man blitt enig om å sette summen null for kjøp av klimakvoter for neste år, man nuller altså ut. I dag skriver Dagens Næringsliv at statsråden langer ut – vil jeg kalle det – mot egen regjering og budsjettforliket og mener dette ikke er realistisk budsjettering. Hennes statssekretær blir sitert på at det ikke er realistisk å kutte hele beløpet, og at man må komme tilbake til Stortinget og be om en tilleggsbevilgning. Da lurer jeg virkelig på hva statsråden synes om arbeidet hennes venner har gjort her på Stortinget, som lager et budsjettforlik som forutsetter en tilleggsbevilgning. Man vet altså nå, før finansinnstillingen er vedtatt, at man må hente mer penger. Hva synes statsråden om dette arbeidet? Er dette godt budsjettarbeid? Er dette noe hun vil anbefale?
Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2014-11-26:
For et par uker siden var flere her fra Stortinget på besøk hos beitenæringen på et seminar og var også i en debatt. Jeg kan bekrefte mye av de beskrivelsene som representanten Arnstad kommer med når det gjelder utfordringer næringen opplever. Vi fikk også en del tilbakemeldinger fra næringen på at man faktisk mener at rovviltforliket ikke fungerer etter intensjonen, og kanskje spesielt den todelte målsettingen. Nå er det jo sånn at vi vet at vi om en stund får en sak til Stortinget både om ulvesone og om bestandsmålet på ulv. Det jeg lurer på om statsråden kan si litt om, er om det er andre deler av rovviltpolitikken hun ser for seg at vi også må diskutere i den sammenhengen, eller skal vi kun begrense det til å diskutere ulv, bestandsmål og ulvesone.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Jeg er glad for at det spørsmålet stilles, for da kan vi nok en gang informere om hva denne regjeringen gjør på klima, og hva vi etter budsjettforhandlingene på Stortinget med våre samarbeidspartier, Venstre og Kristelig Folkeparti, nå får til. Vi la fram tidenes mest offensive klimabudsjett, hvor det var mange gode klimatiltak fordelt på mange departementer. Da Kristelig Folkeparti la fram sitt alternative budsjett, sa Knut Arild Hareide at ved nærmere gjennomgang var det slett ikke så galt på klima som det kunne se ut til i utgangspunktet. Debatten etter at statsbudsjettet ble lagt fram, bar vel litt preg av at mange hadde bestemt seg på forhånd for at dette ikke var godt nok. Så visste vi at vi hadde samarbeidsavtaler med Venstre og Kristelig Folkeparti, som har klare forventninger til at denne regjeringen sammen med dem skal levere bra på klima, og mange av enkeltforslagene i regjeringens budsjettforslag er også gjennom avtalen i Stortinget nå blitt av en sånn karakter at det bidrar til lavere utslipp. Det at vi nå har fått økt avkastningen på fondet for klima, fornybar energi og energiomlegging, betyr at norsk næringsliv får flere virkemidler til å være med på det grønne skiftet. Vi har framlagt tidenes største jernbanebudsjett. Vi er i gang med bymiljøavtaler med de store kommunene. Det blir mer penger til belønningsordningen for kollektivtransport. Vi får også avgiftsendringer som stimulerer til mer miljøvennlige biler. Vi mente det kanskje kunne vente til gjennomgangen i revidert nasjonalbudsjett, men etter forhandlingene i Stortinget gjør vi også mer for ladbare hybrider. Jeg mener vi er godt i gang med omstillingen til lavutslippssamfunnet.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Det er ikke denne statsrådens stil verken å lange ut mot egen regjering eller å lange ut mot Stortinget. Jeg er opptatt av at vi har en god debatt rundt klimapolitikken. Jeg tror det er det som skal til for å få en forståelse for hva vi må gjøre i Norge for å omstille dette samfunnet, og hva vi må kjøpe av klimakvoter ute. Tidligere – ikke minst da representanten Hansens parti satt i regjering – var debatten altfor mye preget av at vi kunne kjøpe oss fri fra våre forpliktelser og kjøpe kvoter ute. Vi inngår kontrakter i samsvar med de fullmakter som blir gitt av Stortinget. Vi vet imidlertid at utbetalinger for leverte kvoter kommer senere enn det som er lagt til grunn ved utarbeidelsen av budsjettet, men da vi la det inn i salderingen for 2014, og vi nå ser 2015, ville vi bare varsle om at vi kanskje vil måtte komme tilbake i 2015. Jeg synes det er en åpen og ærlig måte å gjøre det på.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Det er i hvert fall et faktum at det vi nå kommer til Stortinget med, er langt bedre enn det den rød-grønne regjeringen hadde. Det er mange enkeltforslag, også i budsjettavtalen i Stortinget. Det er vanskelig nå å forutsi den totale effekten på klimagassutslippene og når en utslippsreduksjon inntreffer, for det vil også være avhengig av økonomisk utvikling og hva slags temperaturer og fyringsbehov vi vil få i årene framover. Men vi har nå et budsjett som går i riktig retning for å få ned utslippene i transportsektoren. Vi leverer tidenes største jernbanebudsjett, vi får på plass bymiljøavtaler, vi gir mer til belønningsordninger, og vi gir også norsk næringsliv større verktøy for å være med på omleggingen til lavutslippssamfunnet. Så vi har mange forslag som går i riktig retning.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Jeg refererte jo til hva Knut Arild Hareide sa da Kristelig Folkeparti la fram sitt alternative budsjett, at det ikke var noen spesiell satsing på klima der fordi det ved en nærmere gjennomlesing var et godt klimabudsjett. Vi er jo veldig klar over hva slags samarbeidsavtale vi har med Venstre og Kristelig Folkeparti. Vi mener at vi la et godt grunnlag med det statsbudsjettet vi la fram, med mange gode enkeltforslag. Så ser vi nå etter forhandlingene at det er mange påplussinger på de forslagene som allerede lå i statsbudsjettet. Jeg synes at denne helheten er bra, vi la et godt utgangspunkt og har hatt konstruktive forhandlinger som fire partier nå står bak, og at vi får på plass en god klimapolitikk som går i riktig retning for å omstille Norge til et lavutslippssamfunn.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Kjøp av klimakvoter er relativt komplisert, og det er viktig å presisere at vi i departementet kun inngår kontrakter som er i samsvar med de fullmakter som blir gitt av Stortinget. Vi går aldri lenger enn hva Stortinget gir oss i fullmakt. Så ser vi nå at det samlede bevilgningsbehovet for 2014 og 2015 kan være noe vi må komme tilbake til i løpet av 2015. Derfor står det også i proposisjonen, nysaldert budsjett 2014, at vi vil vurdere behovet for fullmakt i lys av nedsettelsen av bevilgningene i 2014 og 2015. Men la meg presisere: Departementet går aldri lenger enn hva Stortinget gir oss fullmakt til.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Da Stortinget behandlet budsjettet for 2014, sto vi i akkurat samme situasjon, representanten Elvestuen og jeg, og var vel da også enige om at et godt budsjett hadde blitt enda bedre. Vi er oss veldig bevisst den samarbeidsavtalen vi har med Venstre og Kristelig Folkeparti og mener at vi la et godt grunnlag i det statsbudsjettet vi la fram. Så ser vi at gjennom forhandlingene er det plusset på flere enkeltposter. Jeg registrerer at samarbeidspartiene har litt mindre tålmodighet på omlegging av bilavgiftene enn hva vi lanserte i budsjettet, hvor vi sa vi skulle komme tilbake i revidert nasjonalbudsjett. Nå ønsker dere å gjøre noe på ladbare hybrider. Det er et signal, og jeg tror at vi også skal være glade for at vi er enige om at vi må bli enige om de totale bilavgiftene før det framlegges for Stortinget. Jeg tror vi skal være glade for de rundene som har vært, og at vi nå får et godt klimabudsjett.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Jeg føler vel at regjeringen ikke akkurat kom til dekket bord i klimapolitikken. Det var også derfor det var viktig for oss å be om en rapport på hvor langt unna vi var 2020-målene. Den rapporten fikk vi i mars i år, som da sa at vi ligger ca. 8 millioner tonn unna 2020-målet. Framskrivning av vedtatt politikk nå, framlagt i nasjonalbudsjettet, viser at det gapet vil være 6,5 millioner tonn. Vi jobber for å nå 2020-målene, men vi er opptatt av en riktig politikk som skal omstille dette samfunnet. Det at vi nå har foreslått dobbeltspor for jernbanestrekningen Oslo–Ski, er fornuftig politikk, men om det vil gi seg utslag i 2019 eller 2021, vet ikke vi i dag. Så vi jobber for å nå 2020-målene, men vi er også opptatt av å få på plass den riktige politikken for å få til den nødvendige omstillingen, og akkurat når det slår inn, vil historien vise.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Jeg sa at man også kan lese i nasjonalbudsjettet at når man foretar en framskrivning av vedtatt politikk, så er det gapet fram til 2020 på 6,5 millioner tonn. Så nær 2020-målet har vi ikke vært. Vi legger opp til en politikk som får utslippene ned. Men som jeg akkurat sa i mitt forrige svar, når vi foreslår dobbeltspor på jernbanestrekningen Oslo–Ski, kan vi ikke nå tallfeste når det vil slå inn. Når vi øker fondet for klima, fornybar energi og energiomlegging, vet vi ikke når det vil gi resultater som vi kan tallfeste. Det er komplisert å tallfeste akkurat hva som vil skje av utslipp, og akkurat når det vil komme. Men vi har nå mye konkret politikk for å få til den endringen, langt mer enn hva det tidligere har vært. Jeg tror også det nå er en helt annen forståelse i samfunnet for at vi må endre måten vi lever på.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Denne regjeringen er veldig opptatt av å dempe konfliktene innenfor rovviltpolitikken. Jeg tror vi må leve med at det til enhver tid vil være en konflikt. Det sier seg selv at det å balansere mellom beitedyr og rovdyr vil innebære konflikt. Det handler også om hvordan den konflikten håndteres. Vi har lagt opp til en helt annen dialog med de regionale rovviltnemndene enn det den forrige regjeringen gjorde. Vi treffes én gang i halvåret, går igjennom de utfordringene en har, og følger opp videre det vi gir hverandre av utfordringer om dette. Vi er opptatt av å få til en tydeligere soneforvaltning for å dempe konfliktene. Jeg er helt enig med representanten Arnstad i at lisensfelling skal være det virkemiddelet vi har. Derfor tillater vi nå flere virkemidler innenfor lisensfelling, bl.a. når det gjelder jerv. Her er det nå kommet søknad om forsøk fra Sogn og Fjordane. Jeg har sagt at vi vil se på mer bruk av snøscooter til uttransportering av åte og jervebås, og også innhente praktisk erfaring med bruk av kunstig lys på åte for jerv. Spørsmålet gjaldt bjørn. Det at vi får en mer effektiv lisensfelling, tror jeg er viktig for å få en økt forståelse for hva vi skal gjøre i rovviltpolitikken, og også ha den gode dialogen med de regionale rovviltnemndene, slik at de føler at de har en reell mulighet til å dempe disse konfliktene.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
I tråd med hva jeg svarte på forrige spørsmål vil miljøforvaltningen gå i dialog med den regionale rovviltnemnda for å få gjort noe med lisensfellingen. Vi har ikke overprøvd de regionale rovviltnemndene i dette. Det er viktig at det er de regionale rovviltnemndene som også har ansvaret for å følge dette opp sammen med miljøforvaltningen. Jeg er opptatt av at vi får lisensfellingen til å skje på en riktig måte slik at vi får dempet konfliktene, for det er når vi ikke får tatt ut på lisensfelling at vi får unødvendig store konflikter innenfor rovviltpolitikken. Så da tar jeg det opp med miljøforvaltningen.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Regjeringen er opptatt av å bruke lisensfelling som den riktige måten å ta ut disse rovdyrene på. Jeg er helt enig i at hiuttak bringer opp veldig store konflikter i dette og minker forståelsen for at noen rovdyr skal tas ut i områder hvor beitedyrene har sin prioritet. Det er nettopp på grunn av det at vi nå også setter i gang nye forsøk for å få mer effektiv lisensfelling, at vi ikke er opptatt av å overprøve vedtak som de regionale rovviltnemndene vedtar, og at vi har den nære dialogen med nemndene og også med miljøforvaltningen, slik at dette skjer på en mest mulig riktig og effektiv måte, så vi får dempet konfliktene på dette området.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Nå hadde jo Stortinget i mai til behandling denne saken etter et representantforslag fra Senterpartiet, hvor vi opplevde at Stortinget på ny bekreftet viktige områder for rovviltpolitikken. Men jeg svarte Stortinget da, som jeg nå følger opp, at vi vil ta i bruk nye virkemidler for å få mer effektiv lisensfelling. Jeg har også møtt mange beitebrukere denne høsten. Det jeg heldigvis opplever er ganske bra nå, er at heller ikke beitebrukerne er inne på en diskusjon om vi skal ha rovdyr eller ikke. Da synes jeg vi også har kommet noe lenger i denne debatten, hvor vi må få en tydeligere soneforvaltning og mer effektiv lisensfelling, og så kommer vi til Stortinget med saken om bestandsmål for ulv og ulvesone. Så får da Stortinget i den sammenhengen se om det er behov for å gjøre mer i rovdyrpolitikken. Vi følger opp det Stortinget har vedtatt.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Det er en utfordring at rovdyrene verken kjenner fylkesgrenser eller landegrenser. Når vi sier at vi vil ha en tydeligere soneforvaltning, har vi en utfordring med dyr som går inn på områder hvor de strengt tatt ikke har noe å gjøre. Vi har nå en dialog med de regionale rovviltnemndene for å se på soneforvaltningen, og hvor de også kanskje må korrigere sine soner noe, på tvers av hva vi har i dag. Vi er ikke i mål med den gjennomgangen, men er godt i gang med det arbeidet. Det er nettopp gjennom en klarere soneforvaltning og en mer effektiv lisensfelling at vi kan dempe konfliktene innenfor et område hvor vi alltid vil ha konflikter.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Ja, statsråden vil følge opp det også på dette området. Jeg har for så vidt allerede fulgt det opp. Vi er i nær dialog med Jeger- og Fiskerforbundet, for her ser en også hvordan det er i de ulike fylkene. Har man en god jaktkultur – hvor en har kompetanse og deler kompetanse – blir lisensfellingen mer effektiv. Jeger- og Fiskerforbundet er også interessert i å bidra til å spre den kunnskapen til andre deler av landet. Jeg har selv bedt om å få lov til å være med på en motivasjonskveld for å treffe jegere. Her ser en det igjen: Hvis dette gjøres på en riktig måte, økes legitimiteten for lisensfelling og dempes noen av konfliktene som har vært. Jeg håper vi også med det får bort noe av den ulovlige jakten på våre rovdyr.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Jeg har ikke med statistikk fra den siste femårsperioden nå, men jeg vet i alle fall ut fra hva vi har av tall for inneværende år, at skade på beitedyr har gått noe ned. Jeg tror også det at vi var ute i forkant av beitesesongen og tok ut noen rovdyr i år, har vært medvirkende til det. Men igjen er jeg opptatt av at noen ganger blir debatten mye større enn hva den egentlig bør være. Stortinget har vedtatt sine bestandsmål for rovdyr. Vi vet at vi ligger på linje med det vi skal for ulv, vi ligger under for bjørn og gaupe, og vi ligger over for jerv. Derfor er det gledelig når en nå har møter med beitebrukere, at de ikke er opptatt av å få bort rovdyrene, men at dette håndteres på en klok måte ved å balansere både beitedyr og rovdyr i norsk natur.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Som vi har varslet helt siden forhandlingene i Warszawa for ett år siden, og som vi lovet der, sier vi at vi skal komme med våre såkalte indikative utslippsmål for 2030 i løpet av første kvartal 2015. Regjeringen jobber nå med hva som skal være mål for 2030. Der har den Gap-rapporten vi fikk fra Miljødirektoratet i mars, vært nyttig, men ikke minst den lavutslippsrapporten vi fikk nå i oktober, som viser hvordan det er mulig å komme til lavutslippssamfunnet, og hvor det er riktig å gjøre ting først. Så vi jobber med det faglige grunnlaget i regjeringen nå og har sagt at vi skal komme til Stortinget på en dertil egnet måte. Og det er jo akkurat den øvelsen alle land sitter med: å komme med sine utslippsmål. Det er det som er forskjellen på Kyoto-avtalen, som var veldig ambisiøs for 10 pst. av verdens utslipp, og den avtalen vi håper å få på plass i Paris neste år, hvor alle land må bidra – noen mer enn andre. Vi har tradisjon for å ta vår del av ansvaret for det, men vårt ambisjonsnivå vil også være avhengig av hva slags fleksible mekanismer vi vil få i en internasjonal avtale. Vi må finne den riktige balansen mellom hva vi skal gjøre hjemme, og hva man vil få mer igjen for med hensyn til den globale klimautfordringen ved at vi også gjør ting utenfor landets grenser. Vi har ikke konkludert på det i regjeringen ennå, derfor kan jeg ikke gi representanten noe mer eksakt svar nå.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Så lenge regjeringen ikke har konkludert, og vi er underveis i prosessen, kan jeg ikke akkurat nå love hvordan dette vil se ut. Men det er jo helt riktig, som representanten Elvestuen sier, at vi må inn sektorvis og se hvor mye vi kan ta innenfor f.eks. transport – skal vi ta mer enn 40 pst. der for da å gjøre mindre på bygg eller mer på industri? Det er nettopp den fordelingen vi må se på, og også se på hva som er innenfor kvotesystemet, og hva som er utenfor kvotesystemet. Men vi må omstille oss for å redusere utslippene i Norge. Derfor er jeg veldig glad for den endringen av debatten vi nå har, at vi ikke kan kjøpe oss fri fra denne forpliktelsen ved å kjøpe kvoter ute. Det blir å finne en riktig balanse mellom hva vi selv skal gjøre, og hva vi får mest igjen for ved å bidra ute, for klimautfordringen er tross alt global.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Jeg er helt enig med representanten Breivik i at vi må få et skattesystem som gjør at det koster å forurense og lønner seg å ta miljøvennlige valg. Nå har vi satt ned en grønn skattekommisjon som nettopp skal ha en ordentlig gjennomgang av dette, så det er jo fornuftig å se hva de også kommer med før statsråden konkluderer på det området. Så får jeg bare ta til etterretning at samarbeidspartiene var noe mer utålmodige enn det vi var når det gjelder gjennomgang av bilavgiftene, som vi hadde varslet skulle skje i revidert. Men det er jo den type endringer av skatter og avgifter vi må få til for å få det nødvendige grønne skiftet, som også henger sammen med våre utslippsmål for 2030, som vi skal melde inn i løpet av første kvartal neste år.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Det er ingenting som har endret seg siden mai – det jeg sa da og det jeg sier nå. Det å være like ambisiøse som EU er ikke det samme som å si at vi legger opp til akkurat samme prosenten som EU. Det er mer ambisiøst å omstille ett land som allerede er basert på vannkraft og fornybar energi enn et EU hvor mange land er basert på kull. EU kan også fordele sine forpliktelser mellom EU-landene. Så jeg står for det samme i dag som jeg sa da. Nyansen ligger i det å være like ambisiøs. Men da noen ville presse meg til å si at det betyr 40 pst., så sier jeg at vi vil ikke si det før vi har hatt en ordentlig faglig gjennomgang av hvor det er fornuftig å legge vårt nivå på kvotesystemet, utenfor kvotesystemet og se hva vi kan få til med fleksible mekanismer slik at vi kan bidra til at andre land kanskje kan gjøre mer, som betyr mer for verdens klimautfordring.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Denne statsråden er grunnleggende optimist og har troen på at det er mulig å få til endringer. Det vi har sett at EU har kommet med i høst, men ikke minst hva USA og Kina har lansert av utslippsforpliktelser, gjør at en har en annen optimistisk grunntone når en nå kommer til Lima, enn hva en sannsynligvis hadde i København i 2010, hvor jeg ikke var til stede. Jeg tror også at det vi nå får til med finansieringen av de grønne fondene, hvor de fattigste landene føler at de rikeste landene nå stiller opp med klimafinansiering og virkelig vil bidra, og det Norge gjør innenfor klima- og skogsatsingen og følger opp med nye land og står ved det fram til 2020 – alt dette henger sammen og gjør at en har troen på at det blir endring. Det jeg fornemmer også, at noen land som sitter rundt bordet og ikke vil komme med sine forpliktelser i bilaterale samtaler, bekrefter selvfølgelig at vi må få ned våre utslipp for vi kjenner på kroppen at vi må gjøre noe også i vårt land.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-26:
Norge nyter anerkjennelse utenfor landets grenser for måten vi har stilt opp på ved å ha en klima- og skogsatsing av den størrelsesorden som vi har, for hva vi gjør i Afrika gjennom Norfund, og for at vi er aktive i forhandlingene og også jobber fram en internasjonal pris på utslipp gjennom en karbonavgift. Nå har en etter budsjettforhandlingene i Stortinget fått et annet beløp vi også kan melde i Lima, men andre land ser den totale pakken Norge har hatt i flere år, og vet at Norge er et land å regne med også framover.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2014-11-26:
Det er interessant å høre at klimaministeren mener at hennes egen budsjettering er urealistisk, og at hun allerede nå ønsker å varsle at hun kommer tilbake til Stortinget. Mitt spørsmål handler om klima i budsjettet: Vi ventet i spenning på hva som skulle komme fra regjeringen, og svaret var nedslående. Man finner knapt en person, som ikke er medlem av enten Høyre eller Fremskrittspartiet, som mener at dette er et godt klimabudsjett. Heldigvis er en del av de slagene ministeren tapte i regjeringen, rettet opp i Stortinget av Venstre og Kristelig Folkeparti. Men spørsmålet er om det er nok. Er det godt nok det som ligger i budsjettet? Cicero-forsker Borgar Aamaas sier i gårsdagens Dagsavisen at utslippene kan gå opp i 2014, og at statsbudsjettet ikke gjør at vi er i rute for å nå klimaforlikets målsetting. Mitt enkle spørsmål til klimaministeren er: Vil utslippene gå opp eller ned med det budsjettet som ser ut til å bli vedtatt neste mandag?
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2014-11-26:
Vi ser fram til at saken kommer til Stortinget, og at statsråden konkluderer og sier hva som er regjeringens forslag til målsettinger for klimamål for 2030. Det begynner jo å haste dersom Stortinget skal inkluderes på en skikkelig måte. Andre land begynner å bli klare med sine målsettinger, og Norge bør ikke være dem som er sist ute. Ministeren sier at regjeringen ikke har konkludert. Men i mai i år sa hun: «Vi har gitt støtte til EUs ambisiøse mål. Da vil det ikke være passende å være mindre ambisiøse enn EU.» Så har vi senere hørt at statsråden ikke lenger kunne klare å stå for det samme, hun sier at det er store forskjeller på Norge og EU. Det er jo sant, men hva er det som har forandret seg siden mai, da statsråden lovte at Norge skulle være like ambisiøse som EU, altså 40 pst., og fram nå, etter at EU har vedtatt hva de mener, da hun ikke lenger klarer å si det samme?
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2014-11-26:
«Norsk helsepersonell har gjennom de siste krigene i Gaza gitt livsnødvendig medisinsk støtte til krigsofrene. Mads Gilbert har flere ganger vært lege ved Shifa-sykehuset i Gaza. Nå er han nektet innreise for å gjøre jobben som lege, kanskje på livstid. Begrunnelsen skal være at Gilbert utgjør en sikkerhetsrisiko for Israel. Hva mener utenriksministeren om dette, og hva vil utenriksministeren gjøre for at Gilbert igjen skal ha muligheten til å gjøre viktig medisinsk arbeid i Gaza?»
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2014-11-26:
Jeg vil takke utenriksministeren for et godt svar. Jeg er glad for at norske myndigheter har vært tydelige i saken, både her i Oslo og ved ambassaden vår i Tel Aviv. Det håper vi at fortsetter, og det har selvsagt Arbeiderpartiets fulle støtte. De første reaksjonene som kom fra regjeringspartiene, var jo noe ganske annet. Et medlem av utenrikskomiteen, Christian Tybring-Gjedde, var raskt ute og uttalte full støtte til Israels avgjørelse, og mente at det helt sikkert var gode grunner for den. Tybring-Gjedde uttalte videre at Mads Gilbert jo bare kunne finne en annen konflikt å engasjere seg i, så han skjønte ikke hvorfor dette var noen stor sak. Hva tenker utenriksministeren om at hans egne folk her i utenrikskomiteen, fra regjeringspartiene, står for noe så ganske annet i en så viktig sak som denne?
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2014-11-26:
Jeg er glad for at utenriksministeren stiller seg uforstående til Israels avgjørelse. Selv om han ikke svarte på spørsmålet, sa han vel indirekte at han også stiller seg uforstående til reaksjonene som kom fra Fremskrittspartiets medlem av utenrikskomiteen. Jeg skal ikke gå videre på det. Jeg har et spørsmål som er av mer generell art, for dette handler jo ikke om Mads Gilbert, og det handler definitivt ikke om Christian Tybring-Gjedde; dette handler jo om det palestinske folk og befolkningen på Gaza. Mitt spørsmål er om utenriksministeren frykter at dette kan bli en mer generell situasjon, at annet medisinsk personell – ikke bare Mads Gilbert – skal bli nektet innreise, at journalister og til og med diplomater skal bli nektet innreise til Gaza. Så mitt spørsmål til utenriksministeren er om han frykter at dette vil bli et mer vedvarende problem, og hvordan Norge som land skal forholde seg til det.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2014-11-26:
Til tross for Knut Arild Hareides uttalelser var vi mange som reagerte på budsjettets manglende klimaprofil da det ble lagt fram i oktober – manglende tiltak for å gjennomføre et grønt skifte, kutt i skogsatsingen og en generell nedgang og manglende satsing på en rekke klimaposter, for å nevne noe. Spørsmålet mitt blir da: Mener statsråden at budsjettet har fått en mye bedre klimaprofil etter forliket med Kristelig Folkeparti og Venstre?
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2014-11-26:
Skade på husdyr i prioriterte beiteområder har ofte sammenheng med at rovvilt beveger seg svært raskt over store områder. Rovvilt kan derfor på kort tid vandre inn i såkalte prioriterte beiteområder. Når dette skjer i beitesesongen, hjelper det lite at Statens naturoppsyn i forkant har tatt ut dyr som befant seg i et område. Statsråden har tidligere sagt at hun vil se nærmere på grensene for hva som regnes som prioriterte beiteområder. Spørsmålet mitt er: Har statsråden foretatt en slik gjennomgang og konkludert, og vil hun på den bakgrunn fremme effektive tiltak i pakt med rovviltforliket, for å ta ut dyr som utgjør et skadepotensial?
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2014-11-26:
Det går mot spennende og avgjørende internasjonale klimaforhandlinger i månedene som kommer, og første stopp er Lima for oss om 14 dager. Kristelig Folkeparti har klare forventninger til at også Norge fortsatt spiller en aktiv pådriverrolle for å få til ambisiøse tiltak for å nå fastsatte klimamål, og der er vi selvfølgelig enig med statsråden. Spørsmålet mitt er: Er statsråden optimistisk når det gjelder det det er mulig å få til i Lima for å få en god klimaavtale i Paris i 2016?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2014-11-26:
Jeg må tilbake til oppslaget i Dagens Næringsliv i dag om klimakvoter. Det var et oppsiktsvekkende oppslag, der statssekretæren sier at det kuttet som er inngått i budsjettforliket om klimakvoter, er urealistisk. Det reiser spørsmålet om hele regjeringen står bak det budsjettforliket som nå er inngått. I motsetning til det statssekretæren sier, er det ikke slik at Stortinget har behandlet budsjettforliket. Det er inngått mellom enkelte partier, og Stortinget skal behandle statsbudsjettet på mandag. Men det påhviler både regjering og storting et krav om realistisk budsjettering, og dersom det er slik at Miljøverndepartementet mener at kravet om realistisk budsjettering ikke er innfridd i dette tilfellet, er rett og slett spørsmålet: Vil statsråden ta initiativ i regjeringen til at denne typen urealistisk budsjettering blir rettet opp før Stortinget behandler statsbudsjettet for 2015?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2014-11-26:
Mitt hovedspørsmål går til klima- og miljøministeren. Rovviltpolitikken berører mange. Den er vanskelig, den er konfliktfylt, og den skaper stor debatt. I mange deler av landet fortviler beitenæringen. I sommer var det kanskje særlig i områder i Sogn og Fjordane og i Oppland – deler av landet som vanligvis er en viktig del av beitenæringen – en var fortvilet. Det har etter hvert blitt slik at i store områder av landet kan verdifull beitemark nesten ikke brukes på grunn av rovdyr. Et slikt konfliktnivå kan ikke fortsette i årene framover. Stortinget har vedtatt at det viktigste virkemiddelet for å regulere bestandene av rovdyr er lisensfelling. Problemet er at denne lisensjakta er helt mislykket. I fjor vinter ble det tatt ut bare 30 pst. av de fastsatte kvotene. I 2011 inngikk partiene på Stortinget et forlik om rovviltpolitikken. Senterpartiet står bak dette forliket. Her sies det i punkt 2.2.12 at lisensjakt «skal være hovedvirkemiddelet». For et par uker siden ble lisensjakta på bjørn avsluttet. Departementet hadde tillatt å ta ut en kvote på ni bjørner i høst, men bare to bjørner var felt ved lisensjaktas avslutning. Hva vil miljøvernministeren gjøre for at resten av lisenskvoten på bjørn skal tas ut?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2014-11-26:
Statsråden svarer egentlig ikke på spørsmålet mitt, for det at lisensfellingen er så mislykket, er i seg sjøl en kilde til konflikt – det øker konfliktnivået. Jeg er ikke så veldig opptatt av jerv i denne sammenhengen, men jeg er opptatt av bjørn, fordi den lisensjakta ble avsluttet for to–tre uker siden. Da ble det tatt ut to av ni bjørn, som regjeringen har satt som kvote. Og spørsmålet mitt er fortsatt: Hva vil statsråden gjøre for at resten av lisenskvoten for bjørn skal tas ut? For det står nemlig også i rovviltforliket at hvis lisensfelling ikke gir en tilfredsstillende uttelling, har miljøforvaltningen et ansvar for å sørge for at resterende kvote tas ut. Så mitt spørsmål er fortsatt: Hva vil statsråden gjøre for at resten av lisenskvoten tas ut, og hvilken beskjed vil miljøforvaltningen få om å følge opp det ansvaret de har etter rovviltforliket?