Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-13:
Den saken som vi skal drøfte i dag, nemlig økonomien til sykehusene og en ekstrabevilgning for å rette opp den, var også en viktig del av debatten i forbindelse med statsbudsjettet for 2000. Vi har siden da byttet regjering, og det falt mange ord i den debatten i forbindelse med statsbudsjettet, og man merker nå at posisjonene er endret ettersom man er mer forsiktig i å formidle kritikk av de beløpene som er bevilget. Det som man må kunne si i forhold til økonomien i sykehusene, er at man på kort sikt står overfor en stor utfordring – man er i en bordet fanger-situasjon. Med et beregnet underskudd på 2,1 milliarder kr er det åpenbart at man må gå inn og dekke store deler av det beløpet for å få til en forsvarlig sykehusdrift. Men det må være de kortsiktige tiltakene. Ser man mer langsiktig på det, må det være grunn til ettertanke at man har brukt så store midler på sykehussektoren i Norge gjennom en årrekke. Det har vært en realvekst i bruken av midler på sykehusene på ca. 5,6 milliarder kr fra 1990 og fram til i dag, og likevel ser vi at vi får en vekst i underskuddene. Og det man har grunn til å savne i denne debatten, er en analyse av årsaksforholdene knyttet til det. Det er tankevekkende at særlig den innsatsstyrte finansieringen har ført til at underskuddene har vokst. Vi ser altså at fylkeskommunen ikke har frie inntekter som er store nok til å dekke opp for sin andel og sine forpliktelser, og på den måten vokser underskuddene. Og selv om vi får en vekst i produktiviteten ved sykehusene, er den ikke i samsvar med den veksten man har hatt i personell og i ressurstilførsel. Og dermed er det, mener jeg, grunn til å spørre seg om vi har en sykehusdrift i Norge som er som den bør være i forhold til de tilførte ressursene. Jeg synes at en del av dem som i dag fremmer krass kritikk både mot den tidligere helseministeren og mot den sittende, skyter over mål med sin kritikk. Et spørsmål som burde være sentralt, er: Hvordan kunne langt flere pasienter bli behandlet uten at de hadde behov for sykehustjenester? Ikke: Hvordan skal vi behandle langt flere ved sykehusene? Det er åpenbart at i den behandlingskjeden som skal eksistere, burde mye mer av veksten i det norske helsevesenet ha skjedd utenfor sykehussektoren, ikke innenfor. Det gjelder i forhold til kommunehelsetjenesten, der man står overfor en betydelig krise i dag. Utsettelse av fastlegeordningen er med på å forsterke den krisen fordi det blir usikkerhet om hvorvidt man vil ha en ordning i gang fra 1. juni neste år, og det har vært en flukt fra kommunehelsetjenesten inn i sykehusvesenet. Dermed behandles altfor mange pasienter i dag av sykehusene, pasienter som under andre omstendigheter kunne ha vært behandlet ute i kommunene. Det er klart at den innsatsstyrte finansiering, som stimulerer til at sykehusene skal hente sine inntekter gjennom aktivitet, fort vil kunne føre til en vridning inn i sykehusene, der sykehusene heller skulle argumentere for at behandlingen skjedde utenfor. Så i en sånn kjedetenkning blir det viktig både å få fastlegeordningen på plass, og å få styrket allmennlegetjenesten generelt. Andre viktige faktorer som vil virke inn, er såpass tilsynelatende «banale» ordninger – banale i anførselstegn fordi det er en viktig ordning – som den hjemmebaserte omsorgen, som sykehjemstjenesten, og der hvor man også har den som en modell, god sykestuemodell, rett og slett fordi det nå foreligger solid dekning for å kunne si at der hvor man har den type tjenester på plass og de er velfungerende, er bruken av sykehusene mindre enn der hvor man mangler tjenestene. Ikke minst gjelder det i forhold til sykestuene. Derfor er det grunn til å satse mye bredere enn det som gjøres i dag, og det er grunn til å advare mot så sterk fokusering på videre vekst inn i sykehusene, fordi man da stadig vil komme ut i nytt uføre der man må dekke opp for de underskuddene som oppstår. Jeg vil avslutningsvis si at jeg noterte meg i forbindelse med debatten i desember at bl.a. Gunhild Øyangen fra Arbeiderpartiet også bad om at det for protokollens del skulle understrekes at Arbeiderpartiet forventet at helseministeren kom tilbake til Stortinget tidlig i 2000 med hvordan inndekningen til sykehusene skulle skje. Nå er vi i juni. Jeg ser at kritikken fra Arbeiderpartiet mye har forstummet i forhold til de underskuddene, og at man nå i stedet forsvarer at inndekningen ikke fullt ut er til stede. Det er grunn til ettertanke også i denne salen, for hvordan man snur i forhold til argumentasjonen, er avhengig av om man er i posisjon eller i opposisjon.