Stefan Heggelund (Høyre), 2015-04-07:
For å kunne være helt sikker på noe, for å kunne uttale seg skråsikkert om noe, må man enten kunne alt om det eller ingenting om det. Derfor mener jeg at vi burde iallfall kunne se helheten av konsekvensene, både de tilsiktede og de eventuelle utilsiktede, før man snakker om store endringer i vedtak som ble fattet for fire år siden. Jeg sier ikke det for å være en systemforsvarer. Det er for øvrig bemerkelsesverdig hvor lett det er å bli det på huset. Det er noe vi må passe oss for, alle sammen, men jeg sier ikke det for å være en systemforsvarer, jeg sier det fordi vi er nødt til å se konsekvensene samlet for å kunne gjøre gode vurderinger. Men det vi kan gjøre, og det vi skal gjøre, er å ta med oss de erfaringene som flere representanter har nevnt at vi har fått, i arbeidet videre. Hva tar man definitivt med seg videre? Jo, det ene er informasjon. Man har gjort et vedtak med intensjoner som alle kan stille seg bak, og reformen ble enstemmig vedtatt etter forslag fra de rød-grønne. Så gjør systemet seg klart for å forberede implementeringen, og så glemte man noe veldig viktig, nemlig å gi god informasjon til dem som skal leve med endringene. Det er en påminnelse om at systemets tilfredshet ikke nødvendigvis er det samme som en tilfredsstillende situasjon. Og det er ganske utrolig. Vi er i en kattepine hvis det er for vanskelig å sende brev det er mulig å forstå, om endringer i regelverk til folk som blir omfattet av endringene. Det andre vi kan ta med oss, er at forenklinger kan være vanskelige. Det burde være en lærdom med alle nye tiltak vi innfører – egentlig burde det ikke være en lærdom engang, det burde ligge latent her – at de er enkle og mulige å forholde seg til. Situasjonen man var i med det gamle systemet, var uholdbar. Det holdt ikke bare med ett forsøk på å sette seg inn i det – nei, der måtte man prøve seg både to og tre ganger for å få det noenlunde under huden. Da kan man jo tenke seg hvordan det er å leve med det. Å forandre det vanskelige er krevende. Til sist har jeg lyst til å knytte noen kommentarer til uføretrygden generelt. Uføretrygden skal være der for alle som trenger den. Den skal gi trygghet og økonomisk handlingsrom for personer som ikke kan jobbe, eller for dem som bare kan jobbe litt. Vi vet at det finnes mange på uføretrygd som ønsker å kombinere det med arbeid. Det var også noe av grunnen til at man ønsket denne reformen. Samtidig må vi huske på at uføretrygd for mange er en endestasjon i en ytelseskvern. Noen er blitt behandlet godt på veien til uføretrygd, andre er ikke blitt behandlet fullt så godt. Noen får uføretrygd raskt, andre får det etter lang tid. Noen får det uten at de er skikkelig informert. Et eksempel jeg hørte om for ikke lenge siden, var en som fikk det uten å vite at hun skulle få det, og uten at hun selv mente at hun trengte det. Andre venter for lenge og forgjeves på et vedtak de kunne ha fått tidligere. Nav gir opp enkelte for tidlig, andre må vente for lenge på Nav. Noen blir en dårlig samvittighet som ligger i en papirbunke, og da er det kanskje akkurat sånn man føler seg også – som papirarbeid. Det er vanskelig å finne balansen i dette sikkerhetsnettet, altså når det skal være et nett, og når det skal være en trampoline. Jeg synes det er veldig bra at vi har hatt denne debatten om virkningene av uførereformen, men vi må være flinkere til å ha en pågående debatt om velferdssystemet vårt – hvordan det slår ut som helhet, og hvordan det slår ut for den enkelte. Og de diskusjonene bør være tverrpolitiske framfor partipolitiske, samarbeidende framfor polariserende. Norge er konsensusorientert, også når det gjelder politikk. Konsensustradisjonen har gitt oss noen resultater vi kan være veldig stolte av. Men konsensus kan også være farlig, og vi må huske på å utfordre oss selv og hverandre på de tingene vi er enige om, i tillegg til de tingene vi er uenige om. Hvis jeg skal relatere det tilbake til det som er dagens tekst, vil jeg si: La oss ikke glemme at uførereformen var enstemmig. Om det som er enstemmig, bør partipolitikk ikke lenger være en del av ligningen. Det bør prege denne diskusjonen Slik kan vi sammen møte det som er eventuelt utilsiktede konsekvenser, langt kraftigere enn det vi gjør hvis blokkene står mot hverandre. Det er ikke vi som er viktige, men det ansvaret vi har. Det kan også være en lærdom.