Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2008-05-08:
Det er sjelden jeg har hørt en interpellasjon i Stortinget hvor jeg så lett kunne si ja og amen til alt jeg hørte. Det var en meget god gjennomgang av situasjonen. I og for seg kunne jeg bare gå ned igjen, men det ville vel vekke oppsikt, så jeg får si litt. La meg starte med en historie. Jeg var en gang i noe som heter Jiangsu-provinsen i det sentrale Kina, og vi hadde et gigantisk måltid, med 15 retter. Da jeg håpet at desserten skulle komme, kom de isteden med en kjempesvær fisk. Jeg spurte: Hvorfor i all verden serverer dere fisk som siste rett? Jo, sa de, det er det ytterste tegn på rikdom. I det gamle Kina var det jo ingen, selv ikke av de rikeste, som kunne spise kjøtt, men det å kunne spise fisk til slutt når man allerede var mett og kunne la fisken ligge igjen, det viste at man var utrolig rik. Da de kinesiske kommunistene tok makten i Kina i 1949, var i bunn og grunn alle kinesere vegetarianere, ikke frivillig, som noen av oss er, men påtvunget. I 1980 spiste kineserne i gjennomsnitt 20 kilo kjøtt i året. Nå spiser kineserne 50 kilo kjøtt i året. De er på vei opp til det norske nivået, som vel er i underkant av 80 kilo. Det er klart at dette er den underliggende trenden når det gjelder de økte matvareprisene - at vi simpelthen begynner å få det vi alle ønsker, og som er målet med utviklingspolitikken: en stor og bred global middelklasse som har råd til veldig mye av det vi synes det er flott å ha råd til. Den kommer i Kina først og fremst, men den kommer også i India og i veldig mange andre land. Det fører også til en sterk prisstigning på olje og andre energiprodukter, som også er en underliggende drivkraft i de økte matvareprisene. Det gjelder i bunn og grunn hele interpellantens analyse av summen av de ulike forholdene - den underliggende veksten i viktige land. På toppen av det kommer en spekulasjonsboble som kan gå over, men som ikke forandrer de grunnleggende trekkene, og på toppen av det igjen kommer enkeltlands politiske handlingsmønstre. Når f.eks. Vietnam som verdens nest største riseksportør ikke mener å kunne eksportere ris, betyr det selvsagt noe for prisen på det internasjonale markedet. Det er ikke noen fasit for hvor stor rolle biodrivstoff spiller, men de fleste observatørene ligger omtrent der Vallersnes er. Noen sier 10 pst., noen sier 20, og noen sier 30 pst. i prispåvirkning fra biodrivstoff. Men det er jo mye større arealer som er tatt ut av landbruksproduksjon, f.eks. arealer til dyrking av kaffe, te, bomull og en rekke andre ikke-matprodukter. Jeg deler helt interpellantens syn - at det vi trenger, er et balansert syn på biodrivstoff. Der mener jeg vi kan ha en fornuftig vannkraftpolitikk som forbilde. Nesten ingen mennesker i Norge er prinsipielt imot vannkraft. De aller fleste av oss synes vannkraft er en ren og god og fornuftig energikilde som vi vil ha, men nesten ingen av oss er likevel for alle mulige former for vannkraft og mener at vi nå skal bygge ut hvert eneste vassdrag i landet. Med andre ord er det mulig å være for vannkraft, men imot vannkraftutbygginger. På samme måte er det fullt mulig å være for biodrivstoff, men imot mange former for biodrivstoff som vi ikke synes er bærekraftige. Derfor ønsker Regjeringen å være med på å påvirke det arbeidet som skjer i EU, for det er bare EU som på en realistisk måte kan regulere det europeiske markedet for biodrivstoff, deriblant også det norske, og på den måten påvirke de globale strukturene når det gjelder biodrivstoff. Min oppfatning er at det vi først og fremst trenger, er en rask overgang til annengenerasjons biodrivstoff, basert på landbruksavfall og skogsavfall. Men vi får faset dette mye raskere inn hvis vi allerede nå bygger opp infrastrukturen, altså tankestasjonene, anleggene, alt det som skal til for å kunne ta i bruk dette annengenerasjons biodrivstoffet. Det er hovedbegrunnelsen for den politikken som har vært ført til nå med hensyn til å stille innblandingskrav og få til en raskest mulig innfasing av annengenerasjons biodrivstoff. Når det gjelder det biodrivstoffet som allerede finnes på markedet, deler Regjeringen den oppfatningen EU og mange EU-land har - at vi må regulere dette markedet, slik at vi unngår de opplagt problematiske formene for biodrivstoff, f.eks. at man hogger ned regnskog for å lage biodrivstoff, eller reduserer det biologiske mangfoldet ved å lage biodrivstoff. Men det finnes også former for biodrivstoff som i dag tilfredsstiller de kriteriene vi med rimelighet må sette. Debatten pendler veldig. Da vi startet biodrivstoffdebatten, var kravet til Regjeringen at vi umiddelbart måtte få mest mulig biodrivstoff inn. Nesten alle sa det. Da sa utenriksministeren og jeg nei, la oss nå få en grundig utredning av dette. Vi fikk opp mange av de motforestillingene som i dag dominerer debatten om hva som er godt og dårlig biodrivstoff. En klar konklusjon var at av det i dag eksisterende biodrivstoffet, er det som kommer fra Brasil, basert på sukkerrør, blant det beste fra et miljømessig ståsted. Så la oss raskt få en introduksjon av nytt biodrivstoff, la oss få regler som regulerer dagens marked på en fornuftig måte, og la oss se på innblandingskravene når vi nå får en rapport fra Statens forurensningstilsyn om dette i aller nærmeste framtid. Så har jeg lyst til å gå litt videre i debatten om matvarepriser. Jeg mener vi ikke nå må lansere dette bare som et nytt, gigantisk internasjonalt problem. I den vestlige del av verden har man jo i lang tid brent og ødelagt mat for å hindre overproduksjon ut til markedene. Det å få en prisstigning på mat kan, rett håndtert, gi økt produksjon i Afrika, i de tidligere Sovjet-statene og i en rekke andre områder som har stort potensial for økt matvareproduksjon. Det skjer ikke automatisk, fortjenesten kan også gå til mellommenn, og det er mange hindringer på veien, men det gir et potensial for det. Vi må få utnyttet det potensialet, samtidig som vi demper virkningene. Det er et stort toppmøte om dette i Roma som FAO, altså FNs matvareorganisasjon, innkaller til, i begynnelsen av juni. Som interpellanten sa, er det gigantisk økt interesse for disse temaene nå internasjonalt. Opprinnelig var det et møte som ingen egentlig brydde seg så veldig mye om. Nå kommer Lula, nå kommer Sarkozy, og jeg skal delta - uten å sammenligne meg med dem! Det er altså en gigantisk interesse for dette møtet. Den politikken vi etter mitt syn bør framføre der, er at generell utvikling er det mest grunnleggende på dette området. Jeg besøkte Kenya og Tanzania nettopp. I Tanzania er et hovedproblem for å få opp matvareproduksjonen en så enkel ting som at de ikke har noen fungerende havn. Hvordan skal man da få inn kunstgjødsel i landet? De har ikke et godt nok fungerende veisystem. Hvordan skal man da få kunstgjødselen ut til bøndene, og hvordan skal man få bøndenes produksjon inn på et marked, slik at det gir mening å produsere mer? Hvis man ikke får solgt sine varer, vil selvfølgelig en bonde produsere til seg og sin familie, men han har ingen incentiver til å produsere for et overskudd. Det er denne typen grunnleggende utviklingsproblemer som ligger i bunnen. I Kenya ligger også konflikt i bunnen for problemene med å få matproduksjonen opp. Så alle de grunnleggende utviklingspolitiske temaene ligger i bunnen for håndteringen av matvarekrisen. På toppen av det trenger vi etter min oppfatning en grønn revolusjon også i Afrika. Afrikas landbruksproduksjon er redusert med 20 pst. de siste par tiårene, mens den er drastisk økt i hele resten av verden. Husk nå på at matproduksjonen i verden ikke går ned. Den gikk opp i fjor, og den er forventet å stige i år. Så det er trass i økt matvareproduksjon at vi får de problemene vi ser. Vi trenger en grønn revolusjon i Afrika. En av de tingene Norge gjør, er i samarbeid med noe som kanskje er vårt største aktivum på området, nemlig Yara, å se på hvordan vi kan bidra til en grønn revolusjon i afrikanske land. Malawi har de siste to årene lyktes med å gå fra å ha 5 mill. mennesker på internasjonal matvarehjelp til nå å bli en landbrukseksportør. Det kan være også værmessige og andre årsaker til det, men det er iallfall en positiv utvikling. Den generelle utviklingspolitikken må altså ligge i bunnen. Oppå det trenger vi en grønn revolusjon. Oppå det igjen trenger vi spesiell hjelp til de særlig utsatte gruppene. Det er fattige i byområder og fattige på landsbygda som ikke har jord. Det er de særlig utsatte i denne situasjonen. De trenger etter min mening i veldig begrenset grad internasjonal matvarehjelp - det er det mange eksempler på har virket kontraproduktivt, det bare bidrar til å forlenge krisen. Det de først og fremst trenger, er cash. La oss sørge for at de fattigste får tilgang til penger, slik at de kan kjøpe maten på de lokale markedene. Det har også gunstige prisvirkninger og gir dermed incentiver til økt lokal produksjon. La oss ikke trekke den konklusjon av dette at vi skal dynge de fattigste landene ned med vestlig matvarehjelp. Verdens Matvareprogram har omstilt seg fra i betydelig grad å være et redskap for å sende amerikansk overskuddskorn ut i verden til å være en organisasjon som i dag kjøper det aller meste av matvarene på de lokale markedene, og sånn sett både gir hjelp og bidrar til å utvikle lokal produksjon. Så kan vi gå inn i et særlig akutt spørsmål, og det er at sultkatastrofer særlig i byer i fattige land har lett for å kunne bidra til å destabilisere hele stater. Da får man ikke bare den kortsiktige virkningen av matmangel for menneskene, men også den nedbryting av stater som man har sett i en del land i Vest-Afrika som har stort potensial for dette, og i en del andre fattige land, hvor store folkegrupper går i byene og gjør ingenting og bruker 70-80-90 pst. av inntekten sin på mat. De vil være særlig sårbare. Da vil man trenge hjelp også til å stabilisere stater, hvis vi i verste fall skulle få denne typen virkninger av det.