Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-06-06:
Svalbardtraktaten av 9. februar 1920, som gir Norge «den fulle og uinnskrenkede suverenitet» over Svalbard, pålegger også vårt land et forpliktende ansvar for forvaltningen av den unike øygruppen. Retten til å utøve myndighet innebærer samtidig en plikt til å håndheve suvereniteten innenfor de rammer som traktaten setter, og i tråd med målsettingene for norsk svalbardpolitikk, slik de ble uttrykt i St.meld. nr. 40 for 1985-86. Suverenitetsutøvelsen på Svalbard er politisk viktig. En korrekt norsk forvaltning over tid skaper sedvanerett og bidrar til å befeste suvereniteten folkerettslig. Etter 80 års myndighetsutøvelse står Norges suverenitet over Svalbard sterkt, folkerettslig sett. Enkelte islandske politikere har riktignok reist tvil om Norges rett til å opprette en 200 nautiske mils fiskevernsone rundt Svalbard. Men det faktum at den ikke-diskriminerende fiskevernsonen blir etterlevd internasjonalt, innebærer at det internasjonalt er akseptert at Norge har rett til å utøve den fiskerijurisdiksjon som er fastslått i havretten. Håndhevelsen av norsk suverenitet er et overordnet hensyn når det gjelder norsk svalbardpolitikk. Det innebærer at både næringsvirksomhet, ressursutnytting i vid forstand og bosettingsstrategi må utformes med utøvelsen av norsk suverenitet som siktemål. Innstillingen fra utenrikskomiteen om Svaldbard-meldingen viser at det er bred politisk enighet om hovedlinjene for norsk svalbardpolitikk. Det er i seg selv en viktig forutsetning for en troverdig og konsekvent utøvelse av suvereniteten. De særmerknader som er nedfelt i innstillingen, er ikke av en slik karakter at det gir grunnlag for sterke partipolitiske markeringer i dagens debatt. Da er det langt viktigere å understreke at en samlet komite stiller seg bak de hovedutfordringer som norsk Svalbard-politikk står overfor i dag, nemlig å bevare ro og stabilitet på Svalbard og i nordområdene generelt å verne øygruppens unike naturmiljø og kulturminner å sikre en samfunnsutvikling på Svalbard som kan sikre en stabil bosetting på øygruppen. En videreutvikling av næringsvirksomheten på Svalbard vil være en viktig forutsetning for en slik utvikling. Den særegne villmarksnaturen på Svalbard er sårbar. Derfor blir vern om miljø og ressurser på øygruppen den kanskje viktigste forvaltningsoppgaven for Norge. I Stortingets innstilling om miljøforvaltningen på Svalbard – Innst. S. nr. 11 for 1995-96 – ble det lagt føringer som fortsatt må stå ved lag. Norske myndigheter har satt som mål at Svalbard skal framstå som et av verdens best forvaltede villmarksområder. En slik ambisiøs målsetting forplikter. Det innebærer bl.a. at hensynet til miljøets sårbarhet skal veie tyngst dersom det oppstår konflikter med andre interesser. At komiteen enstemmig slutter seg til denne «faneparagrafen», er kanskje den viktigste konklusjonen i hele innstillingen. Og skal en følge føre var-prinsippet og sikre en bærekraftig utvikling, må bl.a. kommersielle og næringsmessige hensyn vike hvis den sårbare villmarksnaturen er truet. Komiteen har spesielt pekt på Reindalen som et verneverdig område, selv om det ikke trekkes noen endelig konklusjon om vern av Reindalen. Stortinget vil for øvrig få anledning til å drøfte vernepolitikken for Svalbard som egen sak når det om kort tid blir lagt fram en egen verneplan for Svalbard. Et sentralt, men samtidig noe omstridt spørsmål er den foreslåtte vegen og kraftlinjen mellom Longyearbyen og Svea. Den dissensen i innstillingen som påkaller størst oppmerksomhet, er knyttet til disse to prosjektene. Flertallet – alle partiene unntatt Fremskrittspartiet og Høyre – viser til uttalelsen fra disse partiene i den nevnte innstilling, hvor det het at slike utbyggingsplaner vil «være skadelig for miljøet» og klart i strid med målet om å bevare villmarksnaturen på Svalbard. Ettersom det er slått fast at Prosjekt Svea-Nord ikke er avhengig av veg og kraftlinje, er det vanskelig å forstå at de to høyrepartiene ønsker å distansere seg fra de klare signalene Stortinget gav allerede for fem år siden. Den næringsmessige utvikling på Svalbard har de siste årene vært positiv. Et mer variert og mangfoldig næringsliv gjør det lettere å kombinere næringsaktivitet med vern om naturmiljøet. Dette gjelder i særlig grad Longyearbyen, men også i Ny-Ålesund, hvor det har vært satset på å bygge opp et internasjonalt forskermiljø, har myndighetene vist at det kan skapes næringsvirksomhet, aktivitet og grunnlag for bosetting uten å utfordre de strenge miljøkrav vi må stille til virksomheten på Svalbard. Den norske forskningsvirksomheten er for øvrig et nytt og viktig virkemiddel, både for å befeste Norges polare interesser, oppfylle våre miljøforpliktelser og håndheve norsk suverenitet. Spørsmålet om permanent drift av Svea Nord stiller norske myndigheter overfor krevende utfordringer. Her vil en komme til å stå overfor et klassisk dilemma når en skal avveie hensynet til næringsvirksomhet – bl.a. som ledd i en suverenitetsutøvelse – mot hensynet til verneinteressene. Komiteen tar ikke nå stilling til spørsmålet om permanent drift i Svea Nord. Dette vanskelige spørsmålet skal avgjøres «om og når» departementet fremmer saken for Stortinget. Flertallet har imidlertid funnet det nødvendig å presisere at en i vurderingen av kulldriften på Svalbard ikke ensidig kan vektlegge de rent bedriftsøkonomiske hensyn, men at driften må ses som et viktig virkemiddel i en mer helhetlig norsk svalbardpolitikk. Innføring av lokaldemokrati på Svalbard er en ny og spennende utfordring, i første rekke for dem som bor i Longyearbyen. Saken har vært omdiskutert, også på Svalbard. Det vil være klokt om en her ikke går for raskt fram. Det kan være nyttig å vinne noe erfaring før en fullt ut gjennomfører en slik reform etter fastlandets prinsipper. Dette har bl.a. sammenheng med at lokaldemokratiet på Svalbard må utvikles innenfor rammer som både tar utenrikspolitiske hensyn og ivaretar statens særlige behov hva angår de høge miljøkrav som er satt for Svalbard. Komiteen er enig i at det etableres et folkevalgt organ, Longyearbyen lokalstyre, som i hovedsak – men bare i hovedsak – skal ivareta de samme oppgaver som kommunene på fastlandet. Det har vært en del usikkerhet og en viss uenighet også lokalt, knyttet til om grunnskole og videregående skole skal overføres til Longyearbyen lokalstyre. Komiteen går inn for at lokalstyret overtar ansvaret for skolen ved årsskiftet 2005-2006. Komiteens flertall er videre i prinsippet av den oppfatning at også kirken bør overføres til den lokale, folkevalgte forvaltningen. Foreløpig ber dette flertallet, som også inkluderer Senterpartiet, bare om at departementet vurderer dette, nettopp fordi kirken skal dekke behovet for hele øygruppen.