Gerd Janne Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2011-06-16:
Kommunene er store velferdsprodusenter. Stadig flere oppgaver blir løst i kommunene nær der folk bor. Det er bra. Men det gir også noen utfordringer for mange kommuner som har få innbyggere og ligger langt unna det en kaller sentrale strøk. Spredt bosetting er en utfordring, men det er også et stort gode. Vi vil ha spredt bosetting i dette landet sånn at kulturlandskap, matproduksjon, muligheter for jakt og fiske og andre goder vi har, kan ivaretas. De fleste oppgavene løser kommunene alene, selv om det etter hvert er mer og mer vanlig å finne sammen i interkommunale løsninger. De aller fleste foretrekker det framfor å slå seg sammen, med alle de ulempene de aller fleste da ser for seg. Og selv om jeg gjerne skulle ha sett at flere kommuner slo seg sammen, er det mange svært gode interkommunale samarbeid som eksisterer, ikke bare mellom små kommuner. Større kommuner ser seg også tjent med å samarbeide om en rekke oppgaver, særlig innenfor tekniske og administrative områder. Samhandlingsreformen vil ytterligere utfordre kommunene, og særlig dem med få innbyggere. Min kjennskap til kommuner i eget fylke er at de nå har budd seg godt på den reformen nettopp gjennom interkommunalt samarbeid. Det som er viktig for meg i denne sammenhengen, er at samarbeidet er forpliktende og forutsigbart, gir god politisk styring og, ikke minst, at samarbeidet er åpent og gjennomsiktig, for kommunestyret, innbyggere og offentligheten for øvrig. Min skepsis til de interkommunale selskapene, de såkalt IKS-ene, er nettopp at en mangler tilstrekkelig åpenhet og innsikt i det som foregår der. Det kan en også si er en utfordring for vertskommunemodellen. Innimellom har jeg hørt den modellen noe respektløst omtalt som det rådmannsstyrte interkommunale samarbeidet. Selv om det er feil, gir det noen signaler til oss som politikere om at vi skal være opptatt av å sikre god politisk styring av de interkommunale samarbeidene. Tjenestene som utføres der, er de enkelte kommunestyrenes klare ansvar. Det skal vi også huske. Jeg var med og etablerte den første samkommunen i Norge. For oss som var med i den prosessen, svarte nettopp den modellen på mye av det som jeg er kritisk til når det gjelder de andre modellene. Jeg kjenner ikke meg ikke igjen i bl.a. Høyres beskrivelse, at denne modellen for interkommunalt samarbeid betyr mer byråkrati. Evalueringen som er gjort av samkommunemodellen, viser at den har bidratt til både bedre og billigere tjenester til innbyggerne i de samarbeidende kommunene. Jeg er svært glad for at regjeringen nå sier at den vil fremme en lovproposisjon om lovfesting av samkommunemodellen. Det vil gi bedre forutsigbarhet for de kommunene som har valgt å prøve ut denne modellen, og som ønsker å videreutvikle den. Det er også gledelig at regjeringen vil gi ut en veileder om interkommunalt samarbeid. Jeg registrerer at den veilederen vil legge mest vekt på vertskommunemodellen. Det hadde vært bra om den også tok for seg interkommunale selskap og samkommuner, synes jeg, både for å synliggjøre ulike alternativer kommunene har, og for å understreke viktigheten av åpenhet ved valg av interkommunalt samarbeid. Uten åpenhet rundt samarbeid undergraves lokaldemokratiet og setter det interkommunale samarbeidet i vanry. Demokratiet er avhengig av at all offentlig virksomhet foregår åpent, og at det praktiseres meroffentlighet omkring virksomhetene. Det er jo noe av utfordringene ved privatisering av fellesskapsløsningene. En rekke oppslag i media omkring arbeidsforholdene i eldreinstitusjoner drevet av private aktører, viser tydelig det. Interkommunalt samarbeid kan være en god måte å løse kommunale oppgaver på, men det utfordrer generalistkommunen, og det utfordrer det lokale demokratiet. Et godt lovverk og rammeverk omkring den slags type samarbeid er derfor helt nødvendig. Jeg vil derfor enda en gang understreke viktigheten av og gleden over den varslede lovendringen og den kommende veilederen. Begge deler vil bidra til å styrke det interkommunale samarbeidets legitimitet.