Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2010-05-11:
I mitt hjemfylke, Møre og Romsdal, opplever mange det som om regjeringen Stoltenberg aktivt motarbeider folk og næringsliv som sliter med høye strømpriser og stengte veier. I etterkant av at interpellasjonen ble fremmet, har regjeringen etter stort press fra opposisjonen og industrien endelig lagt fram en såkalt redningspakke for de maritime næringene. At det kommer tiltak nå, er bra, og det er på høy tid. Torsdag 15. april hadde VG en artikkel om kronprins Haakons besøk om bord i det innovative seismiske fartøyet Polarcus Asima i Dubai. Overskriften var «Norsk alt sammen». Artikkelen viste til et fartøy som kan bryte seg gjennom 1 meter tykk is. Fartøyet er designet av Ulstein Group og er stappfullt av high-tech utstyr fra den maritime klyngen på Møre. Den norske maritime offshoreindustrien med sterke krav til sikkerhet, miljø og ergonomi fikk mye skryt av rederiet Polarcus. Tore Høifødt, informasjonsdirektør i Det Norske Veritas i Asia, mener det gir «rederiet et internasjonalt kvalitetsstempel når så mye av skipet har norsk signatur». Han sier følgende: «Norsk offshoreteknologi og design er internasjonal State of the Art.» Dette stiller store krav til oss som politikere og til forutsigbare og gode rammevilkår. Det viser at det må satses mer på innovasjon, forskning og utvikling, og det viser hvilken fantastisk kreativitet og kompetanse næringslivet langs kysten har, kompetanse som må ivaretas og videreutvikles. Men dessverre: Regjeringen har skrudd til skatteskruen, redusert SkatteFUNN-ordningen og reversert avskrivningsreglene på nye maskiner, ny teknologi som er viktig for at bedriftene skal ha økonomi til fornying. Verftsnæringen sliter med å få fylt opp tomme ordrebøker. Allikevel mangler regjeringens såkalte verftspakke, ifølge næringen sjøl, og vesentlige tiltak som sterkere satsing på miljøvennlige og gassdrevne skip. Det er verdiskapingen i alle landets små og store bedrifter som legger grunnlaget for velferden. Enhver styrende regjering må ha en politikk som ivaretar helheten av rammebetingelsene som må til for å styrke bedriftene og trygge arbeidsplassene. For mange bedriftsarbeidsplasser er den rød-grønne regjeringen synonymt med skatteskjerpelse. Skjerpelse er derfor et dekkende stikkord for regjeringen. Begrensningen i eiendomsretten er innskjerpet. Det strammes inn på boplikten, noe som resulterer i at stadig flere gårdsbruk blir stående tomme. Kommunenes råderett i hundremetersbeltet og den såkalte strandsonen er innskjerpet. Vannkraftressursene er blitt mer nasjonalisert. Det rammer investeringer og arbeidsplasser langs kysten og resulterer i at det har blitt nesten umulig for bønder og grunneiere å etablere småkraftverk som en attåtnæring. Til tross for skrikende mangel på ny fornybar energi må stadig flere bønder og grunneiere gi opp drømmen om et eget småkraftverk. Interpellasjonen var ment å ta for seg og vise de samlede utfordringene som industrien og næringslivet i Møre og Romsdal sliter med. Så langt har jeg nesten ikke nevnt mangelen på energi og prisområdet som til tider har gitt ekstremt høye strømpriser og nedstengte bedrifter. Debatten om energimangelen kan ikke tas ofte nok ettersom regjeringens somling med å få på plass tiltak på området er ganske alvorlig. I energikrisesaken lytter ikke regjeringen engang til sine egne stortingsrepresentanter eller til LO – som har kommet med flere utspill – og virkelighetsbeskrivelser i media. En kan også stille seg følgende spørsmål: Hva hjelper det å skape arbeidsplasser og produsere varer når stamveier og andre veier inn og ut av fylket blir stengt av snø og steinras grunnet mangel på vedlikehold og rassikring? Askeskyen fra Island burde ha gitt oss alle en vekker. Det er grunn til å tenke nytt og handle raskt, for i vår del av verden finnes det heller ikke engang en dårlig jernbane som alternativ når veien er stengt og flyene står askefast. En uke etter at eksportveien E136 over Ørskogfjellet mot Romsdalen var stengt av snøras i flere døgn, kom askeskyen fra vulkanen på Island og flystopp. Det var et under at det ikke skjedde samtidig. Det ville i så fall ha blitt en katastrofe for regionen. Vi har ikke andre utfartsårer. Asken rammet riktignok alle landets flyplasser, men den rammet ekstra hardt ute i distriktene der det ikke finnes alternative transportårer som jernbane eller tilgang til mer sjøveis transport. Etter at naturkreftene viste sin styrke, er jeg forsterket i min tro på at alternativet med mer gods over på sjø vil være både fremtidsrettet og miljøvennlig. I tillegg må regionen få tilgang til å bruke hurtigbåt langs kysten når Stad skipstunnel forhåpentlig kommer på plass. Men også i den saken er dessverre Stoltenberg-regjeringen, foreløpig i hvert fall, bremsekloss. Geiranger står på UNESCOs verdensarvliste, og Hotel Union er hjørnesteinsbedriften i den lille bygda, som har 230 innbyggere. De er avhengig av åpne veier for å kunne frakte turister og andre besøkende ut og inn av fjorden. Årlig går det flere ras på den eneste helårsveien som er den forbindelsen bygda har, rv. 63. Bedriften har beregnet et tap på nærmere 2 mill. kr årlig som følge av ras og stengte veier. Dette er svært mye for en liten familiebedrift som årlig blir avkrevd formuesskatt til staten, uansett driftsresultat. Når eldste datter til dagens driver står klar til å overta generasjonsbedriften, vil hun ikke ha økonomi til å klare det grunnet arveavgiften. Flotte generasjonsbedrifter står dermed i fare for å bli kjøpt opp av de store kjedene. Og hvor er sikkerheten i verdensarvområdet, som årlig nektes politi i turistsesongen til tross for 700 000 tilreisende turister? Går noen seg bort og skader seg i fjellet, skjer det trafikkulykker i de bratte Ørnesvingene, eller går det snø- eller steinras over veien, er bygda avskåret fra omverdenen og uten tilgang til politi og ambulanse. Er været dårlig, kan en ofte heller ikke benytte seg av båt. Dette høres sikkert helt begredelig ut, men det er fakta – det er bare slik det oppleves. Og jeg vet at man i Geiranger er veldig fortvilet over den situasjonen de opplever hver sommer, når det er så mange turister til stede og de mangler politi. Når det gjelder utfordringene for verdensarvområdet Geiranger, har jeg faktisk tatt det opp mange ganger, og jeg har forsøkt å ta det opp med flere statsråder, fordi jeg mener at det er et spesielt område. Det er et verdensarvområde, et turistområde, som flere statsråder egentlig burde ha et ansvar for. Det er rett og slett et nasjonalt ansvar. Jeg har lyst til å spørre reiselivsstatsråden om han, som reiselivsstatsråd, har nok innflytelse i regjeringen til å ta tak i disse problemene. Jeg håper inderlig på et positivt svar, for jeg begynner kanskje å bli litt lei av å ta opp Geiranger så mange ganger. Men jeg føler at det er noe som jeg bare er nødt til å gjøre videre, fordi jeg syns de har store utfordringer. Og jeg håper at Geiranger skal få lov til å fortsette å utvikle seg positivt. Det er én av flere bedrifter som har mange utfordringer – med strøm, med samferdselsbiten og med rammevilkårene generelt.