Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1999-12-06:
Jeg må vel innledningsvis forsøke meg med en noe tvilsom form for dikting, som muligens kan forklare hvorfor jeg ikke var til stede ved debattens begynnelse. Det bør vel kanskje hete som så: Den som på mandag vil være med, må senest på søndag reise av sted!(Latter i salen) Når det er sagt, er hovedoppgaven å legge frem det budsjett som komiteen har avgitt innstilling om, som fra Regjeringens proposisjon har en ordinær ramme på 24,670 milliarder kr og som – som en følge av forliket – er redusert med 181 mill. kr. (Latter i salen) Jeg vil videre si på vegne av komiteen at innstillingen bærer preg av at man har to ulike syn. Ett syn kommer til uttrykk gjennom flertallsinnstillingen, og innenfor den rammen som er vedtatt, har Høyre og Fremskrittspartiet fremmet sitt syn på hvorledes man bør prioritere. Utover det vil innstillingen tale for seg selv. For Fremskrittspartiet har hovedutfordringen selvsagt vært den at vi ser at det inngåtte forlik og det fremlagte budsjett avviker betydelig sterkere i realiteten enn det som første runde i debatten så langt har påpekt. For oss i Fremskrittspartiet har det vært viktig å holde oppe den målsettingen som ble lagt til grunn. Nå var også det ganske lavt i forhold til det enkle forhold at Stortinget gjennom langtidsmeldingen, St. meld. nr. 16 for 1992-93, har vedtatt en struktur, og denne strukturen hadde en klar kostnad knyttet til seg. Og vi må nesten se det i det perspektivet, ikke bare i perspektivet fra siste langtidsmelding. Det er nettopp Stortingets mål for den forrige perioden som har ført oss galt av sted, og siden vi ikke kan forvente en strukturendring før etter neste langtidsmelding er behandlet i 2001, sier det seg selv at det mål Stortinget la fast i 1993-94, i realiteten er hva vårt forsvar skal bestå i. At man underveis har tatt ut en del strukturelementer, forteller kanskje mer om den økonomiske situasjon enn om viljen til å beholde den struktur Stortinget har valgt. Vi har altså gradvis sett en uttynning av Forsvarets struktur over tid, og vi har sett en klar effekt av underbudsjettering. Så kan man alltids diskutere opp og ned hvor store disse gapene er blitt over tid. Det har lite for seg på mange måter. Men gapet mellom det som nå er situasjonen og det som ville vært situasjonen med Høyres og Fremskrittspartiets budsjettforslag tidligere, er betydelig. Det ville være fullstendig galt å fremstille det annerledes. Så kan vi også diskutere litt hva konsekvensen til slutt ble av gapet mellom Regjeringens budsjettforslag for inneværende år og det som ble brakt på plass takket være Fremskrittspartiet og Høyre. Det beløpet var i utgangspunktet 595 mill. kr holdt opp mot ca. 820, hvis jeg ikke husker feil, og i tillegg ble det også gjort en del justeringer underveis gjennom omgruppering. Men det var i hvert fall ikke Regjeringens fortjeneste, og det var slett ikke Arbeiderpartiets fortjeneste. Og det er altså der vi nå står. Det er greit å prøve å pynte på fasaden når man syns det er nødvendig, men vi kommer ikke utenom det faktum at Regjeringen har fulgt en profil i sin forsvarsbudsjettering som gaper langt fra det som var målsettingen. Det var et solid slit å få på plass en tilleggsfinansiering av internasjonale operasjoner, og her fikk vi da også støtte fra Arbeiderpartiet. Her har man altså opp gjennom årene prøvd seg med alle mulige rare triksinger, ved å låne fra investeringsbudsjetter og nærmest bruke Forsvarets investeringsbudsjetter som en bank for annen virksomhet. Det er forhåpentligvis nå systematisk brakt i orden. Men jeg vil tro at det krever politisk vilje fra år til år for å greie det. Og det ville vært en aldeles umulig situasjon for Forsvaret om den politikken ble ført videre på økonomisk side som man tidligere hadde lagt opp til. Og det blir ikke særlig pyntet på når man sier at gapet bare er fra et par hundre millioner kroner til en tre-fire hundre. Realiteten er at over tid har Forsvarets lagerbeholdninger av reservedeler, ammunisjon og deler til våpensystemer blitt beitet ned såpass dramatisk at jeg tror selv ikke SV vil føle seg særlig bekvem med den reelle situasjon – og da er det rimelig ille! Det betyr at man har vært nødt til å spise av lagerbeholdningen, man har beitet på investeringsbudsjettet for å holde driften oppe. Og det har ikke manglet på utsagn fra Forsvarets ledelse for å sette tingene på plass og i riktig lys. Men det har ikke vært mulig politisk å følge opp det man selv har sagt man ville, og det er derfor vi er der hvor vi er. Så til verneplikten. Det tales høyt og vakkert om verneplikten ved enhver anledning. Men verneplikten har vært og vil gjennom flertallets beslutning bli brukt som en salderingspost. Vi har en ramme for verneplikt som i hovedtrekk er 12 måneder – noen får 9 måneder og noen 6 måneder – og vi må se på at dette barberes gjennom førtidsdimittering. For neste år skal man kalle inn kontingent 8/2000 en del uker senere, og det blir vel et spørsmål om hvordan det går med dem i 2001. Det vet vi ingenting om. I tillegg overfører man stadig flere til 6 måneders tjeneste, og det betyr i sum at det man har gjort, både fra Regjeringens side og delvis også fra Arbeiderpartiets side er at man har brukt nettopp verneplikten til saldering. Det virker ganske meningsløst. Da får man heller ha mot til å si hva man egentlig vil. På toppen av dette har Forsvaret fått en rekke nye oppgaver i det budsjettet som er lagt frem nå. Schengen-kostnader med 50 mill. kr er fra Regjeringens side lagt inn i budsjettet. – Tar man den, så tar man den! Det mest fornuftige ville være når man gav nye oppgaver og ikke fjernet gamle, at man tilleggsfinansierte dem. Det er jo slik det burde være, og det har også Fremskrittspartiet gått inn for. Det er heller ikke hevet særlig over tvil at Forsvaret gjennom den utvikling som har skjedd, har kommet i en kraftig ubalanse, ikke bare i forholdet mellom drift og investeringer, men også i forhold til struktur og pålagte oppgaver. Det er derfor viktig at vi nå ved den korsvei som kommer når Stortinget skal behandle St.meld. nr. 38, gjør et riktig valg av nivå når det gjelder internasjonale operasjoner, slik at man ikke på en måte undergraver hele det arbeidet som nå pågår fra Forsvarssjefens hånd med studien og grunnlaget for meldingen. Det er hevet over tvil at Norge vil ha et særskilt behov for å ivareta et rent nasjonalt forsvar – noe som også representanten Bjørn Tore Godal var inne på – rett og slett fordi vi er den vi er og fordi vi ligger der vi ligger, og ikke kan tillate oss å gjøre det man kan gjøre i en rekke andre land i Europa. Men det må da også den politiske ledelse – med tjukk strek under ledelse – etter hvert begynne å forstå. Det er åpenbart at Regjeringens ledelse ikke har skjønt dette, ellers hadde man aldri fraveket de prinsipper man la fast. Og når forsvarsministeren i Aftenposten i forrige uke nærmest erkjente at man var litt dårlig i forhold til NATO, må jo ansvaret ligge hos ministeren og den regjering som hun representerer. Det må være der problemene ligger. Da må man gjøre noen håndgrep for å rette på det – man har da sannelig hatt god nok tid til å få dette på rett kjøl. Det nytter i hvert fall ikke å klage på Fremskrittspartiet – jeg får vel innlemme Høyre også, siden vi nå står sammen om et budsjettforslag innenfor trange og ubehagelige rammer. Det er en rekke konsekvenser av denne ubalansen. Jeg har nevnt situasjonen når det gjelder reservedeler, det å holde ting i gang, blir åpenbart stadig verre. Det fins andre måter å gjøre det på, f.eks. ved å endre på strukturen for å tilpasse den til rammene. Men det krever en rekke håndgrep som Regjeringen, om den ønsket, kunne ha økt tempoet på. Det er faktisk Stortinget som har presset på for å få en strukturvurdering, rett og slett fordi man ser hvor det bærer hen. Det er også slik at andre forutsetninger som var lagt opp mot dette budsjettet, har blitt fraveket. Det gjaldt debatten om Regionfelt Østlandet, hvor Stortinget, etter betydelige problemer, vil jeg hevde, fattet en beslutning om utbygging. Det hadde en prislapp knyttet til seg. Men i forbindelse med budsjettet var det plutselig borte, det som trengtes av midler, bortsett fra det å holde en prosjektadministrasjon gående rundt i skauen. Det er altså en svikt i forutsetningene i forhold til Stortingets beslutning. Hvis man nå sier at dette skal vi få orden på ved neste korsvei, må jeg si at det har jeg lyst til å se først. Og siden regionfeltet er av avgjørende betydning for å utdanne styrker til internasjonale operasjoner i fremtiden, må det være av interesse for dem som peker på at vi skal ta vårt ansvar internasjonalt, å sørge for at man parallelt utvikler dette. Nå vil man sikkert si at det greier man da, for det er ikke sikkert at man trenger pengene så fort. Regjeringen la frem et budsjett som hadde den inndekning som antakelig var nødvendig, men så plutselig, i forlikets glade stund, fant man altså å sende pengene tilbake til skauen, eller hvor de nå måtte være havnet hen. Så det er litt underlig at man heller ikke på dette området kan være konsekvent. Det har vært nevnt at vi på en måte ikke fyller vår rolle i NATO så godt som tidligere. Men da må man igjen se på hvordan vi har prioritert Forsvaret. Hvis man ser på forsvarsbudsjettets andel av BNP, har det sunket ganske dramatisk hos oss. Og ser vi på det i forhold til statsbudsjettet, er det andre budsjetter som har økt ganske ettertrykkelig – mens Forsvaret har seilt nedover i rekken. Det er godt mulig at man mener å kunne ta ut en trygghetsgevinst her, men hvis man ser på verden rundt seg, er det altså ikke like trygt. Det vesentlige med oppbyggingen av et forsvar – og utdanningen i den forbindelse – er jo de langsiktige perspektivene. Det er ikke slik at man kan anskaffe fregatter over natten om man hadde kunnet grave frem pengene. Dette er prosjekter som det tar 10-15 år å bringe på plass, og når grunnleggende forutsetninger på investeringssiden svikter, faller det hele lett sammen, som et korthus. Og det er jo det som er med på å bringe oss ut i et utføre. Vi har etter min vurdering gjort en bra jobb i forhold til NATO. Ser vi på situasjonen i forhold til vårt folketall – med ca. 2 000 soldater ute, som alle rapporter tilsier gjør en god jobb, og med en skvadron som etter sine forutsetninger gjorde en utmerket jobb under militæraksjonen i Kosovo – er det ingen grunn til at man skal henge med nebbet, slik jeg oppfattet forsvarsministeren. 2 000 soldater av en befolkning på 4,5 millioner mennesker ville gi et par og tjue tusen fra et land med 45 millioner innbyggere – og da kan man regne litt på den relative innsatsen. Vi gjør det slett ikke dårlig. Når man bruker verneplikten som salderingsgrunnlag og reduserer vernepliktens lengde, ender det opp med at man produserer soldater som i utgangspunktet ikke vil være egnet til å gjøre tjeneste i utlandet. Og det er jo nettopp det som må til! Det vil være uforsvarlig om man baserer seg på for kort grunnutdanning, for så raskt å bygge opp. Og rekrutteringstiltakene har i perioder så menn ikke vært særlig gode, det har vi diskutert tidligere. Det er viktig at man får på plass et system som i større grad sikrer en god rekruttering. Men man kan ikke bruke verneplikten som salderingsobjekt, for da mister man hele grunnlaget for å få de menneskene som man mener man trenger for å gjøre internasjonale operasjoner. Dette dreier seg om sikkerhet, og har man da ikke grunnlag nok i trening og øving, må man kanskje stille spørsmålet om dette er godt nok. Fra militær side har man gjort hva man kunne, man har rasket sammen det utstyret man har kunnet, for å få tingene på plass. Jeg vil hevde den påstand at de bevilgninger som går til operasjoner utenlands, i realiteten ikke er tilstrekkelige fordi forberedelser og materiellkostnader så langt har betydd tæring på lageret. Med dette tar jeg opp forslag nr. 1 på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet.