Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2011-11-22:
Mange land i Europa har bevilget seg offentlige goder gjennom lån de ikke lenger klarer å betjene. Offentlig gjeld nedskrives, og offentlige velferdsgoder kuttes. Landene har levd over evne, og de har levd over evne gjennom å trosse inngåtte forpliktelser. Og som representanten Høybråten sa: De har levd over evne på Tysklands kredittverdighet. Dette er ikke første gang disse landene lever over evne, men det er første gang de gjør det med felles valuta. Før euroens tid ble den nasjonale valutaen devaluert. Konsekvensen for innbyggerne var den gangen først og fremst at de importerte varene ble dyrere, og at det ble dyrere å ferdes og handle i andre land. Kjøpekraften med hensyn til nasjonalt produserte varer ble opprettholdt, og arbeidsplassene ble mer konkurransedyktige. Med felles valuta er ikke det lenger mulig. Utenriksministeren understreket i sin redegjørelse at Norge skal være med på å ta sin del av ansvaret for å trygge europeisk økonomi. Han refererte da til våre forpliktelser gjennom EØS-avtalen, og i dag også til SPU, noe finansministeren motsa i sted. Det Norge først og fremst må gjøre, er å innse at landet er en del av en global økonomi, og at våre enorme overskudd og vår sparerate får konsekvenser for andre land. Summen av alle verdens statsbudsjetter er null. Når Norge – og Kina – går med store overskudd, må andre land per definisjon gå med underskudd. Og nå er disse ubalansene svært store. Utenriksministeren siterte rådspresident van Rompuy, som hevder at det Europa trenger nå, er økonomiske stimulanser, mens det Europa får, er innstramminger. Da er min invitasjon til både utenriksministeren og finansministeren: Ta rådspresidenten på ordet. Norge har mulighet til å kunne avlaste Europa. Utenriksministeren reiste spørsmålet om vi kan oppleve å få en europeisk ungdomsgenerasjon som ikke får jobb, helt uavhengig av eksamenspapirer og stor innsatsvilje. Svaret er: Ja, det risikerer vi. Da vil jeg legge til: Norge kan bidra til at dette ikke skjer, men da må vi evne å tenke og handle annerledes – vi må tenke realøkonomi. La oss betrakte de høye arbeidsledighetstallene i EU som en mulighet. Vi har enorme utfordringer og et etterslep innenfor bygging og infrastruktur i Norge, vi har over 3 000 mrd. kr på bok – og hvor lenge finnes de, forresten, med den krisen som pågår nå, det kan vi bare spørre oss – og vi mangler arbeidskraft. Det mest relevante Norge kan bidra med, er det som store deler av Europa har minst av, nemlig arbeidsplasser. Norge kan gjøre det mulig for noen av dem som har både eksamenspapirer og stor innsatsvilje, å utføre godt betalte prosjektoppdrag i Norge, gjerne betalt i euro. Og la dem reise tilbake og bruke pengene i sine hjemland. Her kan Norge midlertidig sysselsette ingeniører, veiarbeidere og bygningsarbeidere. Norge kan bidra til å realisere rådspresidentens ønsker. De får en jobb og lønn som kan sette fortgang i nasjonal økonomi, vi får infrastruktur som gjør hverdagen enklere, og som på sikt styrker vår konkurranseevne. Vi reduserer vårt overskudd en smule, men uten å skape press i norsk økonomi – det er en vinn-vinn-vinn-vinn-situasjon. Men det vil dessverre ikke regjeringen, her skal det ikke tenkes nytt, for det er aldri vært tenkt før, og da skal det i hvert fall ikke gjøres nå. Utenriksministeren hevdet i sin redegjørelse at en bekymringsfull effekt av den økonomiske krisen var at det han kalte en populistisk høyrefløy, har fått vind i seilene. Men så la han til at det ikke hadde skjedd i eurokriselandene – de såkalte PIIGS-landene. Det hadde ifølge utenriksministeren visstnok skjedd i andre euroland, uten at disse landene ble nevnt. Dette er, ifølge utenriksministeren, krefter vi må våge å konfrontere, og det er Fremskrittspartiet helt enig i – og jeg gjentar: helt enig i. Utenriksministeren valgte å hoppe over en annen enda mer fremtredende utfordring i Europa, nemlig fremveksten av islamisme. Stadig flere europeere opplever religiøs og kulturell intoleranse, kvinner blir i økende grad utsatt for ulike former for diskriminering, og i enkelte byer og bydeler er det i praksis sharialover som gjelder. Det er derfor minst like viktig at vi også her våger å konfrontere disse kreftene. En slik konfrontasjon må verken beskrives eller oppfattes som gruppetenkning, stigmatisering eller tegning av skremselsbilder, men konfronteres for det de er, nemlig brudd på enkeltmenneskets frihet og brudd på menneskerettighetene. Men jeg registrerer at disse utfordringene og utviklingstrekkene i Europa ikke var nevnt med et eneste ord i utenriksministerens redegjørelse. I redegjørelsen slår utenriksministeren også et slag for den nordiske modellen, som etter utenriksministerens oppfatning karakteriseres av stor offentlig sektor, høye skatter og sterke fagforeninger. Disse karakteristikkene kan jeg slutte meg til. Basert på slike kriterier får man, ifølge utenriksministeren, den nordiske velferdsstaten med «høy grad av velferd og likhet, kombinert med sterk konkurranseevne og ikke minst omstillingskraft». Det er en interessant analyse, men det som gjør den litt vel grunn, er at flere av de landene som i dag sliter aller mest, er nettopp karakterisert av stor offentlig sektor, høye skatter og sterke fagforeninger. Og ja, de har gjennomgående vært styrt av sosialdemokratier med stor tro på nettopp offentlig sektor, høye skatter og sterke fagforeninger. Kanskje er da forklaringsmodellen om hvorfor de nordiske landene har lyktes relativt godt, noe snever. I et slikt utvidet bilde hører også kultur, som på ulikt vis har ført med seg åpenhet, fravær av korrupsjon, samhold, rettferdighetssans, arbeidsmoral, nøysomhet og sikkert mange andre kvaliteter. Hva som er årsak og hva som er virkning, er imidlertid en studie for sosialantropologien.