Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2008-04-22:
Senterpartiet vil uttrykke stor tilfredshet med at vi har fått fram en melding om norsk politikk for å forebygge humanitære katastrofer. Det er også gledelig at det stort sett er en enstemmig komite som står bak innstillingen til denne meldingen. Likevel vil jeg benytte anledningen til å komme med en del utfyllende merknader. Først og fremst vil jeg fokusere på en nærværende og økende humanitær utfordring, som flere andre talere har vært inne på, nemlig den matvarekrisen vi opplever i verden i dag. Det er en melding om at matvareprisene har økt med 85 pst. de siste årene, og at prisen på ris faktisk har økt med 100 pst., og det er den kornsorten som er viktigst for mange av verdens fattigste. Det er mange faktorer som kan forklare den situasjonen som vi har kommet opp i, men la meg få peke på én faktor som vi i alle fall har muligheten for å gjøre noe med. I dag har vi en økende bruk av landbruksareal til produksjon av vekster som går til biodiesel. Det er et tegn på at den rike verden benytter en kanskje lettvint måte å komme seg ut av et klimaproblem på. Jeg registrerer at Evo Morales, president i Bolivia, er kritisk til sine naboer i Sør-Amerika som har valgt å bruke landbruksareal til produksjon av vekster som kan brukes til biodiesel. Gordon Brown, statsministeren i Storbritannia, har også uttalt seg kritisk til EUs mål om 10 pst. bruk av biodiesel, og den tyske miljøvernministeren arbeider med et forslag om forbud mot bruk av korn til produksjon av biodiesel. Det er et paradoks at i enkelte deler av verden bruker noen mennesker hele 70 pst. av sin inntekt til mat, mens vi i Norge bruker omkring 10 pst. Vi må føle en moralsk forpliktelse til å utnytte i alle fall vårt nasjonale landbruksareal til matproduksjon, og jeg håper at vi kan være en pådriver i kampen for å berge mest mulig landbruksareal nettopp til nødvendig matproduksjon. Jeg er enig med representanten Marit Nybakk og representanten Høybråten i at dette trenger vi en debatt om her i landet og i denne sal. Det neste temaet jeg vil fokusere på, er økende vannmangel og at dette, som flere har vært inne på, kan utgjøre en betydelig trussel i framtiden. Lesotho og Zambia er eksempel på land i Afrika som har betydelige vannressurser, men som ikke har evner til å utnytte dem til fordel for egen befolkning. Det kunne være betimelig å få en evaluering av situasjonen i området og årsaken til den mangel som vi har der. Det er viktig at vi kan bidra med teknologi og kunnskapsoverføring og også bidra økonomisk til utvikling og en bedre bruk av vannressursene. Men jeg vil være betenkt hvis vi går i retning av å få en privatisering av disse livsviktige ressursene. Det vil kunne skape ny konflikt i framtiden. Derfor er det viktig at vi i et slikt utviklingsarbeid har et nært og godt samarbeid med sentrale og lokale myndigheter i aktuelle utviklingsland, og at disse viktige ressursene blir styrt av lokalbefolkningen i framtiden. Og så vil jeg innom et siste tema, som, så vidt jeg har oppfattet, ingen har berørt. Det gjelder den kommende konferanse om klasevåpen i Dublin, 19.-31. mai. Her har vi fått den gledelige utvikling at det i dag er 100 land som er med i arbeidet for å få en begrensning av et våpensystem som medfører betydelige humanitære problem. Der må det være et mål at vi får et mest mulig omfattende forbud. Jeg vet at det jobbes med det som kalles et kvalifisert forbud, og at Norge er i front i dette arbeidet. Vi konstaterer det med tilfredshet. Men vi står overfor meget vanskelige avveininger i dette arbeidet, bl.a. å få klare definisjoner på hva som er de mest skadelige typer våpen i dette systemet. Likeledes har vi en betydelig utfordring med hensyn til å få til en god avvikling av lager og forhindre at denne våpentypen blir spredd til fattige land i den tredje verden, med de katastrofale følger det kan få. Avslutningsvis vil jeg si at dette er en solid og god begynnelse på et arbeid som vil bli langvarig, og som vi er nødt til å lykkes med.