trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-06-11:
Riksrevisjonen har mye på gang. Det viser årsmeldingen. Statsforvaltningen har gjennomgått mange endringer de siste årene. Dette har selvfølgelig gitt Riksrevisjonen store utfordringer. Men vi har god grunn til å erkjenne at Riksrevisjonen er seg sitt ansvar bevisst og på høyde med de utfordringer og muligheter den står overfor. Riksrevisjonen arbeider med ny lov og instruks. Dette er grunnen til at komiteen ikke går inn på saker og forhold vi ellers ville ha kommentert, da vi vil få en omfattende og grundig debatt om både mer tradisjonell revisjon, forvaltningsrevisjon og informasjon og kommunikasjon mellom Stortinget og Riksrevisjonen på et senere tidspunkt. Det er viktig at Stortinget er klart i sitt forhold til Riksrevisjonen. Det er imidlertid også viktig at Riksrevisjonen formulerer seg klart og konkret dersom det er spesielle forhold den ønsker tilbakemelding på. Den som har et lyttende øre, kan ha registrert at komiteen fra tid til annen signaliserer synspunkter og ønsker om prioriteringer som er annerledes enn det som er Riksrevisjonenes praksis. Ikke minst på dette grunnlaget ser jeg fram til behandlingen av ny lov og instruks. Jeg utelukker ikke at Stortinget kan bli en bedre oppdragsgiver. Det er bekymringsfullt at det er høy gjennomtrekk av medarbeidere i Riksrevisjonen. Det er en tøff konkurranse om kvalifiserte medarbeidere. Dette er et generelt problem for deler av forvaltningen og må behandles på et generelt grunnlag. Det er også verdt å nevne at vår egen riksrevisjon har et internasjonalt engasjement. Dette har bl.a. resultert i at INTOSAI-sekretariatet etableres i Norge. For øvrig vil jeg kort bemerke til Riksrevisjonens brev til komiteen, som er vedlagt innstillingen: Komiteen går ikke inn på realitetene i de forhold som er omtalt, men presiserer at det er viktig at miljørevisjon foretas på lik linje med andre revisjonsområder og innenfor de samme retningslinjer som gjelder for forvaltningsrevisjon for øvrig.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-06-11:
Det er gledelig å kunne notere at statsråden også ser at manglende samordning i denne sektoren er et problem, og at dette er noe han og flere andre departementer tar tak i. Jeg synes det er interessant at han også vektlegger den menneskelige faktoren, for det problemet jeg reiser, får man nemlig ikke gjort noe med hvis ikke menneskene i systemet vil. Det er også verdt å merke seg at han påpeker at taushetsplikten mange ganger blir tolket for strengt. Vi må huske at personvern er til for personen det gjelder. Da må ikke personvernreglene brukes mot personens beste. Statsråden vektlegger at lokalt arbeid er viktigst, men han påpeker at også staten har et ansvar. Jeg vil understreke dette. Staten ved flere departementer har ansvar for at underliggende etater samarbeider, og de må gjøre sitt for å bryte ned sektorgrensene. Grunnen til at jeg har rettet min interpellasjon til utdanningsministeren og ikke til en annen minister som kunne ha vært like aktuell, som helseministeren, sosialministeren eller andre, er at jeg mener at veien vi må gå for å finne løsninger på dette problemet, er å fokusere på skolen som arena. Hjelpeapparatet må bygges omkring eleven og skolen. Dette kan være måten å få fagfolk til å samarbeide på. Jeg vil spørre statsråden om han kan gjøre noe for å fremme en slik utvikling når det spesialpedagogiske arbeidet i kommunene nå skal styrkes.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-06-11:
Det er tydeligvis uenighet om hvorvidt dette er en viktig sak. Jeg er litt forundret over det. Flere har kritisert interpellanten fordi jeg ikke kommer med konkrete løsninger. Jeg mener at mitt anliggende som stortingsrepresentant er å løfte en problemstilling slik at den blir satt på dagsordenen og slik at vi som storting viser at vi er interessert og ønsker at ting skal skje. Mitt ringe håp med å løfte denne saken til Stortinget i dag, er at vi gir et signal både til dem i regjeringsapparatet som skal jobbe med dette, og til fagprofesjoner og de som jobber med dette i praksis. Vi ønsker at flere skal samarbeide. Men det bør også være en påminnelse til oss selv, for som statsråden var inne på, er vi selv sektorpolitikere, det er vi som lager lover og regler, det er vi som bygger opp velferdssystemet, og vi må hele tiden ha i minne at vi må tenke helhetlig. Vi må ikke glemme at det er brukerne, i dette tilfellet barn, det gjelder. Vi må huske på å lage systemer som fungerer enkelt for dem det gjelder. Dette er blitt et hovedanliggende for Regjeringen. Jeg syns det er svært viktig, det er så viktig at jeg tillater meg å bruke Stortingets tid til dette selv om det nærmer seg valgkamp og det nærmer seg Stortingets avslutning.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-06-11:
Representanten Lønning viser et prisverdig engasjement for norsk skriftkultur både ved å ta opp dette som tema for debatt i Stortinget, og, som vi også merker, ved sin påpeking av språklige bommerter i merknader osv. Men det spørs om han ikke bommer en smule selv når han mener at man styrker den norske skriftkulturen ved å angripe opplæringen i skriftlig sidemål, som i realiteten er et angrep på nynorsk. Nynorsk er en særdeles viktig del av norsk skriftkultur, og jeg vil understreke den betydningen opplæringen i nynorsk skriftspråk har for god forståelse av norsk språk, enten man har bokmål eller nynorsk som hovedmål. Dette handler om langt mer enn å kunne svare på offisielle brev, slik Lønning snevrer inn problemet til. Lønning er tydeligvis opptatt av at norskundervisningen skal være framtidsrettet. Det er en selvfølge. Men det spørs om Lønnings forslag er særlig framtidsrettet. Jeg trodde også han hadde et kunnskapssyn der kultur og historie hadde en viktig plass. Etter Venstres mening må vi forvalte kultur- og språkarven bedre, slik at vi ikke mister kompetanse og evne til formidling av kulturarven. Det er en videreutvikling av norskfaget vi trenger, ikke tilbakeskuing og språkpolitiske kjepphester. Hvis sidemålsundervisningen er for dårlig, og det er det mye som tyder på, er det den vi må gjøre noe med. Vi trenger konkrete tiltak for å gjøre norskundervisningen bedre. Og her må mye gjøres, det er det ingen tvil om. Det er bra at statsråden tar tak i det og initierer forskning på språkopplæring. Påstandene om at elevene ville få mer tid til hovedmålet sitt hvis sidemålet ble borte, er en defensiv og lite pedagogisk måte å styrke hovedmålet på. Da mangler man forståelse for hvor viktig sidemålet er for å få en total forståelse av norsk språklig utvikling, og dermed et grunnlag for å skrive godt norsk. Hvis Lønning virkelig er opptatt av norsk skriftspråk, bør han engasjere seg mer i den trusselen som ligger i at norsk språk møter sterk konkurranse fra engelsk, spesielt i den virtuelle verden. Det er derfor viktig å styrke norskspråklig programutvikling og utvikling av norskspråklige utgivelser på CD-ROM og andre nye medier, slik Regjeringen uttrykker det i Voksenåserklæringen. Dette er tiltak som er siktet inn på å løse de reelle utfordringene norsk skriftkultur står overfor. Angrep på nynorsk som skriftlig språk i skolen burde være en debatt vi var ferdige med, og det burde i hvert fall ikke frontes av kulturpartiet Høyre.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-06-11:
Fyrst nokre vurderingar i tilknyting til det interpellanten sa om kva plass skulen må ha. Eg er heilt samd i at skulen vil vere heilt sentral for å få dette til. Det eg likevel vil peike på i tillegg, er at eg trur at vi alle på ein måte er med på å skape ei sektorisering. Som komitemedlem og -leiar i Stortinget har eg vore med på å diskutere kvar dei forskjellige sakene høyrer heime – dette kanskje meir ut frå å syte for at posisjonane vert haldne, enn at ein alltid er rasjonell – dersom ein skal vere heilt ærleg. På same måten er det som statsråd, og i lag med andre statsrådar, der ein har eit veldig skikkeleg og dyktig embetsverk som gjev klare råd. Dei gongene vi diskuterer samordning og overføring av saksområde, er det heilt klart at det er lett å sitje og forsvare organisasjonsstrukturen slik han er. Slik vil det òg vere nedover i systemet – og det er på ein måte vår oppgåve som ansvarlege politikarar å ta dette innover oss. Til dagleg slit eg sjølv med det å vere open nok. Derfor er det viktig at det vert interpellert om slike ting, så vi får sett dette på dagsordenen, og slik få på bordet at vi her har eit problem nokon kvar. Så til dette om eg konkret kan gjere noko. Som interpellanten sa, er det no i gang eit arbeid med oppfylging av m.a. St.meld. nr. 23 og rehabiliteringsmeldinga. Vi har i vårt arbeid med dette allereie teke initiativ for å sjå på korleis vi kan få til forenklingar og ein betre samanheng, slik at brukaren kan finne ein stad der ein tek eit heilskapleg ansvar. Korleis kan vi gjere det utan at dette skal verte eit nytt organ? For eit samordningsorgan kan òg veldig lett verte ein plass der ein berre avviklar eit nytt møte, og ikkje hjelper den det eigentleg gjeld. Så eg må berre innrømme at eg er ganske audmjuk i høve til kompleksiteten, men eg er på same måten som interpellanten, veldig engasjert med omsyn til at vi skal klare å gå nokre steg – og det trur eg òg tyder at nokon kvar må sjå på kvar ein del demarkasjonslinjer går, og vere villige til å sjå over grensene og kanskje til og med flytte grenser. Der har vi ei felles utfordring.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-06-11:
Eg synest det var noko forunderleg at representanten Grete Knudsen kritiserte interpellanten for å reise saka fordi Regjeringa har alle fullmakter. Eg har fått mange interpellasjonar i løpet av den tida eg har vore statsråd, og kvar gong har det gitt meg høve til å gå djupare inn i eit saksfelt. Eg har fått høyrt Stortingets meining, og eg meiner at på ei rekkje område har heilt klart premissane som har vorte lagde der, vore med og påverka politikken. Så er det klart at ein har òg ein annan kommunikasjon mellom regjering og regjeringsparti. Men det kan jo ikkje ta frå representantar i regjeringsfraksjonane moglegheita til å reise interpellasjoner. Dersom nokon skulle kritiserast, var det eventuelt statsråden, som ikkje hadde nok konkrete løysingar. Det er likevel ikkje rett som representanten Reikvam seier, at der ikkje er ting på gang. For stortingsbehandlinga i samband med St.meld nr. 23 i fjor har sett i gang ei rekkje ting, og prosjektet Et enklere Norge set i gang ei rekkje ting. Men samtidig tillét eg meg å problematisere det. Det er mange ting som må skje på ein gong: ei haldningsendring hos folk flest, ein kombinasjon av profesjon – som veldig ofte vert beinsterk – og vi som sektortenkjande, og eit ynske om heilskap. Det er heilt rett at nokre gonger høyrer vi dei same orda om igjen og om igjen – det har representanten Reikvam rett i, men eg meiner at eg var ganske audmjuk i mitt innlegg i forhold til at det ikkje er enkelt å peike på enkle løysingar på kompliserte spørsmål. Men representanten Ursula Evje har eit interessant poeng i det med foreldresituasjonen, for det er heilt klart at i den grad vi klarer å mobilisere foreldre til å ta større ansvar i forhold til barnehage, skule osv., er det i seg sjølv noko som vil krevje noko av eit offentleg apparat. Men så veit vi at ein del av dei som treng desse tenestene mest, er dei foreldra som har minst ressursar. Derfor er det òg behov for at vi andre verkeleg tek oss på tak. Eg er samd med representanten Løvik i at når det gjeld tilpassa undervisning, er vi ikkje komne langt nok. Men eg meiner at vi i dei to meldingane har gjort greie for korleis vi skal kome vidare, og i den nye lærarutdanninga er det lagt inn ganske mykje meir. Eg synest at representanten Stråtveit hadde ganske rett då ho peikte på at vi i forhold til den stortingsmeldinga som vi skal behandle på måndag, har varsla gjennomgang av ulike område, men det var vel ikkje akkurat den typen område vi hadde tenkt på, det var meir fagfelt vi hadde tenkt oss å gå igjennom. Men opplagt kan samordning og det å syte for at folk får hjelp når dei skal, vere noko av det vi skal vurdere i den samanhengen.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-06-11:
Representanten Lønning seier at eg sit fast i ein fiksjon. Eg tvilar på at det er ei heilt rett framstilling, for for meg dreier dette seg om fleire ting. Først til det med fiksjonen og påstandane til representanten Lønning. Lønning argumenterer rimeleg godt for eit standpunkt, men det er jo ein argumentasjon. Lønning har heller ikkje noko forskingsbelegg for sine påstandar i forhold til det som interpellasjonen eigentleg dreier seg om. Eg er derfor med på i større grad å utvikle forsøk og likeins forsking som gjev oss meir dokumentasjon på kva som verkar. Så har dette andre sider, seier representanten Lønning. For nokre år sidan var eg i OECD og fekk framlagt ein god del forsking om norsk og internasjonal skule. Då elevane vart testa på eit tidleg stadium i barneskulen, viste det seg at vi låg monaleg under gjennomsnittet. Vi var berre midt på gjennomsnittet då vi kom opp til vidaregåande, men som vaksne viste det seg at vi hadde ein lesedugleik langt over gjennomsnittet, og langt over det m.a. franskmenn hadde. Vedkommande som la fram rapporten, forklåra det på fylgjande måte: Fransk er eit vakkert språk, men har i liten grad utvikla seg som språk. Det har gjennom fleire hundre år vore lite endring i skriftspråket. Ein må ha ein god baccalaureate for å lese skjønnlitteratur og litt aviser utover – orsak, president – Se og Hør-nivået. I ettertid skulle han gje ei forklåring. Han hadde ikkje noka forsking som dokumenterte det, men han sa at det var godt mogleg at grunnen er at Noreg har hatt ein kontinuerleg språkdebatt. Begge dei norske skriftspråka er svært nær det norske talemålet. Derfor er det lett for vaksne folk utan ein god baccalaureate å klare å lese aviser og skjønnlitteratur. Dette viser at den språksituasjonen vi har hatt og har i Noreg, er ein verdi i seg sjølv. Vi har noko for lite kunnskap om ein del av dette. Derfor ytrar vi oss sterkt meiningsmessig. Eg er derfor med på å setje i gang meir forsking for å få meir kunnskap, men det er ikkje ansvarleg å gjere det i lause lufta, som eg opplever at interpellanten prøver i dag.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-06-11:
Det er godt å merke at ein del av dei emna som har kveikt det norske samfunnet til levande debatt i vår nyare historie, m. a. språksituasjonen, framleis verkeleg får det til å loge litt i salen, sjølv i ei hektisk stortingsavslutning. Det tykkjer eg er bra. Eg skal ikkje seie mykje til slutt. Men når det gjeld røyndomen, er det klårt at det alltid er ein vanskeleg disiplin å vere sikker på kven som har nærmast kontakt. Det vil vere avhengig av mange forskjellige forhold, som eg er med på at vi skal skaffe oss meir kunnskap om, som eg sa innleiingsvis. Når det gjeld konspirasjonsteorien, vil eg berre kommentere at eg ikkje er samd i det representanten Lønning sa. Det er ikkje det som var målemnet i svaret mitt, men måten representanten Lønning ynskjer å setje i gang tiltak på for å nå det målet han nemner, som vi er samde om, vil ha den typen konsekvensar som mange har vore inne på i denne debatten. Det er ikkje nokon konspirasjonsteori, men vi ser ulikt på kva som vil gje resultat. Så til spørsmålet om to skriftspråk eller ikkje. Det ligg her i Stortinget føre eit jamstillingsvedtak, eit vedtak om to likestilte norske skriftspråk. Dersom ein les det vedtaket, trur eg at ein kanskje endar opp med å få ein filologisk debatt, men det er ikkje tvil om at realiteten er at skal ein jamstille to ting, må det vere to ulike ting ein jamstiller. Ein jamstiller ikkje det same. Dermed må det, iallfall etter mi meining, vere to skriftspråk vi snakkar om. Hårek den hardbalne fekk ei utfordring frå kona si om at no var det på tide at han slutta med å krige så mykje, og heller fekk folk til å prøve å verte vener. Då spurde han: Korleis skal vi gjere det? Og ho svara: Jau, eg trur at folk må begynne å snakke meir i hop. Ja, sa han, då er det heilt nødvendig at vi lærer alle å snakke nynorsk! Om det var det rette svaret på den problemstillinga, veit eg ikkje, men eg er viss på at dette ikkje er siste gongen at Stortinget diskuterer vår språkkultur og skriftspråka våre.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-06-11:
Dette er et ansvar Regjeringen har på sine områder. Så da et av regjeringspartienes medlemmer her i Stortinget tok dette opp, trodde jeg faktisk at man nå kom med noen konkrete forslag og noe nytt, fordi vi er midt i Stortingets innspurt i vårsesjonen. Men både Falch Fladmark og statsråden kom med gjengangerne, nemlig behovet for koordinering og at barn og unge ikke skal ha mange dører å banke på – noe vi alle sammen er helt enig i. Deretter pekte Falch Fladmark på eksisterende tiltak som regjeringene Harlem Brundtland og Jagland etablerte i samarbeid med Landsorganisasjonen og Kommuneforbundet, nemlig servicekontorene. Hun glemte tiltakene vi har iverksatt bl.a. for å samordne trygdekontor og arbeidskontor – der pågår det mange konstruktive forsøk – og konfliktrådene vi nå har i mange nærmiljøer, der man samler både skole, sosialetat og politi. Men ikke minst glemte hun – og det var litt overraskende – den utredningen som i sin tid foreslo at PP-tjenesten, som møter mange barn, og sosialetaten, som også møter de samme barna, lokalt burde ha vært samorganisert eller helt konkret sammenslått. Det har profesjonene selv aldri ønsket, men det er nok den instansen i nærmiljøet der man kunne ha gjort en jobb, hvis man var villig til å ta kampen opp med profesjonene. Den tråden har jeg ikke inntrykk av at Regjeringen har nøstet i. Slik sett er alt ved det gamle, og Regjeringen har, bare for å understreke det, alle fullmakter til å gjøre livet enklere. Så jeg ser ikke helt hensikten med at regjeringspartiene tar denne saken opp i Stortinget på dette tidspunktet.
Anne Brit Stråtveit (Kristelig Folkeparti), 1999-06-11:
Jeg synes dette er en viktig sak. Jeg kunne ha lyst til å si mye om den, både fordi det er alvorlig når et barn opplever slike ting som representanten Falch Fladmark viser til, og fordi jeg har truffet en god del slike barn som har kontakt med ulike instanser på grunn av at de har ulike problemer. Disse har jeg truffet i arbeidet mitt som rådgiver i ungdomsskolen. Det er i skolen barna oppholder seg daglig. Der skal man takle utagerende barn, man skal takle de innadvendte, man skal takle de med fysiske plager osv. Dette tilligger egentlig ikke skolen, men hører ofte inn under andre instanser. Skolen skal ikke løse alle problemer, men er en viktig faktor når det gjelder å samordne og bidra til tverretatlig arbeid. Jeg tror at det mange steder foregår mye godt arbeid med tanke på å samordne tiltak. Flere skoler har gått i bresjen for å sammenkalle og samarbeide med ulike etater som er aktuelle med hensyn til barn i risikosonen. Vi har jobbet med St.meld. nr. 28 for 1998-99, og skal gjennomgå den og diskutere den på mandag. Statsråden har varslet at han vil ha områdegjennomganger. Kanskje dette er et felt som burde ses på ut fra skolen, ut fra den lokale skole. Dette mener jeg også kan være et utviklingsområde for skolen. På min skole hadde vi tverretatlige møter én gang i måneden. Rektor innkalte helsesøster, skolelege, PP-tjeneste, sosialkontor og skolens rådgiver. Var det behov for det, møtte enkeltlærer, foreldre og noen ganger politiet. Noen ganger førte dette til at det ble nedsatt en ansvarsgruppe rundt en elev, og i alle fall kunne en her dele sine bekymringer med noen, og man fikk inn fagfolk som kunne se problemene fra en annen vinkel. Når det gjaldt elever vi hadde hatt kontakt med hjemmet om, kunne vi ta problemene opp i full bredde – noen ganger var dette anonymiserte tilfeller. Noen skoler praktiserer også klassevise gjennomganger av problemer som foreldrene er orientert om skal tas opp på slike møter. Når et møte var over, tok hver etat ansvar for den biten som vi mente burde følges opp. Det var lite byråkratisering og lite papirarbeid. Det som noen ganger stenger, er taushetsplikten. Ganske kort: For alle fagpersoner gjelder dette at hvis foreldrene gir sitt samtykke til at opplysninger kan gis, kan en snakke nokså greit og fritt om problemene. Jeg kjenner få foreldre som ikke ønsker at det beste skal skje i forhold til deres barn.
Petter Løvik (Høyre), 1999-06-11:
Det er ei alvorleg og viktig sak som blir teken opp, og som Høgre har prøvt å ta opp i fleire forskjellige fasongar tidlegare. Det er to område som skil seg ut, som eg trur vi kanskje kan gjere noko med, i dette sakskomplekset. Det eine er det som Høgre har peikt på i årevis, behovet for ei meir tilpassa undervisning, ei undervisning tilpassa det enkelte individet. Det andre er det med å sleppe andre grupper enn pedagogar inn i skulen, slik at vi kan få løyst ein del av desse problema i den ordinære skulen. Både i vurderingsmeldinga, St.meld. nr. 28, og i evalueringa av Reform 94 blir det slått ganske klart fast at når det gjeld tilpassa opplæring, når det gjeld differensieringspedagogikk, har vi kome svært lite i veg, trass i at dette har vore eit mål i fleire tiår. Det finst fagmiljø både i Noreg og i utlandet som har kome forholdsvis langt på dette området. Men det er veldig lite av det inne i den etterutdanninga som skjer i skulen, f.eks. i samband med Reform 97, og det er veldig lite av det inne i lærarutdanninga. Eg har lyst til å utfordre statsråden litt: Korleis kan vi no klare å fokusere på det som kanskje er eit av dei største problema i norsk skule, nemleg å få utvikla ein differensieringspedagogikk som hjelper, slik at ikkje dette berre blir honnørord. Så til det andre som eg vil ta opp. Ein har diskutert St.meld. nr. 23 om opplæring for barn, unge og vaksne med spesielle problem. Stortingsfleirtalet gjorde ein feil – mot Høgre sin vilje – ved å legge ned kompetansesentra, for det har medverka til noko av det som interpellanten i dag peiker på, nemleg ei pulverisering, vi får spreidd desse ressursane utover, delvis øydelagde, slik at kompetansen forsvinn. La gå med det – den saka er tapt. I samband med dette peikte vi frå Høgre si side på noko av det same som Falch Fladmark har gjort i dag, nemleg at sjølv om vi ser at integrering i norsk skule har vore veldig positivt, har det også vore ein del ulemper med denne integreringspolitikken. Og noko av det vi bad om i samband med den stortingsmeldinga, var at vi av omsyn til alle elevane må få ein gjennomgang av det som har skjedd når det gjeld spesialundervisning i norsk skule etter at spesialskulelova blei teken bort. Vi trur det er nødvendig med ein slik gjennomgang, der vi får sett på dette med differensiering, spesialundervisning i skulen, i spesielle skular og på andre måtar. Dessverre blei forslaget vårt røysta ned, men regjeringspartia, inklusiv statsråden sitt parti og representanten Falch Fladmark sitt parti, har høve til å røyste for det forslaget igjen på måndag, då fremmer vi det på nytt i samband med handsaminga av St. meld. nr. 28.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-11:
Det er en viktig sak som er tatt opp, men det blir lett en debatt på tomgang. Og det må kanskje bli slik når en fra regjeringspartiene stiller spørsmål til sin egen regjering, uten at det er kommet fram noen nye føringer, noen nye forslag, noen nye ideer. Den beskrivelsen som Falch Fladmark gir av situasjonen, er det bred enighet om: Vi har et problem. Det som er svaret, løsningen, er begrep som «koordinering, samarbeid og tverrfaglighet». Det har vi sagt, og det gjentar vi gang på gang uten at vi kommer noe særlig videre. Jeg tror det er flere grunner til at vi ikke lykkes bedre. Problemet ligger bl.a. i mangel på fagfolk. Rundt om i norske kommuner, rundt om i norske skoler, mangler vi en god del kompetanse til å løse den type problemer. Det er mangel på folk innenfor PP-tjenesten rundt om i kommunene. Når vi skal styrke førstelinjetjenesten, ser vi at mange kommuner sliter med rekrutteringen. Vi vet det også er problemer med å skaffe spesialpedagoger i en del av utdanningssektoren – der ligger også et av problemene. Jeg tror noe av det viktigste vi kunne prøve – og det vi vet at vi har gode erfaringer med – er de såkalte beredskapsteamene, som vi har i en del kommuner. Det er en del kommuner som har prøvd ordningen med beredskapsteam, som har med både folk fra utdanningssektoren, psykiatrien, PP-tjenesten og sosialtjenesten. Deres oppgave er å gripe fatt i problemene i det øyeblikket de oppstår, med sikte på en rask utredning, slik at nødvendige tiltak settes inn. Så jeg tror at i den grad vi kunne gjøre noe – og det kan vi sikkert – utover å bruke alle de vakre ordene som det er bred enighet om, burde en kanskje gi sterkere føringer overfor kommunesektoren om å gjøre noe med organiseringen, og gå inn med beredskapsteam som har en oppgave i forhold til dem som får problemer og trenger hjelp fra ulike etater. Om det bør lovfestes, eller hvorledes det bør gjøres, vet jeg ikke, men det bør iallfall komme klare signaler om at dette må organiseres på en annen måte. Helt til slutt: Det at vi ikke lykkes med slike ting, det at vi ikke får det til på en skikkelig måte, kan også skyldes at kommuneøkonomien ikke åpner for dette, at det er vanskelig å få ansatt nok fagfolk, det er problemer med økonomien, og da blir det denne delen av arbeidet som blir nedprioritert.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-06-11:
Det er nesten forunderlig at den debatten vi hadde i fjor vår i denne sal, later til å dukke opp igjen som troll av eske. Nå hører vi ord om ny organisering i kommunesektoren, som muligens kan hjelpe. Men den nye organiseringsmodellen som SV etterlyser, vil neppe raskt kunne gjøre noe med tilgangen på nødvendig fagpersonale som går direkte inn og hjelper det enkelte barn i den daglige situasjonen. Når barn blir kasteballer mellom etater i det offentlige systemet, er det etter mitt syn et symptom på systemsvikt, og det betyr ikke at løsningen må være ny organisering, utviklingsområder for skolen, utvikling av spesiell pedagogikk. Det betyr at man har kommet i en situasjon hvor mangelen på fagkompetanse, ansvarlighet, er reell. Hvem er så de ansvarlige? Jo, de som har et klart ansvar, er etter barneloven § 30 foreldrene. Det er ikke kommunen, det er ikke lærerne, det er ikke fagfolkene. Det er foreldrene. Om dette er en utfordring for flertallet eller om det er et åpenbart problem, vet ikke jeg, men jeg tror det kan ligge mye i at vi erkjenner at foreldrene er ansvarlige og kanskje yter noe mer støtte til nettopp foreldrene istedenfor å legge uhyggelig mange snublestener i den veien de skal gå. Så kan man spørre seg om felles rundskriv, sentrale utvalg og publikasjoner vil hjelpe noe på et åpenbart samordningsproblem. Man kan jo håpe, men jeg tror ikke det hjelper mer enn foreldreopplæring og oppdragerkompetanse. For hvem kan mer om det å være oppdrager og foreldre enn nettopp foreldrene selv? Så vidt jeg vet, er ikke dette et åpenbart stort alfa og omega-fag i noe høyere utdanning. Ansvarsfraskrivelsen gjør dessverre at vi mister veldig mange barn og unge i et samfunn som kun består av 4   ½ million innbyggere, og det betyr at vi mister en del små «steiner» i det fremtidige velferdssystemet som vi har. Fremskrittspartiet har pekt på løsninger i forbindelse med St.meld. nr. 23 for 1997-98, budsjetter osv. Vi skal ikke gjøre det igjen, men vår mening er helt klar i denne sammenhengen.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-06-11:
Representanten Rita Tveiten hevdet nettopp det som alltid ligger under i denne type debatter, nemlig at Inge Lønning ønsket å gjøre nynorsken enda mer usynlig. Det er jo det hele debatten dreier seg om. Vi snakker om et sidemål, vi snakker ikke om nynorsk. Nå må vi akseptere at her er hovedmålet varierende fra landsdel til landsdel. Også i Fremskrittspartiet er det mange, spesielt i representanten Tveitens hjemfylke, som ikke bruker samme hovedmålform som f.eks. representanten Lønning og jeg. De er glødende for nynorsken sin. Og det må de få lov til å være. Det er et valg de har gjort. Men må disse menneskene tvinges til å lære bokmål i tillegg til sitt valgte hovedspråk? Jeg synes ikke det. Det må de få lov til å velge fritt, nettopp, som statsråden sa, fordi det er så likt. Vi forstår hverandre. Det er ikke noe problem. Vi forstår hva vi skriver, vi forstår hva vi sier, dersom vi vil. Men vil vi ikke forstå, så spiller det ingen rolle om vi snakker bokmål alle sammen, for da er det helt umulig. Dette går nettopp på det som representanten Lønning så godt sa, å ta vare på det norske språket. Hvis språket vårt kan sies å være verneverdig rent kulturhistorisk sett, får vi håpe at helheten kan ivaretas av det offentlige på en langt bedre måte enn det det offentlige ser ut til å kunne ivareta f.eks. kulturhistorisk verneverdige bygninger, som veldig ofte står og råtner på rot. Det ønsket har jeg ikke for det norske språk. Men helheten må ivaretas, ikke brokker rundt omkring og en stadig utrivelig kamp for hva som skal være best. I Storbritannia er det ganske mange språk som er ute og går, uavhengig av landsdeler. De er til dels så forskjellige at dersom det hadde vært hovedspråket, hadde ikke folk i Skottland skjønt folk som bodde over grensen til England – for ikke å snakke om den walisiske befolkningen, den hadde jo vært noe helt for seg selv, og burde antakeligvis ikke vært inn under Hennes Majestets styre i det hele tatt. Dette synes jeg bør være et tankekors. Det må være bedre å ta vare på én språkform og akseptere de andre enn å slåss på denne måten.
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-11:
At lærere som har en positiv holdning til det de underviser i, oppnår bedre resultater enn lærere som har det motsatte, trenger man vel strengt tatt ingen forskning for å dokumentere. Det er selvinnlysende og gjelder på alle områder. At elever som er motivert for å lære, oppnår bedre resultater enn elever som ikke er motivert for å lære, er heller ikke noe som behøver å dokumenteres gjennom forskning. Det er innlysende. Men de tallene som statsråden refererte til fra Skolefokus nr. 4, viser jo at det er nettopp her problemet ligger. Jeg oppfattet ikke at det var noe konkret i statsrådens svar som viste hva han vil gjøre for å erstatte den situasjonen med en helt annen situasjon. I tillegg er problemets omfang vesentlig større enn som så, fordi en meget stor del av de lærere som i dag kommer ut fra lærerutdanningsinstitusjonene, ikke mestrer begge former av norsk skriftspråk selv. Og uansett hvor god pedagog man er, har jeg fremdeles ikke støtt på en pedagog som er i stand til å lære fra seg noe som vedkommende ikke kan selv. Jeg tror statsråden undervurderer problemets omfang ganske radikalt. Og jeg beklager å måtte si at jeg tror han sitter fast i den tvangstanke at det er fiksjonen om at alle nordmenn skal mestre begge utgavene av norsk skriftspråktradisjon, som er selve essensen i morsmålsopplæringen. Det er det da vitterlig ikke. Og det statsråden gjengav fra Bergens Tidende, må jeg si var et aldeles usedvanlig lite velvalgt sitat, for innholdet av sitatet er jo helt på siden av poenget. Opplæringen i skriftlig sidemål er ikke et fag – det er norsk som er faget, og det er norskfaget som skal styrkes. Og da er det spørsmålet jeg stilte, fremdeles ubesvart fra statsrådens side: Finnes det noen annen motivering for kravet om drill i skriftlig sidemål – det er jo det det dreier seg om – finnes det noen annen motivering for det enn lovgivningens prinsipp om at hvis man blir ansatt i offentlig tjeneste, skal man være i stand til å besvare en henvendelse i den samme språkform som den er kommet i? Og er det mulig å begrunne det kravet på en fornuftig måte i dagens norske språksituasjon? Etter mitt skjønn er det der nøkkelen ligger. Hvis det kravet ikke er en meningsfylt form for politikk, faller hele motiveringen for den skriftlige sidemålsopplæringen bort. Jeg er skjønt enig med statsråden i at det er oppgaven å gjøre alle barn og unge som vokser opp i Norge, like fortrolig med alle deler av vår norske skriftkultur. Selvsagt er det det. Men det kan jo ikke motivere forestillingen om at man skal være i stand til selv å skrive begge deler.
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-11:
Jeg har en del års erfaring som norsklærer i videregående skole, det ligger riktignok en del år tilbake i tid. Men jeg må nok si at når jeg har sittet og lyttet til denne interpellasjonsdebatt, slår det meg at det er en del av mine ærede medrepresentanter som har et relativt fjernt forhold til den virkelighet de snakker om. Jeg må nok også si at jeg finner det noe skuffende at de gamle konspirasjonsteoriene fremdeles er lys levende til stede, og at den som reiser problemstillingen omkring norskfagets utvikling, øyeblikkelig blir anklaget for at den egentlige hensikt er «å gjera nynorsken endå meir usynleg». Det er en ganske høyt utviklet evne til å granske hjerter og nyrer. Det er da ikke et angrep på nynorsk som skriftspråk å reise det spørsmålet jeg gjør, om den arven vi sleper på, er den riktige arv å ta med seg inn i neste årtusen dersom vi ønsker å lese – tillat meg bildet, president – skriften på veggen. Også i dette hus burde man snart være i stand til å lese den, fordi man daglig presenteres for dokumenter som er skrevet på et så avsindig dårlig norsk at man nesten må skamme seg for å være nødt til å lese det. Det er skrevet av folk som har gjennomgått hele dette apparat, som til og med har universitetsutdanning, og som ikke er i stand til å skrive et klart og begripelig norsk. Det er der utfordringen ligger. Det er grunnleggende viktig for meg å slå fast at vi ikke har to norske skriftspråk, som taler etter taler har sagt i denne debatt. Vi har én norsk skrifttradisjon, men den foreligger i to forgreninger. Det er det som gjør den pedagogiske oppgaven så vanvittig vanskelig, at valgfriheten i dag i skriftnormene er så stor at det nesten er umulig å skille de to formene fra hverandre. Hvordan i all videste verden skal en lærer da være i stand til å løse den pedagogiske oppgaven? Hvordan skal læreren være i stand til å motivere eleven til å anstrenge seg når det ikke er mulig å få eleven til å skjønne det som motiverer all språkopplæring ellers, nemlig at man blir i stand til å gjøre seg forstått overfor mennesker som man ikke var i stand til å gjøre seg forstått overfor, for det forblir det som er den harde kjerne. I dag er det ikke en eneste nordmann som har det ringeste problem med å lese en tekst skrevet på den annen målform. Det er det vi etter hvert må begynne å ta innover oss, og da må vi spørre: Er det en meningsfull bruk av tid å fortsette å late som om vi tror at vi alle sammen skal være i stand til å mestre begge formene like godt?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-06-11:
Representanten Lønning skal ha ros for å ha satt i gang en artig, men dypt alvorlig debatt. Jeg skjønner at formålet er å styrke nasjonal skriftkultur ut fra at han føler at denne er truet av andre språk. Det tiltaket som skisseres, er valgfrihet, den valgfriheten som skal gi rom for konsentrasjon om felles nasjonallitteratur. Men når gav valgfrihet mulighet til å styrke den felles skriftkultur? For hva ligger i valgfrihet? Det er jo nettopp muligheten til å velge vekk, til å spesialisere, gå i dybden, med den faren det gir for det jeg vil kalle smalsporethet. Jeg tror ikke språklig smalsporethet er en styrke for vår nasjonale skriftkultur. Jeg mener derimot at det er en rikdom å kunne lese og skrive begge skriftspråk i Norge. Jeg er ikke enig med representanten Lønning i at sidemålsopplæringen alene er begrunnet med å svare på andres brev på deres skriftspråk. Representanten Lønning glemmer da hele vår nasjonale språkhistorie. Skriftspråk kan nemlig bare overleve ved at det brukes, og det gjelder faktisk å få så mange som mulig til å kunne bruke begge skriftspråkene, for det er en forutsetning for at begge to skal kunne overleve. Rent språkpolitisk har vi erfart at skriftspråkene nærmer seg hverandre. Jeg er ikke så redd for en slik utvikling. Jeg tror faktisk tiden arbeider for en ytterligere tilnærming. Men hvilke tiltak bør vi da heller snakke om? Jeg tror faktisk det er ganske enkelt. Jeg tror det handler om å bli glad i å lese god litteratur og gode artikler. For det handler om å utvikle språkbruk og språkforståelse og se variasjonene i ordenes innhold, funksjon og valør. Det oppdager en ved å lese, og gjennom lesingen får en også lyst til å bruke språket selv – skriftlig . Vi har store utfordringer i norskopplæringen. Det handler faktisk om å få gleden inn i faget. Det stiller oss overfor store metodiske utfordringer. Det trengs en gjennomgang av den fagdidaktiske forståelsen. Lesing og skriving hører sammen. Jeg vil konkludere med at valgfrihet innenfor norskfaget faktisk fører til en svekkelse i stedet for en styrking av norsk skriftspråk. Dette må da være stikk i strid med hovedmålene i Høyres skolepolitikk, men sannsynligvis helt i tråd med By-Høyres språkpolitikk.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-06-11:
Eg vil takka for at dette temaet kom opp. I Noreg har me mange dialektar. Det er ein rikdom me skal ta vare på, og er m.a. ein av grunnane til at me faktisk har to målformer. Skulen skal sikra opplæring i begge. Det inneber at dersom det er veikskapar i nokre emne, må me ikkje reagera med å fjerna det vanskelege, men heller styrkja kompetansen der han er veikast. Berre slik kan norsk skule generelt og norskfaget spesielt utvikla seg til å verta betre, og det vil vel Lønning vera med på? I alle fall har delar av Høgre tidlegare proklamert at dei er for kunnskapsskule. Elles hevdar Bokmåls-Høgre hardnakka at dei ikkje er imot nynorsk, berre imot obligatorisk sidemål. Men når obligatorisk sidemål er det same som nynorsk for 80 pst. av elevane, kva då? Her må ein tenkja litt sjølv. Stortinget har eit ansvar for begge dei norske språka, og det er i dag nynorsken som treng mest styrking. Mange elevar som startar med nynorsk som opplæringsmål i grunnskulen, skiftar seinare over til bokmål fordi bokmålspresset er så stort. Me veit for lite om kvifor ungdom skiftar frå nynorsk til bokmål. Men me veit at det er viktig at også læraren har den nødvendige evna til å læra frå seg, som òg Lilletun var inne på. Derfor må me òg setja søkjelyset på lærarutdanninga. Elles er det klart at eg er samd i at litteraturen må styrkjast i skulen. Det er kanskje den nynorske faglitteraturen Lønning her tenkjer på? Då fagplanane vart vedtekne, la eg merke til at det var få nynorske forfattarar som var nemnde. Garborg, Vinje, Duun og andre har liten plass i pensum. Det er det nemleg òg opp til lærarane å velja. Dei siste åra har mange lærarar klaga over at norskfaget i større grad enn før har vorte eit «sekkefag» som må ta med mykje av dei nye emna og kunnskapane som skulen har hatt bruk for å integrera i undervisninga. For Senterpartiet er det heilt uaktuelt å redusera omfanget av sidemålet, dvs. nynorsken sin plass i skulen. Og i slike verdispørsmål hestehandlar me aldri. Likevel er me sjølvsagt villige til å sjå på kva som kan gjerast for å betra norskopplæringa. Og med eit slikt utgangspunkt er Høgre velkomen til samarbeid. Elles bør det verta eit større engasjement for at fleire elevar får høve til å starta med nynorsk opplæringsmål alt ifrå fyrste klasse. Då vert bokmål som sidemål i skulen seinare ikkje noko problem i det heile.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 1999-06-11:
Debatt om språk engasjerer. Dette rører ved både identitet og personlegdom. Alle har dessverre ikkje alltid hatt det like enkelt i landet vårt når det gjeld å bruka det naturlege språket sitt. Heldigvis er me komne veldig langt i positiv lei. Dei kjenner seg mykje tryggare på å bruka både nynorsk og dialekt dei det fell naturleg for, og dette kan me ikkje minst takka viktige trendsetjarar for, både i media og i andre framskotne samfunnsposisjonar, som har brukt og brukar ikkje minst nynorsk på ein naturleg måte. Men vårt land og vårt folk har si historie, sine tradisjonar og sin kultur basert på både natur, historie osv. Me har delvis samanfallande historie og kultur med andre nasjonar, men me har òg klare element som er våre særeigne. Dette har vore med på å skaffa oss vår eigen nasjonale identitet. Dei to skriftspråka våre er eit resultat av eller ein del av, kan ein vel seia, denne identiteten. Språket som identitet avspeglar òg ideal. Det ser me når born leikar. I alle fall i dei områda som eg kjem frå, ser me at i litt formelle situasjonar brukar dei ofte bokmål når dei leikar. Men me har opplevd det motsette òg. Me som voks opp i «middelalderen», hugsar ein westernserie som heitte Krutrøyk. Den var teksta på nynorsk. Då fortalde ein om born bl.a. her i byen som leika indianar og kvit, og som med stor overtyding sikta på kvarandre og sa: Stogga, elles skyt eg! Eg er einig i det som Lønning seier, at det er i den klassiske nasjonallitteraturen dei gode førebileta ligg. Det er godt sagt, men eg skjønar ikkje heilt koplinga opp mot å svekkja sidemålet si stilling. Eg er også ueinig når han seier noko slikt som at i norsk språkforsking er ein tent med at me legg mykje av fortida bak oss. Dette kan i alle fall tolkast på to måtar. Eg meiner me ikkje skal legga fortida bak oss. Tvert imot, respekt for fortida er ein føresetnad for å møta framtida på ein god måte. Eg ser ikkje på to skriftspråk som eit problem, men som ein rikdom. Når Lønning seier at ein lærar ikkje kan læra frå seg noko som han sjølv ikkje kan, synest eg at det beviser at det er behov for ei god og fornya opplæring i dei to skriftspråka våre. Det er behov for å ta vare på gjensidig respekt og godtaking òg av andre sitt skriftspråk.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-06-11:
Det er prisverdig at interpellanten Inge Lønning retter søkelyset mot dette viktige tema. Det er et tema som opptar veldig mange elever i den norske skolen og mange av oss som har gått i denne skolen. Fremskrittspartiet registrerer at det i den senere tid fra flere hold er stilt spørsmål ved tvungen undervisning i skriftlig sidemål. Vi konstaterer at svært mye har forandret seg siden innføring av sidemålsstilen. Blant annet kan nevnes at skriftspråket i dag er utsatt for stor konkurranse fra lyd- og billedmedier. Som en følge av dette er skriftspråkets stilling i samfunnet generelt svekket. Det er også et faktum at det norske språk er under angrep fra engelsk som verdensomspennende språk gjennom de nevnte medier og gjennom data og Internett. Ser vi konkret på den videregående skole, er det også et faktum at den videregående skole ikke lenger er en utvalgsskole, men en skole for all ungdom. En stor del av elevene i dagens skole blir språklig forvirret når de skal lære seg to måter å skrive norsk på. Dette gjelder særlig fordi elevene ikke er så støe i skriftspråket som før. Etter Fremskrittspartiets syn er det illusorisk å tro at elevene blir bedre i hovedmålet av å lære sidemålet. Tvert imot trenger elevene mer tid og anledning til å utvikle sitt eget skriftspråk. Det er også et faktum at flere elever enn tidligere i den norske skolen har lese- og skrivevansker, noe som gjør opplæring i skriftlig sidemål ekstra vanskelig. På bakgrunn av disse momenter synes det riktig at man tar sidemålsstilen opp til ny vurdering, og at man konkluderer med å avskaffe obligatorisk skriftlig sidemålsopplæring i skolen. Eventuelt kan man tilby dette som valgfag. Ved en slik løsning bør elevene kunne gis kjennskap til sidemålet ved at den muntlige delen naturlig integreres i undervisning for hovedmålet. Jeg vil varsle at Fremskrittspartiet i forbindelse med Stortingets behandling av evalueringen av Reform 94 vil fremme et konkret forslag der vi ber Regjeringen avskaffe obligatorisk skriftlig sidemålsopplæring i skolen.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-21:
Komiteens leder Grete Knudsen og andre representanter har i dagens debatt vært inne på at man ikke vil forskuttere det utvalgsarbeidet som skal gjøres. Det ønsker heller ikke Fremskrittspartiet. Vi henviser til vårt forslag nr. 1, hvor vi ber om en vurdering av en modell. Jeg går ut fra at man i departementet kommer til å få en diskusjon og et arbeid etter det utvalgsarbeid som skal gjøres, og at man da vil vurdere forskjellige metoder for finansiering av dette skoleslaget. Representanten Grete Knudsen var inne på et meget godt og kreativt forslag som jeg synes man også burde vurdere, en modell med partnerskap. Det høres ut til å være en veldig god idé, som man bør se nærmere på. Så veldig kort til representanten Inge Lønning: Fremskrittspartiet føler intet behov for å omformulere forslag nr. 1 til et oversendelsesforslag, bl.a. på grunn av det massive syn som har kommet fra høringsinstansene, fra Norske Sivilingeniørers Forening, Forbundet for Ledelse og Teknikk, Skolenes Landsforbund og fra LO, som har gått inn for statlig overtakelse av de tekniske fagskoler.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-10-21:
Først vil jeg gi honnør til saksordføreren, som på en god måte har klart å samle komiteen til beste for et skoleslag som nok ble hengende noe i luften, eller falt mellom to stoler, både i forbindelse med Reform 94 og høyskolereformen. Stortinget har derfor bedt om en midlertidig lov til vi får en ordning for skoleslaget. Jeg vil også vise til det som skjedde etter at vi fikk de reformene, nemlig en nedgang – det kan selvfølgelig ha mange grunner – når det gjelder elevtilmeldingen til dette skoleslaget. Det både Regjeringen og Stortinget i dag gjør, er å sikre dette skoleslaget ved lov, for så å komme tilbake etter utvalgsarbeidet for å bestemme hvordan det skal innpasses helt konkret. Det er jo Stortinget som har bedt om at utvalget skulle bli nedsatt, og derfor mener flertallet at man må vente med å plassere skoleslaget organisatorisk inntil utvalget er ferdig med sitt arbeid – det skal avgi sin innstilling 1. mars neste år. Men det er viktig at skoleslaget sikres ved en lov, og arbeidet med å videreutvikle dette vil nå bli viktig. Vi mener det er nødvendig å sikre at det er et skoleslag som kan hjelpe videre mellomledere f.eks. innenfor bygg og anlegg og innenfor den maritime siden, slik at den enkelte selv og bedriften får anledning til å oppdatere seg i et stadig mer konkurransepreget samfunn og næringsliv. I dag finansieres de tekniske fagskoler av fylkeskommunen innenfor rammene av omfangsforskriften for videregående opplæring. Men fordi dette primært dreier seg om voksne elever, har komiteen understreket at de bør ha egne skoleutvalg og studentråd, og at en må søke om dispensasjon hvis det lokalt ligger an til at dette skal gjøres på en annen måte. Komiteen har også gått inn på at en del av elevene – de som har gått et lengre løp i videregående skole – kan miste retten til å få finansiert studiet sitt gjennom Statens lånekasse, og at dette også nå må ryddes opp i. Men når det gjelder den fremtidige tilknytningen, mener Arbeiderpartiet at Regjeringen må ha som utgangspunkt for sitt videre arbeid at skoleslaget skal kunne gi forskjellig kompetanse. Det kan altså like godt være en spesialisering, en etterutdanning, som kommer på toppen av en fagutdanning, som en kompetanse som i neste omgang kan være en modul som ledd i en høyere utdanning. Og da kan det være – og det er også noe av grunnen til at vi ikke forskutterer utvalget – at med en ny etter- og videreutdanningsreform, med så stort behov det da vil være for ulike kompetansesentre, vil vi kanskje se at staten vil være en aktør sammen med andre i et partnerskap istedenfor at staten vil være helt alene. Dette vil nemlig være et skoleslag som vil være så tett knyttet opp til arbeidslivet at det kanskje også lettere vil kunne motivere voksne elever til å gå i gang med en utdanning. Så ut fra det ser vi ikke bort fra at det kan bli et partnerskap, selv om vi også vil understreke at man må sikre skoleslaget, og at det som i dag er en del av omfangsforskriftene, er en veldig dårlig løsning. Med dette vil jeg anbefale innstillingen.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-10-21:
Når vi i dag vedtar en midlertidig lov, innebærer jo det at dette skoleslaget fortsatt blir i fylkeskommunens regi. Samtidig er vi klare på at det er helt utilfredsstillende å være en del av omfangsforskriftene slik det er i dag – mest sannsynlig vil da elevtallet fortsette å gå ned. Så jeg vil anmode Regjeringen om at man nå foretar en kartlegging og ser på de gode miljøene som er innenfor de tekniske fagskolene, og at de må bli viet særskilt oppmerksomhet – at det altså ikke bare dreier seg om omfangsforskriftene, for da klarer vi ikke å få det til, og da vil vi om tre-fire år ikke ha det skoleslaget lenger. Det vi gjør i dag, betinger altså at Regjeringen tar innover seg at det må ha særskilt oppmerksomhet for i det hele tatt å kunne overleve. Med den ordningen som er i dag, vil det ikke klare det.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-21:
Ja, hvis det er mulig, president.