Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2008-05-29:
Å styrke kvinners rettigheter og fremme likestilling er en viktig del av utviklingssamarbeidet. Det er viktig i seg selv, men det er også viktig for å bedre livssituasjonen for de fattigste og mest sårbare gruppene. Å styrke kvinnenes posisjon generelt, og deres helse og utdanning spesielt, er en nøkkel til å oppnå resultater på et langt bredere felt. Med denne nøkkelen kan vi forbedre oppvekstvilkårene for barna og de unge, men også omsorgen for syke og eldre. La meg illustrere dette med noen eksempler. Kvinner spiller ofte en nøkkelrolle i produksjonen av mat til eget bruk. Kvinnene spiller en nøkkelrolle i familiens matlaging og ernæringssituasjon. Kvinnene og jentene må ofte gå lang veg for å hente både vann og brensel. Kvinnene spiller en nøkkelrolle når det gjelder oppdragelsen av barna. Ofte er det mødrene som hjelper barna med lekser i barneskolen. Kvinnene tar seg av mye av den hjemmebaserte omsorgen for syke og eldre. Når kjønnsrollemønsteret gir kvinnene en slik nøkkelrolle på viktige velferdsområder, blir det strategisk avgjørende å nå kvinnene med utdanning, kunnskaper, helsetilbud og utvikling av rettigheter. Det er derfor mange gode grunner til å forbedre kvinnenes rettigheter og livssituasjon. For det første: De har rett til likestilling og til å nyte godt av de grunnleggende menneskerettigheter på linje med menn. For det andre: Det er også strategisk viktig også i fattigdomsbekjempelsen og i arbeidet for mer allmenne utviklingsformål. Likestillingsarbeidet her hjemme har en lang historie. Den er ikke så lang i utviklingspolitikken, men også her har det vært en del av den politiske dagsordenen i flere tiår. Den første utviklingsminister som lanserte en handlingsplan for kvinnerettet bistand, var den første utviklingsministeren vi har hatt, nemlig Reidun Brusletten fra Kristelig Folkeparti. Det skjedde i 1985, altså for mer enn 20 år siden. I flere tiår har vi satset langs to linjer: Spesifikke bevilgninger til kvinnerettet bistand og integrering av kvinnehensyn i bistandssamarbeidet generelt. Mye er gjort gjennom stat til stat-bistanden, gjennom internasjonale bistandsorganisasjoner og gjennom frivillige organisasjoner som har samarbeidet med partnere i sør. Men å endre holdninger og kjønnsrollemønstre tar tid. Den samlede innsats fra u-landenes myndigheter og fra det internasjonale bistandsfellesskapet har vært for liten. Kristelig Folkeparti er utålmodig på vegne av de fattigste, som fortjener et bedre liv. Vi skulle ønsket en enda sterkere fattigdomsorientering fra Regjeringens side, for det er de fattigste og mest nødlidende som har det aller sterkeste behov for bistand. Vi er utålmodige på vegne av kvinner som fortjener likestilling i stedet for diskriminering. Vi er utålmodige på vegne av jenter som trenger utdanning. Kristelig Folkeparti beklager at Regjeringen ikke lenger har utdanning som et prioritert satsingsområde. Vi vil jobbe for at det igjen skal bli opprioritert, ikke minst av hensyn til jenters rett til utdanning. Skal vi nå tusenårsmålene, må det satses mer her, ikke mindre. Vi er utålmodige på vegne av kvinner som fortjener bedre helsetilbud, slik at vi får ned mødredødelighet og barnedødelighet. Det er bred støtte til tung satsing på å nå tusenårsmålene om redusert mødredødelighet og barnedødelighet. Det er positivt at dette følges opp, og jeg vil gi Regjeringen honnør for dens internasjonale initiativ på dette feltet, som har vakt stor og bred oppsikt og fått tilslutning. Kristelig Folkeparti er utålmodige på kvinnenes vegne. Derfor er vi glad for at stortingsmeldingen er ambisiøs i sine generelle mål. Men vi hadde kanskje forventet mer operative resultatmål som gjør det mulig å måle hvor effektivt man oppnår det man vil. Her er ikke meldingen god nok. Det påpeker vi i en merknad som hele opposisjonen i Stortinget står bak. Det er også en svakhet at meldingen ikke redegjør tilfredsstillende for utviklingen av et kompetansesenter. Vi har tidligere støttet tanken om dette, men Regjeringen har ikke gitt den nødvendige konkretiseringen av den ideen i meldingen. Arbeidet for kvinners rettigheter og likestilling krever en helhetlig strategi. Kampen må føres langs sju hovedakser: Kvinner og menn skal delta på like vilkår i politikken. De skal delta på like vilkår i det økonomiske liv. De skal ha lik adgang til utdanning. De skal ha rett til helsetjenester og ha seksuell integritet. De skal ha krav på et liv uten vold. Kvinner skal ha en likeverdig rolle i freds- og forsoningsarbeid og delta på like vilkår i arbeidet med klima, miljø og humanitære kriser. Disse generelle siktemål er det bred enighet om i Stortinget. Jeg vil i denne sammenheng gi honnør til saksordføreren og resten av komiteen for vilje til å finne samlende formuleringer på praktisk talt alle punkter i denne innstillingen. Det er viktig, for det er en svær jobb, og den står vi sammen om. Det gjelder også det følgende punktet: I meldingen pekes det på det problemet at i enkelte deler av verden foretas det flere aborter på jentefostre enn på guttefostre. Ifølge beregninger presentert av organisasjonen Plan resulterer dette i et jenteunderskudd på rundt 100 millioner jenter. Det nevnes i meldingen, men overraskende nok uten at det gis noen føringer for hva en vil gjøre fra norsk side. Det er noe komiteen retter opp samlet. Det er positivt at hele komiteen mener at hensynet til disse ufødte jentene som aborteres bort, er et stort problem ut fra deres menneskeverd. Det heter at «i kampen mot diskriminering og for menneskeverd og likeverd er kjønnsdiskriminerende abortpraksis et stort problem». Vi er glad for at vi har fått hele komiteen med på å slå fast at det fra norsk side må drives et aktivt arbeid for å motvirke denne diskriminerende abortpraksisen. Med den sterke og brede støtte som hele Stortinget gir arbeidet for kvinnerettet bistand og kvinners rettigheter, er det satt ambisiøse mål. Nå er det Regjeringens ansvar å levere resultater. Nå, som før, må vi regne med at vi trenger tålmodighet før målene nås. Den tålmodigheten og den vedvarende innsatsviljen skal vi utvise. Denne saken er for viktig til at den kan nedprioriteres til fordel for skiftende medieoppmerksomhet eller politiske trendskifter.