Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2009-12-08:
Arbeidskraften i landet vårt er vår aller viktigste ressurs. Det er den som skal sikre framtidens verdiskaping og trygge framtidens Velferds-Norge. Å skaffe folk jobb og inntekt til å leve av, er det aller beste virkemiddelet vi har for å redusere sosiale forskjeller og hindre fattigdom. Derfor er altså arbeid til alle jobb nr. 1 for Regjeringen. Derfor er årets statsbudsjett et budsjett som er tydelig for arbeidsplasser og innrettet for å bremse en kommende økning i ledigheten, som vi vet er varslet, i en tid med fortsatt usikkerhet i arbeidsmarkedet. Fordi arbeid og arbeid til alle er jobb nr. 1, var også det første Regjeringen gjorde da vi tok over i 2005, å reversere de endringene som Bondevik-regjeringen hadde gjort i arbeidsmiljøloven. Det var endringer som ville ha endret norsk arbeidsliv drastisk. Men vi stoppet adgangen til økt arbeidstid i opptil 13 timer, til økt bruk av overtid. Vi stoppet svekkelsen av stillingsvernet, og vi stoppet adgangen til økt bruk av midlertidig ansatte. Da vi tok over regjeringskontorene, var også arbeidsledigheten høyere enn på lenge. Men etter fire år med rød-grønn regjering hadde den minket. Før finanskrisen slo inn, var ledigheten i Norge den laveste på over 20 år, og det må vi ikke glemme. Utgangspunktet vårt gjennom finanskrisen har vært det beste i Europa. Men bakteppet er ikke greit. Finanskrisen er ikke over. Den vil få større konsekvenser også for Norge det kommende året. Ledigheten vil øke, og derfor er også vår viktigste jobb å forsøke å bremse den varslede økningen i ledigheten. Vi må skaffe dem som nå kommer til å bli, står i fare for å bli eller som går ledige, noe å gjøre raskt. Langtidsledigheten må ikke få festnet seg. Derfor styrker vi arbeidsmarkedstiltakene i neste års budsjett. Derfor styrker vi langtidsledighetsgarantien og med det tilbudet til dem som har stått særlig lenge utenfor arbeidslivet. Derfor forbedrer vi regelverket for bruk av bedriftsintern opplæring, og derfor satser vi videre på kvalifiseringsprogrammet. Vi tar det i bruk over hele landet, slik at flere kan komme seg ut av trange levekår og over i aktivitet og i arbeid. Neste år vil nesten 10 000 mennesker bidra til fellesskapet istedenfor å stå utenfor gjennom kvalifiseringsprogrammet. Vi følger opp handlingsplanen mot fattigdom med vel 1 milliard kr i neste års budsjett. Med 2010-budsjettet har de årlige bevilgningene til fattigdomstiltak økt med i underkant av 4 milliarder kr fra vi tok over i regjering. Det er bra, men det er på ingen måte nok. Vi må ha fullt fokus på fattigdomsbekjempelse i tiden framover. Vi må sørge for at de som sliter økonomisk i dag, får hjelp til å komme seg ut av den situasjonen de er i. Å få folk i jobb er vårt aller viktigste virkemiddel for å bekjempe fattigdom. For det andre må vi hindre at neste generasjon havner i fattigdomsfella. Å sørge for at barn og ungdom mestrer skolen, er helt avgjørende for at de skal lykkes senere i livet. Økt innsats for en bedre skole, leksehjelp og kamp mot frafall og dermed ledighet som kan ende opp i uførhet, er derfor god kamp mot fattigdom. Her må vi ha fullt fokus framover. Vi er ikke fornøyd. Så lenge det finnes barnefattigdom i Norge, skal vi ikke hvile. Vi vedtar et statsbudsjett som skal holde ledigheten lav, samtidig som vi skal ta vare på dem som nå har det tøft, de som opplever å møte ledigheten, og de som allerede er utenfor arbeidslivet. Vi fortsetter kampen mot fattigdom med brede virkemidler. Da er det synd å se at deler av opposisjonen har en annen politikk, der de svekker, istedenfor å styrke, viktige virkemidler mot arbeidsløshet og for å få flere inn i arbeid nå i krisetider. I stedet for å styrke ett av de viktigste verktøyene for å hjelpe sosialhjelpsmottakere inn i arbeidslivet, fjerner Fremskrittspartiet så godt som hele kvalifiseringsprogrammet. De kutter i verktøyene for forebygging og tilsyn i arbeidslivet, vil ikke opprette regionale verneombud og fjerner ordningen med utdanningsstønad til enslige forsørgere. De kutter også i supplerende stønad. Dette er usosiale kutt i folks rettigheter og i mulighetene for å få folk i arbeid og aktivitet. Som om ikke det var nok, driver også Fremskrittspartiet med det som allerede er blitt påpekt i dag, nemlig det vi kan kalle for tryllekunster når de budsjetterer med lavere utgifter på trygdeområdet, og kutter samlet sett opptil 9 milliarder kr på utgiftsområdet. Ifølge deres alternative budsjett skal antall trengende minke ved at alle skal få sin arbeidsevne vurdert på nytt og deretter komme seg raskt ut i arbeid. Men, som det er blitt påpekt hittil, vil en slik reduksjon i utgifter for 2010 forutsette at 56 000 delvis uføretrygdede skal skaffe seg jobb før 1. januar, altså de neste fire ukene, eller at 130 000 av dem får seg jobb før sommeren. Det er urealistisk når vi vet at 90 000 personer med nedsatt arbeidsevne allerede står i kø og ønsker seg ut i arbeidslivet, men ikke slipper til. Det vil også, naturlig nok, måtte ta tid å få alles restarbeidsevne vurdert på nytt og få en gjennomgang av det, og så få dem ut i arbeid. Men Fremskrittspartiet budsjetterer altså med innsparingen allerede i 2010. Å trylle folk inn i arbeidslivet og vedta dem friske i alternativt statsbudsjett er ikke mulig, og det gjør også innsparingene til Fremskrittspartiet urealistiske. Dersom det er sånn at Fremskrittspartiet er så komfortabelt med at den rød-grønne regjeringen har flertall og dermed ikke lager alternative budsjetter med tanke på at de kunne bli vedtatt, kan jo det være greit. Men dersom Fremskrittspartiet lager seriøse budsjetter som de vil anta kunne bli vedtatt en eller annen gang, må Fremskrittspartiet svare for hvordan de ville ta ut det kuttet i utgiftene. Hvis de ikke skulle ha tryllet folk inn i jobb før 1. januar eller vedtatt dem friske, men allikevel hadde tatt ut utgiftsbesparelsen, måtte de ha kuttet i ytelsene til folk. Et slikt kutt vil da f.eks. tilsvare 4 500 kr mindre å leve for for en enslig minstepensjonist. Fremskrittspartiet burde være ærlig og fortelle velgerne sine om hvordan budsjettet henger sammen, og hvordan de skulle tatt det ut dersom det hadde blitt vedtatt. På vårt budsjettområde i dag øker utgiftene til trygdeytelsene med 30 milliarder kr. Prognosene for økning i sykefraværet er dramatiske. Det er definitivt vår hovedutfordring framover. Vi må få ned sykefraværet og redusere utgiftene. Vi kan ikke se på at så mange havner utenfor arbeidslivet som langtidsledige. Vi kan ikke se på at utgiftene til dette spiser opp handlingsrommet vårt framover. Derfor ser jeg fram til en bra debatt, en konstruktiv debatt, i offentligheten og mellom alle partiene på Stortinget om hvordan vi skal klare dette, for det må vi. Økningen i sykefraværet er alvorlig. Det er alvorlig, for bak tallene befinner det seg tusenvis av folk som av diverse grunner ikke er i stand til å arbeide eller ikke får arbeid. Det økte sykefraværet er først og fremst alvorlig for dem det gjelder, og det er alvorlig for bedriftene som rammes av det, og det er alvorlig for samfunnet og staten som helhet. Jeg er spesielt bekymret for økningen i antall unge ledige. Når vi ser på for hvilke grupper langtidsfraværet øker, er det ungdomsledigheten som øker mest, og det er ekstra bekymringsfullt. Det er unge jenter, og det er unge menn i bygg og anlegg. Når ungdomsledigheten øker så drastisk, er det ekstra bekymringsfullt, for vi vet at unge som går ledige tidlig, har en større sjanse til å havne permanent utenfor arbeidslivet. Tidlig ledighet er en port inn i uførhet. Vi fikk også nye tall nylig som viste at antall unge uføre øker. Det er alvorlig. Når vi ser på de unge langtidsledige og de unge uføre, er det ett fellestrekk som går igjen i den gruppen, og det er at mange av dem har droppet ut av skolen. Her må vi sette inn tiltak for på lang sikt å holde både sykefraværet og ledigheten lav i ungdomsgruppen. Når vi ser på statistikken og ser hvem som rammes av dette, er det nettopp dem som ikke fullfører videregående skole. Det er de som har foreldre som selv var uføre eller ledige, det er de med lav utdannelse, og det er de med dårlige levekår som åpenbart skårer lavt på helsetilstanden og derfor også oftest havner utenfor arbeidslivet, både permanent og midlertidig. Dette sier oss noe om at det er generelle, gode og sterke velferdsordninger som reduserer forskjellene i levekår. Forskjeller i utdanning, inntekt og dermed helse er også avgjørende for å begrense ledighet og sykefravær. Det er dette vi må debattere framover og sette inn tiltak for å endre. For det handler om folk bak statistikken. Det handler om den viktigste ressursen vår, framtidens arbeidskraft. Vi har ikke råd til å la flere havne utenfor. Målet vårt må være et arbeidsliv der alle skal med.