Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2007-12-03:
Da er vi i gang igjen med årets heftigste debatt i justiskomiteen. La meg starte med det enkleste først: å gi Regjeringen honnør for en del saker. Når man skal gi ris, skal man samtidig gir ros. Det bør jo være en slags balanse i regnskapet. Jeg skal gi Regjeringen honnør for tre saker – først og fremst for reduksjonen av passgebyret. Jeg synes det er veldig bra og veldig fornuftig at man legger seg mer på en linje hvor man bruker selvkostprinsippet. Det er en politikk som vi har støttet fullt opp om, og som jeg gir Regjeringen honnør for. Det andre er styrkingen av frivillige lag og organisasjoner, ikke minst innenfor redningsarbeidet. Disse står for et bidrag som er uvurderlig – og som ikke kan måles i kroner og øre. Når uhellet er ute, trenger vi dem. Så det Regjeringen gjør her, skal den også ha honnør for. Jeg vil også gi Regjeringen honnør for mer målrettede tiltak – endelig – for å få de nye redningshelikoptrene på plass. Som nåværende statsråd og undertegnede er godt kjent med, diskuterte vi dette 16. mai i 2002. Ting tar tid i regjeringsapparatet – men tydeligvis også her i Stortinget. Så over til det som jeg kanskje ikke er fullt så imponert over. Jeg har hørt komiteens leder fortelle om hvor fantastisk det neste året vil bli. Jeg håper at VG, Aftenposten og Dagbladet er klar over at de da må redusere opplagene og sideantallet med ca. 30 pst. – for mye av det som skrives der, er svært relatert til kriminalitet, så når den skal bli borte neste år, går jeg ut fra at opplagene vil gå ned, og det vil bli mindre interessant å være kriminaljournalist. Det er jo ikke sikkert at verden vil bli slik, men etter å ha hørt komiteens leder beskrive det på den måten, regner jeg med at de kriminelle vil se mørkt på framtiden – og at alle vi andre kan se lyst på den. Om det skjer, gjenstår å se. For min del synes jeg 2007 – så langt – har vært et interessant år. Da statsråden overtok i 2005, hadde jeg klare forventninger om at han skulle levere. Det er mulig at Regjeringen synes han har gjort det, men jeg synes samtidig det må være lov å si at 2007 har vært et utfordrende år for norsk politi. Det har vært mange enkelthendelser med negativt fortegn, som jeg er sikker på at statsråden, Justisdepartementet, Regjeringen og – ikke minst – Stortinget gjerne skulle ha sett ikke hadde skjedd. Vi har opptil flere eksempler fra Finnmark, hvor politiet på grunn av mangel på bemanning og ressurser ikke kunne rykke ut før lenge etter at en episode på en måte var avklart. Den verste av dem var vel da en enebolig brant ned. Da politiet endelig rykket ut, hadde de med seg brannvesenet og kom kun for å slukke. Det, vil noen av oss si, er lovlig sent for å bistå – jeg trodde det er noe av det viktigste man gjør. Hvis man ser på politiloven §1, ser man at punkt 1 sier noe om det politiet man faktisk skal ha, og at punkt 2 sier noe om at politiet bl.a. skal forebygge. Da er det kanskje en fordel at man rykker ut og forhindrer at hus tennes på og brenner ned. Det samme gjelder trafikkulykker, hvor politiet kommer inn på et tidspunkt da de skadede er fjernet av ambulansen, vrakene er fjernet av en bergingsbil, og brannvesenet har spylt åstedet. Hvordan norsk politi da skal være i stand til å skrive en åstedsrapport, er jeg ikke sikker på, men det er mulig at Regjeringen her har noen hemmelige, skjulte kort som opposisjonen ikke er klar over. I så fall får vi håpe at vi blir mer vise, vi også – etter hvert. At dette er en verdidebatt, er helt klart. Det samme gjelder også diskusjonen om soning og soningsforhold. Komiteens leder sier at Fremskrittspartiet hevder at flere slippes løs. Det korrekte er at det ikke har vært et ønske fra denne regjeringen om å redusere bruken av fremskutt prøveløslatelse noe særlig. Selv om den daværende opposisjonspolitikeren Knut Storberget beskyldte den daværende justisministeren for at dette hadde tatt helt av – det var altfor mange som fikk benytte seg av dette – har Regjeringen altså lagt seg på, minimum, samme nivå. Vi har en diskusjon om forholdet mellom åpne plasser, lukkede plasser, bruk av samfunnsstraff og bruk av alternative straffeformer. Jeg tror at vi er enige om ganske mye, men det som bekymrer oss, er at de som blir dømt for alvorlige forbrytelser, kommer for tidlig ut, under en mildere soningsform. Det er bekymringsfullt med tanke på dem som allerede er i et mer åpent regime ute, men også med tanke på hvordan de som disse menneskene utsetter for kriminalitet, altså ofrene, oppfatter at disse får sone under mindre restriktive forhold. Det tror jeg gjør noe med dem som er ofre for kriminalitet, og jeg synes det er bekymringsfullt. Det samme gjelder domstolene, som fortsatt har køproblemer, og som fortsatt har store bygningsmessige problemer, jf. f.eks. Gulating i Bergen. Det som slår meg når statsråden og regjeringspartiene står her og sier at de har foretatt en skikkelig satsing – den er på 1,9 milliarder kr, all honnør for det – er at hvis vi tar bort lønns- og prisstigningen og alt det som det på en måte er klare føringer for, hva har vi igjen av frie midler og styrking? Det er jo det som etterspørres. Det er det Politi-Norge spør om. Det er det som er problemet når Politimesteren i Oslo sier at han må holde 100 stillinger vakante, fordi han mangler fribord til å gjøre jobben sin. Og så lurer vi på hvorfor folk ikke får hjelp når de trenger det? Det er vel ikke verre enn som så: Legger man sammen to og to, får man som regel fire. Det burde det gå an å gjøre også i denne sektoren. Jeg tror vi trenger en bred verdidebatt, hvor vi i mye større grad definerer hvordan vi ønsker at justissektoren skal se ut. Hva vil vi med responstid? Hvilke forventninger bør folk kunne ha? Og hvilke av de forventningene publikum har, ønsker vi å innfri når det gjelder bistand fra politiet? Når man venter på at en sak skal opp til doms, er det en ganske tøff periode, vil jeg tro – både for ofrene og også for gjerningsmannen. Vi kan selvfølgelig diskutere frister og at vi har satset så og så mye, men så lenge vi har disse problemene, har vi – etter mitt skjønn – også noen verdimessige utfordringer. Det samme gjelder når vi innfører nye regimer som innebærer endringer i soningsforholdene. Regjeringen vil nå innføre et system med hjemmesoning. Noen av oss er imot det. Vi mener at premissene ligger altfor mye hos gjerningsmannen – man vil tråkke på ofrene for kriminaliteten. Men det er selvfølgelig et verdivalg som Regjeringen gjør, og som den mener er fornuftig. Det samme gjelder balansepunktet mellom det som offentlig ansatte skal gjøre, og det som andre kan gjøre. For vår del vil det iallfall være viktig å ha blikket på begge deler. Til syvende og sist er det totaliteten i det vi greier å få til, som skal gi resultater. Hvis vi blir for sære med hensyn til å helle til den ene eller den andre siden, tror jeg det vil ramme løsninger. Da mister vi fokuseringen på det viktigste, nemlig det som totalt sett er den beste løsningen. Jeg vil utfordre statsråden og Regjeringen på å ta en bredere debatt. Jeg vet at statsråden tidligere selv har vært inne på de samme tankene. Man bør kanskje – hvis man kan finne ut hvor behovene er – normsette, for da vil man bl.a. også slippe å ha den uforutsigbarheten som man har budsjettmessig. Og for Politi-Norge, bl.a., tror jeg neste år vil komme til å bli et tøft år. Jeg oppfattet at Politiets Fellesforbund kom ut med en pressemelding som umiddelbart var rimelig rosende. Jeg oppfattet at nr. 2 muligens var mer moderat enn den første – for å si det mildt. Men det er en konsekvens av en villet politikk. Denne regjeringen har flertall i Stortinget. Den kan gjøre det den vil. Det betyr at den har alle muligheter, men det betyr samtidig at den har alle rettigheter. Og den må altså ta ansvaret for det som skjer – på plussiden og på minussiden. Så hører jeg komiteens leder si at det er viktig å satse, det er viktig å ta flere. Jeg registrerer at målet til Regjeringen er at ca. 38 pst. av sakene skal oppklares. Det betyr at en klar majoritet fortsatt kan regne med å slippe unna. Det er muligens også et verdivalg. Det er mulig at det også er helt bevisst. Det er mulig at det er akseptabel politikk ført av flertallsregjeringen. Men det må jo se litt rart ut. Alt i alt tror jeg at neste år kommer til å bli et tøft år. Politiets Fellesforbund antydet allerede en mangel på over 100 mill. kr for å opprettholde dagens nivå. Vi ser allerede nå signalene fra Oslo: De ser at med det som kommer til å skje, blir det vanskelig. Jeg ser at statsråden mer eller mindre har sagt at Oslo jobber for dårlig, og at her må ting gjøres. Da er jeg litt overrasket over at statsråden ikke går enda lenger. For hvis det er slik at politimesteren i Oslo ikke har tillit, har jo statsråden mulighet til å gjøre noe med det, vil jeg tro. Og hvis det er slik at han jobber feil, vil jeg innstendig utfordre statsråden til å gi politimesteren veiledning – hvis det er det som trengs. For det er tydelig at det er en differanse mellom det som man gjør i Oslo, og det som justisministeren mener er fornuftig. Avslutningsvis over til de forskjellige forslagene som ligger i innstillingen. Jeg vil ta opp de forslagene som er lagt fram fra Fremskrittspartiet og på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre. Når det gjelder forslagene nr. 1 og 7, skal jeg få lov til å presisere at de skal ha virkning fra 1. januar 2009 – så vidt jeg har forstått. Når det så gjelder forslag nr. 9, som er framlagt av Høyre, kommer vi til å stemme imot det. Vi mener at vi har et alternativt forslag som faktisk er bedre. Og når det gjelder forslag nr. 10, fra Venstre, kommer vi til å støtte det, slik vi bestandig har gjort, selv om det i sin tid faktisk ble fremmet av den samme person i en annen rolle.