Michael Tetzschner (Høyre), 2013-12-11:
Jeg vil begynne med å gi ros til representanten Bøhler for nok en gang som Oslo-representant å ha henledet Stortingets oppmerksomhet på forholdene for sykehusdriften i Oslo. Vi er noen representanter som gjennom årene har fulgt omorganiseringen og tatt det opp både i interpellasjoner og i annen sammenheng, men dessverre møtt flere tidligere helseministre som har oppfattet det slik at det å fremføre de bekymringene og den kritikken, har vært et angrep på systemet, ja, til og med noe så hellig som et angrep på Arbeiderpartiets helsepolitikk. Jeg må innrømme at da jeg så dagsordenen for noen dager siden, og så at Bøhler, som nå tilhører opposisjonen, hadde fremmet en interpellasjon, tenkte jeg slik man kan gjøre i en del andre saker for tiden: Kan man ikke gi den nye helseministeren litt tid før man begynner med angrepene? Men hvis man leser interpellasjonen, inneholder den en sterk selvkritikk mot Arbeiderpartiets helsepolitikk når man konstaterer: «Det er pr. i dag ingen avklart plan for hvordan OUS og Ahus skal møte det raskt økende kapasitetsbehovet framover.» Grunnen til at den planen ikke finnes, er selvfølgelig at de som er ansvarlige for at slike planer utarbeides, ikke har sørget for at det skjer. Derfor var det også med sterk tilfredsstillelse å høre den nye helseministerens svar som ikke består i å minimalisere problemene – ikke erkjenne problemene – for det er jo slik at en forutsetning for å løse problemer er at man erkjenner dem, og at man prøver å definere dem så godt som mulig. Vi ser frem til de anslag som helsestatsråden har presentert for Stortinget. Jeg vil få lov til å minne om at en del har det vært politisk uenighet om, hvor det nå etter hvert kan være en annen holdning. Riksrevisjonen har presentert rapporter for Stortinget som sier at ordningen med fritt sykehusvalg er en meget fornuftig ordning. Den har overtruffet forventningene. Og noe av det dette frie sykehusvalget førte til i første omgang, som ble kjempet gjennom mot tidligere helseministeres vilje, var en forbedret ressursutnyttelse. Det at den nye regjeringen også legger vekt på mer umiddelbar valgfrihet og valg for pasientene, er i seg selv et bidrag til å kunne utlikne etterspørselen mellom sykehusene, og utnytte den samlede sykehuskapasitet i Norge på en bedre måte, slik at man ikke nødvendigvis behøver å stirre seg blind på en planøkonomisk tilnærming, hvor et sykehus er tilordnet ansvaret for befolkningen i et spesielt område, nettopp fordi det da ikke har valgfriheten til å ønske seg andre løsninger. Det er det ene poenget, samtidig med at man må sørge for en oppbygging av kapasiteten i Oslo-området i samsvar med de reelle behov, slik det utvikler seg ved tilflytting til byen. Det andre poenget, som vi også nå forhåpentligvis kan se blir en endret politikk, er villigheten til å ta i bruk kapasitet som stilles til disposisjon i de ikke-statlige sykehusene. Det gir også totalt sett en bedre utnyttelse av ressursene, og det forutsetter – og det var også noe av det som Riksrevisjonen påpekte i sin tid – at selv om en del av disse pasientrettighetene var innført på papiret, viste systemet veldig liten interesse for å markedsføre det frivillige sykehusvalget, og gjøre det til en realitet. Nå skjønner jeg at det ligger i den nye regjeringens politikk nettopp å sørge for at ressursene i Helse-Norge blir brukt best mulig, der de er statlige, men at man samtidig ikke har allergi mot å slippe til den kapasiteten som kommer fra ikke-statlige sykehus. For øvrig vil jeg avslutte med å si at jeg i mange sammenhenger er enig i at fusjonsromantikken har gått for langt, og jeg kan stille meg bak mye av det som Kjersti Toppe sa i sitt innlegg.