Odd Einar Dørum (Venstre), 2005-12-14:
For Venstre er kampen for utdanning og forskning en kamp for dannelse, kunnskap og kultur. Dannelse betyr at vi alle får med oss en ballast i livet, slik at vi kan være frimodige nok til å få dem som er eksperter, til å snakke normalt til oss, og være ydmyke nok der vi selv er eksperter, til å snakke normalt sammen med andre. Det er også dette den regjeringen som nå sitter, vil bli målt og testet på. For Venstre er utgangspunktet for denne målingen at vi skal ha respekt for kunnskap, enten den er åndens eller håndens kunnskap. Man kan oppnå stolthet og respekt for faget på mange måter og ad mange veier. Det har andre sagt, og det holder vi fast på. Det er også avgjørende med respekt for læreren, men det skal være en gjensidig respekt. Vi skal ikke ha undervisningssituasjoner hvor unge mennesker kan kalle lærerne nesten hva som helst uten at det reageres. Motsatt skal vi også ha lærere som er så trygge og godt skolerte at de vet at ungdom kan være veldig forskjellige. Gjennom livets harde skole og erfaring vet vi vel alle sammen at den som lærer noe, er den som strever litt. Men det er lysår fra det å streve litt til det å streve på den måten som lille Marius gjorde i Gift av Alexander Kielland, eller Jonas i boken av Bjørneboe. Det virker for meg som om vi har en utfordring i deler av Skole-Norge, når vi i praksis synes å fokusere mer på skolen som et værested enn som et lærested. Jeg er enig med de skoleforskerne som sier at det helt avgjørende for vår skole, den alminnelige normale skolen, det skoleløpet vi har både i grunnskole og i videregående skole, er å fokusere på læring. Det fokuset må holdes. Så er det avgjørende at vi har lærere som er så gode at de kan holde fokuset – ikke bare på dem som skal strekke seg, enten de er flinke på den ene eller andre måten, men også så gode at de sammen med andre fagfolk kan se dem som snubler. Derfor er jeg glad for at komiteen f.eks. i en enstemmig merknad oppfordrer statsråden og Regjeringen til å se på det vi under en samleparaply kaller ADHD. Vi vet av et innlegg som er holdt tidligere i dag, at gjennom fengslene kan vi måle samfunnet. Og det er skremmende mange som sitter inne, som har passert uten å bli sett. Jeg har selv truffet et menneske som for første gang som 39 åring i et fengsel fikk hjelp for sitt ADHD-problem. Det hadde mange andre ikke sett på veien. Vi må snu det rundt, slik at man lærer seg å se tydelig, og skolen er en helt livsviktig arena for det. Noe av det som er helt avgjørende for en skoles og et samfunns utvikling, for sivilisasjon og demokrati og for næringsutvikling, er forskning. Jeg er hjertelig enig med representanten Huitfeldt når hun sier at det er på handlingene man skal testes i regjering, og ikke på ordene. Ja, men denne regjeringen handler jo. En av dens første handlinger var å foreslå å redusere Forskningsfondet med 25 milliarder kr. Og det er ikke retorikk, det er handling. Så representanten Huitfeldt har lysende rett: Med denne handlingen har Regjeringen illustrert at den ikke ønsker å tenke langsiktig på forskning, men ønsker å svekke dette. Alle som kan noe om forskningspolitikk, vet at Forskningsfondet ikke er avgjørende for de store tallene, men det er avgjørende for langsiktigheten. Det er avgjørende for håpet. Så kommer de helt uforståelige kuttene, som ikke er så store i tall, men som rammer næringsforskning. Og det blir enda mer uforståelig i forhold til representanten Huitfeldts frimodighet, for disse handlingene undergraver nettopp næringslivets mulighet til å bidra til forskningen. Representanten Huitfeldt representerer et parti som, sammen med SV og Senterpartiet, ikke trodde det var mulig å få nok næringslivsforskning. Så er noe av det første man gjør gjennom praktiske handlinger, å svekke dette ytterligere. Det er to forklaringer på dette: Man skjønner ikke riktig hva man gjør, eller man er i desperat pengenød og griper til det man har. Jeg holder meg til den siste forklaringen, for den første forklaringen er så pass injurierende at jeg ikke vil bruke den. Da betyr det at man faktisk har foretatt noen valg, selv om man ikke innrømmer dem. De valgene gir i sum illevarslende signaler for dem som ønsker å tenke langsiktig om forskningen. Og så: Fordi man nærmest har fått ordet «privat» på hjernen, og ikke engang har fått med seg samfunnskunnskapens grunnleggende definisjon av «privat» i Norge, som bl. a. betyr a) alle oss selv i heimen, b) alle oss som medlemmer av ideelle organisasjoner og c) alle oss i sympati med ikkeprofittbaserte ideelle institusjoner, kaster man seg f.eks. over private høyskoler, som ofte har vært pionerer, og som utfører samfunnsoppdrag. Og man klarer f.eks. å utløse det som ikke kan beskyldes som noen planlagt handling verken fra Venstre eller noe annet parti, nemlig et samlet brev fra Helga Hjetland og Kolbjørn Hagen om det man gjør mot Lærerakademiet og Lærerhøgskolen i Bergen, hvor – som man sier fra de to fagorganisasjonene – de driver både lærerutdanning og forskning av høy kvalitet. På tross av dette kutter man her fordi man angivelig – etter representanten Engers innlegg – skal gjøre noe for å sikre distriktsprofilen. Men det kan da ikke være slik at fordi man har påført skade, skal man gjøre skaden verre for sikkerhets skyld. Det er ikke slik i politikken at det alltid er på de store kronene man måles. Det er på retningen man måles. Og her er det på to områder angitt en retning som er illevarslende. Det er retningen på forskning – ikke bare den sivilisasjonsbyggende forskningen, men også forskningen mot næringslivet – og det er retningen for de private høyskolene. Jeg vil anbefale representanten Huitfeldt, som åpenbart har stor interesse for historie – det har jeg også – å gå tilbake til den gang sosialistene vant flertall i Kristiania i 1915. Da sa de følgende kloke ord på helsesiden: at aldershjemmene drives av private, og sykehjemmene drives av kommunen. Jeg vil også anbefale henne til å gå tilbake til det tidspunkt da det var sosialistisk flertall i Oslo bystyre, da Brynjulf Bull var ordfører og Hans Cappelen var rådmann. Da klarte man nettopp å forstå og gripe disse ikkeprofittbaserte institusjonene. Dette topper seg når den nye kunnskapsministeren, nesten i et tempo som skulle tilsi at man hadde vært utsatt for et terrorangrep, som Batman fra himmelen – det er mulig det ikke er helt parlamentarisk, men det var i hvert fall den følelsen jeg fikk – slår ned på friskolene. Det han klarer å gjøre, i tillegg til det han åpenbart vil gjøre, er å ta med seg også de skolene som står for en pedagogikk som man før valget høytidelig sa man ikke skulle ramme, nemlig Steinerskolene. Regjeringen har f.eks. en statsminister som har erfaring fra en Steinerskole, så man vet jo hva det er. I tillegg rammer man livssynsskolene. Dette er ikke veldig presist. Det er veldig tøft og rått, og det er veldig klart. På meg virker det forunderlig, spesielt når den samme statsråden en rekke ganger har anmeldt at han på en rekke områder vil tenke seg grundig om før han handler. Han har f.eks. valgt å gjøre det – og jeg skal gi ham ros for det – når det gjelder bl.a. det som andre har tatt opp, nemlig alminnelig studiekompetanse etter 13-årig studieløp. Statsråden har valgt å utrede spørsmålet, og han har valgt å reflektere over det og ikke gå på den blinde linjen at ethvert 13-årig skoleløp skal føre til alminnelig studiekompetanse. Det vil jeg gi statsråden anerkjennelse for. Det betyr at han tenker seg om. Så plutselig får vi det rykket som slår inn slik som det gjør, og som jeg nå har beskrevet. Det som jeg tror vi alle sammen bør kunne stå sammen om, er at med den friheten vi har gitt lokalt til skolene, grunnskolen, de videregående skoler, tror jeg det er helt nødvendig at det i kommunene, som vi alle sammen er opptatt av, også føres debatter om skolens innhold. Der føres det i sannhet debatter om murstein. Det er bra. Det føres debatter om brødskiver. Det er bra. Det føres debatter også om ventilasjonsanlegg. Det er bra. Men det må føres debatt om skolens innhold. Den debatten kan f.eks. starte med en debatt om hvordan vi beholder og gjenskaper respekt i læringssituasjonen mellom lærer og elev, som er gjensidig. Elevrettigheter er viktig, men i ethvert samliv, uavhengig av alder, gjelder rettigheter og plikter. Det er noe som er helt avgjørende for å konstituere fellesskap og samfunn. Deretter bør vi kunne være opptatt av å se tidlig de som sliter, de som faller utenfor, de som gjerne kommer innunder samleetiketten ADHD. Så kan vi skjønne at en del av sivilisasjonsoppdraget også besvares ved å støtte kulturskolene våre. Når det så gjelder statsråd Djupedal, som har valgt å ta den meget forpliktende tittelen kunnskapsminister, konstaterer jeg på vegne av Venstre at han så langt har sendt kraftige usikkerhetssignaler til norsk forskning, at han har valgt å sende signaler om å tenke seg grundig om på studiekompetanse, som jeg synes er bra, at han har sendt signaler mot private høyskoler som neppe kan være fundert på faglig eksisterende kunnskap, men mer basert på behovet for å finne budsjettmidler, og at han i synet på 2. fremmedspråk faktisk har valgt en kurs som etter min mening ikke tar på alvor verken den internasjonale verden vi lever i, eller de formidable integreringsproblemene som vi har i vårt eget land. Jeg vil avslutningsvis konstatere at vi også behandler et kirkebudsjett. Jeg vil på det punkt gi den sittende statsråd på området ros for at han ikke kaster seg på den bølgen at han tror at spørsmålet om forholdet stat – kirke skal løses ved en folkeavstemning. Jeg vil si det rett ut: Er det noe som vil virke polariserende, er det en slik sak. Er det noe som påkrever at politikere tar lederansvar i oppfølging av en utredning som vi vil få, er det nettopp den saken. Jeg merket meg at andre representanter har valgt en slik linje. Jeg tror, slik Venstre ønsker, at vi vil få et skille mellom kirke og stat. Men skal det ende opp med at vi skal få en bred folkekirke med dyp forankring, bør det skje etter en prosess som er forankret i det utredningsutvalget som vi har, og som er forankret i de reflekterende tanker som jeg føler at kirkestatsråden har lansert, hvor vi i fellesskap får ta ansvaret for hvordan vi skal takle dette. Jeg tror at vi skal erkjenne at dette kommer til å bli en av de største sakene vi har. Det er en meget stor sak. Det er gamle bånd som løses, og vi skal belyse og gjøre det på en skikkelig måte. Ellers står selvfølgelig Venstre sammen om de forslag som tidligere er tatt opp. Vi har fellesforslag både når det gjelder bygningsmessig vedlikehold, landslinjer og gaver for å forsterke forskning, sammen med Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet.