Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2020-05-12:
Saken som vi nå har til behandling, dreier seg om et representantforslag om krav om merking av varer som kommer fra områder okkupert av Israel. Debatten om hvordan vi skal forholde oss til israelskproduserte varer, og i særdeleshet varer fra okkupert område, er ikke ny, og meningene har til dels vært sterke. Det er fort gjort at man havner i gamle, innøvde spor når en sak som denne diskuteres. Jeg håper at vi unngår det i salen her i dag. Dette er ikke en debatt for eller mot boikott av Israel; det er en debatt om hvorvidt forbrukerne skal få lov til å ta informerte valg, ikke bare om helse, økonomi, miljø og sosiale forhold, men også hva gjelder etiske vurderinger og internasjonale rettslige forpliktelser. Det som er nytt med dette forslaget, sammenlignet med forslag vi har diskutert før, er at det tar utgangspunkt i en dom i EU-domstolen fra 2019. Dommen innebærer en tolkning av matinformasjonsordningen om obligatorisk merking av næringsmidler og slår fast at produkter fra et territorium okkupert av Israel må merkes med både territoriell opprinnelse samt at produktet stammer fra en israelsk bosetting. EU-domstolens avgjørelse er i tråd med EU-kommisjonens tolkningsuttalelse fra 2015 knyttet til eksisterende regelverk for opprinnelsesmerking og praktisering av regelverket for varer fra israelske bosettinger i områder utenfor grensene fra 1967. Komiteen er klar over at praksis fra EU-domstolen ikke er formelt bindende for Norge, men utenriksministeren skriver til komiteen i brev av 17. februar 2019 at slik praksis likevel tillegges stor vekt. I merknadene til saken viser komiteen enstemmig til utenriksministerens uttalelse: «En formålsbasert tolkning av EØS-avtalen, samt lojalitetsplikten, tilsier normalt at man etterstreber en ensartet tolkning og anvendelse av reglene.» Dette er en sak som har ligget til behandling i Stortinget lenge, og som saksordfører synes jeg det er på sin plass å påpeke at det tok svært lang tid før vi fikk regjeringens vurdering av dette forslaget. Det kunne jo ha vært forståelig om det var slik at regjeringen brukte tiden på å gjøre en skikkelig vurdering av relevansen av denne dommen for norsk rett, slik at Stortinget uten noe mer om og men kunne vedtatt dette forslaget med regjeringspartienes støtte. Jeg trodde ærlig talt at det var det som var årsaken til den lange behandlingstiden. I stedet fikk vi etter flere måneder et halvannen side langt brev med beskjed om at spørsmålet foreligger til behandling i regjeringen. EFTA har en frihandelsavtale med Israel fra 1992, og det følger av artikkel 32 i avtalen at den gjelder for avtalepartenes territorier. Med hensyn til hva som regnes som israelsk territorium, tas det utgangspunkt i Israels internasjonalt anerkjente grenser. Det betyr det territorium som var under israelsk kontroll før 4. juni 1967. Det er altså ikke sånn at merking av varer fra okkupert område innebærer noen som helst form for boikott eller brudd med frihandelsavtalen fra 1992. Det er i det hele tatt ganske oppsiktsvekkende at regjeringspartiene velger å bruke begrepet «eksportert fra Israel med opphav på Vestbredden» uten overhodet å nevne at Vestbredden ikke er en del av Israel, men palestinske områder okkupert av Israel i strid med folkeretten og en rekke resolusjoner fra FNs sikkerhetsråd. Den tilnærmingen blir særlig underlig når vi leser Granavolden-plattformen og regjeringens uttrykte ambisjon om en balansert tilnærming til Midtøsten-konflikten. Dersom Norge havner i utakt med resten av Europa i spørsmålet om merking av varer fra okkuperte områder, vil det etter Arbeiderpartiets mening framstå svært ubalansert. I 2014 ble daværende utenriksminister Børge Brende intervjuet av NRK Dagsrevyen om en merkeordning for varer fra områder okkupert av Israel. Han uttalte: «For noen uker siden tok jeg initiativet til en utredning i Utenriksdepartementet for å se på en mulig innføring. Det er komplekst, men samtidig viktig å sende signaler om at vi ikke aksepterer okkupasjonen på Vestbredden. Og jeg må også legge til at den frihandelsavtalen som ble nevnt, den gjelder ikke okkuperte områder.» Han uttalte videre: «Jeg kan love at den utredningen ikke kommer til ta åtte år.» Nå har det gått seks år. Det er ikke åtte, men seks år er også lang tid. EU-domstolen har gjort sin avklaring av sitt regelverk, og saken er overmoden. Jeg tar med dette opp mindretallets forslag.