Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2005-06-06:
Kriminalitetsbildet gir grunn til bekymring. Utviklingen går i retning av bedre organisering, økt fleksibilitet og samarbeid mellom kriminelle nettverk, økt internasjonalisering og mobilitet, økt bruk av avansert teknologi, økt spesialisering og profesjonalitet, økt sammenblanding av illegal og legal virksomhet og større brutalitet. Politimetodeutvalgets analyse og trusselvurderinger fra Politiets overvåkingstjeneste tilsier dessuten at terrortrusselen mot Norge har økt i den senere tid. Dette er en del av dagens virkelighet. Utfordringen for politiske myndigheter er derfor spørsmålet om kriminalitetsutviklingen gjør det nødvendig å supplere politiets tilgang til etterforskningsmetoder. Regjeringen konkluderer i Ot.prp. nr. 60 med at det er behov for en viss utvidelse av metodebruken. Det legges imidlertid ikke skjul på at forslagene i proposisjonen innebærer liberale dilemmaer. Lavt overvåkingsnivå gir frihet – men også frihet for kriminelle til å begå straffbare handlinger som krenker friheten til lovlydige borgere. Utfordringen for samfunnet er å finne en god balanse mellom vernet mot alvorlig kriminalitet på den ene siden og personvern og rettssikkerhet på den andre. Sett i lys av innstillingen fra Politimetodeutvalget, er Regjeringens forslag og Stortingets vedtak et moderat alternativ. Verken Stortinget eller Regjeringen ønsker f.eks. å supplere mikrofonen med et kamera, slik et flertall i Politimetodeutvalget gikk inn for. For Kristelig Folkeparti er det et mål å bekjempe godt organiserte kriminelle miljøer på en effektiv måte. Metodene som brukes, må imidlertid stå seg innenfor rettsstaten. Norge er ikke, og skal heller ikke bli, noen politistat. Etter dagens vedtak tillater vi en metodebruk som er mindre vidtrekkende enn den som gjelder i flere andre europeiske land. For eksempel vil vilkårene for tilgang til politimetoder her i landet fortsatt være betydelig strengere enn i Storbritannia. Et bredt flertall i Odelstinget i dag vil gi sin tilslutning til at domstolene på strenge vilkår skal kunne tillate romavlytting som ledd i etterforskning av terrorhandlinger og de mest alvorlige formene for organisert kriminalitet. Domstolene skal på strenge vilkår kunne tillate romavlytting som ledd i etterforskning når noen med skjellig grunn kan mistenkes for å ha begått en terrorhandling, motarbeidet rettsvesenet eller begått et drap, et grovt ran eller en særlig grov narkotikaforbrytelse som ledd i organisert kriminell virksomhet. Det er ikke til å legge skjul på at romavlytting er inngripende for dem som utsettes for det. Jeg vil derfor framheve at det skal mer til for å oppfylle lovens krav til sannsynlighet, vesentlighet og forholdsmessighet når man ønsker å benytte dette virkemiddelet, enn når det er en mindre inngripende politimetode som begjæres anvendt. Jeg vil også framheve at regjeringspartiene i samarbeid med Arbeiderpartiet har besluttet å snevre noe inn på muligheten til avlytting av offentlig sted. Vi krever at det skal foreligge «særlige grunner» før slik avlytting kan aksepteres. Den andre nye metoden som innføres i dag, åpner for at politiet kan identifisere mobiltelefoner og andre kommunikasjonsanlegg ved hjelp av teknisk utstyr. Dette vil gjøre det vanskeligere for kriminelle å slippe unna avlytting ved bruk av f.eks. stjålne eller uregistrerte telefoner. Målet med slik teknisk sporing er ikke avlytting. Målet er kun å gjenkjenne en persons stemme og f.eks. å koble personen til et gitt mobilnummer. Når denne koblingen er gjort, må politiet gå til retten og be om tillatelse til telefonavlytting. Debatten om hvilke metoder politiet skal kunne benytte seg av, er viktig. Men jeg tør påstå at debatten om når politiet skal kunne benytte disse metodene, er enda viktigere – og enda vanskeligere. Regjeringspartiene og Arbeiderpartiet er enige om at politiets etterforskningsmetoder skal tillates brukt for å avverge enkelte få særlig alvorlige kriminelle handlinger når det er «rimelig grunn til å tro» at slike vil bli begått. Dette gjelder terrorhandlinger, motarbeiding av rettsvesenet og drap, grovt ran og særlig grov narkotikakriminalitet når disse tre sistnevnte handlingene er utført som ledd i organisert kriminalitet. Det er langt viktigere å avverge at slike særlig alvorlige handlinger skjer, enn det er å oppklare i ettertid hvem som stod bak katastrofen. Formålet med å tillate metodebruk i avvergende hensikt er nettopp å bedre politiets muligheter til å innhente informasjon som ledd i etterforskningen før en alvorlig straffbar handling er begått, med sikte på å forhindre at den kommer til utførelse. Dette er ofte vanskelig i dag fordi de viktigste etterforskningsmetodene først kan tas i bruk når det foreligger skjellig grunn til å mistenke noen for allerede å ha begått en alvorlig straffbar handling. Politiets sikkerhetstjeneste gis dessuten en bedre mulighet til å forhindre bl.a. terrorhandlinger. Hovedregelen er imidlertid også for PST at tvangsmidler skal brukes som ledd i etterforskning. Det forebyggende sporet er en smal sikkerhetsventil for PST. I alle tilfeller hvor PST står overfor valget mellom metodebruk i og utenfor etterforskning, skal etterforskningssporet velges. PST gis anledning til å bruke tvangsmidler på strenge vilkår for å undersøke om noen forbereder terrorhandlinger, ulovlig etterretningsvirksomhet eller voldshandlinger eller trusler rettet mot bl.a. representanter for kongehuset, Stortinget, Høyesterett eller Regjeringen. Jeg vil på det sterkeste understreke at denne snevre hjemmelen som PST får for å forebygge kriminalitet, ikke åpner for politisk overvåking. Det er de groveste formene for kriminelle handlinger som rammes – ikke noens holdninger! Verken globaliseringskritikere, medlemmer av Blitz-miljøet eller ytterliggående abortmotstandere oppfyller de kriteriene loven setter for at en domstol skal kunne gi PST eller politiet tillatelse til metodebruk i avvergende eller forebyggende øyemed. Politiets metodebruk skal godkjennes av domstolene. Domstolenes kontroll med politimyndighetenes bruk av tvangsmidler er en særlig viktig rettssikkerhetsgaranti. Dette forutsetter at domstolene ikke er servile overfor politimyndighetenes krav, men at dommerne forholder seg kritisk og spørrende til behovet for og hensiktsmessigheten av metodebruk i det enkelte tilfellet. Statsadvokatene vil også få et betydelig ansvar for å følge den praktiske bruken av metodene. EOS-utvalget gis dessuten en utvidet rolle i forhold til PSTs virksomhet. Alt dette for å sikre en målrettet, snever og presis bruk av tvangsmidler. I de senere årene er det vedtatt en rekke endringer i straffeprosessloven som har til hensikt å sette politiet og påtalemyndigheten bedre i stand til å møte dagens kriminalitetsbilde. Dette omfatter bl.a. tilgang til nye metoder, mulighet for anonym vitneførsel og begrensninger i dokumentinnsyn og vitneførsel for å beskytte vitner og informanter. Disse endringene har, i likhet med vedtakene som fattes i dag, reist mange vanskelige prinsipielle problemstillinger og dilemmaer. Det er derfor svært viktig med en etterkontroll av hvordan metodene brukes, og av hvordan lovendringene praktiseres og virker. Det er nødvendig å kontrollere at endringene virker etter sin hensikt, og om rettssikkerheten er ivaretatt, slik at lovlydige borgere skjermes. Det er derfor etter Kristelig Folkepartis oppfatning gledelig at Regjeringen vil opprette et utvalg for å evaluere og etterkontrollere betydningen av lovendringene. Jeg vil også benytte anledningen til å gi honnør til saksordføreren og til representanten Gjul fra Arbeiderpartiet. Saksbehandlingen i justiskomiteen har vært konstruktiv og kritisk, og det har ført oss fram til et godt resultat. Men det undrer meg noe når man kan lese i media og også har hørt i dag fra denne talerstolen i denne saken at komitearbeidet har påført statsråden nederlag. For etter Kristelig Folkepartis forståelse av hva et nederlag er, må det være helt andre mekanismer som ligger til grunn. Slik vi forstår det, er det et nederlag når man faktisk fremmer en sak, står på saken og får et flertall mot seg. Da har man lidd et nederlag. Men når man går inn i forhandlinger fordi man ønsker å finne fram til en løsning, og finner denne løsningen i et samarbeid mellom komiteens medlemmer – og det omfatter også regjeringspartiene – hvor man sammen med den aktuelle statsråd finner fram til standpunkter som alle kan akseptere, ja da kaller vi det å komme fram til et politisk resultat. Det er vel også det som må være meningen – at man skal finne fram til det som det er mulig å få flertall for i denne sal. Det er det som har skjedd i denne saken.