Annelise Høegh (Høyre), 1998-12-14:
Det er sagt at velstand er overgangsstadiet fra fattigdom til utilfredshet. Det er kanskje tegn som tyder på at vi i Norge er i ferd med å nå utilfredshetens tidsalder. Men i forhold til selvtilfredshetens tidsalder er jo dette likevel langt å foretrekke. Vi er et lite og rikt land med en ganske homogen befolkning preget av små sosiale skiller. I internasjonal sammenheng får derfor det norske helse-, velferds- og pensjonssystemet god karakter. Derfor er det alltid en gjennomgangstone fra partier med regjeringsansvar at vi i hovedsak har et av verdens beste helsevesen og de beste sosial- og trygdeordninger, og at det aldri har vært brukt så store summer på helse og velferd som akkurat i dag. Det var riktig i Willoch-regjeringens tid, det var riktig under Gro Harlem Brundtlands regjeringer, og det er riktig i dag. Problemet er bare at mulighetene også er blitt så mye større enn de var før. Og med mulighetene vokser også ønskene, forståelig nok. Derfor vil vi alltid ligge på etterskudd. For helsevesenets paradoks er jo at jo bedre det blir, jo flere pasienter, funksjonshemmede og eldre blir vi. Behovene er nesten uendelige, mens ressursene er begrensede. Derfor vil det alltid være en utfordring å prioritere og bruke ressursene mest mulig optimalt. Høyre har lenge ment at helsevesenet vårt var overmodent for reformer, og heldigvis vinner dette synet større og større terreng. Men det kunne gått raskere. Likevel er vi tilfreds med å ha fått viktige gjennomslag i forhandlingene med regjeringspartiene også nå i høst. Viktige forebyggende tiltak styrkes bl.a. gjennom økt satsing på mammografiscreening i samarbeid med private. Vi får et større innslag av innsatsstyrt finansiering, vi får utsettelse av fastlegereformen og større satsing på stimuleringstiltak i utkantstrøk for å bedre legedekningen, slik at fastlegereformen i sin tid kan bli mer enn en papirbestemmelse. Ja, det er blitt større enighet om virkemidlene for en mer pasientrettet helsetjeneste de siste årene. Det er gledelig. Det er blitt større forståelse for at forsømte områder innen helsevesenet må løftes frem. Den budsjettmessige neglisjeringen av kreftomsorgen og psykiatrien som pågikk i mange år, er nå gledeligvis over. Dessverre har også de siste dagene, ukene og månedene vist at ikke minst psykiatrien trenger gjenoppbygging av institusjonsbehandlingsplasser. Eldreomsorgen skal endelig bringes opp på et anstendig nivå som gir mulighet for en verdig alderdom selv når en blir sterkt hjelpetrengende. Disse krafttakene er det altså ingen partipolitisk uenighet om, iallfall ikke av noen størrelse. Jeg tillater meg derfor å nevne at det ikke akkurat er slik, som jeg synes helseministeren kom i skade for å gi inntrykk av på sine ellers utmerkede intervjuer på flere TV-kanaler i går, at det er han som har tatt initiativ til noe som han har klart å få Stortinget med på. Det er faktisk tvert imot; det er fordi Stortinget har sett seg lei på at skiftende regjeringer ikke har maktet å prioritere disse områdene. Av og til er altså også såkalt stortingsregjereri nødvendig for å få forpliktende økonomiske opptrappingsplaner. Men hovedproblemet er fortsatt at vi ikke bruker ressursene – hverken de økonomiske eller de personellmessige – på den beste måten for pasientene. Vi er på vei mot et bedre system, men det er ennå langt frem. Vi skynder oss litt for langsomt, og det betyr at mange pasienter ennå må vente altfor lenge for å få den hjelpen de rettelig har krav på og trenger. Og for Høyre er det ikke akseptabelt at gamle virkemidler skal beholdes selv om det til overmål er bevist at de ikke lenger duger, for: Sykelønnsordningen – verdens beste sykelønnsordning – står i dag i veien for en helt nødvendig satsing på å korte ned ventetiden for pasienter som trenger operasjon, enten de har sykelønnsrettigheter eller de ikke har det. Fylkeskommunene står i veien for å gjøre Norge til ett helserike – kanskje kan helseregionene gjøre det lettere å se landet som en helhet, men de kan også bli et fjerde forvaltningsnivå og derfor gjøre det vanskeligere. Offentlig monopol på utleie og arbeidsformidling står i veien for å skaffe nok helsepersonell, både som vikarer og som fast ansatte. Uvilje mot private bidrag står også i veien for en bedre utnyttelse av helsekronene. I Balsfjord i Finnmark er de f.eks. nå i ferd med å miste sin kommunelege og eneste spesialist på øre-nese-hals fordi fylkeskommunen ikke vil gi ham avtale som privatpraktiserende. Motstand mot konkurranseutsetting av omsorgstjenester står i veien for og hindrer eldres mulighet til å velge bedre hjemmehjelp, hjemmesykepleie, sykehjem eller omsorgsbolig fordi det bare er én leverandør – kommunen. Høyre er overbevist om at mange utkantdistrikter ville hatt en bedre dekning og større stabilitet av leger og annet helsepersonell dersom de så praktisk og ikke ideologisk på spørsmålet om privates medvirkning i helsevesenet. Så lenge vi fastholder – og det gjør Høyre – at det offentlige skal ha hovedansvaret for å finansiere helsetjenesten, burde det være av underordnet interesse om det er offentlig eller privat ansatte som utfører og leverer tjenesten. Ja, i mange sammenhenger vil det være bedre å la privatpraktiserende gi helsetilbudet, fordi de naturlig nok er mer effektive fordi de har en mindre enhet å administrere. De kan planlegge og styre virksomheten lettere enn offentlige institusjoner fordi de er fritatt for øyeblikkelig hjelp, møter og byråkrati. Hvis vi skal gjøre alvor av å sette pasienten først, må vi være villige til å se fordomsfritt på virkemidlene. Derfor vil Høyre ha nasjonalt, statlig ansvar for sykehusene for å unngå ansvarsfraskrivelse mellom forvaltningsnivåene. Hvem sykehusene eies av, er av mindre interesse, men vi vil gi det enkelte sykehus stor frihet innenfor de vedtatte medisinske og økonomiske rammene. Her er det ikke snakk om noen fullstendig markedsstyring, som Arbeiderpartiet av og til mener, men å gi sykehusene frihet innenfor de rammer som vi trekker opp her i Stortinget. Derfor vil vi også gi pasientene rett til behandling, fritt sykehusvalg, fritt legevalg, og vi vil at pengene skal følge pasientene direkte til sykehuset. Den innsatsstyrte finansieringen bør utvides til 60 pst. for å være optimal. Det går i riktig retning, men det går for sent. Fordi Høyre er et fordomsfritt parti, er det svært gledelig å kunne konstatere at vi, som eneste parti, står bak samtlige flertallsforslag i dagens innstilling. Når vi f.eks. er med på at det skal vurderes å innføre et øvre tak for refusjon fra folketrygden til den enkelte privatpraktiserende allmennlege, er det fordi vi føler oss trygge på at dette vil være en ordning som kunne bli langt bedre enn Rikstrygdeverkets «Aksjon riktig takstbruk» for å avdekke misbruk av takstsystemet. Derfor bør denne ordningen, dersom man kommer frem til enighet gjennom forhandlinger, komme til erstatning for det man i dag prøver seg på i Rikstrygdeverket, som er både omstendelig og tungrodd. Jeg tillater meg derfor å spørre: Hvorfor er ikke Fremskrittspartiet med på dette forslaget? Og på den andre siden: Hvorfor er ikke Arbeiderpartiet, regjeringspartiene og Fremskrittspartiet med på å stille krav om høy leveringsdyktighet av legemidler i referanseprissystemet? Hvorfor er ikke Arbeiderpartiet og SV med på å øke den innsatsstyrte finansieringen til 50 pst., når det faktisk er godtgjort at systemet fører til aktivitetsvekst og er til gode for pasientene? Jeg har for øvrig sett at Arbeiderpartiet ikke har noen problemer med å utvide et referanseprissystem som heller ikke er evaluert, til tross for at det er bevist at dette systemet ikke kommer pasientene til gode. Det fører til høyere egenandeler, som man har sagt man ikke vil ha, og det angripes derfor både fra pasientorganisasjonene, fra apotekene og fra legene. Høyre har også fått gjennomslag for mange, kanskje de fleste, av våre mindre initiativ i dette årets budsjettinnstilling: Vi har fått hele komiteen med på et forskningsprosjekt om riktig legemiddelbruk. Vi får til et flerårig nasjonalt handlingsprogram mot benskjørhet. Vi får flertall for en konsentrasjon av ansvaret for kompliserte ryggsykdommer og ryggpoliklinikker. Vi får en vurdering av medisinerutdanningen på SiA. Vi sender en prøvegruppe med muskelsyke til treningsopphold i Syden for å vurdere effekten av det. Vi får forhåpentligvis gjenopprettet refusjonsrett for leger over 70 år dersom de ellers er gode praktikere. Vi får vurdert et utgiftstak nr. 2 for egenandeler. Dette er vi svært tilfreds med, men de store grepene, det å gjøre helsepolitikken til et nasjonalt ansvar, som er viktigere enn lokaldemokratiet, har vi ennå ikke fått flertall for. Derfor gjenstår kanskje noe av det viktigste for å få et norsk helsevesen til virkelig å være på pasientenes side. Jeg tar opp de forslag som Høyre har i innstillingen, enten alene eller sammen med andre.