Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2013-04-29:
Debatten om perspektivmeldingen er en debatt der en kan prøve å få en litt høyere himmel, for å bruke et slikt uttrykk, over den politiske debatten og et litt videre utsyn, med andre ord at en skal skue langt fram, se på en del lange utviklingstrekk i Norge og norsk økonomi. Det som er poenget med perspektivmeldingen, er at de analyser en gjør, skal være et godt grunnlag for å utforme en fornuftig politikk i dag og i årene som kommer. Det er noen sentrale budskap i meldingen. Det ene er at samfunnsmodellen vår gir gode resultater. Vil vi møte utfordringene vi ser framover, må vi øke arbeidsinnsatsen etter hvert som levealderen øker. Og i bunnen for det hele må det ligge en forsvarlig økonomisk politikk. Det er mange gode figurer og mye bra lesestoff i perspektivmeldingen, men den kanskje aller beste figuren finner en på side 89. Det er en figur som beskriver verdiskapningen per innbygger i Norge samtidig som en ser på inntektsfordelingen mellom folk i Norge. Og da ser vi at vi er det landet blant dem som er sammenlignet her, der inntektsforskjellene er minst – det er bare Slovenia som er lavere – og vi er absolutt i toppen når det gjelder verdiskapning. Med andre ord: Modellen har virket i den forstand at vi har høy produksjon og liten forskjell på folk i dette landet. Det er bra. Slik bør det også være i tiden framover. Så er det slik at mye er usikkert, men det er også mye vi vet. Det er vanskelig å stå her og se for seg hvordan produksjonslivet vil se ut om 10–20–30–40 år, og hvordan den teknologiske utviklingen vil gå. Men det er noen trekk som vi vet mer om enn andre ting. Ett slikt forhold er hvordan befolkningssammensetningen utvikler seg i årene framover. De som blir 60 år og eldre i 2060, er født, og framskrivningen i befolkningen gjør at vi kan si litt om hvilke krav det vil stille til politikken og til oss framover. Så er det riktig at de siste 15 årene har eksportprisene våre steget betydelig mer enn importprisene. Olje- og gassprisen har betydd mye. Samtidig har vi nytt godt av lavprisimport fra framvoksende økonomier. Det har gjort at Norge har fått et stort, positivt bytteforhold, som gjør at vi også kunne øke inntektene for samfunnet og for hver enkelt av oss. Men det vi er klar over, er at prisutviklingen f.eks. på olje kan snu. Derfor blir det usedvanlig mye viktigere å jobbe med produktivitet og investeringer som skal sikre en solid produksjonsbase i Fastlands-Norge i tiden framover. Hvis vi sammenligner Norge med andre industriland, har veksten i produktivitet vært god de siste 20 årene, men med variasjoner i Norge, som i andre land, f.eks. før og etter finanskrisen. Norge fant drivbare oljereserver i 1969 – på en måte flaks: I nest siste hullet en hadde bestemt seg for å prøvebore. Men det å finne olje og det å ha en oljepris som har vært høy de siste årene, er én ting. Det er også viktig å gjøre kloke valg, det er også viktig å gjøre gode valg i politikken for å forvalte store naturressurser på en god måte. En hjørnestein i den økonomiske politikken i Norge er å forvalte oljeressursene på en framtidsrettet måte. De er forvaltet med stor oppslutning i Stortinget. Det er viktig at vi fortsetter på den måten. Så vil jeg også si at det å ha gode og universelle velferdsordninger, lik tilgang på viktige velferdsgoder, er en styrke for produksjon og produktivitet og evnen til å omstille i næringslivet. Mennesker som er trygge i arbeidssituasjonen, er også mennesker som er mer produktive, og som kan sette seg selv og andre på prøve gjennom omstilling til en ny produksjon framover. Det er også en annen figur som jeg har lyst til å rette oppmerksomheten på, og det er en som viser hvor stor tillit vi har til hverandre i det norske samfunnet. Der er vi helt på topp. Det at vi både i arbeidssituasjonen og ellers har stor tillit til våre arbeidskamerater og våre naboer, er et bidrag til å holde denne norske modellen i orden, slik at vi også i framtiden kan være produktive og gode. Men Norge har ingen fribillett til lav ledighet og høy velstand. Vi påvirkes av det som skjer rundt oss. Vi må prøve å forebygge ubalanse som har rot i innenlandske forhold, og det stiller krav til at offentlige finanser må bære over tid. Så er det ett forhold til som jeg har lyst til å nevne, og som jeg har nevnt ved flere andre anledninger, at våre velferdsordninger bygger på en uskreven kontrakt mellom de ulike generasjoner i Norge. Vi har ulike behov på ulike tidspunkter i livet. Vi er til dels hjelpeløse både i den første fasen og i den siste fasen av livet. Derimellom yter vi en stor innsats i arbeidslivet. En kan beskrive det på den måten at det er arbeidslivet som bærer velferden og dette sterke fellesskapet på ryggen. Det er viktig at vi forvalter politikken på en slik måte at vi kan oppebære denne generasjonskontrakten i årene framover. I perspektivmeldingen er kanskje det aller viktigste at dersom vi viderefører dagens ordninger uten noen særlig økning i kvalitet, men ser på befolkningsendringer, har vi et inndekningsbehov på om lag 6 pst. av verdiskapningen i fastlandsøkonomien i 2060. Det viktige spørsmålet blir: Hvordan skal vi innrette oss slik at de som kommer etter oss, ikke får en ubærlig byrde med å finansiere velferdsstaten når vi kommer noen år fram i tid? Avkastningen fra Pensjonsfondet kan hjelpe oss, men det som er det aller viktigste, er hvordan arbeidslivet utvikler seg. Hvis vi skal unngå å kutte i velferdsordningene, må trolig inntektene til stat og kommune øke. Det aller viktigste bidraget for å få det til er at vi i fellesskap øker arbeidsinnsatsen i årene framover. Det er også gode figurer i perspektivmeldingen som viser at selv beskjedne økninger i den totale arbeidsinnsatsen gjør at inndekningsbehovet i 2060 er mulig å ordne. Pensjonsreformen og det at flere eldre nå står lenger i arbeidslivet, er viktig. Derfor er jeg også tilfreds med at pensjonsreformen har en så bred oppslutning i Stortinget, for det er et viktig redskap for oss i årene framover. Vi må få flere av dem som i dag står utenfor, inn i arbeidslivet, og vi må få et sterkere og mer inkluderende arbeidsliv. Vi må begrense andelen av dem som ikke jobber på grunn av uførhet og sykdom. Retten til å bidra i arbeidslivet er rett og slett en av de viktigste rettighetene folk har. I lys av diskusjonen om fattigdom og slike ting vil jeg også si at det er ingenting som betyr mer for å motvirke fattigdom enn at du og dine foreldre er i arbeid. Jeg trenger ikke si noe mer om nødvendigheten av en trygg, god og framtidsrettet økonomisk politikk. Det skjønner alle at jeg er opptatt av. Til slutt: Finanspolitikken blir stilt overfor store utfordringer framover, og det er store fristelser i finanspolitikken. Jeg tror heller ikke at vi får et godt svar på det i dag, men en av de viktigste debattene å avklare handler om hvordan Stortinget og framtidige regjeringskonstellasjoner stiller seg til handlingsregelen. Handlingsregelen, som skiller kontantstrømmen inn i Pensjonsfondet fra den aktuelle bruken i de enkelte statsbudsjettene, er selve grunnmuren i dette byggverket. Derfor er det viktig at vi legger handlingsregelen til grunn, at vi i behandlingen av statsbudsjettet og i det vi skal gjøre framover, ser de ulike områdene i sammenheng, og at vi evner å prioritere i den økonomiske politikken. Da skal vi satse på en forsvarlig bruk av oljepenger. Vi skal satse på arbeid, kunnskap og velferd. Vi skal også ha et grunnlag der vi sier at det å holde orden i økonomien er en forutsetning for det. Det kanskje viktigste er at vi må ta vare på vår evne til samarbeid og vår vilje til å møte utfordringer i framtiden, og vi må passe på at en tabell i en framtidig perspektivmelding – om 10–20 år – blir akkurat lik den vi har på side 89 i dagens perspektivmelding.