trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2004-06-15:
Jeg viser til innlegget som saksordfører Olaf Gjedrem holdt, og kan i hovedsak slutte meg til det. Når jeg allikevel tar ordet, er det knyttet til en egen merknad hvor vi i Arbeiderpartiet står sammen med Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, og som gjelder reinantallet i Finnmark. Det er i tillegg et flertall i komiteen, som saksordføreren refererte til, som beskriver situasjonen og bekymringene som kan oppstå hvis ugunstige beiteforhold slår til. Vi kan bli stående overfor en større dyrevernmessig katastrofe med utsultet og underernært rein. Dette fordi antall rein ligger langt over det som økologien kan bære. For Arbeiderpartiet er det nå viktig å si fra om at hvis de tiltakene som nå skal settes i gang og er satt i gang, ikke reduserer antallet rein, må vi gå over fra frivillige til ufrivillige tiltak. Slik det er nå, kan det ikke fortsette lenger. Det er av hensyn til dyra, men også av hensyn til at vi i Stortinget har villet få ned antall dyr over flere år nå. På spørsmål fra komiteen skriver Landbruksdepartementet bl.a.: "Det har i mange år vært en forutsetning for å få utbetalt tilskudd over reindriftsavtalen at driftsenheten utøver en reindrift som er i samsvar med de til enhver tid gjeldende lover og forskrifter for næringen. Blir det fastsatt et høyeste reintall for den enkelte driftsenhet, og dette overskrides, vil det foreligge ulovlig reindrift." Vi i Arbeiderpartiet bør også se på at en del av de tiltakene vi selv har fremmet, ikke har hjulpet. Avtalen vi behandler i dag, er framforhandlet, men den særmerknaden som Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet har, er et signal om at antallet rein må ned. Landbruksdepartementet bør da legge dette til grunn i neste års reindriftsforhandlinger hvis ikke antallet dyr er drastisk redusert i den avtaleperioden vi behandler i dag.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-06-15:
Det ligger to problemstillinger i Aud Gaundals replikk. Det ene gjelder prosedyrer knyttet til de større landbrukspolitiske forhold som ligger i en slik avtale som dette, strukturspørsmål. Der går SV og Senterpartiet et betydelig skritt med å fremme et forslag, men det ligger også en ambisjon fra flertallet om at Regjeringen på egnet måte skal legge til rette for at disse spørsmålene kan belyses litt mer i avstand til den løpende jordbruksavtale og jordbrukspolitikken. Det siste har jeg merket meg, selv om vi da må passe på at vi fortsatt har en hovedavtale som gir bestemte rettigheter til organisasjonene. Når det gjelder strukturutvikling, er det slik at vi har hatt en betydelig strukturutvikling, som tallene viser, fra 1989 og fram til nå, i løpet av 15 år. Det forklarer også velstandsutviklingen vår. Vi blir mer effektive. Færre mennesker kan gjøre den samme jobben som tidligere, på alle områder i økonomien, også i jordbruket. Derfor legger vi til rette for at mindre bruk på Vestlandet og andre plasser skal få andre og gode alternativer for dem som ikke kan være med i produktivitetsveksten med volumproduksjon.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-06-15:
Jeg er ikke så opptatt av hva Hedstrøm måtte mene om negative rekorder, for jeg ser faktisk ganske mange positive ting. Vi har tre år med framforhandlede avtaler. Vi har rekorder i inntektsvekst for bøndene. Riktignok har bøndene i utgangspunktet mye lavere inntekter enn andre grupper, men vi må likevel se på dette som noe i nærheten av en positiv rekord. Vi ser at det er en investeringsvilje, og for de bønder som har tenkt å være i næringen, er det en større grad av optimisme enn vi har sett på lenge. Så jeg ser faktisk mye positivt der representanten Hedstrøm ser det negative, eller ønsker å gjøre det. Vi må også kunne si at det er positivt at vi bor i et land med noe av den høyeste velstanden og velferden vi har i verden. Det gir i tillegg et kostnadsnivå som en lavproduktiv næring som landbruket alltid vil slite med. Når marginundersøkelsene ligger på bordet, vil jeg vurdere hva det er nødvendig å gjøre. Det er vanskelig å forskuttere hvor i kjeden det er nødvendig å sette inn virkemidler og fokus.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-06-15:
Nå står jeg på denne talerstolen som landbruksminister og statsråd, med de oppgaver og de begrensninger som ligger i å følge lovverk, bl.a. Hovedavtalen for jordbruket, osv. Det hadde vært interessant å stå her utelukkende som Venstre-leder og diskutert hvordan vi organiserer beslutningsmakten i samfunnet vårt, mellom organisasjonene og den korporative makt og demokratiske beslutninger. Det er en debatt jeg er opptatt av og engasjerer meg i, og av og til gjør jeg det litt for mye, mener mange i samfunnsdebatten på brede områder. Når det gjelder jordbruksspørsmål, har vi Hovedavtalen, og selvsagt partenes rett til å forhandle om alle realiteter som de synes er viktige for seg. Samtidig legger skiftende regjeringer til rette for mer prinsipielle debatter om en stortingsmelding. Det hadde vi i 2000. Jeg fikk være med og utarbeide den stortingsmeldingen, og jeg fikk være med som stortingsrepresentant og debattere den. Jeg mener at det vi nå gjør - jeg er helt sikker på det - ligger innenfor rammen av det Stortinget la til grunn også når det gjelder strukturutvikling, spesielt i melkeproduksjonen. Derfor er jeg trygg på at dette har bred basis i Stortinget.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-06-15:
Dette undrer meg litt. Det virker som representanten Enoksen helst ville ha diskutert statens tilbud og ikke forholder seg til den realitet at det er en framforhandlet avtale, som også han selv og hans parti har tenkt å stemme for, etter hva jeg forstår, senere i dag. Det er min oppfatning at denne jordbruksavtalen og disse strukturgrep, med de virkninger vi kan se av det, ligger innenfor rammen av St.meld. nr. 19 for 1999-2000. Det underlige er at representanten Enoksen og jeg satt i samme regjering da vi la fram St.meld. nr. 19, hvor akkurat disse formuleringene var betydelig grunnlag for interne drøftinger, ikke minst mellom Enoksen og meg. Jeg vil fastholde at de strukturgrep som her ligger til grunn, ligger innenfor rammen av det som lå i St.meld. nr. 19, og fikk bred tilslutning. Så registrerer jeg også at nettopp det vi her har gjort, i dag får bred tilslutning fra Stortinget, med unntak av Fremskrittspartiet, som mener at det legger opp til en for moderat strukturutvikling i jordbruket.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-06-15:
Selvsagt vil landbruksministeren legge til rette for så mange landbrukspolitiske og jordbrukspolitiske debatter vi kan, i Stortinget. Det er ingenting en landbruksminister heller vil enn å diskutere de viktige spørsmålene. Jeg merket meg flertallsmerknaden som ber oss om å vurdere på hvilken måte det kan legges til rette for det. Jeg har også lyst til å understreke at det er viktig å få fram at på den korte tiden fra St.meld. nr. 19 ble vedtatt, og fram til i dag - det er jo også gitt en spesiell oppmerksomhet til melkeproduksjonen i den meldingen, og det er jo her vi ser både de største grep i strukturutvikling og kanskje det største potensialet for endringer -har det skjedd en viktig teknologisk utvikling. Den gang var f.eks. ikke melkerobot en del av debattemaet. I dag er det noe de fleste melkeprodusenter diskuterer, hva er konsekvensene, f. eks. Så det å se statisk på en næring som er under så sterk utvikling, er det umulig å gjøre. Derfor er det nødvendig å ha denne debatten i forbindelse med de årlige jordbruksforhandlingene.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-06-15:
Disse prosjektene som jeg refererte til i 2002 om omstillingsprogrammer, frivillige ordninger, bonusordninger osv. for å redusere reintallet, er nettopp dem vi nå arbeider med å gjennomføre. Jeg må innrømme at det som skjedde, og som jeg ikke forutså den gangen, var at vi midt oppe i denne meget alvorlige situasjonen fikk en markedssituasjon som gjorde at vi ikke fikk tatt dyr ut. For det er nå engang slik at skal en redusere reintallet, må et betydelig antall rein inn på et slakteri, kjøpes av noen og spises av noen. Det er en del av den verdikjeden - som vi kan kalle det - som reintallets tilpasning må være en del av. Og her har det skjedd en kardinalfeil, som vi nå har tatt tak i. Men oppgaven er utfordrende. Det er 400-500 tonn på lager nå. Vi skal ha en normal utslakting til høsten, vi skal ha ned reintallet samtidig, og markedet svikter. Så det er en svær jobb Stortinget nå legger på meg, men jeg merker meg også at Stortinget overfor reindriftsnæringen selv nå løfter fingeren og sier at til høsten må det slaktes, og slaktes mye.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-06-15:
Vi skal være glade for at vi tross alt har hatt en kondisjon på dyrene og beiteforhold som har gjort det mulig å ta et så stort dyretall, som er altfor høyt, gjennom de siste to vintrene uten å få de store dyretragediene som vi kunne fått. Det vi nå har fokus på i departementet, er å få ned reintallet betydelig før neste vinter, for vi vet ikke hva denne vinteren vil bringe. Det betyr at slaktesesongen til høsten blir helt avgjørende, og det blir helt avgjørende hvordan vi nå lykkes med de nye grep vi tar på markedssiden, ikke minst i kontakt med Norsk Kjøtt og de store aktørene, som nå har lovet en ekstrainnsats i forhold til de store varelagrene som er, i arbeidet for å få ned reintallet. Det vil være det avgjørende. Jeg synes det er viktig at Stortinget i dag sender et meget sterkt signal til reindriftsnæringen om betydelig nedslakting til høsten, ellers vil det komme tøffe virkemidler framover.
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-15:
Eg trur det var mange av oss som blei frykteleg glade då vi såg på baksida av Fiskeribladet at fiskeriavtalen og garantilotten var berga, etter forhandlingar om revidert mellom Arbeidarpartiet og Regjeringa. Representanten Arnesen har sagt at dette har vore viktig for Arbeidarpartiet. Men det har altså ikkje vore viktigare for Arbeidarpartiet enn at ein ikkje har klart å sikre seg at avtalen ikkje vart oppsagd. Som eg forstår av innstillinga, har det vore ei forståing av at regjeringspartia har vore frie til å fremme forslaget i andre samanhengar. Og det har då på eit merkverdig vis dukka opp i ei sak som ikkje har noko med det forslaget å gjere. Eg har lyst til å utfordre representanten Arnesen på følgjande: Dersom fiskeriavtalen, mot det ein skulle vente seg, skulle bli oppsagd etter behandling i Stortinget i dag, vil Arbeidarpartiet ved eit eventuelt maktskifte, f.eks. saman med Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, vere villig til å reforhandle fiskeriavtalen og inngå ein ny samarbeidsavtale med norsk fiskerinæring?
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-15:
Eg reiste til Oslo ein søndag med eit brev i handa frå fiskarlaga i nordre Nordland om kor viktig det var at vi fekk lineegningstilskottet gjeninnført. Eg kom til Oslo ein tysdag, og fekk revidert nasjonalbudsjett i handa og såg at fiskeriavtalen var foreslått oppsagd frå Regjeringa si side. Ein fredag oppdaga eg - trudde eg - at Arbeidarpartiet hadde såkalla berga fiskeriavtalen i forhandlingane om revidert med regjeringspartia. Og ein måndag fann eg eit forslag i innstillinga til eit Dokument nr. 8-forslag frå SV om å etablere eit verdiskapingsprogram for fiskerinæringa - ja, der fann eg jammen eit forslag frå regjeringspartia om å seie opp fiskeriavtalen. Kva er det med denne 40-årige samarbeidsavtalen som provoserer Høgre så sterkt at dei er nøydde til å gå fram på denne måten for å få sagt han opp? Korfor i all verda har ein ikkje konsultert næringa på førehand, og korfor i all verda legg ein inn eit slikt forslag i innstillinga til eit Dokument nr. 8-forslag frå SV?
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-15:
Eg lurer på om ikkje fiskerinæringa vil betakke seg for at Stortinget skal blande seg inn i fiskeripolitikken, dersom det er slik Stortinget har tenkt å oppføre seg når dei skal ta viktige avgjerder for fiskerinæringa. Det hadde kanskje vore ein idé å konsultere avtalepartnaren før ein sa opp avtalen, dersom det var det som var tilfellet. Problemet er at vi i dag ikkje veit kva slags tiltak som vil bli haldne oppe over statsbudsjettet, slik som Molvær Grimstad viste til - at dette ikkje er noko problem, for vi vil få det som ordinære tiltak over statsbudsjettet. Det får vi ikkje vite når vi frå SV si stortingsgruppe spør om det. Fiskeriavtalen er ein av dei få fiskeripolitiske reiskapane vi har igjen, og dersom Kristeleg Folkeparti er oppteke av fiskeripolitikk, burde dei vere opptekne av å ta vare på dei reiskapane som vi har igjen. Fiskeribladet skriv på leiarplass i dag at dei "skjønner at liberalister i Høyre og Fremskrittspartiet gjerne ser avtalen død og begravet", men dei undrar seg meir over at dette er i samsvar med den politikken som Kristeleg Folkeparti hevdar at dei står for. Mitt spørsmål til Molvær Grimstad er: Visste Kristeleg Folkeparti om at avtalen kom til å bli sagd opp, før dette forslaget kom frå Regjeringa?
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-15:
Det må vere ei historisk utlegging av eit anna parti sin politikk at statsråden greier å få det Djupedal sa, til å bli at SV ville ha stemt for ei oppseiing av fiskeriavtalen. Saka er at eit mindretal på Stortinget ikkje kan hindre eit fleirtal på Stortinget i å vedta det dei vil. Dette mindretalet kan ikkje hindre fleirtalet i å fremme dette forslaget og få det vedteke i forbindelse vårt Dokument nr. 8-forslag. Men det hører ikkje heime der, og det burde ikkje ha vore der. Når statsråden argumenterer med at avtaleregimet ikkje har vore formålstenleg, og at Norges Fiskarlag kanskje ikkje burde ha vore einaste avtalepartnar, er det naturleg å spørje statsråden om det da ikkje heller hadde vore intelligent å endre avtaleregimet i staden for å seie opp avtalen? Men det som eg ønskjer å utfordre statsråden på, er: Eg reknar ikkje med at det gjer noko inntrykk på statsråden at opposisjonen er rasande, men gjer det ikkje litt inntrykk på han at leiaren av Noregs Fiskarlag brukar så sterke ord som han gjer i Dagbladet i dag, der han stiller seg undrande til kven denne statsråden eigentleg er statsråd for? For fiskarane er det iallfall ikkje.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-15:
Representanten frå Kristeleg Folkeparti sa at Kristeleg Folkeparti har ein god og offensiv fiskeripolitikk, og den vil vi gjerne høyre meir om. Men det som forundrar meg - og oss i SV - er: Kva er det i fiskeriavtalen som hindrar Kristeleg Folkeparti i å ha ein god og offensiv fiskeripolitikk? Og kva er det som er så ille med denne fiskeriavtalen at ein ikkje eingong orienterer sine avtalepartnarar om at ein ynskjer å seie han opp, men at avtalepartnarane må lese det i revidert nasjonalbudsjett?
Svein Ludvigsen (Høyre), 2004-06-15:
Man tar nok litt hardt i når man sier en samlet fiskerinæring. Dette er en avtale mellom Norges Fiskarlag og Fiskeridepartementet. Det er nok ikke slik at en samlet næring, omfattet av industri, salg, oppdrett av hvitfisk og pelagisk fisk, er så samstemt som det her hevdes. Det er ikke tvil om at hovedavtalen omfatter økonomiske støttemidler, og at det selvsagt har vært et samarbeid i den sammenheng. Men avtalen som sådan er ikke en generell samarbeidsavtale. Derimot er Fiskarlagets ledelse og jeg enige om at når Stortinget har gjort sitt vedtak, og hvis det er mindretallets forslag som blir vedtatt, skal vi sette oss ned og drøfte hvordan vi skal videreføre dialogen om de behov som næringen kan ha når det gjelder økonomiske virkemidler. Så vil Regjeringen selvsagt for hvert budsjett vurdere om noen av disse virkemidlene, enten det gjelder føringstilskudd, tilskudd til selfangst eller annet, skal videreføres. Når garantilotten ble brakt inn i dette, er det helt naturlig, fordi garantilotten ble finansiert over hovedavtalen. Det er forklaringen.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2004-06-15:
Da Regjeringen konstaterte at gapet mellom krav og vedtak i Stortinget var så stort som det viste seg å være siste året - vi har sett en økende differanse mellom forventninger og det som har vært mulig å få til gjennom en avtale - startet vi en vurdering av oppsigelse av avtalen. Vi har sagt opp avtalen helt i tråd med avtalens paragrafer, og vi varslet Stortinget gjennom revidert nasjonalbudsjett. Så skjedde da det at man i forbindelse med budsjettavtalen ikke ønsket at det skulle behandles der. Som det er kommet fram her, var man fra avtalepartene innforstått med at saken ville bli reist i en annen sammenheng. Da har ikke jeg innvendinger mot at saken ble fremmet som den ble.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2004-06-15:
Når Regjeringen fremmet dette forslaget, var det veloverveid og som sådant er det ikke snakk om anger eller noe annet. Jeg er tilfreds med at dette mindretallsforslaget kan bli vedtatt i dag. Da er jeg litt mer overrasket over at man ikke har den tiltro til Stortinget, eller til næringen som sådan, at de skal kunne argumentere i en budsjettbehandling, som alle andre næringer må gjøre. Til syvende og sist får det være opp til Stortinget å bestemme budsjettet, og dermed rammene for eventuelle tiltak som skal videreføres. Det er ikke naturlig for Regjeringen å skulle varsle bevilgninger for det kommende året i revidert nasjonalbudsjett. Derfor kan jeg ikke si noe i dag om ordninger og nivåer, men jeg har varslet at Regjeringen vil vurdere om noen av tiltakene skal videreføres i 2005-budsjettet. Når det gjelder velferdsstasjonene, er det riktig at det ble kuttet i budsjettet som Regjeringen la fram i budsjettavtalen i høst mellom Arbeiderpartiet og Høyre - unnskyld, regjeringspartiene.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2004-06-15:
Det hjertet er fullt av
Svein Ludvigsen (Høyre), 2004-06-15:
Det er interessant at representanten Djupedal på vegne av SV sier at det hadde blitt det samme vedtaket uansett. Jeg vet ikke om jeg skal tolke det dit hen at også SV i så fall ville støttet et slikt forslag. Jeg tar så absolutt avstand fra karakteristikken at dette er useriøs behandling. Jeg oppfatter at Stortingets behandling av saker som Regjeringen legger fram, eller Dokument nr. 8-forslag, er en seriøs behandling. Noe annet hadde jeg ikke forventet at representanter med lang parlamentarisk erfaring skulle si fra Stortingets talerstol. Dette er seriøst, både forslaget og behandlingen, men at representanten Djupedal oppfatter det på en annen måte, får stå for hans regning.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2004-06-15:
Jeg leser avisene, og jeg leste oppslaget i avisen i dag. Jeg har også deltatt på møter i fiskeriorganisasjonene, inklusive møter hvor lederen i Norges Fiskarlag deltok. Det er helt klart at det ikke er tilfredshet med at vi sier opp avtalen, men nå er nok ordenes valør litt forskjellig alt etter som om man står på talerstolen eller er gjengitt i media. Jeg merker meg den skjerpede tonen som er i media i dag, men det er altså en langt mer skjerpet tone enn det jeg hørte på f.eks. Troms Fiskarfylkings årsmøte. Det er nok slik at man påvirkes i den debatten som er. Jeg er helt trygg på at Regjeringen kommer til å ta fiskerinæringens utfordringer på så stort alvor at vi også vil se til at det er virkemidler som ivaretar de hensyn som vi finner nødvendig. Derfor skal vi vurdere dette forløpende under høstens budsjettbehandling. Da har jeg tiltro til at både næringen og Stortinget er i stand til å håndtere det. Og skulle det vise seg at Stortinget ikke er fornøyd med det Regjeringen har lagt fram, går jeg også ut fra at Stortinget vet hvordan de kan håndtere det.
Knut Werner Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-06-15:
La meg først slå fast at det som denne saken egentlig handler om, forslaget fra SV om et verdiskapingsprogram for fiskerinæringen, er en flott idé, som komiteen samlet ber Regjeringen vurdere. Men det er altså slik at debatten om denne flotte ideen har druknet, fordi Stortingets flertall har "klonet" inn et fremmedelement. Lederen i dagens Fiskeribladet har tittelen "Uverdig i Stortinget". Lederen er for lang til å siteres i sin helhet, men jeg tar med følgende sitat: "Vi har alltid vært tilhengere av at Stortinget engasjerer seg i norsk fiskeripolitikk. Når det gjøres viktige veivalg, bør beslutningene ha så sterk demokratisk forankring som mulig." Fiskeribladet stiller på lederplass et stort spørsmål ved den måten Stortinget har drevet fiskeripolitikk på de siste dagene, og sier videre: "Slik det ser ut nå er det takk og farvel både til fiskeriavtalen og sikkerhetsopplæringa. Det er ille nok i seg sjøl. Verre er det at det tydeligvis drives et politisk spill, der spillet i seg sjøl har større verdi enn hensynet til de sakene de gjelder - og de menneskene som faktisk er berørt." Reaksjonene ute på det som er i ferd med å skje, har vært svært sterke. Norges Fiskarlag mener bl.a. at Regjeringen har lurt Arbeiderpartiet, og at denne saken ikke er egnet til å skape tillit til det politiske system. Statsråd Ludvigsen sa på årsmøtet i Troms Fiskarfylking sist fredag at det ikke var grunnlag for den kritikken som er kommet, og at Arbeiderpartiet var vel innforstått med at det - altså oppsigelse av hovedavtalen - ville komme i en sak før revidert. Arbeiderpartiets forhandlere avviser dette. Fiskeribladets hovedkonklusjon er at det drives et uverdig politisk spill i Stortinget. Jeg har ikke forutsetning for å være dommer i det spillet, men merknadene i saken og debatten så langt gir klart inntrykk av en sak med uvanlig høy temperatur. Jeg synes det er all grunn til det. Representantene Kristiansen og Molvær Grimstad har i dag sagt at man ønsker et nært, godt og konstruktivt samarbeid med næringen. Det er ord som statsråd Ludvigsen også bruker. Så kan jo vi som ikke har tilgang til de innerste politiske kretser i Regjeringen, undres: Er dette Regjeringens nye måte å skape omforente løsninger på, og gode prosesser med næringen? Hvis ikke, hva er så årsaken til at man velger å opptre som en elefant i et glasshus? Jeg hever ikke et øyenhår over den politiske umoral som Fremskrittspartiet og Høyre står for i denne saken, men at Kristelig Folkeparti uten blygsel tar på seg keiserens nye klær, gjør at alle de samme øyenhårene løfter seg i kor. Stortinget har i denne saken misbrukt makt, et misbruk av makt som uten tvil skader omdømmet til norsk toppolitikk, både i næringen og blant folk flest. Et maktmisbruk som jeg skjemmes over. Til slutt: At statsråden har havnet i en diskusjon om hva formannen i Fiskarlaget mener eller ikke mener, skal ikke jeg ha noen mening om, men det er tydelig at de ikke har vært på samme møte.
Trine Skei Grande (Venstre), 2004-03-23:
Jeg vil på vegne av meg selv legge fram et forslag om å la kommunene håndheve foreldrebetaling i grunnskolen.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-03-23:
Jeg forstår at interpellanten er fornøyd med måten Regjeringen definerer mandatet for Norges Bank på. Tatt i betraktning at dette også er stortingsbehandlet ved gjentatte anledninger, er det ikke overraskende. Jeg forstår at interpellanten mener at Norges Bank ikke praktiserer i tråd med Stortingets forutsetninger. Det er en oppfatning jeg er helt uenig i. Det er kanskje også det som er bakgrunnen for at Stortinget selv ved gjentatte anledninger har understreket at det ikke er Stortinget som forestår den jevnlige implementering av mandatet, men at det er overlatt til hovedstyret i Norges Bank. Jeg tror det kreves mer enn politisk retorikk for å forstå hvordan pengemarkedet fungerer nasjonalt og internasjonalt, bl.a. som interpellanten var inne på i sitt innlegg, at forventninger i pengemarkedet er en faktor uten betydning for hovedstyrets vurdering. Det tror jeg er bare et lite eksempel blant flere i interpellantens innlegg på at det er klokest å legge implementeringen til et annet organ enn storting og regjering. Stortinget har ved tidligere anledninger sagt seg fornøyd med den måten som man etterprøver implementeringen, eller det interpellanten kaller den instrumentelle tilnærming, av mandatet på, nemlig i ettertid å legge vurderingene frem i nasjonalbudsjett og kredittmelding og la Stortinget behandle det på egnet måte. Jeg skjønner at man nå har valgt å behandle det bl.a. med en åpen høring. Det synes jeg er meget tilfredsstillende, både fordi man da har fått en mulighet til å etterprøve, og fordi man har fått en mulighet til å være åpen om dette. Jeg tror det er klokt å holde på en slik etterprøvingsmodell og ikke bringe hovedstyrets jevnlige møter inn til debatt i Stortinget. Jeg vil bare til slutt si at jeg er uenig i interpellantens tilnærming til at finanspolitikken nå skal brukes til å stimulere sterkere. Pengepolitikken gir meget sterke vekstimpulser til den økonomiske utvikling. I en slik situasjon kan en mer ekspansiv finanspolitikk, altså gjennom budsjettene, føre til forventninger om høyere rente fremover, og kronen vil da igjen kunne styrke seg markert. Tidligere erfaringer viser hvor ødeleggende det vil være for konkurranseevnen i den del av norsk næringsliv som konkurrerer hjemme og ute.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-03-23:
Jeg tror debatten ikke legger noe grunnlag for å si at det er bred tilslutning til SVs kritikk av pengepolitikken. Den har de nemlig vært alene om å fremføre – med noen spredte glimt av tilslutning fra Senterpartiet. Det det er bred enighet om, er mandatet for pengepolitikken. SVs kritikk av praktiseringen av pengepolitikken, slik den utøves av Norges Bank, har ikke oppnådd tilslutning utover interpellantens rekker. Jeg må jo si at det å kritisere en praksis som ikke praktiseres, er vel også en relativt svak kritikk. Norges Banks sjef kom så sent som i årstalen med en henvisning og brukte flere ganger uttrykket «fleksibelt inflasjonsmål». Så det er intet nytt i akkurat det. Det som gir grunn til å undre seg, hvis man skulle få lov til å spekulere litt fremover, er hva slags pengepolitikk en regjering utgått av SV, Senterpartiet og Arbeiderpartiet vil føre. For så langt de har ytret seg i debatten, har de tre forskjellige ståsteder i pengepolitikken. Arbeiderpartiet har det ståsted som er i tråd med stortingsflertallets oppfatning. Senterpartiet har det underlige ståsted at de sist gav full tilslutning til mandatet for pengepolitikken i 2001, og nå er de på full kollisjonskurs med det mandat de selv stemte for. Det gir en interessant stabilitet. De stemte for handlingsregelen i finanspolitikken, og er nå den sterkeste kritiker av seg selv også på det området. SV har den merkelige øvelse at de er enig i mandatet, men uenig i praktiseringen og uenig med flertallet også i synet på praktiseringen. Det ville blitt spennende å se hva slags politikk som summen av disse tre ståsteder skulle gi, men det er heldigvis lenge til vi vil oppleve det.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2004-03-23:
Eg vil vise til dei retningslinjene for den økonomiske politikken som blei lagde fram av regjeringa Stoltenberg, som fekk brei tilslutning frå eit fleirtal på Stortinget, og som framleis ligg til grunn for den økonomiske politikken. Ifølgje desse retningslinjene skal den samla økonomiske politikken vareta følgjande viktige omsyn: ei stabil økonomisk utvikling utan unødig sterke konjunkturutslag ei utvikling som er oppretthaldeleg på sikt effektiv utnytting av ressursane både i privat og offentleg sektor Trass i at den samla økonomiske politikken skal vareta felles mål, er det framleis behov for ei arbeidsdeling i den økonomiske politikken. Finanspolitikken skal framleis ha eit hovudansvar for å stabilisere den økonomiske utviklinga, sjølv om pengepolitikken i ein viss grad skal avlaste finanspolitikken. Retningslinjene for bruk av oljeinntektene tek utgangspunkt i normal konjunktursituasjon, men i ein situasjon med høg aktivitet i økonomien bør budsjettpolitikken vere restriktiv, medan budsjettpolitikken bør bidra til å stimulere økonomien i nedgangstider. Det operative målet for pengepolitikken er at årsveksten i konsumprisen over tid er nær 2,5 pst. Sjølv om det operative målet for pengepolitikken er stabil og låg inflasjon, skal pengepolitikken òg bidra til stabil utvikling i produksjon og sysselsetjing. Det inntektspolitiske samarbeidet skal bidra til moderate lønnsoppgjer for å sikre at vi framleis har ein sterk konkurranseutsett sektor. Ein vellukka økonomisk politikk er avhengig av at både finanspolitikken, pengepolitikken og inntektspolitikken gjer jobbane sine. Dersom politikken på eitt av områda sviktar, vil det få betydning for dei andre områda. Å avvikle arbeidsdelinga vil neppe vere noko bidrag til auka stabilitet og føreseielegheit. Øystein Djupedal er oppteken av fleksibiliteten, og det er da viktig å streke under for vårt vedkommande også at mandatet gir rom for fleksibilitet i pengepolitikken, eller som finansministeren seier, at dette er å slå inn opne dører. Ei viss arbeidsdeling i den økonomiske politikken inneber ikkje ei rigid inflasjonsstyring i pengepolitikken. Tvert imot følgjer det av forskrifta for pengepolitikken at inflasjonsstyringa skal vere fleksibel. Det inneber at ikkje all vekt skal leggjast på at ein skal nå inflasjonsmålet på kort sikt. Det inneber at sentralbanken også skal ta omsyn til utviklinga i produksjon og sysselsetjing. Denne fleksibiliteten kjem også til uttrykk i det operative målet for pengepolitikken. Inflasjonen skal vere nær 2,5 pst. over tid, som det heiter, noko Noregs Bank har tolka som rundt to år fram i tid. Det gir rom for periodar med avvik frå målet dersom omsynet til stabilitet i produksjon og sysselsetjing tilseier det. Vidare heiter det i forskrifta at inflasjonen skal vere nær 2,5 pst., og det blir da presisert at det utgjer pluss/minus 1 pst. rundt målet. Arbeidarpartiet vil streke under at det er viktig at ein legg vekt på heilskapen i den pengepolitiske forskrifta ved utøvinga av pengepolitikken.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2004-03-23:
Mer fleksibel pengepolitikk, tar Djupedal til orde for. Men hvordan, sier han ingenting om. Hva er det i dagens praksis som ikke er fleksibelt nok, hvis man skal ha inflasjonsmål som nominelt anker, som tross alt er den pengepolitikken som praktiseres i store deler av verden? Og hvilke konsekvenser ville det fått hvis inflasjonsmålet til Djupedal skulle være mer fleksibelt? Hvordan mener Djupedal at man da skulle etterprøve Norges Bank? Hele poenget med det systemet vi nå har, er jo nettopp at man skal kunne etterprøve resultatene, måle resultatene i etterkant. Jo mer fleksibelt man gjør et mål, jo vanskeligere vil det være å kunne etterprøve styringen av det. Norges Bank er et ideologisk spor man ikke er tjent med, sa interpellanten. Spørsmålet er om vi ville vært mer tjent med Øystein Djupedals ideologiske spor. Jeg synes at Øystein Djupedal fremstår ganske historieløs når han påstår at vi etter tre år med inflasjonsmål har fått så store utslag i kronekursen som vi nå har. Historien viser jo at kronekursen har vært utsatt for press under helt andre pengepolitiske regimer, og at det er mange utenforliggende årsaker til at vi har sett stort press på kronekursen. Jeg synes derfor det er litt historieløst å påstå at det ene og alene skyldes inflasjonsmålet. Selv om Djupedal ikke kan forutsi renten fra måned til måned, betyr ikke det at mandatet for pengepolitikken er uklart. Spørsmålet til interpellanten må være: Hva hadde virket bedre? Hva slags pengepolitikk ville Øystein Djupedal ha ført som finansminister i en fremtidig regjering bestående av Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV – hvis Arbeiderpartiet hadde tillatt Djupedal å være finansminister med den type holdninger? Jeg vil gjerne høre hva som er hokuspokus-formelen til Øystein Djupedal i pengepolitikken, for den er nemlig ikke veldig klart og tydelig definert, til tross for at Djupedal gjennom lang tid har vært en sterk kritiker av pengepolitikken. Jeg synes også at det er en grov påstand når man beskylder banken for å ta mer hensyn til forventningene i pengemarkedet enn til hva som er nasjonens beste. Banken praktiserer inflasjonsmålet med den fleksibiliteten som ligger i mandatet. Jeg er helt enig med finansministeren i at banken definitivt agerer i tråd med de forutsetninger som Stortinget har trukket opp. Hvis Øystein Djupedal mener at pengepolitikken som føres i Norge, er gal, ja, da må Øystein Djupedal fremme et forslag om å endre pengepolitikken i stedet for å komme med påstander om at banken ikke praktiserer i tråd med Stortingets forutsetninger. Det er det altså ingen andre som har klart å få seg til å kritisere – kanskje med unntak av Senterpartiet.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-23:
Hvis man skal opp av en grøft, gjelder det å ikke gi så mye gass at man havner rett over i den motsatte grøften. Og det pengepolitiske regimet vi har i dag, i hvert fall Norges Banks fortolkning av det, stiller oss i fare for å havne i slike situasjoner. En for stor del av ansvaret for å stabilisere konjunkturene blir lagt på pengepolitikken, mens det skal holdes igjen i statens budsjetter. Sysselsettingen blir lett offeret for en slik politikk, fordi rammebetingelsene, både for konkurranseutsatt sektor og offentlig sektor, blir så usikre. Og konsekvensen av det høye rentenivået vi hadde før de ti rentesenkningene fra Norges Bank, var tap av tusenvis av arbeidsplasser. Det er selvsagt at det var riktig og viktig å få renten ned, men nå ser vi tydelig at dette ikke har vært nok. Arbeidsledigheten biter seg fast, og vi risikerer å oppleve det samme som en del andre land i vesten har gjort, nemlig en vekst uten jobber. Investeringslysten i industri og øvrig næringsliv er fortsatt ikke på et nivå som kan få ledigheten til å synke vesentlig. Regjeringens holdning er fortsatt at finanspolitikken ikke skal brukes aktivt til å få hjulene i gang. Finansministerens motvilje mot dette er ikke overraskende, men det er grunn til å minne om at det er Høyres posisjon, helt uavhengig av hvilke økonomiske konjunkturer vi har. Det er jo et standpunkt som ikke er økonomifaglig, men ideologisk, begrunnet. Der vi derimot har sett vekst, er på børsen og i boligmarkedet. Vi ser nå en bratt prisstigning i boligmarkedet, til tross for lav prisvekst i samfunnet ellers. Det er forunderlig at ikke finansministeren og sentralbanksjefen har advart klarere mot den utviklingen. Vi er altså på vei mot gjeldstoppen i Europa. Gjennomsnittshusholdningen har en gjeld som er halvannen gang dens disponible inntekt. Hvis den utviklingen fortsetter, vil vi allerede til sommeren passere det historiske toppnivået fra 1988. Alle vet hvordan det gikk. Kombinasjonen høy ledighet og høy gjeldsbelastning er farlig. Allerede nå ser vi en foruroligende økning i f.eks. antallet åpnede gjeldsforhandlinger. De har økt med 40 pst. bare fra januar i fjor til januar i år. Det er ganske dramatiske tall. Selv om den høye gjeldsveksten skulle vise seg å være bærekraftig på et makronivå, vil utviklingen nå uten tvil skape nye gjeldsofre. Det fortjener langt større oppmerksomhet og må bli tatt langt mer alvorlig enn det blir i den politiske debatten i dag. Dette er gode argumenter for at vi trenger en mer fleksibel håndtering av pengepolitikken, der blikket ikke festes stivt mot inflasjonen. Vi må også ta hensyn til andre forhold, som sysselsetting og gjeldsvekst. Det er også gode argumenter for at finanspolitikken må spille en mer aktiv rolle. Statens muskler må brukes til å styre veksten dit den kan gi folk jobber, og ikke til å blåse bobler.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2004-03-23:
Det er viktig og nødvendig at finanspolitikken, pengepolitikken og inntektspolitikken verkar saman på ein god måte. I Noreg er me no inne i ein fase der dette verkeleg er ei beskriving av den aktuelle situasjonen. Går me knapt to år tilbake i tid, var den høge, tydelege og samstemde bodskapen frå næringslivet, og særleg frå eksportindustrien: Kronekursen er for høg. Dette greier me ikkje å leva med. Her må det konkrete tiltak til! Regjeringa vår leverte. Eit stramt budsjettopplegg for 2003 medverka til rentenedgang, og etter kvart følgde òg kronekursen med. Resultatet kjenner me: ein kronekurs og eit rentenivå som så absolutt er konkurransedyktige. Mange tilbakemeldingar frå nøkterne næringslivsfolk er den beste attesten for at opplegget har verka. Partane i arbeidslivet har hovudansvaret for inntektspolitikken. Både arbeidstakar- og arbeidsgjevarsida har medverka til at òg inntektspolitikken, som er det tredje leddet i den økonomiske politikken, på ein positiv måte no verkar saman med finans- og pengepolitikken. Når interpellanten snakkar om ei einsidig vektlegging av inflasjon i Sentralbanken si utøving av mandatet, er det ei beskriving som ikkje stemmer – tvert om. Av den siste inflasjonsrapporten går det fram at Noregs Bank har føreteke avvegingar mellom omsynet til produksjon og sysselsetjing og omsynet til inflasjon. I Økonomisk utsyn for 2003 konkluderer Statistisk sentralbyrå med at stabiliseringspolitikken har vore vellukka gjennom 2003. Nedgangskonjunkturen har truleg stoppa, skriv dei, og lågkonjunkturen vart ikkje særleg djup. Det er eit viktig tema interpellanten reiser. Det er nyttig og nødvendig at Stortinget frå tid til anna tek seg tid til å debattera desse utfordringane. Konklusjonen min er at den ansvarlege finanspolitikken som regjeringa vår har ført, er vellukka. Han bør difor vidareførast. Saman med sentralbanken si utøving av pengepolitikken og inntektspolitikken til partane i arbeidslivet utgjer dette ein økonomisk politikk som haustar gode attestar, m.a. den frå Statistisk sentralbyrå som eg nett nemnde.
Morten Lund (Senterpartiet), 2004-03-23:
Statistisk sentralbyrå fortalte nylig i Økonomisk utsyn at vi har 360 000 som vil arbeide mer her i Norge. Kanskje utgjør det 200 000 flere årsverk i arbeidsstyrken. Det er i tilfelle 8 pst. økning. Statistisk sentralbyrå har tidligere beregnet at 7 pst. av arbeidsstyrken tilsvarer formuesverdien av oljeformuen. 100 milliarder kr årlig er etter dette vår gevinstmulighet om alle de med arbeidsvilje får lov til å delta. Vi må kunne bruke kapitalstyrken vår til å hente ut denne gevinsten og skaffe folk arbeid. Da må vi etter Senterpartiets mening få en annen økonomisk politikk, inkludert en annen pengepolitikk. Det må ikke bli slik at dagens ledighet er akseptabel, enten det kalles likevektsledighet eller noe annet. Departementets svar på all kritikk når det gjelder dette, er at det går bedre nå – men det er sammenliknet med 2002 og 2003, som var katastrofeår for norsk næringsliv. Vi har hatt katastrofetilstander som har kostet næringslivet og samfunnet enormt, og det har Regjeringen hovedansvaret for. Fremskrittspartiet er enig i det som har skjedd. De sier at det har vært verre før. Dette året har igjen lært oss at det er stabilitet og forutsigbarhet næringslivet trenger. Det er det som bidrar best til stor og stabil verdiskaping og den gode optimismen som gir positive ringvirkninger. Men det er ikke stabilitet når Oslo Børs vokser med 100 pst. på ett år, husholdningenes gjeld øker med 10 pst. på ett år, oljeprisene stiger med 5 pst. på én måned og prisstigningen er null, når vi sikter mot 2,5 pst. Den veksten som nå måles, er konsumdrevet. Husholdningenes kjøpekraft øker svært mye. En gedigen kjøpefest merkes hos dem som selger biler, båter, feriereiser og boliger, mens oppgangen i investeringslysten i konkurranseutsatt næringsliv er lite å skryte av. Trolig når ikke investeringene her opp på 2000-nivået. Bedrifter som har tapt mye av sin egenkapital på rekordhøy kronekurs, har tungt for å komme i gang, bl.a. fordi bankene tar mye mindre risiko enn før. Spørsmålet om det nå er gitt farlig mye gass ved svært lav rente, er vanskelig å besvare, bl.a. fordi det aldri har vært en slik voldsom rentenedsettelse som nå. Men det er åpenbart at denne medisinen ikke har hjulpet på arbeidsledigheten. Den har ikke stimulert verdiskapingen i konkurranseutsatt næringsliv tilstrekkelig. Det er svært lite trolig at dagens lave rentenivå kan holde seg stabilt særlig lenge. Senterpartiet fremmet høsten 2002 forslag om å endre praktisering av pengepolitikken, slik også SV har ønsket. Vi har også fremmet forslag om å endre handlingsregelen, slik at finanspolitikken kan brukes mer aktivt for å stimulere næringslivet og øke investeringene i infrastruktur. En slik politikk ville hindret den økte arbeidsledigheten og den reduserte yrkesdeltakelsen som vi nå har fått.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2004-03-23:
Det er mykje som kunne vore sagt om den tragiske situasjonen som Raufoss-konsernet har hamna i. Det skal eg likevel ikkje nytta denne anledninga til – berre eit par ord knytte til det denne saka konkret dreiar seg om, nemleg kven som skal ha ansvaret for tidlegare miljøsynder. Pr. i dag veit me ikkje omfanget av den eventuelle oppryddingskostnaden som vil koma. Dette kan bli eit stort problem, men vonleg vil naturen sjølv ordna opp i dette. Det som i alle høve er eit stort problem, er at denne utryggleiken gjer det vanskeleg å få til ny aktivitet eller å ta vare på den aktiviteten som allereie eksisterer ved tidlegare Raufoss sine anlegg. Derfor er det avgjerande viktig at me får avklart denne situasjonen. Eg er veldig glad for at ein samla komite i dag støttar opp om at staten skal ta dette ansvaret for framtida og dermed lettar situasjonen for dei som prøver å få til ny aktivitet og ta vare på den aktiviteten som allereie er der. Me får håpa at denne avklaringa er med på å sikra arbeidsplassane i området. Det er òg slik at om ein ser nærare på historia, er det iallfall moralsk forståeleg at staten no tek på seg ansvaret, for i den perioden desse miljøproblema oppstod, var det staten som var ansvarleg – dette er på ein måte aktivitetar som har vore knytte til staten gjennom forsvarsaktivitetar. Eg er derfor glad for at denne saka no ser ut til å koma ut av verda. Så får me håpa at dette ikkje betyr at det blir store utlegg for det offentlege framover. Sjølv om det ikkje er ein del av denne saka, er det slik at dette i verste fall kan bli ein miljøkatastrofe. Det er derfor viktig at ein har eit sterkt overvakingsprogram, slik at ein kan rydda opp dersom det blir behov for det. Det er òg viktig at ein har kontroll over situasjonen, slik at han ikkje får utvikla seg på ein måte som gjer at eventuelle oppryddingskostnader og miljøproblem blir større enn høgst nødvendig.
Bent Høie (Høyre), 2004-03-23:
Forslaget fra Senterpartiet går ut på å slette helseforetakenes gjeld for 2002 og 2003. Flertallet i komiteen foreslår å avvise dette forslaget, og det er flere grunner til det. I forbindelse med statsbudsjettet for 2004 ble regjeringspartiene og Arbeiderpartiet enige om å utsette balansekravet for foretakene til etter 2005. Det vil innebære at foretakene først etter 2005 er nødt til å håndtere en situasjon med underbalanse. Før dette vil driftsunderskuddet bli avskrevet mot balansen. Bruk av driftskreditt er i praksis knyttet til helseforetakenes løpende likviditet og har derfor ingen direkte kobling til foretakenes driftsresultat, som en kan få inntrykk av i Senterpartiets Dokument nr. 8-forslag. For å vise dette var det bl.a. ingen av foretakene som hadde driftskredittlån ved utgangen av 2002. Det viktigste argumentet for å avvise dette forslaget er imidlertid at det å etablere et system der Stortinget løpende dekker foretakenes underskudd og gjeld, vil undergrave intensjonen med reformen. En viktig del av helsereformen var å etablere regionale helseforetak som hadde ansvarlige styrer, og som var ansvarlige for de beslutningene de tok i løpet av året, innenfor de rammene som ble trukket opp av storting og regjering. Hvis Stortinget i etterkant kommer løpende og dekker gjeld og driftsunderskudd, som det er forslag om, vil dette undergrave hele reformen, og en vil få en situasjon med mindre offentlige helsetjenester for de pengene som vi bevilger til dette formålet. Det andre er at dette vil være en fullstendig urettferdig fordeling av helseressursene – de foretakene som har opparbeidet gjeld, får den største delen av kaken, mens de som forholder seg til de rammene som regjering og storting setter opp, blir straffet i neste runde. Dette forslaget vil dermed ha samme effekt som Fremskrittspartiets Dokument nr. 8-forslag om å dekke de løpende driftsunderskuddene. Det er et forslag som Stortinget også tidligere har avvist. Jeg er derfor glad for at Stortinget igjen avviser dette forslaget og på den måten er med på å underbygge en viktig reform som skal gi et bedre helsetilbud til landets befolkning.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2004-03-23:
Å slette gjeld ville være å premiere dem som driver dårlig, er det blitt sagt av flere her. Er det ikke helseministerens pålagte oppgave å sørge for at alle helseforetakene driver økonomisk forsvarlig? Da kan man ikke argumentere med å si at sletter man gjeld, premierer man dem som driver dårlig, og straffer dem som driver godt. Dette er et argument som ikke holder. Så til det forutsigbare. Mener virkelig helseministeren at når Stortinget har fattet sitt budsjettvedtak i forhold til bevilgning til foretakene, overlater vi alt i driftsåret til foretakene uansett hvilke forslag de måtte legge frem for å kutte i tilbud til pasientene? Helseministeren kan da ikke mene at vi da skal forholde oss stille og rolig til dette? Det kommer aldri Fremskrittspartiet til å gjøre.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-23:
SV er enig med statsråden i at man ikke bør foreta en gjeldssanering nå, men at det bør skje planlagt og i forbindelse med en gjennomgang. Vi har også vært med og fremmet et forslag om at man bør ha en bredere gjennomgang i forhold til økonomien i helseforetakene for målrettet å kunne bruke midlene. Jeg ønsker statsrådens begrunnelse for hvorfor han ikke ser det hensiktsmessig at flertallet, altså også regjeringspartiene, slutter seg til dette forslaget. Så har jeg ett spørsmål til. Det er knyttet til oppslaget i Dagsavisen som jeg nevnte. Når statsråden ser den lønnsutviklingen som har vært for en del grupper, spesielt høytlønnsgrupper innenfor helseforetakene, ser han da med bekymring på denne utviklingen, fordi man ikke målrettet klarer å bruke økte bevilgninger inn mot de gruppene som trenger det mest? Hvordan vil statsråden i så fall ta tak i det for å hindre at denne utviklingen fortsetter?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-23:
Jeg la merke til at statsråden istedenfor å svare på mine to spørsmål valgte å stille et spørsmål tilbake – muligvis ut fra den tro at jeg ikke hadde anledning til å besvare det. Det er ikke slik at SV ønsker å fastsette lønnsnivået til leger i stortingssalen. Men det er klart at når vi ser at bevilgede midler ikke målrettet går mot de gruppene som skulle ha vært prioritert, og at midlene i stedet brukes slik vi ser her, mener vi at det er nødvendig å ta grep for å få bedre styring med ressursene. Det kan man gjøre på ulike måter. En måte er nettopp slik som vi har vært med på å fremme forslag om, at man allerede i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett får en grundig gjennomgang av den økonomiske situasjonen, slik at Stortinget kan ta stilling til om midlene brukes korrekt. Jeg spurte altså statsråden hvorfor han eventuelt ikke vil være med på det. Så hører vi nettopp fra lederen i sosialkomiteen hvordan det blir argumentert. Hvis bare helseforetakene legger fram kutt for dem som er mest utsatt, så vil Stortinget – ut fra den begrunnelsen han gav – gi etter, og så får man de bevilgningene. Altså sørger man hele tida for å holde unna det som man kunne ha kuttet. Ser ikke statsråden at det er et dilemma, og at det er viktig å få den gjennomgangen for å sikre riktig bruk av midler?