Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2015-04-30:
Diskusjonen om de lengeværende asylbarna berører og engasjerer oss alle. Det er ingen som har møtt mennesker, familier eller barn som er i denne situasjonen, som kan være uberørt av den vanskelige situasjonen som veldig mange av dem er i. Dessverre er det slik at uansett hvor man setter grenser, hvor mange som får bli av humanitære grunner, vil det være avveininger og vanskelig for dem som får avslag og må reise hjem. Jeg tror det er god politikk å være konsekvent og forutsigbar i alle saker, og det er spesielt viktig i de sakene som omfatter barn. Arbeiderpartiet mener at det kan være en belastning å skape skyhøye forventninger uten å kunne innfri dem, og det er ikke til barns beste. Den rød-grønne regjeringen styrket barns interesser og rettigheter. I en egen stortingsmelding med tittelen Barn på flukt økte vi tilbudet til barn på mottak, UDI og UNE fikk økte ressurser til raskere saksbehandling og barnefaglig kompetanse. Vi justerte sammen med SV og Senterpartiet balansepunktet mellom hensynet til barnets beste og innvandringsregulerende hensyn – fordi praksisen hadde vært for streng. Påstanden om at en forskriftsendring måtte til for at barns beste skulle vektlegges tyngre, holdt ikke mål. Utlendingsnemnda fastslo i juni 2013 at stortingsmeldingen Barn på flukt ble lagt til grunn i asylsaker og hadde gitt flere barn opphold i Norge. For Arbeiderpartiet har barns beste vært og vil fortsatt være et grunnleggende hensyn i disse sakene. Høsten 2013 skapte regjeringen og samarbeidspartiene – Kristelig Folkeparti og Venstre – store forhåpninger for de lengeværende barna og deres familier. En ny politikk skulle komme, og mange skulle nå få bli. Men det varte og rakk, og det kom ingen ny politikk. Regjeringen brukte for lang tid på å utforme ny forskrift, og justisministeren snakket usant og holdt tilbake informasjon til Stortinget. I mellomtiden ble lengeværende barn sendt ut av landet. Så begynte Bergens Tidende å skrive om forholdene. Da måtte justisministeren beklage fra denne talerstolen, og omsider kom en ny forskrift på plass 8. desember 2014. Ingen hadde da svaret på hva som skulle skje med dem som var sendt ut etter det regelverket som hadde vært gjeldende i løpet av 2014. Det varte og rakk, men i vår klarte man omsider å komme fram til en ny avtale som skulle følge opp den samarbeidsavtalen vi hadde hatt. Det var et åpenbart behov for å rydde opp i situasjonen. Det er ikke holdbart at mennesker i en sårbar situasjon over tid skal være gjenstand for offentlig debatt om mulig retur til Norge. Det er regjeringen som har laget situasjonen selv. I denne saken har regjeringen og statsministeren ikke vist nødvendig politisk lederskap. I avtalen av 8. april mellom regjeringen og samarbeidspartiene blir det nå avklart hvem som skal få prøvd saken sin på nytt. Arbeiderpartiet støtter dette, først og fremst av hensyn til dem som har levd med stor uvisshet og usikkerhet om hvor de skal skape sin framtid og leve sitt liv. De fortjener en avklaring. For ytterligere å bidra til ro har vi også sagt at vi ikke vil utfordre det regelverket som nå er kommet på plass. Det skal få virke, så får vi avvente hvilke praktiske konsekvenser det får på feltet. Det gjenstår også å se når den nødvendige loven eller forskriften som følger av avtalen av 8. april, faktisk kommer på plass og kan ligge til grunn for ny behandling. Arbeiderpartiets politikk er klar: Vi skal ha en human, rettferdig og rettssikker asyl- og innvandringspolitikk. De som har behov for beskyttelse, skal få det i Norge. De som ikke har det, må reise ut. Uansett hvor man legger balansepunktet, vil det i framtiden bli sånn at familier med barn som har fått endelig avslag på sine søknader, må reise hjem. Barn er aller minst tjent med at vi skaper et system der de risikerer å bli et virkemiddel i de voksnes kamp for opphold i Norge.