trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2009-06-12:
Bare en kort kommentar til representanten Ågot Valle, som understreket at det hun kalte nei-siden, ikke er imot at vi samarbeider med EU. Det er for så vidt betryggende, men jeg tror ikke vi kan betegne vårt forhold til EU som at vi samarbeider med EU. Vi er dypt integrert i EU-samarbeidet. Vi er faktisk mer integrert i EU-samarbeidet enn medlemslandet Storbritannia. EØS-avtalen er ikke et samarbeid om det indre marked. Det gjør oss til en del av det indre marked, hvor vi må implementere det lovverket som EU-landene først har blitt enige om på sin side gjennom en litt spesiell mekanisme fordi vi ikke skal være medlem. Det som skaper utfordringene for det demokratiske underskuddet og våre muligheter til å ivareta våre egne interesser, er at vi har denne spesielle konstruksjonen hvor vi ikke er en del av beslutningsprosessen. Slik sett tror jeg det å få en gjennomgang, en utredning eller hva man vil kalle det, som virkelig får disse perspektivene på bordet i neste periode, vil være veldig nyttig og et godt grunnlag for debatten. Jeg tror veldig få har tatt inn over seg det som har skjedd de siste 15 årene, nemlig at hver gang EU har utvidet sitt samarbeid til nye områder, enten det er nye samarbeidsprosjekter innenfor utdanning, innenfor folkehelse, når det gjelder media eller når det gjelder internett, har vi rukket opp hånda og sagt at vi vil være med. Det er det ingen som har vært imot, fordi vi synes det er veldig fornuftig. Grunnlaget for at vi kan være med på dette brede samarbeidet i Europa, er for det første at det er noen land som er villige til å vedlikeholde og videreutvikle EU-samarbeidet. Hvis alle hadde tenkt som Norge, at vi skal være med på det vi har lyst til og ikke det som kanskje er litt mer krevende for oss, hadde ikke dette eksistert. Det andre fundamentet for dette er EØS-avtalen, som gir grunnlaget for at også vi kan være med på ting som alle synes det er fornuftig at land samarbeider om. Å kalle dette et samarbeid mellom Norge og EU tror jeg er å strekke begrepet samarbeid litt lenger enn det vi vanligvis tenker på det. Vi er dypt integrert i det. Vi er en del av det samarbeidet som et lite flertall sa nei til at vi skulle bli medlem av for 15 år siden. Det har vært et sånt taushetens slør over denne realiteten i norsk politikk, nettopp fordi selve medlemskapsspørsmålet har vært en slik sår og vanskelig sak. Forhåpentligvis kan refleksjon rundt dette endre også på den sårheten, slik at vi kanskje kan ta stilling til dette på et mer informert grunnlag når vi nærmer oss slutten av neste periode.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2009-06-12:
Som andre har pekt på, er det i år 20 år siden Berlinmurens fall. Det skapte en ny verdensorden. Avviklingen av den kalde krigen er da også grunnlaget for vår nordområdepolitikk. Nordområdene har fortsatt stor strategisk betydning. Russland har et sterkt militært nærvær i nord, men nærværet utgjør i dag ingen direkte militær trussel. Det hindrer ikke at det på andre områder kan oppstå vanskelige konflikter. Vi har hatt uheldige episoder i forbindelse med vår fiskerivirksomhet i Barentshavet. De fleste vil huske «Elektron»-saken, altså den russiske fiskebåten som ble oppbrakt av norsk kystvakt, som nektet å underordne seg norsk jurisdiksjon, og som satte full fart mot russisk farvann, med norske inspektører om bord. Episoden ble selvsagt håndtert av norske og russiske myndigheter, uten at det skapte noen alvorlig konflikt mellom våre to land. Med en annen utenriksledelse kunne det lett ha skjedd. Jeg husker meget godt at framtredende fremskrittspartirepresentanter ved denne anledningen satt med fingeren på avtrekkeren og tok til orde for at vi burde ha løsnet skudd. Jeg synes dette understreker at vi skal ha et godt og framfor alt avtaleregulert forhold til de nasjonene som driver fiskerivirksomhet i våre nordlige farvann. En betydelig del av verdens gjenværende olje- og gassressurser ligger formodentlig gjemt under havbunnen i nordområdene. Olje og gass er allerede en viktig drivkraft for næringsutviklingen i nord, og vi har teknologiske fortrinn som allerede har kommet til anvendelse i dette området. Samtidig har vi de største og mest bærekraftige fiskebestandene i verden i dette området. Etter hvert som polisen smelter, vil de arktiske områdene i økende grad bli isfrie, og det betyr at sjøveien til Asia blir atskillig kortere enn i dag. Men samtidig må vi huske at vi her beveger oss i noen av verdens mest sårbare miljøer. Vi tåler rett og slett ikke utslipp fra skip, olje- eller gassvirksomhet, for ikke å si omfattende radioaktiv forurensning fra de russiske atomlagrene på Kola. Derfor må all økonomisk aktivitet i dette området underlegges de aller strengeste miljøkrav.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2009-06-12:
I en debatt om norsk utenrikspolitikk ønsker jeg å reflektere litt rundt atomvåpenspørsmålet. Verden kan være inne i en kritisk fase hva angår veivalg som tas i forhold til atomvåpen og nedrustning. For Norge og svært mange andre land, med og uten atomvåpen, vil atomvåpenspørsmålet også i framtiden være av stor sikkerhetspolitisk betydning. Det har vi ikke minst sett i diskusjonene om planene for et rakettskjold. De siste par ukene har Nord-Koreas prøvesprengninger preget nyhetsbildet. I dag er det valg i Iran, og vi håper alle selvsagt på et utfall som vil øke sjansene for at landet vil gi opp sitt atomvåpenprogram. Samtidig som kampen mot atomvåpen igjen vinner overskrifter, er kjernekraft på frammarsj verden over. Totalt er nesten 300 nye atomkraftverk nå under planlegging eller bygging på verdensbasis, ifølge anslag fra Teknisk Ukeblad. Det er verdt å merke seg at ingen steder er atomkraftens framgang så tydelig som den er i Asia. Gitt den dramatiske utviklingen, er det veldig betenkelig at det finnes så få vanntette skott mellom utvikling av atomkraft og atomvåpen. Likevel er jeg nå litt håpefull. Grunnen til det er at det som er et av de mest spennende forslagene på nedrustningssiden på mange år, ser ut til å konkretiseres, nemlig opprettelsen av en internasjonal brenselbank under styring av IAEA. En internasjonal bank som leverer brensel til sivil bruk av kjernekraft, skal i hvert fall i teorien gjøre det unødvendig for land selv å måtte anrike uran, sett at en internasjonal brenselbank fantes. Å bruke unnskyldningen om at en driver egen anriking kun for sivilt bruk, mens det kanskje egentlig er for utvikling av atomvåpen, vil bli vanskeligere å legitimere for omverdenen. Staters egentlige intensjoner vil kanskje komme klarere fram i lyset. Røde linjer blir lettere å definere. Jeg pekte tidligere på Iran. En internasjonal brenselbank har vært skissert som en del av løsningen på Iran-problemet, og ikke uten grunn har vi i Senterpartiet og den rød-grønne regjeringen støttet dette prosjektet helhjertet. Rett over helgen skal Russland legge fram det første forslaget – som er ett av flere forslag som verserer – for en slik internasjonal brenselbank for IAEA. Mitt sterke ønske og mitt håp er at Regjeringen på alle måter bidrar aktivt for å få realisert en slik bank, og få bygget ned de hindringene som finnes. Det viktigste for alles sikkerhet er kampen mot atomvåpen.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2009-06-12:
Når man hører debatten i salen, kan man virkelig lure på hvordan verden er der ute. Jeg lurer på hvor mange av representantene som har vært ute og snakket med folk, etter den beskrivelsen man her får av situasjonen i landbruket. Tord Lien sier at det ikke er mulig å få lønnsomhet i landbruket takket være jordlov, konsesjonslov og odelslov. Jeg skjønner ikke hvordan han får til det regnskapet til bonden. Hvor er kostnaden med tanke på odelsloven? Er det det som regulerer lønnsomheten? Ikke i det hele tatt! Er det konsesjonsloven? Er det jordloven som regulerer lønnsomheten? Det er selvfølgelig inntektsmulighetene som regulerer lønnsomheten. Og så har man frimodighet til å stå her på talerstolen og rope ut at det er helt grusomt å være norsk bonde, takket være f.eks. odelsloven, samtidig som man vet at representantens eget parti i fjor valgte å legge inn et kutt på 6,2 milliarder kr bare i budsjettmidler i løpet av ett år, i en framforhandlet avtale mellom staten og næringsinteressene. Det hadde jo knekt lønnsomheten på et blunk! Når han løfter fram at rovdyrpolitikken vil true beitebruket, er vi helt enige – men når vi ser de kuttene som partiet gjorde på 6,2 milliarder kr, må jeg spørre: Hvilken næring har det rammet? Jo, nettopp de mest marginale næringene i Norge, bl.a. beitebruk. Da hadde det ikke vært en sau igjen å sende på norske beiter, for alle brukene hadde gått med tap. Da blir det liksom bare tomme ord når Tord Lien hisser seg så voldsomt opp over f.eks. odelsloven og rovdyrpolitikken, og vi vet at de i neste omgang kutter alle inntektsmuligheter. Det hjelper ikke med skatteletter for næringsdrivende, hvis det ikke er noe å skatte av. Det er det som ville ha vært faktum og konsekvensen av Fremskrittspartiets egen politikk. Nå har jeg snakket bare om overføringene. Hvis man i tillegg regner med det kuttet partiet har på tollvern – når man på den ene siden ønsker å kutte overføringene til norsk landbruk, og på den andre siden ønsker å kutte i tollvernet, hva skjer da? Jo, distriktslandbruket raderes ut. Det sterkeste landbruket, rundt Mjøsa og kanskje rundt Oslo, i Rogaland og rundt Trondheim hadde klart å ha en viss virksomhet, mens alt det vi kjenner som distriktslandbruk, hadde blitt så å si borte, med de enorme konsekvensene det ville ha for bosetting, næringsvirksomhet og den kulturen som preger det. Jeg synes det er utrolig forstemmende å sitte og høre på dette – også påstanden om sentralisering. Det har ikke vært så mange kommuner i Norge med befolkningsvekst siden 1980-tallet som det er nå. Det er ingen tvil om at når det er oppgangstider, har det en sentraliserende effekt. Det vet alle. Og når det er nedgangstider, har det ikke sentraliserende effekt. Men det er tross alt et faktum at det har vært folketallsvekst i flere kommuner nå enn det har vært siden slutten av 1980-tallet.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2009-06-12:
Norges fredsengasjement er tidligere i debatten tatt opp generelt. Det skal ikke jeg gjøre. Jeg skal forholde meg til noe som faktisk nesten har fulgt meg hele mitt liv, og det er situasjonen på Sri Lanka. Jeg kjenner mennesker som bor der, og som har gjort et uegennyttig arbeid. Jeg vet at Norge har vært inne i fredsprosessen lenge, gjennom skiftende regjeringer – både ved de som var i posisjon, og andre som satt i opposisjon, og som sitter nå. Jeg vet at vi har spilt forskjellige roller. Jeg valgte derfor i en spontanspørretime å stille spørsmål til bistandsministeren på en åpen måte om man i ettertid kunne stille spørsmål ved om noe kunne vært gjort annerledes, ved det som skjedde. Da valgte bistandsministeren å si at det var en viktig problemstilling. Han valgte selvfølgelig å si det samme som utenriksministeren sa, at partene har et svært og tungt ansvar. Han brukte eksempelet med Michael Collins, som under konflikten om Irland etter den første verdenskrig valgte å ta 80 pst. Han ble drept for det, men vant likevel. Så sa han at de som ofte krever 100 pst., får ingenting. Det som lå i mitt spørsmål da – som jeg følte ble mottatt – og som ligger i mitt innlegg i dag, er at jeg tror det er klokt om ikke annet internt å gjennomgå hva vi har gjort. I mitt liv som praktiserende politiker i Norge har jeg lært meg at selv i de fleste sammenhenger hvor jeg har prøvd å spille en «gå imellom-rolle», og det har jeg gjort ganske mange ganger, har jeg etterpå vært nødt til å stille meg spørsmål om det var noe ved min måte å gjøre det på som det var grunn til å tenke over. Det er jo slik at bygger man relasjoner, er det selvfølgelig partene som har ansvaret, men selv en god megler har behov for å tenke over meglersituasjonen sin. Så jeg holder rett og slett innlegget for å be om at det blir gjort på en grundig og skikkelig måte. Jeg sier det fordi konflikten jo ikke er løst. Krigen er over, og det virker for meg som leser, at Tigerlederen valgte å gå så totalitært ut og gjorde omtrent alle feil. Når man får en fredsavtale, tar du den ikke. Når det holdes valg, ber du dine støttespillere om å boikotte valget, slik at du sørger for at den kandidaten som var på fredssiden taper osv. Mitt spørsmål er likevel stilt i dypt alvor. Jeg tror det er klokt å se igjennom hvordan vi selv har opptrådt. Jeg sier det ikke fordi jeg er ute etter å ta noen. Jeg sier det fordi livet alltid består i å lære noe. Kloke mennesker lærer alltid av sine handlinger, spesielt når de er gjort over tid, og fordi denne konflikten på mange måter ble så ekstremt blodig som den ble også i sluttspurten, så holder jeg innlegget på denne måten nå. Det kan være behov for ettertanke, og det er ingen tvil om at Norge etter min mening spiller mange konstruktive roller i fredssammenhenger. Det er det ingen tvil om. Jeg er glad for utenriksministerens avgrensning, at vi er nøkterne. Men ettertanke, spesielt når det gjelder denne konflikten på Sri Lanka, tror jeg kan være nyttig for alle senere prosesser.
Erna Solberg (Høyre), 2009-06-12:
Jeg synes at både prosessen foran stortingsmeldingen og selve meldingen har vært en verdifull del av det å løfte analysene av hvordan Norge står seg, og hvordan den internasjonale verden endrer seg. Analysene er kanskje endret på mange områder med hensyn til hva som er utfordringen i verdenssamfunnet, og hvordan norsk utenrikspolitikk skal tilpasse seg endringene, men jeg tror hovedsvaret er at mange av svarene er de samme som de har vært tidligere. Et lite lands interesser tjenes best av sterke internasjonale organisasjoner, et sterkt internasjonalt regelverk, av at et land har alliansetilknytninger, og at vi søker deltakelse der vi har behov for å få sagt vår mening, på flest mulige områder. Jeg mener også at utviklingen internasjonalt de senere årene har forsterket behovet for felles løsninger. Det har minsket behovet for mer selvråderett for nasjoner, og økt behovet for mer fellesskap, felles løsninger og internasjonalt samarbeid. Meldingen slår fast at europeiseringen legger klare rammer for norsk handlefrihet. Meldingen har en veldig god beskrivelse og virkelighetsoppfatning av hvordan EU påvirker oss på mange områder i vårt samfunn, og den peker på viktigheten av å sørge for at norske myndigheter kan være godt integrert i EU-prosessene for å fremme våre egne synspunkter. Det slo oss umiddelbart at denne beskrivelsen som Regjeringen har lagt frem, var et meget godt faktagrunnlag for den fremtidige europadebatten. Det blir da en relativt stor overraskelse at det Regjeringen kan være enige om, kan altså ikke regjeringspartiene i Stortinget støtte opp under. Vi har forsøkt å få Stortinget med på en betraktning om at denne delen av meldingen er av spesiell verdi fordi den utgjør en felles virkelighetsforståelse og kan danne et felles faktagrunnlag for europadebatten i fremtiden. Regjeringspartiene er ikke enige i at Regjeringens faktagrunnlag om Europa bør kunne fungere som en felles virkelighetsbeskrivelse. Mitt spørsmål til regjeringspartiene er egentlig: Hva er det de er uenige i i Regjeringens melding? Jeg er glad for at utenrikskomiteen nå samles om å utrede våre erfaringer med EØS-avtalen og de fremtidige utfordringene. Det er ikke fordi vi skal ta omkamp i en utredning om hvilken tilknytningsform vi skal ha, men fordi det er viktig å se at når verden rundt oss endrer seg, når EU får flere medlemmer, frykter vi også at EØS-avtalen bidrar til en marginalisering som tilknytningsform for oss. Men la oss sjekke dette: Blir vi mer marginalisert? Får vi for lite innflytelse? Og: Er det på tide med en ny europadebatt? Det kan ikke noe offentlig utvalg bidra til å få til, men de kan kanskje danne noe regjeringspartiene kan være med på, nemlig en felles virkelighetsoppfatning av hvordan utviklingen går.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-12:
Jeg ønsker å ta opp spørsmålet om atomvåpen på grunn av at jeg mener det finnes et rom i verden i dag for å diskutere atomvåpnenes rolle i den framtidige sikkerhetsstrukturen i verden. Her i Norge har vi tatt som utgangspunkt at vi bl.a. ikke investerer våre penger, våre pensjonsfondspenger i atomvåpen. Det er bare Fremskrittspartiet som mener vi bør gjøre det. Vi følger opp hele ønsket, som bl.a. Barak Obama brakte på banen, om å sørge for å jobbe for en atomvåpenfri verden. Jeg må innrømme at da jeg under den amerikanske valgkampen satt og fulgte med og så på Barak Obamas tale i Berlin, ble jeg veldig oppmuntret. Der ytret han nettopp det ønsket, altså ønsket om å jobbe hardt i retning av en atomvåpenfri verden. Da mener jeg at det må være mulig å følge opp den retorikken. Vi ser at det har vært amerikanske og europeiske tidligere statsledere som har vært på banen og sagt at vi trenger en reorientering og et nytt fokus i denne debatten. Vi har også hatt tidligere norske statsministere og utenriksministere som har vært på banen og sagt at her gjelder det å gripe sjansen og få opp en diskusjon. Jeg sitter selv i den komiteen i NATOs parlamentarikerforsamling som nettopp jobber med spørsmålet om ikkespredning, der situasjonen både i Iran og Nord-Korea er sentrale, og der det jo foregår en skikkelig debatt. Og jeg ble veldig glad da Jens Stoltenberg på NATOs parlamentarikerforsamling her i Oslo tok opp akkurat spørsmålet om atomvåpen, og sa at dette er en ting vi er nødt til å diskutere. Jeg mener at vi bør benytte det rommet som finnes i debatten, til å diskutere hvordan vi kan bevege oss nærmere en situasjon der vi har mindre atomvåpen i verden. Det er ingen tvil om, sånn som Marit Nybakk var inne på i sitt innlegg, at hovedansvaret for den videre nedrustningen ligger hos de to nasjonene som har de største lagrene av strategiske atomvåpen i dag. Men vi må også se på andre grep. Vi må være med på å åpne den debatten. Fra SVs side synes vi at i forbindelse med diskusjonen som nå kommer opp om NATOs strategiske konsept – der amerikanerne senere i år antakeligvis kommer på banen – bør vi ut fra den rollen vi har i sjulandsgruppen, være med på å bringe opp en debatt om vi bl.a. bør diskutere – og fra vårt synspunkt fjerne –NATOs førsteslagsstrategi. Det bør tas opp en diskusjon om dette i forbindelse med det strategiske konseptet. Vi bør diskutere og fra vårt synspunkt også gå inn for at Europa skal bli en atomvåpenfri sone. Her finnes det et rom i debatten, og der har Norge en rolle å spille før debatten er låst.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-12:
Utenrikskomiteens leder skrøt i sitt innlegg uhemmet av den utenrikspolitiske enighet og handlekraft som denne regjering har vist. Han sa at det viser at de skremmebildene som ble fremført i valgkampen sist, var uten grunnlag. Nå vet ikke jeg hvilke skremmebilder det siktes til, men i hvert fall for min del var det som ble påpekt i valgkampen sist, at det ville medføre noen problemer hvis den etablerte utenriks- og sikkerhetspolitiske opposisjon i Stortinget gjennom alle år flyttet over i regjeringskvartalet, fordi det er første gang i norsk historie at man har en koalisjon hvor de deltakende partier er grunnleggende uenige på det området som er Kongens, det vil si Regjeringens, eneansvar, nemlig utenriks- og sikkerhetspolitikken. Det begynte ved inngangen til denne stortingsperiode ved at en stor del av SVs stortingsgruppe flyttet ut av stortingssalen og ut på plenen utenfor. Det ble med rette påpekt at det skapte noen problemer. I en debatt tidligere denne uken erklærte SVs parlamentariske leder i en helt annen sak at i denne, som i alle andre saker, stiller SV seg bak Regjeringen. Man har i løpet av fire år forflyttet seg fra å stå foran Stortinget til å bli plassert bak Regjeringen! Dette medfører for norsk utenrikspolitisk debatt et demokratisk underskudd av ganske stort omfang. Det betyr nemlig at i den utstrekning det fremdeles er en utenriks- og sikkerhetspolitisk opposisjon, er den ikke synlig og hørbar i det offentlige rom, og i hvert fall ikke der hvor den hører hjemme, i stortingssalen. Den er i stedet bare til stede i bakrommene, bak lukkede dører i Regjeringen. Det er etter mitt skjønn ikke noe fremskritt. Det representerer et betydelig demokratisk underskudd. At det også må representere betydelige problemer for de partier som har låst seg sammen til å late som om de er enige nok til å ha ansvaret for utenriks- og sikkerhetspolitikken, er ikke en hodepine for oss andre, men det er det demokratiske underskudd, nemlig at vi ikke lenger har noen synlig og hørbar utenrikspolitisk opposisjon i Norge. Det er en betydelig omkostning. De som på andre områder er veldig opptatt av demokratiske underskudd når det forekommer andre steder i verden, burde kanskje interessere seg litt for det når det så iøynefallende også forekommer i Norge. Det tales nå som om den utenrikspolitiske enigheten har karakter av et vegg–til–vegg-teppe, som er like omfattende som gulvteppet her i stortingssalen. Alle vet at det ikke er tilfellet.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-12:
Jeg bad om ordet for å stille savnet i hvert fall for et øyeblikk. Utenriksministeren ble åpenbart overrasket over min bruk av begrepet demokratisk underskudd. Det var det vel for så vidt også hensikten at han skulle bli. Det jeg forsøkte å peke på, som en motforestilling til den fremstilling talere fra regjeringspartiene har gitt av det nærmest perfekte i den nåværende regjeringskonstellasjonen når det gjelder å ivareta norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk, er bare at alt i denne verden har en omkostning, og det å flytte den etablerte utenrikspolitiske opposisjon fra parlamentet og inn i regjeringskvartalene etterlater med nødvendighet et tomrom i den offentlige debatt om utenriks- og sikkerhetspolitikk. Og det etterlater i hvert fall et vakuum i Stortinget. Jeg tror ikke det er riktig å si som utenriksministeren, at Fremskrittspartiet dekker det vakuumet, fordi de særstandpunktene Fremskrittspartiet har, som også fremkommer i denne innstillingen, er av helt marginal karakter sammenlignet med det fundamentale skillet som går mellom partier som er tilhengere av den alliansetilknytningen Norge har hatt i 60 år, og partier som er motstandere av den – og hele tiden har profilert seg og faktisk skylder sin eksistens det forhold at de er motstandere nettopp av alliansepolitikken og NATO-medlemskapet og alt det som følger med. Det har faktisk vært det fundamentale skillet i norsk utenrikspolitisk debatt gjennom 60 år, og det at det skillet ikke lenger kommer til orde i parlamentet når man diskuterer en stortingsmelding om norsk utenrikspolitikk, var det jeg siktet til med bruken av uttrykket demokratisk underskudd. Man kan selvfølgelig, hvis man vil være veldig nøyaktig, i stedet kalle det et parlamentarisk underskudd, men det er faktisk omkostningen ved at den utenrikspolitiske opposisjon flytter inn i regjeringskvartalene, og dermed ikke lenger kommer til orde i det offentlige rom. Omkostningene som partiene som deltar i dette, må betale, er, som sagt, andre uvedkommende, men den omkostning at det som fantes av klare skillelinjer når det gjelder Norges hovedorientering i alliansepolitikken, ikke lenger er til stede i hørbar og synlig form, er et problem. Trøsten må være at etter valget til høsten kommer den helt sikkert tilbake igjen, og da kommer den til å ha akkurat samme karakter som før.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-12:
Både utenriksministeren og jeg er tydeligvis sterke i troen når det gjelder hva som kommer til å skje i september. Men trosspørsmål diskuterer jeg nødig i Stortinget. Det jeg har forsøkt å peke på, er at det representerer et problem når det partiet som fra skapelsen av har definert seg som det utenrikspolitiske alternativet i Norge, i dag har valgt å plassere seg bak Regjeringen, simpelthen fordi det nødvendigvis medfører at SV i dag er medansvarlig for og stiller seg bak praktisk talt alle de standpunkter som partiet gjennom hele sin historie har vært imot, og som de i denne sal kritiserte sønder og sammen da de var i opposisjon. Det innebærer jo at SV, som resultat av denne regjeringskonstellasjonen, er blitt det de selv foraktfullt i forrige periode karakteriserte som en puddel – til og med en nystriglet puddel.
Bjørg Tørresdal (Kristelig Folkeparti), 2009-06-12:
Statsråden sa i sitt innlegg at flyttestrømmer kan påvirkes, og det er Kristelig Folkeparti helt enig i. Skal vi påvirke dem, må vi ta grep på alle felt. Et av de feltene hvor vi savner noen grep fra Regjeringen, er dette med boliger i Distrikts-Norge. I Distrikts-Norge er det risikofylt å bygge en bolig. Den kan koste 2 mill. kr å føre opp, men den dagen man flytter inn, kan den være verdt toppen 1 mill. kr, fordi markedsverdien er så mye lavere i Distrikts-Norge. Jeg kan ikke se at Regjeringen har gjort noen offensive grep overfor den typen problemstilling når det gjelder egnede boliger, som leiligheter og rekkehus, i DistriktsNorge. Der bør det bygges mer. Det må ikke være mangel på boliger i Distrikts-Norge, noe som kan påvirke flyttestrømmen. Jeg kan ikke se at en har gjort noe for at familier skal ville ta risikoen med å føre opp et nytt hus i en distriktskommune i Norge.
Bjørg Tørresdal (Kristelig Folkeparti), 2009-06-12:
Denne debatten har vist at det er enighet om felles mål og ambisjoner, om at en skal ta hele landet i bruk og opprettholde hovedtrekkene i bosettingen. Men den har òg vist at den velkjente politiske uenigheten har kommet fram når det gjelder tiltakene for å oppnå dette. Også innstillingen fra komiteen gjenspeiler at det er uenighet f.eks. når det gjelder landbrukspolitikken, synet på fylkeskommunen, på antall forvaltningsnivå osv. Men komiteen har òg hatt en god debatt rundt enkelte temaer i den mer spisse distriktspolitikken, f.eks. om det nye næringshageprogrammet som skal settes i verk, hvordan det skal være i forhold til fylkeskommunen som samarbeidspartner og tilknytningen til SIVA. Komiteen har òg diskutert MERKUR-systemet og ønsket om å utvide det og gi det investeringsstøtte, og jeg er glad for den samlede innstillingen på det området. Komiteen har så diskutert den store bekymringen, nemlig at veldig mange nærmiljøskoler legges ned. Kristelig Folkeparti synes ikke at distriktsmeldingen, eller innstillingen fra komiteen, verken er grå eller kjedelig. Den er viktig, den er spenstig på noen områder og den er mer beskrivende på andre områder. Men det Kristelig Folkeparti etterlyser, er noen litt nye, offensive grep. Eksempler på det er nye grep i forhold til boligbygging. Som jeg nevnte i mitt innlegg, ønsker vi å gjøre noen nye grep i forhold til distriktstilskudd gjennom Husbanken eller gjennom momsrefusjon for bygging i områder hvor det ikke har vært boligbygging på mange år. Hvis en ikke tør å starte en slik ordning, kan en iallfall starte med et forsøk. En av de store manglene i Distrikts-Norge når det gjelder næringsliv, er mangel på kapital. Den differensierte arbeidsgiveravgiften er et veldig, veldig godt virkemiddel, men den virker ikke spesielt godt i forhold til store selskaper med overskudd. For å tiltrekke seg kapital må en gå på selskapsskatten – for å gi gode incentiver. Det hadde gått an, det hadde vært spennende, om en hadde turt å gå for et forsøk – gjerne som et prøveprosjekt – der en gav differensiert selskapsskatt for å få store bedrifter som har kapital i ryggen, til å etablere sin virksomhet i kapitalsvake eller næringssvake områder. Det er store ambisjoner i denne meldingen, da bør en òg ta store og spenstige politiske grep. Det handler om politisk mot og vilje til virkelig å snu den sentraliseringen som vi ser i dag.
Bent Høie (Høyre), 2009-06-12:
Regjeringen har utredet sentraliseringspris. Jeg har sagt det før, og jeg sier det igjen, at hvis en slik pris opprettes, kan den tildeles den rød-grønne regjeringen ved kommunalminister Magnhild Meltveit Kleppa. Denne regjeringen har sentralisert beslutninger gjennom en ny planlov – der kommunene har mistet råderetten over hundremetersbeltet, der kommuneplanene svekkes, og der det blir lagt opp til mer overstyring både fra fylket og fra fylkesmannen. Jordvernet er styrket på bekostning av lokaldemokratiet, og penger trekkes inn fra kommunene, f.eks. ved at tilbakeføringen av selskapsskatt er fjernet. Dette innebærer at de lokale ressursene trekkes inn og sentraliseres, og makten lokalt svekkes. Kan statsråden gi et eksempel på at denne meldingen foreslår noe som styrker eiendomsretten lokalt, altså den enkelte eiers rådighet over egne ressurser? Kan hun gi et eksempel på at meldingen styrker kommunenes mulighet til å bruke de lokale naturressursene?
Bent Høie (Høyre), 2009-06-12:
Statsråden gav i sitt svar på mitt spørsmål mange tips om hva hun hadde lyst til at jeg skulle spørre om, men hun var totalt fraværende i forhold til å svare på det spørsmålet som hun fikk! Derfor er jeg nødt til å gjenta det: Hvilke eksempler finnes det i denne meldingen på at eiendomsretten blir styrket? Hvilke eksempler finnes det i denne meldingen på at kommunene lokalt får muligheten til å ha større råderett over egne naturressurser? I festtaler er Senterpartiet flinke til å snakke om lokalt selvstyre, om eiendomsrett, om lokalt initiativ og lokal kreativitet. Men de menneskene som bor i distriktene, opplever en helt annen virkelighet. For eksempel opplever de i Setesdal at deres muligheter til å styre hvor en kan kjøre med snøscooter, er i ferd med å bli kraftig svekket. I Lofoten vil de oppleve at turistene ikke lenger får muligheten til å sitte ute og nyte midnattsolen med et glass vin fordi Regjeringen har bestemt at skjenketiden skal være slutt kl. 02.00. Representanten Slagsvold Vedum trakk fram Ylvingen. Ja, hvis noen nå tar et lokalt initiativ på Ylvingen og ønsker å føre opp et bygg, vil det sannsynligvis ikke være mulig, for på Ylvingen finnes det ikke ett sted som er utenfor hundremetersbeltet. Hvis noen som eier en gård, ønsker å etablere en bedrift, men ikke ønsker å satse hele gården, hele familehistorien på ett prosjekt – å starte en bedrift er alltid en stor risiko, og dermed ønsker en gjerne å skille ut en jordlapp der en f.eks. kan starte et gartneri, etablere det som aksjeselskap og legge eiendommen inn som risikokapital – da kommer de til å få blankt nei fra Senterpartiet og byråkratene fordi det er i strid med jordloven og Senterpartiets syn på deling av landbrukseiendom. Sannheten er at for alle disse menneskene som faktisk bor der, og som har kreativitet og pågangsmot, vil det største hinderet være at de stanger hodet i taket, det taket som Senterpartiet i regjering har skapt for å hindre lokal utvikling, lokal kreativitet og utnyttelse av naturressursene lokalt.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-12:
Kommunikasjon er ikke enkelt. Jeg har ikke sagt at denne meldingen er grå og kjedelig – men jeg hadde muligens en kommentar til Bent Høie. Jeg har heller ikke sagt at våre merknader er grå og kjedelige, snarere tvert imot, jeg mener at de er fargerike, spennende og viktige. Å kommunisere fra denne talerstolen er rett og slett ikke enkelt, når folk som sitter i salen og hører, kan misforstå så grovt og kraftig. Det er nesten farlig å gå opp her, når en kan misforstå så til de grader. I alle fall: Innstillingen og meldingen er viktige dokument. Nå har jeg sagt det. Fremskrittspartiet kan ikke ha lest innstillingen eller det vi skriver. Vi skriver om grendeskoler, vi bruker ordet «grendeskoler». Det er mulig at det blir begrepsforvirring der – de snakker om miljøskoler, eller noe. Det vet jeg ikke hva er. Vi bruker begrepet «grendeskoler», det vet jeg hva er. Hvis Fremskrittspartiet hadde giddet å lese det vi skriver om grendeskoler, ville mange av de spørsmålene de stiller, ha vært bortkastede – helt unødvendige. Jeg forstår rett og slett ikke vitsen med å stille slike spørsmål, når vi i utgangspunktet kommuniserer det skriftlig i våre merknader. Så til Bent Høie og disse entreprenørene og gründerne som sitter der ute i Bygde-Norge og er undertrykte og mer eller mindre kneblet. Det er det bildet han tegner av disse folkene som sitter der ute og ikke får noen mulighet. Alle vet at det bildet ikke er sant. Det er ikke slik verden er. Hvis man ser på antallet nye bedrifter som kommer i gang i Norge i dag, er det rimelig bra. Det er ikke noen grunn til at vi skal skjemmes over det. Så kan man si at antallet bedrifter som overlever, kanskje har vært for lite i en periode. Når det gjelder gründere og entreprenører der ute, vet alle som sitter i denne sal, at skal de komme i gang, må det være offentlige midler i en tidlig fase – alle vet det. Når det er snakk om å komme inn med risikokapital og støtteordninger til dem som sitter med gode ideer, er det kun offentlige midler som gjelder – man får ikke en bank i dette landet til å gå inn i en tidlig fase. Det som er viktig for disse gründerne og entreprenørene som sitter der ute og har det vondt og er undertrykte, er offentlige midler og at Innovasjon Norge har gode programmer, slik at vi kan få dette til å funke. Det er dét det dreier seg om, det vet jo alle som har giddet å følge med i timen. Det er én fare her, det kan lett bli nostalgi. Vi må ikke la tv-programmer som «Der ingen skulle tru at nokon kunne bu» bli styrende for dette. Vi må unngå å bli nostalgiske. Så har jeg lyst til å si én ting til slutt: Bonden vet best når det gjelder landbrukspolitikk. Ja, jeg tror også at bonden vet best, som individ og kollektivt. Jeg er helt sikker på at bonden vet ganske mye og er ganske god når det gjelder å opptre kollektivt. Når det gjelder Hurtigruten, som er blitt kommentert og skrevet side opp og side ned om, er det åpenbart at de som driver den, ikke vet best – for der vet vi best.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-12:
Det er sjelden en debatt blir løftet ved at folk som sitter rundt på kontorene sine, plutselig får kallet, slik at de må opp i salen og si noe. Vi hadde et godt eksempel på det nå. Debatten ble ikke løftet ved det innlegget. Så til det begrepet jeg brukte, «bonden vet best». Det er et begrep som opposisjonen bruker i sine merknader, og jeg er enig i at «bonden er den beste til å vite». Men, for å unngå noen misforståelser – vi har problemer med kommunikasjonen: Jeg sa at når bonden opptrer «kollektivt» innenfor bondeorganisasjonene og samvirkeorganisasjonene, synes jeg ofte det er slik at bonden vet best. Og vi skal lytte til det. Så kan vi si at i den grad det finnes noe byråkrati – jeg sier i den grad, jeg sier ikke at det finnes – er det innenfor samvirkeorganisasjonene at bonden vet best. Og helt til slutt: Jeg vil slutte med det jeg startet med, dette med desentralisering av beslutninger. Jeg tror at det er det aller viktigste. Og jeg synes at det vi gjør i forhold til næringshager, skulle vi gitt til fylkeskommunen og sagt: Ja, takk.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-12:
Et folks identitet er nært knyttet til språket. Det er språket som er bærer av kultur og historie. Det er viktig med institusjoner. Det å få etablert ulike kulturinstitusjoner i samiske områder – alt fra teater til museum – er viktig og grunnleggende, men det aller, aller viktigste er at en har en politikk for hvordan man skal bevare og utvikle språket, det samiske språket, eller språkene, er vel mer riktig å si. Der føler jeg at det opplegget som er skissert i meldingen, er bra. En får til en arbeidsdeling mellom ulike utdanningsinstitusjoner. Universitetet i Tromsø skal ha et tungt ansvar for både språk og kultur og bygge opp tunge – i hvert fall forholdsvis tunge – forskningsmiljøer, og så skal Samisk høgskole ha ansvar for språk og språkutvikling. Jeg tror også at det som skjedde for noen år siden, da vi slo sammen Nordisk Samisk Institutt med Samisk høgskole, var et viktig grep for å prøve å styrke den språklige kompetansen og forskningskompetansen. En prøver å bygge opp miljøer, tunge faglige miljøer, som er i stand til å gjøre en skikkelig jobb både med å utvikle og ta vare på språket og å utvikle en akademisk terminologi, slik at det samiske språket har muligheten til å overleve i framtiden. Det å bruke ressurser på høyere utdanning og styrke forskningskapasiteten på området språk og språkutvikling er på mange måter kjernen i det å ta vare på den samiske kulturen og den samiske tradisjonen. Bommer vi der, gjør vi ikke jobben skikkelig der, tror jeg og frykter jeg at mye av den samiske kulturen kan være utsatt. Språket er grunnlaget for det meste. I den forbindelse er det viktig at vi klarer å rekruttere flere til høyere utdanning fra de samiske områdene, både til lærerutdanning og til høyere utdanning generelt. Det er en stor utfordring, kanskje ikke bare for sentrale myndigheter. Også lokale og regionale myndigheter har en utfordring i å få flere unge mennesker til å velge en akademisk utdanning og søke seg til utdanningsinstitusjonene i Tromsø og til den samiske høgskolen. De største, viktigste og sentrale utfordringene ligger i å sikre rekruttering til de institusjonene som har et spesielt ansvar for å utvikle de samiske språkene.
Anna Ceselie Brustad Moe (Senterpartiet), 2009-06-12:
Meldingen vi behandler i dag, handler om «de tiltak som foretas for å sikre og utvikle samenes språk, kultur og samfunnsliv.» Arbeidet med meldingen og debatten i Stortinget bør bidra til å løfte samepolitikken høyere opp på den rikspolitiske dagsordenen. Selv om det er Sametinget som er samenes folkevalgte, representative organ og dermed den viktigste premissleverandøren for samepolitikken, er det viktig at sentrale deler av norsk samepolitikk behandles i nasjonalforsamlingen også. Senterpartiet støtter Regjeringens overordende mål for samepolitikken og vil føre en politikk som tjener den samiske befolkningen, slik at samisk språk, kultur og samfunnsliv har en sikker framtid i Norge. Det er positivt at enigheten om disse overordnede målene favner så godt som alle partiene på Stortinget. Jeg kjenner best til den sørsamiske befolkningens særlige utfordringer. De er bl.a. knyttet til barn og unges situasjon, identitet, språk, læremiddelproblematikk og psykiske problemer. Sørsamene i Trøndelag føler dessuten på en nokså håpløs situasjon knyttet til rovdyr, som gir tilnærmet umulige forhold for reindrift. Når det gjelder språk, varsler Regjeringen i meldingen at den vil invitere Sametinget til et samarbeid om å utarbeide en handlingsplan for samisk språk. Jeg er glad for at Regjeringen innenfor det arbeidet vil legge vekt på å styrke det sørsamiske språket også. Samiske barn må så tidlig som mulig oppleve at samisk og norsk er likeverdige språk. Derfor er det viktig at samiske barn får et barnehagetilbud som styrker den samiske språkutviklingen. For at flest mulig senere skal velge samisk opplæring i skolen, er det helt avgjørende at tilbudet er godt. I dag er det en utfordring både når det gjelder gode læremidler og å skaffe tilstrekkelig antall lærere med kompetanse til å undervise i samisk. For tamreindriften er situasjonen i Nord-Trøndelag dramatisk. På grunn av rovdyrenes økte herjinger de siste årene trues hele eksistensgrunnlaget for dette urfolket. Særlig alvorlig er det når unge sørsamer som ønsker å føre reindriftstradisjonen videre, ikke lenger ser seg i stand til det. I vår fortalte 19 år gamle Malin Sandvik Wilks til Trønder-Avisa at hun opplever det som skjer med reindriftsnæringen, som et tap for hele den sørsamiske kulturen. I tillegg til store rovdyrtap sier hun at hun og andre sørsamer opplever manglende forståelse fra storsamfunnet. Hun ønsker å føre reindriftstradisjonen videre, men er redd rovdyrene tvinger henne til å endre planene sine. Regjeringen varsler i meldingen at den vil prioritere arbeidet med rammebetingelser for reindriftsnæringen. Jeg vil for min del sterkt oppfordre til at rovdyrsituasjonen og dens betydning for reindriften, både i Nord-Trøndelag og andre steder, må bli et viktig tema i et slikt arbeid. At landbruksminister Brekk har slått alarm og satt ned en arbeidsgruppe, håper jeg vil føre til gode løsninger for sørsamenes tamreindrift.
Vera Lysklætt (Venstre), 2009-06-12:
Jeg er veldig opptatt av at våre ungdommer, f.eks. i Finnmark, som reiser bort for å ta en utdannelse, spesielt hit til østlandsområdet, og som har lyst til å flytte hjem igjen etter endt utdannelse, skal få en større mulighet for å gjøre det enn i dag. Det må legges til rette for det. Hvordan ser statsråden for seg at vi bedre kan legge til rette for dette – både i form av nye kompetansearbeidsplasser og å gi barnefamilier muligheten til å ta i bruk f.eks. nedlagte småbruk i distriktene?
Vera Lysklætt (Venstre), 2009-06-12:
Små grendeskoler er viktig alle steder i landet, kanskje aller mest viktig i grisgrendte, små og samiske samfunn. Skolen i Tysfjord og Olderfjord, Elgå og Børselv skoler er slike småskoler som til stadighet trues med nedleggelse. Skjønner statsråden hvor svært viktige disse skolene er for det samiske miljøet, for det samiske språket og den samiske levemåten i disse småsamfunnene? Er det noe han kan bidra med, slik at disse skolene ikke til stadighet skal bli truet med å bli lagt ned?
Vera Lysklætt (Venstre), 2009-06-12:
Jeg vil fortsette mitt innlegg fra i sted. Det er også på høy tid at vi nå får en barnevernstjeneste som sikrer at samiske barns rettigheter blir ivaretatt fullt ut. Dessverre har altfor lite skjedd hittil i denne stortingsperioden, til tross for at jeg har tatt opp og belyst denne problemstillingen ved flere anledninger. Tidligere barneminister Karita Bekkemellem erkjente i sitt skriftlige svar til meg i november 2006 at det kan være en utfordring å oppfylle rettighetene i praksis. Samme statsråd svarte i spørretimen i mai 2007 på spørsmål fra meg at familieråd ennå ikke er blitt en innarbeidet metode i arbeidet med samiske familier. I november 2008 svarte nåværende barneminister Anniken Huitfeldt i en interpellasjon fra meg et klart ja på at familieråd bør brukes i flere saker hvor samiske familier er involvert. Familieråd er en beslutningsmodell hvor barnevernet gir storfamilien og nettverket rundt barnet eller ungdommen en mulighet til selv å finne løsninger og ta ansvar for å gjennomføre disse. Et samisk barn som først opplever å bli tatt fra sine foreldre, for deretter å bli plassert i et norsk og norsktalende fosterhjem som kanskje i tillegg ligger svært langt hjemmefra, opplever ikke bare å miste sine foreldre og eventuelle søsken, men blir også samtidig fratatt muligheten for å utvikle sitt samiske språk og sin kultur – dvs. hele sin samiske identitet. De mister på mange måter alt, og slik kan ikke en barnevernstjeneste her i landet som skal ta hensyn til barnets beste, fungere i fortsettelsen. Det er også på høy tid at arbeidet med å tilrettelegge for en god og velfungerende tolketjeneste i helsevesenet blir prioritert. Det er gjort altfor lite hittil i denne perioden for å finne konkrete løsninger som kan gi et bedre tilbud for de samiske pasientene. I kontakt med helsevesenet må den samiske befolkningen ha krav på å kunne bruke sitt eget språk. Blant den eldre samisktalende delen av befolkningen er det mange som verken forstår eller snakker norsk, og de må sikres et tilbud om tolking og informasjon på sitt eget språk. Jeg har ved flere anledninger tatt opp den mangelfulle tolketjenesten som i dag tilbys den samiske befolkningen. Helseminister Sylvia Brustad erkjente i juni 2007 at tolketjenesten for den samiske befolkningen ikke er god nok, men dessverre har svært lite skjedd de to siste årene.
Vera Lysklætt (Venstre), 2009-06-12:
Takk! Høsting og naturbruk er svært viktig for at den samiske kulturen, språket og levemåten skal kunne videreføres og ivaretas for framtiden. Reindriftsnæringen er både en viktig samisk primærnæring og en viktig samisk kulturbærer. Beitearealene er i dag under et sterkt press fra alle kanter. Det er derfor viktig at reindriftens arealer blir sikret for framtiden. Det er også på høy tid at reindriftsutøvernes behov for bl.a. snøscooter i utøvelsen av sin næring avgiftsmessig blir behandlet på lik linje med bondens behov for bruk av traktor i sin næring. Viktige samiske næringer og kulturbærere er også jordbruk, fiskeri, utmarksnæringer og duodji. Det er store muligheter for verdiskaping og produktutvikling med basis i samiske primærnæringer og kultur. Rekruttering til primærnæringene er en stor utfordring som må tas på alvor. Laksefiske har alltid vært en svært viktig del av den samiske kulturen langs Tanavassdraget…(Presidenten klubber.) (Presidenten klubber.)
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-06-12:
Eg er hjartans einig med Framstegspartiet i at det er viktig at det enkelte lokalsamfunn har ein skule. Men det er ulike forhold som tilseier at ein skule blir lagd ned frå tid til anna. Det kan faktisk òg ha med pedagogiske forhold å gjera, fordi skulen blir for liten. Desse vedtaka blir fatta lokalt. Der vi har styrkt innsatsen, er å gje kommunane rom for å styrkja sine tenester lokalt. Det er derfor desse 32 milliardar kr er komne på plass i perioden. Så har det vore diverse utgreiingar når det gjeld skuleskyss og auka utgifter for fylkeskommunane, ein kostnad som går ut over vedtak som blir gjorde i kommunane. Det heiter i dei undersøkingane som er gjorde så langt, at dei ikkje klarer det fullt ut. Det er vanskeleg å påvisa, for det er andre ruter inne i biletet, men eg ynskjer nok å sjå nærare på akkurat det.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-06-12:
Eg skal gje Bent Høie eit godt råd, og det er å lesa denne meldinga endå nøyare. Så skal eg gje han eit råd til, for eg ser at han tilnærmar seg denne meldinga på ein heilt spesiell måte, nemleg ovanfrå og ned. Eg har lese i dag at Høgre er skuffa over denne meldinga. Men viss Høgre hadde vore nøgde, hadde vi bomma med denne meldinga. Det er ikkje Høgre og sentrale stortingspolitikarar frå noko parti vi skal tilfredsstilla, det er lokalsamfunna ute. Han kan spørja kvifor ein på KS-konferansen i Finnmark var oppteken av denne stortingsmeldinga, og alt det dei her ville ha. Han kan spørja kvifor det er babyboom i Dyrøy, kvifor folk i Verran er nøgde med den nyopna lokalbutikken, kvifor folk no flytter til Røvær, og kvifor Iveland byggjer eit senter i sin kommune og får auka tilflytting. Det er fordi vi har nokre sentrale, generelle verkemiddel, men òg fordi vi spissar våre midlar slik at kommunane kan nytta det lokale handlingsrom betre.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-06-12:
Lat meg aller fyrst gje ros til representanten Bjørg Tørresdal for eit veldig godt arbeid som saksordførar. Når deg gjeld bustadpolitikken, har vi no i ein periode vore heilt nøydde for å konsentrera oss om dei mest vanskelegstilte på bustadmarknaden. Vi har brukt både tid, krefter og midlar der. Der lukkast vi no, for 2009 blir eit bustadsosialt år. Men det er ikkje slik at vi gløymer distrikta. Det er tvert imot slik at Husbanken er den viktigaste reiskapen f.eks. i Nord-Noreg og i distriktskommunane der. Det er òg slik at vi har eit forsøk med startlån – der det er delt risiko – slik at fleire kommunar skal kunna nytta seg av den moglegheita som ligg der. I tillegg er vi veldig opptekne av å skapa bulyst og å styrkja lokalsamfunna si utvikling for å fylla dei tomme husa.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-06-12:
Det har vore gjennomgåande i vårt arbeid med denne stortingsmeldinga at vi skulle fokusera på ungdom og framtida. Vi har vore på tre folkemøte og innhenta råd. Eit av dei råda som er referert i meldinga, er rådet frå Granvin ungdomsråd, som står på side 25 i meldinga. Dei peiker på betydinga av både bustadhus og tomter, gode arbeidsplassar som ein er utdanna for i nærleiken av der ein bur, trygt og godt nærmiljø utan kriminalitet, godt naboskap – noko av dette må ein ordna med sjølv – kulturskule, betre og billigare kollektivtransport, betre vegar og rassikring. Rådet meinte òg at kommunane burde samarbeide betre. Det framgår av stortingsmeldinga nettopp kor viktig vi synest det er med desentralisert høgare utdanning, med kompetansearbeidsplassar, så breitt som mogleg – difor òg eit engasjement for framtida både for breiband og for statlege arbeidsplassar utanom det sentrale austlandsområdet.