Per-Kristian Foss (Høyre), 2003-05-28:
Jeg har fulgt debatten med interesse og vil også gjerne være blant dem som gir ros til saksordførers fremlegg. Arbeidet i komiteen kan jeg av naturlige grunner ikke omtale, men fremlegget var meget balansert og omfattende. Jeg vil bare oppholde meg litt ved nettopp det representanten Kosmo sa om anmodningsvedtak. Med erfaring både fra dette hus og nå fra en kortere periode som statsråd synes jeg det er grunn til nettopp å understreke det som Kosmo var inne på: Anmodningsvedtak som ikke inneholder pålegg om utredninger, kan ofte føre til at Stortinget på mange måter motsier seg selv. Stortinget har ved gjentatte anledninger opp gjennom 1980- og 1990-tallet vært opptatt av at prosjekter i statlig regi ikke skal bli hengt ut på grunn av store overskridelser, på grunn av dårlige forberedelser o.l. Vi har hatt flere eksempler på større byggeprosjekter og dataprosjekter som har ført til store skandaleoverskrifter – og høyst berettiget, for den saks skyld. Den foregående regjering innførte et ekstra kvalitetssikringssystem av større prosjekter, som jeg vurderer som meget fornuftig, og som vi selvfølgelig følger opp. Det er av og til et problem at man ved anmodningsvedtak kan se bort fra nettopp slike krav til forberedelser av saker. Det kan være ønske om å føre sakene kjapt igjennom, men det er jo på resultatet at vi som politikere blir bedømt. Hvis resultatet da blir at eksempelvis store overskridelser kommer frem, svekker det selvfølgelig politikeres anseelse generelt. Jeg har også en liten kommentar til komiteens leder, som omtalte regjeringsnotater, som hun mente spesielt burde kunne utleveres i enkelte tilfeller på grunn av at det er utarbeidet av embetsmenn. Til det må jeg si at nei, det er de ikke. Det er statsrådens notat. Og hvis jeg skal få lov til å hitsette også en praktisk erfaring, vil jeg si at vi skriver det ofte selv, og iallfall er vi ansvarlige for det. Det nytter ikke å skyve embetsmenn foran der. Det er den enkelte statsråds notat, som selvfølgelig inneholder politiske vurderinger og fortrinnsvis forslag til konklusjon. Det har særlig vært Grunnloven § 75 f vedrørende innsynsrett og den derav –mer eller mindre – følgende endring av forretningsordenens § 49 a som har vært omtalt i debatten. Vår konstitusjonelle og parlamentariske praksis ivaretar etter mitt syn på en god måte balansen mellom regjeringens behov for å kunne foreta fortrolige politiske avveininger og Stortingets behov for opplysninger. Det er på historisk basis lite som tyder på at Stortinget ikke har kunnet utøve sin kontroll på grunn av manglende innsyn i interne dokumenter. Stortinget har heller ikke i nyere tid benyttet bestemmelsene i Grunnloven § 75 f til å treffe plenarvedtak om utlevering av dokumenter. Det er også åpenbart ulike syn rent faglig på tolkningen av Grunnloven § 75 f og i hvilken utstrekning den gir Stortinget adgang til å kreve innsyn i regjeringens interne dokumenter. Regjeringen har imidlertid merket seg at flertallet sterkt presiserer at kompetansen til å kreve dokumenter utlevert, kun bør benyttes «i ekstraordinære tilfeller». Når flertallet nå foreslår en egen bestemmelse i Stortingets forretningsorden som presiser retten til dokumentinnsyn fra Stortingets side, legger jeg til grunn at det ikke er ment å skje en endring av den konstitusjonelle og parlamentariske praksis. Reglene har vært respektert av alle partier som har sittet i regjering – de har vært slik at en ny politisk ledelse i et departement ikke har bedt om innsyn i tidligere politisk ledelses interne dokumenter. Det er en praksis i dag som tilsier at jeg som finansminister selvfølgelig ikke skal ha innsyn i politiske overveielser som lå forut for å legge frem eksempelvis statsbudsjetter under en tidligere statsråd. Det synes jeg er en god praksis. For å legge til: Det sikrer også at historikere får et reelt innsyn dersom, og – vi får si – når, dokumentene en gang blir frigitt, for da står det jo reelle påskrifter og ikke påskrifter av typen «viser til samtale» eller liknende ting, som på mange måter kan hjemle en mer muntlig saksbehandling. Når en regjering da har gått av, er det langvarig praksis for at den fullstendige samlingen av regjeringsnotater, dagsordener, protokoller samt referater leveres til Riksarkivet for bevaring. Den avgående statsministeren lager en depoterklæring som regulerer innsynsadgangen til den avgåtte regjerings notater. Det fastsettes av denne – altså statsministeren – en bindingstid før dokumentene kan frigis. Tilgang før den tid forutsetter altså samtykke fra den avgåtte statsminister eller fra lederen eller lederne i de partier som regjeringen utgikk fra. Det må legges til grunn at de foreslåtte endringer i forretningsordenen ikke er ment å innebære en endring i denne praksis. En konsekvens av dette er at eventuelle begjæringer fra Stortinget om innsyn i regjeringsnotatene til tidligere regjeringer må rettes til tidligere statsminister eller lederen for de partiene som regjeringen utgikk fra. Anmodninger fra enkeltrepresentanter om innsyn i andre interne dokumenter som tilkjennegir tidligere regjeringsmedlemmers politiske overveielser, må forelegges den person som var ansvarlig statsråd i den aktuelle perioden, og ikke avgjøres av etterfølgende regjeringsmedlemmer. Det må også forutsettes at den foreslåtte bestemmelsen i Stortingets forretningsorden om enkeltrepresentanters innsyn i regjeringens og forvaltningens dokumenter bare er tenkt å omfatte departementenes dokumenter. Ordet «forvaltningen», slik det f.eks. er brukt i offentlighetsloven, omfatter jo også underliggende direktorater, fylkeskommuner og kommuner. Det vil imidlertid ikke være hensiktsmessig at regjeringsmedlemmer tar stilling til utlevering av slike dokumenter – altså i direktoratene – og regjeringen har heller ikke rett til å instruere fylkeskommuner eller kommuner om å utlevere dokumenter til enkeltrepresentanter.