Svein Flåtten (Høyre), 2011-06-09:
La meg først gi en honnør til saksordfører Nesvik for godt gjennomført arbeid. Jeg vil også gi en honnør til statsråden for en melding hvor det er mye bra når det gjelder hvordan vi skal styre det statlige eierskapet. Jeg tror også det kommer til å være ganske mye igjen av det også om man hadde fulgt Høyres forslag i denne saken, og jeg tror ikke alt ville havne i Kina. Det viktige er hvordan vi håndterer eierskapet. Nå har jeg lyst til å understreke regjeringens budskap her om at staten, på samme måte som private eiere, må ha en mer dynamisk tilnærming til hvilke selskaper det offentlige har behov for å eie. Dette er en ny tilnærming, også hvor mye det er riktig å eie i de enkelte faser av selskapets utvikling. Der er jeg helt enig i premisset, men noe uenig i konklusjonen. Jeg kan ikke se at det følger av et slikt resonnement at statens eierskap, uansett dynamikk, skal holdes på et fast nivå uten at man har sagt noe om hvilke tiltak og hvilke selskaper man skal gå inn i. Da får det ikke så mye preg av dynamikk, men mer preg av statisk dogmatikk. Vi vil skjele mer til de praktiske vurderinger av selskapene. Hvis ikke man gjør det, blir det jo slik at man skal opprettholde et nivå, og så vil politikerne til enhver tid måtte finne noe å fylle opp nivået med, og det er politikerne som må finne de strategisk riktige investeringene. Det vil jeg advare mot. Så står det i meldingen, flere steder, at prinsippene for eierstyring og godt eierskap fortsatt skal legges til grunn – det er jeg svært glad for – likedan at ansvarsdelingen mellom styre og administrasjon av eiere vektlegges sterkt i meldingen. Det er noe jeg ikke kan få understreket nok. Jeg håper at vi også vil få se det i praksis, og at det blir et godt instrument og verktøy for statsråden og eierdepartementet. Høyre mener at hovedproblemet i norsk næringsliv er for svakt privat eierskap. Det er klart at størrelsen av det statlige eierskapet har betydning hvis en erkjenner et for svakt privat eierskap. Ikke minst gjennom delprivatiseringen av Statoil bidrar økt privat eierskap – som skjedde – til økt verdiskaping, økt innsyn i markedet og bedre investeringsinteresse, og det skaper mer konkurranse. Det er dette som er vår målsetting for flest mulig av de selskaper der vi foreslår å redusere eierskapet, ikke å eksportere eierskapet til Kina. Jeg vil derfor gjerne avlive den misforståelse som særlig komitélederen prøver å spre, at vi dramatisk reduserer det statlige eierskapet. Men vi er opptatt av en annen balanse. Det er ikke noe i våre forslag som rokker ved standpunktet om at våre viktige, store nasjonale selskap skal ha et eierskap som gjør at de er forankret med hovedkontor og tilliggende aktiviteter i Norge. Det er viktig for Norge som industrinasjon, og det har betydelige spin-off-effekter for annet næringsliv og fremveksten av annen industri. Derfor støtter vi selvsagt de forslagene som kommer i proposisjonen om det regjeringen nå ønsker å selge. I tillegg er våre salgsforslag i øyeblikket ikke annet et ordinært oppdrettsselskap i internasjonal og nasjonal konkurranse, eller et selskap som legger asfalt, vedlikeholder og bygger veier i konkurranse med mange andre. Utover det ønsker vi på sikt å redusere statens eierskap i Statoil fra 67 pst. til 51 pst. Det vil heller neppe bety noen eksport til Kina. Men det vil styrke selskapets integritet og konkurransekraft ytterligere, både hjemme og internasjonalt. Erfaringene har vist at delprivatisering har vært gunstig for selskapet. Hvis komitéleder Aaslands resonnementer er riktige, må han jo ønske å kjøpe seg opp til 100 pst. Jeg kan ikke forstå annet. Når det gjelder Statkraft, kanskje det viktigste selskapet staten eier, tror vi at man i fremtiden kan se for seg en deling, hvor risikoutsatt virksomhet, kanskje særlig den som foregår i utlandet, kan skilles fra de norske vannkraftressursene, og at den biten kan legges til rette for privat eierskap. Det kan tilføre selskapet kapital, det kan tilføre eierkompetanse, som jo er omtalt i meldingen ellers som en generell mangelvare i departementet – jeg kommer tilbake til det – og det kan øke verdiskapingen og selskapets verdier, slik vi har sett tidligere, i tillegg til at det medfører en risikoavgrensning. Men vi fremmer ikke noe forslag om det. Vi har anført det i merknader. Vi ser det lenger fremme. Når det gjelder våre reduksjoner i eierskap, har vi hele tiden en pragmatisk og praktisk tilnærming til det. Derfor har vi understreket flere steder at salg skal skje gradvis, når det er bedriftsøkonomisk riktig, tilpasset konjunkturer, markedsforhold, selskapets finansielle stilling osv. Regjeringen foreslår i meldingen å øke departementets kompetanse i eierskapsspørsmål. Det er umulig å mene om det er riktig uten å kjenne detaljene i den kompetansen man nå besitter, eller for den saks skyld ikke besitter. Derfor tar jeg denne informasjonen til orientering, men jeg vil minne om at skillet mellom styrets ansvar og deres fullmakter og eiernes kan bli vanskelig. Jeg mener det er styrets oppgave å sørge for det som fremstilles i meldingen som en «analytisk oppfølging» av selskapets situasjon og «å utvikle klarere strategiske oppfatninger om selskapenes utvikling», som man mener departementet skal gjøre. Det kan godt være riktig at eierne skaffer seg slik informasjon, ja. Men det som vil bli viktig her, er hvordan man bruker den, at styret har sin egen rolle, og at man ikke får noen sammenblanding av dette. Med slike forventninger følger også at styret må få gjøre sin jobb for å nå det ambisjonsnivået som flere steder er uttrykt til styrene. Jeg synes at lederavlønninger, som Terje Aasland var inne på, er illustrerende i en slik sammenheng. Vi er for moderate lønninger, både til ledere og andre, men jeg forutsetter at også regjeringspartiene mener at det er styrets ansvar å rekruttere de beste lederne for å oppnå de høye ambisjonene for selskapet. Da må ikke de hindres av inngjerdinger som gjør at de ikke kan nå ambisjonene. Jeg har ikke noe imot regler, men de må i så fall holdes, og vi har jo sett at det har vært vanskelig. Når det gjelder organiseringen av eierskapet, argumenteres det i meldingen sterkt for å samle dette enda mer i Nærings- og handelsdepartementet, men uten å konkludere. Det gjør heller ikke vi. Vi mener at enhver regjering her må finne den mest hensiktsmessige organiseringsformen uten noen skjematiske standardopplegg. Så til slutt noen ord som saksordfører for innstillingen til Prop. 83 S. Vi er enige med regjeringen i at selskaper som kun har forretningsmessige mål og opererer i konkurranseutsatte markeder og ikke har nasjonal strategisk betydning, kan avhendes, slik man nå har bestemt seg for i flere selskaper. Når det gjelder forslaget om fullmakter til kapitalutvidelser, har det alltid vært lagt til grunn at Stortinget har den reelle avgjørelsen ved beslutninger som vil endre statens engasjement der hvor den er eneaksjonær. Det samme har vært lagt til grunn for deleide selskaper. Derfor finner jeg forslaget om generelle fullmakter til egenkapitalutvidelser underlig på bakgrunn av den praksisen som har vært. Det er også uheldig, mener jeg, at selskaper navngis ved varsel om kapitalbehov uten at begrunnelsene er kjent i markedet. Komitélederen, som kritiserer dette standpunktet sønder og sammen, har selv stått i spissen for å få fullmaktssaker av denne type raskt igjennom i komiteen med en forsvarlig saksbehandling. Jeg mener at Stortinget har greid å tilpasse seg også den moderne verden og de kravene som finnes til effektivitet for å få sakene igjennom. Men jeg vil gjerne understreke at dette er en formell uenighet. I hvert fall fra vår side er det ingen uenighet – ved kapitalbehov og prosjekter, konkretisert i både Yara og Kongsberg Gruppen, er vi absolutt for å tilføre kapital. Men vi synes at Stortinget skal behandle dette på den måten som det har vært gjort før. Det mener jeg er riktig. Til slutt tar jeg opp de gode forslag som Høyre har.