trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2016-06-09:
Dette har vært en debatt der man har hatt litt vikarierende argumenter. Man beskriver problemer man ønsker å løse, og så er egentlig alle partiene enige om at vi skal løse disse problemene. Vi skal sørge for at folk som bor nær grensen, kan gå på en skole som er praktisk. Og til det siste innlegget: Vi skal hjelpe folk som er mobbet og trenger å skifte miljø. Men man trenger ikke å innføre fritt skolevalg over fylkesgrensene for å løse det. Som Lysbakken sa, er dette et karakterbasert opptak. Mener man at de som er mobbet og har gode karakterer, skal få skifte skole, mens de som er mobbet og har dårlige karakterer, ikke skal få skifte skole? Det stemmer ikke. Vi må jo løse problemet som beskrives, og finne et system for det. Representanten Tyvand beskrev ganske godt at vårt forslag løser det, så vi får holde oss til saken, fikse problemet og lage et system som virker.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2016-06-09:
Etter 22 år med Reform 94 og etter at alle regjeringer og storting siden den tid har snakket om at det avgjørende er å satse på tidlig innsats i grunnskole, barneskole, så ligger «drop out»-andelen, frafallet, i videregående skole like høyt som det har ligget hele tiden – på over 30 pst. og over 40 pst. i yrkesfag. Jeg tok opp i en interpellasjon til statsråden i november i fjor at vi også må utvikle bedre tiltak for dem som faktisk står i fare for å falle ut, eller er falt ut. Jeg er veldig glad for at statsråden og komiteen kommer tilbake nå med flere konkrete tiltak for dem også, og at vi kan snakke om dette og ikke bare det som også er veldig viktig: tidlig innsats. Det trengs også bedre medisin på dette området. En av tingene vi snakket om, var praksisbrev. Jeg fikk Stortingets utredningsseksjon til å undersøke hvordan det ligger an med ordningen med praksisbrev rundt i landet. Da de gikk gjennom alle fylkene, fikk de til svar at det var seks fylker som hadde gjennomført forsøk med dette siden ordningen ble innført i 2008. De oppga at det kun var 61 fullførte praksisbrev i perioden, og 34 hadde gått videre for å fullføre lærlingutdanningen, ta fagbrev – altså totalt 95, slik det ble oppgitt av fylkene. I dag har Oslo seks plasser på en bestemt linje, kokkelinjen på Etterstad. Møre og Romsdal har 18 plasser, Rogaland har ni plasser. Det var disse tre fylkene som oppga at de har plasser i dag. Jeg må si at det er et enormt behov for å pålegge fylkene å etablere denne ordningen med en helt annen basis og i et helt annet omfang enn det vi har sett i perioden siden 2008, til det vi ser i dag. Det må være tilgjengelig innenfor mange nok av de praktiske fagene, og det må være flere virkemidler for å utvikle gode nok tilbud. Så jeg er glad for at statsråden understreket det, at man kan komme tilbake også med mer påtrykk, flere redskaper å sette inn hvis det ikke funker. For å illustrere behovet: I min egen bydel, Alna bydel i Groruddalen, som er en av fire bydeler der, jobber den ansvarlige i bydelen med 500–600 «drop outs», elever som i dag ikke har et tilbud. For mange av disse vil praksisbrev kunne være et veldig relevant tilbud – 500–600 i en av 15 bydeler i Oslo. Så her må man jobbe bredt. Det er ikke nok med seks plasser på én skole f.eks. Jeg er også veldig glad for at man kommer tilbake med utvidet grunnskoleopplæring. Det har vært etterlyst. Jeg husker jeg var hos rektor på Stovner skole, som sa at vi har mange hengende rundt skolegården som egentlig har gjort det siden de gikk ut uten karakterer fra grunnskolen og uten grunnleggende kunnskaper. Jeg takker for at man kommer tilbake i dag med to viktige tiltak når det gjelder grunnskole og praksisbrev, og håper at man vil gå videre særlig på et punkt, at det skal varsles fra dag én når man er i ferd med å falle ut, og at man ikke venter på to eller tre oppsamlingsdatoer i året, noe som gjør at mange går lenge i et tomrom.
Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2016-06-09:
Vår jobb er å sikre at flest mulig har gode muligheter til å lykkes i livet. God utdanning til flest mulig er en viktig del av det – til Sander som bor i Vest-Telemark, til Oda i Porsgrunn og til Noora og William i Oslo. Da jeg var fylkesvaraordfører i Telemark, hadde vi ett viktig skolepolitisk mantra, og det var god utdanning i nærheten av der folk bor. Det var et mantra vi hadde, ikke for fylkeskommunenes skyld, ikke for fylkespolitikernes skyld, men for elevenes skyld. Det høres ut som en selvfølge, men det var krevende å få til i et fylke, som i de aller fleste andre fylkene i Norge, med store avstander, spredt bosetting, konsentrerte byområder og store distriktsområder. Dette var utgangspunktet. I tillegg måtte vi ta høyde for synkende elevtall, manko på læreplasser og ikke minst – og selvfølgelig – ungdommens utdanningsvalg innenfor hele 13 utdanningsprogrammer. Det er et finmasket system. Det krever planlegging, og man er avhengig av den forutsigbarheten man kan få for å gi flest mulig et godt tilbud. Jeg er derfor enig med flertallet av fylkeskommunene, som er skeptisk til å legge til rette for fritt skolevalg på tvers av fylkesgrensene. Jeg er redd for at det vil kunne føre til større utfordringer med dimensjonering av skoletilbudet enn det vi har allerede i dag – noe som vi vet kommer til å gå ut over elevene og kanskje dem som bor i de aller mest sårbare inntaksområdene i et fylke, og kanskje spesielt innenfor de yrkesfaglige studieprogrammene. Det er også sånn at et sånt system kommer til å gå ut over de elevene som har dårligst utgangspunkt til å konkurrere på karakterer. Og spørsmålet blir da: fritt skolevalg for hvem? Dette betyr ikke at Arbeiderpartiet ikke mener det er behov for en opprydding i praksis og regelverk for hvordan man skal håndtere gjesteelever. Det er en kjensgjerning at det rundt om i landet praktiseres ulikt, og det er heller ikke riktig. Derfor sier Arbeiderpartiet ja til å sikre elever en sterkere rett til å søke skoleplass over fylkesgrensene, men at det skal gjelde færre og klart definerte tilfeller enn det regjeringen legger opp til. Det er på den måten vi sikrer skoletilbudet for flest mulig. Det er på den måten vi sikrer frihet, ikke bare for noen, men for flest mulig.
Trine Skei Grande (Venstre), 2016-06-09:
Jeg har vært lærer i videregående, og jeg vet litt om hva som er utfordringen for ungdomsgruppa når det gjelder valg. Det er ofte at de velger litt for likt, de velger litt sånn som vennene gjør, de har lyst til å gå på den skolen som vennene går på – og som de har gått sammen med på skolen før. Jeg var sjøl med i min egen kampanje da jeg begynte på videregående, for å havne i klasse med mine venninner – for å kunne ha den samme gjengen å være med. Det er det vanlige. Man søker på den nærmeste skolen. Av og til trenger ungdommer litt motivasjon for faktisk å velge noe annet, fordi det er noe annet som utfordrer potensialet i dem. Så har jeg vært fylkespolitiker. Jeg har sittet med søknadsbunken for dem som ønsker å velge noe annet, de som faktisk ønsker å gå på en skole som ligger et stykke unna. Det er noe av det mest hjerteskjærende jeg har holdt på med, spesielt som fylkespolitiker i Nord-Trøndelag, hvor jeg var den eneste som faktisk mente at de skulle få lov til å velge noe annet. Høyre stemte meg ned med brask og bram, for vi skulle holde oss til inntaksgrensene i Nord-Trøndelag. Da satt jeg med søknader fra ungdommer som hadde opplevd mobbing gjennom hele ungdomsskoletida. De syntes det var helt forferdelig at de skulle gå sammen med den samme gjengen på videregående, man ønsket å bo hos bestemor bare for å begynne på noe nytt – ungdommer som hadde lyst til å skifte miljø fordi de og foreldrene egentlig var enige om at det nå kanskje var på tide å skifte miljø for ikke å havne utpå, ta feil retning. Alle søknadene som lå foran oss i den søknadsbunken, søknadene om å få bryte med det firkantede geografiske systemet, var historier om enkeltskjebner som valgte noe annet fordi det var viktig i livet deres. Det var like hjerteskjærende hver gang man svarte nei og de fikk beskjed om at de måtte gå på den samme skolen som de hadde gått, med den samme gjengen som de hadde gått sammen med på ungdomsskolen, sjøl om de ikke trivdes med det. Hvis noen av en eller annen grunn har lyst til å flytte langt eller lyst til å velge en annen skole, har de vanligvis en begrunnelse som vi burde ha respekt for, for de fleste ungdommer vil velge den nærmeste. De fleste ungdommer vil velge å gå i klasse med sine venner. De fleste ungdommer burde egentlig dyttes til å tørre å velge noe nytt, ikke bare velge den samme gjengen. Men i realiteten ser vi gang på gang at når noen faktisk tar det skrittet og beveger seg litt lenger geografisk for å kunne få en ny sjanse, er det reglementene, fylkeskommunenes egenart og alle de strenge formene vi skal putte dem inn i. Jeg mener at vi skal ha respekt for dem som ønsker å ta det valget uansett hvilken begrunnelse de egentlig har.
Tone Merete Sønsterud (Arbeiderpartiet), 2016-06-09:
I februar hadde Høyre-representanten Kent Gudmundsen et utspill om at han ville ha studiepoeng på fagskolene. Han gikk høyt på banen og mente sågar at alt annet ville være «akademisk snobberi». På fagskoleseminaret i kunnskapsministerens eget departement sa statssekretær Haugstad at studiepoeng bare ville skape forvirring. Så mitt spørsmål er ganske enkelt: Hva mener statsråden om studiepoeng på fagskolene?
Tone Merete Sønsterud (Arbeiderpartiet), 2016-06-09:
Vi har vært inne på at det er bra at studentrettighetene i dag styrkes, men det er også et annet spørsmål i den offentlige debatten akkurat nå, som handler om organisering. Grund-utvalget la fram en klar anbefaling om statlig eierskap av offentlige fagskoler. På det nevnte fagskoleseminaret i Kunnskapsdepartementets regi signaliserte igjen Haugstad at regjeringa ønsker et regionalt eierskap av fagskolene. Kan statsråden begrunne hvorfor han mener det er til det beste for fagskolene med et regionalt eierskap og ikke et nasjonalt? Jeg stiller spørsmålet nå, for det er en høyaktuell sak på dagordenen for tiden.
Mette Tønder (Høyre), 2016-06-09:
Først vil jeg takke for godt samarbeid i komiteen under arbeidet. I denne saken foreslås det noen endringer av lovteknisk art. Disse endringene må gjøres for å følge opp komiteens merknader i en annen innstilling, nemlig Innst. 285 L for 2014–2015. Alle partiene i komiteen har stilt seg bak disse endringene. Når det gjelder endringene i barneloven, er det ikke en enstemmig innstilling fra komiteen, og i det videre vil jeg redegjøre for flertallets syn i disse spørsmålene. Familiene er blitt mer mangfoldige. Vi har mammaer, pappaer, medmødre og medfedre, steforeldre, fosterforeldre og adoptivforeldre, for å nevne noe. Barn lever godt med dette mangfoldet så lenge det er kjærlighet og trygghet rundt dem. Barn kommer med en fantastisk evne til å få mennesker rundt seg til å elske dem, og vi voksne, de fleste av oss i hvert fall, er opptatt av å ta vare på barn rundt oss uavhengig av biologi. Familiene er mer mangfoldige, men allikevel er det noe som ligger fast, og det er vårt ønske om å få vite hvem som er vår biologiske mor og far. Vi har i dag ingen tidsfrister for å reise sak hvis man er feilaktig dømt som far. Heller ikke barn er bundet av tidsfrister i disse sakene. Det samme er ikke tilfellet for en mann som er juridisk far, og som kan legge frem opplysninger som tyder på at en annen mann kan være biologisk far til barnet, eller en tredjemann som mener at han er far til et barn som allerede har en juridisk far. I begge tilfellene må sakene reises innen ett år etter at de ble kjent med opplysningene om at det juridiske farskapet kunne være feil. Tredjemann må i tillegg reise sak innen barnet har fylt tre år. Innføringen av disse fristene ble gjort med den begrunnelse at stabilitet i barns liv var viktigere enn å få vite sannheten om det biologiske opphav. Dette er ikke enkle avgjørelser, og det å sikre stabilitet og trygghet i et barns liv er viktig. Allikevel vil flertallet i dag stemme for å fjerne disse tidsbegrensningene, fordi sannheten er viktigere. Det vil naturligvis være stabilt å tro hele livet at noen er pappaen din, som ikke er det, men lovens intensjon bør ikke være å bygge opp under denne formen for stabilitet, en stabilitet som kanskje nærmest er bygget på en løgn. Det er lett å finne eksempler på fedre som plutselig får beskjed om at de ikke er far, om mammaer som bærer på tøffe hemmeligheter, eller barn som aner at noe skurrer, men som ikke helt klarer å forstå hva det er, før de selv blir voksne. Leser du historier i dameblader av typen «dette hendte meg», eller for den saks skyld setter på ABBA-filmen «Mamma Mia!», ser du at virkelighetens historier speiles også i kulturen. I virkeligheten som i fiksjonen er dette vanskelige saker. Det kan være mange grunner til at løgnen er blitt fortalt eller historier ikke blir korrigert – alt fra utroskap til overgrep, fra hevn til et ønske om å gi barnet den beste pappaen. Dette gjør disse sakene utrolig vanskelig på det menneskelige plan, men juridisk mener allikevel flertallet at vi ikke kan tillate oss å lage regelverk som kan hindre at sannheten kommer for en dag.
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2016-06-09:
Først vil jeg takke saksordføreren for jobben hun har gjort. Denne lovendringen om tidsfrister i farskapssaker kommer veldig raskt tilbake til Stortinget, etter at den ble vedtatt i 2013. Jeg undrer nok på om ikke det er basert på den politiske uenigheten fra behandlingen den gang og det vi kan lese ut fra behandlingen i komiteen, der posisjonen i dag, som den gang var imot en tidsbegrensning, tar en omkamp. Vi ønsker ikke det fra Arbeiderpartiets side. Vi mener at vedtaket fra 2013 bør stå. Det å ha tidsfrister for å reise endringssak om farskap som er etablert ved pater est-regelen eller erkjennelse, mener Arbeiderpartiet ivaretar hensynet til barnet og gir stabilitet. Det må være det viktigste. Det dreier seg hovedsakelig om tilfeller der en mann som etter pater est-regelen er far, har levd sammen med barnet i mange år, deretter etter samlivsbrudd skal kunne reise sak om endring av farskap fordi han mistenker at han ikke er biologisk far. Vi mener at det å ha tidsfrister er det beste i slike tilfeller. Det er viktig å understreke at det ikke er barnets rettigheter som her berøres, det er foreldrenes – fars – tidsfrister. Barnet kan alltid reise sak om endring av farskap. Ja, barn bør få kjenne sitt biologiske opphav, men her har også foreldre et selvstendig ansvar for å bidra til at denne kunnskapen formidles. Alt kan ikke reguleres i lov. Flere høringsinstanser støtter at det ikke gjøres endringer, og vi har valgt også å lytte til Barneombudet, som mener at dagens regler er gode nok til å ivareta de interessene som er best for barnet. Det må være hovedlinja. Vi mener altså at en endring av barneloven § 6 ikke vil tjene barnet, og ønsker å stemme imot den. Utover det følger vi innstillinga.
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2016-06-09:
Ja, barnet kan alltid sjekke. Ingen omkamp, hører vi her også statsråden prøver å fortelle om. Vi kan lese i saken fra forrige komitéinnstilling hva argumentasjonen var der. Jeg leser de samme argumentene ut fra statsrådens innlegg. Mener statsråden at forrige regjering bare fant på det, mens statsråden altså er en lytter?
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2016-06-09:
Da undrer jeg på hvordan statsråden vekter forholdet mellom foreldrevern og barnevern i denne saken.
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2016-06-09:
Det er kanskje litt uklart når jeg sier foreldres vern og barnets vern, det er altså vektingen mellom barnets beste og foreldrenes beste jeg undres på.
Laila Reiertsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-09:
Dette handlar ikkje om ein omkamp; dette handlar om å lytta til innbyggjarane i dette landet. Det er gledeleg frå Framstegspartiets ståstad at ein igjen opphevar tidsfristar for farskap. Biologisk tilknyting er viktig for det enkelte mennesket, og vi som myndigheit bør ikkje vera med og overstyra det på nokon som helst måte. Barnets beste skal vera styrande. Det å ha ein usikkerheitstanke om sitt opphav, kan vera psykisk utfordrande for barnet. Ikkje berre for barna, men også for fedrane, som dette forslaget handlar om, kan det vera tøft å leva med ei usikkerheit over tid. Ja, det er trygt for mange å vita med sikkerheit, om dei veit, heilt sikkert, men det er jammen tøft og utrygt å leva med usikkerheita. Dagens reglar er der for stabilitet og ro for barna, blir det sagt, men her er ein inne på å meina noko som på ein måte skal vera legitimt for alle. Slik er det berre ikkje. Enkeltindivid, både barn og foreldre, er forskjellige. Livssituasjonar endrar seg, og informasjon og spørsmål om opphav kan koma på ulike tidspunkt i livet, både frå foreldre til barn og frå barn til foreldre – og frå andre. Det å leva med ei usikkerheit er langt ifrå til beste for verken barnet, fedrane eller familien. Difor er Framstegspartiet glad for at ein igjen ser enkeltmennesket i farskapssaker, og at vi gjer det vi gjorde også under behandlinga av Prop. 105 L for 2012–2013, der vi saman med Kristeleg Folkeparti og med to røyster frå Høgre gjekk mot ei gjeninnføring av tidsfristar. Vi tar det biologiske opphavet til enkeltmenneske på alvor og vil ikkje at tidsfristar skal stå i vegen for å kjenna sanninga. Tvilen kan splitta og skapa usikkerheit i familien. Difor må vi gjera det vi kan for å førebyggja dette.
Laila Reiertsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-09:
Først og fremst takk for godt arbeid i komiteen. Det å få barn er ei stor glede, og det å få to eller fleire samtidig må jo vera dobbel eller tredobbel glede, alt etter kor mange som kjem på ein gong. Men nokre opplever det ikkje berre som gledeleg, men til tider også som utfordrande på ulike måtar. At foreldre kan utøva foreldrerolla si på ein god og kjærleg måte, er svært viktig, enten ein får eitt eller fleire barn, samtidig som ein tenkjer på at det for dei som får fleire barn samtidig, er ei ekstra stor påkjenning med fødsel og barseltid. Så er det situasjonar med berre eitt barn som kan vera like utfordrande. Dette kjem an på svangerskap, fødsel og barseltid. Det er like forskjellig enten ein føder eitt barn eller fleire barn samtidig. Sikkerheitsnettet i samfunnet skal fungera også for denne gruppa, på lik linje med andre. Dei fleste familiar vel å prøva å klara seg sjølve også med ulike utfordringar. Men av og til buttar det imot, og verken foreldre eller annan nær familie klarer å strekkja til for at ein skal ha det best mogleg. Vi har gode ordningar som gjeld alle som føder barn. Helse- og omsorgstenesteloven er styrande for nødvendig helsehjelp. Helse- og omsorgstenesta i kommunen skal samarbeida med familiar som treng det. Eg har sjølv i mitt virke som sjukepleiar bidratt til hjelp til fleirlingforeldre, både på dag og på natt, for å avlasta og hjelpa i ein periode for at foreldre, og då spesielt mor, kan henta seg inn med søvn. Som leiar i heimetenesta blei det ekstra mange som melde seg for meg når det var snakk om å bidra til desse familiane. Mange hadde god kompetanse frå eiga erfaring med spedbarn, og det er tidlegare barnepleiarar som no arbeider i denne tenesta. Utfordringa er at lovverket blir ulikt brukt rundt om i kommunane. Dette må det bli ei endring på. Omsorgspermisjon, foreldrepengeordninga, kontantstøtte og barnetrygd er ordningar som blir utvida ved fleirlingfødslar. Redusert arbeidstid og rett til ammefri er andre gode ein kan nytta seg av når ein går tilbake igjen til arbeidslivet. Foreldrestøttande tiltak som Home-Start er eit anna eksempel på tiltak som også kan hjelpa fleirlingfamiliar til liks med foreldre med eitt barn. I 2015 hadde Home-Start 33 avdelingar i Noreg og 43 koordinatorar tilsette i kommunar eller frivillige organisasjonar. Eg er ikkje i tvil om at fleirlingfamiliar oftare kan få utfordringar enn andre. Men det gjeld fleire familiar også. Det er derfor viktig at ein ikkje har meir fokus på denne gruppa enn andre som kan ha like store, om ikkje større, utfordringar enn akkurat desse. Derfor støttar Framstegspartiet forslaget om å «iverksette en levekårskartlegging om flerlingfamilier, enslige med flere barn i småbarnsalder, familier med barn som har alvorlig sykdom eller funksjonsnedsettelser, familier som har alvorlig sykdom hos foreldrene, og andre med spesielle omsorgsbehov.» Dette blir meir rettferdig og vil forhåpentlegvis føra til betring for dei det gjeld. Så får vi sjå kva denne levekårskartlegginga seier, og eventuelt jobba ut frå det.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-06-09:
Når Stortinget i dag behandler forslag om å oppheve tidsfrister for å reise sak om endring av farskap, er det ut fra en erkjennelse av at kunnskap om biologisk tilknytning er en av grunnpilarene i livet. I dag har vi tekniske muligheter til å fastslå slektskap med nær sagt 100 pst. sikkerhet. Hvis det skulle oppstå tvil om en far virkelig er den biologiske faren, eller om et barn kanskje har en annen far, vil usikkerheten gnage på det etablerte forholdet mellom dem som tviler. I dag kan en mann som er juridisk far, reise sak om farskap dersom han kan legge fram opplysninger som tyder på at en annen mann kan være biologisk far til barnet. En mann som mener at han er biologisk far til et barn som allerede har en juridisk far, kan reise sak dersom han kan legge fram opplysninger som tyder på at han kan være far til barnet. I begge tilfellene må sak reises innen ett år etter at de ble kjent med opplysningene om at det juridiske farskapet kan være feil. Den som vil påvise sitt biologiske farskap, må i tillegg reise sak innen barnet har fylt tre år. Det er ingen tidsfrister for barn som ønsker å reise sak om endring av farskap. Det er heller ikke frister for feildømte fedre som ønsker å få saken sin gjenopptatt. Fram til 2003 var det i barneloven tidsfrister for å reise sak om endring av farskap. Regjeringen Bondevik tok initiativ til å oppheve tidsfristene. Begrunnelsen for dagens regler om tidsfrister, som ble innført under Stoltenberg II-regjeringen, var hensynet til stabilitet og ro for barnet, selv om en ikke kjente til et eneste konkret eksempel med fravær av tidsfrister som hadde vært problematiske for barn. Selv om sannheten for svært mange, både voksne og barn, ofte vil være frigjørende og positiv over tid, synes det ikke mulig på generelt grunnlag å si hva som er til barnets beste i det enkelte tilfellet. Det gjelder enten utfallet skulle være en avkreftelse av eller en bekreftelse på et eksisterende juridisk farskap. Jeg mener at hensynet til biologisk tilknytning må tillegges avgjørende vekt, og at tidsfristene i loven hindrer dette. Tidsfristene hindrer at menn som har blitt fedre som følge av ekteskap eller fordi de har påtatt seg farskap, kan reise sak om endring av farskapet på et senere tidspunkt. Tidsfristene hindrer også at andre menn kan kreve å få vite om de er far til barnet, etter at barnet har fylt tre år. Hvis moren og barnets juridiske far motsetter seg å ta opp saken, vil spørsmålet om hvem som er biologisk far, ikke bli avklart. Hvem som er et barns biologiske foreldre, er helt grunnleggende for menneskers forståelse av seg selv. Jeg mener at dersom det er tvil om hvem som er far til et barn, vil det være til barnets beste å få dette spørsmålet avklart. Hensynet til kunnskap om biologisk opprinnelse er her så tungtveiende at jeg mener det ikke skal være tidsfrister i loven som hindrer at disse sakene kan tas opp og behandles på en forsvarlig måte i rettssystemet. Derfor er jeg glad for at flertallet i komiteen støtter forslaget om å oppheve tidsfristene i farskapssaker.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-06-09:
Det ble, som representanten Mandt viser til, gjort en endring i 2013 av den forrige regjeringen. Medlemmer fra Kristelig Folkeparti sendte da et brev til statsråden – det var den forrige statsråden – som svarte på et spørsmål om det hadde vært kjennskap til om det var barn i disse tilfellene som hadde blitt skadelidende. Det hadde statsråden ikke kjennskap til. Dette har vært viktig for de borgerlige partiene å endre. Det var det også merknader om i den forrige saken i 2013, men det har altså vært viktig for oss å få fram det biologiske prinsippet, at alle har rett til å kjenne sitt biologiske opphav, og at dette er viktigere enn å ha en tidsfrist i slike saker.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-06-09:
Da må jeg bare si at jeg ikke skjønner helt hvordan foreldrevern og barnevern kommer inn i disse sakene, for det er sjelden barnevernet kommer inn i slike saker som dette. Det som har vært hensynet her, er det biologiske prinsippet, at en skal kunne ha kunnskap om sin biologiske opprinnelse, og at det ikke skal være tidsfrister i loven som hindrer at en sak kan tas opp og behandles på en forsvarlig måte i rettssystemet.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-06-09:
Da har jeg lyst til å vise til barnekonvensjonen, som sier at alle barn har rett til å kjenne sin opprinnelse. Det å vite om sin biologiske opprinnelse er viktig både for barna og for foreldrene, og jeg mener at det er så tungtveiende at det ikke skal være tidsfrister i slike saker.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-06-09:
Det er jo ikke sånn at de foreldrene som får flere barn samtidig, ikke har noen flere rettigheter enn andre foreldre i dag. Som jeg nevnte i mitt innlegg, er dagens foreldrepengeordning både raus og fleksibel, spesielt for flerlingforeldre, både de som får trillinger, og de som får firlinger. Det at fedrekvoten kan tas samtidig som mors permisjon, er også med på å gjøre at de det første leveåret kan være lenger hjemme med barna, og ikke minst at de kan være to. Så er jeg opptatt av at alle foreldre som har utfordringer, blir sett og får den hjelpen de trenger. Derfor er styrking av helsestasjonene viktig – det er helsestasjonene som møter familier fra første dag og kan se om det er familier som trenger ekstra hjelp. Det er også kommunenes ansvar å ha både familiesenter, Home-Start og andre foreldrestøttende tiltak som kan verne og hjelpe familier i den krevende situasjonen som de er i – uansett om de har funksjonshemmede barn, om de har to barn, fire barn eller ett barn.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-06-09:
Da skal jeg være litt personlig. Jeg vokste opp med fire søstre, og i enkelte perioder måtte min mor ha den gamle husmorvikaren, som kom og hjalp til. Jeg tror vi alle kan kjenne oss igjen i at det var en god ordning, den gangen. Så er jeg veldig glad for at det er mange kommuner som har gode ordninger. Om de kaller det husmorvikar, eller om de har andre ordninger som gjør at noen kan komme hjem og hjelpe familier når de trenger det, synes jeg det er positivt, men jeg mener også at det må være opp til den enkelte kommune å ha ordninger som sikrer de familiene som trenger hjelp i en periode. Jeg har også lyst til å vise til Home-Start, som er et frivillig foreldrestøttende program som gir tilbud om avlastning og støtte til småbarnsfamilier som har en vanskelig hverdag. Det er nok flere kommuner som også kunne hatt det tilbudet, men jeg er likevel glad for at det fins – det er noe som vi støtter, og vi ser at det er mange familier som får god hjelp av Home-Start.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-06-09:
Jeg må bare si at jeg er helt enig i representantens bekymring over at veldig mange i Kommune-Norge ikke får de rettighetene de etter lovverket har krav på. Det er et kommunalt ansvar å påse at kommunene gir innbyggerne de rettighetene de har krav på. Veldig ofte, også innenfor barnevernet, er lovverket veldig klart, men vi ser at det er en del kommuner som svikter. Derfor er det viktig at kommunene setter tidlig innsats, forebygging og samarbeid på tvers av tjenestene på dagsordenen, for vi vet at kan man klare å komme inn tidlig og hjelpe familiene, klarer man kanskje også å redde en del av de barna som i neste steg får utfordringer. Derfor er dette noe av det som har vært min hovedsatsing – å satse på forebygging og tidlig innsats og oppfordre kommunene til å jobbe på den måten. Der er det mange gode eksempler som vi skal være med og løfte fram, men det er også altfor mange kommuner som ikke klarer godt nok å jobbe med forebygging og tidlig innsats overfor familiene.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-06-09:
Regjeringen har ikke tatt stilling til eller diskutert familievikarer. Jeg vet at det har vært et forslag som har kommet fra SV flere ganger. Det som er viktig for meg, er at kommunene står fritt til å kunne organisere ordninger som passer den enkelte kommune og den enkelte familie. De kommunene som klarer å fokusere på tidlig innsats og forebygging – satse på helsestasjoner – klarer også å møte familiene på et tidligere tidspunkt og sette inn hjelpetiltak i familier som sliter. Når jeg har reist rundt i Kommune-Norge, har jeg sett mange gode eksempler på gode ordninger. Man har familiesenter, og man har familiens hus der familien kan få hjelp. Jeg mener det er viktig at kommunene tilbyr dette til innbyggerne, for det er rettigheter som familiene har. Vi må også tenke at det er viktig å følge opp familier som har utfordringer i en periode av livet.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-06-09:
Eg vil kort gjera greie for Senterpartiets syn i denne saka. Vi kjem til å støtta Arbeidarpartiet og kjem til å røysta imot denne lovendringa. Vi er på den lina som vi var da vi satt i regjering. I denne saka synest eg at treårsregelen kanskje er meir problematisk enn eittårsregelen, men vi legg vekt på at barneombodet anbefaler dagens ordning, dei meiner den er god for barna. Vi legg vekt på at den endringa som skjedde sist, ikkje var basert på partipolitikk, men på grunnlag av det som Stortinget vart anbefalt i ein NOU. Vi registrerer at regjeringa skriv at både barnekonvensjonen og Den europeiske menneskerettskonvensjonen vert varetatt i både det som er dagens situasjon og lov, og det som vert foreslått av regjeringa. På denne bakgrunnen kjem Senterpartiet til å røysta imot dette forslaget.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-06-09:
Ja.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-06-09:
Ein omsorgssektor med eit betydeleg innslag av ideelle organisasjonar og tilbydarar av helse- og omsorgstenester vil bidra til trygge lokalsamfunn, styrkt demokrati og til å byggja bru mellom innbyggjarane, det frivillige og offentlege styresmakter. Dei aller fleste vestlege landa har ein aktiv politikk for å sikra ei blanding av private kommersielle, private ideelle og offentlege leverandørar av velferdstenester. I Noreg har skjerma anbodsrundar for ideelle organisasjonar vore eit viktig verkemiddel. Ved implementering av EUs direktiv for offentlege anskaffingar i norsk rett er denne tradisjonen trua. Næringskomiteen har skrive ei god innstilling ut frå denne situasjonen. Det vert presisert at Noreg skal utnytta handlingsrommet som EU-direktivet gir, og at det inkluderer å tildela kontraktar direkte til frivillige organisasjonar under visse vilkår. Komitéfleirtalet har pålagt regjeringa å utforma forskriftene slik at ein kan ta i bruk samarbeidsmodellar. Det gjeld f.eks. ordninga «utvida eigenregi». Men Venstre stemmer altså ned forslaget om å gi oppdragsgivarar tilgang til på nærare fastsette vilkår å reservera kontraktar om helse- og sosialtenester for ideelle organisasjonar. Dette må vi ordna opp i etter stortingsvalet neste haust. I dag har mange i debatten snakka pent om ideell sektor, men denne lova sikrar ikkje ideell sektor. Det er det Stortingets politikk som gjer. I regjeringsplattforma står det: «Regjeringen mener i utgangspunktet at produksjon av velferdstjenester skiller seg lite fra andre tjenester. Bruk av konkurranse stimulerer til verdiskaping, bedre tjenester og effektivisering. Det er derfor helt nødvendig at konkurranse blir et gjennomgående element i offentlig virksomhet. Lovfestede rettigheter til velferdstjenester, kombinert med fri etableringsrett og stykkprisfinansiering direkte til den tjenesteprodusent forbrukeren velger, kan bidra til å sikre en slik utvikling.» Det er denne politikken som er ein direkte trussel mot ideell sektor i Noreg i dag. Det hjelper ikkje med ei relativt god anskaffingslov dersom regjeringa har vondt i viljen. Senterpartiet vil vekk frå denne konkurranseideologien og meiner at dagens anbodssystem for frivillige og ideelle organisasjonar har mange svake sider og bør avviklast til fordel for løpande avtalar med det offentlege basert på kvalitet. Senterpartiet har fremja eit forslag til Stortinget om å setja eit mål for ideell sektor i Noreg. 25 pst. av den samla omsorgssektoren skal vera organisert og driven som ideell verksemd innan 2030. Saka kjem til behandling i Stortinget til hausten.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-06-09:
I proposisjonen står det veldig klart at dei nye rettane skal forståast slik at dei eldre får rett til eit vedtak, men ikkje rett til ein sjukeheimsplass. For sjølv om ein oppfyller kriteria for tildeling av langtidsopphald, har fått eit enkeltvedtak om det og fått medhald hos Fylkesmannen, kan ein verta plassert på ei venteliste utan at ein får vita kor lang tid ein skal stå på den lista. Trur statsråden at den sjuke eldre forstår at ein slik ny praksis er ei styrking av rettane hans eller hennar?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-06-09:
Eg registrerer at statsråden seier at mange kommunar i dag driv uforsvarlege tenester, i og med at det bur veldig mange heime med heimebaserte tenester, noko som da, ifølgje statsråden er uforsvarleg. Det skal da verta betre med dette lovforslaget. Det er fantastisk viss det er slik. Mitt spørsmål er: Når det vert innført no, går ein vekk ifrå det som var vurdert i høyringsforslaget om å setja ein frist for oppfylling av vedtaket om langtidsplass. Med ventelistekaoset i helseføretaka friskt i minnet, der ein får ventelister som er skjulte, osv., er det grunn til å spørja: Kvifor har ikkje regjeringa, når ein først går inn for dette, tatt dette heilt ut og gitt pasientane ein frist for kor lenge dei skal stå på venteliste? Det er snakk om månader, det er snakk om år. Kva tenkjer statsråden om det?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-06-09:
Representanten Tone Wilhelmsen Trøen sa at ho ikkje kunne forstå korleis vi kunne stemma imot denne proposisjonen i dag, men vi har veldig mange gode grunnar. Eg gjentar: Legeforeininga er imot dette. Det er også Sjukepleiarforbundet, KS, Helsetilsynet, Helsedirektoratet, Advokatforeininga, mange kommunar og ikkje minst landets pasient- og brukarombod. Så vert det hevda at brukarorganisasjonane er for. Kanskje har ein funne nokon, men på Pensjonistforbundet sine sider står det at dei er skuffa over regjeringa sitt forslag. «Vi kan ikke se at retten til sykehjemsplass styrkes eller at kommunenes forpliktelser øker som følge av dette lovforslaget.» Dei fryktar at lovforslaget opnar opp for å tilby ein tilsvarande bustad utan å tilby sjukeheimsplass. Det vert vist til dei nasjonale kriteria. Det ligg allereie eit forslag ute som Helsedirektoratet har utarbeidd, i forbindelse med det nasjonale forsøket med statleg finansiering. Dei kriteria er jo så skjønnsbaserte at det vil ikkje verta noka styrking av rettane ut av dei. Når det gjeld ventelister, registrerer eg at statsråden ikkje svarte på det eg spurde om i replikken: Kor lenge synest regjeringspartia og regjeringa det er greitt at dei eldre som har fått rett på sjukeheimsplass, kan verta verande på ei venteliste? Er det tre månader? Er det tre år? Ein har ikkje sagt noko om det og svarar heller ikkje på det her i dag. Det mest ærlege som har kome fram frå posisjonspartia i denne saka, er at dette er ei oppfølging av det som står i regjeringsplattforma, om at ein skal utgreia ei ordning om lovfesta rett til heildøgns pleie og omsorg. Det har eg respekt for, men resultatet er veldig dårleg. Det vi har fått, er ein forsterka rett til å bu heime når ein eigentleg har behov for ein institusjonsplass. Eg skal innrømma at dette skjer òg i dag, og det er litt av problemet, men forskjellen frå dagens praksis og det som regjeringa no vil fremja forslag om, er at no vert denne uverdigheita lovfesta.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-06-09:
Det som provoserer oss i denne saka, er at når vi vedtar ting, og når vi lovar ting til veljarane våre og går til val på noko, må vi vera ærlege. Her er problemstillinga reell: Det er for mange eldre som bur, og som må bu, heime med hjelp, men som burde hatt ein sjukeheimsplass. Regjeringa føreslår å lovfesta retten, men det som kjem, er ikkje ei lovfesting av ein rett, og det er her vår kritikk treff. Eg vil igjen berre referera frå høyringsinstansane: Helsedirektoratet seier ifølgje ein merknad i innstillinga at «det vil være vanskelig for den enkelte pasient eller bruker å forstå at vedkommende ikke får en sykehjemsplass, selv om man oppfyller kriteriene for tildeling av langtidsopphold og har fått et enkeltvedtak om dette – og heller ikke om man har fått medhold hos Fylkesmannen.» Dette er ei sak som det er god grunn til å reversera, for det er ei sak som ikkje tener pasientane.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-06-09:
Senterpartiet er positiv til og ser behovet for å innføra eit kommunalt pasient- og brukarregister. Mange før meg har tatt opp behovet for det og bakgrunnen for at det er nødvendig. Det vi har tatt opp spesielt i innstillinga, er fokuset på at dette ikkje må føra til auka rapporteringsbyrde i helse- og omsorgstenestene, for det er dokumentert i mange samanhengar at rapporteringsbyrda i helsetenestene allereie har auka. Registeret må utformast på ein måte som ikkje aukar denne rapporteringsbyrden. Vi har fremja eit forslag om det. Regjeringa skriv i proposisjonen at etablering av register og behandlinga av opplysningar i registeret må regulerast nærmare i forskrift. Ho vil utgreia og føreslå reservasjonsrett mot registrering av enkelte opplysningstypar og/eller bruk til enkelte formål i arbeidet med forskrift. Stortinget skal altså ta stilling til dei overordna rammene, og dei viktige prinsipielle avklaringane når det gjeld personvern skal koma i forskrift. Datatilsynet uttalar følgjande: «et vedtak i Stortinget basert på høringsnotatet vil innebære en fullmakt til å etablere et register som lovgiver ikke kjenner rekkevidden av når det gjelder personvernkonsekvenser.» Vi meiner det er eit viktig prinsipp at enkeltindivid skal kunne velja å reservera seg mot registrering av helseopplysningar med personidentifiserbare kjenneteikn, og vi meiner at denne lova burde opna for dette. Vi meiner at ein avgrensa reservasjonsrett som forslaget legg opp til, fort kan verta mindre tilgjengeleg enn ein generell reservasjonsrett. Vi meiner at i proposisjonen er det ikkje godtgjort at ei slik avgrensing som er føreslått, er nødvendig for å oppnå formålet med registeret. Vi synest det er viktig å minna om at det er generelt høg tillit i den norske befolkninga til helsetenesta og til offentlege register. Vi er einige med dei høyringsinstansane som peikar på at det er lite sannsynleg at så mange vil reservera seg at det vil få nokon innverknad på kvaliteten i registeret. Vi har i innstillinga lagt vekt på det som står om at registeret skal regulerast nærmare i forskrift, og at regjeringa meiner det er behov for å kunna utvikla registeret over tid. Kva slags opplysningar som skal registrerast, kva dei kan brukast til, tekniske og organisatoriske løysingar som skal sikra personvern osv., skal altså få si løysing i forskriftsarbeidet. Registerets formål og opplysningstype skal ikkje Stortinget ta stilling til no. Vi meiner at det som regjeringa listar opp, er veldig omfattande, og at lovforslaget gir veldig vide fullmakter til forskriftsarbeidet, sjølv om det vert presisert at forskriftene skal sendast på høyring . Vi meiner at prinsipielt viktige sider og viktige avgjerder i utviklinga av dette registeret, som kjem til å verta stort, må leggjast fram for Stortinget, og vi fremjar eit forslag om det. Elles kjem vi subsidiært til å stemma for denne lovproposisjonen. Dermed fremjar eg Senterpartiet sine forslag i saka.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-06-09:
I proposisjonen vert det vist til ei EØS-rettsleg vurdering som lovforslaget byggjer på, av Arnesen og Sejersted. Der vert det framheva at forslaget i seg sjølv ikkje kan sjåast på som ein trussel i «EØS-rettslig forstand», men at den samla utviklinga i den «norske alkoholpolitikken(sammen med for eksempel flere polutsalg, økt tax free omsetning, tillatelse til økt markedsføring og andre forhold) (sammen med for eksempel flere polutsalg, økt tax free omsetning, tillatelse til økt markedsføring og andre forhold) Eg synest dette er ganske reine ord for pengane, og lurer på kva statsråden vil gjera for å hindra at hans alkoholpolitikk vert ein trussel for ordninga med direkte sal.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-06-09:
For to år sidan vart det eit vedtak i Stortinget om å be regjeringa utgreia ein opptrappingsplan for førstelinja innan psykiske helsetenester, og regjeringa gav beskjed tilbake til Stortinget i statsbudsjettet om at dette var varetatt i primærhelsemeldinga og i statsbudsjettet. Så er det ein ny debatt her i dag. Eg høyrer representanten frå Venstre, som er samarbeidsparti til regjeringa, seia at ein opptrappingsplan vil koma. Da synest eg dette vert ganske forvirrande – mange forslag om opptrappingsplan og så ein strategi. Skal det no koma ein opptrappingsplan for psykisk helse?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-06-09:
I innlegget sitt uttalte statsråden som eit argument for ikkje å ha ein opptrappingsplan på dette feltet at det ikkje var så lurt å ha så mange opptrappingsplanar samtidig. Eg forstod han slik at det at ein har ein opptrappingsplan på rusfeltet og rehabilitering er eit argument for ikkje å ha ein opptrappingsplan for psykisk helse. Eg kan ikkje heilt forstå den argumentasjonen, for vi veit at når det gjeld rus og psykisk helse, er det to sider av same sak. Det er mange pasientar som har både ei psykisk liding og ei rusliding. Å ha ein opptrappingsplan berre på det eine og ikkje det andre synest for meg fagleg sett ikkje grunngitt. Så eg vil igjen spørja: Hadde det ikkje vore naturleg når ein har ein opptrappingsplan på rusfeltet, samtidig å ha ein konkret opptrappingsplan for psykisk helse?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-06-09:
I Riksrevisjonen sin rapport om samhandlingsreforma, som nettopp vart behandla her i Stortinget, kom det fram at det dei siste åra – etter at samhandlingsreforma har verka frå 2012 – har skjedd ei tiprosents nedbygging av døgnkapasiteten innan psykisk helse. Det har skjedd utan at kommunane har fått auka tilbodet sitt tilsvarande. 70 pst. av kommunane svarar at dei i liten grad har auka talet på årsverk innan rus og psykiatri.Det storting og regjering da kunne gjort, var å stoppa nedbygginga som skal skje vidare innan psykisk helse, men vi ser frå alle føretak at dette held fram. Det er eg svært bekymra for, og det burde i alle fall regjeringa og støttepartia tatt opp som ei sak i seg sjølv. Så har eg berre to kommentarar til det som er vorte sagt. Når det vert framstilt som at det no er eit knapt fleirtal i Stortinget som støttar ein strategi, vil eg minna om at i innstillinga står heile komiteen bak romartalsvedtaket, og Senterpartiet har i alle fall tenkt å støtta det forslaget som ligg. Når det i debatten her har kome opp kva denne strategien skal føra til, er eg like klok etter debatten. No har både representanten frå Venstre og representanten frå Kristeleg Folkeparti sagt at denne skal enda i ein handlingsplan, ein prioriteringsplan, men statsråden bekreftar det ikkje. Men så får det no vera. Senterpartiet kjem i alle fall til å støtta strategiforslaget og skal vera med og følgja det opp vidare.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-06-09:
Nei, eg er ikkje ute etter å finna feil. Senterpartiet har eit primærforslag til ein opptrappingsplan. Vi er bekymra når statsråden etter mitt syn ikkje har vore tydeleg på kva denne strategien skal munna ut i. Det er rett det som står i innstillinga, men eg følte at det òg måtte kunna seiast, og at statsråden kunne seia det same frå talarstolen. Men no har det kome fram, og det er bra. Grunnen til at eg er utolmodig og ventar på ein strategi, er at det no skjer ei omlegging i psykisk helsevern der ein byggjer ned døgnkapasiteten på sjukehus. Skal vi venta på ein strategi utan at vi er sikre på at kapasiteten i kommunane vert bygd opp no, fryktar eg for pasienttilbodet. Det er årsaka til engasjementet.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-06-09:
No snakkar vi om indikatorar, om tiltakspakke, om piloteringar, om tryggleiksstandardar, om pasientsikkerheitsprogram, om retningslinjer og om handlingsplanar. Alt dette har vi veldig masse av allereie. Samtidig er opp mot 60 pst. av pasientane på sjukeheimar underernærte. Vi driv med organtransplantasjonar i helsevesenet, og vi har spesialisert behandling. Det vi diskuterer i dag, er jo eigentleg veldig enkelt, men òg veldig vanskeleg, ser det ut som. Sjukepleiarforbundet viste til at det var travle vakter. Dei hadde ikkje tid, og dei hadde mange pasientar samtidig. Kva vil statsråden gjera for at det faktisk skal verta ei endring ute i tenestene når vi har alle dei handlingsplanane som er gode nok i seg sjølve?
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2016-06-09:
Jeg tar opp de forslagene vi har fremmet i saken.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-09:
Statsråden snakket i sitt innlegg om følelsen av utilstrekkelighet i spedbarnsperioden. Likevel ønsker ikke statsråden å ta grep som kan avhjelpe utilstrekkeligheten som flerlingforeldre opplever. Det er jo sånn at om man har to hender og tre barn som griner, er man rent faktisk utilstrekkelig. Derfor lurer jeg på hvorfor statsråden ikke ønsker å gi de foreldrene som opplever den utilstrekkeligheten, litt mer hjelp i deres hverdag, og hvorfor statsråden ikke ønsker å gjøre mer for de familiene som vi vet – og det er veldokumentert – har behov for mer hjelp og bistand for å trygge barna det aller første leveåret?
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-09:
Jeg er enig i at foreldrepengeordningen er både raus og fleksibel, at den er god, og at den skal vi verne om. Men likevel er det begrenset tid man har i lag hjemme mens man har flere barn å ivareta på samme tid. Statsråden viser til andre ordninger som flerlingforeldre skal kunne benytte seg av. Da lurer jeg på hva det er som gjør at statsråden ikke ser på familievikarordningen som en hensiktsmessig ordning for nettopp familier som har behov for det. Da snakker vi ikke bare om flerlingfamilier, men også om familier med akutt syke foreldre, barn med spesielle hjelpebehov og andre som en kort periode kan oppleve en krise og ha behov for bistand i sitt hjem. Jeg lurer på om statsråden ser at det kunne hjulpet foreldre i en vanskelig situasjon.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-09:
Med jevne mellomrom ser vi eksempler i media, og vi har kontakt med folk som opplever at rettighetene som man snakker varmt om fra politiske talerstoler, ikke er en del av deres hverdag. Det kan være en tvillingmor som har blitt enke, som har knekt en fot, og som må slepe rundt på både seg selv og ungene for å ordne med mat og bleier. Sånne ting skjer, livet er en uforutsigbar plass å være. Da opplever mange at de ramler mellom to stoler, at kommunene ikke har noen skreddersydd ordning, at verken hjemmehjelp eller miljøarbeidertjeneste er en del av kommunens etablerte hjelpeapparat. Jeg lurer på, i og med at statsråden anerkjenner behovet og selv har erfart at det kan være nyttig, om hun kommer til å ta grep og sørge for at familier med hjelpebehov får et mer likeverdig tilbud framover?
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-09:
Det er nettopp lavterskelinnsats vi snakker om, det å kunne bistå en familie før krisen blir komplett, før man blir så utslitt at det går ut over omsorgsevnen – det å få dagen til å henge i hop før den rakner. Vi ser så mange eksempler på folk som har behov for hjelp, enten i en akuttsituasjon eller fordi man har fått flere barn på samme tid, eller andre forhold som gjør at man hadde trengt noen ekstra hender i hjemmet for en kort periode. Så opplever man likevel at kommunene sier at de ikke har ordninger som er rettet inn mot det. De har et byråkratisk system, lang saksbehandlingstid eller rett og slett ikke tilpasset hjelp. Kunne ikke da familievikar vært en hensiktsmessig løsning å fremme som modell for at nettopp de tilfellene der man glir mellom to stoler, også skal fanges opp – at de ungene skal få god omsorg og en trygg hverdag og foreldrene en viktig avlastning?