Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2008-12-03:
For fire år siden var det den første budsjettdebatten for denne justiskomiteen. Husker jeg ikke feil, var det en litt smånervøs – kan man bruke begrepet – «gjeng» her som lurte på hvordan gjør man dette, og hvordan fikser man det – akkurat på samme måte som undertegnede stod her for åtte år siden sammen med daværende opposisjonspolitiker Storberget. Så for noen av oss har læringskurven vært lenger enn for andre. Det som i alle fall er et faktum, er at justiskomiteen har jobbet godt sammen, slik som komitélederen også påpekte, og i all hovedsak er vi vel enig om det aller, aller meste i det store bildet. Men så tenkte jeg også, siden jeg har hatt gleden av å sitte i justiskomiteen i åtte år, at jeg måtte se på hvordan det var før. Så jeg har gått tilbake og lest debattene for høsten 2001, 2002, 2003 og 2004. Hvis det er noen som lurer på hva vi snakket om da, skal jeg gi dere en kort tilbakemelding om det. Vi snakket om mangel på politi. Er det overraskende? Er det nytt i dag? Nei. Vi snakket om en økning i kriminaliteten. Er det nytt i dag? Nei. Vi snakket om soning, innholdet i soningen og soningskø. Snakker vi om det i dag? Ja, det gjør vi. Vi snakket om rask reaksjon i 2001. Det gjør vi fortsatt. Vi snakket om mangel på driftsmidler hos norsk politi. Gjør vi det fortsatt? Er det noen som kjenner det igjen? Ja, sannsynligvis de aller fleste. Og vi snakket om bl.a. vold i nære relasjoner, som vi også gjør i dag. Da kunne jeg muligens ha konkludert allerede nå med å si at vi ikke har kommet noe særlig videre, men jeg går ut fra at enkelte vil si at det er direkte feil. Faktum er likevel at vi diskuterer de samme tingene, og spørsmålet er: Har vi løst noen av de store problemene og utfordringene vi har innen justissektoren? Jeg tror ikke det. Det er mulig vi har gjort noe med dem. Det er mulig vi har kommet lenger i forhold til DNA. Det er mulig vi har kommet lenger i forhold til vold i nære relasjoner. Det er mulig vi har kommet lenger i å se på utfordringene som norsk politi har samlet sett. Det er mulig vi har kommet lenger i forhold til å se på samhandling mellom de ulike leddene innen justissektoren. Men med respekt å melde: Vi har ikke løst problemene. Jeg går derfor ut fra at de som står her om fire år, muligens diskuterer akkurat de samme tingene. Og det er ikke nødvendigvis feil, men det viser vel kanskje tvert imot at det ikke finnes noen enkle løsninger. Det finnes ingen «shortcuts» her. Det finnes bare én måte å løse dette på, og det er gjennom et langt og målrettet arbeid hvor man greier å fokusere på det som bør være – og er – det viktigste. Det vil selvfølgelig være avhengig av hvor man står politisk. Men for min del var det ganske interessant og også litt fornøyelig å se tilbake på dette, for det var en liten vekker i forhold til: Hva skal vi gjøre i dag? Hva diskuterer vi i dag? Jo, vi diskuterer det samme som vi gjorde her høsten 2001, 2002, 2003 og 2004. Så hvis jeg skulle bevege meg litt videre, har jeg også tatt meg den frihet å se på hva Høyres representanter gjorde i forrige periode. Når jeg ser på hva Høyres representanter gjorde i forrige periode sammenlignet med i dag, er jeg nødt til å stille meg selv et spørsmål: Hvis dagens justisprofil for Høyre er korrekt, da vil jeg hevde at de som satt her for Høyre i forrige periode, gjorde en dårlig jobb. Det som iallfall er helt klart, er at dagens Høyre-representanter har et vesentlig høyere fokus på justissektoren, på kriminalitetsbekjempelse, enn det man hadde i forrige periode. Det er mulig at det har en naturlig forklaring. Det er mulig at det er så enkelt som at man da satt i regjering, og derfor hadde noen føringer/begrensninger for hva man kunne, og hva man ikke kunne. Men det får jeg kanskje la Høyre svare på selv. Men med respekt å melde synes jeg at Høyre i dag gjør en god jobb, utfordrer på ting som er viktig. Jeg hadde, med respekt å melde, gjerne sett et like aktivt Høyre i forrige periode, og det burde vært mulig. Høyre hadde sågar – hvis jeg ikke husker helt feil – finansministeren. De hadde en partileder som satt i regjering. Så når historien skal skrives, var mulighetene til stede, men av ulike årsaker skjedde ikke det man kunne ha gjort. Men det skal jeg la ligge, da jeg er ferdig med den delen av historiebeskrivelsen. En annen ting som jeg synes det er verdt å ta med seg, er et intervju på Nyhetskanalen med daværende justisminister Odd Einar Dørum under PFs landsmøte på Røros. Med tanke på den politikrisen som har vært diskutert nå, sa han: Jeg opplevde noe lignende da jeg var justisminister. Jeg prøvde å løse det, men det var veldig vanskelig. Mitt forslag til det jeg måtte gjøre for å greie å finansiere en del utfordringer, var å gjøre to upopulære ting. Jeg la på egenandelen for fri rettshjelp, og jeg doblet bøtesatsene. Det var det verktøyet jeg hadde, og den muligheten jeg hadde for å løse de tingene jeg var satt til å løse. På nytt igjen oppfatter jeg at den daværende justisministeren – og han er her fortsatt – er en oppegående og ærlig person som ikke er redd for å si fra om hvordan han ser ting, og det skal han ha respekt og honnør for. Men jeg opplevde også at han var veldig åpen og direkte i forhold til at han havnet i en situasjon hvor han måtte velge en dårlig løsning for å komme videre. Men han valgte å gjøre det fordi det ene var viktigere enn det andre. Både jeg og daværende stortingsrepresentant Knut Storberget tror jeg kritiserte han en smule for begge deler, men han gjorde det fordi han mente det var den løsningen han hadde der og da. Det skal han ha respekt og honnør for. Hvis vi så går litt videre og ser på hva som er situasjonen i dag, har jeg tatt meg den frihet og kikket litt i diverse aviser. Nettavisen har en artikkel den 11. november i år hvor Erling Grimstad blir intervjuet. Han sier at politiet helt har mistet kontrollen innenfor økonomisk kriminalitet. Han sier at vi har mafialiknende tilstander her i landet. Han sier: «– Politiet har helt mistet kontrollen innenfor økonomisk kriminalitet. Dette faktumet har en svært negativ effekt på samfunnet. Jeg ser ikke lyst på dette i det hele tatt.» Så kan man selvfølgelig si at Grimstad tar feil. Så kan man se på Aftenposten 29. oktober i år, som har en forside hvor det står at 410 stillinger i politiet står ubesatt. Man refererer videre til at «i helgen passet fire betjenter på 250 000 mennesker». Det er mulig at dette er en større utfordring enn daværende justisminister Dørum hadde. Men det er i hvert fall en utfordring som jeg ikke kan se at den rød-grønne regjeringen har kommet med en løsning på – så langt. En annen sak – Sunnmørsposten 21. oktober: «Fritt fram for narkosalg». Leder for narkoseksjonen ved Sunnmøre politidistrikt, Sindre Ryssevik, er oppgitt: «De beslagene vi gjør, er nærmest tilfeldige. Per i dag er det dessverre fritt fram for tyngre stoffer på Sunnmøre, sier Ryssevik. Årsaken er rett og slett at politiet på Sunnmøre står helt uten mulighet til å snakke med informanter.» Så det man altså gjør nå, er å gi tapt for kriminaliteten. Videre står det i Drammens Tidende 23. oktober: «Politimannen skulle egentlig oppklart narkotikakriminalitet. I stedet må han kjøre politipatrulje på torget.» Prioritering? Ja, mulig. Det er mulig at det er rød-grønn prioritering. Men om det er en god prioritering, forbeholder jeg meg retten til å være sterkt tvilende til. I Romerikes Blad 26. oktober står det: «Hadde ikke tid til 29 utrykninger.» Og videre: «To politipatruljer og totalt fire politibetjenter. Det var politibemanningen på Romerike natt til lørdag.» Så har man tatt ut en utskrift fra politiloggen, hvor man kort refererte virkeligheten på Romerike den kvelden. Det var to tilfeller av promillekjøring som ble innrapportert, som man ikke gjorde noe med. Det var tre slåsskamper som det ikke ble gjort noe med, og det var også tyveri som det ikke ble gjort noe med. Hvis det er slik som man snakker om i budsjettinnstillingen, at nærpolitiet er viktig, og at folk føler at man kan få støtte og respons når man har bruk for det, ja, da har vi en utfordring, og den er dessverre ikke liten. Fredag 28. november hadde Dagbladet en sak der politiet advarer mot å oppholde seg på Karl Johan og Grünerløkka for å unngå ran. Er det slik å forstå at deler av hovedstaden nå er i ferd med å bli en unntakssone fordi vanlige borgere ikke kan gå dit med fare for å bli utsatt for kriminalitet? I så fall har kriminaliteten vunnet, og de lovlydige borgerne har tapt. Det er en situasjon som vi ikke kan ha. La meg avslutte denne delen med å påpeke en pressemelding fra Riksrevisjonen i forhold til økonomisk kriminalitet. De kjørte ut en pressemelding den 6. november, der de bl.a. sier: «Ettersom bokettersyn og virksomhetskontroller er sentrale virkemidler i disse etatenes arbeid mot økonomisk kriminalitet, er nedgangen i ettersyn og kontroller ikke i tråd med forutsetningene om økt innsats på området, sier Jørgen Kosmo.» Med andre ord: Det er ikke slik at det bare er i forhold til den synlige kriminaliteten at den rød-grønne regjeringen svikter – men det er også slik at innenfor sentrale felt, som jeg oppfatter at både statsråden og partiene tilsynelatende er opptatt av å bekjempe, nemlig økonomisk kriminalitet, leverer man altså ikke. Helt til slutt: I debatten høsten 2004 sier daværende medlem av justiskomiteen, Gunn Karin Gjul, følgende om budsjettet: «Arbeiderpartiet tar situasjonen i politiet på alvor(…) Dette problemet er en kombinasjon av struktur og trange budsjetter. For å kunne opprettholde et godt nærpoliti og sikre god bemanning både på kveldstid og i helgen trenger det enkelte lensmannskontor og den enkelte politistasjon mer penger til drift og ubesatte stillinger… Det er vår plikt å si fra og sørge for at vanlige folks trygghet ikke blir svekket.» (…) Nå har jeg altså kort redegjort for en del av de tingene som diverse medier har vist til. Jeg tror faktisk representanten Gunn Karin Gjuls beskrivelse fra høsten 2004 faktisk kan brukes like godt i dag. Jeg vil altså påstå at selv om den rød-grønne regjeringen har økt budsjettene – det har de selvfølgelig gjort, noe annet ville vært oppsiktsvekkende, ikke minst med tanke på lønns- og prisstigning og andre utfordringer, og den profilen man har hatt – tror jeg rett og slett det er på tide å fremme et nytt slagord, i hvert fall på vegne av oss. Det bør kanskje være: Ut med Knut. Det er mulig det er utilbørlig, men jeg tror at vi har et behov for, gjennom valget til neste år, å få en ny kurs. Så litt om hva Fremskrittspartiet selv gjør. Det er kanskje noen som har ventet på det også, men jeg regner med at det er ganske kjent. For vår del håper jeg, og vi har en ambisjon om, at vi skal holde på den profilen vi har hatt i alle fall gjennom de siste åtte årene, med en større satsing på norsk politi. Vi mener at politiet er av de beste når det gjelder forebyggende arbeid, og er et av de beste verktøyene i kriminalitetsbekjempelsen. Vi trenger altså mer driftsmidler til norsk politi. Vi trenger i dag, siden det hevdes og det er et faktum at vi mangler politiutdannede folk, å ansette flere sivile. Regjeringen gjør det, men vi mener fortsatt man har mer å gå på. Så vil vi hevde at vi trenger et investeringsbudsjett. Når tidene er trange og man sliter med budsjettene sine, må man legge noen ting til side fordi man ikke har råd til alt. Da synes vi man skulle vurdere å lage en ordning, à la det man hadde før, med at man fikk en sentral finansiering av en del av investeringene for å ta inn over seg utfordringene man faktisk har, og erkjenne at det er slik. Så er det også slik at et budsjett består av store poster og mindre poster. For Fremskrittspartiet har det vært viktig å fokusere på den jobben de frivillige gjør. Vi har registrert at dette har Regjeringen også sagt noe om, og at det er viktig å ha dem med i alle deler av samfunnet. Det støtter vi selvfølgelig opp om. En annen sak som er kommet på kartet nå, og som Regjeringen har gjort en jobb med, gjelder jordskiftedommerne. Justiskomiteen har møtt dem. Vi har tatt inn over oss en del av de utfordringene de har, men vi mener fremdeles at vi har en jobb å gjøre og et stykke å gå for å komme fram til et forsvarlig nivå. Det samme gjelder situasjonen med hensyn til rekruttering av dommerfullmektiger, som vi fra vår side ser på som bekymringsfull. Videre er det slik at jeg, før jeg går ned, skal ta opp forslagene våre i innstillingen. Vi har også denne gangen valgt å fremme en del forslag som vi selvfølgelig hadde håpet at Regjeringen skulle være med på. Et av dem gjelder samhandlingen mellom strafferettspleien og psykiatrien, barnevernet og utdanningssektoren. Det er slik at når barn blir berørt av dette, er man nødt til å jobbe på tvers. På samme måte som jeg oppfattet at statsråden kommenterte det på i forrige sak, er det slik at en etat alene løser ikke et problem, spesielt siden man ikke har en enerett på det. Da er man nødt til å løse det i fellesskap. Forskning er også en nøkkel til kunnskap. Høyre og Fremskrittspartiet har et forslag som vi gjerne hadde sett at flertallet ble med på, men det har det valgt å ikke gjøre. Og ikke minst: Vi mener helt klart at det nå er på tide å se på justissektoren samlet sett og få en analyse av hva som trengs innenfor de forskjellige delene av den, en samlet plan. Det vil også gi bedre forutsetninger for å kunne ha en korrekt budsjettering, vil vi påstå. For ikke å glemme å nevne en av de tingene vi ofte blir beskyldt for å snakke om, nemlig straff, vil jeg si at vi ønsker at Regjeringen legger fram en sak som omhandler straffenivået her i landet, slik at vi kan sammenligne det litt med straffenivået i andre nordiske land. Nå skal statsråden snart legge fram straffeloven for oss, og da vil vi jo få se hva slags referanser han har. Så det siste punktet: Det er fortsatt slik at en del saker med kjent gjerningsmann henlegges. Det synes vi er leit. Jeg oppfatter at Riksadvokaten er kritisk til det. Jeg oppfatter at statsråden har klare meninger om hvordan det skal være, men der har vi fortsatt en jobb å gjøre. Helt til slutt vil jeg ta opp forslagene våre og samtidig si at Fremskrittspartiet kommer til å støtte forslag nr. 22, fra Venstre.