Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2008-05-29:
La meg begynne med å takke både saksordføreren og statsråden for den ryddigheten som er vist, og den bistanden som er ytt komiteen i forbindelse med denne saken. Den har vært forbilledlig, og man kan slå fast at andre departementer nok har mye å lære av denne prosessen. Den loven vi behandler i dag, handler om hvordan norske arealer skal forvaltes. At det var behov for en opprydding i de lovene som gjaldt før, og spesielt plan- og bygningsloven, er det bred politisk enighet om. At det er behov for et klart regelverk for hvordan norske arealer skal forvaltes, er det bred politisk enighet om. At staten må ha siste ordet i noen få tilfeller, er det også enighet om. Men den største konfliktlinjen i denne saken handler om kommunenes rett til å forvalte egne arealer. Fremskrittspartiet ønsker å styrke denne retten, mens regjeringspartiene ønsker å svekke kommunenes rett til å forvalte egne arealer. Arealforvaltning er for mange kommunestyrer en sentral del av den politiske virksomheten, og ikke minst et viktig virkemiddel for næringsutvikling. God lokal arealforvaltning og tilrettelegging for boligbygging og hyttebygging er også et virkemiddel for å opprettholde og øke bosettingen i mange kommuner i landet. En reduksjon av kommunenes rett til å forvalte egne arealer vil medføre mindre interesse særlig for dette politikkområdet, men også for lokalpolitikk som sådan. I en tid da interessen for politikk er fallende, burde det ikke være i Stortingets interesse å bidra til at det å drive med lokalpolitikk bare skal handle om hvilke tjenester det skal kuttes i. Det burde også handle om utvikling og vitalisering av lokalsamfunnene. Fremskrittspartiet vil i dag fremme en rekke forslag som vil styrke lokaldemokratiet. Dette gjør vi fordi vi mener at vettet er likt fordelt i hele landet, og fordi vi mener at når det gjelder forvaltning av arealer i Tønsberg, i Austevoll, på Frøya, i Namdalen, på Senja og i Lom, er det ikke politikerne i Oslo og byråkratene i Trondheim som er best egnet til å forvalte disse. Fremskrittspartiet mener tvert om at disse arealene best forvaltes av lokalpolitikere og grunneiere i fellesskap. Så er det bare å registrere at Fremskrittspartiet står delvis alene, delvis sammen med Høyre, på dette standpunktet. Senterpartiet mener tydeligvis ikke lenger at vettet er likt fordelt i hele landet, og har sluttet seg til sine tradisjonelt sentralmaktsorienterte regjeringskollegaer, tilsynelatende uten kamp. At sosialistene ønsker å styrke statsmakten mot grunneierne og lokaldemokratiet, er ingen nyhet, men at Senterpartiet uten å tilkjennegi noen som helst form for motstand går med på dette, er svært skuffende. Et klart eksempel på denne frarøvelsen av lokal selvbestemmelse er at regjeringspartiene går inn for å frata kommunene planmyndighet ved vindmølleutbygginger. Det er ikke vanskelig å forstå at større vannkraftutbygginger som har stor nasjonal betydning for forsyningssikkerhet, og ofte får konsekvenser for elver som løper gjennom flere kommuner, må omfattes av statlig arealplanlegging. Men å åpne for å tvinge kommunene til å akseptere vindmølleutbygging er et utidig angrep mot lokaldemokratiet, og det kan ikke forsvares med at nasjonale interesser tilsier utbygging. Det forsøker jo faktisk heller ikke Regjeringen og stortingsflertallet seg på, i og med at forslaget som i dag dessverre kommer til å bli vedtatt, ikke inneholder en begrensning om at viktige nasjonale interesser må ligge til grunn for slik vindmølletvang. Dette står fullstendig i motsetning til det representanten Nordtun gir uttrykk for. Vindmøller vil aldri kunne gi et signifikant bidrag til en regions forsyningssikkerhet, i og med at de ikke produserer kraft i mer enn ca. en tredjedel av tiden. Strandsonen er det andre og minst like graverende eksemplet. Strandsonen representerer for mange kommuner de viktigste arealene både for næringsutvikling og for bosetting. I Senterpartiets program står det at lokal selvråderett skal være det bærende prinsippet i forvaltningen av strandsonen. Forslaget som dessverre ser ut til å bli vedtatt i dag, innebærer at det skal være et byggeforbud i hele strandsonen, langs havet og i vassdragene. Så åpnes det riktignok for en - dog meget skjerpet - dispensasjonsadgang fra dette forbudet. Hvis man ser det i sammenheng med flertallets forslag om regionale planer, betyr det at lokalpolitikere i Hol eller Hurum i framtiden må ha godkjenning fra byråkrater hos fylkesmannen i Drammen, fra politikerne i fylkeskommunen i Drammen, fra byråkratene i Direktoratet for naturforvaltning i Trondheim og fra miljøvernministeren i Oslo før de kan forvente å få godkjent en eventuell utbygging i strandsonen. Hvordan dette kan tolkes som at lokal selvråderett skal være det bærende prinsippet i forvaltningen av strandsonen, som Senterpartiet har gått til valg på, forstår jeg ikke, men jeg gleder meg til å høre Senterpartiets talsmann forklare det senere i debatten. Motorferdsel er et annet tema som det burde vært lagt langt mer vekt på i arbeidet med denne loven. Strengt tatt har vi ikke bruk for en egen motorferdsellov. Plan- og bygningslovens plandel ville ha vært et utmerket virkemiddel for å regulere motorferdsel i utmark og hjemle de nødvendige forskrifter for slik ferdsel. Jeg legger da til grunn det syn at kommunene burde fått utvidet rett til å forvalte motorferdsel i utmark, herunder hvor det skal være lov å kjøre, og for hvilke formål man skal tillate kjøring. Det har jo vært varslet fra regjeringshold at et nytt forslag til motorferdsellov skulle legges fram før sommerferien, men jeg noterer meg at de siste signalene fra Regjeringen indikerer at et slikt forslag ikke vil bli lagt fram før sommeren. Senterungdommens tidligere generalsekretær har sagt at dette ikke blir lagt fram før stortingsvalget i 2009. Det tror jeg etter hvert begynner å stemme. Det er svært skuffende, all den tid signalene fra flere toneangivende posisjonspolitikere - parlamentarisk leder både i Senterpartiet og i SV samt statsråd Helga Pedersen og stortingsrepresentant Torny Pedersen, begge fra Arbeiderpartiet - klart har indikert at kjøring med rekreasjon som formål skal tillates, og at motorferdsel skal forvaltes i medhold av plan- og bygningsloven. Etter min mening ville det da ha vært naturlig om Stortinget behandlet begge sakene samtidig, slik at de kunne ses i sammenheng. Når dette ikke har skjedd, og saken er utsatt, vil jeg tolke det slik at denne saken ikke er så klar som enkelte av posisjonens fremste talsmenn har gitt uttrykk for. Fremskrittspartiet har i alle fall forsøkt å gi uttrykk for at størst mulig del av forvaltningen av motorferdsel i utmark bør utøves av kommunene og i medhold av denne loven. Så foreslår Regjeringen også noe fornuftig i denne loven. En skjerping av prosedyrene for private planforslag er positivt. Særlig er kravet om tidligst mulig dialog med potensielt berørte interessenter meget fornuftig. Det er åpenbart at dette vil medføre en økt kostnad for private utbyggere, men denne skjerpingen sikrer at alle reguleringsplaner får den samme grundige behandling. Da blir det imidlertid noe merkelig at man samtidig ønsker å svekke de private planers rettsstilling. En lovfesting av at arealer hvor regulerte tiltak ikke er bygd innen fem år, må gjennomgå ny regulering dersom tiltaket er regulert med utgangspunkt i privat planforslag, er meningsløst. Regjeringen sidestiller på den ene side prosessen fram mot endelig planbehandling for offentlige og private planforslag. På den annen side svekker man de planene som i utgangspunktet har vært private planforslags rettsstilling. I dag bygges mange boligprosjekter, særlig ute i distriktene, ut over tid. Ved salg av de første boligene i et felt legges infrastrukturkostnaden for hele feltet til grunn for kostnadsberegningen for de enkelte enhetene. Dersom utbyggere i framtiden må kalkulere inn en mulighet for at de tiltakene som ikke er bygd innen fem år, kan risikere ikke å bli bygd, vil kostnadene for de enkelte enhetene nødvendigvis øke. Nok en gang rammes distriktene hardest, fordi det er der muligheten for å gjennomføre større utbygginger i en smell er minst. Loven innfører også et nytt fenomen i norsk forvaltning - lovfestingen er i hvert fall et nytt fenomen. De såkalte hensynssonene åpner for en lang rekke statlige overstyringer, som bare må nevnes helt kort. For eksempel vil den kunngjorte kjøpesenterforskriften fra regjeringshold diktere hvilke kjøpesentre som kan bygges hvor. Verre eksempel på statlig styringskåthet skal man vel lete lenge etter. Her går altså stortingsflertallet inn for at Miljøverndepartementet skal avgjøre hvor kommunene skal få lov å tillate bygging av kjøpesentre. Ser man dette i sammenheng med at det samtidig er signalisert at den forskriftshjemmelen Regjeringen i dag får til å pålegge kommunene et maksimalt antall parkeringsplasser i sentrumsområdene, blir jo komedien komplett. Kundene skal ikke få handle på kjøpesentre utenfor tettstedene, men de skal heller ikke få ha med seg bilen inn i tettstedene. Hvordan detaljhandel for småbarnsfamilier og folk med bevegelseshemming i framtiden skal foregå, er for meg et stort under. Uansett er kjøpesenterforbudet og parkeringsbegrensningene nok et eksempel på utidig statlig overstyring av lokaldemokratiet. Det illustrerer også at Regjeringen ikke tar inn over seg at Norge er et langstrakt land, og at deler av landet har en slik geografisk og demografisk struktur at kjøpesentre utenfor tettstedene er en viktig og nødvendig del av servicetilbudet i mange regioner. Regjeringen går også langt i å foreslå en etnisk dimensjon i arealforvaltningen i halve Norge. Fremskrittspartiet har stor forståelse for at all tradisjonell næringsutøvelse har krav på å bli hørt i areal- og plansaker. Men når Regjeringen foreslår å gi Sametinget innsigelser i alle plansaker - fra Hedmark i sør til Kirkenes i nord - som Sametinget mener er av betydning for samisk kultur og næringsutøvelse, er det å gå altfor langt. Det er derfor gledelig at komiteflertallet kraftig innskjerper at «Sametingets innsigelsesrett etter lovens bestemmelser kun kan komme til anvendelse der dette er av vesentlig og direkte betydning for samisk kultur eller samisk næringsutøvelse ». Fremskrittspartiet er som sagt glad for denne innstrammingen, men mener at vern av samiske kulturminner er ivaretatt av kulturminneloven, og at reindriften godt kunne bli likestilt med andre arealkrevende, tradisjonelle næringer. Regjeringens tilnærming innebærer at man i mange tilfeller i praksis må ha godkjenning fra sitt eget kommunestyre, sin egen regionale myndighet, byråkratene i Trondheim, statsråden i Oslo og, president, fra Sametinget i Karasjok, også i Engerdal i Hedmark! At dette kan ta motet fra enhver utbygger, er ikke vanskelig å forstå. Et eksempel på hvordan dette allerede fungerer, finner vi i Troms Folkeblad den 15. mai, hvor det framkommer at en utbygger ikke får forvalte sin egen innmark fritt, til tross for at det i manns minne ikke har vært kalving på mannens grunn. Det framkommer også i saken at mannen som ønsker å gjennomføre tiltaket, regner med at dersom alle instanser er positive, vil det ta tre år før endelig godkjenning av tiltaket vil foreligge. Dette mener Fremskrittspartiet er sterkt urimelig. Jeg vil avslutte med å si at Fremskrittspartiet går til valg på og tilkjennegir klart og tydelig i dag at vettet er likt fordelt i hele landet. Det er ikke overraskende at Arbeiderpartiet og SV stiller seg i spissen for en kamp for å styrke sentralmakten mot lokaldemokratiet. Det er disse to partiene tuftet på. Men at Senterpartiet i dag kan bidra til at denne loven blir vedtatt som den foreligger, er for meg et stort under. Jeg noterer meg at det er til dels Høyre og Fremskrittspartiet som i dag slåss for lokaldemokratiet, slåss for at Arbeiderpartiets, SVs og Senterpartiets lokalpolitikere ute i det norske land også i framtiden skal forvalte de arealene de er satt til å forvalte.