Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2008-04-04:
Saken er godt redegjort for av saksordføreren, så jeg skal ikke gå inn på det han har sagt, og gjenta det. Men jeg kunne tenke meg nå å trekke en linje fra de to foregående sakene og fram til den saken vi behandler nå. De to foregående sakene gjaldt unge uføre med psykiske lidelser og langtids sosialhjelpsmottakere, grupper som trenger tett oppfølging i NAV-systemet, fordi de har sammensatte behov. Og døvblinde er enda en gruppe med spesielle behov. Det synes jeg understreker at det egentlig er et dødfødt prosjekt å skulle lage egne handlingsplaner for hver enkelt diagnosegruppe. Det er jeg overbevist om bare fører til fragmentering og manglende helhet i hjelpeapparatet. NAV-systemet skal etter den nye innretningen forholde seg til individers behov på en kvalitativt god måte. Diagnose er fortsatt viktig, selvfølgelig, men diagnosen skal altså underordnes den enkeltes egne ressurser. Du skal bli sett som individ, ikke som medlem av en gruppe med en bestemt diagnose. Det samme kan egentlig gjøres gjeldende her som i de andre sakene, det blir for enkelt og ensrettet å si at statliggjøring av deler av det kommunale hjelpeapparatet er svaret på det som eventuelt ikke fungerer i dagens situasjon. Den største utfordringen for denne gruppen, de døvblinde - som for mange andre - handler ikke om flere formelle rettigheter, men om å få til en god koordinering av tjenester fra ulike hjelpeinstanser. Jeg sa det som kommunepolitiker den gangen at den fragmenterte stat er kommunenes største problem, og jeg har ikke endret oppfatning om det siden jeg kom på Stortinget - jeg har bare skrevet det om litt: Brukernes største problem er et fragmentert hjelpeapparat - spesielt brukere med sammensatte behov. Det tas nå grep for å få det på plass, gjennom individuell plan og koordinering av tjenester. Personlig har jeg aldri lagt skjul på at jeg egentlig ønsker litt større myndighet til NAV, at NAV når en individuell plan er lagt, kunne få myndighet til å beordre de andre instansene som eventuelt ikke leverer tjenester i rett tid. Vi er ikke der ennå, til det er sektortenkningen dessverre for rotfestet, men jeg er helt overbevist om at en dag kommer vi også så langt. Fremskrittspartiet er i sine merknader forundret, eller de undrer seg, over de andre partiene. Det er et velkjent trekk ved Fremskrittspartiet, Fremskrittspartiet er alltid mest forundret når de står alene mot resten. Men samtidig er de da i sin ønskeposisjon. Det som undrer meg, er at Fremskrittspartiet faktisk fortsatt opprettholder forslaget sitt, etter å ha fått det utførlige svaret fra statsråden som ligger i saken, og som viser at situasjonen i dag er helt annerledes enn situasjonen var for ti år siden da de merknadene som Fremskrittspartiet viser til, ble skrevet. Men det er også noe som jeg har skjønt etter hvert som jeg har vært på Stortinget: Tidligere, i Carl I. Hagens glansdager, registrerte jeg at i enhver debatt i tv var standardreplikken: Fremskrittspartiet har fremmet forslag i Stortinget, men ble dessverre stående alene. Etter at jeg kom hit og så flommen av Dokument nr. 8-forslag som hele tiden slår inn åpne dører, har jeg skjønt det. I denne saken er det absolutt det som er tilfellet - en slår inn åpne dører. Det betyr ikke at vi i flertallet er fornøyd med dagens praksis. Men utfordringen her er å bruke det verktøyet som ligger der. Det handler om kvalifisering av hjelpeapparatet, ikke nye handlingsplaner, som dessverre så langt har vist seg ikke å virke særlig godt for de brukerne de er ment for.