Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2007-12-04:
I interpellasjonsteksten tar representanten Kenneth Svendsen opp det tilsynelatende paradokset at et land med verdens beste velferdsordninger i både samfunnsliv og arbeidsliv likevel har så høy andel personer i yrkesaktiv alder som mottar uførepensjon. Det er også et tilsynelatende paradoks at på tross av aktiv arbeidsmarkedspolitikk og en rekke tiltak for å få uføre tilbake til arbeidslivet er det slik at relativt få vender tilbake fra selv en midlertidig eller tidsbegrenset uførestønad til arbeidslivet. Uførepensjonsutvalget blir referert til i interpellasjonen. I denne sal vil vi nok være mest opptatt av de konkrete forslagene til utvalget, og da særlig de forslagene som vil bli gjentatt av Regjeringen. Men utvalget har også levert en analyse av årsakene til den såkalte uføretilgangen. Denne analysen er det relevant å vurdere, for tiltakene for å begrense uføretilgangen bør nødvendigvis rettes mot årsakene til at folk faktisk går fra arbeidsliv til uførestønad. Medisinske årsaker er den viktigste grunnen til at uførestønad gis. Men Uførepensjonsutvalget peker på at dette neppe kan forklare endringen i, eller veksten i, antall søknader. Folks alminnelige helsetilstand er bedre enn noensinne. Endringer i arbeidsmiljøet kan heller ikke forklare det – vi har, som interpellanten nevner, et strengt arbeidsmiljølovverk, som har bidratt til at sikkerheten på norske arbeidsplasser er blitt bedre, ikke verre. Men utvalget peker på at en betydelig del av veksten kan forklares med at arbeidsstyrken er blitt eldre. Det er i seg selv ikke noen automatisk grunn til økt omfang av uførhet i medisinsk forstand, men utvalget mer enn antyder at uførehyppigheten egentlig er en indikator på at ren og skjær aldersdiskriminering har et betydelig omfang i næringslivet. I tillegg peker utvalget på at mindre stabile familieforhold og kulturelle forhold, som mindre lojalitet overfor storsamfunnet, også kan forklare noe av veksten. Utvalget viser også til at økonomiske faktorer som pensjonsytelse kan ha en innvirkning. Vi vil få rikelig anledning til å diskutere utformingen av det framtidige uførepensjonssystemet senere. Jeg skal ikke foregripe diskusjonen her. Også på dette feltet er det viktig å bevare hovedtanken med pensjonsreformen, at arbeid skal lønne seg. Men samtidig vil vi alle, i hvert fall Kristelig Folkeparti, protestere på et samfunn der personer som faktisk er uføre, skal bli en økonomisk underklasse. Enkeltmenneskets verdighet skal gjenspeiles i velferdsordningene også i framtiden. Men jeg synes det er interessant at utvalget så klart peker på verdier – på menneskesyn og samfunnssyn – i arbeidsliv og i samfunnsliv som så viktige forklaringsfaktorer. Derfor vil jeg advare mot en ensidig vektlegging av økonomiske forklaringsfaktorer og en ensidig vektlegging av såkalte rasjonelle økonomiske tiltak innenfor pensjonssystemet for å snu utviklingen. Det er kampen mot den skjulte aldersdiskrimineringen, mot presset til uførepensjonering av de eldste arbeidstakerne som virkemiddel i nedbemanningsprosesser, som må fortsette, og forsterkes. Både uførepensjonsordningen og AFP-ordningen er viktige velferdsgoder. Men vi må være observante på at slike ordninger kan danne eller forsterke diskriminerende holdninger til eldre arbeidstakere i arbeidslivet generelt. Når vi i nær framtid skal behandle den framtidige utformingen av disse to ordningene, må sammenhengen mellom utforming og holdningsdannelse i arbeidslivet få en mer framskutt plass enn den har fått til nå. Jeg ser fram til å fortsette med å konkretisere innholdet i dette ytterligere når disse to store sakene kommer til Stortinget.