Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2015-12-14:
Den norske grunnloven omtaler skatter, avgifter og toll som «offentlige byrder». Med dette signaliserte grunnlovsfedrene at selv om vi krever inn skatter og avgifter, er det en byrde som verken bør være for tung eller fordeles slik at det hindrer en annen grunnlovsbestemmelse, nemlig at det påligger statens myndigheter å legge forholdene til rette for at ethvert arbeidsdyktig menneske kan skaffe seg utkomme ved sitt arbeid. Det betyr at det skal lønne seg å arbeide, og at den lønnen skal være anstendig. Det betyr også at det skal lønne seg å skape arbeid og verdier. Dette bør fellesskapet høste fra så skånsomt som mulig for ikke å ødelegge grunnlaget for framtidig vekst. Statsbudsjettet for 2016 er et budsjett der de store pengene brukes på å trygge folks jobb, øke aktiviteten og bidra til å ta Norge trygt gjennom omstillingen. Skatter og avgifter er mer enn bare en inntektsstrøm til staten. Utformingen av skatte- og avgiftssystemet påvirker hvordan samfunnet ser ut. Høye avgifter kan føre til ønskede endringer i forbruksmønster, som f.eks. når det gjelder forbruk av alkohol og tobakk. Men det fører også til at nordmenn årlig drar på hele 7,5 millioner dagsturer til Sverige for å handle. Handelen har konsekvenser i form av både tapte norske arbeidsplasser, reduserte avgiftsinntekter til staten og økte CO2-utslipp. Mer av dette blir konsekvensen av Arbeiderpartiets økte avgifter på alkohol og tobakk – utilsiktet, men likevel en konsekvens. Så selv om alle partiene på Stortinget er for toll, skatter og avgifter, er det ikke helt uvesentlig hvordan disse er utformet. Vi burde tenke på samme måte som når vi høster av naturen – ta det vi trenger, noen ganger mindre, sjelden mer. Vi skal ikke drive rovdrift på dem som skaper verdier, selv når vi mener de tåler det. Det er kanskje her vi ser forskjellen på regjeringens og opposisjonens politikk. Høyre og Fremskrittspartiet tar ikke det at verdier skapes, for gitt. Ei heller ser vi på verdier som andre har skapt, som noe som tilhører oss bare fordi de er der. Eller som Arbeiderpartiets Jonas Gahr Støre sa da TV 2 spurte hvem som må betale mer formuesskatt med deres alternative budsjett: «Det er folk som kan klare å ta regningen.» Man skal være i en veldig heldig posisjon for å være så raus med andres muligheter og penger, særlig å forutsette at alle kan ta den regningen. For problemet med formuesskatten er ikke at den rammer de rike. Problemet er at skatten er basert på regnskapsmessige verdier, ikke reelle inntekter. Derfor er formuesskatten direkte destruktiv for selskaper som er i oppstartsfasen, eller som sliter. Om eieren må ta ut utbytte, og dermed ta ut nok til å betale både utbytteskatt og formuesskatt, setter det arbeidsplasser i fare. At bedriftseiere i oppgangstider har greid å ta regningen, betyr ikke at de klarer det i nedgangstider. Skal man se på en skatts virkninger, må man også vurdere virkninger i økonomisk vanskeligere tider. Om det ikke er vekstfremmende å fjerne den, kan det være veksthemmende å beholde den – men alt for å kunne tviholde på retorikken om skattelette til de rike. Hvis det var lettvint retorikk vi skulle leve av i framtiden, ville vi gått en lys framtid i møte. I 2013 betalte de 10 pst. rikeste i Norge 38,7 pst. av all personskatt. Hadde vi kuttet formuesskatten i 2013, ville de 10 pst. rikeste betalt 38 pst. av all personskatt. Tilhengerne av den særnorske formuesskatten tar fra investorer, bedriftseiere og gründere som beviselig har skapt verdier og arbeidsplasser, for å bruke dette til egne nye akseleratorprogrammer, regionale utviklingsmidler og reiselivsprogrammer. Dette er å svekke bedrifter som i utgangspunktet er bærekraftige, for selv å framstå som handlekraftig. Det mener jeg er en ganske arrogant form for omfordeling. Fra en skatt vi åpenbart ikke klarer å fjerne, til en skatt vi har tenkt å innføre: Etter de gledelige resultatene i Paris i helgen føles det litt smått å snakke om klimaavgift for passasjerer. Men en klimaavgift for å fly kan føre til at bedrifter og forretningsreisende, som står for hoveddelen av innenlandstrafikken, heller velger å gjennomføre møter gratis via Skype. Jeg er for at forurenseren skal betale – et prinsipp jeg lærte meg i Fremskrittspartiets Ungdom, og som det overrasker meg at ikke det partiet klemmer litt nærmere – og mener at vi skal legge positive incentiver for det grønne skiftet, men at økte kostnader faktisk også er et incentiv til omstilling. Men jeg merker meg at Senterpartiet og Arbeiderpartiet mener at folk skal fly like mye som før, for å sikre distriktsarbeidsplasser foran klima. Det er mange som snakker om fordeling når vi snakker om skatt, men det er ikke mulig å fordele oss til velferd. Verdiene må skapes før de kan fordeles, og vi bekjemper ikke fattigdom gjennom å bekjempe rikdom. Til det trenger vi en god skole, et konkurransedyktig arbeidsmarked, et skapende næringsliv – og det får vi om vi forvalter kunnskap og ressurser riktig, slik at disse bidrar til nettopp arbeid, aktivitet og omstilling.