Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2004-11-30:
Situasjonen i Irak er vanskelig. Dette skyldes ikke bare de ulike væpnede grupper og terrorister i landet. Et stort ansvar hviler også på de land som gikk til krig under USAs ledelse. La meg igjen understreke at Norge var imot krigen, og jeg viser i så henseende til begrunnelsen i den redegjørelsen jeg gav fra denne talerstol 21. mars i fjor, dagen etter at krigen var begynt. Men nå må vi se framover. Vi må ikke la vår motstand mot krigen bli et hinder for å hjelpe det irakiske folk. De trenger vår hjelp for å bli i stand til å styre og kontrollere utviklingen i eget land, og slik at de fremmede styrkene kan forlate landet så snart som mulig. Det er Regjeringens klare mening at hensynet til det irakiske folk og internasjonal rett fortsatt må være de viktigste faktorene når vi fastlegger vår nasjonale Irak-politikk. I tråd med de lange linjer i norsk utenrikspolitikk har Regjeringen fulgt FN-sporet – både før og etter krigen. Allerede i mai 2003 vedtok Sikkerhetsrådet resolusjon 1483. Den var grunnlaget for Regjeringens vedtak om å sende ingeniørsoldater til Irak i juni samme år, og stabsoffiserer knyttet til det britiske og polske hovedkvarter. Vårt mål var og er å bidra til oppbygging av det irakiske samfunnet. I året som fulgte, vedtok Sikkerhetsrådet nye resolusjoner med enda sterkere anmodninger om bidrag til stabilisering og gjenoppbygging av Irak. I sommer avsluttet de norske ingeniørsoldatene sitt oppdrag, som planlagt. Gjennom sin innsats har de reddet liv og gjort hverdagen lettere for mange mennesker i Sør-Irak. Vi er stolte av deres innsats. Vårt hovedfokus blir nå i stadig sterkere grad den politiske prosessen for irakisk selvstyre, valg og demokrati. Dette framheves også i erklæringen fra den nylig avholdte internasjonale konferansen om Irak, i Sharm el Sheikh. Irakerne må settes i stand til å styre og kontrollere utviklingen i eget land, slik at fremmede styrker kan trekkes ut. Det er i denne sammenheng svært viktig å bistå de irakiske myndigheter med å bygge opp nasjonale sikkerhetsstyrker. Vi har derfor tilbudt den irakiske interimsregjeringen å bistå med opplæring av høyere irakiske politioffiserer i Norge. På bakgrunn av Sikkerhetsrådets resolusjon 1546 av 8. juni i år vedtok NATOs toppmøte i Istanbul i juni å bidra til opplæringen av de irakiske sikkerhetsstyrker. Som en oppfølging av disse vedtakene har Norge tilrettelagt for opplæring av et antall irakiske offiserer ved NATOs senter i Jåttå ved Stavanger. Regjeringen vurderer også å bidra med et begrenset antall instruktører, med administrativt støttepersonell, til opplæring av irakiske offiserer i Irak i regi av NATO innenfor avgrensede opplæringssentre. Det personell som det eventuelt vil være aktuelt for Norge å bidra med, vil ikke gå inn i eller bidra til planlegging av eller gjennomføring av militæroperasjoner. Dette ligger uansett utenfor mandatet for NATOs opplæringsoppdrag, men det vil heller ikke være aktuelt for Norge å delta i beskyttelsesstyrken eller i aktivitet utenfor de aktuelle treningssentrene. Det vil være positivt hvis Norge slik kan gi sin støtte til at Irak får bygd opp militære styrker som baserer seg på internasjonal rett og humanitære verdier. Vårt mål – som jeg tror de aller fleste irakere deler – er at landet får et forsvar som i motsetning til Saddam Husseins militærapparat respekterer menneskeverdet og individets ufravikelige rettigheter. Vi må imidlertid veie vårt ønske om å bidra til dette mot de begrensede ressurser vi har, og den vanskelige situasjonen som er i Irak. Irak trenger egne sikkerhetsstyrker, men militære midler er ikke tilstrekkelig for å legge til rette for en fredelig og positiv utvikling i landet. Stabilisering er avhengig av både de irakiske myndigheters evne til å opprettholde lov og orden i landet og deres legitimitet. Den politiske prosessen er helt avgjørende for at de nye myndighetene i Bagdad skal få den nødvendige legitimitet. Valgene til ny nasjonalforsamling, som etter planen skal gjennomføres i slutten av januar neste år, vil i så måte være svært viktige. At FN nå har en sentral rolle i valgforberedelsene, er et godt tegn. Norge støtter forberedelsene til de planlagte valgene. Den politiske prosessen har bred støtte hos sjiamuslimene og kurderne. Utfordringen er å engasjere sunnimuslimene i det sentrale Irak i de forestående valg og den videre prosess. Det er viktig at valgene blir representative, og at de kan gjennomføres på en god måte. De sunni-dominerte områdene er hardest rammet av uroen som oppstod etter krigen. Dette er de områdene hvor Saddam Husseins regime hadde sterkest støtte. Også tidligere irakiske regimer har favorisert de sunnimuslimske araberne i landet, som er en minoritet. De frykter derfor at de vil tape på innføringen av det demokrati flertallet av irakerne ønsker, og som en nå forsøker å etablere. Det er viktig at de sunnimuslimske araberne ikke bare trekkes med i den politiske prosessen, men også føler at gjenoppbyggingen av Irak kommer dem til gode. Samtidig gjør den krevende sikkerhetssituasjonen gjenoppbyggingsarbeidet særlig vanskelig i denne delen av landet. En vesentlig del av Norges samlede innsats i Irak er humanitær bistand i regi av frivillige organisasjoner. Viktig er også overgangsbistanden. Den kanaliseres via FNs og Verdensbankens internasjonale Irak-fond. Fra og med annet halvår i år er det skjedd en tyngdeforskyvning, slik at den overveiende del av den norske innsatsen i Irak nå skjer i form av sivil bistand. Som utenriksministeren nevnte i sin redegjørelse, er det også avsatt midler til næringslivstiltak i Irak. En bilateral dialog om samarbeid på petroleumsområdet er spesielt interessant. Irak er interessert i den olje- og gasskompetanse Norge besitter, men også i vår kompetanse innen forvaltningen av ressursene. Det er viktig å skape en bærekraftig forvaltning av Iraks oljeressurser og sikre at de kommer hele befolkningen til gode. Den betydning dette har for gjenoppbyggingen, kan vanskelig overdrives. Irak er en utfordring for verdenssamfunnet. Derfor understreket FNs generalsekretær i sin tale på den internasjonale Sharm el Sheikh-konferansen om Irak i forrige uke at vi må samle oss om oppgaven å støtte den politiske overgangsprosessen i Irak. Lykkes ikke denne, vil det få dramatiske konsekvenser – ikke bare for irakerne selv, men for hele regionen. Ja, selv vår egen trygghet kan i en gitt situasjon være avhengig av at det irakiske folk blir i stand til å styre og kontrollere utviklingen i sitt eget land. Jeg er i så måte enig i det komitelederen, Thorbjørn Jagland, sa om å se dette spørsmålet i sammenheng med hele regionen. Iran er en kilde til konflikt. Det er avgjørende at dette spørsmålet kan løses med politiske – ikke militære – virkemidler. EUs bidrag for å søke å stanse Irans atomprogram er i så måte positivt. Jeg er også enig i at det er viktig å få til en løsning på den israelsk-palestinske konflikten. Nå er det nye muligheter for å få i gang prosessen – under ledelse av Kvartetten, FN, EU, USA og Russland. Jeg har selv i samtaler med FNs generalsekretær Kofi Annan i New York og i telefonsamtale med president Bush understreket dette og deres ansvar i så måte. Til slutt: I den utenrikspolitiske debatten om Irak 20. februar i fjor understreket jeg hensynet til sivilbefolkningen som en av de viktigste grunnene til at vi arbeider så sterkt for å løse Irak-problemet uten krig. Også i dag er hensynet til sivilbefolkningen hovedårsaken til at vi så sterkt engasjerer oss for å stabilisere og gjenoppbygge Irak.