Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-02-18:
Vi har i dag tre Dokument nr. 8-forslag til behandling, som alle går på bestemmelser i forvaltningsloven. Selv om vi tar alle tre sakene i samme debatt, må jeg likevel få kommentere det enkelte forslag. Jeg velger å ta forslagene i stigende rekkefølge, slik at jeg begynner med Dokument nr. 8:116 for 1997-98. Forslaget fra stortingsrepresentantene Torbjørn Andersen, Øystein Hedstrøm og Lodve Solholm handler om å endre § 6 i forvaltningsloven, slik at offentlige tjenestemenn som har ledende posisjoner i heleide offentlige selskap som er part i saken, blir inhabile på lik linje med representanter for private selskaper. Det er tverrpolitisk enighet i komiteen om at man bør unngå tvil om offentlige tjenestemenns habilitet. Og når en samlet komite har kommet fram til at vi ikke ønsker å gå inn for den ordlyd forslagsstillerne presenterer, men vil ha saken oversendt til utredning og uttalelse, så har det noe ulik begrunnelse fra de enkelte partier. Opprinnelig var det en regel i forvaltningsloven på linje med det forslagsstillerne fremmer i sitt private lovforslag. Når denne regelen ble fjernet ved en lovrevisjon i 1969, hadde det to hovedgrunner: For det første var det vanlig praksis at tjenestemenn eller folkevalgte i kommune/fylkeskommune hadde ledende stillinger i kommunale henholdsvis fylkeskommunale selskap. Kombinasjonen var ønskelig ut fra samordnings-, effektivitets- og styringshensyn. For det andre ble det ansett som uheldig at inhabilitetsreglene skulle kunne påvirke hva slags form for organisasjon man valgte for selskapet. Når man foretok endringen, skyldtes det altså praktiske hensyn og kommunenes behov. Stadig flere felter innenfor kommunal tjenesteyting organiseres som selvstendige rettssubjekter, bl.a. gjennom heleide kommunale selskaper. Alle i komiteen, unntatt Fremskrittspartiet, understreker behovet for at kommunene får størst mulig frihet til å velge, både når det gjelder organisasjonsform og de personer man finner best egnet som ledere i heleide kommunale selskaper. For Kristelig Folkeparti er det viktig at vi unngår å gi regler som skaper unødvendige vanskeligheter ved rekruttering til lederposisjoner. Ikke minst vil dette kunne bli et problem i mindre kommuner. Dessuten mener vi, som flertallet, at den skjønnsmessige bestemmelsen i forvaltningsloven § 6 annet ledd ivaretar de hensyn forslagsstillerne er opptatt av. Dette forutsetter at bestemmelsen følges opp i tråd med lovens intensjoner. Av den grunn mener vi det absolutt vil være av interesse å få en dokumentasjon av erfaringen med habilitetsreglene i kommuner og fylkeskommuner. På bakgrunn av de eventuelle problemer reglene måtte ha forårsaket, kan vi komme tilbake til behovet for en lovendring. For øvrig må jeg gjøre oppmerksom på en feilskriving i teksten i Innst. O. nr. 34 på side 2 høyre spalte andre avsnitt og første linje: Ordet «nå » skal strykes. Setningen skal lyde slik: «Flertallet har ikke opplysninger som tilsier at … » Det neste forslaget er Dokument nr. 8:118 for 1997-98, fra representantene Torbjørn Andersen, Harald T. Nesvik og Lodve Solholm. Forslaget dreier seg om presisering av hvilke formelle grunner som gir adgang til å avvise en klagesak. Forslagsstillerne peker på fire punkter som utslags givende for hvorfor det må gjøres endring i forvaltningsloven. Det skyldes, ifølge dem, for det første det uheldige i at det er det samme organet som har truffet vedtaket, som også skal vurdere en klage på avgjørelsen, for det andre at klager ofte blir avvist selv om de ikke skulle vært det, for det tredje at det ofte ikke medfølger noen begrunnelse for hvorfor klagen avvises, og for det fjerde at reglene om klage over enkeltvedtak ikke er uttømmende. Dersom forvaltningsloven ikke ivaretar de hensyn som forslagsstillerne peker på, vil det være god grunn til å gjøre endringer. Men så er ikke tilfellet. Komiteen, unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, er samstemt i at dersom en klage blir avvist uten begrunnelse, er det en saksbehandlingsfeil. Vi mener det er svært viktig at saksbehandlerne meget nøye følger reglene ved behandling av enkeltsaker. Saksbehandler må også ta hensyn til bestemmelsen i § 31 når det vurderes om en klage skal avvises eller realitetsbehandles. For øvrig framgår det av innholdet i de enkelte regler at klagerens rettigheter blir ivaretatt når loven følges. Men dersom det er slik som forslagsstillerne hevder, nemlig at «utallige henvendelser til Fremskrittspartiet viser at forvaltningsorganer benytter denne bestemmelsen i tilfeller hvor den ikke skulle vært brukt », da bør Justisdepartementet vurdere å sende ut et rundskriv for å minne forvaltningen om hvordan saker skal behandles ifølge loven. Flertallet i komiteen mener også at det er en fordel for klageren at klagen settes fram for det organ som har truffet vedtaket. Klageren vet umiddelbart hvor og til hvem han skal henvende seg. Der befinner alle sakens dokumenter seg, og organet kan rette opp åpenbart uriktige avgjørelser. På denne måten blir det mulig å få klagen prøvd i en instans før den sendes over til overordnet klageinstans. Slik blir saksbehandlingen mer omfattende, men til klagerens fordel. For flertallet er det også vesentlig at statsrådens vedlagte svar peker på at om man tar inn i § 33 annet ledd tredje punktum en henvisning til forvaltningsloven § § 29, 30 og 32, vil ikke det ha den virkning forslagsstillerne legger til grunn. Mindretallsforslaget til Fremskrittspartiet har en helt annen ordlyd enn forslagsstillernes, men det er begrunnet i innstillingen. I det tredje forslaget til endringer i forvaltningsloven, fra representanten Steinar Bastesen, uttrykt gjennom Dokument nr. 8:120 for 1997-98, dreier det seg om å like stille beslutninger om å utsette eller ikke-behandle saker med avvisningsvedtak. Dermed vil det være mulig å påklage avgjørelsen, en mulighet som ifølge forslagsstilleren ikke foreligger i dag. Komiteen, med unntak av Fremskrittspartiet, utgjør et samlet flertall. Uenigheten går ikke på om det er viktig å forhindre unødvendig lang saksbehandlingstid eller at det skjer en realitetsvurdering av saken. Komiteen skiller imidlertid lag i synet på hvordan og når tidsfrister skal innføres. Departementet har gjennom Gul bok varslet at det tar sikte på å legge fram en odelstingsproposisjon i løpet av mars d.å. om saksbehandlingsfrister i forvaltningen. Bakgrunnen for denne proposisjonen er bl.a. vedtak i Stortinget i forbindelse med Innst. S. nr. 8 for1994-95. For flertallet er det derfor tilstrekkelig at vi i forbindelse med den varslede odelstingsproposisjon ber Regjeringen vurdere om beslutninger om ikke å behandle saken eller ut sette saken bør likestilles med avvisningsvedtak. Flertallet viser også til at Næringslovutvalget har anbefalt at det blir innført en hjemmel i forvaltningsloven for å gi regler om tidsfrister på nærmere bestemte saksområder, slik at de aktuelle tidsfrister kan tilpasses det enkelte saksområdet. Flertallet understreker også at forvaltningssakene er mangfoldige i sin karakter. Noen trenger man bare kort tid på å vurdere, mens andre vil kreve lang tid og komplisert arbeid. Av den grunn finner vi det vanskelig å sette en generell tidsfrist eller innføre en annen type generell sanksjonsmulighet. Med bakgrunn i denne redegjørelse anbefaler jeg komiteens innstillinger til Dokument nr. 8:116, Dokument nr. 8:118 og Dokument nr. 8:120, alle for 1997-98.