Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-05-05:
Den 3. februar var det interpellasjonsdebatt om kulturpolitikken her i salen. Kulturministeren uttalte følgende: «Som interpellanten viser til, er satsingen på kultur og frivillighet for første gang blitt like forpliktende og håndfast som satsingen på andre områder. Vår regjering snakker om Kulturløftet, langtidsplanen for Forsvaret og Nasjonal transportplan i samme åndedrag. Det er blitt forpliktende.» Forpliktelse er nettopp hva denne saken handler om. Forpliktelse med tidsfrister var nøkkelen til resultater på kulturområdet, og nettopp mangelen på forpliktelse blir kanskje da nøkkelen til å forstå hvorfor stadig flere unger venter på å få et fosterhjem. Vi har en regjering som vet å forplikte seg når de prioriterer en sak: «For meg er det så viktig at du er kvitt meg hvis vi ikke får til dette», sa Kristin Halvorsen til TV 2 i valgkampen 2005 og lovte full barnehagedekning innen to år. Ja, kanskje hadde det vært det beste for land og folk om vi hadde blitt kvitt henne, SV og politikere som slenger ut de store løftene, men som forbeholder forpliktelsen til de store velgergruppene, der det er mest å hente i popularitet og i gevinst. Forpliktelsen gjennom en klar tidsfrist – det skal hun ha – utløste ressurser på barnehagefeltet. Prioritering, politisk oppmerksomhet og kreativitet skapte et press for å lykkes. Det er mange eldre her i landet, og full sykehjemsdekning skal vi ha innen 2015, sier statsministeren. Jeg sier ikke at dette ikke er viktig for de rød-grønne, jeg sier bare at det er en god del ting som er viktigere. Vi skal ha forpliktelser når det gjelder barnehageplasser, sykehjemsplasser og kulturfeltet, men det er én ting de rød-grønne politikerne absolutt ikke vil ha, og det er en forpliktelse med tidsfrist for dem som mangler et trygt hjem, for dem som mangler en seng og som bare sier at de mangler en mor og en far som kan komme inn og gi godnattklem – de som mangler det aller viktigste. De venter på Audun Lysbakken. De venter på Jens Stoltenberg. Jeg frykter de kommer til å vente lenge. Hva ministrene bruker tiden sin på, får de svare på selv. En handlingsplan for flere fosterhjemsplasser er nemlig delegert. Det er Bufetat som skal ordne med det. Disse ungene trenger ikke å vente på Stoltenbergs nyttårstale, på et politisk prosjekt, på en visjon fra en regjering, en forpliktelse og en tidsfrist – den kommer ikke. Det er en underlig votering som skal gjennomføres i denne saken, og det er underlige merknader fra de rød-grønnes side. Nå sies det i debatten at det er så vanskelig å få full fosterhjemsdekning. Vel, da barnehageløftet ble satt ut i livet, da Kristin Halvorsen ga sitt løfte, manglet det 15 000 barnehageplasser i Norge. Det ble faktisk renonsert på kvaliteten for å få det til, men til et nivå man mente var forsvarlig. En vesentlig del av komiteens behandling har vært viet de ideelle aktørenes rolle i rekruttering og drift av fosterhjem. Det er også underlig å se unger som mangler hjem og ideelle aktører med 100 års erfaring innenfor barnevern som står og banker på døra til statsråden og ber om å få hjelpe til med å skaffe hjem til disse ungene, og så se en statsråd som ikke makter å åpne døra. Døra står på gløtt. Jeg tok opp saken i Stortingets spørretime. Statsråden lovte straks å ta affære. I dag er det 365 dager siden det skjedde. Det er ikke et jubileum, det er nærmere en minnemarkering over de tomme ord. Det framgår av statsrådens brev til komiteen at det fortsatt er møtevirksomhet mellom Bufetat og organisasjonene. Det er fint med dialog. Jeg måler ingen resultater i hyggelige møter. Resultatene her måles kun i unger som får et hjem! Ett år er gått. Ett år er lang tid i ungers liv. Så får vi vite i Aftenposten i dag at det skal lyses ut en anbudskonkurranse. Endelig – det er på tide! Vi vet ikke om den er større enn den aktiviteten som allerede er for de ideelle aktørene. Men igjen kommer det et utspill om hva slags tilbud som nå skal legges ned, mens disse ungene venter på plass. Et forhold som må nevnes spesielt: Det rapporteres med jevne mellomrom at unger blir sittende i institusjon – ikke fordi de ikke har fosterhjem, men fordi Bufetat er motvillig til at de får flytte inn i hjem som allerede står klare fordi hjemmene er rekruttert av private – oftest ideelle – organisasjoner. En samlet opposisjon uttrykker at dette er svært kritikkverdig og særdeles alvorlig. En samlet opposisjon finner faktisk også grunn til å vise til barnevernslovens bestemmelse – praktiseringen av den – om hensynet til barnets beste og krav om nødvendig hjelp og omsorg til rett tid.