trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-17:
Jeg vet ikke helt om man skal le eller gråte etter det siste innlegget som ble holdt om at dette er noe man har knadd sammen i julestria, og at man håper at fordøyelsen blir bra. Jeg har faktisk tatt Senterpartiet på alvor i en del år, og også det de har sagt om at det er viktig at dette lovverket utformes slik at tryggheten for arbeidstakerne er sikret. Jeg går ut fra at det ikke bare er hensynet til enkeltmennesket, men også en samfunnsinteresse som ligger bak et slikt synspunkt, og det har jeg oppfattet at Senterpartiet deler. Så har man laget et svært liberalisert regelverk, men det er noen bremser her, f.eks. at utleie kun skal begrenses til arbeidsmiljøloven § 58 A. Spørsmålet er: Man har vel ment at dette regelverket skal følges? Og hvis man har ment at regelverket skal følges, hvem i all verden er det som skal kontrollere dette, når man verken gir arbeidstakerorganisasjonene noen mulighet til å gå inn eller har en myndighetskontroll som skal gjøre det? Det vil jeg at representanten fra Senterpartiet, på vegne av regjeringspartiene og flertallet, nå skal forklare. Hvordan mener man at denne tryggheten, som man gjør seg til talsmann for, skal ivaretas, når man har et system der ingen egentlig kan ivareta det, uten den enkelte, den ene lille som blir utleid, som i tillegg skal reise rettssak mot sin egen arbeidsgivers kunde for å holde denne samfunns interessen – som man påstår å ha – på plass. Det er umulig.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-17:
Ja, det er resultatene som teller, det har Odd Eriksen helt rett i. Da er det grunn til å replisere til Arbeiderpartiet: Hvorfor har de ikke brukt muskler i denne saken? Det hender Arbeiderpartiet bruker muskler både i og utenfor denne salen, og viser dem ganske tydelig. I denne saken har jeg følt at de hadde et tilsprang, men da de møtte litt motstand, var de plutselig fullstendig borte. Som representanten Eriksen riktig sier, var det overhodet ikke noe igjen av de prinsipielle, sterke synspunktene som SV og Arbeiderpartiet stod sammen om. I denne saken har jeg nesten vært fri fra å skrive merknader og forslag, dem er det andre som har skrevet, så jeg er blitt stående igjen alene. SV har derfor undret seg fælt på hva det var som egentlig skjedde mellom bl.a. LO og Arbeiderpartiet i denne saken. Hvorfor valgte Arbeiderpartiet å bøye seg og ikke bruke muskler og forsøke å presse Regjeringa litt i denne saken? Og når Regjeringa likevel ville fått flertall for nesten akkurat det samme, uten at Arbeiderpartiet burde sitte igjen med ansvaret for dette, så er det helt ubegripelig at det skjer. Arbeiderpartiet har fått lagt inn en begrensning her, men det er slik på de aller fleste arbeidsplasser der man driver med mye inn- og utleie – det er veldig mye av dette i bygg- og anleggsbransjen – at dette lar seg organisere uten at man trenger å ha avtaler. Jeg har vært tillitsvalgt, og jeg har vært arbeidsgiver. Jeg har vært arbeidsgiver i en svært stor bedrift, som hadde drøftingsplikt på flere områder. Det var ikke noen tvil om hvem det var som bestemte. Hvis det kom til krise og det var en uenighet, var det ikke noen tvil om hvem som bestemte. Det var arbeidsgiver som bestemte når det var drøftingsplikt. Det er klart at fagbevegelsen gjennom dette kan bygge seg opp stor kunnskap om at her skjer det mange ting som ikke er i tråd med intensjonen i lovverket. Ja vel, slik har det også vært de siste årene uten at det har ført til politisk handling fra Arbeiderpartiet.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-17:
Utleie av arbeidskraft har vi hatt i Norge i mange år. Det SV har vært opptatt av, er å ha et regelverk rundt det som skaper det vi er opptatt av, nemlig trygge lønns- og arbeidsvilkår. Det mener vi er viktig. Jeg fikk ikke sagt så mye om det, men dette dreier seg f.eks. om muligheten til å bygge seg opp kompetanse innenfor en bedrift, det dreier seg om muligheten til å ha trygghet for lønn slik at man kan ta opp et lån, noe som gjør at man f.eks. kan skaffe seg et hus, at man tør å stifte familie, og det dreier seg om rettigheter som man opparbeider gjennom fast ansettelse: trygd, pensjon og mange slike ting som er viktige rammer rundt livet til den enkelte. Dessuten er dette viktig samfunnsbygging, fordi det dreier seg om det som SV, i motsetning til Fremskrittspartiet, er opptatt av, nemlig et samfunn med små forskjeller. Og vi vet at i et samfunn med små forskjeller må det være kjøreregler, og noen må kunne håndtere dem. Det nytter ikke da at hver og én gjør det for seg sjøl. Så til privat arbeidsformidling. Nei, SV ser ikke at det er noe stort behov for å åpne for privat arbeidsformidling. Mesteparten av arbeidsformidlingen i dag foregår jo privat i den forstand at den foregår gjennom aviser og bekjentskaper, og Internett vil også etter hvert bli en viktig aktør på dette. Det er egentlig litt vanskelig å se hvem det er som skal drive med denne private arbeidsformidlingen som man nå skisserer. Jeg tror at det meste av den arbeidsformidlingen vil foregå gjennom utleiebyråene, at på en måte utleievirksomheten til en viss grad vil fungere som arbeidsformidling. Men det vi har vært opptatt av, er å beholde arbeidsmarkedsetaten som en enhet som skal kunne betjene både de store og de små arbeidsgiverne, de sterke og de svake arbeidstakerne. Det har vært viktig. Det eneste jeg kan tenke meg, er at det kan være noen små nisjer for noen som har stor kompetanse på arbeidslivet, og vi syns det hadde vært viktig at de også var inne i systemet, som den offentlige arbeidsmarkedsetaten er.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-17:
Det som gjør at Kristelig Folke parti og SV her har et noe forskjellig utgangspunkt, er nok at vi kommer fra to totalt forskjellige tradisjoner. SV bygger på arbeiderbevegelsens tradisjoner, som jeg faktisk vil påstå har vært de kreftene som har sivilisert dette samfunnet, som har gjort at det har vært gode lønns- og arbeidsforhold. Jeg påstår ikke at alle har dårlig moral og er ute etter å gjøre vondt, men historisk erfaring viser at alle er seg sjøl nærmest, og at det å organisere seg og ivareta sine interesser har vært nødvendig. Og det tror jeg vil vise seg å være like nødvendig i framtida. Så sier representanten Gjedrem at det hadde vært bed re å peke på konkrete ting som mangler. Ja, vi har fremmet forslag om det. Jeg har pekt på det viktigste. Det viktigste for meg å profilere nå har ikke vært innstramminger i loven, men at man burde gi fagbevegelsen sjølstendige søksmålsrettigheter, og at myndighetene burde kontrollere det lovverket de sjøl har, og sier er viktig. Det er der jeg ikke skjønner at f.eks. Kristelig Folkeparti ikke er med, for det er sånn at hvis vi har lover som ikke blir kontrollert, er det veldig vanskelig å tro på at de blir holdt. Det tror jeg svekker respekten for lovverk generelt, og det syns jeg er svært alvorlig. Og det har vært en ganske stor liberalisering ved de lovendringene som har skjedd nå, man har speilvendt prinsipper og gjort store åpninger. Når man da samtidig ikke sørger for at fagbevegelsen har sjølstendige rettigheter, ikke bare for å ivare ta den enkelte, men for å ivareta de store samfunnsinteressene som ligger i det at det skal være omtrent jevnstore muskler når det gjelder arbeidslivets parter, da blir det galt. Det er den historiske kunnskapen og tradisjonen SV lever i, men som jeg tror Kristelig Folkeparti ikke lever i. Det er mulig at Kristelig Folkeparti syns det høres negativt og trist ut, men i min historieforståelse er det faktisk det som har gjort dette samfunnet godt å leve i.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-17:
Først til de faglige rettighetene. Statsråden sier at grunnen til at Regjeringa ikke har gått inn for å gi fagforeninger sjølstendige rettigheter, er et behov for parallellitet i lovverket, § 58 A. Da er det behov for å spørre statsråden: Hvis man utvider dette til mange arbeidstakergrupper, slik som man gjør nå, slik at det blir et helt nytt system, er det da denne parallelliteten i regelverket som er viktig, eller er det hvordan dette virker i samfunnet som er viktig? Kunne det ikke være hensiktsmessig å sørge for at man hadde noen mekanismer som ville få de viktige samfunnsinteressene på plass? Det savner jeg et svar på. Så til det siste, svart arbeid, som man var inne på i den siste replikkvekslinga. Jeg har jobbet litt med det, spesielt i forhold til renholdsbransjen, og har hatt mye kontakt med Skattedirektoratet, som bekrefter at det foregår mye svart arbeid. Frykten er nå at man skal få mange flere uvanlige arbeidsforhold der tilknytningsformene er mer løse, og at dette skal øke. Derfor har SV foreslått en autorisasjonsordning, slik at man kan kvalitetssikre bedriftene og sørge for at de har ordnede lønns- og arbeidsforhold og betaler skatten sin osv. Det har departementet ikke ønsket seg. I tilknytning til det har jeg lyst til å sitere hva skattedirektøren skriver, spesielt når det gjelder rengjøringsbransjen: «Utbredt bruk av deltidsarbeidere, og det faktum at mange personer arbeider for flere arbeidsgivere, » jf. utleie, «dels som ansatt og dels som kontraktører, » – og vikarer – «vanskeliggjør tallfestingen. » Det betyr at når volumet på dette øker, øker også risikoen for svart arbeid og svart økonomi. Hva er da grunnen til at Regjeringa og statsråden har vært helt avvisende til f.eks. en autorisasjonsordning som kunne ha sikret kontroll med dette? Det skattedirektøren skriver, er at i de bedriftene innen renholdsbransjen der det finnes en frivillig autorisasjonsordning, finnes ikke slike skatteunndragelser.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-17:
Jeg skjønte på representanten Kosmos innlegg i stad at det er tydelig at Arbeiderpartiet ikke har det godt i dag, og at SV har truffet noen såre tær. Men det er én ting jeg er enig med representanten Kosmo i, og som SV har skrevet i innstillingen til Kommunaldepartementets budsjett i høst, nemlig at det er behov for en bred gjennomgang av forholdene i arbeidsmarkedet og arbeidslivet framover. Vi har tatt til orde for å få en stortingsmelding om arbeidslivet i det 21. århundre. Det kan vi kanskje bli enig med Arbeiderpartiet om. Så til hvorfor Arbeiderpartiet nå har bøyd seg her, når de helt tydelig nesten ikke har fått noen ting. Det betyr ingenting det de har fått, men problemet er at de legitimerer hele ordningen. Og hvis det hadde vært sånn at det er viktig for Arbeiderpartiet å bestemme hver eneste gang, hvordan kan det da ha seg at det er Fremskrittspartiet og Høyre som har gjort opp budsjettet med Regjeringa de to forrige årene? Da burde jo Arbeiderpartiet ha svelget kontantstøtten for to år siden og gjort opp budsjettet, for de måtte da ha fått til noe som hadde vært i Arbeiderpartiets ånd de årene også. Om noen uker skal vi avgjøre saken om IT-Fornebu. Hvis det da f.eks. viser seg å være et flertall i salen for det Arbeiderpartiet ikke har ment, betyr det da at Arbeiderpartiet snur, eller står de på det de mener? Det er det grunn til å få svar på. Av debatten virker det som om det har vært viktig for Arbeiderpartiet å få slått fast at det ikke skal snike seg inn en eller annen forestilling om at det skal være forbud mot å leie ut helsepersonell, at det på en måte har vært viktigere enn å sikre faglige rettigheter og ikke legitimere det som skjer nå. Det forbauser meg, for jeg har ikke sett at det i så fall hadde blitt flertall for noe annet enn det Arbeiderpartiet hadde fått til på det punktet også, sammen med andre. Der har vi faktisk vært enige alle sammen. Så til noe av det statsråden var inne på i sitt innlegg. Hun forsøkte å forklare – men ikke særlig tydelig – at her skulle det være en slags kontroll, og begrunnet hvorfor fagforeninger ikke skulle ha selvstendig søksmålsrett. Hun sa at det kan jo være noen vikarer som ikke har lyst til dette, og at man har forskjellige interesser. Er det da slik at hvis arbeidstakere og arbeidsgivere har lyst, er det lov å bryte regelverket? Gjelder ikke loven da? Det må jo være konklusjonen. Det forbauser meg litt at statsråden, som har vært leder av et stort fagforbund, ikke ser den samfunnsinteressen som er knyttet til at fagbevegelsen kan ha rettigheter i forhold til at lov- og regelverk faktisk blir opprettholdt. I de aller fleste tilfellene er det sånn at den enkelte arbeidstaker og fagbevegelsen har sammenfallende interesser. Men noen ganger er det ikke helt sikkert det er slik, og da er det viktig å sørge for at de som skal ivareta de kollektive interessene, har muligheter til å gjøre det. For det er nettopp det kollektive som kan sikre at vikarene har en anstendig lønn som de kan leve av.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-17:
I tolvte time kom dette forslaget, som tetter det største og styggeste hullet etter at husleiemarkedet i Oslo og i de fem største byene ble de regulert – det skal tre i kraft fra 1. januar 2000. Det som skjer nå, er det brei enighet om. Man tetter igjen det største og styggeste hullet – man gir husleienemndene en myndighet til å kunne bruke en paragraf som sier at man ikke skal kunne ta urimelig husleie. I praksis betyr det stort sett markedsleie. Vi vet ganske mye om hvordan den er i Oslo nå. Så jeg frykter at dette ikke blir noen særlig god jul for mange av dem som rammes av dette. For å trekke en liten lenke til saken vi nettopp har ferdigbehandlet: Der ble det snakket om at man skulle gi seg selv om man allikevel visste at man hadde rett. Under behandlingen av denne saken hadde SV svært lenge liggende inne et forslag om å opprettholde husleienemndene med den funksjonen de har i dag. Det skjønte vi etter hvert ikke gikk, og vi gikk etter hvert inn på tvisteløsningsorganet, som fremdeles ikke er oppe og står, av en eller annen merkelig grunn. Men i ettertid har det vist seg at det var rett – alt SV sa i den saken, var rett. Det er ikke en prinsipiell motstand hos SV mot å oppheve disse reguleringene, men det er feil tidspunkt, fordi man i Norge fullstendig mangler den beholdningen av rimelige utleieboliger som man måtte hatt for å kunne gjennomføre disse dereguleringene. Det er vel også vanskelig å gi Regjeringen rett i det de skrev i proposisjonen den gangen: «Opphevelsen av kapittel III antas ikke å få nevneverdige konsekvenser for de private parter. » Videre står det at for de leierne som ikke kan betale de økte leieprisene, kan et alternativ være å flytte til noe mindre og billigere boliger. Det er umulig. SV prøvde under dette siste hektiske døgnet å gjøre noen forbedringer i loven. Av tekniske grunner ble det ikke mulig å fremme de forslagene, fordi dette sjølsagt krever et lovteknisk arbeid som gjør at lovbestemmelsene henger sammen. Derfor har vi valgt å skrive det bare i merknads form. Men vi hadde i hvert fall hatt et ønske om at man hadde latt husleienemndene også håndtere en bestemmelse der de kunne sette husleien ned til gjengs leie. I praksis har det vist seg – og i hvert fall i et marked der husleiene øker måned for måned – at gjengs leie ligger både under markedsleie og under det som kan kalles en urimelig høy leie. Det hadde vært en fordel. Men sjøl det hadde nok gjort at veldig mange ikke vil kunne unngå de store husleieøkningene som de nå må se i øynene. Det eneste håpet jeg kan ha ut fra den erkjennelsen som man nå har kommet fram til ved denne behandlingen, er at man til neste år viser en helt annen vilje til å satse på å bygge ut de rimelige boligene som kunne være et alternativ for dem som nå ikke vil klare økningene i husleiene.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-12-17:
Det kunne eg sjølvsagt gjere, men Erna Solberg skal få æra.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-12-17:
Representanten Øye sa om meg at eg følte meg snytt i dag. Då har representanten Øye ikkje høyrt etter kva eg sa. Eg føler meg vel! Det må vere Arbeidarpartiet som føler seg litt snytt, eller litt ille til mote. Det gav for så vidt representanten Brustad uttrykk for under replikkordskiftet. Ho sa at same kva ein slåst for og gjer her i denne salen, blir ein nedstemd. Dei har i alle fall fått til noko. Vi synest vi har fått til svært mykje, vi. Vi har tidlegare fremma forslag om privat arbeidsformidling, og vi har fremma forslag om høve til å leige ut arbeidskraft, men Arbeidarpartiet har hindra at forslaga våre gjekk igjennom. I mange, mange år – i ti år – har Arbeidarpartiet hindra det. Så opplever vi plutseleg, den 17. desember 1999 – 14 dagar før nytt tusenår – at Framstegspartiet får fleirtal i denne salen for forslag som vi har kjempa for i 10 – 15 år. Då kan eg jo ikkje føle meg snytt! Eg bør kanskje heise flagg! I alle fall skal eg verbalt gi uttrykk for at eg er svært glad for at Stortinget i dag gjer desse vedtaka. At dei ikkje går fullt så langt som vi ønskte det, får så vere. Vi har kjempa i ti år for å få noko til, og det har vi klart. Vi skal kunne klare å kjempe i to-tre år til, og så skal vi òg få gjennomslag for anna som vi ønskjer. Til dette med at staten skal drive med arbeidsutleige: Eg synest staten har mange nok andre oppgåver å drive med enn å leige ut arbeidskraft, t.d. ta seg av dei sjuke og gamle.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-12-17:
At SV sin politikk skal vere så moderne, har eg vanskeleg for å sjå, det må eg seie. Museumsvaktarane ønskjer seg stort sett tilbake til murar og 1980-talet når det gjeld arbeidsforhold, ikkje minst i land i nærleiken. Poenget er at Framstegspartiet aldri har sagt at vi ikkje skal ha gode og ordna lønns- og arbeidsforhold i norsk arbeidsliv. Men vi ønskjer ikkje eit slikt system som SV vil ha, med landsomfattande forhandlingar om lønns- og arbeidsvilkår som ikkje tek omsyn til enkeltmennesket, til enkeltbedrifter, og der ein ovanfrå, frå store landsomfattande paraplyorganisasjonar, trær nedover hovudet på bedrifter og arbeidstakarar forhold som kanskje ikkje er tilpassa den enkelte ute i næringslivet. Vi ønskjer at det skal vere bedriftsmessig ordna forhold. Å påstå at Framstegspartiets politikk er prøvd, det er – eg finn ikkje ord som eg reknar med presidenten vil godta som parlamentariske, så eg vil seie det slik at det iallfall er langt unna røynda, slik som vi ser det. Det er vel snarare tvert om den politikken som SV svermar for, som bl.a. har gjort at det var ein del i Noreg som begynte å snakke om arbeidsformidling og utleige av arbeidskraft. Vi fekk nemleg ei arbeidsløyse i Noreg som gjorde det nødvendig at nokon tok tak i dette for å hjelpe folk inn i arbeid igjen, få dei inn i bedriftene, fordi sosialdemokratiet og sosialistane hadde herja med norsk arbeidsliv så lenge at det hadde ført til stor arbeidsløyse. Det har vi prøvd, og vi har også sett resultatet av kva SV står for.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-12-17:
Dette med å tillate betaling for formidling av tenester botnar i at vi ikkje ser det som noko prinsipielt gale om representanten Odd Eriksen, dersom han ønskjer å skaffe seg ein jobb, skulle ha høve til å få jobb ved å betale ein eller annan for å skaffa han jobb. Eg trur ikkje at det blir gjengs at dei private formidlarane vil ta betaling for sånne tenester. Det som det er lagt opp til, er jo bl.a. at det er arbeidsgivaren som skal betale - ergo er ein jo over på det systemet som Eriksen ikkje syntest var så greitt, nemleg at det blir nokon som tener på å formidle arbeidskraft. Spørsmålet er jo berre kven som skal betale. Er det arbeidsgivaren, eller vil det vere arbeidstakaren? I dei fleste tilfella vil det bli arbeidsgivaren. Eg trur at det ikkje er så mange arbeidstakarar som vil vere i stand til å betale noko vesentleg for ei slik formidling, det vil bli arbeidsgivaren som i stor grad betaler formidlinga. Det er det som vil vere drivkrafta også for formidlingsselskapa, fordi det er der dei store inntektene er å hente, ikkje hos enkeltpersonen som måtte ha eit ønske om slik formidling.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-12-17:
Representanten Gjedrem sa at dei gjennom eit samarbeid med Arbeidarpartiet hadde klart å få til eit breitt fleirtal for Regjeringas prinsipp i denne odelstingsproposisjonen. Det er mogleg at ein kan sjå det slik, og at det vesentlege for Kristeleg Folkeparti og Senterpartiet, som er medlemer i komiteen, er å få fleirtal for prinsippa. For dei har i alle fall ikkje fått fleirtal for Regjeringas forslag. Ein kunne faktisk ha fått eit om ikkje så breitt, så iallfall eit fleirtal, og så smalt ville det ikkje ha vore, for det ville ha bestått av iallfall fem parti, dersom ein hadde godtatt det tilbodet som Høgre og Framstegspartiet gav, nemleg at vi subsidiært ville ha gitt vår tilslutning til forslaga frå Regjeringa – ikkje berre til prinsippa, men også forslaga. Spørsmålet må bli: Kva var det som var så gale med Regjeringas forslag at regjeringspartia i Stortinget ikkje ville ha det gjennomført ved eit vedtak her i salen i dag? For å konkretisere det: Betyr det at 15 pst. og to år var eit direkte ufornuftig og dårleg forslag, så dårleg at regjeringspartia i denne salen ikkje kunne akseptere at det var det som vart vedtatt, slik at dei måtte gå til Arbeidarpartiet og få 10 pst. og eitt år?
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-12-17:
I eit tidlegare replikkordskifte fekk vi ein oppsiktsvekkande karakteristikk av Regjeringas arbeid. Hadde den karakteristikken kome frå alle andre parti enn eit regjeringsparti, skulle eg ikkje ha akta på det. Men når representanten Inga Kvalbukt seier at det Regjeringa legg fram i Stortinget, er ein uferdig deig som Stortinget og regjeringspartia må kna vidare på for at den i det heile teke skal bli spiseleg etter at den har vore i steikeomnen, som då sannsynlegvis er Stortinget, då må eg seie at eg reagerer litt, for ein slik karakteristikk av Regjeringas arbeid er underleg. Eg vil gjerne høyre om eit anna av regjeringspartia deler Senterpartiets karakteristikk av Regjeringas arbeid som at det den legg fram i Stortinget, er ei uferdig sak som Regjeringa nærmast ber Stortinget om å gjere betre og gjere ferdig. Det må eg nesten spørre om. Eg vil også stille eit anna spørsmål til representanten Kongshaug: Om Venstre hadde sete i kommunalkomiteen, ville han då arbeidd for at avtalen med Arbeidarpartiet skulle ha kome i stand, eller ville han – slik som han aller helst ønskte, som han sa i sitt innlegg, at han hadde sett fram til at det var Regjeringas forslag som gjekk igjennom – prøvd å dreie regjeringspartia slik at dei fekk subsidiær støtte frå Høgre og Framstegsspartiet?
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-12-17:
Statsråden starta med å seie at ho var «meget fornøyd » med innstillinga. Då lurer eg på: Kva ville superlativet ha vore dersom ho hadde fått gjennomslag for heile forslaget sitt slik det opprinneleg var tenkt? Eller er det slik representanten Inga Kvalbukt sa, at det Regjeringa legg fram, er ein uferdig deig, altså eit arbeid som ikkje er ferdig, men som Regjeringa meir eller mindre tilfeldig legg fram for Stortinget, og så er det oppgåva til regjeringspartia her i huset å kna denne deigen ferdig, slik at ein kan sette den i steikeomnen – og at den då sjølvsagt blir atskilleg betre når den kjem ut enn om ein set Regjeringa sin deig inn i steikeomnen? Eg lurer litt på korleis statsråden ser på dette med at ein her hadde ein moglegheit til å få gjennomslag for heile sitt forslag, og så spolerer ein den moglegheita ved at ein på død og liv skal samarbeide med Arbeidarpartiet. Eller er det slik at ein, til liks med representanten Inga Kvalbukt, for så vidt synest at det Regjeringa legg fram, er uferdig? Eg synest også at det verkar veldig defensivt når statsråden seier at det første departementet no skal sette i gang med, er å lage forskrifter for unntak for dei som kan bli utleigde. Eg går då ut frå at det første unntaket, dersom det er så påkravd, vil gjelde den yrkesgruppa som representanten Odd Eriksen refererte til i stad, nemleg helsepersonell. Eg synest det er frykteleg defensivt at det første ein no skal gjere, er å finne ut kva forskrifter og kva hindringar ein skal legge i vegen for at dette skal kunne fungere på ein fornuftig måte.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-12-17:
Det er kanskje ikke så rart at Fremskrittspartiet føler seg litt snytt her i dag, for de er satt fullstendig på sidelinjen i denne saken. Men det er Arbeider partiet utrolig glad for. For forskjellen mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet når det gjelder arbeidstakernes rettigheter, er svært stor, uansett om representanten Solholm nå prøver å si at de er for at arbeidstakerne skal ha sine rettigheter. Fremskrittspartiet går imot å opprette et statlig vikarbyrå. Fremskrittspartiet vil ha et a-lag og et b-lag på arbeidsmarkedet og legger opp til det. På a-laget skal de private vikarbyråene og utleieselskapene ta seg av dem som kan betale for seg. Arbeidsmarkedsetaten skal etter Fremskrittspartiets modell kun ta seg av de gruppene som har problemer med å komme inn på arbeidsmarkedet. Hva slags nedvurdering av arbeidssøkende er det? Tror representanten Solholm at arbeidsgivere, eller bedrifter, vil kontakte arbeidsmarkedsetaten dersom de mangler arbeidskraft? Neppe. Hva vil da skje med de gruppene som er svakest på arbeidsmarkedet, og som ikke har muligheter til å betale for seg? Er det å ivareta arbeidstakerne, slik representanten Solholm er så opptatt av?
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-12-17:
Jeg må få lov til å komme tilbake til det med fagforeningenes rettigheter, for statsråden gir ikke gode svar når hun får spørsmål om det. Arbeiderpartiet mener at regler for hvem som kan kreve forhandlinger og reise søksmål mot en innleier, burde vært utvidet, slik at fagforeninger i innleievirksomheter også skal ha en selvstendig rett til å kreve forhandlinger med og reise søksmål mot arbeidsgiver dersom en vikar mener seg ulovlig innleid. Det har vi ikke fått flertall for. Regjeringen har vært veldig opptatt av at fagforeningene ikke skulle få en slik rett til å reise søksmål. Hvorfor er statsråden så redd for å gi fagforeningene denne retten, og hvilken erfaring har statsråden, som tidligere har lang erfaring som leder av en fagforening, som gjør at statsråden nå ikke vil gi en slik rett til fagforeningene? Kristelig Folkepartis representant Gjedrem er svært tilfreds med den løsningen som nå blir vedtatt. Det samme er statsråden, som sier at hun er meget fornøyd. Det er bra. Representanten Gjedrem uttalte også på en pressekonferanse for kort tid tilbake at det aldri har vært Regjeringens mening å unnta helsesektoren fra loven. Er statsråden enig i det? Slik representanten Kvalbukt fra Senterpartiet uttrykte seg her i salen nettopp, la Regjeringen fram et forslag som ikke var gjennomarbeidet, og som det var et stort behov for å endre på under prosessen her i Stortinget. Er statsråden enig i at det var et lite gjennomarbeidet forslag som ble lagt fram, og er statsråden enig i at vi nå har fått et strammere og bedre regelverk?
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-12-17:
La meg først si at jeg tror at Fremskrittspartiet og Lodve Solholm har en noe større dag i Stortinget enn Arbeiderpartiet har. Som også komitelederen gav uttrykk for, er ikke vi veldig fornøyd, så i den sammenheng tror jeg Fremskrittspartiet har grunn til å være veldig fornøyd, selv om det nok også er riktig at stortingsflertallet ikke går så langt som Fremskrittspartiet skulle ha ønsket. Men det er jo takket være at Arbeiderpartiet har klart å bevege regjeringspartienes representanter i Stortinget i en riktig retning i forhold til det som var utgangspunktet for statsråd Dåvøys forslag i proposisjonen. Det som mitt spørsmål til representanten Solholm dreier seg om, er at de ut fra innstillingen er de eneste som ikke ser noe prinsipielt galt i å ta betalt av arbeidssøker. Det som man fra Arbeiderpartiets side har vært og er redd for, er at dersom man går inn på det prinsippet, kan man få en for stor utnyttelse av arbeidssøkeren. Det er ingen som skal kunne tjene penger på å skaffe noen arbeid, det er det overordnede målet. Men så er det også den siden ved det at det jo er de svakeste arbeidssøkerne som gir formidlingstjenesten den største jobben. Og hvis vi skulle følge Fremskrittspartiets prinsipp om at det ikke er galt å ta betalt av arbeidssøkeren, ville det være de svakeste arbeidssøkerne som stilte bakerst i køen, fordi det er de som gir arbeidsformidlerne mest jobb og «bry » med å skaffe arbeid, og dermed de som påfører formidlerne størst kostnader. Ser ikke representanten Solholm at man gjennom et sånt system vil kunne få en uheldig todeling når det gjelder arbeidssøkerne i markedet?
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-12-17:
La meg først få lov til å si til representanten Gjedrem at fra Arbeiderpartiets side er vi veldig glad for den viljen til konstruktivt samarbeid som er vist fra regjeringspartienes representanter i Stortinget i forbindelse med behandlingen av denne saken. Til tross for at man i utgangspunktet hadde flertall sammen med Høyre og Fremskrittspartiet bokstav for bokstav i forhold til den proposisjonen som Regjeringen la fram, valgte man å gå inn i en dialog med Arbeiderpartiet og skaffe en bred løsning i mange av de sakene som vi var uenige om. Så har jeg et spørsmål og en kommentar til de tvisteløsningsmekanismene som er valgt, hvor vi på mange måter har den største uenigheten mellom oss og regjeringspartiene. Det gjelder forståelsen av fagforeningenes rolle i tvisteløsningssaker. For det som atskiller innleieforhold fra ordinær tilsetting i en bedrift, er det trepartsforholdet man har, hvor den innleide har en arbeidsgiver og en oppdragsgiver, og hvor det på mange måter er forholdet mellom den innleide og innleier som er problemet. Der har man fra Arbeiderpartiets side sett det som enda viktigere enn i et topartsforhold at den innleide eller arbeidstakeren har en fagforening å hvile skulderen mot. Det er uansett vanskelig for arbeidstaker å føre sak på egen hånd, selv om det i utgangspunktet bare er gjennom forhandlinger man står alene. Mitt spørsmål til Gjedrem er: Hvorfor er det en så stor frykt for å gi fagforeningene en selvstendig rett til å oppta forhandlinger og reise søksmål i denne typen tvistesaker?
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-12-17:
Arbeiderpartiet og SV står i utgangspunktet ikke langt fra hverandre i mange av de spørsmålene som nå berøres. Det som kanskje er den største forskjellen mellom oss, er nettopp det representanten Andersen innledningsvis påpekte, nemlig at det er hva vi faktisk gjør, som teller. For Arbeiderpartiet har det vært veldig enkelt. Vi har stått fast på våre primærstandpunkter og blitt nedstemt. Vi kunne ha stått sammen med SV i omtrent samtlige merknader og forslag i innstillingen, men det har ikke rokket ved det faktum at vedtakene som blir gjort i dag, ville ha avveket vesentlig fra det som Arbeiderpartiet og regjeringspartiene i Stortinget har klart å komme fram til gjennom et kompromiss. Det er det som faktisk teller for den enkelte arbeidstaker. Jeg synes nok at representanten Andersen bagatelliserer de ansattes muligheter for å påvirke innleie, for hun sier noe slikt som at all arbeidsutleie nå vil kunne foregå uten avtale hvis man holder seg innenfor 10 pst. og en varighet som ikke overstiger ett år. Det er faktisk ikke det som vil skje, for gjennom lovverket har man lovfestet drøftingsplikten. Alle som har vært tillitsvalgt i norsk arbeidsliv, vet at drøftingsplikten er en sterk formulering i avtale- og lovverket, for det pålegger partene å komme fram til protokolleringer hvor man enten sier at man er enig eller at man er uenig. I alle fall har man dokumentert behovet for å drøfte igjennom muligheten for arbeidsleie, og det er faktisk en styrke i seg selv.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-12-17:
Hvis jeg ikke sier noe veldig galt nå, vil dette sannsynligvis bli en meget kort debatt. Da Stortinget i mars i år opphevet både den strenge og den milde reguleringen på boligmarkedet, knyttet det seg spenning til hvordan dette ville slå ut for den enkelte leie taker. Dette gjaldt særlig den strenge reguleringen, altså for boliger bygd før krigen. Senere har Stortinget diskutert hvordan departementet skulle informere bl.a. om bostøtte til dem som ville komme inn under en slik ordning. Bakgrunnen for at dette Dokument nr. 8-forslaget ble fremmet, er at det er kommet fram opplysninger om at enkelte utleiere har krevd til dels omfattende leieøkninger for boliger som er bygd etter 1940, som altså blir berørt av den milde reguleringen. Det er et bredt politisk flertall bak de lovendringene som nå foretas. Lovendringene inneholder overgangsordninger som skal sikre at leier som omfattes av den gamle husleieloven, får et overvåkingsorgan som skal sikre leie ren mot urimelig husleiekrav. For mange er det å gå til rettsapparatet både praktisk og økonomisk svært vanskelig. Det er derfor viktig at Husleienemnda nå får avgjørelsesmyndighet når det gjelder hva som er markedsleie etter § 3-1, eller gjengs leie etter § 4-3 i lov av 26. mars 1999. Som det framgår av husleiereguleringsloven, må Oslo og Trondheim opprettholde husleienemnder, med bakgrunn i overgangsordningene i opphevelsen av den strenge reguleringen. Som en konsekvens av de lovendringer som blir gjort i dag, får Husleienemnda nå også ansvaret for forhold som omfattes av § 35 i husleieloven fra 1939. En samlet komite understreker at husleieavtalens formål er å medvirke til at det blir etablert et godt fungerende boligmarked. Skal utleiemarkedet, som en del av det totalte boligmarkedet, fungere tilfredsstillende, må det være god balanse mellom de ulike interessene i markedet. Komiteen understreker viktigheten av dette, og ber Regjeringen følge utviklingen og eventuelt komme tilbake til Stortinget hvis denne balansen ikke fungerer tilfredsstillende. Jeg anbefaler komiteens enstemmige innstilling.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-12-17:
Eg vil gjerne returnera til representanten Eriksen at me frå regjeringspartia òg set pris på Arbeidarpartiets kompromissvilje og kompromissevne i denne saka. Me føler at det har medverka på ein positiv måte til å få eit fleirtal for og få realisert dei prinsippa som vart lagde fram av Regjeringa i denne odelstingsproposisjonen, og eit breitt samarbeid har verknad for arbeidslivet. Når det gjeld fagforeininga sin plass, har me òg respekt for det arbeidet som blir utført av fagorganisasjonane generelt. Me innser at dei er viktige medspelarar, og som regel positive. Grunnen til at me ikkje ville gje fagforeiningane sjølvstendig rett til å kunna gå til tiltale eller påtale for forhold, var at me meinte retten burde avgrensast til den som det gjeld, for om vedkomande finn grunnlag for kritikkverdige forhold, er det ingen ting i vegen for at vedkomande kan søkja råd, støtte og oppbakking frå sitt fagforbund ved eit eventuelt søksmål. Det me er redde for og ville forhindra, som òg ligg i forslaget her, er at fagforeiningane på sjølvstendig grunnlag, uavhengig av om den tilsette skulle kunna ha denne søksmålsretten, ut frå vikarierande motiv, motsetnader eller andre utanforliggjande forhold kunne medverka til å forsterka konflikten. Derfor er me veldig glade for at det etter forslaget nå er den enkelte arbeidstakar som må gå til søksmål, og eventuelt få sitt fagforbund med i ein slik prosess dersom fagforbundet finn det tilrådeleg, men ikkje at fagforbundet på eige initiativ skal kunna gå til rettssak der andre motiv òg kan vera medverkande. Det ville me finna uheldig.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-12-17:
Eg vil gjerne starta med å gje honnør både til Framstegspartiet og Høgre, som på ein sakleg og positiv måte gav eit tilbod om subsidiært å slutta opp om 100 pst. av det som stod i innstillinga. Det set me svært stor pris på, og det har ein lagt merke til. Me meiner likevel at dei vedgåingane som er gjevne i forhandlingane, er såpass bagatellmessige at det forslaget som nå får fleirtal i dag, kan seiast å vera det Regjeringa fremja. Det er eit par avvik – der dette med eitt år og 10 pst. er det vesentlege. Det vil eg tru i praksis ikkje får så mykje å seia på grunn av at bedriftene etter kvart utviklar ein kultur og ein tradisjon for å få avtale i dei sakene der større utleige vil bli aktuelt. Det er spesielt innan verftsindustri, oljeindustri og større verksemder at bedriftene samarbeider på ein positiv måte for å unngå oppseiingar og lediggang. Så eg har faktisk tru på at sjølv med den avgrensinga me måtte gjera, har me eit opplegg i dag der så å seia alle omsyn i dei forslaga som Regjeringa har fremja, er tekne vare på. Eg vil òg leggja til at i den høyringsprosessen som me har hatt, har me ikkje forsømt å ha kontakt med fagforeiningane, som har vist engasjement, og det vil ikkje vera urimeleg å gje visse konsesjonar som uttrykk for forståing i ein periode. Eg vil òg minna om at me vil evaluera loven om to-tre år for å sjå på positive og negative verknader, med tanke på å oppjustera det som eventuelt måtte vera igjen for å få den fleksibiliteten og samtidig den tryggleiken for arbeidstakarane som me alle er opptekne av.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-12-17:
I denne situasjonen var regjeringspartia i ein veldig gunstig situasjon i og med at me fekk beskjed frå Høgre og Framstegspartiet om at dei subsidiært ville støtta opp om Regjeringas forslag fullt ut. Samtidig fekk me beskjed om at Arbeidarpartiet kunne tenkja seg å forhandla om ei løysing som låg tett opp til det Regjeringa hadde gjort framlegg om. Det er på ein måte ein luksussituasjon, og eg vil gje honnør til alle desse tre partia. Eg meiner at det resultatet som her ligg føre, kan me i fellesskap vera nøgde med. Ro i arbeidslivet er vesentleg, og på bakgrunn av dei høyringane me hadde, og det me òg har sett av politiske markeringar – seinast i går var det vel, der det gjekk fram at fagforeiningane følte ei reell uro over dette – fann me det rett å gjera visse små justeringar for på ein måte å skapa ro i arbeidslivet – ikkje minst med tanke på eit framtidig samarbeid mellom partane i arbeidslivet har det ein eigen verdi og utgjer eit eige argument. Me trur at den løysinga som nå ligg føre, er svært godt egna til å ta vare på roa og eit godt samarbeidsforhold. Når det gjeld Rogaland, har eg hatt kontakt med representantar for arbeidsgjevarane i fylket, og der er det – som eg nemnde i eit tidlegare replikksvar – ein solid tradisjon for at ein ordnar seg med avtaler før arbeidsstopp og sesongmessige svingingar. Eg har den tiltru både til fagorganisasjonar, oljeselskap og andre i Rogaland at det framleis vil vera kulturen, som i praksis vil vera svært nyttig for å sikra full sysselsetjing og ein effektiv bruk av arbeidskrafta. Eg fekk òg den forståinga av desse arbeidsgjevarane at det er ein tradisjon som dei på dette grunnlaget fullt ut kan føra vidare. Så viser eg til den evalueringa ein skal ha om to-tre år, som vil visa om det er ting som bør justerast.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-12-17:
Det gjeld tre forhold. For det fyrste fann eg det positivt og heilt korrekt at representanten rosar dei to siste statsrådane i departementet for å ha tatt tak i dette viktige temaet, og for å ha fremja desse forslaga for Stortinget slik at me får desse endringane. Den honnøren vil eg gjerne støtta opp om, ikkje minst overfor statsråd Dåvøy, som har gjort dette konkret. Det andre gjeld vikarbyrå, som eg håpar kan koma på beina i lag med loven ikkje for langt ut i år 2000. Me i Kristeleg Folkeparti har vore litt usikre på om me skulle støtta dette. Nå har statsråden foreslått at det skal gjerast, og me har i komiteen slutta oss til å be statsråden koma tilbake med eit forslag om eit opplegg som m.a. tar omsyn til at me i landet har ein del arbeidssøkjarar som er relativt mindre attraktive i arbeidslivet, slik at ein i alle fall skal føla at det er ei bedrift som vil vera aktivt søkjande i forhold til å få sysselsett dei som nok vil vera noko mindre attraktive i ein privat marknad, då effektivitet og funksjonsdugleik nærast er kriterium for å bli vurdert. Det trur eg ingen kan underslå. Derfor ser me verdien av dette. Me seier òg at statsråden har fridom til å koma tilbake med ein modell og ei organisasjonsform, og håpar på oppslutning i Stortinget om det forslaget som kjem ikkje for langt ut på nyåret. Så til slutt eit spørsmål: Fryktar representanten Erna Solberg at bedriftene og arbeidslivsorganisasjonane ikkje kan finna fram til formålstenlege ordningar når det gjeld arbeidskraftutleige mellom bedriftene? Etter mi vurdering har desse bedriftene og arbeidstakarane langt på veg felles interesse av ordningar som hindrar lediggang og sikrar mest mogleg sysselsetjing. I desse bedriftene og næringslivsgreinene er det i dag ein tradisjon og kultur for at fagforeining og bedriftsleiing handterer desse spørsmåla i lag. Er Erna Solberg i tvil om at dei òg i framtida vil klara å finna formålstenlege ordningar for arbeidsleige?
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-12-17:
President! Til ei saks opplysing.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-12-17:
Takk – berre for å oppklara ei misforståing. Det står på side 19 i innstillinga: «skal det inngås avtale med tillitsvalgte som til sammen representerer et flertall av den arbeidstakerkategori innleien gjelder. » Dette er ikkje organisasjonstvang. Der det ikkje er organisasjonar, kan ein kalla saman dei tilsette på bedrifta, så det er ikkje noka hindring for å oppnå utleige at det ikkje er eit fleirtal som er organiserte.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-12-17:
Eg er einig i at viktige prinsipp som respekt, vørnad, tryggleik og samarbeid bør prega arbeidslivet, og det trur eg nok er den same haldninga som representanten Andersen står får og framfører i sitt innlegg. Og eg trur langt på veg at desse haldningane får dominera i norsk arbeidsliv, der fast tilsetjing er og vil vera det normale og trygge arbeidsforhold for dei tilsette, at me i fellesskap skal arbeida for at det blir situasjonen òg i framtidas Noreg. Men eg blir nok litt overgitt når eg høyrer den problemfokuseringa som ein får gjennom det siste innlegget, at det ikkje nyttar med køyrereglar fordi UP er borte, kontrollmekanismane fungerer ikkje, så det er umogleg å kontrollera, osb. Eg føler at dette er ei skildring av ei avmakt som ikkje er reell, og eg føler at det blir for negativt og for problematisk framstilt. Eg ser ikkje føremålet med å svartmåla situasjonen i staden for å prøva å peika på konkrete ting som måtte mangla. Ein kan gå imot heile systemet, men den måten som ein avskriv opplegget verdi på, respekten for opplegget, gjer eit litt negativt inntrykk på meg. Eg vil spørja representanten Andersen: Er det noka svekking av fagforeiningane sitt mynde til å gripa inn og vera ein maktfaktor her? Ein kan stilla opp skulder ved skulder med den enkelte arbeidstakar i tilfelle arbeidsrettar blir krenkte, og følgje opp arbeidstakar akkurat til liks med det ein kan i dag. Ein har inga svekking i arbeidstakars rettssituasjon med det me nå gjer. Eg føler at dette er synspunkt som bør koma fram trass i alle innvendingane frå SV.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-12-17:
Det begynner etter hvert å bli et politisk ritual for Regjeringen å beklage seg over at man ikke får flertall for alt man foreslår. Det er ikke uvanlig for en mindretallsregjering, i særdeleshet ikke for en liten mindretallsregjering. Men det hører til sjeldenhetene at representanter for regjeringspartiene erklærer seg meget fornøyd med at de ikke har fått flertall for Regjeringens forslag, som de kunne fått flertall for. Av og til lurer man på hvorfor man holder lange innlegg i saker av denne type og leser opp innstillingene. De er godt lesestoff som de er. Det man da kunne benytte muligheten til, er å begrunne politisk hvorfor man velger å gå til en annen side. Representanten Gjedrem gjorde ikke det i sitt innlegg. Nå sier han at de endringer man har gjort, var det viktig å få et bredt flertall for. Men da må jeg gjøre representanten oppmerksom på at han ville fått et atskillig bredere flertall ved å gå til høyresiden. En atskillig større del av folket ville dermed sluttet opp om Regjeringens forslag direkte og indirekte, så jeg vet ikke hvor bredden ligger. Og når han kaller det bagatellmessig, så kan ikke det være helt i overensstemmelse med begrunnelsen. For det første, hvis det var bagatellmessig, hvorfor i all verden da fravike Regjeringens forslag når man kunne fått flertall for det ord for annet? For det annet kommer representanten Gjedrem fra oljefylket Rogaland, og jeg har lest meget klare uttalelser fra produksjonsbedrifter innenfor offshore-bransjen som langt fra oppfatter dette som bagatellmessig. Så jeg vil gjerne be representanten Gjedrem forklare to ting. Hvorfor politisk velge å fravike Regjeringens forslag? Det med høring, som var nevnt nå i siste replikk, er ikke noe nytt. Jeg regner med at også Regjeringen har hørt noen. Det er vel ikke nytt at fagforeningene protesterer mot enhver forandring på dette området, så det er ikke noe Stortinget er alene om å ha hørt. Men jeg etterlyser altså en politisk begrunnelse for hvorfor man går mot Regjeringens forslag når man kunne fått flertall for dem, og dernest en begrunnelse for hvorfor samtlige produksjonsbedrifter i Rogaland tar feil når de ikke oppfatter de endringene som har skjedd, som bagatellmessige – snarere tvert imot: «svært alvorlig » er uttrykket de har brukt i brevet til Stortinget.
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 1999-12-17:
Representanten Andersen stilte spørsmål ved hvorfor vi ikke like gjerne kunne samarbeidet med Fremskrittspartiet og fått full tilslutning til Regjeringas framlegg. Samtidig kritiserer han at vi går inn for seks måneders karantene. Da må jeg si at departementet foreslo seks måneders karantene, og det syns jeg var helt riktig. Som jeg sa i mitt innlegg, har vi på arbeidsgiversiden stengt for spekulasjon i det å satse bare på korttidsansettelse. Men arbeidslivet består ikke bare av idealister, verken på arbeidsgiversiden eller på arbeidstakersiden, og med denne seks måneders karantenen har vi også stengt for muligheten til spekulasjon på arbeidstakersiden. Hvis det er en arbeidstaker som er veldig etterspurt, kan han bare si opp, bli utleid, og forlange mye høyere lønn. Det er et system vi ikke ønsker. Når det gjelder å ta hensyn til distriktene er jeg veldig glad for at Fremskrittspartiet også er opptatt av distriktene. Og nettopp derfor syns vi at det er så viktig å sikre sterk statlig arbeidsformidling i framtida, og at vi også får statlige utleieselskaper. Jeg tror det kanskje blir det viktigste bidraget i Distrikts-Norge.
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 1999-12-17:
Først må jeg bare slå fast at det er ingen motsetning mellom det Morten Lund har sagt tidligere, og det som jeg sier og mener i denne saken. Jeg vil også vise til hva flertallet sier om dette i innstillinga: Der ber vi departementet komme tilbake med forslag om etablering av et slikt selskap som egen sak, og vi legger til grunn at forslaget må ivareta de juridiske, administrative og de konkurransemessige hensyn. Så får vi se hva det blir. Ellers har jeg lyst til å si noen ord om prosessen. Alle replikanter fra alle partier som er med i flertallet, har kommet med kritikk og beskyldninger fordi man har gått inn i en prosess. Det er jeg er veldig forundret over. Jeg syns denne saken er et stjerneeksempel på hvordan en politisk prosess skal være. Og det er nettopp derfor vi har fått en så bra sak. Jeg må komme med en bekjennelse. Jeg er veldig glad i å bake. Og hvis jeg baker en gjærdeig, setter jeg ikke deigen rett inn i steikeovnen, da blir ikke resultatet bra. Departementet har gitt oss en deig, vi har bearbeidet den – vi har ikke bare latt den heve. Det har vært en vanskelig bearbeiding. Vi har ikke laget boller, vi har laget kring ler. De ble fine også, tror jeg. I den bearbeidingsprosessen har vi mottatt signaler både fra arbeidsgiversiden og fra arbeidstakersiden, og vi har snakket med politiske medspillere. Og jeg syns flertallet har kommet til et så bra forslag at jeg tror vi har grunn til å være fornøyde med resultatet. Vel bekomme!