Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2004-12-09:
La meg starte med å ta opp de forslagene som Arbeiderpartiet fremmer alene, og de som vi er medforslagsstillere til. Værgudene ser ut til å ha reddet energiministeren i år i forhold til å få medias og opinionens press på energipriser og energiforsyningssikkerhet. Vi kan glede oss over forholdsvis lave strømpriser så langt i år. Men i Arbeiderpartiet vil vi advare mot at det etablerer seg en optimisme i forhold til kraftsituasjonen. Vi opplever fortsatt større og større gap mellom produksjon og forbruk. Nå er det uansett ikke alle som vil oppfatte forliket mellom Regjeringen og Fremskrittspartiet som en garanti for en nedgang i strømprisene. Kuttet i overføringsutjevningen på nettariffen vil ramme både privatkunder og spesielt næringsliv i distriktene. For ett år siden argumenterte Regjeringen selv med at dette var den beste løsningen for utjevning av nettariffen i Distrikts-Norge. I fjor greide Arbeiderpartiet å forhandle seg fram til en økning, fra Regjeringens forslag på 20 mill. kr til 40 mill. kr. I år har Fremskrittspartiet greid å forhandle seg til 17,5 mill. kr, som innebærer en reduksjon på hele 22,5 mill. kr og er mindre enn det Arbeiderpartiet fikk til i forhandlingene med Regjeringen for ett år siden. Jeg går ut fra at budsjettsituasjonen, som lederen av komiteen peker på, kanskje var like vanskelig da. Prinsippet om at litt er bedre enn ingenting, er sikkert et greit prinsipp. Men det er fortsatt bare litt, og det viser distriktsprofilen i de forhandlingene og det forliket som er inngått. Fremskrittspartiet fremstår tydeligere enn noen gang som garantisten for denne regjeringen. Dette forliket har vist at Fremskrittspartiet er et lite Høyre-parti som sitter godt plantet i storebrors lomme. Fremskrittspartiet kommer sikkert også i dag til å legge bredsiden til når det gjelder det de kaller «manglede energipolitikk». Jeg vet ikke om det lenger er noen særlig interesse for å mase om det. Det er jo Fremskrittspartiet som sikrer at Regjeringen kan fortsette med sin politikk, eller, etter sigende, mangel på politikk. Arbeiderpartiet ønsker å satse på en offensiv og målrettet næringspolitikk. Vi ønsker å ta gassen i bruk innenlands. Vi ønsker å etablere infrastrukturselskap som skal sørge for gassrør til land. På lik linje med våre forfedre ønsker vi en offentlig satsing for å skape flere verdier av våre naturressurser. Hvor hadde Norge vært dersom det ikke hadde blitt investert i infrastruktur som veier, kraftledninger og kraftanlegg i det forrige århundre? Nasjonen Norge har et luksusproblem når politikere heller vil selge naturressursene ut av landet framfor å bruke dem til å skape varige verdier og arbeidsplasser innenlands. Norge har vært heldig. Men opp gjennom tidene har det ikke vært nok bare å være heldig. God politisk styring er en forutsetning for å bli det beste landet å leve i for de fleste. Men vi har altså vært heldige. Oljerikdommene våre er egentlig uvurderlige sett i sammenheng med vår velferdsutvikling. Vi har utviklet en industri som er i verdenstoppen når det gjelder teknologi og miljø. Det er viktig å opprettholde denne kompetansen. Derfor må vi sørge for at industrien får oppdrag. Industrien er bekymret over utviklingen, eller mangel på utvikling. TBL har i denne sammenheng lagt fram en prosjektliste som Regjeringen skal jobbe videre med. Jeg tillater meg derfor å spørre: Hva gjør Regjeringen for å følge opp og se på mulighetene til å forsere TBLs prosjektliste? Hva gjør Regjeringen for å holde trykket oppe for å sikre kompetansen på norsk sokkel og i norsk leverandørindustri? Jeg startet min yrkeskarriere som prosessarbeider ved Tinfos Jernverk i Kvinesdal. Det var også her jeg ble klar over de virkningene elektrisk kraft har på samfunnet, det være seg lokalt eller nasjonalt. Ved Øye Smelteverk kjøpte vi elektrisk kraft som råvare. Så brukte vi strømmen i en prosess som innebar at vi videreforedlet kilowatten fram til en verdi for samfunnet på nesten 1 kr pr. kilowatt. Etter at elektrisiteten hadde vært gjennom ovnene på smelteverket, fikk altså samfunnet igjen 1 kr pr. kilowatt. Industrien har gjennom flere år vært gjenstand for politiske angrep fra «motkreftene». Mange hevder at industrien får for billig kraft. Ut fra kraftprodusentenes ensidige ønske om profitt skjønner jeg denne argumentasjonen. Ut fra nasjonalistiske miljøverninteresser skjønner jeg det også. Men for samfunnet som helhet, både nasjonalt og internasjonalt, er det fortsatt viktig å videreforedle våre felles ressurser fra noen få øre til 1 kr. pr. kilowatt. Samtidig vil dette være til det beste for miljøet, og det er jo i seg selv viktig. Norge har over 20 pst. av vannkraftressursene, 60 pst. av oljeressursene og 40 pst. av de påviste gassressursene i Europa – og vi har 1 pst. av befolkningen. Norge er energilandet uten like i Europa. Likevel blir vi mer og mer avhengig av å importere energi. Vi har hatt situasjoner der strømprisen har nådd uakseptable høyder fordi det har regnet for lite. Hva prisen blir hvis det blir ordentlig tørt, kan vi vel bare drømme om. Energilandet Norge kan lett få den dyreste strømmen i Europa. At situasjonen er liknende i våre naboland, forverrer situasjonen. Men de har i alle fall hatt vett nok til å sette i gang med å bygge gasskraftverk. Det er kanskje ikke så merkelig at folk blir forvirret når en regjering går av fordi den ikke fikk flertall for å gjøre oss stadig mer avhengig av utenlandsk kullkraft og atomkraft. Odelstinget har nå endelig laget rammevilkår som kan sette fart i nye utbygginger. Arbeiderpartiet er fornøyd med at det var en statsråd fra Kristelig Folkeparti som innså at noe måtte gjøres. Spørsmålet blir om det for enkelte industristeder er for sent. Regjeringen skriver i proposisjonen at de ikke har noen målsetting om å gi industrien langsiktige rammevilkår i form av energi. Det er her Regjeringen vil måtte stå til ansvar i framtiden. I klimapolitikken, helsepolitikken og kriminalomsorgen skal vi forebygge. I energipolitikken skal vi vente og se. Mo i Rana har kommet i en spesiell situasjon. Kraftavtalene går ut i løpet av våren, og det er ikke oppnådd avtaler som kan dekke behovet for kraft. Arbeiderpartiet – sammen med Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet – fremmer derfor i dag et forslag som vi virkelig håper det er flertall for her i salen. Vi mener fortsatt at Regjeringen skal gjøre det Stortinget vil, og ikke omvendt. Arbeiderpartiet, Senterpartiet, SV og Fremskrittspartiet var alle i Mo og lovet at denne saken skulle sendes tilbake til Regjeringen. Vi som fremmer dette forslaget, mener at Regjeringen må følge opp når Stortinget gir den beskjed om å gjøre noe. Hvis vi nå oppnår flertall, er det opp til Regjeringen å vise vilje til å gjøre noe for industrien og velferdssamfunnet. I Arbeiderpartiet mener vi fortsatt at politikk er å ville. For denne regjeringen kan det synes som om det er noe nytt. Men da tidligere industriminister Syse grunnla ilmenitt-smelteverket i Tyssedal, sa Trygve Hegnar at de heller kunne sitte og bøye bananer. Vi håper ikke at man i mange lokalsamfunn i Norge blir sittende og bøye bananer på grunn av Regjeringens politikk.