Kristin Clemet (Høyre), 2004-11-25:
I årene som kommer, skal det gjennomføres et stort kunnskaps- og kompetanseløft i norsk skole. Det skal være et stort kunnskapsløft for elevene, i respekt for mangfoldet og likeverdet, primært for dem som i dag ikke får utnyttet sine evner og talenter, og det er altfor mange. For det andre skal vi gjennomføre et historisk kompetanseløft for lærere og instruktører og skoleledere i norsk skole. Etter min mening har Norge et meget godt utgangspunkt for å få dette til. For det første er det stor tilslutning til den reformen(Kultur for læring) som Regjeringen har fremmet her i denne sal. For det andre er det veldig mye som allerede er bra i norsk utdanning. Da UNESCO forleden la frem sin «Global Monitoring Report», rangerte Norge som nr. 1 når man ser på faktorer som ressurser, tilgang til utdanning, utdanningsnivå osv. Vi har antakelig verdens høyeste utdanningsnivå. (Kultur for læring) For det tredje er Norge det land i verden, ved siden av USA og Danmark, som bruker mest ressurser på utdanning pr. elev og student. Likevel har vi i denne stortingsperioden satset enda mer ressurser på utdanning, og la meg bare nevne noe. Timetallet i grunnskolen øker med tolv timer etter at det har stått stille i svært mange år. Det er kommuner og fylker som bestemmer ressursbruken i grunnskolen og den videregående skolen, men den ressursbruken har fortsatt å øke. Vi har foreslått å bruke historiske 2–3 milliarder kr på kompetanseutvikling i skolen, og når jeg da sier historisk, er det til sammenligning ca. ti ganger så mye som ble brukt i forbindelse med Reform 97. Vi har fått en ny støtteordning for elever i videregående opplæring, som har økt den totale stipendutbetalingen med nesten 40 pst., til 1,9 milliarder kr. Vi har videreført låneordningen for skolebygg, og det er også satset midler på anti-mobbearbeid. Vi har fullfinansiert kvalitetsreformen i høyere utdanning med over 1,1 milliarder kr, og i tillegg er universitets- og høyskolesektoren tilført nesten 500 mill. kr gjennom finansieringssystemet. På toppen av dette er studiestøtten og stipendandelen for studenter i høyere utdanning økt. Det er likevel ikke denne økonomiske satsingen som er det viktigste i vår utdanningspolitikk. Det aller viktigste er å sørge for at flere barn får tilpasset opplæring, at flere barn og unge kan få utnyttet sine evner og talenter, og at skolen kan bidra til sosial mobilitet. Vi ønsker mer kunnskap, større mangfold og en mer likeverdig norsk skole – kort sagt mer kvalitet. Det viktigste for meg er at flere barn, helst alle barn, kan føle seg trygge på skolen, at de kan få tilegnet seg de grunnleggende ferdigheter de trenger senere i livet, at de kan lære å lære, og at skolen kan bidra til å utjevne og ikke reprodusere sosiale forskjeller. Og det er veldig lite, om noe, som tyder på at dette primært er et spørsmål om penger, når vi allerede bruker så mye ressurser som vi gjør, på utdanning i Norge. Jeg tror det særlig er fire andre ting som er viktig, og som derfor også er viktig i vår utdanningspolitikk. For det første: Man er nødt til å ha kunnskap om elevene, om skole, om skolen og om skolens utviklingspotensial. Det påpekte OECD allerede i 1987 overfor Norge. Men først nå er vi i ferd med å få et nasjonalt kvalitetsvurderingssystem, inklusiv nasjonale prøver, nye læreplaner med tydelige kompetansemål og en utdanningsadministrasjon som kan bidra til skoleutvikling over hele landet. For det andre må man ha kompetanse til å gjøre noe med den kunnskapen man da etter hvert får. Derfor satser vi på dette store kompetanseløftet, en ny lærerutdanning, opptakskrav til lærerutdanningen, betydelig videreutdanning innenfor fag for lærere og en nasjonal satsing på kompetanseutvikling innen tilpasset opplæring, som det er helt tydelig at vi ikke får til skikkelig i Norge, enda det har vært et ideal helt siden 1930-tallet. For det tredje vil vi skape en bedre kultur for læring ved å løse opp den «ettallsmåten» skolen arbeider på, ved at vi får lærere til å arbeide i team, og ved å skape en god evalueringskultur på den enkelte skole. Derfor satser vi også mye på kompetanseutvikling for skoleledere, å løse opp klassedelingsregler, osv., for å få til tilpasset opplæring på en bedre måte. Og for det fjerde: Når man har kunnskap, når man har kompetanse, og når man har skapt en god kultur for læring, må man ha muligheter for å handle og gjøre noe med de problemene man ser. Derfor er vi i ferd med å gjennomføre en radikal utvidelse av det lokale handlingsrommet for skoleeiere, skoler og lærere. Det desidert viktigste i norsk skole, etter min oppfatning, er å trekke opp de såkalt – jeg kaller det såkalt – svakeste elevene slik at de greier seg senere i livet når det gjelder utdanning, arbeid og egen livskvalitet. Det er en myte at det å arbeide med de svake elevene må gå ut over de sterkeste. Men det betyr at vi må ta det store mangfoldet i elev- og foreldregruppen innover oss og legge mer vekt på likeverd fremfor likhet.