Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2007-02-15:
Jeg vil takke for en god debatt og interessante innlegg. Jeg vil tilbake til utgangspunktet for Afghanistan, nemlig det faktum at det hersker enighet og samstemmighet i denne sal om norsk ISAF-deltakelse. Et betydelig bidrag er blitt større. Vi vil ha 700 kvinner og menn i Afghanistan etter beslutningen om å sende en spesialstyrkeenhet til Kabul. Det er et betydelig bidrag. Norge var tidlig ute med svaret til NATO, og det har blitt verdsatt bredt. Så vil jeg få understreke og rydde opp i noe av det som jeg føler at opposisjonen er med på å skape unødvendig tvil om når de i flere innlegg her i dag har vist til at under krisen i Meymaneh i fjor kom våre allierte Norge til unnsetning, og de har stillet Regjeringen spørsmål ved at vi sier at spesialstyrkene skal være i Kabul. NATO har et helt system for å komme hverandre til unnsetning i Afghanistan – det går under betegnelsen QRF, Quick Reaction Force – i ulik forstand. Norge har et slikt ansvar i dag i Nord-Afghanistan, at de skal kunne komme til unnsetning i hele området. De som kom Norge til unnsetning i februar i fjor, var nemlig nettopp nederlendere og briter fra dette elementet. Det er viktig å gjøre det helt klart. Så har Norge også sagt at når vi svarer ja på henvendelsen om å sende spesialstyrker til Kabul, skal de gjøre jobben i Kabul – ikke andre steder. Skal det være aktuelt å flytte dem, må Norge konsulteres. Jeg vil utfordre hvert parti i opposisjonen til å svare på om de ville ha innrettet seg annerledes. Ville de ha sagt at de styrkene kan omplasseres – settes inn i sør, øst, nord eller vest – uten at Norge konsulteres? Det ville det ha vært klargjørende å få vite. Norge har sagt at når vi plasserer styrkene på oppdrag i Kabul, er det der de skal gjøre jobben. Vi ønsker altså å få vite om opposisjonen ville inntatt en annen holdning. Så er spørsmålet: Oppstår det en krisesituasjon, en nødssituasjon, i nærområdene, der NATO skulle ønske å bruke disse elementene, noen av soldatene, er svaret for det første at det er en hypotetisk problemstilling. Men la meg si at dersom styrker blir angrepet og det oppstår akutt behov for en redningsaksjon, stiller Norge opp. Norge hjelper mennesker i nød, dersom det trengs. Det er noe helt annet enn å flytte eller omplassere styrken. Det har vi gitt klart uttrykk for. Og i begge tilfeller skal Norge konsulteres. Og la meg understreke: Ansvaret, som også representanten Høybråten sier, ved å sende soldater ut er stort, og alle soldater – kvinner og menn – og deres foresatte og familie skal vite at ingenting er viktigere for oss enn deres sikkerhet. Det er reflektert i det utstyret de har med seg, i måten de beskyttes på, og også i måten de er trent på. I så måte vet jeg at de som nå reiser, er de absolutt best trente. Derfor vil jeg si til representanten Solberg at når hun sier at begrensningen er i strid med NATO-ånden, tar jeg sterkt avstand fra det. Hvis det var tilfellet, ville jo halve ISAF være i strid med NATO-ånden. Andre land har lagt kompliserte begrensninger av ulik art på sin deltakelse. Jeg vil si at Norge er veldig tydelig i det vi har gjort. Vi har sagt at det ikke har vært begrensninger på styrkene som har vært i nord, og når det gjelder Kabul-styrken, så skal den løse et oppdrag, og vi sier at den skal løse oppdraget der. Blir noe annet aktuelt, må Norge konsulteres. Så spurte Erna Solberg igjen om det å være våre «venners venn», og at jeg ikke hadde vært helt tydelig på å snakke så mye om USA. Det var også Høglund bekymret over. USA trenger ikke å bli omtalt i hver eneste redegjørelse for å vite det som er helt tydelig. Jeg brukte også et avsnitt på det i min redegjørelse i fjor, og den står selvfølgelig like sterkt i år. Jeg siterer: «Vi har vår forankring i NATO, som er en hovedlinje i norsk utenrikspolitikk, våre nære bånd til nordiske land og europeiske land gjennom EØS-avtalen og andre ordninger og et nært vennskap og samarbeid med USA.» Og jeg legger til: som vår viktigste allierte i NATO. Men vi må jo også se videre i en tid som er slik i endring. Det er nærmest slik at man kan få inntrykk av at land som har andre verdier enn oss, skal vi ikke gå nært inn på. Jeg la i min redegjørelse mye vekt på hvordan vi nå må bygge nye nettverk mot andre deler av verden, i andre regioner, som kan komme oss til nytte – i WTO, i FN, og jeg trekker fram et land som Indonesia, som vi nå har hatt en veldig spennende utvikling i samarbeidet med. Det er store forskjeller på Indonesia og Norge, men Indonesia er en veldig viktig aktør som Norge må forholde seg til politisk, når det gjelder miljøpolitikk, osv. Det er jo de landene som ikke deler våre verdier, vi skal bruke oppmerksomhet på for å forsøke å påvirke i vår retning. Så til Midtøsten. Vi har ikke gitt carte blanche til en palestinsk samlingsregjering. Jeg er blitt spurt mye om dette, men jeg kan jo gjengi det som jeg har sagt så ofte jeg kan huske: Denne avtalen i Mekka åpner veien for en normalisering av forbindelsene. Og dersom Mekka-avtalens prinsipper er reflektert i en regjeringserklæring, mener Norge at vi bør kunne gjenoppta økonomiske og politiske relasjoner. Vi sier det kanskje tydeligere enn EU som EU og USA som USA, men jeg vet at mange EU-land har den samme holdningen. Frankrike var ute dagen etter oss og sa at denne regjeringen måtte anerkjennes. Og nå vil jeg si til dem som mener – la meg bare ta det som en parentes – at Norge ikke kunne hatt den profilen om vi var medlem av EU. Det er også et hypotetisk spørsmål. Men jeg minner om at den nærmeste samarbeidspartneren med Norge her er Spania, som er medlem av EU, og som har en utenriksminister med en fortid som EUs representant i Midtøsten. Han sier det samme som oss, og han gjør det på innsiden av EU og får tilgang til det nettverket. Det er ikke uviktig. Hamas har beveget seg, ja. Men det er jo ikke Hamas vi skal si ja eller nei til, det er en samlingsregjering. Og jeg vet ikke om jeg skal trekke parallellen for langt, men vi forholder oss til en regjering i Norge – til en Soria Moria-erklæring, en regjeringserklæring, og ikke til alt som står i de tre partienes programmer eller plattformer. Og det tror jeg vi har glede av. Vi ser fram til at en slik regjering kommer på plass. Det finnes hundre – om ikke tusen – grunner for at dette ikke skal gå, og rapporter de siste dagene viser jo igjen at stridighetene internt på palestinsk side kanskje kan være noe av det som er mest krevende for å få dette til. Vi har ikke lov til å være den tungen på vektskålen som gjør dette vanskeligere, når det nå er tent et håp. Jeg vil også vise til Shimon Peres, som i møte med ambassadører i Israel i går sa, at det ikke er behov for å presse nye uttalelser fra Hamas i forbindelse med den nye samlingsregjeringen. Det er en holdning som jeg deler. Når det gjelder nordområdene, vil jeg få lov til å gi honnør til representanten Høybråten for den rollen han spiller i Nordisk Råd. Vi har fått en ny driv der nå, med en norsk president, og vi har muligheten til, ved å spille på lag, som jeg oppfatter at vi gjør i denne saken, å ha en linje mellom det vi gjør i de ulike regionale fora – Arktisk Råd, Nordisk Råd, Østersjørådet, Barentssamarbeidet – og ikke minst det Høybråten legger vekt på inn mot EU og Europaparlamentet: å sette vårt preg på den nordiske dimensjon der. Det blir viktig. Så må jeg beklage overfor representanten Høglund at han neppe har en veldig lydhør representant i meg når det gjelder å legge oss på en strategi hvor vi skal kjøpslå støtte mot det vi kan tilby på andre områder. Jeg sa i min utenrikspolitiske redegjørelse at Norges personlighet som stat er i endring fordi vi er viktige på energiområdet, fordi vi er viktige på ressursområdet, fordi vi er viktige på en lang rekke områder. På den måten påvirkes også politikk. Det er klart at andre land lytter til Norge på en annen måte ut fra hvordan også vi har ting å tilby dem. Men jeg tror at hvis vi, et land med vår beliggenhet, med våre ressurser, med vår geografi, begynner å kjøpslå og si at dette antall kubikkmeter gass skal være verdt en innrømmelse på det og det spørsmålet, kommer vi i en farlig situasjon. Dessuten er det ikke slik at Norge står alene i nord. Vår forvaltningspraksis er trygt forankret i folkeretten, som jeg gav uttrykk for i mitt innlegg. Det er heller ikke slik at hvem som har rett i slike sammenhenger, blir avgjort etter hvem som får størst oppslutning i en slags opinionsmåling. Land forfølger sine interesser i disse spørsmålene og vektlegger de argumentene som bygger mest opp under det. Norge er i inngrep med alle de sentrale aktørene her, med tett dialog, hvor vi selvfølgelig også er opptatt av å knytte allianser og binde land opp til det som skal være våre primære synspunkter. Så stilte representanten Høybråten et spørsmål om Kashmir. Jeg er glad for at han gjorde det, for det er et helt sentralt tema som kommer litt i skyggen. Dette området ligger jo tett opp mot Afghanistan, som vi vet, og konflikten er på ingen måte usammenhengende. Her er det slik at disse interne motsetningene mellom folkegrupper gjør at mange ikke respekterer grensene – enten det er på grensen av Pakistan mot Afghanistan eller det er på grensen mot Kashmir. Jeg hadde mulighet til grundige diskusjoner om dette under mitt besøk i India og Pakistan før jul. Det er slik når det gjelder fredsprosessen, at de to landene nå er enige om et bilateralt spor. Det er positivt. Norge støtter det. De to statsministrene og også president Musharraf har lagt vekt på at det skal være et bilateralt spor, og det er altså ikke gitt uttrykk for ønske om en tredjepart. Men det betyr ikke at ikke vi kan engasjere oss, følge opp og være rede til å støtte både på menneskerettighetsområdet og hvis det skulle være politiske prosesser å ta tak i.