Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-03-29:
«Mennesker med minoritetsbakgrunn som bor i Norge, er mer utsatte for psykiske problemer og psykisk sykdom enn befolkningen for øvrig. De har også dårligere muligheter for å få hjelp og behandling. Dette er urimelige forskjeller som er resultater av strukturelle forhold i det norske samfunnet generelt og i tjenesteapparatet spesielt.» Dette er de første setningene i forordet til et hefte som vi alle sammen har fått, som heter «Psykisk helse i et flerkulturelt samfunn», og som er utgitt av Rådet for psykisk helse. Jeg har lyst til å basere mitt innlegg på utdrag fra den rapporten, for jeg syns at den er så klok at den gir grunn til ettertanke. Rådet for psykisk helse sier: «For å bøte på det første problemet, nemlig økt forekomst av psykiske lidelser, må den generelle integrerings- og velferdspolitikken utjevne ulikheter i levekår og livsvilkår mellom innvandrerbefolkningen og majoritetsbefolkningen. Psykisk helse henger nært sammen med levekår» – det vet vi – «og det beste forebyggende arbeidet med hensyn til psykiske lidelser er å skape gode livsvilkår som bidrar til mestring, deltakelse og inkludering.» Allerede der mener jeg at det er ganske god grunn til å sette seg ned og reflektere over om det er på den måten vi møter denne utfordringen eller ikke. Jeg mener at interpellanten, som har tatt opp et viktig tema, også har grunn til å reflektere rundt akkurat det. Det syns jeg representanten Stokkan-Grande sa en del klokt om. Rådet for psykisk helse sier videre: «Det andre problemet, at mennesker med minoritetsbakgrunn får mindre og dårligere hjelp enn befolkningen for øvrig, må bøtes med et systematisk minoritetsperspektiv i alle ledd i tjenesteapparatet, mer kultursensitivitet i helsetjenestene og mer kunnskap om minoriteter og psykisk helse. Mange innvandrere har ikke kjennskap til hvordan og hvor man søker hjelp, hva man blir henvist til, og hvem som kan henvise, og ikke minst viktig, hva det er mulig å få hjelp til.» Det er altså ikke slik, som man f.eks. kunne få inntrykk av av innlegget fra Vigdis Giltun, at dette først og fremst dreier seg om at de må forandre seg og gjøre ting annerledes. Det dreier seg vel så mye om hvordan vi tilrettelegger for et flerkulturelt samfunn med reell inkludering, og hvor vi slutter å dele opp i de og vi, dem og oss. Jeg har lyst til å si at for Regjeringa, med sterkt fokus på sosiale ulikheter i helse, går dette rett hjem, for vi vet at det er i ferd med å utvikle seg en underklasse i Norge som er farget. Det er en kjempestor utfordring, fordi fattigdom, mangel på bolig, forskjeller i levekår påvirker den psykiske helsa, kanskje til innvandrerbefolkningen spesielt. Da kan det også komme andre typer problemer som vi ikke forklarer strukturelt, men som vi forklarer ved hjelp av etnisitet. Det er en farlig utvikling. Rådet for psykisk helse sier også at for å sikre at alle med behov for hjelp får den hjelpen de har krav på, kreves det «en erkjennelse av at et likt tilbud ikke alltid i praksis er et likeverdig tilbud». Det vet vi som har jobba med kvinnepolitiske spørsmål i så mange år, at likhet når det gjelder tilbud, ikke betyr likhet når det gjelder resultat, men tvert imot fungerer det ofte diskriminerende ved at resultatet blir ulikt og en forsterking av ulikheter. Derfor trengs det tilrettelegging. I tillegg er det viktig at både minoritetsmiljøene sjøl og tjenesteapparatet arbeider for normalisering av og mer kunnskap om psykisk helse. Vi har gått en lang vei i vårt vestlige demokrati for å skape åpenhet om psykiske lidelser og psykiske problemer. Her er det også en lang vei å gå i mange minoritetsmiljøer, og den veien har man begynt å gå. Det er mange som i dag gjør et godt arbeid, bl.a. journalisten Noman Mubashir, som har tatt opp dette. Han sier bl.a. at uansett hvilken rolle innvandrerungdom blir gitt, virker generalisering i seg sjøl psykisk belastende. Han snakker også om at vi må ta dette opp, snakke om det, akkurat som støttesenterbevegelsen alltid har sagt, at man må tale ting i hjel, ikke tie det i hjel. Vi får en utfordring fra Rådet for psykisk helse, nemlig når det gjelder Handlingsplan for integrering. Det syns jeg er verdt å merke seg og ta til seg. De mener at «det er en klar svakhet at psykisk helse ikke behandles spesifikt i handlingsplanen». Der mener jeg at vi kan spille en rolle, siden det er representanter her fra flere forskjellige komiteer som kan være med på å gjøre disse handlingsplanene bedre i framtida.