Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
Jeg vil først takke Svein Roald Hansen for at vi får denne muligheten til å diskutere FNs menneskerettighetsråd, og utenriksministeren for hans svar. Mitt innlegg er en bekymringsmelding. I november i fjor stemte FNs menneskerettighetsråd over en resolusjon om utenomrettslige og vilkårlige henrettelser. Resolusjonen nevner grupper som historisk har vært utsatt for slike henrettelser, som gatebarn, menneskerettighetsforkjempere og personer som tilhører etniske, religiøse eller språklige minoriteter. I mer enn ti år har den også nevnt seksuell orientering. Verdenssamfunnet har altså stått sammen om at det er uakseptabelt å drepe homofile. Anført av Benin, som talte på Afrikas vegne, ble formuleringen i fjor foreslått strøket. Forslaget fikk støtte av 79 land, 70 stemte imot. Saken fikk lite oppmerksomhet i norske medier, men vakte oppsikt og skapte sinne i internasjonale menneskerettighetsmiljøer. Den norsk-venezuelanske menneskerettighetsaktivisten Thor Halvorssen, som bl.a. står bak Oslo Freedom Forum, var nådeløs i sin dom: Budskapet er klart: Det er i orden å drepe homofile. Det var faktisk signalet fra FN. I desember kom resolusjonen opp i FNs hovedforsamling. Der ble det heldigvis flertall for å ta formuleringen om seksuell orientering inn igjen. Verdenserklæringen om menneskerettigheter er 63 år i år og forbyr enhver form for diskriminering. Likevel blir homofile diskriminert verden over, og i over 80 land er det fremdeles ulovlig å være homofil. Mange steder ser det dessverre ut til at utviklingen går i gal retning: I mange land er ytringsfrihet ingen selvfølge for homofile, og i mange land trakasserer politiet homofile og transpersoner. I Iran praktiseres dødsstraff hyppig. I Uganda diskuterer nasjonalforsamlingen å innføre dødsstraff, og en av landets største aviser trykket i fjor navn på og bilder av 100 åpne homofile, med en klar oppfordring: Heng dem! I januar kom nyheten om at noen hadde tatt avisens oppfordring på alvor: En av de 100, aktivisten David Kato, ble funnet drept i sitt hjem. Hvis ikke FN skal stå oppreist i forsvaret av mennesker som utsettes for slike grove menneskerettighetsbrudd, hvem skal gjøre det da? Tirsdag 21. desember var også en merkedag – av den triste sorten – for FNs menneskerettighetsråd. Da vedtok rådet, nok en gang, en resolusjon som har som formål å bekjempe religionskritikk. Riktignok var flertallet mindre enn tidligere, men FN står altså ikke oppreist for ytringsfriheten. Vernet mot religionskritikk er et angrep på ytrings- og tankefriheten og bidrar til å legitimere religiøs intoleranse. I november i fjor ble Asia Bibi, en kristen gårdsarbeider i Pakistan, dømt til døden i samsvar med landets blasfemilovgivning etter å ha vært i en krangel med naboene. Hennes sak er ikke unik. Jeg er ikke i tvil om at Norges deltakelse i Menneskerettighetsrådet er viktig, og at norske myndigheter gjør alt de kan for å bekjempe de omtalte vedtakene. De to sakene utfordrer likevel rådets legitimitet, tydeliggjør at det skjer maktforskyvninger i verden, og reiser viktige spørsmål. Det siste året har vist at Norge og land vi deler grunnleggende verdier med, møter godt organiserte motstandere. Vi blir tvunget til å ta «omkamper» om prinsipper vi trodde lå fast, og vi taper enkelte kamper om menneskerettighetene i FN. Utenriksministeren har tidligere påpekt at en hevet pekefinger er til liten hjelp. Spørsmålet er: Hvordan kan Norge manøvrere og vinne fram i dette nye terrenget? Jeg er glad for at utenriksministeren i dag viser at arbeid på tvers av geografiske blokker og i nye allianser gir resultater. Leder av PEN-klubben, Anders Heger, stilte i en kronikk i Aftenposten et viktig spørsmål: «Kan vi forestille oss en situasjon der vokterne av FNs menneskerettighetserklæring utgjør en reell trussel mot ytringsfriheten?» Det samme spørsmålet kan stilles når det gjelder vern av minoriteter. Er tilbakeslagene i FN arbeidsulykker eller symptomer på at toleransen forvitrer i verdenssamfunnet?