Annelise Høegh (Høyre), 2000-06-13:
Bertrand Russell sa en gang at vitenskapsmenn anstrenger seg for å gjøre det umulige mulig, mens politikere anstrenger seg for å gjøre det mulige umulig. Det er ord jeg håper dagens debatt vil vise ikke lenger er så aktuelt, for mye av det som var politisk umulig på 1980- og 1990-tallet, iallfall for andre partier enn Høyre og Fremskrittspartiet, begynner nå å bli politisk mulig. Og den saken vi har til behandling nå, om fylkeskommunale sykehusselskaper og fristilling av sykehus, er nettopp et eksempel på at mye har skjedd. Det som var umulig for 10-15 år siden, blir i dag virkelighet. Det har faktisk skjedd en revolusjon i tenkningen om organisering og finansiering av helsetjenester de siste årene. Vi har gått fra det jeg vil kalle formynderstyring, styring ovenfra, der man var sikker på at politikere, embetsverk og helseprofesjoner var de som visste og kunne, til styring nedenfra, brukerstyring kaller vi det, der pasientene i langt større grad er blitt informerte pasienter, som vet og kan minst like mye, i hvert fall om sin egen sykdom, som det både politikere og helsebyråkrater kan. Fy-ord er altså blitt til ja-ord. Vi har fått mer marked og mer konkurranse, og nå også fristilling. Og de viktigste endringsforslagene er faktisk langt på vei ikke initiert i departementet, men har kommet som pålegg fra Stortinget gjennom behandling av diverse helsemeldinger og andre meldinger, som nå gjør at vi tar skritt for skritt i retning av et mer moderne helsevesen, som styres etter kriterier som ikke er så ulike dem man benytter på andre samfunnsområder, som det de har vært hittil. I den forbindelse er jeg spent på den nye helseministeren, som har en erfaringsbakgrunn som ikke har vært vanlig for helseministere. Så vi får se om ikke neste bastion som står for fall, blir fylkeskommunen, for når til og med representanter for sentrum begynner å si at de er villige til å vurdere den, kan alt skje. Men dessverre er det enda et stykke igjen. Det viser også dagens innstilling og dagens debatt. For Høyre er det viktig å bidra til å kunne skille rollene og plassere ansvar. Vår alternative modell for organisering og finansiering av helsevesenet går ut på at man skal ha et nasjonalt overordnet ansvar for økonomi og funksjonsdeling, der det blir klarlagt hva Stortinget har å stille opp med, og så skal det kombineres med en stor grad av frihet for lokale myndigheter, så lenge de finnes, hadde jeg nær sagt, og for profesjonelle ledere av sykehus, slik at de innenfor budsjettmessige, funksjonsmessige og helsepolitiske mål skal ha størst mulig frihet til å organisere og styre sykehusene slik de selv finner det mest fornuftig. Dette er i tråd med det Sørensen-utvalget gikk inn for. Slik man var inne på tidligere, ble det kalt «meny»-prinsippet, dvs. at den tilknytningsform som skal velges, må det være opp til sykehuseieren selv å beslutte. Men utgangspunktet for fristillingen – det synes jeg det er viktig å minne om når vi nå får høre både fy-ord om AS og stor skepsis til det reelle innhold i ordet fristilling – må jo være at sentrale myndigheter faktisk har tillit til at så vel sykehuseier som sykehusledelse, uansett hvilken tilknytningsform sykehuset har, forholder seg til vedtatte helsepolitiske mål. Men det er litt vondt å få fatt på denne tilliten når både sentrum og i særlig grad Arbeiderpartiet har slik AS-frykt. Jeg er i tvil om helseministeren er helt komfortabel med denne AS-frykt og dette forbud mot at offentlig eide sykehus skal kunne bli AS, for det er jo opp til eieren om et AS skal gå konkurs eller ikke. For ikke så mange år siden – ja i alle fall like etter krigen – var jo det å gjøre noe til et statlig AS den tryggeste ting man kunne gjøre. Derfor ble jo Jernverket et statlig AS, Koksverket ble et statlig AS, og Store Norske Spitsbergen Kulkompani var det. Det var virkelig tryggheten fremfor noe å jobbe i et statlig AS. Det er jo opp til eieren å bestemme hvorvidt et slikt AS skal bestå eller ikke. Det at man insinuerer at fordi man eventuelt skulle velge en AS-form for et sykehus, så vil verden plutselig se helt annerledes ut, og man vil bare tenke økonomi og ikke at hovedvirksomheten faktisk er å ta vare på pasientene og gi dem den best mulige behandling – å gi flest mulig en best mulig behandling, det tror jeg er teoretiske overlegninger, som egentlig viser at man har svært liten erfaring fra den praktiske virkelighet. Og det er på denne bakgrunn jeg stiller meg noe tvilende til om dette er tankebaner som den nye helseministeren føler seg helt komfortabel med. Jeg mener ikke at han skal si noe om det, for det kan han jo ikke, men vi får nå se hvordan virkeligheten blir når dette får gått seg til. Vi har jo i dag et par sykehus også i vårt land som er AS, nemlig Feiringklinikken og Lovisenberg Diakonale Sykehus. Er de bare opptatt av økonomi, eller er de faktisk først og fremst opptatt av å gi best mulig og flest mulig helsetjenester til de pasienter som de blir satt til å hjelpe? Selvfølgelig er de først og fremst opptatt av de helsepolitiske mulighetene til å gi pasientene best mulig behandling og få dem tilbake til arbeidslivet igjen, dersom de tilhører den alderskategorien. Har de først og fremst økonomiske incentiver og økonomiske motiver for det de driver? Nei, selvsagt har de ikke det. Og hvor viktig er det egentlig at det offentlige eier sykehusene? Det viktige er vel at det offentlige finansierer den behandlingen vi bør ha krav på her i landet. I så måte er det jo interessant at Arbeiderpartiet i sitt forbud i alle fall innskrenker det til å være et forbud mot å bruke AS-formen for offentlig eide sykehus, for i det ligger jo at man ikke har noe imot at privat eide sykehus kan benytte AS-formen. Som kjent er det heller ikke noe forbud mot at det offentlige kjøper tjenester ved slike sykehus. Så hva som er mest bakstreversk, enten Arbeiderpartiets og SVs AS-frykt eller sentrums fristillingsfrykt, ja, det vet jeg sannelig ikke, men det er ikke bra noen av delene, slik Høyre ser det. For oss er det som sagt viktig å legge til rette for at vi nå får en virkelig ansvarsplassering, at vi ikke blander rollene som bestiller og som utfører. Det er viktig at det offentlige er seg bevisst at det er som bestiller av helsetjenester til innbyggerne at vi har vår hovedrolle, og så får det være opp til de som er profesjonelle på å drive og lede sykehus, å utføre de tjenestene vi bestiller. Da vil vi kanskje også bli mindre fiksert på at man skal detaljstyre og plukke borti alt og alle, i stedet for å styre i det store og i det overordnede. – Så fristilling av sykehus bidrar til å tydeliggjøre dette skillet mellom bestillerrollen og utførerrollen. Ut fra samme grunnprinsipp om at vi må legge den tilliten fra myndighetene til grunn at de som driver sykehusene, faktisk forholder seg lojalt til vedtatte helsepolitiske mål, ser Høyre heller intet grunnlag for å ha en egen godkjenningsbestemmelse i denne loven. Jeg er i den forbindelse glad for at også Arbeiderpartiet har kommet frem til samme konklusjon, selv om vi også mener at den godkjenningsbestemmelsen man har i spesialisthelsetjenesteloven, også går altfor langt ved at sentrale myndigheter skal kunne gripe inn. En godkjenningsparagraf betyr egentlig en avslagsparagraf. Man skal forbeholde seg retten til å avslå at lokale myndigheter har gjort noe eller ønsker å gjøre noe. Vi ser heller ikke behov for at man skal ha en slik paragraf utover å sikre at det er faglig og medisinsk godtgjort at det tilbudet man ønsker å etablere, er forsvarlig. Vi ønsker en lov som gir klar mulighet for sykehusene til å drive slik som sykehusledelsen anser best. Vi ønsker også i formålsparagrafen å understreke dette, og vi ønsker at det skal være en reell tilslutning til det Sørensen-utvalget har gått inn for, nemlig at den enkelte eier – så langt stort sett fylkeskommunene – selv skal få lov til i demokratiets og lokalstyrets navn å bestemme hvilken tilknytningsform de ønsker for sine sykehus. Og med disse ord anbefaler jeg da Høyres forslag, som jeg tar opp, enten de vi er alene om, eller de vi står sammen med andre om.