Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2004-06-03:
La meg først si at i likhet med presidentskapsmedlem Berit Brørby reagerte jeg også på representanten Torbjørn Hansens omtale av det lukkede gruppeledermøte, som om komitemøtene er åpne. De aller fleste innstillinger som er til behandling i dette forum, kommer fra lukkede møter – lukkede komitemøter, lukkede presidentskapsmøter, så det å gjøre det til noe dubiøst synes jeg var ganske oppsiktsvekkende. Det er også slik at i mange sammenhenger der Presidentskapet har en del saker til formell behandling, er Presidentskapet fullt oppmerksom på at det er stortingsgruppen og flertallet i denne salen som har den reelle myndighet, og der hvor det er partipolitikk, ulike synspunkter mellom partiene, er det fast praksis – og det har vært det lenge – at presidenten, eventuelt flere medlemmer av Presidentskapet, har et møte med gruppelederne, slik at gruppelederne kan gi uttrykk for hva gruppene mener om en sak som er til normal behandling i gruppene, akkurat som alle andre saker som er til komitebehandling, blir forelagt gruppene. Det ville jo være meningsløst hvis de seks medlemmer i Presidentskapet skulle ta sine personlige synspunkter i enhver sak og fremme innstillinger til Stortinget, og så lide et dundrende nederlag fordi de ikke har sjekket med sine grupper. Så dette forsøket på å lage noe mistenkelig rundt dette, synes jeg ikke noe særlig om. Dette er behandlet på helt ordinær måte, og gruppene har gitt uttrykk for sine synspunkter. At det er en partipolitisk uenighet, det er greit, og den kommer til uttrykk der den skal komme til uttrykk, nemlig her i stortingssalen. Så til innholdet i bevilgningsreglementet og forretningsordenen, som her er tatt opp. Jeg vil si at Fremskrittspartiet var imot de endringer i budsjettsystemet som ble gjort for en del år siden. Vi har fortsatt det systemet. Hittil har man greid å komme igjennom. Det har vært store kriser fra tid til annen, men man har greid det. Det skal jeg akseptere, at det er skjedd. Jeg forstår regjeringspartienes frustrasjon – den forstår jeg utmerket. Regjeringspartiene har valgt å være en mindretallsregjering, og ikke engang å forsøke å være noe annet. Men den vil så veldig gjerne ha den makten en flertallsregjering har, og derfor liker ikke regjeringspartiene at flertallet i Stortinget i en del sammenhenger kan gjøre noe annet enn det Regjeringen gjør. Dette er en av ulempene når man velger ikke bare å være mindretallsregjering, men en mindretallsregjering uten noen fast parlamentarisk basis eller noen avtale med andre partier i Stortinget som kan sikre fasthet, troverdighet og langsiktighet. Regjeringen valgte dette helt bevisst selv etter valget i 2001. Vi tilbød oss i hvert fall å forsøke gjennom samtaler å finne ut om det var grunnlag for forhandlinger om et politisk grunnlag for en flertallsregjering eller en flertallskonstellasjon. Man ville ikke engang ha samtaler om dette. Da synes jeg det er litt flaut å være vitne til at man hele tiden prøver å unndra seg de negative følger av sine egne valg. Vi følte et ansvar for Regjeringen opp til i fjor sommer. Etter revidert nasjonalbudsjett i fjor, da man valgte ikke å holde løftene – her er det ulike oppfatninger, men etter vår oppfatning ville man ikke revidere det budsjettet i samsvar med det forliket vi hadde i forfjor høst – erklærte vi at vi ikke lenger føler noe ansvar. Siden det har Regjeringen vært uten noen som helst basis i Stortinget, og det er noe den selv har valgt. Så tror jeg ikke at man kan lage for mange skriftlige regler om hva et stortingsflertall ønsker å gjøre. Hvis man tror at man gjennom et regelverk og en forretningsorden kan gjøre det, tar man ganske enkelt feil. Det er en innskrenkning av den handlefrihet som et stortingsflertall bør og må ha. Det er også slik at forretningsordenens bestemmelser kan, hvis presidenten foreslår det, tilsidesettes med vanlig flertall. Hvis det ikke er presidenten som foreslår det, kan 2/3 flertall sette alle bestemmelser til side. Så hvis man tror at man kan hindre Stortinget i å gjøre noe gjennom en eller annen regelgreie, tar man feil. Når man først ser på bevilgningsreglementet, har jeg også lyst til å si at her er det ting som på lang sikt bør vurderes. Det jeg føler er et problem i vårt norske bevilgningsreglement og for så vidt i vår grunnlov, er at alle viktige vedtak som har med skatter og avgifter å gjøre, kun blir fattet for ett år av gangen. Det betyr at de som vil investere i Norge, og særlig nå i en globalisert verden, hvor det er mange større konserner som skal vurdere om de skal investere i et anlegg eller en fabrikk i Norge, Nederland, Kina, Polen eller Irland, gjerne vil ha tillit til de langsiktige rammevilkår. Erfaringene fra Norge i den senere tid er ikke gode. I sene nattetimer under budsjettbehandling skjer det dramatiske endringer i rammevilkårene for næringslivet. Det kan være avskrivningssatser som halveres, det kan være skattesatser som endres, det kan være skattelovgivningen som endres – og det er negativt i den nye konkurransen om å tiltrekke seg investeringer. Andre land har innført muligheter til å inngå avtaler med bedrifter hvor man fraskriver seg retten til å endre skatteregler og lovregler, rammereglene for bedriftene. Irland har hatt stor suksess. De har tiltrukket seg veldig mye investeringer fordi de juridisk har kunnet fraskrive seg retten til å endre avskrivningssatser, skattesatser, formuesansettelser for en 10–15-årsperiode. Da vet bedriften at her blir det ikke endringer på de ti årene. Man har altså de motsatte erfaringer i Norge. Jeg synes vi må drøfte om vi også skal prøve å endre vårt system slik at vi kan delta i den globale konkurransen om å tiltrekke oss arbeidsplasser, avanserte kompetanse- og kapitalintensive arbeidsplasser, ved å inngå mer langsiktige avtaler også om skatter og avgifter og lovgivning, slik at bedriftene har trygghet for at vi ikke endrer det. Jeg er glad for at en utredning om dette vil komme i løpet av sommeren. Det er satt i verk av Rederiforbundet. En av våre fremste professorer, så vidt jeg skjønner, har påtatt seg oppdraget, slik at vi vil kunne levere noen grunnlovsforslag før fristen i slutten av september for behandling i neste stortingsperiode. Det er i hvert fall et tema som er langt viktigere i forhold til bevilgningsreglement og forretningsorden og vår grunnlov enn de innskrenkninger som forslagsstillerne foreslår når det gjelder bevilgningsreglementet og budsjettsystemet, som er til behandling i den foreliggende innstilling. La meg til slutt også få lov til å nevne at i tillegg til det som ligger i systemet, har den sittende regjering, med støtte av Arbeiderpartiet, innført en såkalt handlingsregel, som virker lammende på sunn fornuft i denne salen. Nå er det slik at i fjor inngikk Regjeringen et forlik med Arbeiderpartiet. Arbeiderpartiet fikk til en del endringer i budsjettet for å inngå det subsidiære forliket, et subsidiært forlik man året før sa man aldri ville inngå, men som man gjorde et år senere. Da er det klart at jeg har litt forståelse for Arbeiderpartiet nå om dagen når mindretallsregjeringen i forbindelse med revideringen av budsjettet foreslår å endre akkurat en del av det som Arbeiderpartiet fikk til gjennom forliksforhandlingene i fjor høst. Det Arbeiderpartiet trodde de hadde vunnet for 2004, rapper Regjeringen tilbake i revidert. Det er jo ikke noe rart man blir irritert. Det er den muligheten som ligger i revideringen, og det er der regjeringspartiene ødelegger for seg selv når de ønsker stabilitet. Når jeg sier at handlingsregelen i realiteten får folk til å lage merkverdige, delvis ukloke, vedtak, tenker jeg på det faktum at nå har altså sykelønnsutgiftene og uføretrygdutgiftene økt. Det er et stort problem. Det må vi gjøre noe med. Men det hjelper da ikke på situasjonen at fordi om sykelønnsutgiftene og uføretrygden er gått opp, skal pressestøtten reduseres eller veibevilgningene reduseres. Hva har de med hverandre å gjøre? Ingen ting. Ingen ting i det hele tatt, annet enn dette balansetallet i budsjettet. Der er Arbeiderpartiet og Regjeringen enige. Hvis man har økt vekst i de regelbundne utgiftene, må man kutte på andre områder for å ha inndekning, på tross av at landet har fått 30 milliarder kr mer enn vi hadde planlagt å få på grunn av oljeprisøkningen. Det er helt meningsløst. Det hjelper ikke uføretrygdede eller på uføretrygdutbetalingene om man kutter i veibevilgninger – veier som vi trenger, og som vi kunne satt folk som nå hever arbeidsledighetstrygd, som er en økt og voksende utgift, til å bygge. Den hadde man redusert ved å få dem til å bygge vei istedenfor. Men handlingsregelen er Arbeiderpartiet og regjeringspartiene varme forsvarere av. Det blir veldig spennende å se hvordan Arbeiderpartiet skal inndekke sine påplussinger i budsjettet. Innenfor handlingsregelen må de jo finne dekning krone for krone. Det må også regjeringspartiene, har jeg skjønt av det jeg leser i avisene. Det blir meget, meget spennende å se hvordan man skal gjøre det. Men handlingsregelen på dette området er altså i seg selv en meningsløshet. Det har også vist seg de senere år at når Fremskrittspartiet om høsten har fremmet forslag om å bruke noe mer oljepenger, for å bruke terminologien til Sanner, dvs. at vi reduserer overskuddet på statsbudsjettet, det reelle statsbudsjettet, får vi så ørene flagrer og kjeft for det. Så går det et år, og så er det stort sett nøyaktig det vi foreslo, som Regjeringen allikevel har brukt, og da er alt i orden. Derfor viser det seg at denne handlingsregelen egentlig er avskaffet i praksis, men det er noen som desperat later som om den skal være der. Men denne saken, at sykelønn og uføretrygd går opp, og så kutter man i pressestøtte og veibevilgninger av den grunn, henger ikke på greip.