Torfinn Opheim (Arbeiderpartiet), 2007-10-04:
Flere har i dag sagt at vi bor i verdens beste land. Vi lever i et velferdssamfunn. Det er nok slik at de aller fleste er enig i det. Men det betyr ikke det samme som at vi kan slappe av, lene oss tilbake og forsøke å surfe på de gode tidene. Det er nok heller slik at det er nettopp nå vi må rette fokuset mot dem i samfunnet som ikke kjenner seg igjen i å være en del av eller nyte godt av å bo i verdens beste land eller leve i det gode velferdssamfunnet. Derfor er det heldigvis også slik at vi hele tiden jobber for at flere kan få det bedre, og vi må altså være selvkritiske. I vår beskrivelse av samfunnet må vi likevel gjøre oppmerksom på at det er en vesensforskjell på velferd og velstand. I enkelte sammenhenger synes jeg likevel at noen blander disse begrepene, det er nemlig en himmelvid forskjell. Min oppgave retter seg mer mot å sikre velferd enn mot å skape mer velstand. I enkelte sammenhenger trekkes også den nordiske modellen og dens suksess fram. Kjennetegnet ved den nordiske modellen er lav ledighet, vedvarende høy økonomisk vekst, stor omstillingsevne, stor evne til å ta ny teknologi i bruk og effektiv offentlig sektor, og ikke minst at vi har et godt samarbeid mellom partene i arbeidslivet. I denne beskrivelsen tror jeg nøkkelen til vår plassering i toppsjiktet i verden ligger. Ved å erkjenne dette, og samtidig fornye denne modellen, kan vi få en stabil og forutsigbar framtid. Men vi må ikke ta det som en selvfølge. Jeg tror vi må stoppe opp og tenke litt og ikke minst legge merke til det som vi tar som en selvfølge. Som andre har sagt tidligere i dag, skal vi selvsagt leve av noe, men også for noe. Og hvordan legger vi grunnlaget for det? La oss se for oss en distriktskommune, som det jo er flest av her i landet. Hva er det som skjer når du står opp om morgenen, gjerne en kald vinterdag? Jo, det første vi gjør, er å skru på lyset. Som oftest er dette vannkraft, og vi vet nå at over 90 pst. av produsert vannkraft er i offentlig eie. Det er det offentlige som med stor og framtidsrettet tenkning har bygd ut dette. Så går vi på toalettet, trekker i snora, og hvem er det som står i andre enden og sørger for at alt kommer dit det skal? Det er det offentlige. Vi vasker oss i kanskje et av verdens reneste vann, som er kommunalt. Så lager vi oss frokost og spiser mat med ungene og planlegger en del av dagen. På veien ut i garasjen tar vi med oss bosset. Vi kjører på en ferdig brøytet vei – utført etter ordre fra kommunen og gjerne også av kommunalt ansatte. Så kjører vi den ene ungen i barnehagen, den andre til barneskolen. Du sier til den eldste at han ikke må glemme å gå til tannlegen i løpet av dagen – det er fylkeskommunalt. På veien hjem henter du ungene. Selvsagt kjører du fortsatt på brøytet vei. Da er bosset tømt – av kommunen. Når du kommer inn, går du på badet igjen. Alt fungerer, rent vann både her og der. Under middagen spør du kona hvordan det gikk på svangerskapskontrollen – utført av en kommunalt ansatt jordmor. Resten av ettermiddagen blir planlagt. Den ene skal gå på bading i kulturhuset, som er kommunalt. Den andre vil gå på biblioteket, også det kommunalt. Du tenker som så at mens ungene er der, vil du gå på besøk til din søster som er funksjonshemmet og bor i tilrettelagt bolig, som er kommunal. Når kvelden endelig er der, tenker du at du må stryke skjorter, for du skal i begravelse til en gammel kjenning. Hvem står der? Jammen er det kommunen. Fra vogge til grav sørger samfunnet og velferdssamfunnet for at livet går sin gang. Men er dette en selvfølge? Ja, vil kanskje de aller fleste si. Jeg var ordfører i seks år og kan med sikkerhet si at alt ikke er en selvfølge. Økonomien svinger nemlig. I de seks årene jeg var ordfører, var innsparing det ordet jeg brukte mest. Vi ble drillet i å tenke at vi skulle ha mer igjen for pengene, mer igjen for hver krone. Konkurransedeltaking skulle fylle hele livet, hele døgnet som svar på alt. For alt i verden skulle vi ikke i ROBEK-registeret – svartelisten. Derfor kuttet vi. Vi kuttet i kulturtilbud og i ressurser til skolen. Vi ansatte ikke nye ved ledighet osv. Vi vant – vi kom ikke i ROBEK-registeret. I tillegg vant vi valget i 2005. Nå fikk kommunene mer penger. Selvsagt har konjunkturene hjulpet, men det er ikke tvil om at kommunene har fått mer penger nå enn tidligere. På to år snakker vi om mange milliarder kroner. Velferd er faktisk sammensatt og fragmentert, men som et hele er det viktig. Det er viktig at vi ser både fragmentene og helheten. God velferd skaper rom for å ha masse å leve for. Det skaper rom for utvikling og livskvalitet.