Inge Lønning (Høyre), 2009-06-18:
Jeg skal holde meg trygt innenfor det som kan sies fra denne talerstol. Det som foreligger til behandling, er Riksrevisjonens gjennomgang av situasjonen i eldreomsorgen. Den viser helt klart at tilstanden har ikke ubetydelige mangler, for å si det med diplomatisk språk. Noen husker jo tilbake til valgkampen forrige gang, for fire år siden, da daværende partileder, nå statsminister Jens Stoltenberg, lovet at det aldri skulle komme fem øre i skattelette «før det skinner av eldreomsorgen». Noe av det første Regjeringen gjorde, var å fremme forslag om skattelette for fagforeningskontingenten. Det var ingen som hadde oppdaget at det var begynt å skinne av eldreomsorgen på det tidspunkt, og man kan vel heller ikke si at Riksrevisjonen er blitt blendet av den intense lysglans fra eldreomsorgen. Men fordelen ved ikke å innfri valgløfter er jo at man kan resirkulere dem et ubegrenset antall ganger, nemlig hver gang det er valgkamp. Jeg vil vise til hva Høyre for eget vedkommende har foreslått for å møte de problemene og manglene som Riksrevisjonen påpeker i sin rapport. Vi har i budsjettene for 2007–2009 foreslått gang på gang å styrke rekrutteringen av fagpersonell som leger og sykepleiere, bl.a. gjennom tilskudd til utjevning av lønnsforskjellene mellom kommunen og spesialisthelsetjenesten. Vi har foreslått en egen kompetansepott, som omfatter sykepleiere. Vi har også foreslått en rekke kvalifiseringstiltak for ufaglærte. Prosenten av ufaglært arbeidskraft i omsorgssektoren er skyhøy sammenlignet med alle andre sektorer i det norske samfunn. Og vi har foreslått å øke støtten til forskning og fagutvikling i omsorgssektoren. Vi har også gått inn for å utvikle flere desentraliserte tilbud i spesialisthelsetjenesten som kan være egnet til å understøtte den kommunale helse- og omsorgstjenesten, f.eks. ved å opprette flere ambulante team fra sykehusene som kan betjene pasienter i kommunehelsetjenesten. La meg også knytte en liten kommentar til det forliket som er nevnt i innstillingen, og som det vises til i Kristelig Folkepartis særmerknad, som ble inngått mellom Kristelig Folkeparti, Venstre og regjeringspartiene høsten 2007. Den gangen valgte Høyre og Fremskrittspartiet å bli stående utenfor forliket, ikke fordi vi var uenige i noen av intensjonene, men fordi vi mente at det var egnet til å føre folk bak lyset når man snakker om f.eks. en verdighetsgaranti uten at man er i stand til å gjøre rede for hva det er for noe, og hvorledes garantibegrepet i det hele tatt kan knyttes sammen med en positivt ladet term som verdighet. «Garanti» er et ord som i alle andre sammenhenger dreier seg om jus, f.eks. i kjøpsloven, og når folk hører ordet «garanti», vil de umiddelbart tenke at her går det an å gjøre gjeldende krav dersom garantien ikke er innfridd på fullt dekkende måte og til rett tid. Det vises i merknaden fra Kristelig Folkeparti til at lite eller ingenting har skjedd på grunnlag av den avtalen Venstre og Kristelig Folkeparti inngikk med regjeringspartiene. For meg å se til bekrefter det at vår og Fremskrittspartiets vurdering var riktig, at det såkalte eldreforliket var praktisk talt uten substans. Når det er tilfellet, og når det er så lite forpliktende, bør man etter mitt skjønn unngå å bruke ord som «garanti» eller «forlik», fordi det er egnet til å skape forventninger hos folk som med nødvendighet blir skuffet, fordi man ikke følger opp de forventningene man har skapt. Det er et megetsigende datum i rapporten fra Riksrevisjonen som viser at utviklingen på en del områder har gått i gal retning, og det er at dekningsgraden for institusjonsplasser for eldre er redusert med 7 pst. i perioden 2003–2007. Det er ikke antallet plasser som er det utslagsgivende her, det er nettopp dekningsgraden, altså forholdet mellom antall plasser til disposisjon og behov.