Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2002-06-12:
Denne saken handler om hvordan tinglysinga skal organiseres i framtida. I lang tid nå har dette arbeidet blitt foretatt på sorenskriverkontorene, som nå heter tingretter – til alle brukernes tilfredshet. Opplysninger om eierforhold og andre disposisjoner over fast eiendom føres inn i grunnboka. Ved registrering i grunnboka gjengis ikke hele dokumentet, men gjenparten av dokumentet settes fortløpende inn i en perm, og det er denne som kalles panteboka. Derfor er grunnboka og panteboka to viktige arbeidsredskaper som man bør ha sammen – nærmest som kniv og gaffel hvis man skal spise kjøtt til middag. Dagens tinglysingspersonale oppgir at de må finne fram saker i panteboka fra fem til 20 ganger hver dag. Da blir det å ha gjenpartsregisteret et helt annet sted i alle fall en stor utfordring i forhold til å holde saksbehandlingstida og administrative kostnader nede. Det har vært ulikt syn på om tinglysingsoppgavene skal tas ut av domstolene eller ikke, og om det burde være en sentralisert modell eller en desentralisert modell. For ett år siden ble dette spørsmålet sendt tilbake herfra til departementet. Stoltenberg-regjeringen ble av et flertall, bestående av Arbeiderpartiet og Høyre, bedt om å utrede dette spørsmålet nærmere, også innspillet om et sentralregister i Hardanger. Det vi har fått tilbake i denne meldinga, har overbevist oss i Arbeiderpartiet om at det er til brukernes, distriktenes og de ansattes beste at tinglysinga forblir i tingrettene, og at pantebøkene forblir sammen med grunnbøkene. Tinglysingskontorene gir i dag muntlig informasjon til dem som møter opp personlig eller henvender seg over telefon. Rådgivninga er god og gratis til brukerne. Tinglysingsvirksomheten omfatter svært store verdier, og rettsvern sikres både når det gjelder omsetning og andre rettslige disposisjoner over fast eiendom. Det står i stortingsmeldinga: «Grunnboken står i en særstilling i forhold til øvrige offentlige registre om fast eiendom, idet grunnbokens troverdighet innebærer at opplysninger som er registrert der kan legges til grunn som korrekte.» Og videre står det at Norge har «et kvalitetsmessig velfungerende tinglysingssystem. Dette er av grunnleggende betydning for omsetning av eiendommer og for kredittlivet. Registeret er også en forutsetning for effektiv kontroll av offentlig reguleringslovgivning.» Dette er bakgrunnen for at det påhviler myndighetene et særlig ansvar for at tinglysinga er korrekt, og vi i Arbeiderpartiet mener at dette også er en offentlig, statlig oppgave. Det er staten som er erstatningsansvarlig på objektivt grunnlag dersom feil begås av tinglysinga. Tilknytning til tingrettene gir trygghet for kvalitet og uavhengighet. Der legges det også avgjørende vekt på rettssikkerhetshensyn og at folk kan stole på de registrerte opplysningene. Dagens tinglysing foregår på én til to dager og er en kvalitativ og god tjeneste. Tingrettene har juridisk kompetanse og veileder publikum i juridiske spørsmål. Tingrettene har kompetanse om rettsforhold angående fast eiendom, pant, skifte, tvangssaker og aksjelovgivningen. Tinglysingsoppgaven krever kompetanse innenfor tinglysingsreglene, men også kompetanse om annet lovverk som gjelder fast eiendom, skifte, arv, panterett, namsrett og selskapsrett. Det finnes ingen skole for å bli god til å jobbe med tinglysing. Derfor er dagens tinglysingspersonale så viktig for kvaliteten på dette arbeidet – et arbeid som foregår i små og store tingretter utover det ganske land. Det er mange kvinnearbeidsplasser i Distrikts-Norge vi her snakker om. Ved en sentralisering i én enhet på Hønefoss, i Statens kartverk, som flertallet foreslår, vil dette gå ut over brukerne i Distrikts-Norge, men også ut over interessante arbeidsplasser for kvinner i distriktene. Men det vil også ha en annen effekt, og det er at de små domstolene vil bli veldig sårbare ved f.eks. sykdom blant de ansatte. Resultatet vil på sikt bli at de små tingrettene vil bli nedlagt. Det er vel den langsiktige strategien fra de sentraliseringsvillige borgerlige partiene som ligger bak. Dette vil også gå ut over det faglige resultatet, rettssikkerheten og tilgjengeligheten til brukerene. Vi i Arbeiderpartiet mener at skal offentlig sektor omorganiseres, skal tjenestene bli bedre for brukerne og ikke dårligere. De borgerlige partiene omorganiserer for å gjøre de offentlige tjenestene dårligere, for når de er blitt dårligere, så kommer kravet om private løsninger fra brukerne, og da blir de borgerlige partiene fornøyd. Da har de oppnådd det de ville, og kan bruke som argument at brukerne vil ha nye private løsninger. Flertallets innstilling i denne sak etterlater seg også mange små og store spørsmål, som bl.a. hvis tinglysinga skal foretas i én sentral enhet, hvorfor sier da flertallet i merknads form at noen av dagens ansatte i tingrettene bør overføres til fylkeskartkontorene for å øke deres kompetanse på tinglysingsområdet. Hva skal det være godt for? Spørsmål må også stilles når det gjelder flertallets merknad som sier at ved å samle pantebøkene på ett sted, vil man oppnå en mer enhetlig skjønnsutøvelse av regelverket, og at dette vil føre til mer effektivisering. Når dette pantebokregisteret kun skal være et arkiveringssted, hva slags enhetlig skjønnsutøvelse skal da foretas? Det utøves overhodet intet skjønn over disse tinglysingsgjenpartene, og gjenpartenes innhold har ingen betydning for hvordan tinglysingsloven, forskriftene eller bakgrunnsretten skal forstås. Jeg fristes til å være flåsete: Er det en skjønnsutøvelse hvordan permene skal settes? Flertallet gir etter vår mening departementet blankofullmakt til å foreta denne omorganiseringa nærmest når, på hvilken måte og til hvilken pris de finner for godt. Dette mener vi i Arbeiderpartiet er en ansvarsfraskrivelse. Som jeg har sagt tidligere i innlegget, mener vi at det er en altfor viktig tjeneste til ikke å ta ansvar for fullt og helt. Ved å holde departementets egne planer til omstruktureringa opp mot flertallets forutsetninger vil brukerne av tinglysingstjenestene i landet måtte forholde seg til minst to forskjellige organer i en periode på fire år. I verste fall må man kanskje i samme region i landet forholde seg til tingrettene, fylkeskartkontorene, Statens kartverk og kommunene som tinglysingsmyndighet. Dette mener vi er uheldig. Derfor anbefaler jeg Arbeiderpartiets gruppe å stemme mot II og III i innstillinga.