Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2000-05-02:
Representanten Kristiansen tar opp to forhold i sin interpellasjon. I tillegg berører han en rekke interessante temaer i sitt innlegg. For det første reises det kritikk mot klageordningen for enkeltvedtak etter konkurranseloven. Etter konkurranseloven er departementet klageinstans for vedtak truffet av Konkurransetilsynet som førsteinstans. For det andre er Kristiansen kritisk til at det er departementet som er førsteinstans i saker som berører påstått konkurransevridende offentlig virksomhet, slik at Konkurransetilsynet er henvist til å fremme forslag til inngrep. Representanten Kristiansen mener at begge disse forhold fører til en politisering av konkurransepolitikken, og spør om statsråden vil ta initiativ til å etablere et uavhengig konkurransetilsyn som kan gripe inn også overfor konkurransevridende offentlig virksomhet. I utgangspunktet har jeg liten forståelse for problemstillingen, for konkurransepolitikk er politikk og kan ikke utøves av et upolitisk organ alene. Klageordningen etter konkurranseloven har vært drøftet i Stortinget en rekke ganger også etter at den nåværende konkurranseloven ble vedtatt i 1993. I Ot.prp. nr. 97 for 1998-99 om endringer i konkurranseloven gav regjeringen Bondevik, som svar på et pålegg fra Stortinget, en foreløpig vurdering av klageordningen etter konkurranseloven. Regjeringen Bondevik meldte i denne proposisjonen at det er aktuelt å gå gjennom hele konkurranselovgivningen og konkurransepolitikken på bredere basis. Det ble konkludert med at endringer i konkurranselovens klageordning bør gis en grundig behandling i denne bredere sammenhengen. Alle partier, bortsett fra Høyre og Fremskrittspartiet, sluttet seg til dette. Som jeg gav uttrykk for ved behandlingen av Ot.prp. nr. 97, er jeg enig i den forrige regjeringens konklusjon om at klageordningen etter konkurranseloven bør gjennomgås i sammenheng med en større revisjon av konkurranselovgivningen. Jeg vil nå nøye meg med å peke på to forhold som særlig taler for at klageordningen bør sees i sammenheng med andre spørsmål av betydning, og ikke bør vurderes isolert. For det første har klageordningen etter konkurranseloven betydning for klageordningen i annen lovgivning der det også forutsettes at det skal kunne gripes inn av hensyn til konkurransen, f.eks. i telelovgivningen. Dersom ordningen i konkurranseloven endres, vil det måtte vurderes endringer også på disse områder. For det andre er klageordningen etter konkurranseloven nært knyttet til utviklingen av lovgivning og prosedyrer for håndheving av konkurransereglene i EØS-avtalen. Det pågår arbeid i EØS med å modernisere regelverket der. Blant annet har kommisjonen foreslått å legge forholdene til rette for at nasjonale konkurransemyndigheter skal kontrollere EFs/EØS" konkurranseregler. En bør derfor vente med å trekke konklusjoner om den nåværende klageordning til endringene i EØS-regelverket er mer avklart. For tiden arbeider departementet med et mandat for og oppnevning av et utvalg for en revisjon av konkurranselovgivningen, slik Stortinget har forutsatt. Jeg vil likevel knytte noen bemerkninger direkte til de forhold som representanten Kristiansen har tatt opp i sin interpellasjon. Etter mitt syn behandles offentlig og privat ervervsvirksomhet likt i dagens lov. Kriteriene for å gripe inn etter lovens inngrepsbestemmelser eller dispensere fra forbudene er de samme uavhengig av om virksomheten skjer som ledd i offentlig eller privat ervervsvirksomhet. Den eneste forskjellen er at inngrepskompetansen i første instans er lagt til departementet og ikke til Konkurransetilsynet. Det gjelder i de spesielle tilfeller der et vedtak etter lovens § 3-10 om inngrep mot konkurranseskadelig atferd må rettes mot et kommunalt eller fylkeskommunalt organ. Dette ble kommentert av daværende statsråd Dåvøy som svar på spørsmål 102 i 1999 til skriftlig besvarelse fra representanten Kristiansen. Jeg tillater meg å referere fra dette svaret, selv om Kristiansen helt åpenbart er kjent med det fra før. «Vedtak rettet mot kommunale eller fylkeskommunale organer treffes imidlertid av departementet. Denne ordningen er begrunnet med at et fagorgan som tilsynet ikke skal overprøve lokalpolitikken. ...Når departementet behandler saker som gjelder offentlig ervervsvirksomhet, må på vanlig måte alle sider av saken vurderes og vektlegges. Det gjelder ikke bare de rent konkurransepolitiske, men også andre politiske hensyn. Ved behov trekker vi derfor også inn andre departement i behandlingen. Det gjelder både saker der departementet er klageinstans og ved vurdering av forslag om inngrep fra Konkurransetilsynet.I saker som gjelder kommunale organ må også hensynet til det kommunale selvstyre tas med i betraktningen.Det er en samlet vurdering av disse ulike hensyn» – jeg gjentar: en samlet vurdering – «som er grunnlaget for de vedtak departementet fatter. I enkelte saker vil andre hensyn enn de konkurransepolitiske veie tyngst og departementet vil fatte vedtak i samsvar med dette.» Begrunnelsen for at inngrepskompetansen ikke er lagt til Konkurransetilsynet i saker vedrørende kommunale og fylkeskommunale organer, er gitt i forarbeidene til loven. Det fremgår at ordningen er innført for å sikre at en fagetat som Konkurransetilsynet ikke skal kunne overprøve vedtak truffet i lokale politiske organer. Som nevnt innledningsvis er inngrepskriteriene etter § 3-10 i konkurranseloven de samme for offentlig og privat virksomhet. Det gjelder uavhengig av om det er Konkurransetilsynet eller departementet som fatter vedtaket. Det er derfor viktig å være klar over at loven pålegger så vel Konkurransetilsynet som departementet å vurdere både konkurransehensyn og andre særlige hensyn. Med særlige hensyn har lovgiver – og det er lovgiver som har bestemt dette – først og fremst tenkt på hensynet til andre politikkområder. Det fremgår også av konkurranselovens forarbeider. Konkurranselovens mål om virksom konkurranse for å oppnå effektiv bruk av samfunnets ressurser må ses som en av mange politiske målsettinger som søkes realisert. I den grad det foreligger en målkonflikt, må konkurransehensynet i enkeltsaker om dispensasjon eller inngrep veies mot andre hensyn, som distriktspolitikk, sysselsetting, miljø, kultur etc. Konkurransetilsynet som førsteinstans og departementet som klageinstans kan imidlertid vektlegge de eventuelt motstridende hensynene noe forskjellig og derfor komme til forskjellig resultat. Det er altså snakk om lovlige hensyn i forhold til lovens skjønnstemaer, og avgjørelsene kan ikke sies å være resultatet av rolleblanding eller av andre utenforliggende hensyn. Slik lovens skjønnstemaer er i dag, ville også eventuelle andre alternative upolitiske klageorganer måtte foreta tilsvarende avveininger. Når dette er sagt, vil jeg imidlertid understreke at det politiske siktemål med loven og det faktum at konkurransehensyn må veies mot andre hensyn, ikke skal føre til en vilkårlig anvendelse av loven. Jeg er selvfølgelig enig i at det er svært viktig at publikum har tillit til det offentliges saksbehandling. Det er derfor vesentlig å unngå å komme i situasjoner hvor det kan oppstå tvil om utenforliggende interesser kan ha påvirket konkurransemyndighetene ved utøvelse av konkurranselovens bestemmelser. Det er viktig med like vilkår når offentlig og privat virksomhet konkurrerer. Representanten Kristiansen hevder i interpellasjonen at erfaring viser at konkurransepolitiske hensyn i praksis settes til side når departementet griper inn. For å belyse omfanget av departementets overprøving av tilsynets vedtak kan jeg vise til kapittel 6 i Ot.prp. nr. 97. Her fremgår det at av de rundt 60 vedtakene fra Konkurransetilsynet som departementet klagebehandlet i tiden fra konkurranselovens ikrafttredelse i 1994 og fram til august 1999, tok departementet klagen til følge i åtte tilfeller. I fire av disse var årsaken at departementet av politiske grunner tilla andre hensyn enn de konkurransemessige avgjørende vekt. Den politiseringen av departementets vedtak etter konkurranseloven som representanten Kristiansen peker på, er etter min oppfatning bevisst innebygd i loven. Som jeg nylig sa i debatten i Odelstinget ved behandlingen av Ot.prp. nr. 97, må vi ikke bli så markedsorientert at vi ikke ser at det også finnes en del andre samfunnsmessige hensyn som må ivaretas. Dersom enkeltvedtakene etter konkurranseloven skal avpolitiseres i den forstand at bare konkurransehensyn skal tillegges vekt eller alltid veie tyngst, må det gjøres til dels omfattende endringer i loven, ikke bare i organiseringen av klageordningen, men enda mer i lovens inngrepskriterier. Vurdering av om slike endringer er ønskelige, egner seg best innenfor en større revisjon av loven, som uansett er nødvendig og vil starte med det første.