Nikolai Astrup (Høyre), 2021-11-18:
2030-agendaen med bærekraftsmålene er verdens felles arbeidsplan for å oppnå sosial, økonomisk og miljømessig bærekraft innen 2030. Norge var en pådriver for å få målene vedtatt i 2015, og Solberg-regjeringen bestemte at målene skulle være det politiske hovedsporet for å ta tak i vår tids største utfordringer. Bærekraftsmålene skiller seg fra tusenårsmålene ved at de gjelder alle land, og at de vektlegger gjensidig avhengighet og felles ansvar. Den gjensidige avhengigheten er selvsagt spesielt synlig i utviklingsland, der f.eks. fremgang innenfor mål nr. 1, om fattigdom, mål nr. 2, om sult, og mål nr. 3, om helse, åpenbart henger sammen. En jente med utdanning får færre barn, bedre helse og bedre økonomi. Norge har andre utfordringer enn utviklingsland, men også i Norge er målene gjensidig avhengige av hverandre. Der man i noen land har problem med at barn ikke får mulighet til å gå på skole, er vår utfordring den motsatte – at for mange faller fra. Frafall i skolen har sammensatte årsaker, men sosiale utfordringer, mål nr. 1, og psykisk helse, mål nr. 3, kan være delforklaringer. Frafall i skolen bidrar til at flere unge faller utenfor arbeids- og samfunnsliv senere i livet. Er det noe vi vet om denne typen sammensatte utfordringer, er det at vi må søke løsninger som går på tvers av fagdisipliner og sektoransvar. Det er nettopp derfor bærekraftsmålene og 2030-agendaen er viktig, for det gir oss et felles rammeverk for å jobbe med dette på tvers av forvaltningsnivåer, departementer, næringsliv, akademia og sivilsamfunn. I Norge er det mye debatt om mål nr. 13, klima. Men alle de tre dimensjonene av bærekraftsmålene er like viktige. Det grønne skiftet må være sosialt rettferdig, og det må være lønnsomt over tid. Når de grønne løsningene gir sorte tall på bunnlinjen, starter en snøball å rulle – og den lar seg ikke stanse. Markedet er en elendig herre, men en effektiv tjener. Jeg finner alltid inspirasjon i eksemplet fra kullmuseet i den stolte kullstaten Kentucky. Det er drevet av solenergi fordi det var det som var billigst. Politikernes oppgave må samtidig være å ivareta den sosiale dimensjonen i det grønne skiftet. Høye strømpriser er et eksempel på det. Mer variabel energi i kraftsystemet gjør oss mer sårbare for perioder med tørt og vindstille vær. For å benytte bærekraftsterminologi handler energipriser om både mål nr. 7, om energi til overkommelige priser, mål nr. 1, om fattigdom, mål nr. 8, om arbeid, og mål nr. 9, om industri. Det er et stort engasjement for bærekraftsmålene blant mange viktige aktører i Norge. Våre akademiske institusjoner samarbeider tett om bærekraftsmålene fordi de anerkjenner at målene forutsetter en tverrfaglig tilnærming når det gjelder både forskning og undervisning. Stadig flere bedrifter tar utgangspunkt i målene når de legger sine strategier. Nå handler det ikke bare om å gjøre bedriften bærekraftig, men om å lage bedrift av bærekraft. Og mens mange bedrifter før hadde én avdeling eller én ansatt som jobbet med bærekraftsmålene, er det i dag toppledere og direktører som tar det ansvaret. Det er et enormt potensial for å lage bedrift av bærekraft. OECD har anslått at det frem mot 2030 må investeres 4 200 mrd. dollar i utviklingsland alene for å nå målene. Norsk næringsliv har alle forutsetninger for å ta del i de markedsmulighetene dette gir. Norske kommuner og fylkeskommuner har også tatt en aktiv rolle i arbeidet med bærekraftsmålene, selv om det er påvist betydelig strekk i laget. FN har anslått at to tredeler av innsatsen for å nå bærekraftsmålene må gjøres lokalt. Kommunene har gjennom arealplanlegging og som leverandør av viktige tjenester i folks liv en betydelig påvirkning på måloppnåelsen. Bærekraftsmålene er knapt nevnt i Hurdalsplattformen. Regjeringen har en direkte rolle i arbeidet med å nå målene og gjennom å legge til rette for samstemt politikk, felles løsninger og nye partnerskap mellom organisasjoner, myndigheter, akademia, privat sektor og sivilt samfunn. Så langt er det ingen signaler om at regjeringen har tenkt å ta dette ansvaret – og det er skuffende. Det er verdt å merke seg at dagens interpellasjon ble stilt til 16 ulike statsråder. Regjeringens svar er å sende én statsråd til å svare på vegne av de 16. Det er ingen tvil om at kommunal- og distriktsministeren har en viktig rolle i arbeidet med bærekraftsmålene, men interpellasjonen handlet ikke om statsråd Grams konstitusjonelle ansvar for koordinering. Det handlet om hvordan den enkelte statsråd har tenkt å jobbe for å realisere de mål og delmål som er særlig relevant for sitt respektive konstitusjonelle ansvarsområde. Med bare ni år igjen til målene skal være nådd har vi ikke tid til å se på bærekraftsmålene som noe på siden av all annen politikk. All politikk i alle departementer må bidra til måloppnåelsen. Det var også grunnen til at Solberg-regjeringen bestemte at vi fremover skulle rapportere på delmål – ikke kun hovedmål. Det er sedvane at statsråder ikke svarer på konkrete utfordringer på andre statsråders konstitusjonelle ansvarsområde i Stortinget. Når statsministeren sender statsråd Gram til å svare for 15 andre statsråder, må det være fordi statsministeren ikke erkjenner at alle statsråder har et ansvar for å bidra til måloppnåelse, eller fordi statsministeren tar veldig lett på spørsmål fra Stortinget. Jeg frykter at det kan være en kombinasjon av de to. Når statsministeren har valgt å gjøre det slik, legger jeg til grunn at statsråd Gram, foruten å svare for seg selv, også svarer konkret på hvordan de 15 andre statsrådene jobber for å innfri mål og delmål som er spesielt relevante for deres portefølje.