Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2008-11-27:
Budsjettet som ble framlagt i begynnelsen av oktober, føles på mange måter utdatert. Det har vært mange begivenheter både her hjemme og ute etter at det budsjettet ble framlagt. Det er nok å nevne bankkollaps i mange land, et naboland i dyp krise og pakker gjennom hele eurosonen for å bidra til et styrket næringsliv og å hindre kriser i finansvesenet. Det har vært valg i USA, og nye pakker er på vei i det landet for å sikre amerikansk økonomi. Noen hver har vel hatt behov for å justere virkelighetsoppfatningen ut fra de nye begivenheter vi alle har vært vitne til. Men det er altså noe som har stått som en saltstøtte gjennom alt dette, og det er det norske statsbudsjettet for 2009. Det er upåvirket av alle begivenheter, nesten som om det er universets sentrum og alt annet må forholde seg til det – ikke motsatt. Det er faktisk slik at vi nå vedtar et budsjett som baserer seg på at ledigheten i 2009 skal øke marginalt, 0,25 pst., og budsjettallene sier fortsatt at veksten i 2009 skal være på nærmere 2 pst. Disse tallene synes å ha vært skrevet i stein. Det har vært mange muligheter til å oppdatere budsjettet i tråd med virkeligheten, men viljen – eventuelt evnen – har vært fraværende. Det har i alle fall ikke manglet på foranledninger. La gå at man ikke låner øre til opposisjonen – det ville i tilfelle ha vært en stor overraskelse – men hva med etablerte økonomiske miljøer? Hva med SSB? Hva med Norges Bank? Hva med OECD? Hva med næringslivet? Hva med fagforeninger? Heller ikke her har Regjeringen sett noe behov for å imøtekomme relevante innspill. Jo, situasjonen følges nøye, vi er klar over utviklingen, og vi er beredt, har svaret vært hver eneste gang. I Kristelig Folkeparti har vi imidlertid en viss tro på gjentakelsens kunst, og jeg må si at det ser ut til å ha løsnet de par siste dagene når det gjelder evnen til å lytte. Selv om det er sent, setter vi pris på det. Regjeringspartiene og Regjeringens representanter vil vite at fra Kristelig Folkepartis side bad vi om en tiltakspakke, en stimuleringspakke, i budsjettet allerede da vi i slutten av oktober så at tallene forverret seg betydelig. Da sentralbanksjefen i høringen i finanskomiteen rett ut sa at det ville bli nullvekst i flere kvartaler framover, burde en varsellampe ha lyst også hos regjeringspartiene: Man kunne ha bidratt til å få en pakke vedtatt i dag som kunne stimulere næringslivet og sørget for at ledige hender kom i arbeid raskere enn det som det nå legges opp til, ved at man varsler en pakke i februar. Det mangler jo ikke på ledige hender, dessverre, når vi ser framover. Det mangler heller ikke på oppgaver innenfor vei, jernbane og rehabilitering av offentlige bygg. Man kunne bruke denne krisen til å utnytte de muligheter som ligger der, til å gå løs på fellesoppgaver – fellesoppgaver jeg tror denne regjeringen er opptatt av. Vi kunne løse de oppgavene som vi ser ligger klare for å bli gjort noe med. Derfor har vi i Kristelig Folkeparti foreslått i vår stimuleringspakke å gå direkte inn mot akkurat de fellessektorene vi her snakker om, og vi håper at den pakken Regjeringen etter hvert kommer med, kan nærme seg i innhold. En periode virket det, ærlig talt, som om føre var-prinsippet – som jeg tror f.eks. utviklingsministeren er veldig opptatt av – var gjort til noe straffbart av denne regjeringen: Man har ventet så altfor lenge med å respondere på den utviklingen som vi har sett rundt oss. Men gjennom brevvekslingen – som det i en historisk kontekst må bli interessant å studere – mellom komitéleder Sandal og finansminister Halvorsen varsles det tiltak, ikke nå, i det budsjettet vi skal vedta for 2009, men en gang utpå nyåret, kanskje i februar. Tiltakene har i sannhet en lang vei å gå fra departementets skuffer til de kan settes ut i livet. Innholdsmessig tegner det imidlertid godt – det ligner til forveksling på den pakken som det er mulig å stemme for i Kristelig Folkepartis alternative budsjett, som ligger til votering her senere i dag. Men det er ett unntak fra vår pakke i det man antydningsvis kan se i Regjeringens, og det gjelder skatteskjerpelsene. Dem holder man fast ved – de skal bestå alle som en. Det kan nesten synes som om man må ha et slags fiendebilde, og Regjeringen har her funnet sitt. Men dette burde ikke være tiden for å gi negative signaler til norsk næringsliv. Vi trenger et aktivt eierskap. Vi trenger familieeide bedrifter. De bør oppmuntres – de bør ikke straffes. Det burde nå vært anledning for Regjeringen til å gi næringslivet gode incitamenter som økte avskrivningssatser – det var jo en fanesak for SV før sist valg – og en nedskrivning av arveavgift ved generasjonsskifte i familiebedrifter, alt med det for øye å sikre et godt eierskap, som kan bidra til å sikre eksisterende arbeidsplasser og å skape nye. Uavhengig av tiltakspakken er det absolutt behov for endringer i det framlagte budsjettet. I familiepolitikken tas det rett og slett et skritt tilbake. For de mange tusen foreldrepar der far ikke kan opptjene rett til pappapermisjon, reduseres – jeg gjentar, reduseres – den felles permisjonstiden med to uker. Skulle man hatt noen form for troverdighet i familiepolitikken, måtte rekkefølgen ha vært en helt annen. Punkt 1: La alle fedre få egen opptjeningsrett. Punkt 2: Øk pappapermisjonen. Det ville vært en familievennlig politikk. Nå fremmes forslag om det motsatte. I vårt alternative budsjett har vi en aktiv familiepolitikk også på andre områder. Vi anerkjenner ikke minst foreldres valgfrihet ved å styrke kontaktstøtten og sørge for nok barnehager. Vi ønsker billigere barnehager for dem som har dårligst råd. Utviklingen viser faktisk at de har hatt en økning i sine barnehageutgifter de to–tre siste årene. Vi ønsker økt satsing på kvalitet i barnehagen og en bedring av arbeidsvilkårene for de private barnehagene. Vi ønsker også en kraftig økning i fødselspengene for å utjevne den diskriminering som i dag finner sted. På skolesektoren foreslår vi en alternativ innretning. Vi ønsker flere lærere, ikke flere timer uten lærere. Vi ønsker en kraftig satsing på ungdomsskolen. Et bidrag overfor næringslivet ville være å redusere arbeidsgiveravgiften for lærlinger. I vårt budsjett styrker vi også frivilligheten. Vi ønsker en momskompensasjon og styrker frifond, som er en god ordning. Vi ønsker ikke minst en mer human rusomsorg hvor brukeren – ikke systemet – settes i sentrum. Det anbudsregimet som denne regjeringen nå kjører, sørger dessverre for å velte den ene rusomsorgsinstitusjonen etter den andre. Så ønsker vi en framtidsrettet avgiftspolitikk som bidrar til miljøvennlig og helsefremmende adferd. Det håper vi at budsjettets vedtak senere i dag kan bidra til. Taletiden tillater ikke å nevne så mye mer. Vi er glad for bistandssatsingen, men skulle ønske at den var mer fattigdomsorientert. Det er et paradoks at man f.eks. kutter i bevilgningene til FNs matvareprogram og FNs høykommissær for flyktninger. Avslutningsvis: Vi er i Kristelig Folkeparti beredt til å være med når den nye pakken kommer, for å bidra til at ledige hender kommer i arbeid og motvirke den økende arbeidsledigheten som nå avtegner seg. Med dette tar jeg opp våre forslag.