Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2009-11-26:
For en tid tilbake mottok jeg en e-post hvor det stod følgende: «Det forundrer meg at ikke opposisjonspartiene imøtegår Stoltenberg når han beskriver skattelettelser som noe man bruker penger på. Stoltenbergs retorikk betyr jo da at skattebetalernes inntekter i utgangspunktet er statens penger, og at staten er gavmild som lar lønnstakerne beholde en del av sin egen inntekt. Man bør vel ha såpass respekt for folks arbeidsinnsats at man ikke beskriver det som å bruke penger, når man i realiteten unnlater å kreve inn deler av lønnsinntekten til folk?» En betimelig observasjon fra en reflektert skattebetaler! Fremskrittspartiet reduserer innkrevingen av folks lønnsinntekter med i underkant av 10 milliarder kr i sitt alternative statsbudsjett for 2010. Dette gjør vi gjennom å øke minstefradraget og personfradraget med totalt 8,3 milliarder kr og ved å øke innslagspunktet for toppskatt trinn 1 til 480 000 kr, noe som har en provenyeffekt på ca. 1,4 milliarder kr. Fremskrittspartiets skatteprofil er innrettet slik at det er de med lavere og midlere inntekter – jeg gjentar lavere og midlere inntekter – som vil ha mest nytte av våre skattelettelser. For en familie med to voksne medlemmer, hvor begge er i arbeid, og som har en inntekt på 550 000 kr til sammen, vil skattelettelsene utgjøre ca. 8 000 kr. For en tilsvarende familie med totalt 800 000 kr i inntekt vil Fremskrittspartiets skattelettelser utgjøre ca. 10 000 kr. Innenfor dagens skattesystem er det ikke mulig å foreslå mer sosiale skattelettelser for folk som er i arbeid. Det er en rekke grunner til at Fremskrittspartiet foreslår skattelettelser som først og fremst kommer dem med lavere og midlere inntekter til gode. For det første: Skattelettelser har størst nytteverdi for den enkelte og for samfunnet dersom disse gis lavinntektsgrupper. Dette skyldes at folk med lav lønn i større grad vil velge å benytte sin økte økonomiske handlefrihet til forbruk og derigjennom bedre sin egen velferd. Dette er positivt for den enkelte og bra for veksten i norsk økonomi. For det andre: Skattelettelser til lavinntektsgrupper har størst effekt når det gjelder tilbudet på arbeidskraft. Ønsket om å jobbe litt ekstra øker dersom den enkelte sitter igjen med merkbart mer i lommeboken. I økonomisk terminologi beskrives dette som skatteinnretningens dynamiske effekter. Med andre ord: Skattelettelser fremstår som en utgift i statsbudsjettet det året lettelsene blir introdusert, men vil på sikt bidra til økte inntekter for staten fordi skattelettelser bidrar til større aktivitet i økonomien og derigjennom også økte inntekter for staten. Statsminister Stoltenberg latterliggjorde den måten å se på økonomien på, men da kan jeg informere Stoltenberg om at dette er noe som hans kamerater i resten av det sosialdemokratiske Europa hyller og gjennomfører hver eneste dag. Disse sammenhengene ble i valgkampen av statsministeren kalt «voodoo-økonomi». Videre sa Stoltenberg at alle forstår at penger kun kan brukes en gang, og har man brukt pengene på skattelettelser, så blir det mindre penger å bruke på fellesskapet. De fleste journalister, ikke minst i NRK, syntes det var et svært så godt svar. Men det merkverdige er jo at samtidig som Stoltenberg latterliggjør skattelettelser som et finanspolitisk virkemiddel, benytter Regjeringen akkurat samme dynamiske effekt som argument for at skattene ikke skal økes utover nivået til regjeringen Bondevik. Regjeringen Bondevik! Bondevik fant akkurat det perfekte skattenivået i 2004, og det skal vi ha nå og i all fremtid. Dersom Regjeringen hadde trodd at skatt ikke reduserer aktiviteten i økonomien, kunne den jo sette opp skattene og hatt enda mer penger å bruke på fellesskapet. Men, det gjør Regjeringen altså ikke – foreløpig i hvert fall! Men Regjeringen har jo god tradisjon for å motta ordrer fra fagforeningene. Senest på tirsdag i denne uken var lederen av Fagforbundet, Jan Davidsen, ute og hevdet at Regjeringen burde øke skattene. Disse angivelig økte statlige inntektene skulle ifølge den samme Davidsen finansiere de galopperende offentlige velferdsutgiftene. Verre medisin for norsk økonomi skal man lete lenge etter. For det tredje: Skatt er i utgangspunktet konfiskering av deler av lønnsinntekten til folk. Begrunnelsen er at fellesskapet må finansieres, og det må gjøres gjennom et spleiselag. Det er vi alle enige om. Men det er omfanget av og innholdet i dette fellesskapet vi diskuterer. For Fremskrittspartiet er én krone i skattelette, én krone hver og en av oss kan disponere på den velferden vi selv prioriterer. Hva som er god velferd, oppfattes ulikt av den enkelte. Og vi tror ikke at samfunnet blir bedre dersom noen få utvalgte statsråder skal kunne definere hva som er god velferd for alle – dette samtidig som ca. 20 øre av hver skattekrone forsvinner i byråkratiske øvelser på veien. For det fjerde: Skattelettelser gjør behovet for dyre lønnsoppgjør mindre. For hver enkelt arbeidstaker spiller det ingen rolle om den økte kjøpekraften skyldes økt timebetaling, eller om han eller hun får beholde mer av sin eksisterende timebetaling. I en slik situasjon vil lønnsoppgjørene bli rimeligere for bedriftene, noe som igjen vil gjøre bedriftenes internasjonale konkurranseevne bedre, og som igjen vil bidra til å trygge arbeidsplasser og på sikt skape nye. 2010 ser ut til å bli et nytt tøft år for norsk eksportrettet næringsliv og industri. Dette skyldes i første rekke svikt i etterspørselen fra utlandet, men vi må være varsomme med å tro at etterspørselen automatisk vil ta seg opp igjen på det tidspunktet finanskrisens virkninger avtar i våre tradisjonelle eksportland. Problemstillingene er sammensatte, og det er flere forhold som spiller inn. På kort sikt er det viktig at vi gir bedriftene de aller beste muligheter til å overleve selv om eksportmarkedet svikter. Dette gjør vi ved å fjerne økonomiske hindre for bedrifter som i en periode ikke tjener penger. Med andre ord: Vi må ikke tvinge bedriftseiere til å betale skatt på de produksjonsmidlene som ligger i bedriftene. En slik skatt på arbeidende kapital legger unødvendig sten til byrden for bedriftene. Det er jo merkelig at Regjeringen inndrar egenkapitalen fra bedrifter som beviselig har skapt verdier over tid, for så å gi denne kapitalen gjennom Innovasjon Norge til idéer som man ikke vet om virker. Fremskrittspartiet fremmer derfor forslag om at formuesskatten trappes gradvis ned, og at den fjernes helt i løpet av denne stortingsperioden. I de neste årene står tusenvis av familieeide bedrifter foran et generasjonsskifte. Det er da unødvendig og uklokt å kreve inn arveavgift på produksjonsmidler som gjør overtagelse av familiebedrifter økonomisk lite attraktivt. Det er dessuten prinsipielt urimelig at staten skal være medarving når allerede beskattede verdier blir overført til neste generasjon. Fremskrittspartiet foreslår derfor at arveavgiften fjernes. Skal det lykkes norske bedrifter å opprettholde sin konkurransekraft også etter finanskrisen, er det avgjørende at staten spiller på lag med bedriftene. Fremskrittspartiet foreslår derfor å redusere næringsbeskatningen ved å øke avskrivningssatsen for investeringer i bl.a. maskiner og annet utstyr til 25 pst. Videre foreslår vi å redusere drivstoffavgiftene med i underkant av 2 milliarder kr, samtidig som vi finansierer et gigantløft innenfor samferdselssektoren – begge tiltak som vil bedre bedriftenes konkurransekraft. Dårlige tider bør også brukes til å se fremover og til omstilling, og Fremskrittspartiet foreslår derfor å forbedre SkatteFUNN-ordningen betydelig. Ønsker man å oppnå gode forskningsresultater, trenger man dyktige forskere, og da kan man ikke bruke forskningsmidler ut fra et omfordelingsprinsipp. Fremskrittspartiet foreslår derfor å likestille egen FoU med oppdragsbasert FoU opptil 15 mill. kr, samtidig som vi fjerner beløps- og timegrense pr. person. Utfordringene for norsk næringsliv på sikt kan imidlertid ikke tilskrives den internasjonale finanskrisen. Norges avhengighet av eksport av råvarer har økt betydelig de siste årene, samtidig som annen industrivirksomhet sliter med å opprettholde konkurransekraften. Det er ikke å forvente at et høykostland som Norge skal kunne konkurrere innenfor arbeidsintensive næringer, og en gradvis avskalling av tradisjonell industri vil være uunngåelig. Det er likevel bekymringsfullt at norsk industri og næringsliv de seneste årene har bevilget seg lønnsbetingelser som langt overgår våre konkurrentland. Samtidig har antall ansatte i offentlig sektor blitt langt flere, og lønnsnivået i denne sektoren har økt betydelig, alt dette samtidig som offentlige sosiale ytelser har hatt en sterk vekst – ytelser som i hovedsak skyldes at det i dag står ca. 700 000 mennesker i arbeidsfør alder utenfor arbeidslivet. Utgifter til denne gruppen utgjør faktisk ⅓ av hele statsbudsjettet. Dette er ikke bærekraftig. Skal vi lykkes med å gjenskape konkurranseevnen i norsk næringsliv på sikt, må vi unngå å bevilge oss velferdsgoder den økonomiske veksten ikke kan bære. Vi må samtidig redusere omfanget av offentlig sektor, næringslivet må få bedre og langsiktige rammebetingelser, vi må redusere omfanget av innvandring av mennesker som har få forutsetninger for å kunne forsørge seg selv, og vi må gi stimulanser, slik at det blir mer attraktivt å stå i jobb. Avslutningsvis har jeg lyst til å rette en forespørsel til finansministeren. I spørretimen her i går svarte finansministeren på et spørsmål om kildeskatten. For det første er den urimelig, men Regjeringen trumfer den gjennom. Skatteetaten sendte et brev til norske pensjonister bl.a. bosatt i Spania den 18. november om at denne kildeskatten blir iverksatt automatisk dersom ikke disse pensjonistene innen 1. januar 2010 skaffer seg et bevis på at de bor i og skatter til Spania. Man kan tenke seg selv hvilken stemning det brakte blant norske pensjonister i Spania. I spørretimen i går sa finansministeren at han var sikker på at ligningsmyndighetene ville vise «fleksibilitet». Da vil jeg gjerne få konkretisert fra finansministeren hva han mener med «fleksibilitet», for det er slik at innholdet i det brevet nemlig er at pr. 1. januar vil man bli trukket 15 pst. av pensjonen. Det er enten–eller her – det er ikke «fleksibilitet». Det hjelper faktisk ikke for minstepensjonister bosatt f.eks. i Spania at de blir trukket 15 pst. og det så viser seg at man viser fleksibilitet tre måneder senere. Disse minstepensjonistene trenger denne inntekten, fordi de allerede skatter til Spania. Men de rekker altså ikke å finne den legitimasjonen som statsråden og skatteetaten etterlyser, på så kort tid, og mange fortviler i dag.