Torild Skogsholm (Venstre), 2004-06-15:
Det er svært gledelig å se at det i denne innstillingen, på tross av uenighet om en del enkeltsaker, er bred politisk tilslutning til hovedtrekkene i Regjeringens forslag til Nasjonal transportplan for perioden 2006-2015. Jeg konstaterer at det nå gis grønt lys for de strategiske grep som jeg mener bør og skal prege samferdselspolitikken i årene framover, grep som betyr fornying og endring i politikken. Med denne planen legger vi til rette for økt mobilitet for folk flest, noe som gir grunnlag for velferd og vekst i samfunnet vårt i årene framover. Behovet for økt mobilitet må møtes på ulike måter i by og land. Ett svært viktig strategisk grep for denne regjeringen er en mer miljøvennlig bytransport, med både bedre kollektivtransport og restriktive tiltak mot bilbruk i byene. Bilen har vært, og er, en frihets- og velferdsrevolusjon for de fleste av oss. Men det gir grunn til ettertanke at nordmenn i dag gjør unna på én måned den samme kjørelengden med bil som folk for en drøy generasjon siden brukte ett år på. Dette stiller helt andre krav til hvordan vi sikrer økt mobilitet, samtidig som vi tar vare på miljø og helse og bruker arealene fornuftig der folk bor tettest - i de store byene. Dette følger vi opp i Nasjonal transportplan. Jeg legger til grunn at det nå er slutt på de tidene hvor vi prøver å bygge oss ut av transportutfordringene i byene med et vegnett dimensjonert etter rushtidstrafikken. I stedet er det behov for å dempe veksten i bilbruken og møte folks behov for økt mobilitet ved å legge til rette for at flere reiser kollektivt, sykler eller går i byene. Det er avhengig av lokal vilje til både å satse mer på kollektivtransport og til å innføre restriktive tiltak på bilbruk. Regjeringen foreslår statlige tiltak og vil bidra med midler. Det at det er øremerket to og en halv milliard kroner til framkommelighet for kollektivtrafikken i byene i Nasjonal transportplan, og tilsvarende til gang- og sykkelveger, er klare signaler om det. Også trafikantene bidrar med midler. Så forventer jeg at lokale myndigheter stiller opp med sine ressurser og virkemidler. Da får vi et spleiselag, hvor byenes innbyggere, miljøet og folkehelsen blir vinnere. Et annet viktig strategisk grep er konsentrasjon av ressursene i form av større og mer sammenhengende utbygginger på både veg og jernbane. For veg betyr det i praksis en sterk og mer konsentrert satsing på utbygging av stamvegnettet - da i alle deler av landet - økt trafikksikkerhet og bedre framkommelighet. For jernbanen kombinerer vi konsentrasjon av midlene og sammenhengende utbygging. Vi styrker helt målrettet jernbanen der den har sine største fortrinn, og legger til rette for en langsiktig miljøvennlig utvikling av de største pressområdene i landet. Et tredje strategisk grep er økt sikkerhet i vegtrafikken som gjennomgående premiss. Norge er blant de land i verden som har lavest ulykkesrisiko i trafikken, og risikoen er betydelig redusert de siste 30 årene. Likevel blir om lag 1 500 personer drept eller hardt skadd hvert år i vegtrafikken. Dette er uakseptabelt. Jeg vil derfor styrke innsatsen for å bygge sikkerhet inn i nye og gamle veganlegg. Det betyr utbygging av høyt trafikkerte stamveger til fire felt, mer bruk av midtrekkverk på to- og trefelts veger og vesentlig økt ressursbruk til mindre trafikksikkerhetstiltak som fjerner ulykkespunkt på vegene. Men: Uansett hvor gode veger vi har, vil det forekomme ulykker dersom trafikantene ikke overholder gjeldende regler. Sikkerhet oppnås gjennom respekt for de kreftene en rår over når man kjører bil, og respekt for medtrafikanter. Derfor er holdningsskapende arbeid så viktig. Dersom alle trafikanter overholdt trafikkreglene, ville antallet drepte årlig blitt halvert. Derfor er mitt utgangspunkt å kunne tilby folk et trafikksystem som gir sikkerhet mot ulykker så sant de overholder lover og regler. Jeg vil ha styrking av både opplæring, informasjon og kontroll i vegtrafikken. Det fjerde strategiske grepet jeg vil trekke fram, er konkurranse som virkemiddel for å gi de reisende et bedre tilbud, og få mer samferdsel for pengene. Å bruke konkurranse, f.eks. statlige kjøp av persontogtrafikk, er ikke ansvarsfraskrivelse, som enkelte har hevdet. Det er tvert imot å ta ansvar for å gi et best mulig samlet tilbud, og for å stille klarere krav enn i dag til hvilke tjenester vi vil ha utført, og hvordan dette skal gjøres. Det er verdt å merke seg at alle land som til nå har tatt i bruk konkurranse på persontransportområdet på jernbanen, har erfart flere reisende og et bedre tilbud. Absolutt alle land som har prøvd ut dette, har valgt å fortsette og til dels å utvide bruken. I vegsektoren vil den allerede vedtatte konkurranseutsettingen og omstillingen gi gevinster på flere hundre millioner kroner hvert eneste år framover. Det betyr bedre veger og økt aktivitet i sektoren. Klarer vi å få til det samme på jernbanen, betyr ikke det dårligere sikkerhet for jernbanen, men det motsatte. Penger som spares ved bruk av konkurranse, kan og skal brukes innenfor jernbanen til flere avganger, nye tog eller investeringer for enda bedre sikkerhet. Å hindre slike reformer innenfor jernbanen, vil bokstavelig talt være å sette jernbanen på et sidespor i forhold til den rivende utviklingen i andre transportformer. Fra min side ser jeg derfor en solid, grønn tråd i den nasjonale transportplanen Regjeringen har lagt fram. Mer miljøvennlig bytransport, mer sammenhengende utbygging av veg og bane, bedre sikkerhet i vegtrafikken og mer samferdsel for pengene ved reformer i sektoren - dette har Regjeringen prioritert fremst i forslaget til Nasjonal transportplan, og jeg oppfatter ikke at stortingsflertallet ønsker å prioritere ned noe av dette. Jeg er også glad for at komiteen så klart slutter opp om at universell tilgjengelighet skal ha en sentral plass i samferdselspolitikken, og mener at dette er så viktig at tilgjengelighet for alle skal være et eget hovedmål. Jeg merket meg med glede at en samlet komite allerede på side 8 i innstillingen framhever at det er viktig med god balanse mellom plan og årlige budsjetter, slik at Nasjonal transportplan kan ha troverdighet som instrument for prioritering og framdrift. Viktigheten av en slik god balanse kan etter mitt syn ikke understrekes sterkt nok. Nasjonal transportplan er først og fremst et redskap for å prioritere, for å kunne avgjøre hva som skal gjøres først, og hva som må være lenger nede på listen. Den planrammen Regjeringen har lagt seg på, drøyt 19 milliarder kr pr. år, er på nivå med årets samferdselsbudsjett. Årets budsjett er det høyeste noe år de to siste stortingsperiodene. Det er om lag 1 milliard kr høyere pr. år enn budsjettene i forrige stortingsperiode, da bl.a. Arbeiderpartiet satt med regjeringsmakten. Regjeringens planramme for både veg og bane ligger derfor på et høyt nivå, og planen er ambisiøs, slik den er lagt fram. Jeg merker meg også at det i selve innstillingen fra komiteen ikke er flertall for å øke rammen til jernbane, og heller ikke noe flertall for å øke rammen til veg. Alt dette gjør at det er med ikke så rent liten undring jeg konstaterer at de samme partiene som er bekymret for Nasjonal transportplans tillit som styringsverktøy, signaliserer at de subsidiært støtter et opplegg for ramme som de egentlig er sterkt uenig i. SV ønsker mindre penger til store vegutbygginger. Partiet sikrer nå flertall for å love mer. Fremskrittspartiet ønsker mindre penger til jernbane. Partiet sikrer nå flertall for å love mer. Og Arbeiderpartiet har i regjeringsposisjon konsekvent foreslått mindre enn denne regjeringen til både veg og jernbane, men lover nå mye mer til begge deler. Å prioritere betyr å sette noe foran noe annet. Etter mitt syn er det å evne og ville prioritere selve grunnlaget for å kunne ha en meningsfylt debatt om transportpolitikk. Det er i samferdselspolitikken som ellers i livet: Det er ikke nødvendigvis den som skriver den lengste ønskelista til julenissen, som får de største og de fleste julegavene. Det er lenge til jul - heldigvis. Men vi har alle et stort ansvar for å bidra til at det som står i planen, er noe som kan gjennomføres til glede for folk og lokalsamfunn i hele landet.