Kårstein Eidem Løvaas (Høyre), 2014-02-25:
Språket er vårt aller fremste kulturuttrykk, og det er også et identitetsmerke. Norsk er, som flere har vært inne på, samtidig et lite språk i verden, og det er under press, særlig fra engelsk, men også fra andre språk etter hvert. En del av denne utviklingen er helt naturlig og slik det alltid har vært. Samtidig er det behov for en bevisst språkpolitikk som ivaretar, foredler og røkter norsk språk på best mulig måte. Det er enighet om, som vi har hørt flere si i dag, at det overordnede målet er at norsk skal bestå som «et fullverdig, samfunnsbærende språk i Norge», slik både statsråden og representanten Aasrud uttrykte det. I integreringspolitikken er også språkspørsmål et veldig viktig tema, og gode norskkunnskaper er den aller viktigste faktoren for å lykkes med integreringsarbeidet. Så har vi hørt at den forrige regjeringen presenterte 100 såkalte prioriterte tiltakspunkt. Vi ser vel nå at en liste med 100 prioriterte tiltak i seg selv kanskje fører til det motsatte, nettopp at mye ikke blir prioritert. Mange av punktene er, som vi har hørt, ikke fulgt opp av den forrige regjeringen overhodet. Det blir gjerne slik at det blir med de gode intensjonene. Vi ser at til tross for lovens bokstav har man unnlatt å legge frem en melding om målbruk i offentlig tjeneste. Nå er det ikke sikkert at en slik melding hvert fjerde år er det som skal til for at man skal kunne si at man har en aktiv språkpolitikk. Det er foreløpig heller ikke tatt stilling til om en slik melding skal legges frem i denne perioden. Alternativet måtte i så fall være å fjerne det lovfestede kravet. Men nå har den tidligere regjeringen latt være å legge frem en slik melding, og jeg tviler på at det har hatt noe særlig å si fra eller til for hvordan det er med norsk språk anno 2014. Språk og språkutvikling vedtas ikke i lovs form. Vi politikere kan bidra til språkrøkt, vi kan bidra til oppmerksomhet, vi kan bidra til debatt rundt språkpolitiske spørsmål. Like fullt lever språket sitt eget liv. Det er fireogseksti år siden den «nye» tellemåten ble vedtatt – eller sekstifire, som vedtaket egentlig innebar. Så har vi snakket litt i dag herfra om kravet om svar i samme målform. Jeg tviler på at det blir flere brukere av verken nynorsk eller bokmål ved å opprettholde et krav om at man fra det offentlige skal motta svar på samme målform som man sender en forespørsel. Det er fordyrende, det er forvanskende, istedenfor å være med på å forenkle offentlig sektor. Problemet er neppe om man får svar på den målformen man har skrevet brevet. I mange tilfeller hører vi at problemet er å få svar i det hele tatt innenfor tidsfristene. Jeg er i alle fall glad for at statsråden nå varsler at man skal gjennomgå språkpolitikken for å vurdere hvordan vi kan følge opp regjeringsplattformens punkter om språk på en best mulig måte. Det er også med ganske forventningsfull glede vi kan se frem til gjennomgangen av hele norskfaget, som flere har vært inne på i dag. Det skal styrkes som språkfag, noe som kanskje er det aller viktigste grepet vi kan gjøre nå i nær fremtid. Det er mulig å gjøre faget mer spennende, det er mulig å gjøre faget mer interessant, og det er på denne måten mulig å øke elevenes glede gjennom å gi dem bedre språkferdigheter og sende dem bedre rustet ut i verden. Skolen er viktigst. Der læres grunnleggende språkferdigheter og gode språkvaner. I stedet for 100 prioriterte tiltak tror jeg mer på å prioritere elevenes lese- og skriveferdigheter gjennom hele skoleløpet. Språket binder samfunnet vårt sammen. Gode norskkunnskaper er nøkkelen til integrering. Vi må hegne om og utvikle språket vårt. Vi tror på kunnskap og stimulering fremfor meldinger og rapporter, meldinger og rapporter som hittil har vært skrevet på et lite tilgjengelig og byråkratisk språk. Et tiltak som nå er satt i gang, er at myndighetene skal kommunisere med innbyggerne på et enkelt, klart og godt norsk. Statsråden understreket viktigheten av at språkpolitikk og språkrøkt må gå på tvers av og gjennomsyre alle politikkområder. Det tror jeg er viktig. Det er ikke slik at en språkminister eller et lovvedtak løser utfordringene. Her har vi alle et like stort ansvar.