Inge Lønning (Høyre), 2000-03-02:
Det har vært en tradisjon i norsk terminologi å skjelne mellom skjermet og konkurranseutsatt virksomhet, og vi har vært vant til å regne skolen som desidert tilhørende den skjermede sektor. Det som er dagens situasjon, er helt klart at skolen er blitt og i økende grad i årene fremover kommer til å bli konkurranseutsatt når det gjelder tilgang på motivert og kvalifisert arbeidskraft. Det rekrutteringsproblemet vi står overfor, er nemlig ikke bare et kvantitativt problem – det kan man avlese av statistikken i meldingen – det er også i økende grad et kvalitativt problem. Og det er et kvalitativt problem på to måter. Dels viser undersøkelser at det blir en stadig større andel av de som jobber i skolen, som angrer på sitt yrkesvalg, og det er erfaringsmessig et dårlig utgangspunkt for å gjøre en full, helhjertet og god innsats å oppleve at man egentlig har valgt feil. Det annet som er bekymringsfullt, er at statistikken også viser at kvaliteten på søkerne til lærerutdanningen, det gjelder både allmennlærerutdanningen og den lærerutdanningen som er basert på universitetseksamener og pedagogisk seminar, faller ganske dramatisk. Det er også mye som ut fra søkertallene de seneste årene, tyder på at en stadig større andel av de som begynner på lærerutdanningen, ikke har det som sitt første valg, men kanskje som sitt annet, tredje eller fjerde valg når det gjelder studium. Alle disse tingene til sammen betyr at vi står overfor en ganske formidabel oppgave, som det vil ta atskillige år å løse. Fra Høyres side har vi pekt på en del konkrete tiltak av kvalitativ art som vi med en viss skuffelse konstaterer at flertallet ikke har vært villig til å slutte seg til. Vi har for det første pekt på at Norge snart er det eneste land tilbake i Europa som ikke stiller faglige minstekrav til de som skal undervise på ungdomstrinnet. Det er og blir en uholdbar situasjon. Det er svært mye som taler for at man i en fremtidsrettet rekruttering til læreryrket må sørge for at allmennlærerutdanningen blir differensiert i høyere grad enn i dag, og at man må invitere de unge til å bestemme seg for å spesialisere seg enten for undervisning på barnetrinnet, på mellomtrinnet eller på ungdomstrinnet. Når det gjelder Høyres forslag for å styrke tilgangen på lektorer i den videregående skole, viser også alt tilgjengelig tallmateriale at det er på høy tid at det blir satt inn selektive tiltak for å løse det problem at kompetansenivået hos de lærere som rekrutteres i starten av sin karriere i videregående opplæring i dag, er vesentlig lavere enn kompetansenivået hos de som faller for aldersgrensen og blir pensjonister. Det er en situasjon som videregående skole ikke vil kunne leve særlig lenge med før det faglige sammenbruddet blir åpenbart. Da er det for meg ganske ubegripelig at flertallet avviser dette forslaget med den ene begrunnelse at man ikke er tilhenger av selektive tiltak, for dette problemet er jo langt mer dramatisk når det gjelder akkurat denne gruppen og dette nivå enn det generelle rekrutteringsproblemet som er dokumentert i meldingen. Aldersprofilen for denne gruppen er enda skjevere enn aldersprofilen på den norske lærerbefolkningen i sin alminnelighet, avgangen blir enda større i årene som kommer, og det eneste flertallet har å si til dette, er: Vi er ikke tilhengere av selektive tiltak. Men hvis man ikke finner en spesialordning knyttet til studiefinansiering for den ettårige pedagogiske utdanningen som en farbar vei, skulle man i det minste kunne forvente at man kom opp med andre tiltak som kunne ha den samme effekt, men den gang ei. Det er med respekt å melde for dårlig. Man registrerer at problemet er der, og at det er overmodent for en løsning, men man sier allikevel at man ikke vil gjøre noe med problemet.