Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2014-12-15:
To sentrale kjennetegn ved den norske velferdsmodellen er høy deltagelse i arbeidslivet og et skattesystem som finansierer vår felles velferd. Skattesystemet må derfor innrettes på en måte som bidrar til verdiskaping, og arbeidsplasser og inntekter tilpasset omfanget og kvaliteten på de offentlige tjenestene vi ønsker. I tillegg skal skatte- og avgiftssystemet være med på å redusere forskjeller i samfunnet og å vri forbruket over i en bærekraftig retning. For Arbeiderpartiet er det viktig med et skattesystem som er effektivt, enkelt, forutsigbart, rettferdig og omfordelende. I dette ligger det at bedriftene skal ha gode og forutsigbare rammevilkår, at lønnstakerne skal stimuleres til å jobbe, at alle skal bidra til spleiselaget, og at de med den sterkeste ryggen skal bære den tyngste børa. Skattesystemet bør være tuftet på brede grunnlag og lave satser – færrest mulig unntak og hull – og det bør være progressivt. Norge har større utfordringer enn at landets rikeste betaler for mye skatt, og det er vanskelig å se for seg at vi løser noen av de utfordringene ved at de rikeste betaler mindre skatt. Regjeringens største enkeltsatsing, kutt i formuesskatten, er en lite effektiv, lite treffsikker måte å styrke norsk næringsliv på, men det er svært treffsikkert for å øke forskjellene. Regjeringens egne beregninger viser at de 15 pst. rikeste i landet mottar mer enn av 90 pst. av skatteletten. Regjeringen viste i budsjettforslaget for 2014 at de ville ta Norge i en retning med økte forskjeller. I 2015 tar de mye lengre steg i den retningen. Med regjeringens forslag ville de 5 pst. rikeste av oss få nesten halvparten av den totale skatteletten, mens 85 pst. av dem med lavest formue ville få i underkant av 40 pst. Dette står i skarp kontrast til lovnadene om skattekutt til folk flest. Siden regjeringen tiltrådte, er skatteletten for den enkelte familie med gjennomsnittlig inntekt, uten formue og med to barn i barnehage betydelig mindre enn den økte barnehageregningen familien får med regjeringens samlede økning i barnehagepriser. For å finansiere skattekutt til landets rikeste foreslo regjeringen i sitt budsjettforslag kutt til arbeidsledige, syke, uføre og funksjonshemmede. Dette har rørt ved bredt forankrede verdier i Norge. Analysen synes å være at de rikeste motiveres av å få mer, mens de fattigste motiveres av å få mindre. Meningsmålingene sier sitt. Forliket i Stortinget har gjort inntrykket av forslagene noe bedre. De styggeste kuttene til de svakeste gruppene er rettet opp, og de rikeste betaler litt mer i skatt. Det er rart hvordan disse tingene henger sammen. Vi i Arbeiderpartiet er likevel enige med parlamentarisk leder i Høyre, Trond Helleland, som ved framleggelsen av forliket konstaterte at hovedgrepene ligger fast, altså at de som har mest, får mer. Med forliket går 27 pst. av kuttet i formuesskatten til landets 0,1 pst. rikeste. Var det noen som sa «folk flest»? Dette er en fordelingsprofil som bryter helt med sentrale kjennetegn ved det vi kan kalle den norske modellen. Hadde man anonymisert disse tallene og lagt dem fram for et internasjonalt panel, ville få ha gjettet at det var Norge vi snakket om. Det er besynderlig at regjeringen ikke klarer å redegjøre godt for sin største enkeltsatsing i budsjettet. Noen vil kanskje kalle det litt svakt. Den evner ikke å sannsynliggjøre at de foreslåtte grepene fremmer vekst, slik den selv hevder. Tvert imot skriver de selv i Finansdepartementets skatteproposisjon: «Det er ikke grunnlag for å budsjettere med dynamiske effekter i 2015 av forslagene til skatteendringer.» Går man til landets fremste eksperter på området, sier professor Jarle Møen ved NHH at de fleste økonomer har ikke tro på at skattelette i formuesskatten gir noe særlig vekst, det er svært vanskelig å tallfeste effekten av kuttene i formuesskatten, og da sitter man igjen med noen teoretiske resonnementer. Senest i forrige uke fikk vi en rapport fra OECD, hvor de skriver at økonomisk ulikhet påvirker økonomisk vekst negativt, mens omfordelende politikk kan gi bidrag til vekst. Regjeringens opplegg er altså stikk i strid med de faglige anbefalingene. Regjeringens forslag til skatteopplegg mangler forankring både i folket og i forskning, og framstår som utelukkende ideologisk begrunnet. Regjeringen setter med sitt forslag legitimiteten og tillit i skattesystemet på spill. Det er alvorlig. Regjeringens møte med velgerne har fra utsiden denne høsten framstått som lett komisk når man prøver å forklare skattekutt uten faglig forankring eller forklarer en ufør trebarnsmor at det er til hennes eget beste at hun får store kutt i inntekten. Komisk, men ikke morsomt. Morsomt ble det først da regjeringen og forlikspartnerne skulle spille svarteper om hvem som skulle bli tante Pose. Holdning over underholdning er navnet på debutplaten til en kjent norsk musikkgruppe. Det er dessverre ikke mulig å overføre denne tittelen til debutbudsjettet til Høyre og Fremskrittspartiet. Jeg vet ikke hva som var planen til regjeringen, men for velgerne og kommentatorer i pressen har denne regjeringen framstått mer som en regjering som underholder, enn en regjering med holdninger. Arbeiderpartiet har gått til valg på å beholde skattenivået fra 2013. Det innebærer at Arbeiderpartiet for 2015 foreslår å tilbakeføre det samlede skatte- og avgiftsnivået som regjeringen Stoltenberg II styrte på i åtte år. Påstanden fra finansminister Jensen om at skattene økte hvert år med Arbeiderpartiet i regjering, er beviselig feil. Det finnes ingen fasit på det perfekte skattenivået, men det veier tungt at det ble skapt 350 000 nye jobber – to av tre utenfor offentlig sektor – og tusenvis av bedrifter i perioden 2005–2013, alt dette med uendret skattenivå. Og det var et progressivt skattesystem. På Verdensbankens Ease of Doing Business’ index kommer Norge ut som det sjette beste landet å drive næringsvirksomhet i. Til tross for at samlet skattenivå ligger i det øvre sjiktet blant landene i OECD, har vi innrettet skattesystemet på en måte som bidrar til effektivitet og verdiskaping. Med den forrige skattereformen i 1992 utvidet vi skattegrunnlaget og reduserte satsene. Selskapsskattesatsene ble redusert fra over 50 pst. til 28 pst. Resultatet var en suksess. Mye har allikevel endret seg siden 1992. På det tidspunktet hadde vi en av de laveste selskapsskattene i OECD, i dag ligger vi over snittet. Kapital flytter seg raskere mellom land, og skattesatsene i Norge er blitt betydelig høyere enn i landene rundt oss. Det gir norske bedrifter sterk motivasjon for å flytte investeringer ut av landet. Regjeringen Stoltenberg II tok de første grepene for å møte disse utfordringene. I vekstpakken for næringslivet varslet daværende finansminister Sigbjørn Johnnsen i mai 2013 at selskapsskattesatsen ville reduseres, og at man ville ta grep for å tette skattehull og begrense uønskede tilpasninger. Scheel-utvalget anbefaler å redusere selskapsskatten ytterligere, og for å unngå store tilpasningsmuligheter kreves det at satsen i inntektsskatten følger etter. Regningen kan bli på nesten 100 mrd. kr. Skal vi klare å opprettholde dagens velferdsnivå i Norge, må statens inntekter ligge på omtrent samme nivå som i dag. Da snakker vi om en stor skatteomlegging av det norske skattesystemet. En gjennomgang av skattesystemet må også bidra til å tette hull i skattesystemet som i dag benyttes av multinasjonale selskaper. Disse selskapene utnytter forskjeller i skattesatser mellom land ved at den delen av konsernet som befinner seg i land med høy skattesats, tar opp lån for å finansiere andre deler av konsernet, mens egenkapitalen konsentreres i land med lav skattesats. Dette kalles ofte aggressiv skatteplanlegging. Andre kaller det bevisst å unndra seg skatt. Uansett merkelapp skaper det en meget ujevn konkurranse mellom lokale bedrifter og lokalt næringsliv på den ene siden og multinasjonale selskaper på den andre. For dem som hevder å ha norske bedrifters ve og vel som en av sine sterkeste prioriteringer, burde dette være en hovedsak. Arbeidet med land-for-land-rapportering kan ikke vente i tre år til, slik regjeringen og Jensen legger opp til. Arbeiderpartiet legger ikke opp til å gjeninnføre arveavgiften etter den modellen som var gjeldende for 2013, og for å kompensere for dette foreslår Arbeiderpartiet at formuesskatten skjerpes slik at samlet skatt på formue blir om lag som i 2013. Ved å redusere skattefordelen for sekundærbolig og næringseiendom følger vi nå opp tidligere grep for å redusere forskjellen i skattlegging mellom ulike formuesobjekter i tråd med anbefaling fra et samlet økonomisk fagmiljø. Dette vil gjøre det mindre lukrativt enn tidligere å investere i sekundærbolig og næringseiendom framfor å investere i eksempelvis en maskinpark. Dermed vil det også bidra til et mer effektivt skattesystem. Redusert skattefordel for sekundærbolig som investeringsobjekt kan også bidra til mindre spekulasjon og være med på å dempe boligprisveksten og dermed også lette inngangsbarrieren til boligmarkedet for unge. Høsten har vært preget av skatt: skattebonus til de rikeste, spennende rapporter fra Scheel og OECD og ikke minst besøket til Thomas Piketty i forrige uke. Debatt om skatt og skattesystemet vil prege den norske politiske debatten også i det kommende året, og Arbeiderpartiet ønsker velkommen en debatt om hva man vil ha ut av et nytt skattesystem, ikke hva man ikke vil ha. Vil ikke, er ikke et godt utgangspunkt for brede forlik. Det er mitt juleønske at vi nå kan roe litt ned og tenke litt på hva som er best for land og folk, ikke bare best for eget parti.