Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Man bør naturligvis være forsiktig med sterke karakteristikker i en debatt som denne, men jeg tror likevel jeg våger meg på å påstå at dette antakelig er en av de viktigste debattene vi fører i denne stortingsperioden. Den dreier seg om ikke mindre enn hvordan vi skal bevare, videreutvikle og overføre den viktigste kapitalen fedrelandet har, nemlig kunnskapskapitalen. Mens annen type kapital – enten det er tæring på lagerressurser, eller hva det nå måtte være – er forgjengelig, er kunnskapskapitalen ikke bare det landet skal leve av i framtiden, men det er også det landet skal utvikle seg etter – kulturelt, samfunnsmessig og på annen måte. Da skulle det bare mangle at ikke dette vekker en meget omfattende debatt både i og utenfor Stortinget. Jeg hørte f.eks. en taler som tidligere i debatten nevnte at statsråden hadde «høy sigarføring», og refererte det bl.a. til statsrådens deltakelse i denne debatten. Etter mitt syn skulle det bare mangle! Når man står overfor ett av de viktigste spørsmål landet står overfor, skulle det bare mangle at vi ikke har en betydelig og omfattende debatt om dette, hvor synspunkter kan legges fram og prøves i den alminnelige debatt. At statsråden og andre viktige debattanter deltar med liv og lyst i den, er vel bare å foretrekke. Samlet sett er man, så langt jeg kan skjønne, kommet fram til et system som ikke bare tar innover seg de enorme utfordringer morgendagen har, men også de store endringene vi allerede har, f.eks. i sosial rekruttering, i bredderekruttering og i kompleksiteten av kunnskapsetterspørselen i det norske samfunn i dag. Det krever på mange måter andre løsninger enn dem noen av oss stod overfor da det var vår tur, for bortimot 30 år siden. En prinsipiell debatt om hvordan landets høyere utdanningsinstitusjoner skal utformes, har en del viktige grensedragninger å ta. Det er f.eks. viktig at forskning og tilretteleggelse av formidling i høy grad er preget av institusjonell frihet, ja, individuell frihet for dem det gjelder. Forskning og utdanningsstyring med bundne mandater i forhold til alt fra næringslivets behov til samfunnets ulike aktørers styringsbehov er ikke det vi trenger for å få en bredde i kunnskap og kunnskapsformidling i det norske samfunn. Men det betyr ikke at utdanningen og utdanningssystemene skal leve i noe slags politisk eller samfunnsmessig vakuum. Tvert imot viser denne debatten med all mulig tydelighet at det er samfunnsinteresser som preger – og skal prege – hvordan framtidig norsk høyere utdanning skal se ut. Det indre selvstyre og den indre frihet hos dem som formidler, hos dem som mottar formidlingen, og hos dem som skaffer fram ny kunnskap, er jeg en udelt tilhenger av. Men når det tilsynelatende kan se ut som om det ikke er noen betydelig prinsipiell forskjell mellom den styringsstruktur som Arbeiderpartiet og mellompartiene går inn for på den ene side, og Høyre og Fremskrittspartiet går inn for på den annen side, kan det være grunn til å rope et ganske alvorlig varsku. Dette kan være forskjellen mellom at de dype samfunnsinteressene sitter med styringsretten, og at kommersielle interesser eller smalsporede samfunnsinteresser sitter med styringsretten. Et system hvor institusjonene skal sveve nær sagt i fri flukt i forhold til både samfunnets innsikt og samfunnets prioriteringer, kan lett bli et utdanningssystem som tjener smale interesser og ikke breddeinteressene. Innenfor det tror jeg det er rom for atskillig individuell frihet, institusjonelt og – jeg hadde nær sagt – personlig. Men bevare oss for et system hvor friheten skal praktiseres slik at det er de smale samfunnsinteressene som egentlig får styringsretten!