Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-10-04:
Det er mye som er mulig på sju år hvis man har politisk vilje. Det kan vi være enige om. Men hvis tempoet er slik regjeringen har ført fram til nå – det er nemlig snart fire år praktisk talt uten handling siden klimaforliket – så blir det veldig vanskelig. Det er alltid interessant å lytte til trontaledebatten på Stortinget. Det sies mange gode, fornuftige ord på tvers av partigrensene og fra alle partier. Det har i debatten i dag blitt sagt mange gode ord om samhold og tillit mellom mennesker og de kvaliteter det gir oss som samfunn. Men da er det jo interessant å spørre: Hvor skjer den mest grunnleggende innlæringen av omsorg for andre, sosiale ferdigheter og fellesskap? Det er i samspillet med våre nærmeste, foreldre og søsken, vi tidlig i livet utvikler de mest grunnleggende egenskaper som gjør at vi kan leve i fellesskap sammen. Derfor var det underlig å høre statsministerens innlegg der han for øvrig bare så vidt berørte familiepolitikken i én setning, og det gjaldt da omlegging av kontantstøtten, hvor han sa følgende: «Dette er tunge og krevende omstillinger, men de er helt nødvendige for å bevare de trygge fellesløsningene.» Er det sånn i den rød-grønne logikken at det er en motsetning mellom familie og fellesskap? Jeg vil gjerne ha svar på i debatten om det er det man faktisk mener. Jeg vil gjerne ha svar på i debatten om dette faktisk er i tråd med Senterpartiets syn. Er det en motsetning mellom familie på den ene siden og fellesskap på den andre? Fjerning av kontantstøtten for toåringer gir norske familier med toåringer mindre valgfrihet, mindre fleksibilitet og mindre tid sammen. Det skal da etter den rød-grønne logikken styrke fellesløsningene. I russetiden til mitt kull – det er noen år siden, som de fleste skjønner – var én av slagerne i mange festlige lag visen om Luse-Frans av Lillebjørn Nilsen. Sangen handler om fillepelleren Luse-Frans, som for noen tiår tilbake vandret rundt i Oslos gater og samlet skrap i kjerra si. I sangen heter det: «Best husker jeg din lue ned i pannen, som barna trodde skjulte dine lus. Men mor sa: «Vis respekt for denne mannen! Han triller freden mellom våre hus.»» Jeg har undret meg mye over hva Lillebjørn Nilsen kan ha ment med å trille «freden mellom våre hus». Ettersom livet har gitt meg noe mer innsikt i hvordan samfunnet og fellesskapet mellom menneskene fungerer, ante jeg litt mer om hva dette mystiske begrepet kunne bety. Livet lærer oss at i dag er jeg sterk, og du er sårbar. I morgen er det motsatt. Livet lærer oss at i dag er jeg den normale, og du er den som er annerledes. I morgen er det motsatt. Livet lærer oss at en lenke ikke er sterkere enn dens svakeste ledd. Derfor er det måten vi behandler de mest sårbare blant oss på, som viser vår kvalitet som samfunn. Det er måten vi møter de mest sårbare blant oss på, som er vår alles forsikring for at vi selv er en del av fellesskapet, både i dag og i morgen. Derfor er det kanskje denne moren i Lillebjørn Nilsens vise som viser oss noe av hemmeligheten ved å leve sammen i fellesskap. «Men mor sa: «Vis respekt for denne mannen! Han triller freden mellom våre hus.»» Vi står overfor store spørsmål og diskusjoner om positiv bruk av gen- og bioteknologien til menneskets beste, der vi skal sette opp gjerdestolpene sånn at vi unngår nye klasseskiller og diskriminering og unngår nedvurdering av mennesker med mindre eller annen håndbagasje enn oss selv. Fosterdiagnostikk og surrogati er bare to stikkord blant mange flere for hva denne diskusjonen skal inneholde. Menneskesynet blir satt på prøve. For er det likegyldig om vi ser på barn som noe som kan bestilles, eller om barn er en gave? Er det likegyldig om vi lager regler og lover som legger til rette for at de som tilsynelatende er funksjonshemmede, kan velges bort, eller om vi verner om livet? Det er våre valg som nasjonalforsamling som avgjør om vi også i framtiden har noen som triller freden mellom våre hus.