Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2010-06-16:
I dag skal vi behandle et viktig dokument for alle i Norge – kommuneproposisjonen. Alle innbyggere berøres av våre vedtak, alle bor i en kommune, og de fleste mottar en eller annen form for kommunal tjeneste. Vi har barnehageplass eller barn på skolen, søpla vår blir tømt en gang i uken, det er vann i springen, helsestasjonen vaksinerer, og hjemmetjenesten yter hjelp til folk som ennå kan bo hjemme. Dette er bare noen eksempler på den mangfoldige kommunale sektoren vi har i Norge. Det er den samme kommunesektoren som iverksetter Stortingets og regjeringens vedtatte politikk. Jeg mener at det er viktig for nasjonalforsamlingen å vite at det må aktiv samhandling til med kommunene for å omsette vedtak til handling overfor enkeltmennesker. Den rød-grønne regjeringen har økt aktivitetsnivået i stor grad de siste fem år. Det er foretatt en stor økning knyttet til opprettelse av nye heldøgns pleie- og omsorgsplasser, en historisk satsing på nye barnehageplasser og mange nye årsverk i kommunesektoren. De siste fire årene har hele 47 000 barn fått plass i barnehage. Det betyr at svært mange foreldre har fått en enklere og mer forutsigbar virkelighet. Bare i 2009 fikk 8 300 flere barn barnehageplass. I perioden har 32 nye barn fått barnehageplass hver dag. Dette er et utrolig løft for barnefamiliene og en skikkelig innsats både fra kommunene og staten som bevilgende myndighet. Norske kvinner har svært høy yrkesdeltakelse sammenlignet med kvinner i mange andre land. Norske kvinner er i større grad likestilt og har en reell valgfrihet knyttet til yrkesdeltakelse. Vi kan med rette være stolte av dette! Og barnehagesatsingen er viktig i den sammenheng. Videre er det tilført en realvekst på 41 mrd. kr til kommunesektoren fra 2005 til 2009. Det er en så stor sum at det nesten er vanskelig å fatte. Allikevel stiller opposisjonen spørsmål om hvor pengene er blitt av. Pengene er brukt til tjenester i kommunene. Fra 2005 til 2009 kom det mellom 35 000 og 40 000 nye årsverk i kommunal sektor. Pengene er gått til det de skal gå til: nye barnehageplasser og flere ansatte i barnehagene, nye plasser i pleie- og omsorgssektoren og ansatte til å betjene disse brukerne. Det er ennå store og uløste behov innenfor sektoren, og jeg vil her nevne fortsatt utbygging av heldøgns pleieplasser. Vi har ikke en eldreomsorg som skinner, men vi skal gjøre som Jens Stoltenberg sa under valgkampen i 2005: Vi skal ikke gi en krone i skattelette før det skinner av eldreomsorgen! Det kommer regjeringen til å prioritere framover, og det samme kommer Arbeiderpartiet i kommunal- og forvaltningskomiteen til å gjøre gjennom hele perioden. Til tross for at det er meldt om innstramminger i norsk økonomi, styrker regjeringen kommunesektorens samlede inntekter med en realvekst på mellom 4 og 5 mrd. kr. Av veksten i samlede inntekter vil 2,5–3 mrd. kr komme som frie inntekter. Ingen kommuner mener at de får tilstrekkelig med midler. Slik er det, og slik kommer det til å være. Grunnen til det er at alle de lokale politikerne har en iboende kraft i seg til å ønske å forbedre sine tjenester overfor egne innbyggere. Vi må drive kvalitetsutvikling, vi må forbedre og fornye tjenestene, og vi må ta i bruk nye løsninger som imøtekommer innbyggernes behov. Innenfor dette området betyr det også at alle kommuner må ha en kontinuerlig gjennomgang av bruken av egne midler. Brukes de riktig, får man mest mulig igjen for pengene? Eller kan tjenestene organiseres mer effektivt, slik at de utnyttes bedre? Kommunepolitikk er å prioritere det viktigste foran det som er litt mindre viktig. Denne kommuneproposisjonen inneholder en del viktige endringer. Kostnadsnøklene er revidert etter 15 år. Det betyr en betydelig omfordeling, fordi bruken av kommunale midler har endret seg på 15 år. De fleste vet at hvis vi tenker tilbake til 1995, er mye forandret internt i vår egen kommune. Tjenestetilbudet er endret, og utgiftsfordelingen er dreid i en annen retning. Det å justere kostnadsnøklene etter så mange år betyr omfordeling, men å la være å gjøre dette grepet var ikke aktuelt. Derimot ville en utsettelse være en fortsettelse og forsterkning av forskjeller på tildeling kommunene imellom. Regjeringen har meldt at kostnadsnøklene skal justeres omtrent hvert fjerde år. Det er riktig, og det medvirker til å fange opp objektive endringer raskt og effektivt. I neste års statsbudsjett vil øremerkingen være historisk lav. Barnehagefinansieringen innlemmes. Det betyr at utrolige 26,3 mrd. kr innlemmes og overføres til kommunene, uten øremerking. Begrunnelsen er at dette er ordinære oppgaver for kommunene, som hører naturlig inn sammen med resten av rammefinansieringen av kommunale tjenester. Denne innlemmingen har ført til at kun 4 pst. av rammene nå er øremerket. Det betyr at det kommunale selvstyret er styrket, at lokaldemokratiet i enda større grad enn før fritt disponerer sine inntekter innenfor rammene der hvor kommunene selv mener at de største behovene er. I kommuneproposisjonen foreslår regjeringen at skatteandelen av kommunenes inntekter endres fra 45 pst. til 40 pst. Det betyr at forskjeller mellom skattesterke og skattesvake kommuner utjevnes. Det er solidarisk og et egnet middel for å fordele ulikheter i inntektene på. En annen del av utjevningen er storbytilskuddet som fordeles på byene Oslo, Bergen, Trondheim og Stavanger. Våre største byer har utfordringer knyttet til urbanitet, til vekst, til å motvirke store sosiale forskjeller og til å styrke rustilbudet, for å nevne noe. Kommunesektoren har en utfordring knyttet til sykefravær. Fraværet er høyere enn i privat sektor, og det er ujevnt fordelt innad i kommunesektoren. Fravær har også mange forskjellige årsaker. Gjennom godt og systematisk arbeid fra arbeidsgiversiden, i samarbeid med arbeidstakerne, er det mulig å redusere sykefraværet. Dersom kommunesektoren klarer å ta ned fraværet med 1 pst., noe som kan være mulig, vil det utgjøre 1,25 mrd. kr, ifølge KS’ beregninger. Det kan bli mye god kommunal velferd for 1,25 mrd. kr. Til tross for all velstand i dette landet har vi problemer som gjør at krisesentrene har nok å gjøre. De er nå innlemmet i rammeoverføringene. Det er kommet en del bekymringsmeldinger knyttet til det. Vi skal lytte, og følge situasjonen nøye. Like nøye skal vi følge utviklingen i barnevernet. Det er et felt som det er viktig å kvalitetssikre og styrke. Det er det tverrpolitisk enighet om, det kan en konstatere ved å lese merknadene. Til slutt må jeg få lov til å minne om at det neppe er noe land i verden som bruker så mye penger per capita på offentlige tjenester som Norge. Vi er et privilegert folk, våre kommuner er privilegerte, og vi har gode tjenester. Det betyr ikke at alt er perfekt. Det blir det neppe noen gang. Vi vil forsterke, forbedre og fornye, samtidig som vi tar vare på kommunesektorens gode tradisjoner. Kommuneproposisjonen er innenrikspolitikk – allikevel bør også norske politikere ta inn over seg den internasjonale finansielle situasjonen. Mange land misunner oss vår økonomiske situasjon. Vi bør aldri sette den over styr! Det vil ramme flere enn bare kommunene.