Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-02-03:
For ti år siden var ekteparet Moser i Trondheim godt i gang med sitt senter for fremragende forskning ved NTNU. Da de mottok nobelprisen i medisin like før jul, var det et resultat av hardt, langsiktig arbeid og prioriteringer ved NTNU. I et slikt perspektiv er ti år kort tid. Samtidig var det for ti år siden fortsatt to år til Steve Jobs på vegne av Apple skulle lansere den første iPhonen, og det var ett år før de første nordmennene var på Facebook. Dette er oppfinnelser som siden den gang har hatt en enorm påvirkning på hverdagen vår, på offentlige tjenester og på økonomien. I dette perspektivet er ti år lang tid. I dag behandler Stortinget en langtidsplan for forskning og høyere utdanning for de neste ti årene, og de to eksemplene jeg nettopp nevnte, viser hvorfor det er viktig å ha to tanker i hodet på én gang når vi diskuterer politikken for forskning og høyere utdanning. Vi skal på den ene side skaffe forutsigbarhet og stabile rammevilkår for de beste ideene, slik at de skal kunne vokse frem, gi oss ny erkjennelse, skape nytt næringsliv eller bidra til å møte de store samfunnsutfordringene. Samtidig må vi ta hensyn til at verden kan se veldig forskjellig ut om ti år, og at det derfor vil være uklokt av oss politikere å tro at vi kan detaljplanlegge hvilke virkemidler og programmer vi trenger om nettopp ti år. Det er, som flere har vært inne på i dag, et visst historisk sus over det at Stortinget i dag behandler den første langtidsplanen for forskning og høyere utdanning. Det er en plan som gir økt forutsigbarhet, og som tar utgangspunkt i de store utfordringene Norge og verden står overfor. I langtidsplanen ser regjeringen forskning og høyere utdanning tett knyttet sammen, og vi har mål og prioriteringer som er felles for forskning og høyere utdanning. For eksempel: Når langtidsplanen sier at vi skal satse på hav, må vi satse på både forskning og kompetanse dersom fremtidige generasjoner skal kunne høste av verdiene i havet. Når vi sier at vi skal satse på verdensledende fagmiljøer, betyr det å satse på både forskning og høyere utdanning. Høy kvalitet på forskningen er også helt avgjørende for undervisning av høy kvalitet. Både langtidsplanen og arbeidet med struktur og kvalitet bygger opp under det. Jeg har også sagt – og sier i dag – at vi kommer til å fremme en stortingsmelding om kvalitet i høyere utdanning, spesifikt om utdanningskvalitet, og vi tar sikte på å få det til i 2017. Jeg registrerer at et flertall i komiteen er bekymret for at betydningen av langtidsplanen kan svekkes når struktur og finansieringsmodell er uavklart når Stortinget behandler planen. Jeg tillater meg å ha det motsatte utgangspunkt – langtidsplanen er jo nettopp den overordnede rammen. Langtidsplanen, og Stortingets behandling av den, ligger til grunn når regjeringen senere i vår skal fremme en melding for Stortinget om struktur for kvalitet i universitets- og høyskolesektoren. Satsingen som presenteres i planen, er en av begrunnelsene for at vi trenger å styrke universiteter og høyskoler, slik at vi får mest mulig igjen for de økte investeringene de har. I langtidsplanen fremmer vi satsing på fornyelse i offentlig sektor og et innovativt og omstillingsdyktig næringsliv. Skal vi lykkes med de satsingene, må vi mobilisere universiteter og høyskoler, og jeg vil særlig understreke betydningen av sterke fagmiljøer innenfor profesjonsfagene, som lærer-, ingeniør- og sykepleievitenskap. Disse fagmiljøene og studietilbudene finner vi hovedsakelig ved høyskolen. De må bli sterkere, de må samarbeide enda tettere med omkringliggende næringsliv og offentlig sektor. Deres bidrag til regional utvikling og verdiskaping blir bare viktigere i årene fremover. Derfor er jeg også glad for at et bredt flertall i komiteen uttaler seg positivt i innstillingen til at flere institusjoner har vedtatt at de ønsker å finne sammen, og «ser positivt på at flere ønsker å gå samme vei». I meldingen om struktur og kvalitet vil regjeringen bl.a. presentere kriterier for om institusjonen er rustet til å møte fremtidens krav til kvalitet på egenhånd, eller om de må finne sammen med andre. Et av de tydelige taktskiftene i norsk politikk er flertallspartienes satsing på kunnskap, flertallspartienes satsing på forskning og flertallspartienes satsing på høyere utdanning. Gjennom budsjettsamarbeidet i Stortinget har gode budsjetter blitt enda bedre, og det gjenspeiles både i statsbudsjettet for 2015 og i langtidsplanen. Det gjenspeiles i langtidsplanen, som har blitt kalt «ambisiøs», og den har blitt kalt «konkret», nettopp fordi den er konkret og tidfestet. Det er ikke noe problem å legge frem en plan med vyer. Det som har vært et problem å få til, er å legge frem en plan med konkrete ambisjoner. Regjeringen varsler i langtidsplanen en opptrapping på til sammen 1,4 mrd. kr de neste fire årene for å styrke de helt grunnleggende innsatsfaktorene som må være på plass for å lykkes med målene i langtidsplanen. Vi vil øke antallet rekrutteringsstillinger med 500, vi vil mer enn doble bevilgningene til forskningsinfrastruktur, en vekst på 400 mill. kr, og vi vil mangedoble bevilgningene til tiltak for å stimulere til god deltakelse i EUs rammeprogram Horizon 2020. Og jeg minner om at dette er minstekrav som regjeringen har satt seg – ikke maksimumstak. Regjeringen har også sagt at vi skal gjeninnføre en tidfesting for når vi skal nå målet om at forskning og utvikling skal utgjøre 3 pst. av BNP. Vi skal nå dette målet innen 2030. Tidligere har man brukt flertallsmakten i denne sal på å gjøre tykke dokumenter om forskning og høyere utdanning mindre forpliktende ved å ta ut målet om tidfesting. Nå bruker flertallspartiene – Kristelig Folkeparti, Venstre, Høyre og Fremskrittspartiet – sin flertallsmakt til å gjøre forpliktelsene tydelige, også med tall. For å nå dette målet må vi øke de offentlige bevilgningene til forskning. Regjeringen varsler en opptrapping av forskningsbevilgningene til 1 pst. av BNP, og vi tar sikte på å nå dette målet med dagens utsikter til BNP-vekst innen 2019/2020. I 2015 følger regjeringen og samarbeidspartiene på Stortinget opp langtidsplanen med om lag 800 mill. kr, bl.a. med en satsing på verdensledende fagmiljøer, næringsrettet forskning og tiltak for god deltagelse i Horizon 2020. Statsbudsjettet for 2015 viser at vi aldri har vært nærmere énprosentmålet. Vi vet ikke hvordan samfunnet vårt vil se ut om ti år, men det vi vet, er at Norge står overfor store omstillinger. Vi skal omstille oss til et samfunn med lavere klimautslipp, vi skal omstille offentlig sektor slik at vi kan tilby tjenester med høy kvalitet også i fremtiden, og vi skal omstille næringslivet – ikke fordi olje- og gassnæringen blir borte, det blir den ikke; den kommer fortsatt til å være en viktig drivkraft, men den vil ikke være den samme motoren i norsk økonomi i tiårene som kommer, som den har vært frem til nå. Vi vet at det er en høyt kvalifisert arbeidsstyrke som skal drive samfunnet vårt gjennom disse omstillingene, og vi vet at sannsynligvis er ny kunnskap og nye løsninger noen av de viktigste verktøyene. Et godt eksempel på hva teknologi og forskning kan bety, så jeg i Bærum kommune, på Dønski bo- og behandlingssenter, for et par uker siden. Der har Bærum kommune etablert høyteknologisk eldreomsorg: Det er snakkende medisinbokser, dører som varsler om det er dag eller natt, videotelefoner – alt med det siktemål å gi de varme hendene større mulighet til å gjøre det som bare mennesker kan, og la teknologien løse andre problemer. Forskning, utvikling, utdanningssystemet for velferdsyrkene og andre handler ikke bare om det som skjer i laboratorier; det gjør en forskjell for menneskers liv. Innledningsvis nevnte jeg to store innovasjoner de siste tiårene: sosiale medier og smarttelefonen. Dette er også eksempler på at kunnskap om menneskelig atferd og språk er tett knyttet til utvikling av ny teknologi. Og det illustrerer igjen hvorfor det også i satsingen i langtidsplanen er viktig at vi har gode fagmiljøer innenfor humaniora og innenfor samfunnsvitenskap – ikke bare for å forstå oss selv og verden, men også fordi det er nyttig. Vi trenger f.eks. språk- og kulturforståelse for å selge fisken i havet, og vi trenger samfunnsvitere for å forstå hvordan Norge kan omstille seg til et lavutslippssamfunn. I løpet av de siste årene har man i denne sal hørt mange fine ord og formuleringer om langsiktighet og forutsigbarhet i forskning og høyere utdanning. Denne langtidsplanen og denne regjeringen gjør noe med det. Langtidsplanen som Stortinget behandler i dag, er helt sikkert ikke et perfekt dokument, men den er en milepæl for norsk forskning og høyere utdanning – med langsiktige prioriteringer, konkrete opptrappingsplaner og ambisiøse mål for vekst i bevilgningene. Det gir forutsigbarhet og langsiktighet.