Michael Tetzschner (Høyre), 2021-02-04:
Norge og en rekke andre demokratiske stater har foreløpig valgt å stille seg avventende til hvorvidt det er et egnet virkemiddel mot krig og mot alt det krigen impliserer, på dette felt å inkludere aggresjon som et selvstendig strafferettslig tema i Roma-vedtektene – dette fordi det reiser rettslige og politiske problemstillinger og også har potensielt uheldige konsekvenser for den domstolen som er satt til verden for å dømme internasjonale krigsforbrytere, ICC. Vi ønsker jo å ha en linje som nettopp understreker ICCs autoritet. Det er for det første vanskelig å gi en tilstrekkelig presis definisjon av det som skal straffeforfølges på eget grunnlag. Det reiser vanskeligheter med tanke på kravene til forutsigbarhet og klarhet, som jo igjen er et krav hvis man skal oppfylle legalitetsprinsippet i strafferetten. Videre knyttes det betenkeligheter til myndighetsfordelingen og samspillet mellom domstolen og Sikkerhetsrådet, for det er sistnevnte som etter FN-pakten har det overordnede ansvaret for opprettholdelse av internasjonal fred og sikkerhet og derfor også har adgang til å fastslå hvorvidt det foreligger en aggresjonssituasjon. Påstander om hvem som begynner, forutsetter fasitsvar om komplekse årsaksforhold knyttet til forutgående eskalering og har i historisk sammenheng særlig vært gjenstand for partenes påstander og respektive propaganda. Det er dette som åpner for i første omgang politisk motiverte statsanklager, noe som kan bidra til en politisering av domstolenes arbeid. Det kompliserer også at nyere eksempler på folkerettsstridig maktbruk fra én stat mot en annen viser at aggresjon skjer på flere trinn før de egentlige krigshandlinger. Fra tidligere kjenner man til trusler, iscenesatte provokasjoner, som i vår tid er forsterket av hybride stridsmidler, der krigen aldri ble erklært, men til slutt manifesterer seg som ultimativ maktbruk ved at militære enheter under kommando av den krigførende, aggressive parten til slutt overtar kontrollen med et annet lands territorium. Angrepene vil i vår tid begynne i cyberdomenet for til slutt å bli virkeliggjort ved kontroll i luft-, sjø- og landdomenet. Russlands aggresjon overfor Ukraina med en militær innovasjon i Krim og en de facto okkupasjon av Øst-Ukraina er eksempler på et slikt forløp. Også Russlands praksis med å etablere en tilsynelatende statsuavhengig troppestyrke, den såkalte Wagnergruppen, som beskyldes for eklatante brudd på krigens lover, kompliserer bildet. Dette vurderes å være forsøk på å unngå de folkerettslige bindingene og den minimumsanseelse en stat tross alt må ha for ikke å skade alle sine mellomstatlige relasjoner eller unndra seg internasjonale sanksjoner rettet mot staten. Jeg noterer at forslagsstilleren, representanten Moxnes, selv representerer et politisk miljø som har problemer med å se hvem som er den aggressive stat, selv der det er åpenbart for alle andre, der en militært overlegen nabostat kaster seg over en svakere nabostat, okkuperer et landområde som så annekteres, og deretter i årevis holder i gang kontinuerlige krigshandlinger for å sikre seg kontroll over offerstatens grenseprovinser. Som kjent vedtok Rødts sentralkomité, hvis det heter det, en uttalelse om overfallet på Ukraina som støttet Russlands historiefortelling om det forløpne, og der det egentlig var USA som ble utpekt som den ansvarlige. Dette kan jo minne oss om at påstander om hvem som utøver aggresjon, er gjenstand for politisk misbruk. Vi kan også legge til at russiske styrker okkuperte Krim uten de kjennetegn som er nødvendige etter Genèvekonvensjonen. Også her skulle folkeretten være klar. Det er altså ikke traktater og traktattillegg som er mangelvare, men en folkerett som kan håndheves etter de regler som allerede eksisterer, og der ansvarlige for krigen og handlingsforløpet frem mot overgrepet kan stilles for retten. Jeg ser ikke bort fra at folkeretten en dag kan utvikles i den retning som saksordføreren forestiller seg, men det er altså ikke nok å inngå nye konvensjoner som skal utdype og styrke folkeretten, så lenge hovedproblemet er manglende etterlevelse av de reglene vi har.