trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-05-31:
Jeg kan forsikre representanten Alvheim at Arbeiderpartiet meget grundig har vurdert de forslag som har kommet både fra Regjeringen og fra saksordføreren i denne saken. Vi har tatt dem på alvor, og vi har kommet fram til at innleggelser ved institusjon også kan innebære tvang, og at i enkelte tilfeller kan tvangen utføres lokalt ved avhenting, og at det i en del tilfeller også vil være bedre for pasienten. Nå var jeg i samtale med både en psykiater og en psykolog i går, og de kom uavhengig med en del vurderinger som skulle være interessante også for Fremskrittspartiet. De snakket nemlig om tidlig inngripen og hvor viktig det er at en har en hjemmel for det, ikke minst for å unngå kriminelle handlinger som f.eks. mord, og de understreket nødvendigheten av å ha en slik hjemmel for å sikre også samfunnet. Vi har sagt at her skal det være til pasientens beste, men vi kan ikke prøve å underslå i denne debatten at en viss form for tvang er nødvendig innenfor det psykiske helsevern. Nå kan ikke jeg se at det at psykologer har det øverste ansvaret for en avdeling, medfører mer tvang. Det finner jeg å være en meget urimelig påstand. Etter mitt syn kan det faglige, fagetiske og juridiske ansvaret like godt ivaretas av en erfaren psykolog eller psykologspesialist.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-05-31:
Det første spørsmålet gjelder tidlig inngripen. Det er hevdet med stor tyngde fra faglig hold at det kan være svært viktig når det skjer en forandring i en persons sinnstilstand, at en har muligheten til å gripe inn på et tidlig tidspunkt. Nå kan det selvfølgelig se ut som en motsetning – når en vegrer seg mot behandling, kan en heller ikke ha noen oppfatning av hvor en helst vil bo. Men det kan tenkes at en person som har vært innlagt på institusjon, kan ha en formening om hvorvidt han vil på institusjon eller om han vil være f.eks. i sin heimkommune. Det er en tendens, føler jeg, til at en tror at det å være innlagt på en institusjon ikke innebærer at en kanskje blir utsatt for tvang. Jeg har tilfeldigvis jobbet i en slik institusjon, riktignok for mange år siden, men det jeg registrerte, var at det i hvert fall ble brukt tvang – i kanskje litt for stor grad. Så jeg tror en må ta med seg at det ikke nødvendigvis betyr en redusert bruk av tvang. For mange vil det oppleves som en fordel å bo i sitt nærmiljø. Det er derfor det også er åpnet for en slik hjemmel, at det skal være en viss mulighet for det.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-05-31:
Jeg kan være enig i mange av de synspunktene som representanten Lønning gav uttrykk for, at årsaken til at det brukes relativt mye tvang i Norge, er at det er en underkapasitet, at det er et for dårlig ettervern, og at folk skrives ut for fort. Og det er bakgrunnen for at Stortinget har vedtatt en meget omfattende og ambisiøs opptrappingsplan for det psykiske helsevern, slik at tilbudene skal bli bedre og det skal utdannes folk som er kvalifisert til å gå inn i disse arbeidsoppgavene på en helt annen måte enn i dag. Vi har sagt med stor kraft, og vi mener fortsatt, at for en del pasienter kan tilbudet være like bra lokalt, men det forutsetter selvfølgelig at det er kvalifisert personell der. Etter min vurdering er det derfor viktig nå å få satt i verk den handlingsplanen som er vedtatt, og utdanne det personell som er nødvendig. Og så, for å imøtekomme også dem som har vært i tvil om dette betyr nedtrapping av tvang, har vi sagt at et uavhengig fagmiljø må foreta en evaluering for å se hvordan den nye loven nå blir praktisert. Vår intensjon er helt klar: Det skal brukes mindre tvang og mer omsorg innenfor det psykiske helsevern.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-05-31:
Det foreliggende lovforslag legger opp til en utvidet bruk av tvang utenfor institusjon. I § 3-1 står det nemlig følgende: «Tvungent psykisk helsevern kan også skje uten døgnopphold i institusjon hvor dette er et bedre alternativ for pasienten. Tvungent psykisk helsevern kan da gis mens pasienten har opphold på egen bopel og kan bare omfatte pålegg overfor pasienten om frammøte til behandling.» Dette er en endring i forhold til gjeldende rett, en endring som Arbeiderpartiet sammen med regjeringspartiene, støtter. Dette sammenholdt med at det samme flertall åpner for at også ikke-psykiatere, nemlig psykologer, skal kunne gjøre vedtak om tvangstiltak, mener jeg kan sette pasientens rettssikkerhet i fare. Har representanten Gunhild Øyangen og Arbeiderpartiet ingen betenkeligheter med dette, og er man ikke redd for at denne utvidede adgangen til tvangsbehandling utenom institusjon kan føre til en domfellelse i Menneskerettighetsdomstolen?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-05-31:
I § 3-7 Begjæring om tvungent psykisk helsevern står følgende: «Offentlig myndighet eller den nærmeste kan på grunnlag av uttalelse fra lege i henhold til §§ 3-4 eller 3-5 samt eventuell videre undersøkelse ved institusjon etter § 3-8, begjære vedkommende undergitt tvungent psykisk helsevern som angitt i § 3-1.» Det fremgår av det siterte at den meget omdiskuterte og omstridte ordningen med tutorerklæring fra nærmeste pårørende opprettholdes til tross for at den har avstedkommet mange ulykkelige familietragedier helt opp til våre dager. Fremskrittspartiet går imot å opprettholde tutorerklæring fra nærmeste familie, idet vi mener at denne ordningen kan være en stor belastning både for pasienten og familien i forkant og særlig i etterkant av en tvangsinnleggelse. Jeg viser til at også Mental Helse i Norge går imot familiær tutorerklæring. Det beste eksempel jeg kan vise til når det gjelder svært uheldige konsekvenser av en familiær tutor, er Juklerød-saken, som vil gå inn i den psykiatriske historie som en skandale. Vil representanten Inga Kvalbukt gi meg en god begrunnelse for hvorfor Senterpartiet vil opprettholde ordningen med familiær tutor?
Inge Lønning (Høyre), 1999-05-31:
Jeg har en sterk fornemmelse av at flertallet og mindretallet snakker forbi hverandre når det gjelder tvangsproblematikken. Representanten Øyangen understreket at ingen er for tvang. Nei, selvsagt, verken i eller utenfor institusjon. Men det hun glemte, var å stille spørsmålet hvorfor vi har en så utstrakt bruk av tvang i Norge sammenlignet med i de fleste andre land. Svaret på det er at vi har en betydelig underkapasitet i institusjonshelsetjenesten på dette område som fører til at svært mange pasienter som burde ha fått et behandlingstilbud på et langt tidligere stadium, ikke får det, og så får de omsider en institusjonsplass når tilstanden er blitt så akutt at det er nødvendig å gripe inn med tvang. Dette er helt åpenbart en ond sirkel, og den forsterkes ved at de aller fleste som sitter med ansvaret for våre psykiatriske akuttavdelinger, sier at deres største hodepine er at de også er nødt til å skrive ut pasienter på et langt tidligere tidspunkt enn det som er faglig forsvarlig. Ser ikke representanten Øyangen at det er en betydelig fare for at den åpningen man nå gir for å anvende tvangsbruk uten institusjonsinnleggelse, kan bidra til å forsterke dette problemet enda mer? Jeg betviler ikke et øyeblikk at hensikten er den beste. Men det er jo ikke hensikten som avgjør hvorvidt en lovgivning er forsvarlig eller ikke. Og det er en avgjørende kvalitativ forskjell på tvangsbruk under omstendigheter hvor det er mulig med helkontinuerlig omsorg for en pasient i institusjon, og tvangsbruk av mer eller mindre momentan art utenfor institusjon. Ser ikke representanten Øyangen den kvalitative forskjellen?
Inge Lønning (Høyre), 1999-05-31:
Representanten Kvalbukt sa at lovforslaget fra flertallet ikke vil innebære økt bruk av tvang. Flere av de andre talspersonene for flertallet har sagt det samme tidligere i denne debatt. Det skulle være interessant å vite hvor man har den kunnskapen fra. Hvis man skulle uttale seg presist, måtte man vel nøye seg med å si at hensikten med forslaget er ikke at det skal medføre utvidet bruk av tvang. Det kan da umulig være noen i denne sal som med sikkerhet kan vite hvorledes en reform man aldri tidligere har vært i nærheten av å praktisere, nemlig adgangen til tvangsbruk utenfor institusjon med døgnopphold, vil komme til å slå ut i praksis. Dette er i beste fall et sjansespill med gode hensikter bak. Nå hevdet representanten Kvalbukt at dette er et resultat av en utvikling i retning av å vektlegge, så vidt mulig, behandling i nærmiljøet. Det kan da umulig være en korrekt beskrivelse. Det det har vært enighet om i Stortinget, som lå bak opptrappingsplanen for psykiatri og som lå i den stortingsmelding helseminister Hernes la frem, var jo en klar påvisning av at man gjorde den feil på 1980-tallet – bl.a. på grunn av Reitgjerdet-skandalen – at man bygde ned institusjonsplassene langt lenger enn det var faglig dekning for. Det har i hvert fall ikke hittil lyktes å løse de problemene som derved er oppstått, i nærmiljøet. Mitt spørsmål til representanten Kvalbukt er dette: Hvordan i all videste verden skal økt adgang til tvangsbruk i nærmiljøet løse dette problem? Det må da vitterlig være å begynne i den helt gale enden?
Inge Lønning (Høyre), 1999-05-31:
I fjerde akt i Peer Gynt er det en replikk som lyder: Jeg følger med på ferden, men protesterer for all verden! Representanten Hoves innlegg fikk meg til å tenke litt på den. Han annonserte nemlig at han ville stemme sammen med flertallet – og deretter brukte han hele sitt innlegg på å problematisere flertallets standpunkt. Det er det svært god grunn til å gjøre. Men det var ett spørsmål som til min overraskelse ikke ble berørt av Hove, og det er rettssikkerhetsaspektet. Vi vet jo at kontrollkommisjonene med dagens system ikke alltid fungerer etter hensikten. Men det som er helt åpenbart, er at kontrollfunksjonen, med den åpning man nå gir for tvangsbruk utenfor de etablerte, faglig ressurssterke institusjonsmiljøene, vil måtte svekkes ganske dramatisk simpelthen fordi det ikke har noen mening, som det ble sagt i et tidligere replikkordskifte, at kontrollkommisjonenes besøk jo kan inntreffe uanmeldt også rundt omkring i distriktene. Det vil ikke være praktisk tenkbart. Det som er rettssikkerhetsgarantien ved kontrollkommisjonene, er jo at man har tunge institusjoner i faglig henseende, med store faglige ressurser, og kontrollkommisjonene kan komme uanmeldt og treffe pasientene, og samtale med dem. Den funksjonen har jeg meget vanskelig for å forestille meg kan tilrettelegges på en praktisk måte under den form for tvangsbruk som man nå åpner for. Ser ikke Hove at dette svekker rettssikkerheten ganske drastisk?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-05-31:
Kristelig Folkeparti har gått sammen med Arbeiderpartiet og Senterpartiet i en flertallsmerknad som, slik i hvert fall undertegnede ser det, er begynnelsen på sidestilling av kliniske psykologer og psykiatere. For det er vel slik det skal forstås når det står følgende i innstillingen: «Dette flertallet har merket seg at når det i loven er foreslått at det i forskrift kan gjøres unntak fra at faglig ansvarlig skal være en psykiatrisk overlege, så er dette ikke alene grunnet i situasjoner der psykiater ikke finnes. Dette flertallet vil peke på at unntaksbestemmelsen åpner for å gi kliniske psykologer vedtaksmyndighet.» Jeg vil spørre representanten fra regjeringspartiet Kristelig Folkeparti: Hvem er det som etter dette regjeringspartiets mening skal være den ansvarlige for tvangsmedisinering i en slik situasjon? Er det legen som skriver ut legemidlet? Eller er det eventuelt en psykolog som skal være den ansvarlige for å treffe vedtak?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-05-31:
En åpenbar misforståelse, president!
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-05-31:
Misforståelsen må være åpenbar, for det spørsmålet gjaldt, var hvem som skal være den ansvarlige for tvangsmedisinering i en situasjon der man har en psykolog som ansvarlig for å treffe vedtaket, mens en lege må skrive ut medikamentene.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-05-31:
Jeg har lyst til å stille et spørsmål til representanten Hove. Så vidt jeg vet, er representanten Hove advokat, men det er selvfølgelig til stortingsrepresentanten jeg stiller spørsmålet. Mitt spørsmål er som følger: Ved feilmedisinering ved en institusjon der en psykolog har det faglige ansvaret for å treffe vedtak, hvem er det der som skal stilles til ansvar? Er det legen som har skrevet ut medisinen – det er jo bare leger som kan skrive ut medisin – eller er det psykologen, som er den som er ansvarlig for å treffe tiltak?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-05-31:
Slik som jeg tidligere viste, leser jeg flertallsmerknaden til § 1-4 slik at denne går lenger enn det som jeg kan lese ut av forslaget i proposisjonen og i lovteksten. Er statsråden komfortabel med denne situasjonen? Vil statsråden i forskriftshjemmel sørge for at det når forskriftene kommer – som han var inne på i sitt innlegg, der han viste til at tiltak etter denne paragrafen kunne iverksettes av andre enn psykiatere når det f.eks. gjelder skjerming – kun er psykiatere som kan iverksette tiltak om tvangsmedisinering?
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 1999-05-31:
Jeg har lyst til å gjenta det jeg sa i stad, at vi går inn for at det i loven åpnes for at det i forskrift unntaksvis kan være klinisk psykolog som har det faglige ansvar. De erfaringene vi har med kliniske psykologer som ledere, viser også gode resultater. Meg bekjent har det ikke vært flere klager på behandling der en klinisk psykolog har hatt det faglige ansvaret. Når det gjelder diagnostisering for å kunne utelukke at symptomene skyldes en somatisk lidelse, er det, som jeg sa i mitt innlegg, kun psykiater som kan gjøre det, og det er også kun lege – psykiater – som kan foreta medisinering. Men om en har ledelsen, betyr ikke det at en må ha all spisskompetanse selv. Det må en bare sørge for alltid er tilgjengelig.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 1999-05-31:
Jeg deler representanten Annelise Høeghs bekymring med hensyn til knapphet på institusjonsplasser. Det er derfor vi har hatt en opptrappingsplan, som bl.a. skal føre til at vi får flere behandlingsplasser. Så fagmiljøene: Av de høringsinstanser jeg har lest uttalelser fra, er fagmiljøene rundt østlandsområdet de mest negative. Fagmiljøene i distriktene har vært de som har vært mest positive til det forslag som er fremmet av Regjeringen.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 1999-05-31:
Når det gjelder kontrollkommisjonen, kan jeg ikke se at det skal være noe vanskeligere å besøke et distriktspsykiatrisk senter enn et sykehus, selvfølgelig som i dag oppsøkende og med uanmeldte besøk. Jeg synes også det er veldig positivt at det i loven står at kontrollkommisjonen på eget initiativ skal vurdere om det er behov for tvungent vern hvis det har gått mer enn tre måneder. Nå vil kanskje ikke det være så viktig i en slik sammenheng. – Nå har jeg glemt hva representanten Ballos neste spørsmål var. Jeg tror jeg må be om å få gjentatt det siste spørsmålet
Annelise Høegh (Høyre), 1999-05-31:
Nå skal det kanskje repliseres i tilknytning til den forrige replikkveksling at det § 1-4 dreier seg om, ikke er ledelse i sin alminnelighet, slik Åse Gunhild Woie Duesund kom til å si til slutt, men faglig ansvar, og Fremskrittspartiet, SV og Høyre mener at det er viktig at det er en overlege i psykiatri eller medisiner som har det faglige ansvar. Man må ikke rote dette sammen med alminnelig ledelse i disse sammenhenger. Jeg merket meg at Åse Gunhild Woie Duesund sa noe slikt som at de fleste høringsinstanser som er negative til utvidet bruk av tvang, også i hjemmemiljøet, har nærhet til institusjonene. Hvor har hun fått det fra? Gunhild Øyangen sa at mange vil bo i sitt hjemmemiljø, derfor åpner vi for tvang også der. Men det er jo ikke pasientene og deres organisasjoner som ber om denne nye åpningen. Det er ikke fagmiljøene heller. Det er fylkene og kommunene som ber om det, og da synes jeg det er farlig naivt av flertallet hvis de tror at dette først og fremst er et tiltak som i dagens situasjon vil komme pasientene til gode. Det er en stor fare for at det nettopp er knappheten på institusjonsplasser som vil føre til at det er billigere, mer hensiktsmessig, enklere for kommunene og for fylkene å bruke tvangen i nærmiljøene. Pasientene vet at skal de først utsettes for tvang – ja, så er kontrollen og omsorgen bedre i institusjonene enn i nærmiljøet, fordi også fagfolkene er flere der. Er ikke Åse Gunhild Woie Duesund enig i at hvis man først skal ta flertallets utgangspunkt – ja, så ville det iallfall vært naturlig å vente med å utvide bruksområdet for tvang til opptrappingsplanen var gjennomført og kapasiteten på det ønskede nivå?
Annelise Høegh (Høyre), 1999-05-31:
Jeg synes det er litt merkelig at representanten Are Næss mener at det skulle være vanskelig å ta inn viktige presiseringer i lovteksten som man har i merknadene. Det er ingen formelle hindringer for at flertallet meget vel kunne ta inn de presiseringer de selv har kommet med, som kanskje er foranlediget av et brev jeg sendte helseministeren. Jeg vet ikke, men de er i hvert fall ganske identiske med hans svar til meg, og som ville klargjort dette på en helt annen måte enn det å ha det i merknader. Alle som sitter her, vet at det ikke er selvsagt at de merknader som vi skriver – utmerkede som de kan være alle sammen – vil bli lagt avgjørende vekt på og være bestemmende for hvordan dette blir å praktisere ute. Derfor er jeg overrasket over at flertallet ikke har villet ta dem inn i lovteksten. Det ville vært en nyttig presisering, som jeg tror ville gjort behandlingen i hverdagen enklere, når flertallet har besluttet å stå på det forslaget de har. Men det skal ikke være noen tvil om, slik Are Næss nå søkte å legge opp til, at Høyre ønsker å støtte det som flertallet står for. Vi har merket oss at pasienter, pasientorganisasjoner og fagmiljøene i meget sterke ordelag i stor grad har avvist det forslag Regjeringen og flertallet er blitt stående med, men det er selvfølgelig ikke til hinder for at vi mener at en del pasienter – jeg tør ikke som fullstendig legperson her si om det ville gjelde et flertall eller bare noen få – vil være i stand til å forholde seg til en valgsituasjon der man skal utsettes for tvang. Men det er ikke et regime vi anbefaler.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-05-31:
Jeg tror saksordføreren har helt rett i at det er ingenting i teksten som tilsier en innskrenkning med hensyn til tvungent psykisk helsevern uten døgnopphold til distriktspsykiatriske sentre. Det står ingenting om det i lovteksten. Det er et av flere steder hvor man altså poliklinisk kan bli utsatt for tvangsmedisinering og for annen form for tvangsbehandling, så det er jo også en ytterligere grunn til å være skeptisk til å utvide bruksområdet for tvangsbehandling, som jeg var inne på i mitt innlegg. I en situasjon hvor vi er i en akutt mangel av institusjonsplasser, er det etter min oppfatning å begynne i helt feil ende å utvide bruksområdet for tvang når man er i en økonomisk og personellmessig oppbyggingsfase, hvor jeg mener det dessverre er all grunn til å frykte at dette tiltaket vil bli brukt i situasjoner der man ikke har det ønskede personell til stede slik at tvangsbehandlingen kan skje på en forsvarlig og på en for pasienten god måte. Det ville iallfall vært mer betryggende dersom flertallet hadde latt denne lovendringen i bero inntil opptrappingsplanen var gjennomført, slik at man iallfall kunne ha en viss sikkerhet for at denne åpningen ikke ble brukt som en billig måte å komme seg unna behandlingen på.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-05-31:
Det er mulig at vi i en liten replikkveksling kan avklare ting som har vært oppe i tidligere replikker. Jeg vil i motsetning til Annelise Høegh hevde at det ikke er noe misforhold mellom lovteksten og flertallets merknader når det gjelder bruk av tvungent psykisk helsevern utenfor institusjon. Forholdet er jo heller det at man i merknadene, som vanlig i slike saker, kan gå lenger og mer detaljert til verks enn det man kan i en konkret lovformulering. Jeg noterer meg med interesse at det synes å være en forskjell i oppfatning, som representanten Høegh refererte til, i forhold til saksordføreren når det gjelder spørsmålet om at dette skal være til pasientens beste, at pasienten selv skal kunne ha en formening om innleggelse i institusjon, eller om tvungent psykisk helsevern utenfor institusjon er ønskelig. Jeg forstår det da slik, og vil gjerne ha det bekreftet, at Annelise Høegh deler vår oppfatning av at fordi om en pasient er i en psykisk tilstand som gjør at vedkommende trenger tvungent psykisk helsevern, er det ikke dermed nødvendigvis utelukket at denne pasient kan ha en begrunnet mening om vedkommende ønsker å bli innlagt på en institusjon, som vedkommende kan ha hatt erfaring med tidligere, eller om vedkommende aksepterer behandling i sitt nærmiljø, f.eks. på et distriktspsykiatrisk senter, som vi håper vil bli modellen med hensyn til dette.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-05-31:
Jeg tror det er viktig å slå fast at det egentlig er en stor grad av enighet om den nye loven om psykisk helsevern, slik det har vært stor enighet om opptrappingsplanen på dette området. Siktemålet med proposisjonen har vært å sikre at gjennomføringen av psykisk helsevern blir gjort på en forsvarlig måte og i samsvar med grunnleggende rettssikkerhet. Komiteens innstilling følger i det alt vesentlige proposisjonen, men når det gjelder § 6-2, kontrollkommisjonens sammensetning, har komiteen, som saksordfører påpekte, villet åpne for at kommisjonen kan ledes av en jurist som er kvalifisert til å gjøre tjeneste som dommer – ikke nødvendigvis en jurist med dommererfaring. Komiteen begrunner bl.a. dette med at det kan oppstå en uheldig situasjon dersom mange dommere er formenn i kommisjoner, samtidig som domstolene skal overprøve kommisjonsvedtak. Det viktigste i denne sammenheng er naturligvis ikke at juristen har erfaring som dommer, men at han har den nødvendige kompetanse. Jeg tror det også er viktig at juristen, i tillegg til sin kompetanse med hensyn til å være kvalifisert til å gjøre tjeneste som dommer, også har kunnskap om det aktuelle saksområdet. Psykisk helsevern er et så vidt spesielt område innen rettsvesenet at dette etter min mening kan være et vesentlig anliggende. Et kjernepunkt i debatten om denne loven har vært bruken av tvang. For Kristelig Folkeparti er det viktig å understreke at denne loven ikke gir adgang til økt bruk av tvang. Det er tvert imot vårt håp at utbygging av psykiatrien i distriktene vil muliggjøre tidligere inngripen og dermed forebygge situasjoner som kan føre til tvangsbruk. At loven i tilfelle der det er til pasientens beste, gir adgang til tvungent psykisk helsevern også uten døgnopphold i institusjon, medfører jo på ingen måte at vilkårene for bruk av tvungent psykisk helsevern er endret. Paragraf 3-3 setter fortsatt de samme strenge grenser for bruk av tvungent psykisk helsevern, og det er denne lovparagrafen som eventuelt gir adgang til bruk av tvang. Det er her grensene for bruk av tvang settes, og de er ikke utvidet. De er og skal være strenge. Om tvang nå kan iverksettes utenfor institusjon i denne sammenhengen som er nevnt, betyr ikke det at én eneste pasient mer faller inn under vilkårene for at tvang skal kunne brukes. Så vil jeg bare bekrefte og få rettet opp en feil, som også saksordfører påpekte. På side 21 i innstillingen, spalte to, linje én, står det «distriktspolitiske sentra». Det skal være «distriktspsykiatriske sentra». Psykiatri kan også være distriktspolitikk, men jeg håper at det meste av distriktspolitikken fortsatt vil være utenfor området for lov om psykisk helsevern.
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 1999-05-31:
Pasientbildet og sykdomssituasjonen i landet, også innen de psykiske sykdommene, er svært sammensatt og svært variert. Familiesituasjonene er også meget kompliserte. Vi kan ikke unngå at det vil finnes tilfeller som er veldig kritikkverdige, og ikke skulle ha forekommet – heller ikke i framtida. Men vi ønsker å legge opp til et bredest mulig og best mulig beslutningsgrunnlag og behandlingstilbud. Så vidt jeg har forstått lovframlegget, skal også pasienten få lov til å være med og gi sin uttalelse om hvem som skal defineres som nærmeste pårørende. Dette trenger ikke nødvendigvis være bare folk som er nærmest i slekt, slik jeg har oppfattet det – med mulighet for at jeg har kunnet feiloppfattet det. Likevel vil jeg tro at også representanten Alvheim innser at det finnes tilfeller der pasienten sjøl ikke er i stand til å treffe nødvendig avgjørelse om tiltak. Da må vi ha lov til å vise til at en kan innhente hjelp fra andre. Forhåpentligvis må vi også greie å legge til rette for at flest mulig av innbyggerne i kommunene skal ha nære pårørende som er gode for dem. Jeg tror nettopp det å gi mest mulig behandling i kommunene, i de mer små og oversiktlige miljøene, legger til rette for at de nære pårørende også er de gode pårørende som vil gi de gode rådene.
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 1999-05-31:
Jeg vil tro at hensikten med at vi i det hele tatt driver politikk, er å styre mot stadig bedre mål. Jeg er enig med representanten Inge Lønning i at vi ikke kan spå om framtiden, men vi vet hvordan vi ønsker oss den, og det prøver vi å legge til rette for. Når vi har vedtatt at vi skal styrke helsevernet med omsorg og oppfølging i nærmiljøet og også gitt signaler om at det skal gis mer ressurser til dette, må vi ha grunn til å regne med at det skal gi resultater, ellers har det ikke noen hensikt å vedta det. Et styrket helsevern i kommunene, i nærmiljøene, vil føre til at vi får avdekket sykdom tidligere og at riktig diagnose blir stilt tidligere. Vi vet at tidlig diagnostisering og tidlig innsats vil forhindre at en sykdom utvikler seg til en langvarig, alvorlig og kanskje kronisk sykdom. Ergo vil vi også få mindre behov for tvang. Men det at vi åpner for tvang i andre situasjoner enn tidligere, har faktisk sammenheng med at vi tilpasser oss virkeligheten. Når flere pasienter behandles utenfor institusjon, er det også greit at flere – eller i hvert fall noen – kanskje må undergis tvangstiltak satt i gang utenfor institusjon. Tvangstiltak vil dessuten bestå av mange ulike former for tiltak. Det behøver ikke nødvendigvis bare være sterk medikamentell behandling, det kan også være f.eks. pålegg om å gå til samtale.
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 1999-05-31:
Som jeg tidligere i kveld har sagt, har vi et meget sammensatt bilde av virkeligheten. Den finnes ikke i A4-format. Derfor synes jeg ikke det er riktig å avvise spørsmålet fra Alvheim som et ikke-eksisterende forhold. Men uansett om det er offentlig myndighet som skal spørres eller om det er pasientens nærmeste, skal det være etter anbefaling fra og i samråd med lege.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-05-31:
Problemstillingen «ansvarlig for» brukes i svært mange relasjoner og ofte på en lite presis måte. Én ting er det faglige ansvaret og i og for seg det direkte ansvaret for det vedtaket som treffes. Det vil nødvendigvis måtte innehas av den psykolog som eventuelt treffer vedtak om innlegging, og av den lege eller en annen som eventuelt treffer vedtak om medisinering. Men hvis man her tenker ansvar i forhold til et eventuelt erstatningsansvar, ville jeg bli veldig overrasket hvis det her ville være av avgjørende betydning for pasienten om det er den ene eller annen som her måtte være ansvarlig. Uansett vil ganske sikkert en institusjon eller et offentlig organ være erstatningsansvarlig enten feilen er begått av en psykolog, som er faglig ansvarlig for innleggelse, eller av den som har gjort medisineringen. Så jeg tror ikke akkurat at problemstillingen om ansvar her er det viktigste spørsmålet. Det som er det viktigste spørsmålet, er hvem som her kan treffe faglig forsvarlige avgjørelser og vedtak med hensyn til bl.a. bruk av tvang. Det er egentlig det som må være det sentrale spørsmålet, og ikke spørsmålet om ansvar.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-05-31:
Jeg kan nok en og annen gang ha vært i nærheten av å komme med et hjertesukk – jeg kan føle at noen av de debatter og problemstillinger vi stilles overfor, ikke alltid stemmer med, eller passer helt godt til, den opplevelsen man har av virkeligheten utenfor – der man måtte ha sin bakgrunn – denne salen. Det er klart, som representanten Ballo var inne på, at det beslutningsorganet som skal ta avgjørelsen i forhold til den enkelte pasient, ofte vil befinne seg i en situasjon hvor også ressursknapphet er en del av virkeligheten – mangel på institusjonsplasser, mangel på faglig kvalifiserte personer, mangel på rett og slett penger kan også være en problemstilling. Derfor tror jeg det er veldig viktig å understreke at det å tillate tvang også ved behandling utenfor institusjon, ikke medfører et mindre ansvar for institusjoner til å ta imot pasienter. Det eneste som er den legitime begrunnelsen – og med «legitim» mener jeg her også «rettslig holdbar» på bakgrunn av den lovtekst som eventuelt vedtas – er å iverksette slik behandling hvis dette vil være bedre for pasienten. Det tror jeg vi tross alt får holde fast ved, uansett hvilken virkelighet man eventuelt måtte være i.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-05-31:
Jeg har vel i og for seg valgt å gjøre det til en regel av og til å tore å vedkjenne meg den tvil og den usikkerhet man kan ha i forhold til de vedtak man er med på å treffe. Det betyr ikke det samme som at man ikke mener at det er riktig å gjøre vedtaket, men det kan bl.a. være for å gi klart uttrykk for at her er det grunn til å følge med og følge opp, og faktisk også foreta en reell og seriøs evaluering når det har gått noen tid. Jeg vil gjerne fremheve dette med å evaluere denne ordningen man her går inn for, og etter noen tid stille seg spørsmålet: Fungerer dette slik man har tenkt seg, eller har praksis her blitt annerledes enn man hadde lagt opp til? På det punktet tror jeg nok at det på ingen måte er gitt at utviklingen kommer til å gå slik som en del her i salen gir uttrykk for at de frykter, det kan også tenkes at det er de som gir uttrykk for klare forhåpninger, som her vil kunne få rett. Ellers må jeg si at det som har vært problematisert særlig fra min side, og som også Annelise Høegh var inne på, er om ikke noen av de presiseringer som det er gitt uttrykk for i merknadene, burde ha vært tatt inn i selve lovteksten. Det er for så vidt ikke en reservasjon i forhold til å gå inn for ordningen etter § 3-1 annet ledd isolert sett. Når det gjelder det med kontrollkommisjonene, er det kanskje min minste bekymring fordi jeg tror at kontrollkommisjonene faktisk vil være i stand til også å utøve kontroll på pasientens bosted – og jeg understreker at jeg her bruker ordet «bosted» og ikke «bopæl». Med andre ord vil altså kontrollkommisjonene kunne flytte på seg for å ha et møte et sted, som gjør at det skulle være rimelig lett å føre kontroll med vedtaket.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-05-31:
La meg først klargjøre – noe som jeg synes det er behov for i denne debatten – at vi taler om myndigheten til å vedta tvungent psykisk helsevern og ikke spørsmål om ledelse. Det har vært en tendens til sammenblanding av det, og det er det viktig å si klart fra om. Når det gjelder bestemmelsen om hjemmel i forskrift til å gjøre unntak for hvem som skal være faglig ansvarlig for vedtak, så vil departementet med utgangspunkt i behandlingen her i Stortinget og med utgangspunkt i bestemmelsene i loven for øvrig, gjennomgå i hvilke tilfeller denne funksjonen forsvarlig skal kunne ivaretas av andre yrkesgrupper. Jeg vil si det slik at når det gjelder de tilfeller hvor det er størst behov for medisinsk kompetanse, som f.eks. i tilfeller som har med medisinering å gjøre, er det minst grunn til å gjøre unntak i forskriften.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-05-31:
Lovens system er at behandling i tvungent psykisk helsevern uten døgnbehandling skal skje i tilknytning til godkjente institusjoner. Disse institusjonene skal godkjennes i henhold til det grunnleggende forsvarlighetskravet som er oppstilt i loven. Det vil i praksis si at disse institusjonene må være i stand til å gi pasienten et faglig og materielt sett tilfredsstillende tilbud om behandling og omsorg. Det er grunnkravet i loven. Det vil i all hovedsak være tale om poliklinikker og distriktspsykiatriske sentra. Det som imidlertid er avgjørende, er at man skal ha en godkjenning av disse institusjonene, og at den tvungne behandling som skal skje uten innleggelse, skal skje i tilknytning til disse godkjente institusjonene. Når det gjelder kontrollkommisjonenes arbeid, mener jeg at denne grunnforutsetning, nemlig tilknytningen til godkjente institusjoner, er en avgjørende forutsetning for at kontrollkommisjonene skal kunne gjøre sitt arbeid, og jeg mener at det skal være mulig.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 1999-05-31:
Odelstinget vedtar i dag en ny lov som gir det psykiske helsevernet et oppdatert og moderne lovverk. Loven vil, sammen med de øvrige, store helselover Stortinget har til behandling, innebære sterkere rettsstilling for pasienten og et bedre rammeverk for utvikling av et stadig bedre helsevesen. Stortinget har tidligere med opptrappingsplanen lagt det økonomiske grunnlaget for utviklingen av det psykiske helsevernet. I dag legges det juridiske grunnlaget. Bevilgninger og lovgivning er de viktigste virkemidlene i arbeidet med å ta igjen det forsømte og sikre et kvalitativt tilstrekkelig og faglig godt psykisk helsevern. Virkemidlene må utfylle hverandre og ikke motarbeide hverandre. Etter Arbeiderpartiets syn er det motstrid mellom opptrappingsplanens mål om å skaffe tilstrekkelig kompetent personell og komitemindretallets ønske om å forbeholde legene det faglige ansvaret innen psykisk helsevern. Landet har ikke og vil heller ikke i overskuelig framtid ha på langt nær nok psykiatere til det formål. Psykologer med seks års grunnutdanning og lang spesialistutdanning er en meget viktig og kvalifisert del av det psykiske helsevesenet. Allerede i dag utøver kliniske psykologer faglig ansvar i mange av landets fylker og på mange forskjellige nivåer innen psykisk helsevern, både i barne- og ungdomspsykiatrien og i voksenpsykiatrien. Mindretallets insistering på at det kun er psykiatere som er kvalifisert til å inneha faglig ansvar, vil således innebære at ambisjonen i Stortingets opptrappingsplan må nedjusteres og dagens tjenestetilbud reduseres. Det vitner det utall av henvendelser om som sosialkomiteen har fått om saken fra ansatte i psykisk helsevern i fylkene, universitetsmiljøene og i organisasjonene. Det er også viktig å ha for øye at psykiske problemer ofte er i grenseområdet mellom medisin, psykologi og sosiale forhold. Slik bred kompetanse er derfor nødvendig. Helsepersonellovens ansvarlighetsparagraf regulerer hvordan den faglige kompetansen skal utøves, og hvordan grensedragningen for behandlingsansvar mellom ulike profesjonsgrupper skal trekkes. Således har den behandlingsansvarlige også ansvar for at andre utfører deler av behandling dersom en selv, ut fra ansvarlighetsparagrafen, ikke har den nødvendige kompetanse. Arbeiderpartiet mener det er av avgjørende betydning for videre utvikling av det psykiske helsevernet, ikke minst i distriktene, at det er et flertall for bestemmelsene om unntak fra kravet om overlege som faglig ansvarlig. Arbeiderpartiet vil understreke betydningen av at komiteflertallet uttaler at det vil være en fordel for helheten i behandlingen som tilbys pasientene, at psykologer i større utstrekning kan være faglig ansvarlige for vedtak og beslutninger som angår behandlingen av de pasientene de har behandlingsansvar for. Jeg tror Stortinget på denne måten vil bidra til å løse opp i uheldig profesjonsstrid, slik at forholdene legges til rette for at det er pasienten og ikke en enkelt profesjon som står i fokus i det norske helsevesenet.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
Det er mye man kan si om postombæring og lov som innebærer endringer i postloven. Jeg tror jeg skal nøye meg med å vise til det som er sagt fra Fremskrittspartiets talere ved behandlingen i Odelstinget, og således sørge for at forslagene fremmes i god ånd – med A-postsystemet. Jeg tar da opp følgende forslag på vegne av Fremskrittspartiet: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:§ 5 andre ledd andre punktum antas å burde utgå.»Dernest vil jeg få lov å ta opp et forslag på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre:«Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:§ 6 første ledd tredje punktum antas å burde lyde:«Dette gjelder selv om postsendingen i tillegg inneholder brev som alene ville vært omfattet av eneretten.»§ 6 første ledd tredje punktum blir fjerde punktum.»
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-02-11:
Det er jo ingen koalisjon som eksisterer, det er en mindretallsregjering. Vi har vitterlig i det snart halvannet år vi har styrt, hatt vekslende støtte fra partier i Stortinget og i en del fordelingspolitiske spørsmål samarbeid med Arbeiderpartiet, som sentrum tradisjonelt i slike spørsmål ligger nær. Ellers synes jeg dette var en litt underlig svartmaling av dagens samfunn. Når det gjelder barnehager, har vi innført en kontantstøttereform som gir større valgfrihet, og når folk får større valgfrihet, er det mulig at behovet for barnehager ikke blir fullt så stort som det ville vært uten. Men Arbeiderpartiet er jo imot denne valgfriheten. Når det gjelder skolefritidsordningen, tror jeg en skal vente litt før en konkluderer med søkningen dit, fordi det hvert år har vært en nedgang fra høstsemesteret til vårsemesteret, og ut fra tallene ser det så langt ikke ut til at det trenger å bli noen særlig sterkere nedgang enn tidligere år. Eldreplanen, som jeg redegjorde for i mitt innlegg, følger vi, men vi vil gi kommuner som trenger det, ytterligere to år til å få investeringsstøtte. Det gir dem bedre mulighet for planlegging og fleksibilitet.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-02-11:
Odd Roger Enoksen har ikke sagt at Regjeringen skal legge politikken over i arbeiderpartiretning. Han har tvert imot sagt at han synes sentrumsregjeringen fører en god politikk, og har konstatert det faktum som jeg også selv nevnte i min forrige svarreplikk, nemlig at i fordelingspolitiske spørsmål har sentrum og Arbeiderpartiet ofte stått sammen. Vi skulle ønske at Arbeiderpartiet var litt mer konstruktiv i opposisjon. Men Jagland har jo vært en foregangsmann for ikke å ha innflytelse på budsjettet fordi han er så uenig i én reform, kontantstøtten. Så setter han seg utenfor, stikk i strid med hva vi andre gjorde da vi var i opposisjon og var uenige i en reform. Så dette er selvvalgt fra Arbeiderpartiets side. Men i en del andre fordelingspolitiske spørsmål har vi samarbeid. Når det gjelder barnehager og barneomsorg, er det mulig at det går et visst ideologisk skille mellom dem som vil ha mest mulig av det bare i institusjon, og oss som også tror at familien og nærmiljøet kan og bør gjøre mer. Vi vil gi valgfrihet. Valgfrihet tilsier også full barnehagedekning, og det vil vi ha, som tidligere forutsatt av Stortinget. Det kommer det om kort tid en barnehagemelding om.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-02-11:
Det siste er positivt feil. Regjeringen foretar seg noe. For det første er det det å si til dem som hadde de aller mest pessimistiske ledighetsprognoser før jul, at ledigheten nå i januar og februar 1999 ligger 7 000-8 000 under ledigheten på tilsvarende tidspunkt i fjor. De siste ukene og månedene har ledigheten holdt seg omtrent stabil, og den er altså svært lav. Vi har full sysselsetting, vi har faktisk en høyere sysselsetting enn det solidaritetsalternativet som Sysselsettingskommisjonen la opp til. Vi ønsker å holde ledigheten der nede, og når vi ser tegn til urovekkende utvikling i noen bransjer, griper vi inn. Derfor har vi allerede foreslått en økning av verftsstøtten. Vi sa at når det gjelder den oljerelaterte industrien, er det også faresignaler ute og går, og jeg varslet at vi kommer tilbake til det. Så det er jo helt feil at vi ikke gjør noe med ledigheten og tegnene til at den kan komme til å øke. Så må jeg si at jeg er stadig overrasket over at Jagland gir kontantstøtten skylden for alt som han måtte være uenig i i dette samfunnet. Slik er det selvsagt ikke.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-02-11:
Regjeringen planlegger ikke for det beste. Vi følger utviklingen nøye, vi har beredskapsplaner – det har jeg redegjort for før – og vi har også allerede kommet med tiltak innenfor en bransje som kan bli rammet etter hvert. Nå tror jeg en skal være klar over at det er langt større strukturproblemer ute og går i verftsindustrien enn en forskjell på 2 pst. i verftsstøtten vil kunne bøte på. I Korea bygger de vel nå skip til omtrent bare hva prisen for stålet er, og det er det ikke så lett å konkurrere med. Men vi skal i hvert fall ha like konkurransevilkår. Det var de i debatten før jul som spådde at ledigheten kunne begynne å stige allerede på nyåret. Vi trøster oss ikke med de siste uketall, vi følger utviklingen jevnt, og vi kommer tilbake – om ikke før, så i revidert nasjonalbudsjett, men om nødvendig før. Jeg tror vi må holde fast ved at det viktigste vi nå kan gjøre for å stimulere veksten i økonomien og hindre en økende ledighet, er å få renten ned. Nå ser vi en viss tendens til det, og kan vi nå holde fast på en stram finanspolitikk og få et inntektsoppgjør til våren som er moderat, kan vi legge grunnlag for ytterligere rentenedgang. Det er det viktigste i kampen mot ledigheten.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-02-11:
Ja, den såkalte kvantumsrabatten for gjengangerforbrytere er jeg enig i at det er grunn til å se på. Nå er det i ethvert rettssamfunn slik at for dem som virkelig er gjengangerforbrytere, og som får straffer som til sammen kanskje til tider overstiger det et menneske normalt lever, så har man visse avkortinger, men jeg er enig i at det kan være grunn til å se på dette spørsmålet. Jeg syns det er en nokså karikert framstilling når Hagen sier at Regjeringen «omsider» har begynt å ta voldsproblemet på alvor. Som jeg redegjorde for, la vi for ca. et halvt år siden fram en handlingsplan for kampen mot voldskriminaliteten. Den har av Oslos politimester, som kanskje har de største problemene å baske med her, blitt karakterisert som et meget godt arbeidsinstrument, og nå følger vi opp med nye tiltak. Jeg håper at også Fremskrittspartiet vil bli litt mer opptatt av det forebyggende og ikke bare av politiets innsats.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-02-11:
Jeg tror at f.eks. å lovfeste en slik god målsetting som at barna bør beherske norsk når de begynner på skolen, vil føre galt av gårde, og særlig om det skal pålegges foreldre, for vi vet at blant både norske barn og innvandrerbarn er familiesituasjonen ofte slik at de ikke lever sammen med foreldrene, i hvert fall ikke med begge. Noen kan ha problematisk bakgrunn i så måte, selv om faktisk familieinstitusjonen ofte står sterkere i mange innvandrermiljø enn den gjør i det tradisjonelt norske, noe som er et interessant fenomen. Når det gjelder norskopplæringen i det hele tatt, er nå tiltak for forsterket norskopplæring blant innvandrere i Norge innført ut fra et såkalt nivåbasert prinsipp. Dette tror vi kommer til å gi resultat både blant innvandrerbarn og blant de innvandrervoksne som ikke tilstrekkelig behersker norsk.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-02-11:
For det første er jeg dypt uenig i at vi har ført en snillistisk innvandringspolitikk. Vi har faktisk i prinsippet innvandringsstopp i Norge. De fleste innvandrere får vi fra vestlige land. Når det gjelder innvandrere med en annen hudfarge, kulturell og etnisk bakgrunn, har vi en relativt stram lovgivning sammenlignet med andre land for å få opphold enten ved asyl eller som flyktning. Vi står for en annen politikk enn Fremskrittspartiet her. Det vedstår vi oss åpent, og jeg tror at en del av Fremskrittspartiets agitasjon, jf. også den debatten som noen i Oslo Fremskrittsparti har utløst nå i den senere tid, hvor en ofte karakteriserer innvandrere generelt på en etter mitt syn uheldig måte, i seg selv er et problem. Jeg var og snakket med innvandrerungdom i Oslo om dette for et par dager siden, og noe av det de sa, var at det som ofte skapte gjengmentaliteten og utstøtningsmekanismen, var en generell karakteristikk av innvandrerne. De fleste av dem er lovlydige. De kan tilføre samfunnet noe positivt, og så må vi forbedre integreringen slik at det gjelder alle. Så jeg lover ingen innstramming av flyktning- og asylpolitikken. Vi har tvert imot oppmyket den.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-02-11:
Jeg skjønte at det begynte med et veldig visjonært program fra Høyre om et skapende Norge – og så endte det opp med delprivatisering av Statoil. Det at jeg skulle ha fremstilt en bekymret, bleket utgave av dette, skjønner jeg ikke. Jeg er faktisk ganske optimistisk med tanke på framtida. Jeg synes Jan Petersen heller skulle glede seg over at vi brukte et begrep som lignet på det han brukte i sine brosjyrer, for vi har ikke noe imot å fange opp ideer fra andre – når de er gode. Og det at vi skulle være så veldig lite konkrete på disse områdene, har jeg heller ikke skjønt noe av, for jeg synes faktisk jeg gikk inn på ganske konkrete områder, også når det gjaldt energipolitikken. Jeg synes ikke det Høyre har levert, har vært noe særlig mer konkret. Når det gjelder Statoil, rører det ved så viktige deler av forvaltningen av de norske petroleumsressursene at det tar vi ikke og avgjør i løpet av noen uker, selv om Høyre plutselig nå har reist en debatt om det. Det skal vi behandle på en skikkelig måte, og det vil jeg ha et bredt forlik om i Stortinget, om mulig, for dette bør ikke skifte med skiftende regjeringer.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-02-11:
Jeg kan godt skjønne at Jan Petersen – som konservativ – merket seg et vel hundre år gammelt sitat som det eneste han påstår jeg hadde om utdanning i mitt innlegg. Men det er jo komplett feil! Det var faktisk ganske mye i mitt innlegg om utdanning og forskning som en viktig forutsetning for et nyskapende Norge, så jeg tror at jeg i all vennlighet må be Petersen lese redegjørelsen en gang til. Han fikk den jo en times tid på forhånd, så han burde hatt anledning til det. Så når det gjelder energipolitikken og Europa: Der er faktisk Norge aktiv. Jeg var selv i Brussel og Bonn, og man ønsket der Norge inn i et aktivt energipolitisk samarbeid med EU. Det legger vi opp til. Men svaret på det er jo ikke en delprivatisering av Statoil, der Petersen ender opp. Svaret på det er å gå inn i et samarbeid i Østersjøregionen om kanskje å utvikle et energinettverk der, hvor både norsk og russisk gass kan spille inn. Svaret er å komme inn i et tettere samarbeid med Tyskland, som har behov for å få bort en del av de reduksjonene deres energiproduksjon skaper, og som vil bort fra kjernekraften. Dette er vi faktisk i ferd med.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-02-11:
Jeg er ikke fornøyd med alt i norsk skole. Da kunne vi på en måte ha lagt skolepolitikken mer eller mindre død. Den driver vi for å forbedre norsk skole. Jeg ønsker f.eks. et skoleverk som står i et tettere samvirke med det lokale næringsliv, å utvikle det vi kan kalle «entreprenørånden», helt ned i grunnskolealder. Jeg ønsker klare kvalitetskrav til skolen. Jeg ønsker en høyere utdanning, hvor vi nå gjennomgår de erfaringene vi har fått ved nettverksmodellen. Skolen er god, men den kan bli bedre. Så når det gjelder energipolitikken i Europa: Det er riktig at det skjer en liberalisering. Vi har også tatt konsekvensen av det i Norge. Vi har nå fri kraftutveksling i Norden. Vi er nødt til å se med nye øyne på en del av vår energipolitikk på grunn av dette, og det vil vi trekke opp linjene for i den energimelding som jeg varslet i redegjørelsen. Statoil bagatelliserer jeg ikke, tvert imot. Det er så viktig og alvorlig at det trenger vi skikkelig tid på å gå igjennom og helst få et bredt politisk flertall bak det vi gjør. Det er ikke å bagatellisere, det er å ta på alvor.