Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Først av alt vil jeg takke interpellanten for å reise saken, for den må holdes varm. Vi kan ikke godta at kvinners rettigheter ofres i et politisk spill om å klamre seg til makta for enhver pris. I 40 år har vi hatt rett til å bestemme over egen kropp – en viktig seier etter mange tiårs kvinnekamp. Håpet ble tent da Grethe Irvoll fra Ammerud fikk flertall for et benkeforslag om selvbestemt abort, på Arbeiderpartiets landsmøte i 1969. Det finnes nå 1,3 millioner kvinner og jenter i Norge, som aldri har opplevd annet enn selvbestemmelse. De må få slippe å oppleve at den retten begrenses. Da vi feiret lovens første 40 år, var det knapt noen som hadde fantasi nok til å tenke seg at det skulle gå under et halvt år før landets kvinnelige statsminister, Erna Solberg – unnskyld, president – jeg mente selvfølgelig Høyres kvinnelige leder, Erna Solberg, åpnet for å begrense kvinners rettigheter til abort. Å fjerne retten til abort etter tolvte uke ved fare for alvorlig sykdom hos barnet rammer mennesker når de er på sitt aller mest sårbare. Så langt ut i svangerskapet snakker vi om barn som er ønsket. En dag drar man glad og forventningsfull på ultralyd. Så får man en forferdelig beskjed som medfører et nesten umenneskelig valg – men man har et valg. Det valget er Høyres leder beredt til å legge i potten for å beholde regjeringsmakta, og det er ikke til å tro. Det vitner om en mangel på respekt som jeg ærlig talt ikke hadde trodd at Høyre ville gjort seg til talspersoner for. For saken er rett og slett så enkel som at når folk står i den typen dypt personlige valg, er det ingen som kan ha rett til ta den beslutningen fra dem. Om man skulle gjøre en endring på dette punktet, måtte det være å fjerne nemnda, all den tid det er vår fremste medisinske ekspertise som har gitt sine vurderinger av barnets tilstand. Erna Solbergs angrep på kvinners rettigheter utløste et skred av protester fra kvinner og menn i omfattende demonstrasjoner landet over. Gjør ikke det inntrykk på Høyres tillitsvalgte? Mange kjente Høyre-kvinner hadde sterke utsagn om et tilsvarende forslag på Høyres landsmøte i 2013: «Noen av oss tør å være uenige med Erna.» «Det handler om umyndiggjøring av kvinner.» «Er norske kvinner ute og sklir? Nei!» «Stem mot forslaget til endring – oppfatt det som en beskjed!» – Nå er de fleste av dem tause. Det var en underlig forestilling da statsministeren stilte i Stortingets spørretime, mens det var Høyres leder som svarte på spørsmålene. Endring av abortloven var angivelig ikke et spørsmål på regjeringens bord. Da lurer jeg på hvem det er som svarer på denne interpellasjonen, er det helseministeren eller Høyres andre nestleder? I forrige uke slapp katta ut av sekken. Det kom fram at embetsverket allerede hadde blitt satt på saken, før Høyre-lederen svarte i Stortinget. Men om rollebyttet fra statsminister til Høyre-leder var underlig, var svaret hun ga, enda underligere: § 2 c skal bort, men det skal ikke begrense kvinners rett til å bestemme selv. Og det er ikke den eneste selvmotsigelsen i den nye abortdebatten. Mange har reagert sterkt på at representanter for de mulige regjeringspartnerne kaller § 2 c for Downs-paragrafen, for bevisst å prøve å gi et feilaktig inntrykk av at dagens lov er diskriminerende. Er det noe som virkelig er diskriminerende, må det være å sette Downs som merkelapp på en nøytral lovbestemmelse. Og så spør jeg: Hva med dem som velger abort ut fra andre tilstander, f.eks. ryggmargsbrokk? Diskrimineres da de som er født med en slik lidelse? Det verste er likevel at noen får seg til å legge stein til byrden og beskylde dem som velger abort etter tolvte uke ut fra § 2 c, for å bedrive sortering av mennesker. Debatten om fosterreduksjon er om mulig like selvmotsigende. Dersom noen er i en livssituasjon der man ikke ser hvordan man skal makte å ta imot to eller flere barn på en gang, mener altså noen på ramme alvor at kvinnens selvbestemmelse skal reduseres til et valg mellom begge/alle eller ingen? Det henger ikke sammen. Mandag skal Stortinget behandle sak om pleiepenger. Stortingsflertallet har etter forslag fra Kristelig Folkeparti pålagt regjeringen å sørge for større trygghet og forutsigbarhet i livet til foreldre til barn med varig alvorlig sykdom, herunder tiltakende og/eller potensielt dødelige lidelser. Regjeringa følger ikke opp. Håpet er kanskje at det går over når Kristelig Folkeparti kommer i regjering? Men en bedre pleiepengeordning er et mye bedre sted og en ende å begynne i enn å legge stein til byrden for dem som tar den tunge beslutningen å avslutte et ønsket svangerskap.