Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Først takk til interpellanten for å løfte denne viktige saken. Høstens abortdiskusjon med utgangspunkt i at statsministeren har signalisert at det kan forhandles om å endre abortloven, har sjokkert svært mange. Vi som hører til den generasjon som har vært med og kjempet for at kvinner skal bestemme selv over sin egen kropp og være den som til slutt avgjør en så vanskelig sak som et valg om abort er, ble svært overrasket over det. Jeg tror de fleste norske kvinner har tatt abortloven for gitt, at loven var «hugget i stein» og ikke noe som var gjenstand for forhandlinger i lukkede rom, uten offentlig kontroll. Denne høsten har vist oss alle at loven nettopp ikke er trygg, og at hvis det er nødvendig, kan i hvert fall Høyre være med og forhandle bort kvinners rettigheter. Reaksjonene uteble ikke, og jeg og datteren min var noen av de mange som troppet opp for å demonstrere mot dette i Tromsø. Mens jeg sto der i surt novemberregn og så alle de unge jentene som var til stede, slo det meg at våre døtre har våknet opp og skjønt at de må selv ta ansvar for sine rettigheter. Jeg håper vår statsminister – eller skal jeg si Høyres leder, for man opptrer med flere identiteter i denne saken – har fått med seg at dette kommer ikke norske kvinner noensinne til å godta. Så til den vanskelige § 2 c. For den er vanskelig, og ingen kvinne som må gå gjennom det, skulle noen gang ønske det. Å komme i en slik situasjon – å måtte vurdere sen abort – tror jeg må være noe av det vanskeligste en kvinne kan komme opp i. Men vi vil heller ikke godta innskrenkinger i den paragrafen, fordi den er nødt til å være der, fordi det kan komme slike situasjoner der man er nødt til å gjøre bruk av også denne krevende paragrafen. Det handler om selvbestemmelse for den som skal ha omsorgen framover, og det er en rettighet som må respekteres. Abort er ikke ønskelig, men allikevel kommer noen i en slik situasjon der det er eneste utvei. Det er store regionale forskjeller på aborttallene. Jeg kommer fra Finnmark, og i 2017 hadde Finnmark 10,8 aborter per 1 000 kvinner, mens landsgjennomsnittet var 10,6. Sogn og Fjordane hadde en rate på bare 7,9, langt under landsgjennomsnittet. Jeg spør meg selv: Hvorfor er det så store regionale forskjeller på aborttallene? Det er et vanskelig, og jeg vil si krevende, spørsmål å besvare. Som finnmarking skulle jeg selvfølgelig ønske det var annerledes, men jeg tror dessverre denne statistikken følger andre statistikker. Den følger levekårsindeksene og andre faktorer. Alt dette er områder hvor alle vi politikere selvfølgelig ønsker å bidra til forbedringer. Tall viser, heldigvis, at det faktisk har gått rette veien. Tallene på abort i Finnmark har gått ned og nærmer seg landsgjennomsnittet. Målet er å komme under dette snittet. Hvordan skal vi nå det? Da må vi ha flere helsesøstre, mer stabile fastleger, god prevensjonsundervisning og tilgjengelig prevensjon. Jeg er overbevist om at hvis vi får gjort noe med forebygging, vil tallene i Finnmark gå ytterligere ned. Til slutt har jeg lyst til å si i tillegg at abortloven må stå fast og ikke utsettes for politisk spill à la det vi har sett i høst. For det har virkelig vært et politisk spill.