Ivar Kristiansen (Høyre), 2012-05-29:
Jeg tror det er veldig nyttig for Stortinget å diskutere norsk bistandspolitikk, det er veldig sjelden vi får sjansen til det. Selv om bistand er en av statsbudsjettets største poster, forsvinner dette kapitlet i veldig stor grad når vi har nasjonalbudsjettet til behandling, og det samme når det gjelder revidert nasjonalbudsjett. Kombinert med dagens stortingsmelding får vi faktisk mulighet til å gå dypt og grundig ned i denne problematikken – i et land som har en historikk for utvikling i nyere moderne tid som nesten ikke noe annet land i verden har, hvor vi kan fremstille oss selv som forbilde utad. Vi har nådd resultater på helseområdet som nesten intet annet land i verden. Vi har systemer og sikkerhetsnett rundt oss som nesten ethvert annet land – med få unntak – bare kan drømme om. Det er nettopp på dette området – på helsestandard, også godt anskueliggjort gjennom stortingsmeldingen – at vi virkelig får se hvordan forskjellene ute i verden egentlig er, og hvor vi som lykkelige nordmenn i annerledeslandet Norge kan smykke oss med tilstander som gjør at vi fortsatt kan navigere annerledes enn de fleste andre land når det gjelder vår materielle utvikling. Våre utfordringer ligger lysår borte fra hverdagen til millioner av svangre kvinner, som risikerer å dø i løpet av svangerskapet, eller til de mange millioner barn som aldri gis mulighet til å vokse opp. Dette er den debatten jeg synes Stortinget sjelden tar seg tid til å gå dypt inn i, som også kan gi god bakgrunn for at vi faktisk er i stand til å prioritere såpass som 27–28 mrd. kr som utgiftspost på dette budsjettkapitlet. Det er klart at vi skal diskutere innholdet på dette kapitlet grundig og godt, og vi skal stille mange og gode kritiske spørsmål – det skal jeg komme litt inn på – men det er viktig også å anvise at vår politikk, våre historiske bidrag, vår hjelp og våre ytelser ute faktisk er til nytte og skaper den store forskjellen. Det kan være avgjørende for liv og død for folk ute i den store verden. Jeg synes at saksordføreren har gjort en glimrende jobb med arbeidet under komitébehandlingen. Hans egne fotavtrykk har brakt en felles politikk videre, etter Høyres oppfatning. Det som er sagt her av andre talere forut for meg, er det bare å slutte seg til. Det som er understreket gjennom vaksineprogrammene og gjennom saksordførerens innsats i GAVI, bare illustrerer at vi må gjøre mer der resultatene blir best, og der forskjellene kan bli aller størst. I en tid da verden rundt oss ris som en mare av finanskrise, ser vi at utfordringene fremover ikke blir mindre, de blir tvert imot større på noen områder der vi trodde vi hadde kontroll over utviklingen. Vi ser import av sykdommer; globalisering medfører nye og større utfordringer enn tidligere. Vi ser også at den fattige delen av verden som er den største, nå i betydelig grad lider av en slags givertørke fra de mer velsituerte nasjonene. Så kan man si, som også andre har vært inne på, at meldingen er en god opplisting og en beskrivelse av situasjonen og av utfordringer. Det er i hovedsak en konsentrasjon om Utenriksdepartementet og Helse- og omsorgsdepartementets ansvarsområde. Vi har fra Høyres side sagt i våre merknader at vi gjerne skulle hatt en større omtale av Kunnskapsdepartementets utfordringer på denne banehalvdel. Verden har en desperat mangel på helsearbeidere. Vi kan gjøre en enda større innsats ute, i form av utdanning av helsearbeidere. Det er også tidvis et dilemma at lille Norge, som nettopp har passert fem millioner innbyggere, er i en mangelsituasjon på noe nøkkelpersonell innenfor helse. Vi skal vokte oss vel for ikke å bryte noen etiske grenser i vår egen import av helsearbeidere for å dekke våre egne noe utvidede behov i tiden vi går i møte. Meldingen skisserer også behov for bedre koordinering og bedre samstemmighet i den internasjonale politikken. Det er, som andre har vært inne på, mange ulike aktører, mange ulike initiativ og mange ulike partnerskap, kampanjer og organisasjoner på helseområdet som er ute og drifter sin innsats. Det er derfor mange som hevder at denne innsatsen er fragmentert og uoversiktlig. Det finnes mange eksempler på dette. Som tidligere talere har understreket: Norge, som en stormakt og også som en bidragsyter på dette området, må si ifra i de fora som man kan si ifra i, og hvor man har den autoritet som er nødvendig for å bidra til å forbedre koordineringen, slik at det ikke blir for mange aktører ute som bruker for stor del av sin tid til å vifte med sin egen vimpel. Dette kommer også frem i omtalen av Verdens helseorganisasjon. Meldingen skisserer også behovet for at denne organisasjonen må reformeres, samtidig som Verdens helseorganisasjon selv anslår at en stor del av helsesatsingen forspilles på grunn av mangel på effektiv ressursbruk ute. Det er også et slags dilemma i en situasjon hvor vi ser at noen makter ute har en betydelig økonomisk vekst og utvikling – Afrika, eksempelvis, og Asia som et annet glimrende eksempel – men hvor vi ser at mangel på demokratisk utvikling og mangel på koordinering gjennom lederskap sørger for at helse og befolkningens sikkerhetsnett på dette området ikke følges opp som følge av økt økonomisk utvikling nasjonalt. Noen hevder at helseandelen av bistandsbudsjettet minker. Opposisjonspartiene sier at beløpene blir større. Begge har vel rett i denne definisjonen. Mitt spørsmål vil være om bistandspolitikken i det brede er blitt for stor og omfattende, slik at dette på mange måter kan risikere å gå ut over de områdene der vi ser at resultatene virker best. Det er definitivt slik at helsebistand har vist de best dokumenterte resultatene. Jeg sier ikke dette som noen slags kritikk, men mer som en oppfordring til utenriksministeren og bistandsministeren om å være seg dette forholdet bevisst, i en tid da vi også skal gjøre betydelig innsats på det klimapolitiske området ute i verden, som også er omfattet av de samme budsjettene. Til slutt: Jeg er litt usikker på om det er rett å fokusere på de kvantitative størrelsene på våre EØS-bidrag. Jeg tror vi skal ta inn over oss at selv om vi betaler svært mye penger for å utvikle tidligere sentral- og østeuropeiske nasjoner også på dette området, skal vi ikke glemme det forholdet at dette er utgifter til egen nasjons inntektservervelse. Dette er betaling for å ha markedsadgang til det indre marked, bare så det er sagt. Vi skal være varsomme med å dra inn dette som en betydelig bistandsutfordring som vi skal fokusere for mye på i tiden fremover. Saksordføreren har gjennom sitt saksordførerskap dratt opp og forbedret innstillingen, som har fått bred tilslutning i Stortinget. Det er jeg veldig glad for.