Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2012-05-29:
Jeg forsto på representanten Knudsen at jeg burde unnlate å ta ordet i denne saken. Jeg trodde et øyeblikk han løste problemet for seg selv ved å forlate salen, men jeg ser til min glede at han har kommet tilbake. Da jeg begynte som journalist i Arbeiderbladet i 1969, fantes det på setteriet en bokstavstørrelse som gikk under begrepet «Jesu gjenkomst»-bokstaver. Det var en tittelstørrelse reservert for den helt store saken, for ikke å si den helt store dagen. De var av naturlige grunner ikke i bruk den gangen. Så da Dagbladet – med denne skriftstørrelsen – rapporterte om Utenriksdepartementets tilskudd til Senter for nordområdelogistikk på en måte som skapte inntrykk av at utenriksministeren selv hadde sørget for å tildele sin gode venn, Felix Tschudi – som attpåtil angivelig er milliardær – 6 mill. kr, ja, så var det ikke underlig om kontrollkomiteen ville fatte interesse for saken. Dette forsto jo utenriksministeren og kom derfor komiteen i forkjøpet – og tilbød en redegjørelse. Det er viktig – la meg også understreke det – at forvaltningen av skattebetalernes penger skjer på en måte som ikke bryter med lov- og regelverk, selvsagt, og som heller ikke svekker tilliten til forvaltningen. Jeg viser til det Martin Kolberg og andre har sagt om dette – og Arbeiderpartiet ser på det som viktig. Derfor var det nødvendig å få fram fakta i denne saken. Det var nødvendig å se om Dagbladets dramatiske oppslag var tilstrekkelig i tråd med virkeligheten. Hva var kjernen i påstandene i Dagbladet? Det var ikke spørsmål om formålet pengene ble bevilget til. Det var godt innenfor nordområdesatsingen – denne regjeringens viktigste strategiske satsingsområde i utenrikspolitikken – som har tverrpolitisk støtte i denne salen, noe som også debatten i dag bekrefter. Formålet – kunnskapsbygging om de logistiske utfordringene en framtidig seilingsmulighet over Nordpolen – var en viktig del av å bygge kunnskap i og om dette sårbare området og godt innenfor formålet med Barents 2020-midlene. Spørsmålet var heller ikke om disse pengene var en slags statsstøtte til Tschudis rederi, for rederiet hadde jo selv bidratt med samme beløp. Verken Felix Tschudi eller Tschudi Shipping Company har fått en eneste krone. Tvert imot, de hadde forpliktet seg til å gi det samme beløpet som departementet over fem år til denne kompetanseutviklingen. Dette handler heller ikke om millionstøtte til folk som har god råd, slik Trine Skei Grande uttrykte det så insinuerende i sitt innlegg tidligere i debatten. Dette dreier seg om en kunnskap som for øvrig – og det er viktig – ville være tilgjengelig for alle og enhver. Nei, spørsmålet var om utenriksministeren kunne være inhabil fordi Felix Tschudi var en venn – riktignok ikke en barndomsvenn, som representanten Knudsen hevdet, men like fullt en venn. Det er også et viktig forhold, helt uavhengig av om formålet med bevilgningen er godt eller dårlig, i tråd med regjeringens vedtatte politikk – i dette tilfellet Barents 2020 – eller et helt nytt påfunn. For en gammel journalist er det interessant å se hvordan Dagbladet, men også andre medier, nokså konsekvent brukte begrepet «utenriksministerens milliardærvenn», hva nå Felix Tschudis økonomiske status måtte ha å gjøre med habilitetsspørsmålet. Derimot passer jo dette uttrykket godt inn i medias dramaturgi for å skape et bilde, et inntrykk, som går langt utover sakens kjerne og realitet. Det er denne type innpakning vi i Stortinget må evne å fjerne. Det er heldigvis også skjedd i innstillingen vi har på bordet. Der er også grunnlaget for mistanken om at utenriksministeren var inhabil, etter mitt skjønn, også smuldret bort. Selv den kritiske opposisjonen finner ikke grunnlag for å slå fast at utenriksministerens vennskap med Tschudi rammes av habilitetsbestemmelsene. Utenriksministerens egen vurdering fra 2008 står seg, etter mitt skjønn, godt etter omstendighetene i denne saken, for å bruke et uttrykk saksordføreren også brukte. Det dette har kokt inn til, er altså det synspunkt at utenriksministeren burde fått Lovavdelingens stempel på sin egen vurdering av at nærheten i vennskapet med Felix Tschudi ikke var av en sånn karakter at det utløste inhabilitet. Hadde han gjort det, hadde jo både han og vi – og med «vi» mener jeg denne sal – blitt spart for mye unødig støy og arbeid. Men dette synspunktet fra opposisjonens side ville jo framstått som litt puslete, etter all den politiske kapital som var investert i denne saken, spesielt i ulike debattprogrammer i media, hvor kontrollkomiteens leder og sakens ordfører, men også andre, begynte å trekke konklusjoner når det gjaldt habilitetsspørsmålet – også før høringen. Jeg vil kalle det et prokuratorgrep, når man forsøker å snevre inn saken til å gjelde opprettelsen av Senter for nordområdelogistikk, som tilskuddet til slutt gikk til, både pengene fra UD og pengene fra Tschudi Shipping Company. Poenget må jo åpenbart være å knytte bevilgningene mer direkte til Felix Tschudi og ikke til det bredere samarbeid som har vært mellom nordområdesatsingen og andre enn rederinæringen knyttet til kompetanseutvikling og innovasjon, bl.a. gjennom Oslo Maritime Nettverk. Det er for å skape omstendigheter, som saksordføreren uttrykker det, som skal passe mer inn i konklusjonen, om man ser bort fra den bredere sammenheng som bl.a. har resultert i finansieringen av flere professorater. Det høringen avklarte tydelig, er at endringen fra finansiering av professorater til Senter for nordområdelogistikk, basert på en stiftelse, ble til gjennom en bred prosess, hvor både Rederiforbundet og Utenriksdepartementet var involvert. Initiativet kom fra Tschudi, men det er ingen som kan hevde at det ligger noe mistenkelig eller mystisk i det. Komiteens leder og saksordfører Anundsen sa da også i replikkvekslingen at spørsmålet om habilitet også ville vært der om det ikke var Tschudi som hadde lansert ideen om senteret. Det gjør jo behovet for denne innsnevringen enda mer uforståelig. Denne saken handler om mer enn om hvem som tok initiativet til senteret, som representanten Geir Bekkevold sa i sitt innlegg. Det er jeg helt enig i. Så sier den kritiske opposisjon i innstillingen at de «legger til grunn at det fremstår som klart at Tschudi Shipping Company kunne få mye god og relevant forskning som de kunne utnytte kommersielt i sin næringsaktivitet. Dette inntrykket svekkes ikke av at også andre potensielle næringsaktører kunne få utbytte av forskningen.» Men hele poenget med å utvikle kunnskap om logistikkutfordringene i dette området er jo å dra nytte av det – også kommersielt. Vi snakker om framtidig skipstrafikk. En slik kunnskap Tschudi Shipping Company kunne nyttiggjøre seg, ville de jo også fått om pengene hadde gått til opprettelser av professorater. Nå har vi i dag hørt at opposisjonen finner det intet klanderverdig å tjene penger på dette, og det er bra, men opposisjonen finner det altså formålstjenelig å mistenkeliggjøre denne selvfølgelighet. Det avgjørende i forhold til både Rederiforbundets engasjement – det framgår klart av høringen – og UDs bevilgning er jo at kunnskapen er åpen, at den ikke er forbeholdt de private aktørene i denne stiftelsen. Hadde det vært tilfellet, kunne ikke UD bidratt – og heller ikke ville Rederiforbundet engasjert seg, hørte vi i høringen. De kan bare engasjere seg på vegne av hele næringen. Det er altså ikke avdekket noe galt ved at både bevilgningen fra UD og gaven fra Tschudi Shipping Company gikk til et slikt stiftelsesbasert senter framfor professorater. Som utenriksministeren sa i høringen – og gjentok her i dag – hadde noen kunnet ane hvilke beskyldninger denne bevilgningen skulle avstedkomme, ville han ha bedt Lovavdelingen om en bekreftelse på sin habilitet. Én ting er kritikken mot ministeren selv. Slikt må man – dessverre – regne med som en del av et politisk spill, selv om vi burde hatt en felles interesse av å unngå slikt på et så dårlig grunnlag. Men det er – som også representanten Martin Kolberg sa – enda verre for de andre aktørene, som opplever å få sine motiver og sine ganske rause økonomiske bidrag til et offentlig og privat spleiselag mistenkeliggjort på denne måten. Mon tro hva de tenkte der de satt, invitert til en høring – og ikke til en inkvisisjon? Jeg tror Ansgar Gabrielsen, som jo kjenner dette huset godt fra innsiden, satte ord på det de fleste opplevde, da han sa: «(…) det føles nesten uvirkelig å sitte og høre på disse spørsmålene – den forsøksvise antydningen mellom linjene – det er helt uvirkelig.» (…) Dette tror jeg ikke var begrenset til en reaksjon på de spørsmålene Martin Kolberg stilte, slik representanten Trine Skei Grande hevdet. Vi som representerer regjeringspartiene, er i debatten, både her i dag og etter at komiteens innstilling ble kjent, beskyldt for så å si å ha fått en slags marsjordre fra høyere makter om å forsvare utenriksministeren med nebb og klør. Men utenriksministeren trenger intet annet forsvar i denne saken enn sakens realiteter. Det har ikke skjedd noe irregulært ved denne bevilgningen. Utenriksministeren var, etter mitt skjønn, ikke inhabil. Saksbehandlingen var ikke unormal. Den var rask, men det skal vi være glad for. Så fremmes det altså forslag om et daddelvedtak fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre. Et svakere begrunnet forslag om daddelvedtak har denne salen neppe blitt invitert til å støtte. Her har kontrollkomiteen gravd og gravd i en sak Dagbladet ga løfter om var en skikkelig skandale – vel verdt «Jesu gjenkomst»-bokstaver, side etter side, dag etter dag. Men det har vært som å skrelle løken: Man fjerner lag for lag – bare for å oppdage at det finnes ingen kjerne. Forslaget om daddelvedtak ble vel til slutt den lille vrakrest deler av opposisjonen måtte klamre seg til for at denne saken ikke skulle synke for fort ned i glemselen. Det som trengs å forsvares i denne saken, er Stortingets kontrollfunksjon. Den trenger et forsvar for at den ikke skal undergraves av det som er et partipolitisk spill, hvor hensikten glir over fra å kontrollere forvaltningen til å diskreditere politiske motstandere, på et grunnlag man i stor grad konstruerer selv.