Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-06-16:
: Denne saken har en forankring i virkelighetens verden som er alvorlig og tragisk. Når det gjelder den mer saksbehandlingsmessige og formelle forankringen, er utgangspunktet noe mer spesielt. Foranledning til de forslag vi behandler nå, er at det ble fremmet hele 13 forslag fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet i forbindelse med en interpellasjon fra representanten John I. Alvheim den 16. februar i år. Forslagsmengden var av en slik art at Stortingets presidentskap besluttet å foreslå oversendelse av forslagene til sosialkomiteen. Det står selvsagt enhver representant og ethvert parti fritt å fremme så mange forslag de vil i Stortinget. Men det var noe påfallende at så mange og vidtrekkende forslag kom i forbindelse med en interpellasjonsdebatt, og ikke var fremmet med større styrke før, bl.a. i forbindelse med Innst. S. nr. 184 for 1996-97 om narkotikapolitikken og som ble behandlet så sent som våren 1997. Den behandlingen som da ble foretatt, var basert på St.meld. nr. 16 for 1996-97, framlagt av daværende arbeiderpartiregjering, men det var få signaler der i retning av de forslag som Arbeiderpartiet nå har kommet med. Nå har vi da også fått en viss erkjennelse i forbindelse med dagens innstilling av at narkotikapolitikken i Norge ikke har vært god nok. Jeg viser i den forbindelse til en flertallsmerknad fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, der disse partier setter «spørsmålstegn ved om den narkotikapolitikk som har vært ført i Norge frem til dags dato, har gitt de ønskede resultater, nemlig å redusere narkotikamisbruket». Det samme flertallet hevder i en annen merknad «at situasjonen når det gjelder overdosedødsfall i Norge, er kommet ut av kontroll. De siste 6 årene har over 1 000 mennesker dødd av overdoser, og alt tyder dessverre på at antall dødsfall øker for hvert år.» Dette er forhold som vi alle må og skal ta innover oss, men det er også å si at ikke et eneste ett av overdosedødsfallene er eller skal være under kontroll. Vi må forebygge, handle og behandle slik at vi ikke får overdosedødsfall. Heldigvis er det, i hvert fall tilsynelatende, stor enighet om en del tiltak når det gjelder narkotikapolitikken. Komiteen understreker enstemmig at det er viktig å jobbe med og stadig bedre det tverretatlige samarbeid, både sentralt og lokalt. Komiteen mener også at det er viktig å styrke allerede eksisterende tiltak som oppsøkende helseteam, Uteseksjonen og de psykiatriske ungdomsteamene. Skal kommunene øke innsatsen og bevilgninger til helhetlig forebyggende arbeid, må man etter komiteens mening også styrke de statlige midlene til dette formålet. Komiteen understreker også at en samordning av lokale innsatsfaktorer vil være avgjørende for å komme på offensiven i det forebyggende arbeidet. Kommunene bør pålegges å utarbeide lokale tiltaksplaner som muliggjør at man kan handle tverretatlig og sammenhengende. Skolens rolle, PP-tjenestens betydning og skolehelsetjenestens kompetanse må oppgraderes og styrkes. Komiteen støtter også Regjeringen og sosialministeren i at kommunene må oppfordres til å utarbeide reelle ruspolitiske planer samt lage plan for den enkelte rusmiddelmisbruker. Komiteen er også enig i at det på kommunalt plan etableres lavterskeltiltak med helsetilbud, og at tilbud om bolig, arbeid og oppfølgingstjenester skal ha mulighet til å bli iverksatt i det omfang det vil være behov for. Innenfor dette siste området er det etter min mening også behov for kultur og opplevelsestiltak for å skape en meningsfylt og rehabiliterende situasjon for å hjelpe folk tilbake til en rusuavhengig tilværelse. Til tross for den enstemmighet i komiteen jeg har referert til, er jeg i tvil om vi er så enige når vi kommer til realitetene. Det er nok å vise til dagens debatt her i salen når det gjelder kommuneøkonomien. Om jeg ikke tar mye feil, forsterket Fremskrittspartiet der sin negative holdning til kommunesektoren, som vi er enige om i innstillingen må ha en betydningsfull og mer aktiv rolle enn i dag for at forebygging, behandling og rehabilitering skal bidra til at vi unngår f.eks. overdosedødsfall. For med hvilke ressurser skal kommunene klare dette arbeidet om man lytter til Fremskrittspartiet? De sier tvert imot at det ligger et betydelig økonomisk innsparingspotensial i kommunesektoren, de vil redusere kulturtilbudene, og det ble vitterlig sagt på generell basis at Fremskrittspartiet ikke har noe engasjement overfor kommunene. Hvordan blir da det praktiske engasjementet til Fremskrittspartiet i narkotikapolitikken? Er det bare fine ord, eller er det entreprenøren som skal stå for alt også her – også det tverrfaglige og tverrsektorielle samarbeidet? Eller er det en stor og reell forskjell i norsk narkotikapolitikk allikevel, der Fremskrittspartiet er den fremste representanten for først og fremst medikamentell behandling? Fremskrittspartiet ønsker å reise en debatt rundt spørsmålet om hvorvidt kriminalisering av unge brukere av stoff har den avskrekkende virkning som nåværende politikk legger opp til. Fremskrittspartiet er også det partiet som går lengst i å anbefale bruk av medikament som et livslangt vedlikehold med et smertestillende middel. Fremskrittspartiet er også, sammen med Arbeiderpartiet, de som går lengst i spørsmålet om å etablere sprøyterom i Norge. Dette til tross for FNs narkotikakontrollråd som anmoder de land som vurderer å etablere sprøyterom, om å tenke nøye igjennom de negative konsekvensene dette har.