trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-12:
Det Høgre var oppteke av i åra før eg vart politikar, var å kutte eit skuleår, som dei gjekk inn for då, det var å kjempe mot lovfesta rett til vidaregåande skule, som Høgre gjekk imot, og det var å slåst mot barnehagesatsinga. Det var Høgres flaggskip før eg vart politikar! Men Høgre har heldigvis teke til fornuft på alle dei punkta, og eit fleirtal på Høgres landsmøte gjekk inn for å vidareføre retten til vidaregåande opplæring for alle. Eit par ord til slutt: Eg takkar for ein god og interessant debatt om ein gamal slager frå mi tid som ungdomspolitikar, nemleg kva slags inntakssystem ein skal ha i skulen. Det har vi diskutert mykje. Men det er eigentleg ikkje det debatten her har handla om. Det debatten har handla om, er på kva nivå skal politikarar vedta kva slags system vi skal ha for ungdom i vidaregåande opplæring? For politikarar på eit eller anna nivå skal jo uansett gjere eit vedtak om korleis system vi skal ha for å fordele ungdom på ulike vidaregåande skular, med mindre ein er for at alle skal få førstevalet. Eg meiner at debatten for så vidt illustrerer godt at det er gode argument for at det skal ein kunne vedta i fylka, og eg er glad det er eit breitt fleirtal for det. Det vil seie at det er to argument som er viktige: Det eine er at dette ikkje er eit spørsmål om klasseskilje, som representanten Anundsen sa, der ein på den eine sida har dei frie menneska der det er karakterbasert skuleval, eller fritt skuleval, som i Larvik, og på den andre sida dei som lever i trældom i kommunar og fylke der det ikkje skjer. Sanninga er vel snarare at det ikkje er heilt opplagt kva slags system som er det rette. Det kan variere, og det kan ein faktisk bestemme med sunn fornuft lokalt. Eg synest vi har fått fleire gode eksempel her på at kanskje speler dette ikkje alltid så stor rolle som vi trur i debattane. Oppland er eit slikt eksempel. I mange distriktsfylke vil mange velje nærskulen sin. I NIFU STEP sin rapport om Oslo er hovudbodskapen at det ikkje eigentleg speler så stor rolle som ein kan få inntrykk av i dei ideologiske debattane. Den andre grunnen er sjølvsagt at det er viktig at vesentlege avgjerder som har store konsekvensar for kostnader, og som er viktige politiske spørsmål, bør kunne takast av politikarar i dei enkelte fylka. Det er eg glad det er brei oppslutning om. Så til slutt: Inngangen til mykje av debatten var arbeidet mot fråfall. Eg berre oppsummerer med at ingen oppgåver er viktigare enn å syte for at elevar går ut av skulen med gode kunnskapar, og at ein reduserer fråfallet – for at alle skal ha like moglegheiter, for å redusere dei store sosiale skilnadene og for framtidas behov for arbeidskraft. Det er tidleg innsats i barnehagen – barnehagen er det største kunnskapslyftet vi har gjennomført i nyare tid – tidleg innsats i skulen, satsing på kompetansen til lærarane, fleire lærarar, fleire timar, og det er å ta tak i utfordringane med praksis og alternative løp og andre verkemiddel, ikkje minst å halde oppe trykket på lærlingplassar med tusenvis av nye lærlingplassar denne perioden.
Gorm Kjernli (Arbeiderpartiet), 2009-05-12:
Yrkesfaglig opplæring av god kvalitet er og vil bli viktig for Norge i årene som kommer. Evalueringen av den norske fag- og yrkesopplæringen som OECD kom med i fjor høst, slår fast at vi i stor grad har en god fag- og yrkesopplæring i Norge. Rapporten skryter av det norske trepartssamarbeidet og betydningen det har for fagopplæringen. Men den reiser også noen utfordringer som vi er nødt til å ta tak i. Det samme har Karlsen-utvalget påpekt i sin rapport. Nettopp derfor har Regjeringen allerede satt i gang en rekke tiltak overfor fag- og yrkesopplæringen. Det er satt i gang forsøk med praksisbrev som en del av lærekandidatordningen. Det er en praktisk vei til ordinær kompetanse, hvor større deler av opplæringen skjer i bedrift. For noen elever er dette en kjærkommen vei til å vise sin kompetanse. Departementet har varslet en gjennomgang av læreplanene i fellesfagene, slik at de i større grad gjøres relevante for de ulike utdanningsplanene. Jeg har stor tro på denne måten å yrkesrette fagene på. Elevene trenger kompetanse. Så er spørsmålet på hvilken måte de tilegner seg den kompetansen. Siden denne gjennomgangen er varslet, anser jeg forslag nr. 2 fra opposisjonen som på en måte å slå inn åpne dører. Etterutdanning av yrkesfaglærere er blant de prioriterte målgruppene i strategien Kompetanse for kvalitet. Det er satt av over 70 mill. kr til etterutdanning av yrkesfaglærere, instruktører og faglige ledere i lærebedrifter. En god rådgivningstjeneste er viktig. Fra januar i år har elevene rett på to typer rådgivning, både sosialpedagogisk og utdannings- og yrkesrådgivning. Det er blitt etablert karrieresentre i alle landets fylker, og disse blir ytterligere styrket i budsjettet for i år. Tilstrekkelig antall lærlingplasser er også helt sentralt. Både det offentlige og det private må ta et større ansvar. Antallet lærekontrakter har gått opp under denne regjeringen, og departementet har gjennomført en nasjonal dugnad for å skaffe flere lærlingplasser. I behandlingen av Regjeringens tiltakspakke tidligere i år ble også tilskuddet lærebedriftene mottar, økt med i snitt 4 000 kr pr. lærling. Hva har dette med saken å gjøre? Jo, det blir for enkelt når opposisjonen i merknader, og representanten Anundsen i sitt innlegg, framstiller dette som om Regjeringen ikke gjør noen ting. Den type retorikk fungerer ikke når man har konkrete tiltak å vise til. Men så betyr ikke det at Arbeiderpartiet og de andre regjeringspartiene er fornøyd. Nettopp derfor har det tidligere blitt varslet en stortingsmelding om kompetanse som går rett inn i kjernen av det vi i dag diskuterer. Meldingen er bl.a. en oppfølging av Karlsen-utvalget og vil omhandle mange av de forslagene som vi i dag har til behandling, sett i en sammenheng. Den er varslet i juni – altså om kun noen få uker. I Arbeiderpartiet ser vi også, i likhet med representanten Anundsen, fram til denne meldingen. Fag- og yrkesopplæringen har alltid ligget Arbeiderpartiet nært. Derfor har vi i denne perioden gjennomført tiltak, og vi ser fram til meldingen som kommer, som ytterligere vil peke på tiltak som kan forsterke og forbedre fag- og yrkesopplæringen.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-12:
Stortinget skal i denne saken behandle et forslag fra Kristelig Folkeparti om et styrket og mer likeverdig kulturskoletilbud. Forslaget er i to punkter: om å be Regjeringen utarbeide forskrifter for kulturskolevirksomheten som sikrer den faglige og sosiale profilen på tilbudet om å be Regjeringen fremme forslag om å gjeninnføre ordningen med øremerkede tilskudd til kulturskolene Under behandlingen i komiteen fikk forslaget kun støtte fra Kristelig Folkeparti, som også selv vil begrunne forslaget. Det er altså bred enighet om loven slik den er i dag, og slik den praktiseres. Jeg vil sitere den kort: «Alle kommunar skal aleine eller i samarbeid med andre kommunar ha eit musikk- og kulturskoletilbod til barn og unge, organisert i tilknyting til skoleverket og kulturlivet elles.» Det betyr altså at alle kommuner har en plikt til å ha et musikk- og kulturskoletilbud, men at kommunene selv har frihet til å organisere virksomheten og gi den et innhold som er tilpasset lokale forhold. Det opprinnelige, øremerkede tilskuddet ble fra og med budsjettåret 2005 innlemmet i rammetilskuddet, noe det var bred politisk enighet om. Det er nedfelt i Soria Moria-erklæringen at «alle barn skal ha et tilbud om plass i kulturskolen til en rimelig pris». Utviklingen de siste årene – da snakker jeg om et 10–15-årsperspektiv – har også vært positiv, med økning i antall elevplasser. Jeg kan sitere fra en statistikk som forteller oss at i dag bruker det samlede Kommune-Norge drøye 1,3 milliarder kr på musikk- og kulturskolevirksomheten. Vi har 430 musikkskoler i Norge, og vi har 107 238 elever i kulturskolen. Kulturskolen, slik som den har utviklet seg i et tredveårsperspektiv, fra de første musikkskolene til kulturskolen slik som den framstår i dag, er kanskje en av de aller største suksesshistoriene vi har innenfor norsk kulturpolitikk. Den når ut til alle, vi har den i alle kommuner. I tillegg til å gi et opplæringstilbud i kunst- og kulturfag til barn og ungdom representerer den og de ansatte en svært viktig ressurs, et kompetansesenter i det lokale kulturlivet. Det er grunn til å gi Kommune-Norge honnør for at de har satset slik som de har gjort på kulturskolen. De har satset mye, og de har fått mye igjen. Forslaget vi behandler i dag, er et uttrykk for en bekymring, en bekymring fordi noen kommuner har økt foreldrebetalingen betydelig. Norsk kulturskoleråd har også gjennomført en undersøkelse som forteller oss at en fjerdedel av kulturskolerektorene vurderer budsjettsituasjonen som dårlig eller svært dårlig. Denne utviklingen er det all grunn til å ta på alvor. Det er bekymringsfullt at en del kommuner øker foreldrebetalingen slik som de gjør, og at noen kommuner kutter i tilbudet. Derfor understreker flertallet i komiteen at Regjeringen må følge nøye med utviklingen og forsikre seg om at målsettingen om at alle barn skal ha et kulturskoletilbud til en rimelig pris, blir nådd.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2009-05-12:
Jeg gjorde det implisitt i innlegget mitt.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-12:
Jeg er stolt av at Norge er ett av de få land i verden som har lovfestet at vi skal ha et kulturskoletilbud, at kommunen skal tilby det enten alene eller i samarbeid med andre. Det at barn og unge kan få opplæring av kompetente folk i kultur og i ulike kulturuttrykk, er ekstremt viktig både for identitet, tro på seg selv og for utvikling. Det at unger kan få lov til å være med på å utøve og skape kunst – å lage og å skape ting – er ekstremt viktig for å kunne få tro på seg selv. Jeg vil berømme de kommunene som har satset på kulturskole. Det har gitt resultater, og det vil gi resultater i framtiden. Det å satse på kulturskole er å satse på framtiden. I Kulturløftet står det at Regjeringen har som mål at alle barn skal få et kulturskoletilbud til en rimelig pris. Nivået, både i forhold til hvor mange som får plass, og hvor mye man satser på kulturskole, og også prismessig, varierer veldig fra kommune til kommune. Jeg må si at jeg er enig med dem som sier at de er bekymret for utviklingen i enkelte kommuner som har valgt både å øke prisen og å redusere omfanget på kulturskoletilbudet. Det skal være en reforhandling av Kulturløftet denne våren mellom de tre regjeringspartiene. Målet er at 1 pst. av statsbudsjettet skal gå til kulturformål innen 2014. Dette kommer til å bli nådd, og vi er nødt til å reforhandle dette og satse ytterligere på kultur. I forbindelse med denne reforhandlingen er det ekstremt viktig å satse på kultur for barn og unge og å gjøre ytterligere tiltak for å sikre at vi når det målet som denne regjeringen har satt seg, om at alle barn skal få et kulturskoletilbud til en rimelig pris.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2009-05-12:
De feiloppfatninger statsråden har av Fremskrittspartiets syn, kan hun, hvis hun leser litt nøyere i merknadene, få oppklart. Jeg skal ikke ta for meg disse, men i stedet bemerke at Regjeringen er veldig flink med ord, med løfter, med vurderinger, med utredninger og den type ting, men når det gjelder handling, er det ikke veldig imponerende. Ett område er selvfølgelig pappas rettigheter. Et annet område er likelønn. Regjeringen kan gjøre noe med disse sakene før sommeren, dersom den ønsker det. Parlamentarisk leder i Fremskrittspartiet, Siv Jensen, har lagt frem et forslag om sikring av økt lønn i kvinnedominerte lavtlønnsyrker. Det er jo slik at det er et rødgrønt flertall som kan gjøre noe med dette før sommeren. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvorfor har man ikke tatt tak i dette tidligere enn nå?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2009-05-12:
I forlengelsen av det første spørsmålet mitt vil jeg si at jeg har full forståelse for at man må gjøre ting i samarbeid med partene i arbeidslivet. Men det er ikke slik at det at kvinner er dårligere betalt enn menn, er en ny problemstilling. Det er mulig den er ny for statsråden, men den er i hvert fall ikke ny for oss andre i familiekomiteen. Det er faktisk tilfellet at de fleste underbetalte kvinner jobber for kommune og stat, altså i det offentlige, og der har staten, Stortinget og regjeringen en stor grad av påvirkning. Det er bare to mulige forklaringer på hvorfor Regjeringen ikke vil gjøre noe med dette. Den ene er at man kynisk ønsker å bruke dette som en valgkampsak. Den andre er at man ikke har tenkt å gjøre noe med det i det hele tatt. Man direkte lyver, altså. I og med at man har hatt over tre år på dette, frykter jeg at det siste er tilfellet.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2009-05-12:
Det var noe i replikkordvekslingen min med statsråden som på grunn av de formelle regler ble hengende litt i luften. Det jeg egentlig da ville spurt statsråden om, var om hun er redd for å legge seg ut med partene i arbeidslivet og få klager fra Sykepleierforbundet dersom hun f.eks. før sommerferien sier at nå skal vi øke lønnen til sykepleierne i Norge med 50 000 kr, og samtidig kompensere kommuner og statlige virksomheter på dette området. Jeg tror jeg kan garantere statsråden at det ikke kommer til å være en eneste protest fra sykepleierne på et slikt utspill fra statsråden. Det vet statsråden, og da må det handle om viljen og evnen til å løse problemet, og ikke at man hele tiden skal skyve foran seg de formelle reglene for hvordan man skal håndtere saker med partene i arbeidslivet. Så var det representanten Breen som fikk meg til å hoppe litt i stolen da han sa at det at vi har en grov voldsutvikling i samfunnet, bl.a. skyldtes filmer som «Braveheart» og «Max Manus», og Disney Channel – da var det rett før jeg svimte av. Det finnes mye forskning på området påvirkning av vold fra film og spill, og ikke noe av den internasjonale forskningen er entydig på dette. Da burde man heller se på enkelte andre samfunnstrekk, som f.eks. at den rød-grønne regjering i årevis nå har sultefôret politiet, at vi har ekstremt lave straffer i Norge, at vi har en hovedstad som man på en lørdagskveld passer på med én, to eller tre politipatruljer – altså altfor lite – og også at vi har fått betydelige innslag av andre kulturer, som har et helt annet syn på vold enn det man har vært vant til i det norske samfunnet, både når det gjelder blind vold på gata, når det gjelder overfallsvoldtekter, og når det gjelder vold mot kvinner i nære relasjoner. Generelt vet vi jo at det er et stort problem i mange innvandrermiljøer, noe som også gir seg utslag i at så å si alle overfallsvoldtekter i Oslo, så vidt jeg har fått opplyst, er det fremmedkulturelle som står bak.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-12:
Jeg vil bare støtte dem som har vært oppe og snakket om at også menn er utsatt for vold. Det er også veldig underrapportert at små gutter er utsatt for seksuelle overgrep. Jeg tror det er veldig viktig, også med den utviklinga vi ser når det gjelder jentevold, at vi forsker på vold og tar dette på alvor, så vi kan få gjort noe med det og få snudd den negative utviklinga. Så kan jeg ikke la være å si at hvis vi skal få et mindre kjønnsdelt arbeidsmarked, må kontantstøtten vekk. Kontantstøtten har ført til at menn med barn jobber mer overtid enn menn uten barn, og at kvinner jobber mer deltid. Det har stoppet hele likestillingsutviklinga at vi har innført kontantstøtte. Den må bare vekk. Så vil jeg også si at jeg er kjempeglad for at vi nå så klart fra Regjeringas side sier at vi skal utvide pappapermisjonen, og at man legger til rette for et arbeidsliv og et familieliv som gjør at begge har like muligheter både til å ta ansvar og omsorg for sine barn og være aktive på arbeidsmarkedet.
Olemic Thommessen (Høyre), 2009-05-12:
Ja!
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2009-05-12:
For å følgje opp representanten Ulf Erik Knudsen og likelønn, er det riktig at det er lang tid sidan Likelønnskommisjonen var ferdig, og Regjeringa har hatt tid nok på seg til å gjere noko med dette. Kristin Halvorsen har jo sagt – i valkampen vel å merke – at ho vil ha ein likelønnspott. Så eg skjønner ikkje grunngjevinga til Regjeringa for å bruke så lang tid på dette. Når ein veit at mange har eit sterkt engasjement for å få det til, så kunne ein fått til resultat. Det er det eine. Det andre eg hadde lyst til å seie noko om, er det med å handtere konfliktar. Mange treng hjelp til å handtere konfliktar, og det som bekymrar meg, er at mange familievernkontor no varslar at dei kanskje må leggje ned og stengje. Par som ringjer og ber om hjelp, får høre at dei kan kome tilbake i august. Vi skal hjelpe folk, og vi veit at likestilling er viktig også i samlivet, då vil ein forhindre at fleire får så store konfliktar at dei kanskje går frå kvarandre – sjølv om samlivsbrot i enkelt tilfelle er den einaste løysinga for ein familie. Men det er snakk om å få hjelp til å kome gjennom problema.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2009-05-12:
Det er så mange ting ein kunne ha lyst til å snakke om når det gjeld dette viktige temaet. Dersom eg går tilbake til valdsproblematikken og forslaget om at ein skal få eit behandlingstilbod i alle fylke, så er det riktig som statsråden seier, at det er blitt eit betre tilbod i dag, og menn som treng behandling for å endre åtferd, har fått meir fokus og merksemd. Og det er veldig bra. Men så trur eg det er viktig at ein får eit tilbod i alle fylke, slik at folk slepp å reise frå Nordland til Austlandet – at vi får eit tilbod som er i fylka, om det ikkje er permanent der. Det er det eine. Og når det gjeld dei para som opplever ufordringar, hadde eg inderleg håpt at Regjeringa hadde kome med meir pengar til familievern i revidert budsjett. Sjølv om det er kome meir midlar for inneverande år, er det mange vakante stillingar som ikkje er fylte. Også som følgje av finanskrisa er det auka pågang på familievern. Og noko av det beste, mest førebyggjande vi kan gjere, er å gi hjelp før det skjer seg.
Trond Lode (Senterpartiet), 2009-05-12:
For å oppnå reell likestilling kan ein ikkje sjå einsidig på berre kvinners situasjon. Difor er eg glad for at Regjeringa har lagt fram ei stortingsmelding om menn, mannsroller og likestilling. Sjølv om Noreg kjem betre ut enn mange andre land når det gjeld likestillingsspørsmål som løn, foreldrepermisjon og kvinner i leiande stillingar, er jobben framleis ikkje gjort. Kvinner tener framleis mindre enn menn, og dei eig mindre. Skilnader i alder og utdanning forklarar ikkje dette. Statistikk viser at hovudforklaringane er barnefødslar og ein kjønnsdelt arbeidsmarknad. Det er når kvinner er heime med små barn at lønnsskilnadene oppstår. Det er mor som tek lengst foreldrepermisjon, og som arbeider deltid. Når mor tar hovudansvaret heime, kan far arbeide overtid. Det er då han rykkjer frå lønsmessig. Difor trur eg at fordelinga av foreldrepermisjonen er eit spesielt viktig likestillingsgrep. Utfordringane menn og kvinner møter når det gjeld likestilling, er ikkje dei same, men dei heng saman. Talet på menn som tek foreldrepermisjon ut over fedrarkvoten, er aukande, men framleis lågt. Dei siste åra har berre 13–14 pst. av fedrane teke ut meir enn åtte veker. Sjølv om far ønskjer å ta foreldrepermisjon, møter han ofte motstand både frå mor og frå arbeidsgivar. Difor meiner Senterpartiet at det er viktig å leggja til rette for at fedrar kan ta aktivt del i det nyfødde barnets kvardag. Difor går vi inn for ei tredeling av foreldrepermisjonen, der far må ta minst ein tredel. Vi går òg inn for at fedrar skal ha sjølvstendig oppteningsrett til foreldrepengar. Det meiner vi er god likestillingspolitikk – både for kvinner og menn. Stortingsmeldinga om mannsroller og likestilling set fokus på ei rekkje område der menn er meir utsette enn kvinner – både når det gjeld familie, livsstil, helse, skulegang og vald. Det er for omfattande å gå inn på dette her, men eg vil gjerne framheva eit tema som sjeldan blir tematisert i den offentlege debatten: gutar og menn som blir utsette for vald og seksuelle overgrep. Stortingsmeldinga viser til at omtrent like mange menn som kvinner blir utsette for partnarvald. Tal frå Senter for seksuelt misbrukte menn viser at meir enn ein fjerdepart av dei som oppsøkjer senteret, melder at overgriparen er ei kvinne. Dei utsette er redde for ikkje å bli trudd, og terskelen for å søke hjelp er særs høg. Det er viktig at desse blir fanga opp av behandlingsapparatet, og at vi får meir kunnskap og forsking om temaet. Temaet menn, mannsroller og likestilling er mangesidig og viktig. Menn og kvinner har ikkje like rettar på alle område. På nokre område må òg menns rettar og moglegheiter styrkjast. Betra rettar for menn bidreg til full likestilling mellom kjønna.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2009-05-12:
Jeg vet ikke om representanten Ulf Erik Knudsen har lest Likelønnskommisjonens innstilling. Der er det meget klart understreket at dette er en modell, men skal man få til et omfattende samarbeid for likelønn, må det skje i samarbeid med partene i arbeidslivet. Det ønsker vi å legge til rette for. Vi ønsker et samarbeid som ikke bare inkluderer likelønn slik Likelønnskommisjonen definerer det, fordi det kun vil rette seg mot kvinner innenfor offentlig sektor med en viss utdannelse. Vi mener at et likelønnsløft må være bredere, at det må handle om ufaglærte kvinner, at det må handle om kvinner med fagbrev – og et slikt samarbeid ønsker vi å legge til rette for i samarbeid med partene i arbeidslivet og i tråd med Likelønnskommisjonens innstilling.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2009-05-12:
Jeg er enig i at familievernkontorene ofte er nøkkelen til å få til en mer fredelig løsning når det har vært en skilsmisse. Derfor la vi i forrige budsjett inn en økning til familievernet, noe som ikke hadde vært gjort siden det kom under den statlige reformen. Det har lagt grunnlaget for styrking på noen områder. Jeg ser absolutt at det er behov for flere midler til familievernet, men det vil vi ta i forbindelse med de årlige budsjetter.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2009-05-12:
Her kommer en rekke beskyldninger. Likelønnskommisjonen la fram sin innstilling for drøyt et år siden. Vi har i mellomtiden hatt et mellomoppgjør. Det har aldri vært foreslått, heller ikke fra Likelønnskommisjonens side, at staten skal vedta dette uavhengig av samtaler med partene i arbeidslivet. I motsetning til Fremskrittspartiet ønsker vi sterke arbeidstakerorganisasjoner. Vi ønsker ikke at folk skal forhandle lønnen sin selv. Vi mener at skal vi foreta et likelønnsløft og et lavlønnsløft, skal vi gjøre det i samarbeid med partene i arbeidslivet, og vi vil legge til rette for det ved neste hovedoppgjør.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2009-05-12:
Jeg noterer meg at representanten ønsker økte bevilgninger til familievernet. Jeg noterer meg også at hun støtter Regjeringens arbeid med å bygge et landsomfattende tilbud for voldsutøvere. Og både mer penger til familievernet og det å bygge ut tilbud over hele landet for voldsutøvere er noe vi har gjort i denne perioden, i motsetning til hva som skjedde i forrige periode. Vi skal gå videre, men jeg synes nå representanten kunne anerkjenne at når det gjelder å bygge ut et landsomfattende tilbud til voldsutøvere, er det ingen som har gjort mer enn denne regjeringen.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2009-05-12:
Representanten Ulf Erik Knudsen mener å vite at ingen vil protestere hvis Regjeringen i morgen setter av 15 milliarder kr til en spesiell form for likelønnsopplegg. Da kan jeg love representanten at hadde vi gjort det utenfor mellomoppgjør, utenfor hovedoppgjør, hadde det blitt protester fra Unio, YS, Akademikerne, LO, NHO og HSH, simpelthen fordi den modellen man skal velge for et likelønnsopplegg, bør framforhandles med partene. I forslaget som Likelønnskommisjonen legger til grunn, er det kun de yrker hvor det er to tredjedeler kvinner, som skal regnes med, men man skal altså bare sammenlikne innenfor den enkelte sektor. Det betyr at i Likelønnskommisjonens forslag til opplegg er det ikke et rødt øre til stuepiker, til hjelpepleiere, til barnehageansatte eller til dem som jobber på SFO. For det første tror jeg vi må ha et mer omfattende likelønnsopplegg. For det andre er jeg helt overbevist om at hvis vi legger fram et opplegg som kun gir penger til deler av Unios medlemsmasse, og holder resten tilbake, så vil det bli ganske store protester fra Unio som gruppe. Det er f.eks. uklart i Likelønnskommisjonens opplegg, hvor man legger til grunn at det skal være to tredjedeler kvinner for at man skal få penger fra potten. Hvis man ser på lærere som sådan, er det da to tredjedeler kvinner i grunnskolen. Det er ikke tilsvarende tall på videregående. Hvis vi legger fram et opplegg som kun gir lønnshopp til grunnskolelærere, men som ikke gir noe til lærere på videregående skole fordi det der ikke er to tredjedeler kvinner, uten at lærerorganisasjonene har vært med på å forhandle dette fram, tror jeg det kan bli ganske store protester. Det ville være helt unikt i norsk sammenheng og bryte med alle prinsipper om lønnsdannelse hvis Regjeringen skal diktere dette utenfor noe som helst oppgjør. Hvis representanten husker den gangen lærerne fikk et lønnsløft, så skjedde det under vår regjering. Det gjorde vi gjennom at lærerne fikk hevet sin lønn, mens andre grupper lovet at de ikke skulle øke sin tilsvarende. Det var et framforhandlet, omforent opplegg. Skal vi få til et omfattende likelønns- og lavtlønnsløft i de kommende årene, må altså opplegget, innretningen, detaljene, profilen framforhandles i samarbeid med partene. Det mener vi ikke gjøres best gjennom individuell lønnsdannelse, at hver enkelt kvinne skal forhandle fram lønnen sin, slik Fremskrittspartiet mener. Vi tror på en kollektiv lønnsdannelse hvor vi forhandler mellom partene, men det er et opplegg som Fremskrittspartiet tradisjonelt sett har vært imot.
Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2009-05-12:
Meldingen inviterer til debatt om mange spennende og viktige temaer. Jeg har tenkt å fokusere på menn og vold. Det er viktig å slå fast aller først at de aller fleste menn verken utøver eller opplever vold, men det er en fattig trøst for de menn og kvinner som blir voldsofre – voldsofre som ikke opplever å ha den valgfriheten som Fremskrittspartiet og Høyre snakker så varmt om. Vi vet at nesten all vold som skjer i samfunnet, begås av menn. I om lag 90 pst. av de registrerte lovbruddene som omhandler liv, legeme og helse, er den anmeldte mann. Når det kommer til drap, seksuallovbrudd og vold av grov karakter i nære relasjoner, er 90 pst. av ofrene kvinner. Man kan, litt forenklet, si at den volden som skjer ute i det offentlige rom, begås av menn mot menn, mens den volden som foregår mer skjult, i stor grad begås av menn mot kvinner. Hvorfor er det slik? Gutter har nå over år blitt fortalt at det å slå ikke er en løsning i en konfliktsituasjon. Når det gjelder de tilfellene hvor menn slår menn, er det to klare trekk som går igjen. For det første er det denne volden man i stor grad ser ute i det offentlige rom, gjerne i sammenheng med fest ute på byen. For det andre er det unge menn som er overrepresentert i denne statistikken. Forskning er tydelig på at alkohol er en utløsende faktor for vold, men det kan ikke forklare årsakene bak og kjønnsforskjellene. Selv om man har lært at vold ikke løser konflikter, er man redd for det som kan assosieres med feighet, svakhet og umandighet. Dessverre får våre unge menn i bøtter og spann rollemodeller som slår og ordner opp ved hjelp av vold, både gjennom leker og filmer. Det begynner allerede med Disney Channel. Senere blir det filmer hvor helten tyr til vold, ofte hentet fra virkeligheten, av typen «Max Manus», eller episke dramaer som «Braveheart» – altså en massiv påvirkning som sier noe annet enn det man egentlig lærer i skolen. Er det dette som er en av årsakene til at vi ser en mulig brist i den maskuline identiteten? Hva så med vold i nære relasjoner? Vi vet at den grove volden der rammer kvinner. Så sent som i går fikk vi dessverre nok et eksempel på drap på to kvinner begått av en mann i nær relasjon. Vold mot kvinner blir ikke sett på som positivt for den maskuline identiteten, verken blant menn generelt eller i filmer. Det disse mennene oppnår, er kontroll, det å få viljen sin, få fastslått – i ordets rette betydning – sin overordnede rang i forholdet. Tidligere trodde man at det var patriarkene, menn med makt ellers, som slo. Det vet vi nå ikke stemmer. Det er de som er hjelpeløse, de som ikke klarer å kommunisere, som slår. Skal vi lykkes i å gjøre noe med dette, må menn i mye større grad ta ansvar og engasjere seg. Skal vi lykkes med dette, kan vi ikke lenger stilltiende se på at mange av våre medbrødre utøver vold. Skal vi lykkes med dette, kan vi ikke lenger akseptere å få et mistenksomhetens lys kastet over oss bare fordi vi er menn.
Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2009-05-12:
Det var jo flott at jeg klarte å få fart i representanten Knudsen. Det gjør ikke noe om Fremskrittspartiet blir litt mer engasjert i denne debatten, problemet er jo bare at de engasjerer seg mot de tiltakene som lanseres, og ikke for noe. Jeg har lyst til å gå litt tilbake til det som var hovedbudskapet mitt i innlegget, og det var for så vidt ikke at jeg tror at «Braveheart» og Disney Channel er hovedårsaken til at menn utøver vold. Jeg sa bare at det kan være en av mange årsaker som fører til en maskulin identitetskrise for unge menn. Men la nå det ligge. Poenget er at hvis vi skal få redusert omfanget av den volden vi ser, må vi bruke en rekke virkemidler. I dag har jo justiskomiteen avgitt innstilling til den siste delen av den nye straffeloven, hvor vi skjerper straffene for vold og voldtekt betydelig, skjerper dem med over 30 pst., så der har vi det ene svaret som representanten fra Fremskrittspartiet etterlyste. I tillegg har vi bevilget penger slik at vi nå i løpet av året får elleve kontorer som kan gi hjelp til menn som ønsker å bryte voldsspiralen. Så selv om det ikke er 100 pst. landsdekkende, er vi på god vei. Vi har også satt politiet i mye bedre stand til å håndtere vold i nære relasjoner, med en voldskoordinator i alle politidistrikter og egne voldsteam. Vi har satt ned to forskningsprosjekter som skal se på drap begått i nære relasjoner. Men det viktigste er uansett å få fart i holdningsendringene. Det betyr mye at vi får vite mer om årsaker, derfor må vi forske mer. Det betyr mye at skolen begynner å snakke om seksualitet på bredere front, ikke bare som forplantning og beskyttelse mot kjønnssykdommer, men snakker om absolutte grenser, snakker om det som skjer i hodet på unge mennesker, snakker om press osv. Vi må synliggjøre omfanget og skadevirkningene på en annen måte. Vi må få mer kunnskap om menn som er utsatt for overgrep. Så vil jeg skyte inn at vi må passe oss for å gjøre ofrene for overgrep til ofre for evig og alltid. Det å være offer fritar for skyld, men det gir ingen plikt til å være stakkarslig eller et passivt objekt. Ofre for vold og overgrep har også rett til å være lykkelige individer. Jeg kunne pekt på en rekke andre tiltak når man begynte å snakke om politiet, men jeg tror vi har hatt den debatten mange nok ganger i denne sal, så jeg lar det bli med det.
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2009-05-12:
Det er ei veldig viktig melding som vert behandla her i dag, da likestilling heilt klart angår begge kjønn. Eg synest òg det er utruleg viktig at me gjennom dette ønskjer å gjera noko med den kjønnsdelte arbeidsmarknaden. Eg er ganske sikker på at viss me skal oppnå likestilling i samfunnet, må me få ei endring når det gjeld den kjønnsdelte arbeidsmarknaden. I tillegg handlar det om, synest eg, at våre unge folk skal få lov å velja yrke ut frå evner og ønske, ikkje ut frå tradisjon og kjønn. Difor er eg veldig einig med komiteen: Eg synest det er veldig bra det dei seier om at fordommar overfor typiske manns- og kvinneyrke kan føra til at unge vel bort yrke som dei faktisk kunne vore veldig godt eigna for, og at arbeidslivet vårt da ikkje får utnytta ressursane fullt ut. Likestillingsforskinga syner at arbeidslivet faktisk bidreg til å bremsa likestillinga, bl.a. fordi me ikkje får til ei jamnare fordeling mellom kjønn i dei ulike næringane. Da er det veldig morosamt for meg å fortelja at Arbeidarpartiets landsmøte nettopp vedtok klare formuleringar om kva me faktisk ønskjer å gjera med den kjønnsdelte arbeidsmarknaden. Me bestemte at me skulle setja i verk eit program i skulen for å oppnå mindre kjønnsdelte utdaningsval, bl.a. gjennom betre yrkesrådgiving. Det er heilt klart at skal me få til nokon endringar, må me starta på ungdomsskulen. Elevane våre har heilt klart krav på ordentleg yrkesinformasjon, og at den yrkesinformasjonen som vert gitt, har eit bevisst forhold til den kjønnsdelte arbeidsmarknaden. Me har sagt at me ønskjer å motverka den kjønnsdelte arbeidsmarknaden med kvotering og andre tiltak til utdaning, tilsetjing og leiing. Det veit me er viktig. Me veit at det fungerer. Me veit at ved å setja klare krav har me fått 40 pst. jenter inn i ASA-styra. Det er viktig. Det er òg bra at me skal stimulera til å få fleire menn inn i omsorgsyrke. Så seier me noko om bevisst å byggja miljø rundt det underrepresenterte kjønn på høgre utdaningsinstitusjonar og vidaregåande skular som er tradisjonelt kjønnsdelte. For det er sånn at søkjer ein utradisjonelt, vert ein ofte svært einsam. Da er ein på ein måte nøydd til å byggja miljø rundt dei som har valt utradisjonelt. Eg hadde tenkt å koma med eit eksempel, men eg ser at tida er ute. Eg ber om å få ordet igjen, då skal eg koma med eit veldig godt eksempel på kva som kan gjerast for å betra situasjonen.
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2009-05-12:
Eg skal halda fram der eg slapp, med eksempel på kva som faktisk kan gjerast for at ikkje dei som søkjer utradisjonelle fag, skal verta så einsame. Da har eg lyst til å ta eit eksempel frå Oslo-skulen, der jenter i Oslo som søkjer på elektro, bil eller mekaniske fag, får eit eige tilbod om å verta slusa inn til éin skule, til Etterstad vidaregåande skule, slik at dei skal få eit miljø, og at det skal verta fleire jenter i klassen. I tillegg får dei tilbod om «ta plassen»-kurs og faktisk òg verktøykurs. No snakkar eg om jenter som vel utradisjonelt, men eit slikt tiltak kunne ein jo fint ha hatt også for gutar som ønskjer å søkja på utradisjonelle yrke, innanfor omsorg, pleie og helse osv. Men poenget er at kvar gong er ein avhengig av ildsjelar, ein er avhengig av nokre som ønskjer å engasjera seg for det. Eg synest at ein må jobba meir systematisk med det slik at ein får det inn, slik at jenter og gutar, også om ein søkjer utradisjonelt i Sogn og Fjordane f.eks., får moglegheit til eit liknande val som dei som søkjer i Oslo. Så har eg òg lyst til å fortelja litt om eit anna prosjekt som LO og NHO har sett i gang. Dette går på jenter, men den typen prosjekt kan godt verta overført på gutar i typiske jentefag. Det er eit prosjekt som heiter «Jenter i bil og elektro». Der har ein god del store bedrifter vorte med, bl.a. Siemens, Toyota osv., og dei har eit mål om å få 20 pst. jenter inn i firma sine, fordi dei ønskjer å rekruttera frå eit mykje breiare grunnlag framover. Dei ønskjer å ta vare på jentene, dei ønskjer å kartleggja kva som skal til for at jentene skal trivast betre og koma til arbeidsplassane deira. Under kartlegginga såg dei veldig klare teikn: Alle jentene var veldig fornøgde med yrket, det var veldig bra, men elles var utfordringane omtrent som for 20 år sidan. Det var kjeledressar som ikkje passa, ufine plakatar på veggane og dårlege toalettforhold. Men dei bedriftene som er med i prosjektet, tek no tak og vert med for å gjera noko med det. Eg har berre lyst til å seia: Det er faktisk 9 pst. gutar i helse- og omsorgsyrka, og det er veldig bra, men det er ikkje meir enn 3–4 pst. jenter på bil og elektro. Av og til kan ein få inntrykk av at dersom me får to gutar meir i barnehagen og 40 pst. kvinner i ASA-styra, har me oppnådd likestilling. Faktisk handlar det om mykje meir, faktisk må me jobba mykje, mykje breiare på alle yrke og på alle nivå. At Framstegspartiet er ueinige, er ikkje så veldig overraskande. Sjølv om dei har ein partileiar som er kvinne, vert ho framleis kalla formann, og i programmet deira er det einaste målet dei har, å oppheva likestillingslova.
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2009-05-12:
Først vil eg seia til interpellanten at eg synest det er ein viktig debatt han tek opp i dag, spesielt at han tek opp industrisamfunna sin situasjon og deira forhåpentleg positive utgang av finanskrisa. Sjølv er eg vaksen opp i ei lita bygd med ei veldig stor hjørnesteinsbedrift. Det er heilt klart at når det skjer noko med hjørnesteinsbedrifta i ei bygd, rammar det heile samfunnet. Det har me no sett i Høyanger. Det er over 300 ledige i Høyanger. I eit så lite samfunn merkar ein det veldig godt. Me ser det på Karmøy, der delar av aluminiumsfabrikken er lagde ned. Karmsund Verft er konkurs. Det er faktisk 600 arbeidsledige på Karmøy no. Det er store og alvorlege tal i små bygdesamfunn. Da er det viktig at me har ei regjering som er villig til å setja inn tiltak til omstilling og tiltak for dei som mister jobben sin. For oss i Arbeidarpartiet har arbeid til alle alltid vore jobb nummer ein. For me veit at noko av det verste som kan skje eit menneske, er å mista jobben. Det handlar om enkeltpersonar og familiane rundt, og om samfunnet som dei bur i. Regjeringa har lagt fram fleire tiltakspakker, som er både store og omfattande, men det er faktisk ikkje slik at Regjeringa kan kjøpa bildelar dersom ein bilfabrikk går dårleg. Difor må me bruka denne krisa til å laga framtidas arbeidsplassar. Difor må me bidra til omstilling. Eg har lyst til å snakka litt om Årdal og det som skjedde der. Da me begynte denne stortingsperioden, var det ganske kritisk i Årdal. Ein stor del av fabrikken skulle stengjast ned, og over 200 kom til å mista jobben. Da gjekk staten inn med store omstillingsmidlar, og me fekk ein ny dørfabrikk, som det har vore stor diskusjon om. Det er Europas mest moderne dørfabrikk, og den går veldig bra. Og me har fått ei ny, flott, moderne og framtidsretta solcellefabrikk i bygda. Hydro har teknologisenteret sitt der og ønskjer å utvida det. I ei bygd som faktisk var prega av utryggleik og fråflytting, har det snudd til optimisme og tilflytting. Eg meiner me må sørgja for omstilling i andre små samfunn òg og kanskje gjera omstillingsarbeid der, slik at dei får fleire bein å stå på i usikre tider. Eg har lyst til å nemna noko, og det er at det er gjort mykje som gjeld desse bygdene: Avskrivingsreglane er det f.eks. gjort noko med. Me har lagt inn konjunkturavhengig skattelette, og det er eit tiltak som går direkte til bedrifter som treng det, og som slit. Me har no lagt fram industrikraftregimet med konsortieinnkjøp, som Jens snakka om i går. Me har oppretta Statens finansfond og Statens obligasjonsfond på 50 milliardar kr. Alt dette til saman skal vera med og bidra til at me kan bruka krisa til å laga nye arbeidsplassar og laga framtidas arbeidsplassar.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2009-05-12:
Eg vil takka statsråden for ei positiv tilnærming i svaret. Eg synest det er flott at ho tok utgangspunkt i det å ta vare på enkeltmennesket, for det er jo faktisk det dette dreiar seg om. Me må ikkje gjera denne debatten berre til noko mekanisk, om bedrifter og store system, for det det eigentleg dreiar seg om, er omsynet til enkeltmennesket – enkeltansiktet bak – situasjonen for enkeltmennesket, for familien, osv. Har me det fokuset, er det kanskje litt enklare å finna gode og konstruktive løysingar. Og til det som er mitt neste poeng: Eg håpar verkeleg at statsråden i dette arbeidet lyttar til industrien, til næringslivet sjølv, for dei har mange konstruktive tiltak, og at ho òg søkjer breie løysingar i lag med opposisjonspartia. For det er viktig at dei tiltaka som kjem på banen, er slitesterke. Og, med all respekt for dagens regjering og regjeringspartia, det er trass i alt ikkje eit så stort fleirtal dei representerer, så dess breiare basis vedtak og ordningar har i Stortinget, dess meir slitesterke og trygge er dei. Så er det nokre føringar som eg synest er viktige. Noko av utfordringa er det me høyrde seinast i dag om at norsk industri seier at dei må få betre rammevilkår slik at dei kan konkurrera ute. Eg er veldig einig i definisjonen, at dette er ei global krise, og at ein må søkja globale løysingar, men samtidig er det ein rå konkurranse landa imellom om nye investeringar, og då må me passa på at Noreg ikkje rykkjer bak i køen. Me må sørgja for, bl.a. med betre avskrivingsreglar, at me vert konkurransedyktige i konkurransen om nye investeringar. Me må sørgja for eksportmoglegheiter for norsk industri, noko me er heilt avhengige av. At GIEK og Eksportfinans har tilstrekkelege rammer, ikkje eit tungvint regelverk som skapar unødvendige avgrensingar, er eit godt verkemiddel i så måte. Så er me også i den situasjonen at industrien, ikkje minst aluminiumsindustrien, tener lite pengar, at dei rett og slett er i ei likviditetskrise, eller dei manglar kontantar, for å seia det slik, og dei har bedt om eit grep – å få utsett innbetaling av selskapsskatten. Det er neppe eit grep som Finansdepartementet hoppar i taket av – i alle fall ikkje av glede – med det vil vera effektivt for å styrkja likviditeten. Det finst ei rekkje slike ting. Så må me passa på at me brukar denne krisetida til å ta vare på og å vidareutvikla kompetansen. Eg er glad for signala om meir fleksible pensjonsreglar, auka løyvingar til forsking og utvikling, satsing på SkatteFUNN, osv., slik at me skapar optimisme og framtidstru i næringslivet, og då kan me faktisk koma styrkt ut av dette. Det kan visa seg at det som var krisetid, òg vart ei tid for vekst. Det er det me håpar.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2009-05-12:
Utgangspunktet mitt for interpellasjonen var at me har ein alvorleg situasjon, og eg hadde eit mål om at me må få utnytta ein utfordrande situasjon til å skapa nye moglegheiter, vekst og ei positiv utvikling. Og eg er rimeleg fornøgd, for når ein tenkjer over at det berre er fire månader til stortingsvalet, synest eg debatten har vore prega av at ein har prøvd å finna samlande løysingar, og at det er vilje til å finna samlande løysingar. Det er nokre tiltak som står fram, og som eg må få gjenta: For det første at Regjeringa er tydeleg på tiltak for å betra rammevilkåra for norsk industri. Avskrivingsreglane har vore nemnde. Me må ikkje tapa i konkurransen med utlandet når det gjeld nye investeringar. Så er det dette med forsking og utvikling – at ein satsar maksimalt, tek vare på den kompetansen ein har, utviklar ny kompetanse, at me er på hogget, er i elitedivisjonen på verdsbasis. Der har me vore, og der skal me vera. Statsråden var for så vidt innom omstillingsmidlar, men eg oppfatta ikkje heilt om ho slutta seg til tanken om eit nærings- og omstillingsfond som spesielt gjeld kommunar der det er snakk om store hjørnesteinsbedrifter, og som dei kan bruka til å skapa aktivitet, vekst og utvikling. Eg var òg innom dette med å få styrkt likviditeten. Me har bankpakker, og alt dette er greitt, men næringslivet har sjølv bede om at ein kanskje kunne gå nokre praktiske, litt utradisjonelle vegar, med utsetjing av f.eks. ein del skatte- og avgiftstypar, nettopp for å få styrkt likviditeten i ein omstillingssituasjon. Eg vil nemna eit praktisk tilfelle berre for å illustrera måten eg trur me kan driva dette fram på. Me har lang erfaring med offshoreinstallasjonar, krevjande installasjonar i farvatn som er ganske så heftige. Det er òg snakk om hav-vindmøller, altså å produsera vindkraft offshore. Me har kompetansen når det gjeld installasjonar som kan stå og bevega seg der ute, men me manglar litt kompetanse på dette med vindmøller. Dersom ein hadde fått pusha dette gjennom og fått bygd nokre vindkraftverk på land – det er fleire av desse som står klare – hadde me òg auka kompetansen vår på dette området. Så kunne ein kopla saman kompetansen me har når det gjeld å byggja vindmøller på land, med den offshoreerfaringa me har. Det vert ein synergi som ville gjera oss ganske uslåelege både når det gjeld å byggja offshorevindmøller her til lands og òg det å gå utanlands med dette. Til slutt: Poenget mitt er at me må å ta vare på optimismen og framtidstrua i næringslivet. Ingenting er umogleg, det er berre det at noko tek litt lengre tid enn andre ting.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2009-05-12:
Etter mi oppfatning er dette både ein velsmakande og ein viktig debatt. Det er eit viktig tema som er reist her. Interpellanten skal ha all honnør for det. Det er ikkje vanskeleg å verta einige om ein del hovudføringar. Når det gjeld norsk mat, norsk matproduksjon og ikkje minst moglegheitene for eksport, har me eit par fortrinn som er ganske iaugefallande. Det eine er moglegheita for å produsera trygg mat, mat som er rein, osv. Det gjeld dyrehelse, det gjeld den generelle mattryggleiken osv. Der har me fortrinn som me kan vidareutvikla, og som me kan ta vare på. Det bør me gjera. Det andre er å satsa på nisjeprodukt med ei lokal forankring. Det er heilt klårt at folk vert meir raffinerte og etterspør det litt spesielle. Det gjeld både innanlands og ikkje minst utanlands. Eg vil åtvara imot at me framstiller oss slik at det ikkje er kreativitet i næringa på dette området. Det er ikkje slik eg kjenner ho. Eg er litt stolt over at kokkeverdsmeistaren, Geir Skeie, kjem frå heimkommunen min. Det er kanskje ikkje heilt tilfeldig, for eg ser korleis det boblar i dette miljøet, m.a. på den vidaregåande skulen der han gjekk, der ungdomsbedrifter med entusiasme konkurrerer med matvarer som er laga av lokalt råstoff. Me ser yngre bønder som boblar av kreativitet, og nesten ikkje greier å halda igjen for alle dei moglegheitene dei ser både når det gjeld produksjon og foredling og ikkje minst korleis ein kan eksportera og selja ute. Her er det eit potensial som det er meir snakk om å kanalisera og leggja til rette for, slik at ein ikkje tek motet frå dei som ser moglegheitene. Når eg seier det, er det òg erfaringa mi – men dette kan sjølvsagt ha noko å gjera med kva slags miljø ein går i – at ikkje minst på dei mindre bruka ser me at denne kreativiteten blomstrar kanskje ekstra sterkt. Eg er, og lat meg òg få understreka det, tilhengjar av at me må ha marknadsordningar. Eg trur ikkje at den frie marknaden skal styra dette åleine. Det har samanheng med at jordbrukspolitikken vår heng nøye saman med busetnadspolitikken vår. Om det er ei positiv drift på gardane, blir det òg liv på bygdene. Dermed blir det aktivitet, og me får eit allsidig Noreg. Turisme har vore nemnd i enkelte innlegg. Skal me ha grunnlag for turisme, må me ikkje ha eit kulturlandskap som er attgrodd, og som det ikkje er mogleg å bevega seg i. Skal me ha eit kulturlandskap som vert teke vare på, må me ha aktive bønder. Det er ein samanheng der, og difor vil eg understreka at det òg er ein nøye samanheng med at me har marknadsordningar som fungerer, og tek vare på dette allsidige landbruket vårt. For å summera opp: Kristeleg Folkepartis innstilling er at me har tru på landbruket. Me er ein varm støttespelar for norsk landbruk, og det har me tenkt å vera framover. Det er nødvendig, og me ser masse positive moglegheiter som det er viktig å ta vare på, vidareutvikla og kanalisera.