Inge Lønning (Høyre), 2008-04-22:
Det er et tv-program, som visstnok enkelte setter pris på, som heter «Beat for Beat». Av og til kan man jo få inntrykk av at det er en passende overskrift på den helsetjenesten vi har bygd opp. Den fungerer aldeles storartet - bit for bit. Det vil si: Det finnes svært mange dedikerte, velutdannede, dyktige fagfolk som gjør en utmerket jobb når de får pasienten levert. Det finnes mange institusjoner også som gjør en utmerket jobb, hver på sitt felt. Det altfor mange pasienter opplever, er at det svikter i overgangene mellom de enkelte bitene. Det gjør at kvaliteten på den samlede behandling man mottar, blir svært mye lavere enn kvaliteten på hver enkelt bit. Det kan ha med tidsaspektet å gjøre, at det blir altfor mange pauser i behandlingsforløpet. Det blir altfor mange ventetider, ofte av ubestemmelig lengde. Det kan også skyldes at pasienten sendes til feil sted og burde ha vært sendt et helt annet sted. Det reiser det spørsmål som interpellanten stiller: Hvilke virkemidler har vi egentlig når det gjelder å få dette til å fungere bedre? For det er ikke vanskelig å bli enige om problembeskrivelsen. Det er heller ingen problemer med å bli enige om hvordan det burde være. Det vanskelige punktet er: Har vi virkemidlene som trengs for å få det til å fungere helhetlig? Interpellanten setter i sin interpellasjon fingeren på finansieringssystemet, og det er selvfølgelig ett av de viktigste styringsverktøyene vi har. Samtidig la jeg merke til at interpellanten selv voktet seg vel for å skissere alternative finansieringssystemer til det eksisterende. Også her er det lett å påpeke svakhetene ved dagens system, men det er svært mye vanskeligere å komme opp med et alternativt system som innlysende ville fungere bedre. Problemet er jo slik at alle takstsystemer, alle refusjonsordninger, alle stimuleringstiltak vil over tid ha en tendens til å invitere til taktisk tilpasning. Jeg har ennå til gode å se noe finansieringssystem som ikke er åpent for taktisk tilpasning i adferden. Naturligvis må man forsøke å eliminere det så langt som mulig, men helt å bli kvitt det tror jeg er vanskelig. Jeg la også merke til at verken interpellanten eller statsråden, underlig nok, gikk inn på det som kanskje er den viktigste funksjonen i systemet hvis man skal få større helhet, nemlig fastlegeordningen og den nøkkelfunksjonen som egentlig var tiltenkt fastlegene da vi vedtok fastlegereformen for mange år siden. Jeg tror fremdeles at det her ligger en uutnyttet kapital hvis vi tok tak i fastlegereformen og forsøkte å nyttiggjøre den, slik hensikten opprinnelig var. Da skulle portvaktfunksjonen være en vesentlig funksjon. Det er jo ikke bare - nær sagt - å henvise pasienten videre, man har også ansvar for å følge opp forløpet i fortsettelsen. Jeg tror nok fastlegeordningen må være en ryggrad i forbedringsarbeidet på dette området. Så er det et grunnproblem til. Det andre hovedvirkemiddelet vi har hatt i helsepolitikken de siste tiårene, har jo vært å bygge ut rettighetslovgivningen mer og mer. Vi har definert stadig flere rettigheter for alle pasienter i dette land. Men også det er et virkemiddel som har sine åpenbare begrensninger, særlig når det gjelder pasienter med sammensatte lidelser - f.eks. når det gjelder rus/psykiatri, og når det gjelder demente - simpelthen av den grunn at rettighetslovgivning fungerer ut fra en stilltiende forutsetning, nemlig at man kjenner sine rettigheter - allerede der svikter det for mange - og at man er i stand til å sette makt bak kravene om å få innfridd rettighetene. Jeg tror også vi må lete grundig hvis vi skal finne ordninger som kan ivareta de gruppene av pasienter som hverken er i stand til å finne ut av sine rettigheter, eller er i stand til å forlange å få innfridd sine rettigheter selv.