Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-02:
Det å redusere fattigdom og å sikre bærekraftig vekst og utvikling er en global fellesinteresse. Mange av dagens globale utfordringer, som voldelige konflikter, kriminalitet, rovdrift på naturen osv., har sin rot i fattigdom. Fremskrittspartiet støtter derfor at Norge som et rikt land yter humanitær bistand for å avhjelpe hungersnød og andre katastrofer. Dette til tross har Fremskrittspartiet så lenge partiet har eksistert, vært den fremste kritikeren her på Stortinget av norsk utviklingshjelp. Jeg skal nevne noen av innvendingene. Fremskrittspartiet har hele tiden satt spørsmålstegn ved effekten av u-hjelpen. Vi har anført at den ofte har ført til opprettholdelse av korrupte og diktatoriske regimer. Hjelpen har ofte ført til at nødvendige omstillinger i mottakerlandenes næringsliv i beste fall er blitt utsatt eller overhodet ikke har blitt foretatt. U-hjelpen har ofte resultert i at midler som ellers ville ha gått til dekning av grunnleggende behov til mennesker i nød, er blitt frigjort til krigføring. Et eksempel på dette er Norges hovedsamarbeidsland Sri Lanka, hvor det har pågått en uforsonlig borgerkrig som har kostet mer enn 50 000 liv i løpet av de siste 15 år. Et tankekors er det at mens regimets totale militære utgifter i 1998 beløp seg til 719 mill. dollar, beløp hjelpen fra andre land seg allerede så tidlig som i 1995 til 559 mill. dollar. I fjor bidrog Norge alene med nesten 100 mill. kr. Ville denne krigføringen, i hvert fall i et slikt omfang, vært mulig uten de omfattende internasjonale hjelpebidragene? Bevisbyrden ligger her hos tilhengerne av den statlige u-hjelpen til Sri Lanka. Utviklings- og menneskerettighetsminister Frafjord Johnsons redegjørelse har etter Fremskrittspartiets mening et ambisjonsnivå som synes urealistisk høyt. Jeg tillater meg å gi noen eksempler. Norge skal bekjempe korrupsjon. Vi skal bidra til tiltak som kan føre til større åpenhet og etterrettelighet i forvaltningen, bedre regnskapssystemer og tilrettelegging av kontrollrutiner og ordninger for håndheving av lover og regler. Videre må riksrevisjonenes og parlamentenes mulighet for kontroll med forvaltningen styrkes. Vi skal styrke demokratiet. Vi skal bidra til å bygge opp fungerende offentlige institusjoner, frie medier og sikre ytringsfriheten. Det heter i redegjørelsen: «Gjennom bistanden kan vi tilby samarbeid om den krevende oppgaven det er å bygge opp og å vedlikeholde et offentlig apparat som fungerer i tråd med demokratiske prinsipper, og som er basert på forankring og tillit i eget land.» Dette skal også omfatte rettsvesen, nasjonalforsamling, politi og fengselsvesen. Man skal styrke lokal forvaltning, frivillige organisasjoner, politiske strukturer, partier og frie medier, utdannelse og forskning osv. Et hjertesukk: Jeg synes nesten ambisjonene i Voksenåserklæringen blekner i forhold. Hvordan skal Norge kunne bidra på en egnet og effektiv måte i tråd med forutsetningene, når vi ser hvordan det offentlige i en rekke sammenhenger sløser med midlene her hjemme, når vi ser på de store utfordringer vi står overfor og ikke har klart å løse i vårt eget land? På tross av et rikholdig register av tilsyn, offentlige kontorer, direktorater, detaljert regelverk og kontrollinstitusjoner klarer vi ikke i tilstrekkelig grad å bekjempe offentlig sløsing, byråkrati, holde oppsatte budsjetter eller forvalte offentlig eiendom. Dette er ikke minst forfallet i våre skolebygg et skremmende vitnesbyrd om. Når vi ikke klarer å feie for vår egen dør her hjemme, hvordan skal vi da ha rimelig grad av tiltro til at norske bistandsleverandører i samarbeid med internasjonale bistandsleverandører og myndigheter skal kunne rydde opp under fjerne himmelstrøk, fjernt fra våre tusenvis av ansatte offentlige kontrollører? Fremskrittspartiet føler at en del av disse innvendingene som setter spørsmålstegn ved det å gi u-hjelp overhodet, er i ferd med å få gjennomslag, både internasjonalt – hvor såkalt ODA-hjelp på giversiden er blitt redusert med en tredjedel i reelle penger i løpet av 1990-årene – og ikke minst i utviklingslandene selv, hvor markedsadgang på like vilkår er det viktigste anliggendet for stadig flere u-land. Men også holdningene i den norske politiske debatten er blitt mer kritiske på dette området. Som en replikk til Marit Nybakk vil jeg si at etter min mening er Fremskrittspartiet ikke utenfor debatten, men vi er som tidligere i forkant av den. Det er ikke lenger nok med moralske begrunnelser for å legitimere bruk av skattebetalernes penger, som for Norges vedkommende beløper seg til over 10 milliarder kr i året. Dette er ikke minst viktig når vi registrerer det uendelig antall uløste oppgaver nasjonen Norge står overfor når det gjelder å gi landets egne innbyggere akseptable forhold når det gjelder grunnleggende ting som sikkerhet mot ran og overfall, et skikkelig helsetilbud og å gi eldre som har bygd landet, en verdig alderdom – med andre ord oppgaver som dreier seg om å skaffe enkeltmennesket trygghet i hverdagen. Det er heldigvis stadig økende krav til dokumentasjon av effekten av u-hjelpen. Slik sett er også hensikten med denne redegjørelsen den beste: Man prøver å forbedre u-hjelpen ut fra de erfaringene man trekker, uten at det synes som om noe grunnleggende gjennombrudd har funnet sted på dette området. Det beste eksemplet på et gjennombrudd er etter min mening forståelsen av at hjelp ikke bare er et spørsmål om penger, men det dreier seg om en kombinasjon av penger og ideer. Dette er også en av konklusjonene i Verdensbankens rapport Assessing Aid, hvor man understreker at åpen handel, å sikre private eiendomsrettigheter, fravær av korrupsjon, respekt for rettsstaten, sosiale sikkerhetsnett og sunn makroøkonomi så vel som finanspolitikk er grunnleggende forutsetninger for at hjelp eventuelt skal lykkes og at et land skal kunne utvikle seg økonomisk. Sentralt i så måte er forståelsen av at et velfungerende marked, hvor det overlegne signalsystemet som forbrukernes valg av varer og tjenester i markedet er, får fungere og derigjennom sikre velstandsutviklingen i utviklingslandene. Land som ikke har utviklet gunstige og stabile forretningsvilkår, tiltrekker seg heller ikke investorer. Dette er en av grunnene til at u-hjelp spiller liten rolle i land som mangler velutviklet politikk og politiske institusjoner. Rekkefølgen ideer først og så pengene når et land har oppfylt de nødvendige kriteriene for å bruke dem fornuftig, er effektiv i utviklingssammenheng. Det bør være et tankekors også for norske myndigheter at det fra Verdensbanken hevdes at i norske hovedsamarbeidsland som f.eks. Tanzania og Nicaragua, land hvor det gjennom en årrekke er blitt sprøytet inn milliarder av dollar, har utviklingen i beste fall stått stille. Fremskrittspartiet er derfor glad for forståelsen av at den beste måten å hjelpe u-landene på, er å sikre markedsadgang for deres produkter. Ikke minst gjelder dette på jordbrukssiden. I stedet for å subsidiere norske matvareprodukter som dumpes på verdensmarkedet til spottpris, i form av f.eks. billig kjøtt – til priser som norske forbrukere bare kan drømme om – og derigjennom bidra til å hindre utviklingen av et konkurransedyktig landbruk, som er en forutsetning nettopp for at en rekke utviklingsland skal kunne ta viktige steg fremover, burde norske myndigheter i praktisk politikk virkeliggjøre positive uttalelser i rapporten om norsk bistandsvirksomhet i 1998, som f.eks.: «Landbruk, inkludert skogbruk og fiske, er avgjørende for den generelle sosiale og økonomiske utviklingen i de fleste utviklingsland, og er faktisk den mest dynamiske sektor for næringsutvikling i en rekke av Norges samarbeidsland.» Fremskrittspartiets ønske er at de frihandelsvennlige holdningene i Regjeringen vil seire over de mer proteksjonistiske landbruksorienterte, slik at u-landene kan få den hjelp de virkelig trenger og ber om, nemlig reell adgang på markedet for sine produkter – og det vil si produkter de har mulighet til å eksportere, ikke minst landbruksprodukter. Kampen for frihandelen i betydningen nedbygging av tollmurer og ikke-tollmessige handelshindringer, kampen mot proteksjonismen, har vært sentral for at verdenshandelen har vokst nesten dobbelt så mye som verdensproduksjonen i etterkrigstiden, med en påfølgende økning av velstanden. Utviklingen av GATT-systemet og WTO er her helt sentrale motorer, og Fremskrittspartiet håper at Norge vil bidra positivt til den prosessen som nå er påbegynt i Seattle.