Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-12-02:
Dette er det tredje justisbudsjettet jeg er med på å behandle, og det er det andre budsjettet på rad som karakteriseres som «et løft for kriminalomsorgen», eller noe tilsvarende. Begge gangene har SV vært uenig i denne beskrivelsen, og det er etter vårt syn grunn til å trekke fram flere forhold som peker i motsatt retning av «et løft», og som er bekymringsfulle sett i et forebyggings- og rehabiliteringsperspektiv. For det første: Det legges inn altfor lite penger til drift. Fra flere hold får vi beskjed om innsparinger som vil bli foretatt til neste år, på grunn av manglende midler til å drifte nyopprettede plasser, ekstra behov som en følge av dubleringer og manglende midler til drifting av midlertidige plasser, eller såkalte modulceller. Dette er ikke akseptabelt, og SV mener at det både fører til dårligere rehabiliteringsmuligheter, større press på de ansatte, høyere sykefravær og muligens også dårligere sikkerhet. Når det gjelder dubleringspraksisen, vil jeg dessuten minne om det angivelige overgrepet som skjedde i Bergen Fengsel tidligere i år, hvor en innsatt skal ha forgrepet seg seksuelt på en annen innsatt. De to var plassert på samme celle, og jeg syns det er skremmende at slike forhold ikke har satt større spor hos resten av komiteen. Jeg er selvsagt klar over at dette er et skrekkeksempel på hva som kan skje dersom fokuset på soningskøene blir altoverskyggende. Men jeg mener virkelig det er merkelig at det i den perioden jeg har sittet i justiskomiteen – altså to år – har vært liten eller ingen debatt verken om dublering eller om den skyhøye kapasitetsutnyttelsen som nå er i norske fengsler. For det andre: Det bevilges skandaløst lite til skolegang for fangene neste år, og selv om ikke midlene til fengselsundervisning bevilges over vårt budsjett, er dette like fullt en del av det totale bildet i kriminalomsorgen. Vi var flere som først trodde at de manglende millionene, 26 i tallet, skyldtes en kommunikasjonssvikt mellom Justisdepartementet og Utdanningsdepartementet. Så feil kan man ta. På budsjettmøtet med Justisdepartementet den 14. november sa justisministeren rett ut at dette var et resultat av de budsjettmessige prioriteringer innad i Regjeringa. Jeg må si jeg er sjokkert over at vi har en regjering og ikke minst en justisminister som tar så lett på et av de aller viktigste rehabiliteringsvirkemidlene vi har i kriminalomsorgen. Jeg mener denne budsjettmessige prioriteringen er både smålig, uklok og uansvarlig. Den er smålig fordi skolen representerer noe annet, den er en smakebit på det normale livet, et pusterom, og faktisk også en mestringsopplevelse for mange fanger. De fleste av dem har ikke akkurat hatt flust av slike i løpet av livene sine, snarere tvert imot. Den er uklok og uansvarlig, fordi de små mestringsopplevelsene, følelsen av å være verdt noe og å kunne noe, kan bety forskjellen mellom fortsatt kriminalitet og en ny, kriminalitetsfri tilværelse, fordi formelle papirer kan åpne dører som hittil har vært stengt, og fordi kontakt med normalsamfunnet, som skolen representerer, kan gjøre den forskjellen at innsatte ikke er blitt fullstendig satt på sidelinjen fra det normale livet den dagen de slipper ut av fengslet. Eller for å si det på en annen måte: Hva hjelper det med flere fengselsplasser om vi ikke evner å hjelpe fangene til å mestre et liv i frihet? For det tredje: Vi risikerer at flere fengselsbibliotek går dukken neste år, på grunn av manglende bevilgninger fra Kulturdepartementet. At fengselsbibliotekene har betydning for rehabiliteringsmulighetene, vet vi. Norske fanger låner 17 ganger flere bøker enn normalbefolkningen, og det til tross for at de ofte må ta til takke med et elendig tilbud. Det er for meg et paradoks at både fengselsbibliotekene og skoletilbudet sultefôres, samtidig som Regjeringa har satt i gang store og prestisjetunge prosjekter for å få flere til å lære å lese og skrive. Det er nettopp i fengslene vi virkelig finner et utvalg av den norske befolkningen som aldri har lært seg denne kunsten, og det er nettopp disse som virkelig trenger støtte og hjelp til å lære det, hvis vi ønsker at de skal kunne klare seg ute i samfunnet når de er ferdige. Hvorfor i himmelens navn velger Regjeringa så målrettet å kutte ressursene til dem som trenger det mest? Jeg trodde det var den omvendte politikken denne Regjeringa sto for: å målrette innsatsen til dem som trenger det mest! Det kan umulig virke særlig kriminalitetsforebyggende at man reduserer muligheten for straffedømte til å klare seg etter soning. Eller hva? Jeg har lyst til å dvele litt ved fangebefolkningen en liten stund til. SV er veldig fornøyd med at justisministeren har satt i gang et forskningsprosjekt for å kartlegge livssituasjonen til innsatte i norske fengsler. Men vi vil samtidig minne om at den kunnskapen vi tilegner oss – og som vi har ganske mye av allerede – må tas hensyn til i praktisk politikk. Når vi f.eks. vet at 30 pst. av fangene har diagnosen ADHD mot 1–2 pst. i normalbefolkningen, må dette få konsekvenser for hva vi gjør for unger i Norge med ADHD. Når vi vet at minst 50 pst., kanskje så mange som 70 pst., kanskje enda flere, av de innsatte har rusproblemer, må det få som konsekvens at vi satser langt mer på rusforebygging og på § 12-soning. SV foreslår i denne innstillinga at det skal vurderes å opprette et slags «Mini-Stifinner´n» som kan passe for fanger med for korte dommer til at de kan sone på den ordinære «Stifinner´n» i Oslo fengsel. Det er synd at bare Fremskrittspartiet støtter oss i dette, for jeg har virkelig fått inntrykk av at et sånt tilbud er noe mange savner i Fengsels-Norge. Jeg har møtt fanger som har fortalt at de har søkt gang på gang om å komme på den ordinære «Stifinner`n», men de har for korte dommer. De kommer ut av fengselet, de gjør nye lovbrudd, de kommer inn i fengselet. Slik fortsetter runddansen, istedenfor at de kan få et tilbud til tross for korte dommer. Mange kunne ha sluppet å bli svingdørsfanger hvis tiltak som dette hadde kommet på plass, og dermed ville mange sluppet å bli utsatt for den kriminaliteten disse gjengangerne driver med igjen og igjen. SV mener det er behov for å gå bort fra den gruppetenkningen som preger mye av kriminalpolitikken, og heller ha et langt sterkere individuelt utgangspunkt for de virkemidlene vi velger å ta i bruk, rett og slett fordi det funker bedre. Det foregår mye bra i norsk kriminalomsorg, til tross for stramme rammer og smalhans mange steder. Sjøl har jeg fått mulighet til å se fanger i Oslo fengsel framføre «Les Miserables» så det gikk kaldt nedover ryggen, og «Othello» – på engelsk! – for bare to uker siden. En av fangene kunne ikke ett ord engelsk før forestillingen, men hadde lært seg språket fordi noen hadde tro på ham. Jeg har sett en liten guttunge kaste seg rundt beina til faren sin etter en forestilling hvor faren – en straffedømt fange – hadde sunget som en gud. Det var virkelig sterkt å oppleve, fordi gutten kanskje ikke har hatt mulighet til å være stolt så veldig ofte. Jeg har sett damer på Bredtveit framføre en revy nå på fredag som fikk publikum til å reise seg og trampeklappe – ikke fordi de syntes synd på dem, men fordi de var sabla gode. Her haster det med å håpe, mener fengselspresten Odd-Cato Kristiansen at det burde stå på et skilt over inngangen til alle fengsler. Håp er det heldigvis mye av blant fengselsbetjenter, skolefolk, sosialkonsulenter og bibliotekarer. Kanskje fordi de har sett at det nytter, kanskje fordi noen våget å håpe og tro på dem. Når jeg ser hvilke ressurser som er gjemt i mange av fangene som sitter bak murene i Norge, mener jeg det er grunn til å ha håp. Men det er også god grunn til å gi rammebetingelser som gjør det mulig å arbeide med folk, som gjør det mulig å dyrke fram talenter og gi noen av samfunnets mest utslåtte en tro på at de kan mestre et annet liv. Ikke minst er det på tide at Norge får på plass et ettervern, og ikke bare i ord, men i virkelig handling, med varige botilbud, utdanning og arbeid, en meningsfylt fritid og hjelp til å etablere et sosialt nettverk som de aller, aller fleste av oss trenger. Et liv etter soning der staten tok et større ansvar, ville ikke minst være et håndslag til kriminalitetsofrene i Norge, rett og slett fordi det ville bli mindre kriminalitet og færre ofre. Noen ganger har jeg inntrykk av at omsorg for kriminalitetsofre og deres pårørende og etterlatte kan måles i antall år den ansvarlige får bak murene. Vi i SV ser ikke på det på denne måten. Vi mener spørsmålet om samfunnets evne til å ta ansvar først og fremst måles i hjelpeapparatets og rettsapparatets vilje og evne til å gripe inn raskt, til å samarbeide, til å gi informasjon, hjelp, råd, veiledning og til å lytte. Vi mener det trengs en egen sak om offer- og pårørendeomsorg. Vi er skuffa over at vi og Fremskrittspartiet ser ut til å bli alene om et sånt standpunkt. Norsk offer- og pårørendeomsorg er til dels elendig, og jeg skammer meg når jeg får høre om nok et menneske som er blitt behandlet som luft – eller i verste fall som et hår i suppa – av både hjelpeapparat og rettsapparat. Jeg syns det er ille at frivillige organisasjoner får så lite støtte som de får, også de som opererer innenfor dette feltet. Det er egentlig et paradoks at SV, som gjerne løfter fram det offentliges ansvar, legger inn 25 mill. kr. mer enn denne regjeringa til frivillige tiltak og til Alternativ til Vold. Jeg er også frustrert over den myra av velvilje som krise- og incestsentrene møter når de ber om penger til å kunne drive forutsigbart og forsvarlig. Alle syns det er flott at de fins, men de færreste vil gjøre noe for å sikre en forsvarlig og forutsigbar drift. SV har i sitt alternative budsjett foreslått 180 mill. kr mer til kriminalomsorgen neste år. Vi har foreslått 30 mill. kr ekstra til domstolene for å få unna restansene. Og vi har foreslått, som jeg sa, 25 mill. kr mer til frivillige organisasjoner og til den private stiftelsen Alternativ til Vold, en stiftelse som gjør en kjempejobb med å bekjempe vold, og særlig vold i nære relasjoner. Jeg vil understreke at disse prioriteringene ikke er som en følge av at SV har og strør om seg med penger til alt, men de kommer av at vi faktisk evner å prioritere. Da prioriterer vi også ned økte skatteletter, vi tar inn ekstra i skatt, og vi prioriterer ned Forsvaret, bare for å nevne noe. SV følger også med på Politiets ressursmessige situasjon. Vi mener pr. i dag at et opplegg hvor vi satser massivt på kriminalomsorgen og gir domstolene et løft, hvor vi gir kommuneøkonomien høyeste prioritet og satser knallhardt på å bekjempe arbeidsledigheten, bostedsløsheten og fattigdommen i Norge, vil gi Politiet en avlastning som de vil merke. Et løft for barnevernet og for psykiatrien vil dessuten bety at Politiet sparer både tid og krefter. Likevel: Politiet har mange steder svært trange kår, og det er nødvendig å styrke flere politidistrikter. SV vil likevel understreke at en økt bruk av metoden «problemorientert politiarbeid» vil gjøre Politiet langt mer effektivt enn i dag, fordi fokuset vil vris fra reaktiv til proaktiv – eller forebyggende – innsats. Med andre ord: Vi vil se et politi i framtidas Norge som i langt større grad vil analysere kriminalitetsbildet, samarbeide med andre etater og sette inn ressursene der det monner mest. Det er bra. Ordningen med familievoldskoordinatorer er dessuten mange steder – dessverre ikke alle – et eksempel på at det lønner seg, både menneskelig og økonomisk, å tenke annerledes. Det evner store deler av norsk politi, heldigvis. SV skal være en støttespiller for nytenkning i den etaten også framover. Jeg tar opp de forslagene som vi har i innstillinga.