Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-12-15:
Vi er ennå ikke fornøyd med utdanningsbudsjettet, men vi sier som Norsk Lærerlag at det er et skritt i riktig retning, fordi vi har stoppet opp en negativ utvikling med minus 328 mill. kr i forrige års budsjett, samt reduksjon over kommunebudsjettet. Begge disse er nå snudd i en mer positiv retning. Det er nødvendig, og denne innsatsen må fortsette å skyte fart. Det er når vi utfordres, at samfunnets holdning kommer til syne. Norge er ikke et godt samfunn om ikke alle barn har en trygg barndom og en god skolegang. Norge er ikke et godt land om ikke et sykt menneske får tilfredsstillende helsehjelp. Norge er ikke et godt samfunn om ikke ethvert menneske ved alderens høst får en pensjon og en omsorg som muliggjør et bra liv. Menneskenes barndom, skolegang og alderdom har i alle tider manifestert samfunnets ulikheter. Norges utvikling til en velferdsstat er på mange måter utviklingen av en moderne felles offentlig sektor. Det typisk norske særtrekk er at de grunnleggende tjenestene nyttes av alle. På våre sykehus får så vel børsmegleren som snekkeren hjelp, og i nærmiljøets skole møtes alle barna. Med en attraktiv kommunal skole som er åpen for pedagogisk mangfold, vil vi stå bedre rustet til å møte tendensene til økt segregering i samfunnet. Likestilling, åpenhet og forståelse går hånd i hånd. Derfor må også hovedinnretningen i velferdspolitikken være å prioritere virksomhet foran bidrag. Behovet for kommunale tjenester kommer til å øke i fremtiden. Flere eldre trenger omsorg, og økt behov for kunnskap og pedagogikk kommer til å skjerpe kravene til innsats fra skolen. Mange kommuner har store problemer. Flere har et mindre befolkningsgrunnlag enn tidligere, som igjen leder til mindre skatteinntekter. Da er det viktig at det kontinuerlig gjennomføres konsekvensanalyser av hvilke følger dette får for virksomheter som skal gjelde alle. Tendensen i dag på skolefronten er at grendeskoler legges ned, og i stedet etableres private skoler som tydeligvis ikke har det samme økonomiske presset på seg. Dette viser med all tydelighet at noe er feil, det er bare så trist at Regjeringen her sitter passiv. Med budsjettforliket ble kommunenes inntekter styrket. Vi må stille oss slik i årene som kommer, at kommunene tilføres ytterligere midler, og at disse brukes direkte til tiltak for å styrke skole og omsorg. Når det er disse områdene som skaper ulike forhold kommunene imellom og dermed øker ulikhetene mellom folk, er det naturlig at disse også får frem de store overskriftene, og de viser med all tydelighet hvilke områder som må styrkes. Jeg mener ikke på noen måte at staten skal detaljstyre kommunene, men det hindrer ikke mulighetene for å formulere en felles politikk for skole og omsorg. Det er videre gledelig at det, som innstillingen viser, er enighet mellom Arbeiderpartiet, regjeringspartiene og SV om den utdanningspolitiske retningen. Her blir som før Høyre og Fremskrittspartiet isolert, med unntak av at de som de andre partiene sier at det er viktig å heve lærernes status og lønn. Men også her synes det som om høyrepartiene er isolert når de i en skole som i stor grad bygger på fellesskap, som igjen nødvendiggjør lagarbeid mellom lærerne, bringer inn mer individbaserte lønninger. Imidlertid får Stortinget god anledning til å drøfte dette og andre spørsmål som gjelder lærerrekruttering, men allerede nå vil Arbeiderpartiet signalisere at vi vil fortsette arbeidet med å gjøre dagligdagen for elever og lærere bedre ved å tilføre klassene større lærerressurser. Dette vil gjøre det mulig med en enda mer fleksibel og individualisert opplæring. Dessuten må tilskuddene over kommunebudsjettene fortsatt øke for å utgjøre sin del av arbeidet for en bedre skole. Og stat og kommune må inngå i et partnerskap for å ruste opp våre skolebygg, hvor et viktig grunnlag legges for at våre barn og barnebarn skal bli gagns mennesker. Det som ikke kom tydelig frem i en høylytt valgkamp, er at når enhetsskoletanken og likhetstanken fortsatt skal være det bærende, kan ikke dette skje i samarbeid med høyrepartiene. I så måte blir det interessant å følge Regjeringens arbeid innen utdanning i tiden fremover, om de faktisk også på dette feltet mener det er mulig å kaste seg fra side til side fra det ene budsjettåret til det andre. Så vel statsråd og partileder Enoksen som finansminister Gudmund Restad uttaler at det ikke er mulig å få til en rettferdig fordeling uten gjennom et samarbeid med Arbeiderpartiet. Dette er jeg enig i. Og i et kunnskapsbasert samfunn er det neppe noe annet område der fordelingspolitikken betyr så mye for barns senere muligheter enn barnehager og skoler. Den politiske jobben er krevende. Folk flest har det bedre, krever mer av samfunnstjenestene, og solidaritetstanken står mange steder svakere. Samtidig har integreringstanken blitt meget mer utfordrende, når både funksjonshemmede og flerkulturelle grupper skal ha sin rettmessige opplæring ut fra egne premisser i det samme skolefellesskapet. Da er det ikke riktig å begynne å diskutere en segregering igjen, man må tilføre den arbeidskraft og den hjelp som skal til for at prinsippet om tilpasset opplæring skal sikres, og legge undervisningstilbudet opp ulikt, slik at det reelt sett blir like muligheter både for kunnskap og for personlig utvikling. Med et konkret innhold, der håndens og åndens pedagogikk møtes i et arbeidsskoleprinsipp, vil mulighetene for differensiering og ulik tilrettelegging være enklere å få til. Det vil si at vi i en digitalisert hverdag med barn og unge vokst opp i en visuell hverdag må slutte å snakke om allmenn kunnskap kontra praktisk kunnskap, håndens arbeid i motsetning til åndens arbeid, manuelt arbeid kontra intellektuelt arbeid. Denne oppdelingen har til nå langt på vei preget sentrale problemstillinger i skolen. De meldinger og innstillinger vi har drøftet flere ganger de senere årene, både Reform 94 og den nyere 6-årsreformen slår fast, både fra Bondevik-regjeringens og fra tidligere arbeiderpartiregjeringers tid, at disse to ulike læringstradisjonene skal møtes. Dette er ikke nye problemstillinger. Motsetningene i forbindelse med gruppearbeid, kateterlæring, realskole, framhaldsskole har skapt mange debatter gjennom årene, men heldigvis ser det nå ut til, også i forskningens verden, at begreper som erfaringslæring og ansvar for egen læring blir gitt langt mer oppmerksomhet. Det kan hjelpe oss til å makte bedre samsvar mellom realiteter og idealer. Det er som det pleier å være når vi drøfter disse spørsmålene, at høyrepartiene biter seg bokstavelig talt fast i kateteret og begrepet undervisning, istedenfor å delta i en debatt med langt mer aktiv holdning til en aktiv læringsprosess. Når målet er noe mer enn å ta inn over seg lærerens gjerning eller å motta foreleserens vurderinger, må fremtidens pedagogikk heller finne sin praktiske utforming innenfor rammen av følgende: dialog, læring gjennom spørsmål og refleksjon, bearbeiding og vurdering, samhandling, problemløsning og prosjektlæring. Læreren blir da som en dirigent som legger forholdene til rette for læringsrelasjoner mellom musikant og musikkinstrument, en jamsession så å si, mellom elev og arbeidsoppgave, med læreren som leder for elevenes læring. – Så langt om lærerens mer eller mindre søte liv, som vi altså får komme tilbake til. Et av hovedproblemene i ekspansjonen av utdanningssamfunnet har vært retten til høyere utdanning. Valget til et ungt menneske i 15-årsalderen mellom yrkesfaglig og allmennfaglig utdanning har lagt føringer for retten til å ta høyere utdanning. Adgangen for elever med yrkesfaglig studiebakgrunn har vært stengt. Dette har vært et kontroversielt politisk spørsmål i den siste 30-årsperioden. Etter- og videreutdanningsreformen har igjen satt disse spørsmålene på dagsordenen. Nå har vi heldigvis passert en rekke hindringer. Stortinget vedtok i januar i år at det skal etableres et system som gir voksne rett til å dokumentere sin realkompetanse uten å måtte gå veien om prøveordninger. Forholdene er nå lagt til rette for å utvikle et system der en verdsetter realkompetanse, slik den blir verdsatt i arbeidslivet og nå også i utdanningslivet. At et flertall har sikret en avkorting av studietiden når en har lang praksis bak seg, underbygger at denne utviklingen nå ikke lenger kan snus. Det taler også til Regjeringens fordel at de nå har bebudet en proposisjon som gir alle voksne den samme juridiske rett til videregående opplæring som 16–19-åringer. Da vil arbeiderbevegelsens langvarige kamp bli kronet med hell. På samme måte ser vi det vedtak som vil bli gjort senere i dag, som vil gi studieorganisasjonene eksamensrett i en overgangsperiode. Det vil sikre alle dem som har opplyst at de ønsker videregående opplæring, mulighet til å få denne uten for lang ventetid. Utdanning, kunnskap og erfaring vil i fremtiden i enda høyere grad enn i dag være den enkeltes viktigste konkurransefortrinn på arbeidsmarkedet. Uten utdanning er det større risiko for å stå svakt i kunnskapssamfunnet. Derfor må vår utdanningspolitikk gjennomsyres av en genuin vilje til å gi utdanningsmuligheter til så mange som mulig. Da gis det virkelig forutsetninger for personlig utvikling, noe som dermed bidrar til hele samfunnets kulturelle utvikling. Til slutt vil jeg vise til at en samlet komite mener at Regjeringen må rydde opp i forhold til kunsthøyskolene. Vi vil få en egen sak om dette til våren – altså for budsjettåret 2000. Med dette vil jeg anbefale innstillingen.