Lars Arne Ryssdal (Høyre), 1999-10-12:
Norge er i en unik posisjon ved århundreskiftet. Vi har en nasjonal økonomisk formue som gir oss et stort potensial til å videreutvikle infrastruktur, utdanningssystem og velferdsordninger i en stadig tøffere konkurranse i det internasjonale samfunn. Men mentaliteten både i befolkning og det politiske miljø må endres dersom vi skal lykkes. Der vi i Norge har vært vant til å diskutere utfordringer rundt arbeidsledighet, blir det i årene fremover en vel så stor utfordring å skaffe nok arbeidskraft til satsinger i konkurranseutsatt næringsliv, innen utdanning og omsorgsoppgaver. Den nye utfordringen blir å få oppmuntret flere til å stå lenger i arbeidslivet, til å rive ned generasjonsbarrierer, å skape et mer fleksibelt arbeidsmarked og å slippe til en større andel innvandrere i arbeidsmarkedet. Pensjonene i folketrygden må sikres av denne generasjonen, vi kan ikke overlate finansieringen av de neste tiårs pensjoner til neste generasjon skattebetalere. Norge må utvikle en energipolitikk som tar hensyn til vår posisjon som energileverandør, og som ikke først og fremst begrenses av seminardiskusjoner fra Natur og Ungdom. Norsk skole må ta steg mot høyere kvalitet. Den skal bli verdens beste. Vi må gi en bedre utdanning rettet mot behovene til dem som faller gjennom i dagens skolesystem. Vi må sikre at universiteter og høyskoler kan utvikle spisskompetanse hos studentene, ikke minst ved at forutsetningene bl.a. i realfag bedres hos dem som blir tatt opp i høyere utdanning. Vi ser fra andre land at der går det i en helt annen retning enn det vi har en tendens til når vi diskuterer politikk her. I Spania har man fått en konservativ regjering som på få år har maktet å få landet på vei mot nordeuropeisk nivå økonomisk sett, med stabile offentlige budsjetter og stabile priser. Finland har nå EU-formannskapet og sitter i førersetet når det gjelder å få en ny politikk rettet mot Russlands plass i et nytt Europa. I Danmark og Sverige diskuterer de lavere bedriftsbeskatning, ikke høyere. Og i Tyskland og Storbritannia har man sosialdemokratiske regjeringssjefer som har tatt over etter konservative, og som har trukket lærdommer fra sosialdemokratiske feilgrep i fortiden. I et felles dokument fra Tony Blair og Gerhard Schröder heter det bl.a. at arbeidet med å fremme sosial rettferdighet blir av sosialdemokratiet til tider blandet sammen med likhet i utkomme. Resultatet var en neglisjering av betydningen av å belønne innsats og ansvar og gjorde at sosialdemokratiet ble knyttet til konformitet og middelmådighet, snarere enn oppmuntring til kreativitet, mangfold og kvalitet. Arbeidsinnsats ble beskattet stadig hardere. Og videre: Middelet for å oppnå sosial rettferdighet ble knyttet til stadig å øke offentlig forbruk uavhengig av hva man oppnådde, eller hvilken betydning den resulterende skattlegging fikk på konkurranseevne, sysselsetting og levestandard. Det siste kan for så vidt også være en replikk til Grethe G. Fossum, som hevdet at Høyre alltid i sin sjel var opptatt av de rike. Nei, det som er riktig, er at Høyre er opptatt av at flere enn staten må ha kapital til å bidra til verdiskaping og til å investere i nye arbeidsplasser. Under Willoch-regjeringen ble det en jevnere inntektsfordeling i Norge bl.a. fordi flere kom i arbeid. I Norge peker skissene om et budsjettforlik mellom sosialdemokrater og Regjeringen i motsatt retning av det deres politiske feller i Europa taler om. Det forlik vi ser konturene av, formes av kortsiktige interne behov, ikke av langsiktig horisont. Det er på nytt historien om den blinde som skal lede den halte. En regjering som mangler horisont med hensyn til hvor den vil, skal lede et skadeskutt arbeiderparti ut av en plagsom intern krisestemning. Skissen til forlik er tuftet på en fordelingspolitikk som peker i en helt annen retning enn det selv sosialdemokratene i Europa nå erkjenner. Arbeiderpartiets problemer etter valget har overskygget at trontalen var uten de viktige nye ideene om hvor Norge bør orientere seg. Fortsatt svarer Bondeviks mannskap «kommisjon» hver gang nye problemer bringes opp i norsk debatt. En slik regjering kan nok leve med at statsbudsjettet som helhet har fått stempelet grått. Verre blir det når trontalen – budsjettets motstykke – er like fargeløst. Og ille blir det når Regjeringen ved å velge politisk bigami som samlivsform, heller ikke har noen politisk kurs den vil følge, men er fornøyd med vingling fra side til side.