trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-01-30:
Tilbudet i eldreomsorgen skal være stort nok og godt nok. Det betyr tilbud om hjelp til eldre som trenger det, at tilbudet skal ha god kvalitet, og at en skal møte brukernes ulike behov. Hva som er et godt tilbud, vil være forskjellig fra bruker til bruker. Noen som trenger heldøgns pleie og omsorg, vil ønske dette på et sykehjem, mens andre ønsker å bli boende i eget hjem så lenge det er mulig med tilrettelagte hjemmetjenester. Gjennom Handlingsplan for eldreomsorgen har vi siden 1997 bygd ut eldreomsorgen for å øke kapasiteten og gi tilbud om enerom til alle som ønsker det, og for å modernisere og renovere gammel bygningsmasse. Gjennom handlingsplanen skal de fysiske forholdene legges til rette for en god eldreomsorg. Kvalitet handler også om innhold i tjenestene. Vi kommer med en sak til Stortinget denne våren som sier noe om avslutningen av eldreplanen. Der skal vi også ta for oss de videre utfordringer i eldreomsorgen. Vi tar også sikte på å komme tilbake neste år med en stortingsmelding om innhold og kvalitet i eldreomsorgen. Vi skal også se på ressurssituasjonen i sektoren og finansiering av tjenestene, både når det gjelder brukerbetaling og kommunenes økonomiske situasjon. Gjennom den handlingsplanen som vi har hatt innen eldreomsorgen, har også antall årsverk innenfor heldøgns pleie- og omsorgstilbud økt. Departementet har også gitt en veiledning til kommunene om krav til kvalitet. Den kommer vi til å endre til en forskrift, slik at kommunene kan stille krav til innholdet i sine tjenester – enten de er i egen eller i privat regi. Like fullt kan også brukeren stille klare krav til innhold i tjenesten. Når det gjelder den konkrete situasjonen som jeg tror representanten refererer til, i den kommunen som tvangsflytter, har jeg bedt tilsynsmyndighetene gi en tilbakemelding på den saken.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-01-30:
Kommunene har ansvar for drift av pleie- og omsorgstjenestene, og etter mitt syn er det også slik at den beste utforming og prioritering er den som gir nærhet i forhold til kommunen og den enkelte bruker. Så har jeg lyst til å si til representanten at det kan være ulike grunner til at pasienter må flytte fra et sykehjem til et annet, bl.a. fra flersengsrom til enerom, og fra gamle bygninger som blir modernisert, til nye. Dette er en del av eldreplanen. Senest i går var jeg i Ålesund og så at nettopp dette var gjort på en forbilledlig og god måte. Det handler imidlertid mye om at kommunen og den enkelte leder har en dialog med og gir informasjon til pårørende og brukere som gjør at man er inkludert og til stede i sitt liv.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-01-30:
Det er ingen bemanningsfaktor. Det er nok noen normer som ligger der, men det er ingen overordnet prosent som sier hvordan bemanningsfaktoren skal være i et sykehjem. Dette handler om kommunenes anledning til å differensiere, både når det gjelder tilbudet i åpen omsorg, i omsorgsboliger og i sykehjem. Utgangspunktet er at kvaliteten og tilbudet skal stå i forhold til den enkeltes behov, og at det er utgangspunkt både for bemanning og det kvalitetsmessige innhold. Når det gjelder legetilsyn i sykehjem, ligger dette under helseministerens område, men vi har også et nært samarbeid, nettopp fordi kvaliteten er viktig i eldreomsorgen. Og det som er veldig klart, er at vi ser at det er en del kommuner som ikke har utnyttet den muligheten som ligger i fastlegereformen, nemlig å tilplikte fastlege sju timer pr. uke i forhold til eldreomsorg.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-01-30:
Det er helt riktig at vi vil ha en ny sosialpolitikk. Det har vært bred politisk enighet om de store velferdsendringene i det norske samfunnet, og det har også vært bred politisk enighet om veldig mange av de tingene som preger sosialpolitikken. Vi har allerede ved inngangen til dette året, i en tilleggsproposisjon, gitt retning for hva som skal være deler av vår sosialpolitikk, og det går på å øke barnetillegget i forhold til uføre, det går på lavterskeltilbud – det går på en rekke ting som vi har satt på dagsordenen for 2002. Vi er i full gang med å jobbe med tiltaksplanen mot fattigdom. Vi jobber med å avslutte eldreplanen, og vil komme tilbake til Stortinget med hva som er kommet ut av den, og hvordan vi skal håndtere videreføringen. Vi jobber videre også med en handlingsplan mot rus. Det har vi allerede startet på i forhold til året 2002, og vi kommer tilbake med ytterligere en reform innenfor rusomsorgen. Vi har også viktige ordninger som gjelder innenfor trygdeområdet, både når det gjelder pensjon, uføretrygd og en rekke andre forhold. Det er viktig å si at veldig mange av de områdene som er innenfor sosialministerens ansvar, favner alle i Norges land, og slik sett også er sentrale. Vi er opptatt av å ha et nett og de grunnleggende rettigheter til stede, som det har vært bred politisk enighet om, men vi ser også at vi er nødt til å skreddersy for å fange opp dem som faller gjennom disse nettene. Det handler om både – og, både nett og skreddersøm.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-01-30:
Det er godt å høre at representanten viser til en rekke ordninger som vi også viderefører, og som ulike regjeringer har vært med på. Det borger for at det er bred enighet. Ny sosialpolitikk betyr at vi skal ha de gode velferdsordningene i bunnen, men at vi også skal ha skreddersøm. Det arbeidet er i full gang, og vi kommer til Stortinget med saker både om oppfølging og videreføring innenfor eldreomsorgen, handlingsplan mot rus og i tillegg tilsvarende for fattigdom.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-01-30:
Dette bringer meg til Stortingets klare anmodning om å utrede en felles etat av trygdekontor, sosialkontor og Aetat. Det er med stor entusiasme vi har gått i gang med det arbeidet. Det er et villnis å være bruker av disse tjenestene ute i Kommune-Norge i dag, bl.a. fordi det handler om å fortelle sin lidelseshistorie på flere kontorer. Men det handler også om at tjenestene ikke er godt nok samordnet. Dette vil være en del av den utredningen som vi allerede er i gang med, som skal være ferdig første halvår, og som vi kommer til Stortinget med til høsten.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-01-30:
Når det gjelder skolebøker, er det under en annen statsråds område, men jeg skal likevel svare på det som er det generelle. Det er at hvis vi skal ha en tiltaksplan som treffer dem det gjelder, er det viktig å forsikre seg om om det er slik at det er de universelle løsningene som er de riktige. Dette er en del av den gjennomgangen vi har bl.a. i forhold til tiltak mot fattigdom. Det er viktig i den nye sosialpolitikken at vi har gode velferdsordninger, men vi må være sikker på at de virker. Vi må også være sikker på at de virker i forhold til den enkelte og den som trenger det. Det er her skreddersømmen kommer inn. Det er i så fall gledelig hvis representanten kan være med på at det skal virke i forhold til den enkelte, men også skal være en sikkerhet i forhold til grupper, og at man er mer opptatt av skreddersøm enn det å tenke bare utjevning.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-01-30:
Stiftelsen Landsforeningen Rettferd for Taperne ble stiftet i juni 1995, som en fortsettelse av «Aksjon rettferd for taperne». Stiftelsen er en landsomfattende interesseorganisasjon med formål å bedre tapernes livssituasjon og legge forholdene til rette for å hindre at det blir flere tapere. Stiftelsen mottar henvendelser fra enkeltpersoner som bl.a. har hatt problemer med behandling ved sosialkontor/trygdekontor, mangelfull skolegang og feilplasseringer. Ifølge tall fra stiftelsen har nærmere 48 000 personer kontaktet organisasjonen siden oppstarten i 1993. Stiftelsen har også engasjert seg i arbeidet vedrørende krigsbarnas situasjon. Stiftelsen Landforeningen Rettferd for Taperne er én av flere frivillige organisasjoner og stiftelser som representerer svakstilte grupper, og som har mottatt tilskott fra Sosial- og helsedepartementet over statsbudsjettets kap. 614 post 70. Foruten den statlige støtten er inntektene i det vesentligste basert på medlemskontingent. Sosial- og helsedepartementet har siden 1994 gitt økonomisk støtte til drift av stiftelsen. Tilskottet har økt betraktelig, og de to siste årene, altså i 2000 og i 2001, er årlig tilskott tilstått med 800 000 kr. Dette beløp er innvilget i forståelse med organisasjonen for å møte deres behov for forutsigbarhet. Stiftelsen søker for 2002 om 1,5 mill. kr til drift. Forvaltningsansvaret for midler på kap. 614 post 70 er overført til det nye Sosial- og helsedirektoratet med virkning fra 1. januar 2002. Med bakgrunn i dette er søknaden for 2002 oversendt Sosial- og helsedirektoratet for behandling. Fra direktoratet har departementet fått opplyst at stiftelsen Landsforeningen Rettferd for Taperne i disse dager får overført et foreløpig tilskott for 2002.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-01-30:
Stiftelsen Landsforeningen Rettferd for Taperne er én av mange foreninger og stiftelser som henvender seg med søknader om økonomisk støtte, og jeg har også hatt møter og samtaler med veldig mange av dem allerede. Den problemstillingen som representanten Hanssen tar opp, er også blitt presentert av disse. Det som på en måte kan være det mest praktiske og greie grepet, er at det ikke bare er en årlig utbetaling, men at det er intervall, slik at man på en måte får noe å starte året med, og at man også har samtaler om forutsigbarhet i forhold til det å drifte. Men det handler litt om innretningen på søknaden, om organisasjonens, stiftelsens eller foreningens formål, og også om å ha en samtale om hvordan man faktisk driver i forhold til den målgruppen som vi felles er interessert i å ha en god holdning til.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-01-30:
Det er interessant og positivt å høre at sosialministeren er opptatt av forebygging, men det må også til en del konkrete tiltak. Blant annet dette med sosial boligbygging syns jeg kanskje har vært flagget lite fra den nåværende regjering når det gjelder å skaffe rimelige utleieboliger for ungdom. Men skal man drive forebygging og snu denne utviklingen, er det viktig at en snur noe av flyttestrømmen og det presset som er på disse områdene som nå har høyest boligpris. Jeg vil spørre sosialministeren om hun mener det vil være en riktig utvikling nå å legge til rette for større kommuner, større folkeflytting og dermed enda større press på de områdene som har høye boligpriser i dag, eller om det også vil være forebyggende med hensyn til utjamning av boligpriser og levekostnader å beholde en del av befolkningen i distriktene istedenfor å lage slike store pressproblemer som vi har allerede i dag, og som vi kommer til å få i enda større grad om sentraliseringen skal gå raskere.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-01-30:
Først en kommentar til dette med tvangsflytting. Jeg er enig med sosialministeren i at det i en overgangsfase kan være behov for å flytte ut fra en institusjon på grunn av renovering og ombygging. Men vi har også den siste tiden opplevd at hele grendesamfunn med eldre mennesker er bedt om å flytte ut fra grenda og inn i eldreinstitusjon. Det harmonerer lite med den valgfrihet som jeg trodde også denne regjeringen la opp til, og jeg syns at sosialministeren skal kommentere det. I dette tilfellet viser vel det at det er satset for mye på bolig og kanskje for lite på åpen omsorg og hjemmesykepleie og hjelp i hjemmet. Så til innholdet i tjenestene og krav til kvalitet. Jeg er glad for at det kommer en oppfølgingssak på det i tråd med Omsorg 2000, som vi hadde til behandling i Stortinget i forrige periode. Bemanningsfaktor er et viktig tema i forbindelse med kvalitet og god nok bemanning. Vil Regjeringen legge opp til at det nå skal være en bemanningsfaktor på pleie og omsorg og på legedekning i f.eks. sykehjemmene?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Det er interessant at debatten nå går i retning av det som har med høye bokostnader å gjøre. Men i den debatten vi har om fattigdomsproblematikken, er det veldig ofte en gruppe som blir uteglemt, og som svært ofte er den som faktisk sliter mest, og det er landets mange tusen minstepensjonister. Særlig i bynære områder og i byer med høye boutgifter der man ikke eier boligen selv, er det veldig mange minstepensjonister som sliter på grunn av den lave pensjonen de har. Da har det gjennom tidene vært interessant å legge merke til at partiet Høyre, som statsråden kommer fra, til enhver tid har støttet det foreliggende forslag fra Regjeringen når det gjelder trygdeoppgjøret, eller har gått imot forslag til økninger for minstepensjonistene. Og da er spørsmålet mitt til statsråden: Vil denne statsråden fra Høyre ta mer hensyn til pensjonene og pensjonsutviklingen for minstepensjonistene, slik at de kan komme ut av et uføre med høye utgifter, høye boutgifter og lite å leve av?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Jeg vil få lov til å stille et spørsmål til sosialministeren. Stortinget har vedtatt en utbygging når det gjelder eldreomsorgen i Norge, og vi har brukt milliarder av kroner ute i kommunene på å få en bedre eldreomsorg. Fremskrittspartiet har over lang tid advart mot denne formen for utbygging som man ser for seg, fordi det mer minner om en boligreform, og vi ser nå konsekvensene av den. Det er fortsatt lange køer når det gjelder sykehjemsplasser, antallet sykehjemsplasser sett i forhold til tidligere år har ikke økt noe vesentlig, og vi ser dårlig bemanning og høyt sykefravær blant de ansatte, som gjør at tilbudet blir dårlig for dem som skal inn på sykehjem. I tillegg ser vi nå faktisk at en del kommuner gir et dårligere tilbud. Vi er til og med oppe i en situasjon der en kommune nå har foreslått å tvangsflytte en del eldre ut av et botilbud og inn i et annet. Spørsmålet mitt til sosialministeren er: Hvilke tiltak vil sosialministeren sette i verk overfor kommuner som ikke har fulgt opp eldreplanen på en skikkelig måte?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Jeg takker statsråden for svaret og ser fram til at man kanskje griper fatt i akkurat den kommunen når det gjelder den tvangsflyttingen som der finner sted, for det kan ikke være en god behandling av våre eldre at man skal tvangsflyttes på grunn av at kommunen har et annet syn på hvor man skal bo. Likevel ser vi at det innenfor eldreomsorgen er veldig store forskjeller fra kommune til kommune. Vi ser at det er store forskjeller på hva slags tiltak og boformer man satser på. Veldig ofte har det sammenheng med den økonomiske situasjonen som kommunen selv mener de er i, og hvilke prioriteringer den enkelte kommune gjør. I den sammenheng ønsker Fremskrittspartiet bl.a. at man må se på om staten kan overta ansvaret også for eldreomsorgen, nettopp med tanke på å kunne gi et likeverdig tilbud til landets innbyggere. Vil statsråden se nærmere på muligheten for at staten eventuelt kan overta ansvaret for eldreomsorgen?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-30:
Det er bra at sosialministeren også har engasjert seg i spørsmålet omkring fattigdom og dem som kommer vanskeligst ut. Spørsmålet blir likevel hvordan man rent praktisk kan føre en politikk som ivaretar dem som har det vanskeligst. Jeg vil i den forbindelse sette søkelyset på konsekvensene av de endringene som har skjedd med hensyn til ytelser til medisinsk rehabilitering og yrkesrettet attføring. Slik regelverket er blitt etter at Stortinget – dvs. stortingsflertallet, SV var imot – foregående år gjorde vedtak til endring, reduserer man antall utbetalingsdager pr. uke fra seks til fem dager, ektefelletillegget faller bort, skatten øker, trygdeavgiften øker, halve særfradraget faller bort, mulighet til å tjene et fribeløp faller bort, og stønad til dekning av husholdningsavgiften faller bort. I sum betyr dette at en rekke personer som har vært på yrkesrettet attføring eller har mottatt rehabiliteringspenger, i praksis nå må gå på sosialstønad for å få endene til å møtes. Dette bør være et område som sosialministeren bør engasjere seg i med hensyn til konsekvensene. Har sosialministeren tenkt å gjøre noe med de forholdene jeg her påpeker?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-30:
«I statsbudsjettet for 2002 ble det vedtatt fulle egenandeler for sterilisering. Ved landets sykehus meldes det nå om masseavbestillinger av sterilisering. Særlig melder kvinner avbud etter at egenandelen har blitt 6 000 kroner for å la seg sterilisere. Vil statsråden vurdere gjeninnføring av refusjon for sterilisering, med bakgrunn i at så mange ikke ser seg råd til å gjennomføre sterilisering med de egenandelene som er innført?»
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-30:
Jeg vil tro at helseministeren og jeg har sammenfallende syn med hensyn til at svangerskap kan unngås på andre måter enn via aborter. Det er jo all mulig grunn til å tro at de som lar seg sterilisere, gjør det fordi de allerede har fått de barna de ønsker, og at de gjennom sterilisering ønsker å unngå å bli gravid på nytt. Dersom dette fører til at en rekke personer som ønsker å la seg sterilisere, ikke blir sterilisert, er det rimelig å anta at en del av dem vil kunne bli gravide, og at de dermed får uønskede svangerskap – at abort rett og slett kan bli et alternativ, noe jeg oppfatter som svært uheldig. Diskusjonen omkring grenseoppganger mellom medisinsk behandling og ikke-medisinsk behandling har ført til denne typen egenandeler. Men dersom konsekvensen av denne typen høye egenandeler skulle bli økte aborttall, ser helseministeren det uhyre betenkelige i det, og at man kan ha som et virkemiddel lave egenandeler for sterilisering for å hindre en slik utvikling?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-30:
SV gikk jo helt imot egenandeler i forhold til sterilisering, mens vi gikk imot de høye egenandelene som er innført ved assistert befruktning – vi gikk inn for en egenandel i størrelsesorden rundt 23 000–24 000 kr for tre forsøk med assistert befruktning. Jeg har lyst til å trekke fram en annen problemstilling knyttet til det med egenandeler nå. Også når det gjelder assistert befruktning, meldes det om et betydelig antall avbestillinger i Norge, og det er en betydelig økning med hensyn til å få gjennomført behandlingen i utlandet, og da spesielt i Danmark. Selv om jeg vil understreke at SV i sitt forslag også hadde egenandeler, var de altså lavere ved assistert befruktning. Men hvis konsekvensene av så høye egenandeler som man har på den type tjenester, blir at vi risikerer å tape fagmiljøene i regi av det offentlige i Norge, ser helseministeren også der betenkeligheten knyttet til så høye egenandeler som man har fått i relasjon til assistert befruktning?
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-01-30:
Jeg vil gjerne få stille et spørsmål til sosialministeren. Sosialministeren har ved flere anledninger sagt at det er behov for en ny sosialpolitikk. Det åpner for en spennende debatt. Hva skal den nye sosialpolitikken i så fall gå ut på? Sosialministeren har gjort det klart at Regjeringen er mindre opptatt av utjevningspolitikk og mer opptatt av målretting, behovsprøving og skreddersøm. Sosialministeren har nå styrt sitt departement i over hundre dager. Kan hun nå komme med konkrete eksempler på hvordan denne nye sosialpolitikken skal gi seg utslag i praktisk politikk?
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-01-30:
Jeg takker for svaret. Sosialministeren har gått ganske høyt på banen og sagt at det er snakk om og behov for en ny sosialpolitikk. Det skaper jo forventninger. Det sosialministeren nå refererer til, er at man gjennom statsbudsjettforslaget bevilger mer til eksisterende ordninger, man snakker om at det skal fullføres en eldreplan som ble vedtatt for fire år siden, og så skal man lage en rusplan som man for lenge siden har bestemt skal lages. Jeg mener at man nå med rette må kunne stille noen krav til sosialministeren om at denne nye sosialpolitikken etter hvert må kunne gi seg utslag i noen praktiske eksempler og ikke bare at man refererer til at man har planer om å lage planer. Så jeg gjentar spørsmålet mitt: Kan sosialministeren komme med ett konkret praktisk eksempel på ny sosialpolitikk?
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-01-30:
Jeg vil da få lov til å stille sosialministeren følgende spørsmål: «Stiftelsen Landsforeningen Rettferd for Taperne har en vanskelig økonomisk situasjon. Denne har etterhvert forverret seg. Det er vanskelig for foreningen å ikke ha en viss forutberegnelighet med henblikk på økonomisk støtte. I statsbudsjettet blir det hvert år avsatt midler til tilskudd til fordeling til foreninger over kap. 614 post 70. I årets budsjett er det avsatt 39,2 mill. kroner. Vil statsråden kunne sikre foreningen passende støtte raskt?»
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-01-30:
Jeg vil få takke for svaret. Det er ikke så ofte vi i denne salen har anledning til å gi ros til hverandre, men det føler jeg behov for å gjøre nå. Det som var mitt viktige poeng i spørsmålet, var at stiftelsen hadde behov for litt rask hjelp. Det har sosialministeren bidratt til at foreningen har fått, og det skal sosialministeren ha ros for. Det mitt tilleggsspørsmål vil måtte gå på, er om sosialministeren har gjort seg opp noen tanker om hvordan statsbudsjettsystemet, som selvfølgelig følger årlige bevilgninger, skal kunne gi denne type foreninger noe mer forutsigbare rammer. De fleste har husleiekontrakter gående, de har regninger som forfaller med jevne intervall, og så får man dette tidsskillet rundt årsskiftet, der det først skal vedtas et nytt budsjett, og så skal på en måte systemet greie å få utbetalingene på plass. Nå har sosialministeren tatt et godt grep i denne saken, men har statsråden tenkt noe på lengre sikt?
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-01-30:
Jeg takker nok en gang for svaret. Jeg ser fram til at statsråden skal jobbe videre etter de linjer hun nå skisserte, og jeg stiller meg selvfølgelig til disposisjon for et samarbeid om dette.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-30:
I forbindelse med kampen mot fattigdom og en ny velferdspolitikk er det en gruppe som har vært nevnt også tidligere i dag i denne spørretimen, og det er folk som er avhengig av attføringsytelser. Der er reglene nå endret slik at mange av disse, etter de meldingene vi får, er avhengig av å gå på sosialkontoret for å få supplerende økonomisk hjelp for å holde hodet over vannet. Da er mitt spørsmål til statsråden: Er statsråden enig i det prinsipp at trygdeytelser, også inkludert attføringsytelser, skal være på et nivå som sikrer trygdemottakerne et trygt økonomisk fundament uten å være avhengig av sosialhjelp, og at dette må være et av de viktigste tiltakene i kampen mot fattigdom?
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
«Afghanistan har et akutt behov for hjelp, og det skal i løpet av dette året fra norsk side overføres minst 350 millioner kroner. Hvordan er det mulig å sikre at pengene når frem til formålet i et land som mangler det meste når det gjelder banktjenester, riksrevisjon og kontroll med offentlige midler, og vil Norge som leder av ASG ta initiativ til å sikre at også de midler som overføres fra andre land, ikke blir gjenstand for misbruk og underslag?»
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Jeg takker statsråden for svaret. Det høres jo betryggende ut. Jeg har tillit til at Regjeringen sørger for at alt gjøres for å sikre pengeoverføring til Afghanistan. Det er viktig i en dramatisk situasjon for Afghanistans befolkning, at man ikke legger større vekt på å utarbeide sikkerhetsrutiner enn å få sendt hjelp til et folk som lider. Vi vet at over halvparten av befolkningen i Afghanistan aldri har opplevd fred. Ett av fire barn risikerer å dø før de fyller fem år, og det er enorme problemer innenfor skole og helse, som også statsråden nevnte. Bare 39 pst. av guttene og 3 pst. av jentene går på skole. Primærhelsetjenesten ligger nede. Det er en akutt mangel på medisiner og sykehusutstyr. Afghanistan har nå 70 000 krigsenker, og mange av disse er svært unge. Behovet for krisepsykiatri er enormt. Vil statsråden forsikre at Regjeringen gir høy prioritet til å få hjelpen fram så raskt som mulig?
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Jeg takker stastråden for svaret. Den midlertidige regjeringen i Afghanistan, ledet av Hamid Karzai, har jo helt akutte behov, som nevnt her, når det gjelder utbetalinger av lønninger, og ikke minst det å lindre akutt nød. Karzai-regjeringen opererer i et katastrofeområde og har behov for å levere raskt for å overleve. Det kan selvsagt oppstå meget farlige situasjoner dersom regjeringen Karzai ikke makter å håndtere de akutte problemene. Det er nok av opponenter og revansjelystne grupperinger rundt omkring i landet. Det har vi sett eksempler på også i det siste. Hvordan vil Regjeringen bidra til at Karzai-regjeringen sikres stabilitet?
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Norge er på linje med andre giverland svært opptatt av at hjelpen til Afghanistan skal benyttes mest mulig effektivt for å imøtekomme befolkningens grunnleggende behov og understøtte den skjøre politiske prosessen i landet. Norge vil, som representanten var inne på, yte minst 350 mill. kr til Afghanistan i 2002. Dette beløpet omfatter både støtte til overgangsadministrasjonen, humanitær hjelp, overgangsbistand og mer langsiktig utviklingsbistand. For ikke å miste momentum i den politiske prosessen er det svært viktig at den FN-innsatte overgangsadministrasjonen kan vise til konkrete resultater for befolkningen, som f.eks. utbetaling av lønn og gjenåpning av skoler og sykehus. Norge har derfor i første omgang sagt seg villig til å støtte overgangsregjeringen med ca. 27 mill. kr. For å sikre best mulig kontroll med pengene gir vi imidlertid ingen direkte støtte til afghanske myndigheter. Pengene kanaliseres gjennom et særlig fond som forvaltes av FNs utviklingsprogram, UNDP. Afghanske myndigheter kan bare benytte midler fra fondet etter samtykke fra FNs generalsekretærs spesialrepresentant for Afghanistan. Den langt største delen av den norske innsatsen er imidlertid humanitær bistand. Denne blir kanalisert gjennom FN, Røde Kors, Kirkens Nødhjelp og Afghanistankomiteen. De fleste av de norske frivillige organisasjonene har arbeidet i Afghanistan i lang tid, og vi føler oss trygge på at de vil benytte midlene på en forsvarlig og hensiktsmessig måte. Når det gjelder den mer langsiktige bistanden til gjenoppbygging av Afghanistan, vil denne for en stor del bli kanalisert gjennom et felles fond som skal styres av Verdensbanken i samråd med FNs utviklingsprogram. Hensikten med fondet er nettopp å gi mest mulig effektiv bruk av ressursene gjennom åpenhet, klare prioriteringer og samordnet innsats fra giverlandene. Samordning blant giverlandene, FN-organisasjoner og andre aktører er avgjørende for best mulig utnyttelse av ressursene, og for at grupper og landsdeler ikke skal falle utenfor. Effektiv samordning er også viktig for at afghanske myndigheter skal ha best mulig oversikt og kontroll over bistandsinnsatsen. Norge vil bruke formannskapet i Støttegruppen for Afghanistan, ASG, til å arbeide for dette. Afghansk eierskap er dessuten viktig. Interimregjeringens leder, Hamid Karzai, har gjort det klart at overgangsregjeringen vil legge avgjørende vekt på å bekjempe korrupsjon, underslag og annen misbruk av offentlige midler. Full sikkerhet mot misbruk har vi ikke. Men med de kanaler som nå er på plass, har vi etter mitt syn et godt utgangspunkt for at bistanden vil bli brukt til det beste for Afghanistans befolkning.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
I tillegg til de rystende tall som Lars Rise helt riktig påpeker, kan jeg nevne også at Afghanistan etter våre tall har verdens høyeste barnedødelighet, og vi står overfor en meget, meget kritisk situasjon. Vi vet alle at klarer ikke giversamfunnet å passere det jeg vil kalle for denne prøven, vil det få meget dramatiske konsekvenser. Representanten Rise har helt rett i betydningen av at befolkningen må se raske resultater – det må skje fort, og det må gå på grunnleggende behov. Vi gjør nå maksimalt for at man skal koordinere giverinnsatsen, slik at det ikke er på givernes side at feilene begås. Vi er ikke helt tilfreds med den struktur som er lagt, og vi jobber intenst for at nå skal all koordinering skje i Kabul, slik at man får mest mulig effektiv utnyttelse av midlene. I tillegg jobber vi altså i forhold til disse fondene, slik at full åpenhet eksisterer, og det er full kontroll med midlene så langt det overhodet er mulig.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Vi har vært blant de land som har vært raskest ute med støtte til overgangsadministrasjonen, gjennom dette fondet til FNs utviklingsprogram, UNDP. Norge er blant de land som har støttet administrasjonen med mest midler og blant dem som har vært raskest på pletten med det, nettopp fordi vi ser at dette er en så skjør fredsprosess at hvis ikke regjeringen Karzai lykkes med å få stablet på bena en skikkelig administrasjon som kan levere, har vi et meget stort problem, og sikkerhetsproblemene kan da øke betydelig, slik representanten Rise er inne på. Vi har vel sagt internasjonalt og i forbindelse med Tokyo-møtet at mesteparten av våre langsiktige ressurser vil gå til det felles fondet som de multilaterale institusjonene, med Verdensbanken i spissen, vil få ansvaret for. Det er nettopp for å kunne styrke interimadministrasjonen og styrke koordineringen, slik at man får mest mulig på den ene siden afghansk eierskap og minst mulig problemer i form av ukoordinert giverinnsats. Så jeg vil mene at Regjeringen gjør maksimalt for å gjøre nettopp det representanten Lars Rise ønsker.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Regjeringen legger vekt på at bistanden til Afghanistan bygger opp om den politiske prosessen og fredsarbeidet. Rapporten fra Chr. Michelsens Institutt, som var bestilt av Utenriksdepartementet, er et viktig bidrag til planleggingen av norsk støtte, og den påpeker et helt sentralt anliggende. Den peker på viktige problemstillinger som vi kjenner fra f.eks. Øst-Timor og krisen der. Regjeringen tar ikke sikte på å gå inn med bilateral stat til stat-bistand i den nåværende situasjonen. Det ville legge et altfor stort beslag på den afghanske kapasiteten. Foruten bruk av multilaterale kanaler, dvs. FN og det internasjonale banksystemet, vil vi bygge videre på tidligere innsats gjennom frivillige organisasjoner, bl.a. Kirkens Nødhjelp, Afghanistankomiteen og Røde Kors. Under det nylig avholdte Tokyo-møtet om gjenoppbygging av Afghanistan ble det gitt løfter om i alt 1,8 milliarder dollar for 2002. Det afghanske interimsstyret har svært begrenset kapasitet. Menneskelige ressurser i Afghanistan er dessuten utarmet, institusjonene er i oppløsning, og økonomien er fragmentert. På grunn av denne begrensede kapasiteten til afghanske myndigheter vil giverkoordinering være helt avgjørende. Samtidig er det også nødvendig å sikre afghansk eierskap og ledelse i gjenoppbyggingsarbeidet. Det er en veldig nær sammenheng mellom koordinering og afghansk eierskap. Regjeringen vil benytte Norges formannskap i Afghanistan Support Group til å arbeide for at bistanden blir så effektiv som mulig og i samsvar med afghanernes behov. Vi vil også arbeide for å fremme tett koordinering på giverlandsiden – blant FN-organisasjoner, de multilaterale utviklingsbankene, bilaterale aktører og andre aktører, som de frivillige organisasjonene. Det skal opprettes et felles giverfond for gjenoppbygging av Afghanistan. Et fond vil støtte opp om koordineringen og forenkle oppfølgingen av bistanden for afghanerne. Dette håper vi vil medføre at kapasitetsproblemene på afghansk side vil kunne håndteres. Fondet for gjenoppbygging skal administreres av Verdensbanken i samarbeid med FNs utviklingsprogram, UNDP, Den islamske utviklingsbanken og Asiabanken. Tørke over to tiår med konflikter har ført til en prekær humanitær situasjon. Det vil være nødvendig å fortsette med humanitær bistand parallelt med mer langsiktige utviklingstiltak og direkte støtte til den midlertidige administrasjonen. Det vil fra norsk side bli lagt vekt på å se humanitær bistand i nær sammenheng med freds- og forsoningstiltak, menneskerettigheter og langsiktig utvikling. Av spesifikke tiltak vil vi bl.a. vurdere støtte til administrasjonen, mine-relaterte tiltak, repatriering og reintegrering av flyktninger. Sosiale sektorer, særlig jenters utdanning og menneskerettigheter, vil også bli prioritert. Andre aktuelle prosjekter vil fokusere på vannressursforvaltning og matvaresikkerhet.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Representanten Osmundnes" resonnement holder skikkelig. Det er et resonnement som vi i Regjeringen fullt ut deler, både betydningen av å styrke de nasjonale institusjonene og at det er forutsetningen for å få til en overgang og en stabilitet mot en langsiktig og bærekraftig utvikling for Afghanistan. Vi i Regjeringen er også enig i betydningen av å satse på langsiktige tiltak. Det er alltid et ønske fra mange givere om å være med på kortsiktig humanitær krisehjelp, med flagget til topps og høy sigarføring – omtrent. Samtidig glemmer man at de langsiktige tiltakene må på plass. Det er ikke fullt så attraktivt å reklamere for det. Men i denne situasjonen har vi sett at selv om vi ønsker oss en bedre giverkoordinering enn det vi hittil har hatt, er det likevel slik at den giverkonferansen som ble avholdt i Tokyo, synliggjorde at mange land nå stiller opp med gjenoppbyggingsbistand og med langsiktig bistand. Så vi har faktisk en situasjon som innebærer at mange giverland har skjønt poenget. Vi får håpe at det også kommer penger, for løftene er gitt, også løftene om gjenoppbyggingsbistand og langsiktig hjelp. Men det gjenstår alltid å se om pengene kommer til rett tid. Der er det mange som ikke har noen grunn til å slå seg på brystet, og der ønsker vi å være vaktbikkje.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Jeg er glad for at representanten Osmundnes tar opp konferansen Financing for Development, Finansiering for utvikling. Dette vil være en av de viktigste korsveiene i internasjonal utviklingspolitikk . Det vil være prøven på hvorvidt de internasjonale giversamfunnene klarer å stille opp med tilstrekkelig forpliktende ressurser for å oppfylle de utviklingsmål og tusenårsmål som vi alle i fellesskap har satt oss. La meg komme med en liten positiv tilbakemelding i den sammenheng. Et forberedende møte og forberedende forhandlinger ble avsluttet i helgen i New York, og det viser at det foreløpig går i retning av enighet om et sluttdokument som også inneholder forpliktende formuleringer. Dette er i hvert fall et skritt i riktig retning, slik at vi ikke får en stor nord-sør-konflikt på denne konferansen, som er en forutsetning for å drive prosessen på rett spor. Vi etterlyser selvfølgelig en vilje hos OECD-landene til også her å følge opp gode formuleringer med reelle ressurser. La meg si at selv om OECD-landene har redusert sin bistand, som statistikken viser, er det nå noen land som snur tendensen. Det er løfterikt.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Jeg har følgende spørsmål til landbruksministeren: «Boplikt i forbindelse med erverv av bolig praktiseres i flere kommuner, spesielt på Sørlandet. Professor Normann Aanesland mener krav om boplikt medfører et offentlig tyveri fra boligeierne i milliardklassen. Lillesand kommune har til og med innført boplikt også for arvinger. Oppfylles ikke boplikten, risikerer man at familieeiendommen går på offentlig tvangssalg. Man føler seg hensatt til fjerne diktaturer. Er boplikt også for arvinger i tråd med norsk lov, og bør ikke hele konsesjonslovssystemet revurderes?»
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Jeg takker statsråden for svaret. Etter mitt syn var svaret selvsagt heller skuffende. Min klare mening er at hele systemet med både konsesjons-, bo- og driveplikt har en rekke svakheter i seg som gjør det høyst egnet for en omfattende revurdering. Et konsesjonslovverk som hjemler at lokalpolitikere nærmest kan utøve tvangsbosetting og i den ytterste konsekvens også tvinge folk til å selge sin private eiendom, må jo karakteriseres som et høyst upassende offentlig inngrep i et demokratisk land. Mye tyder på at hele konsesjonssystemet ikke fungerer etter hensikten i det hele tatt, og altså ikke i noen vesentlig grad bidrar til å styrke bosettingen, slik hensikten jo egentlig er. Og la meg få si: Burde det ikke ligge innenfor rammen av ethvert demokratisk land å utvise respekt for den private eiendomsretten, samt å la innbyggerne selv få bestemme fritt hvor de vil bo eller eie en bolig i dette landet?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Jeg takker statsråden for svaret. Men la meg få gjenta mitt syn. Jeg mener det slett ikke burde forekomme slike offentlige reguleringer og restriksjoner på omsetning av private eiendommer i dette landet, uansett om disse måtte ligge i strandsonen, strandkanten, eller om det er gårdsbruk på landet. Jeg reagerer altså med harme over denne type offentlige inngrep i den private disposisjonsrett når det gjelder private boliger, som dessuten også representerer et gigantisk offentlig økonomisk røveri fra dem som pålegges boplikt. En som – som jeg selv – kommer fra en landsdel der boplikt i strandsonen er meget aktuell og også meget kontroversiell, ser jo at hele ordningen for lengst er avleggs, fordi det rett og slett ikke bidrar til å sikre fast bosetting i den grad politikerne ønsker, men heller skaper splid, uvennskap, angiveri og dårlig bomiljø i mange av de områdene der boplikt er innført. Da kan en jo ha lyst til å spørre statsråden: Når vi veier det som er intensjonen i loven, opp mot de negative konsekvensene som vi ofte ser i kjølvannet av at dette lovverket praktiseres, mener virkelig statsråden at disse momenter og fakta som jeg her påviser, er uvesentlige i denne sammenhengen når det gjelder å vurdere eller revurdere hele konsesjonslovssystemet, og spesielt med den virkningen dette har vis-à-vis boplikten?
Lars Sponheim (Venstre), 2002-01-30:
Verken konsesjonsloven eller forskrifter gitt i medhold av denne loven inneholder regler om boplikt ved arvingers overtakelse av boligeiendom. Reglene gir imidlertid mulighet til å innføre forskrift om konsesjonsplikt ved salg av eiendommer ut av familien. Slik forskrift er vedtatt i 76 kommuner, med hjemmel i konsesjonsloven slik den lyder etter Stortingets vedtak i 1983. Et fellestrekk ved disse kommunene er at kommunestyrene mener det er fare for at lokalsamfunnene svekkes ved at eiendommer brukes til feriested istedenfor helårsbosetting. Kommunene ligger langs hele kysten til og med Nordland samt i ulike fjellstrøk. Nesten alle kommuner langs Oslofjorden ned til Mandal har innført slik forskrift. Styring av arealbruken er et viktig ledd i det kommunale selvstyret. Jeg vil minne om at forskriftene har en grunnleggende demokratisk forankring. De innføres på lokalt initiativ og etter en grundig behandling i det enkelte kommunestyre. Ordningene er innført etter en offentlig debatt som vitaliserer lokaldemokratiet. Bruk av lovregler som virkemiddel for å hindre uheldig arealbruksutvikling er både vanlig og nødvendig i et samfunn som vårt, og slike reguleringer fører selvfølgelig til prisforskjeller ved eventuell omsetning av eiendommene. Tilsvarende følger har byggeforbudet i 100-metersbeltet i strandsonen og regler knyttet til fredede områder og bygninger. Ikke minst ser man tilsvarende følger hvor kommunene gjennom regelverket i plan- og bygningsloven disponerer areal til ulike formål. Jeg kjenner meg heller ikke igjen i den fremstillingen av reglene som er gitt gjennom reportasjene og dagens spørsmål knyttet til Normann Aaneslands undersøkelser. For ordens skyld gjør jeg oppmerksom på at noen av de kommunene som har innført nedsatt konsesjonsgrense etter konsesjonsloven, også har vedtatt vedtekter etter plan- og bygningsloven som tar sikte på å beholde helårsboliger til bosettingsformål. Lillesand har innført slik vedtekt, og bestemmelsene i vedtekten kan få betydning for bruken av alle boliger, også eiendommer som arves av nær familie. Spørsmål som gjelder slike vedtekter, hører imidlertid inn under kommunalministerens ansvarsområde, ikke landbruksministerens. Jeg vil av den grunn ikke gå nærmere inn på dem.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-01-30:
Jeg er veldig tilhenger av eiendomsretten. Jeg er veldig tilhenger av at vi skal ha stor respekt for eiendomsretten og ha rom for den enkelte eiers frihetsgrad, men jeg tror det er viktig å skille mellom å barbere seg og å skjære av seg hodet og la dette være helt fritt. I et moderne samfunn trengs det reguleringer. Og jeg nevnte noen i mitt svar, knyttet til både 100-meterssone og andre ting som vil påvirke den frie eiendomsretten på mange områder. Når det gjelder dette konkrete spørsmålet, synes jeg igjen det er viktig å understreke at det å innføre arealgrense null i konsesjonsloven, altså la det gjelde for boligeiendommene, er lokaldemokratiets ansvar. Det er de lokale kommunestyrene som bestemmer dette. Det er valg hvert fjerde år. Det kan gjøres til politikkens hovedsak, og man kan sette sammen kommunestyrer som ikke innfører denne ordningen. Det synes jeg må være viktig å understreke. Når det gjelder forholdet innen familien, er det, som jeg sa i mitt svar, ikke knyttet til konsesjonslovens regler. Det er i så fall utelukkende knyttet til det forhold at man vedtar en vedtekt til plan- og bygningsloven. Kommunen har et regulert boligfelt der det bygges boliger, ofte godt tilrettelagt fra kommunenes side, knyttet til vedtekter som gjør at det også i fortsettelsen må være boliger, og ikke bli hytter.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-01-30:
Jeg tror denne spørsmålsrunden viser at her er det noen dyptgående politiske forskjeller som kommer fram. Det å gjøre det fritt fram, slik spørsmålsstilleren legger opp til, helt uten offentlige reguleringer rundt disse spørsmålene, står for meg som en helt utenkelig tanke i et moderne samfunn. Men igjen må vi passe på den fornuftige balansen her. Det er slik at eiendomsrett og skifte av eiendom nok alltid har vakt strid, og også ville gjøre det innenfor et system hvor det var fritt fram. Det vil alltid være noen som lykkes med å få kjøpt attraktive eiendommer, og noen som ikke gjør det, og det kan skape strid i nabolaget og på alle vis. Men jeg har lyst til å minne om én ting til: Regjeringen har gjennom Sem-erklæringen varslet en heving av konsesjonsgrensene til 20 pluss 80 dekar. Det gjør at mange flere eiendommer vil være gjenstand for fri omsetning, hvor det ikke vil være tilknyttet boplikt med mindre det enkelte kommunestyre velger å innføre arealgrense null også for den type eiendommer. Og det er lokaldemokratiets ansvar å ta den beslutningen.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Eg har følgjande spørsmål til justisministeren: «I den seinare tid har pressa ved fleire høve slått opp bilde, namn, alder, bustad o.l. på jurymedlemmene i alvorlege straffesaker. Sjølv om slike oppslag ikkje strid mot gjeldande norsk rett, kan dette likevel auke risikoen for trugsmål mot jurymedlemmene, noko som igjen kan påverke jurymedlemmene i vurderinga av skuldspørsmålet. Er statsråden bekymra for kva verknader slike oppslag kan få, og ser statsråden behov for innstramming i gjeldande regelverk?»
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Eg vil takke justisministeren for svaret. Eg oppfattar svaret slik at justisministeren tar denne problemstillinga på alvor. Eg er elles heilt einig i at ei slik detaljert offentleggjering kan redusere rekrutteringa til juryordninga, slik at vi i framtida kan risikere å få eit smalare utval av jurymedlemmer enn det som er tilfellet i dag, med dei konsekvensane det kan få. Eg må også tilføye at eg har fått tilbakemeldingar frå jurymedlemmer som føler at denne detaljerte offentleggjeringa kan vere og er ubehageleg. Dette kan igjen medføre at juryen ikkje får den nødvendige roa til å utføre arbeidet sitt, som den absolutt bør ha i slike viktige saker. Derfor er det openbert viktig at ein tar denne problemstillinga på alvor og ser vidare på den. Eg håper derfor at det blir sett i verk tiltak før det går for lang tid. Eg kunne tenkje meg å få ei tilbakemelding frå justisministeren om kva tidsramme han ser for seg for eventuelt å setje i verk regelendringar.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Eg oppfatta svaret slik at statsråden ikkje hadde konkludert på nokon måte, men mitt tilleggsspørsmål gjekk på: Dersom ein eventuelt finn grunnlag for å setje i verk endringar, kva tidsramme ser ein for seg her?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-01-30:
Utviklingen den siste tiden har gått i retning av at media stadig mer retter fokus mot person i straffesaker. Dette gjelder både fagdommere og lekdommere. Når det gjelder lekdommere, er de i motsetning til fagdommere i en situasjon der de utfører en borgerplikt når de er jurymedlemmer. De har ikke valgt selv å være jurymedlem, men utfører en plikt som de i utgangspunktet ikke kan kreve seg fritatt fra. Hvis jurymedlemmer blir utsatt for eller frykter å bli utsatt for trusler og represalier, vil det kunne få konsekvenser for folks vilje til å stille opp i slike saker. Det er uheldig hvis utviklingen er i ferd med å gå så langt at folk blir redde for å sitte i en jury. Det kan igjen føre til at reglene om fritak fra valg som jurymedlem vil komme til å bli brukt mer aktivt. Fritaksreglene vil bli vurdert nærmere som en del av den gjennomgang av lekdommerordningen som Stortinget ved vedtak av 13. april 1999 bad Regjeringen om å foreta. Jurymedlemmenes identitet må selvsagt være kjent for siktede, bl.a. for å kunne vurdere om noen er inhabile i saken. Det er imidlertid beklagelig at pressen offentliggjør så mange personopplysninger. Pressen bør trå forsiktig, men det er ikke sikkert at forbud mot identifisering er den beste løsningen på problemet. Åpenhet i rettssystemet er en viktig del av demokratiet, men det stilles opp mot hensynet til jurymedlemmene på den andre siden. Jurymedlemmene og detaljer rundt dem bør ikke være i offentlig fokus, juryen skal arbeide mest mulig uforstyrret, og det er betenkelig hvis jurymedlemmer blir utsatt for ekstra belastninger som følge av oppslag i pressen. Som en mellomløsning kunne man tenke seg at kun navnene til jurymedlemmene ble offentliggjort, slik at bosted, yrke og arbeidssted ikke ble gjort kjent. Det norske samfunn er imidlertid relativt lite og gjennomsiktig, og i svært mange tilfeller vil det ikke være særlig vanskelig å få rede på en persons boligadresse når man kjenner vedkommendes navn. De fleste vil vanligvis heller ikke tidligere ha hatt noen oppfordring til å skjerme sin boligadresse, slik at dette ikke vil være noen fullgod løsning. Problemet stiller derfor lovgiver overfor vanskelige avveininger mellom behovet for beskyttelse av jurymedlemmer på den ene siden og hensynet til åpenhet i rettssystemet på den andre siden. Jeg vil følge utviklingen fremover nøye, og hvis det viser seg å være behov for det, vil jeg se nærmere på om regelverket bør endres.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-01-30:
Jeg gav i mitt svar ikke noen konklusjon i resonnementet om hva en skulle gjøre i forhold til det dilemmaet som representanten tok opp, og jeg gjør det heller ikke i tilleggssvaret. Derfor kan jeg heller ikke si noe om tidspunktet. Jeg oppfatter både alvoret og engasjementet i det spørsmålet som er reist, og hvorfor det er viktig. Det har jeg forsøkt å kommentere ved å resonnere rundt det. For jeg tror at vi står overfor en rekke dilemmaer. De dilemmaene må jeg ta med meg. Hvis det skulle vise seg at vi ikke får den beskyttelse rundt juryens jobb som den skal ha, må jeg forbeholde meg retten til å komme tilbake. Men jeg har ingen konklusjon på det nå. Ett forhold tok jeg opp, og det er at jeg har full rett, som alle andre, til å ytre meg i det offentlige rom. Jeg har kommet med en form for vær varsom-ytring i forhold til medienes håndtering av jurymedlemmer og deres praktiske arbeidssituasjon. Den ytringen står jeg ved.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-01-30:
Som jeg sa har Regjeringen blitt pålagt å gå gjennom ulike sider ved det vi kan kalle jurysystemet, og det vil vi gjøre. Det er et arbeid vi har igangsatt, og jeg kan ikke nå si noe nærmere om når vi vil sluttføre det. Det er ulike spørsmål som er tatt opp overfor Regjeringen fra Stortingets side. Men det engasjementet som representanten her har utvist, tar jeg med meg. Jeg vil nok en gang gjenta at jeg lytter med alvor til den bekymring som representanten har tatt opp, uten at jeg har trukket noen annen konklusjon enn at vi holder oss til det systemet som vi nå følger og praktiserer.