Michael Tetzschner (Høyre), 2015-04-28:
Det er ikke hver dag vi får et forslag av denne art som rett og slett utfordrer noen prinsipper ved vår statsform. Så kunne man sett veldig pragmatisk på det og sagt at det ikke er flertall for forslaget. Men jeg vil likevel ikke la det passere ukommentert, særlig når det fremføres av representanten Nybakk – som er medlem av Stortingets presidentskap – at det nærmest er utslag av flertallsviljen i denne sal om man kunne bifalt dette forslaget. Det er det ikke, rett og slett av den grunn at forslaget innebærer at man skal delegere en myndighet Stortinget ikke har, til Stortingets presidentskap om å pålegge møteplikt for allerede tiltrådte statsråder for å forklare seg på nærmere angitte kriterier. Man mener altså at man kan utvide slagvidden til Grunnloven § 75 h ved å endre Stortingets forretningsorden. Dette er forfatningsmessig vranglære. Da må man ta det litt grundig, også om man kan konstatere at det heldigvis ikke er politisk flertall for et slikt forslag, fordi jeg synes Stortinget skal ha litt orden i sine papirer – litt orden i sine tanker og resonnementer – når det er snakk om å aktivisere en grunnlovshjemmel som den vi har i § 75 h. Innkallingshjemmel etter Grunnloven § 75 h omtales gjerne i forfatningsretten i sammenheng med Stortingets kontrollmidler. Bestemmelsen var opprinnelig utformet særlig med sikte på å kunne innkalle medlemmer av regjeringen til å svare for Stortinget. Reglene må ses ut fra sin historiske bakgrunn fra før parlamentarismens innføring som forfatningsprinsipp. Dens praktiske rolle som virkemiddel i Stortingets kontroll med regjeringen har nå nesten bortfalt. Siste gang Stortinget benyttet denne innkallingsretten, var i 1933 da minister Wedel Jarlsberg, Norges sendemann i Paris, ble innkalt for å forklare seg om de hemmelige forhandlingene med Danmark i forberedelsen til Grønlandssaken. Det ville selvfølgelig være umulig rent praktisk å sette i gang et stort apparat for å belyse inhabilitetsspørsmål eller andre forhold som bør være offentlig kjent eller tilgjengelig, og som den enkelte statsråd allerede etter forvaltningslovens paragraf i dag har et selvstendig ansvar for å problematisere og håndtere under eget ansvar. Det er altså rett og slett en understøttelse. Hvis vi nå tar forslagsstiller og forslaget i beste mening, så kan man si at det eneste man oppnår, er at Stortinget hjelper til i saksbehandlingen som egentlig ikke Stortinget, men den enkelte statsråd, har noe ansvar for. I juridisk litteratur er det ikke stor uenighet om dette. Det er alminnelig antatt at adgangen til å innkalle en norsk borger må utøves av Stortinget selv, dvs. at retten ikke kan delegeres f.eks. til en stortingskomité. Til dette kommer at forklaring må avgis under et plenumsmøte i Stortinget, da det ikke er hjemmel for å innkalle angjeldende person til andre underliggende stortingsorganer. Det er altså intet behov for å omtolke grunnlovsbestemmelsen slik at innkallingsretten kan delegeres til en stortingskomité. I praksis har man da også funnet langt enklere former for å ivareta det vesentlige av det behov som vil kunne tenkes ivaretatt av Grunnloven § 75 h. Da det i forslaget ikke er omtalt annet enn en plikt til å forklare seg for Stortinget, er det formodentlig heller ikke forslagstillerens intensjon at Stortinget som en av våre statsmakter skal trekke operative konklusjoner av de opplysningene som man mener har kommet frem på denne måten. Noe annet ville forskyve den nåværende funksjonsfordeling mellom statsmaktene og gjøre Stortinget til medvirkende instans, riktignok post facto, etter at statsråden og statssekretæren er utnevnt av Kongen i statsråd. En slik prinsipiell nyskaping vil ikke kunne vedtas uten hjemmel i nye grunnlovsbestemmelser. Hvis forslagstilleren vil følge opp denne ideen, må han som representant fremme et ordinært grunnlovsforslag om dette. Dersom Stortinget utelukkende skal tjene som arena for en utspørring, utløst av en håndfull representanter, vil man lett kunne forestille seg at et slikt institutt i mindre grad vil preges av et genuint og saklig begrunnet kontrollbehov, men i desto større grad være ledd i en mer ordinær politisk egenmarkering for å så tvil om enkeltpersoners integritet. Dermed vil resultatet være helt annerledes enn forslagsstillernes uttalte ønske om å styrke tilliten til politikk. Så til selve forslagets formuleringer. Innkallingsgrunnlaget er uklart. Det står: «eventuelle uheldige interessebånd». Det er et svært vanskelig kriterium å arbeide med som regelforvalter, særlig når det overlates til et lite mindretall – seks representanter er det antydet fra forslagsstiller – og defineres som en inngrepshjemmel for en fremtvunget forklaring. Det er grunn til å anta at et så løst høringstema om hva som ville være uheldige interessebånd, i praksis ville gi et slikt mindretall en noe nær ubegrenset adgang til å bruke en grunnlovsbestemmelse etter eget forgodtbefinnende. Men avgjørende er det likevel at forslaget, om det ble virkelighet, ville endre det materielle innholdet i Grunnlovens angitte kompetanseregler for å anvende Grunnloven § 75 h. Det er igjen, for å presisere det, utelukkende Stortinget selv som kan beslutte å bruke hjemmelen i Grunnloven § 75 h, og det ved flertallsvedtak. Forslaget er i klar motstrid til Grunnlovens generelle prinsipp om at plenumsbeslutninger treffes med alminnelig flertall. Forslaget er også uforenlig med delegeringssperren i Grunnloven som skal hindre Stortinget å gi sin beslutningskompetanse videre til andre. En delegering av Stortingets anvendelse av Grunnloven § 75 h til et hvilket som helst mindretall, ville være et enda større avvik fra de nåværende kompetansereglene i Grunnloven. Under enhver omstendighet er innholdet i forslaget etter vårt syn, og heldigvis også etter synet til et massivt flertall i kontroll- og konstitusjonskomiteen som har uttalt seg om forslaget, at en utvidelse av rekkevidden for anvendelsen av Grunnloven på den måten ikke vil ha basis i vår forfatning. Nå må man også tenke på at Grunnloven § 75 h virker sammen med lov av 3. august 1897. I motsetning til de vanlige høringene – hvor det går ut invitasjoner, og hvor det er frivillig for deltakerne å møte – så er det i loven av 3. august 1897 nr. 2 en tvangshjemmel for å innhente norske borgere for å møte i statsanliggende. Forslaget er kort sagt også materielt en ubrukelig bestemmelse hvis vi tenker oss et øyeblikk at Stortinget vil gå inn på forslagsstillerens premisser og se bort fra de andre hindringene som jeg har nevnt. Det er altså en elementær forfatningsrett at en regel på grunnlovsnivå ikke kan endres ved Stortingets forretningsorden. Grunnlovsbestemmelser kan utelukkende endres etter de særskilte prosedyrer og det generelle krav til to tredjedels flertall, jf. Grunnloven § 121. Av grunner som er redegjort for i det foregående, er Grunnloven selv til hinder for at forslaget kan vedtas med dette innholdet. Jeg hadde vel også sett – og det har komiteen uttrykt i sine uttalelser til presidentskapet – at man i innstillingen hadde markert dette i forslaget til vedtak. Det er klart at et forslag som strider mot lov og rett og Grunnlovens legalitetsprinsipp, burde hatt en vedtaksform som gikk ut på avvisning. Vi kan kanskje merke oss til en annen anledning at vi tenker nøyere gjennom den siden. Jeg er i hvert fall meget tilfreds med at det politiske flertallet er til stede for å legge denne saken til side, men jeg synes denne saken impliserer så viktige sider ved vår statsskikk, at jeg hadde lyst til å begrunne dette ytterligere.