Eigil Knutsen (Arbeiderpartiet), 2018-03-01:
Jeg må begynne med å kommentere litt av innleggene til representantene Mathisen og Nordby Lunde. Mathisen sa at opposisjonspartiet Arbeiderpartiet sitter med nøkkelen til utfordringene vi i dag tar opp. Det er noe spesielt, men jeg har lyst til å minne om at de organisasjonene som Mathisen mener er for tett knyttet til politiske partier, er demokratiske organisasjoner hvis kongresser velger politikk og eventuell støtte til partier. Mathisen sa at det er derfor folk ikke blir medlem av disse organisasjonene. Da har jeg lyst til å understreke at LO øker i medlemstall, LOs foreninger øker totalt i medlemstall. Det er ikke det som er utfordringen eller problemstillingen vi diskuterer her i dag. Det er organisasjonsgraden – særlig i bransjer som er utsatt for sosial dumping og arbeidslivskriminalitet. Det samme gjelder representanten Nordby Lunde, som listet opp NHO-foreninger og andre organisasjoner som får flere medlemmer. Jeg gjentar: LOs medlemstall øker. Problemet og utfordringen vi diskuterer her i dag, er at særlig i utsatte bransjer er det fallende organisasjonsgrad. Og for å ta et eksempel: Nordby Lunde hevder også at fagorganisasjonene ikke spør om folk vil bli medlem. Min fagforening, Handel og Kontor, region vest, har i løpet av halvannet år økt sin medlemsmasse med over 500 personer fordi de går ut og spør. Det er et godt eksempel på en bransje – servicesektoren og handelsbransjen – som trenger økt organisasjonsgrad, som også andre representanter har vært inne på. Landet har nylig fått ny næringsminister, og jeg satt og tenkte på hva jeg ville begynt med hvis jeg hadde blitt utnevnt som næringsminister. Jeg ville faktisk begynt med å innføre tiltak for økt organisasjonsgrad både blant bedrifter og særlig blant arbeidstakere i privat sektor. Måter en kan gjøre det på, er ved å styrke trepartssamarbeidet, ha økonomiske incentiver og øke kunnskapen om det organiserte arbeidslivet. Og hvorfor er dette så viktig? Det handler overhodet ikke, som noen impliserer i sine innlegg her i dag, om å blidgjøre fagbevegelsen. Det er heller ikke bare et ideologisk standpunkt, selv om en i fellesskap er sterkere. Det er i aller høyeste grad et samfunnsøkonomisk spørsmål, og jeg skal nevne fire årsaker til at et organisert arbeidsliv er et samfunnsøkonomisk spørsmål. For det første: Arbeidslivskriminalitet og sosial dumping forekommer særlig i bransjer i privat sektor med lav og fallende organisasjonsgrad. Hva skjer i de bransjene? Jo, produktiviteten faller, veksten og verdiskapingen går ned. For det andre: Koordinert lønnsdannelse er kun mulig i et arbeidsliv med høy organisasjonsgrad. Det gjør at vi i Norge står av disse konjunkturene. Vi har ansvarlige parter i arbeidslivet som gjør at ikke mange jobber eller bedrifter går over ende i nedgangstider. For det tredje: Det styrker lokalt næringsliv – ikke bare postboksselskaper som leier inn arbeidstakere. De betaler ikke reise, kost og losji, og de lønner sine fagfolk som hjelpearbeidere. Og det bringer meg over på punkt fire: Høy organisasjonsgrad sørger for at vi har norske fagarbeidere også i framtiden. Statsråden sa at det er en konkurransefordel at vi har et inkluderende arbeidsliv med høy organisasjonsgrad. Det er ikke helt nøyaktig sitert, men essensen var i alle fall at det er en konkurransefordel. Det er nettopp vårt poeng, at det er en konkurransefordel for det norske næringslivet at vi har en høy organisasjonsgrad, men det tas altså ingen grep, det kommer ingen nye tiltak, fra dagens regjering. Tvert imot – en anerkjenner det uorganiserte arbeidslivet. Og ikke bare er regjeringspartiene mot konkrete forslag om høyere organisasjonsgrad, de er også mot konkrete forslag mot sosial dumping. Det så vi i dagens innstilling fra arbeids- og sosialkomiteen. De er altså også mot konkrete tiltak for organisasjonsgrad, som er det viktigste tiltaket i den langsiktige kampen for et seriøst og produktivt arbeidsliv. Da må vi øke organisasjonsgraden i privat sektor med minst 10 pst., som representanten Lundteigen var inne på.