Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 2002-06-11:
I år er det ti år siden den store miljøkonferansen i Rio de Janeiro. Her ble det vedtatt to konvensjoner som omhandlet de to store miljøpolitiske utfordringene: Konvensjonen om biologisk mangfold og Klimakonvensjonen. Som alle her i salen er veldig klare over, holder vi i komiteen på med sluttspurten når det gjelder klima, og skal avgi innstilling i morgen, så det vil vi få god anledning til å komme tilbake til senere. Men når jeg likevel nevner klimakonvensjonen i dag, er det fordi disse to store miljøutfordringene må ses i sammenheng. Begge har samme grunnleggende årsak, nemlig en stadig økende forskjell mellom fattig og rik internasjonalt. På den ene siden fører fattigdom og befolkningsvekst til rovdrift på jorda i de fattige landene, til nedhugging av skog, til ørkenspredning og til forurensing. På den andre siden har det stadig økende forbruket i de rike landene og en stadig mer energikrevende levemåte gjort at vår levemåte går på bekostning av klimaet, og det fører til at arter utryddes i et tempo og et omfang som kan få uante konsekvenser. Ifølge «Jordens tilstand 2002» er det skremmende store andeler av ulike typer natur- og dyreliv som står i fare for å bli utryddet – 12,5 pst. av karplantene, 11 pst. av fuglene, 20 pst. av krypdyrene, hele 25 pst. av pattedyrene og en enda større andel av fiskeartene, 34 pst. Den største umiddelbare årsaken til dette er tap av habitater, altså naturlige områder for artene å leve i. Et av de viktigste og mest truede habitatene er verdens skoger. Det skal jeg si litt om senere. For å møte en så stor og grunnleggende utfordring er det nødvendig med en helhetlig politikk. Det er nettopp det denne meldinga, som har undertittelen Sektoransvar og samordning, handler om. Jeg er derfor glad for at det er en enstemmig komite som støtter de strategiske målene for bevaring av biologisk mangfold som meldinga trekker opp, og at det er en enstemmig komite som støtter meldingas hovedkonklusjon om å etablere et nytt kunnskapsbasert forvaltningssystem for biologisk mangfold. Det var for øvrig regjeringa Stoltenberg som dro i land det arbeidet som i mange år har pågått med denne meldinga, og som la den fram i april i fjor – uten at det skal gjøres til et altfor stort partipolitisk poeng. Hovedgrepet i denne meldinga, som jo saksordføreren har redegjort for, er nettopp etableringa av et nytt kunnskapsbasert forvaltningssystem. Det nye forvaltningssystemet innebærer at områder av stor verdi for biologisk mangfold identifiseres gjennom et nasjonalt program for kartlegging og overvåking. Med denne kunnskapen som utgangspunkt skal så både juridiske og økonomiske virkemidler innrettes for å beskytte disse områdene. Å ta vare på det biologiske mangfoldet er derfor ikke noe vi kan knipse med fingrene og vedta. Det må være en prosess, det må være et overordnet mål for det vi driver med innenfor hver eneste sektor, og det er helt avgjørende med et godt samarbeid mellom staten, kommunene og fylkeskommunene. Men får vi til å etablere et system som meldinga beskriver, har vi et viktig verktøy for at Norge skal kunne ta sin del av ansvaret for den globale miljøutfordringa. Da vil det være opp til oss sjøl om vi vil gjøre det som er nødvendig for å bevare og sikre det biologiske mangfoldet her i Norge. Målet er at den nye forvaltningsmodellen skal være ferdig etablert innen 2005, slik at Norge kan gi fullverdig rapporteringer på partsmøtene i 2004 og 2006. I tråd med flertallets merknader vil departementets vurderinger og eventuelle endringsforslag bli lagt fram i forbindelse med stortingsmeldinga om Regjeringas miljøpolitikk og rikets miljøtilstand. Det er bra, men nettopp fordi det er så viktig å få dette systemet opp å gå innen utgangen av 2005, har Arbeiderpartiet og SV likevel funnet grunn til å fremme et forslag der vi ber Regjeringa legge fram en opptrappingsplan i statsbudsjettet. En slik opptrappingsplan bør inneholde en oversikt over hvor store bevilgninger som det er nødvendig å få på plass, bl.a. for å bygge opp den kompetansen som er nødvendig innenfor de ulike sektorene og i kommunene, og hvor mye som er nødvendig for å gjennomføre kartlegginga og overvåkinga. En annen ting som bør framgå helt tydelig av en slik opptrappingsplan, er hva som er nødvendig av bevilgninger for å få etablert en artsdatabank. Jeg er glad for at komiteen støtter at artsdatabanken skal være etablert og i drift innen 2003. Det må jo også bety at Regjeringa vil gå inn for bevilgninger til dette i statsbudsjettet som skal legges fram til høsten. Jeg håper derfor at regjeringspartiene kan støtte forslaget fra Arbeiderpartiet og SV om at statsbudsjettet også må gi svar på hva som er nødvendig i årene 2004 og 2005 for å få artsdatabanken på plass. Videre håper jeg at miljøvernministeren kan benytte innlegget sitt i dag til å bekrefte at artsdatabanken skal ligge i Trondheim, slik som regjeringa Stoltenberg gikk inn for. Det er nødvendig at statsråden kan gi den avklaringa i dag. I innstillinga er nemlig alle partiene unntatt Arbeiderpartiet tause når det gjelder dette spørsmålet. I meldinga så vel som i innstillinga er det en del mer konkrete enkeltområder som omtales. Jeg skal nevne ett av dem: behovet for å øke skogvernet, spesielt barskogvernet. Som jeg var inne på innledningsvis, er verdens skoger et av de mest truede habitater. Også i Norge har vi hatt en utvikling der det blir stadig mindre igjen av de inngrepsfrie skogområdene. Samtidig vet vi at om lag 45 pst. av de truede artene i Norge befinner seg i skogen. Uten et sterkere vern kan mange av de 1 400 truede artene i skog miste sine naturlige biotoper. Derfor er økt skogvern en av de viktige tingene vi i Norge kan gjøre for å sikre det biologiske mangfoldet. Vi har gjort en del av jobben i Norge gjennom oppfølginga av barskogmeldinga, som ble lagt fram i 1995. I den meldinga som vi behandler i dag, varslet regjeringa Stoltenberg at den ville sette i gang en evaluering av skogvernet, og mens denne meldinga har ligget og modnet her i Stortinget, har altså den evalueringa blitt klar. Konklusjonen fra forskerne er at det er behov for økt vern, og ut fra innstillinga har miljøvernministeren fått tilslutning til det. På den ene siden viser et flertall, Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, til at Regjeringa legger opp til at barskogvernet skal utvides. Litt lenger bak sier Arbeiderpartiet og SV det etter min mening enda klarere når vi skriver at det «i tillegg til den vedtatte barskogplanen er nødvendig med et utvidet vern for å sikre et representativt utvalg av skogtyper». Det som etter min mening da er litt trist, er at det som det brukes aller mest plass på i innstillinga, er å snakke om konfliktdempende tiltak og makeskifte, både i gjennomføring av vedtatte planer og i forhold til økt vern. Arbeiderpartiet har ingenting imot verken konfliktdempende tiltak eller makeskifte – tvert imot. Men det er på en måte nok å si det en eller to ganger. Å drive med miljøpolitikk er en krevende øvelse, fordi vi som har ansvaret i dag, enkelte ganger må la kortsiktige hensyn vike. Jeg er bekymret for at alle merknadene om å unngå konflikter og om bare å skulle løse dette med makeskifte, og for at det vi har sett i behandlinga av revidert nasjonalbudsjett, der Regjeringa først økte bevilgningen til barskogvernet, men så i samarbeid med Fremskrittspartiet kuttet den igjen, betyr at flertallet på Stortinget vil snakke pent om barskogvern, men ikke tør gjøre det som trengs. Helt til slutt vil jeg fremme de to mindretallsforslagene fra Arbeiderpartiet og SV i denne innstillinga.