trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-18:
For SV er det viktig at vi ved alle korsveier der vi har fått en kake å dele på, også sikrer at de som har lite, får en del av denne kaken. Det er denne regjeringen dessverre svært lite påpasselig med. Jeg har lyst til å spørre hva representanten Bjørg Tørresdal fra Kristelig Folkeparti, som er et regjeringsparti, mener når hun krever kursendring på dette området. For det gjorde hun i sitt innlegg i dag. Hun krevde en kursendring, fordi det i dag er for mange som blir syke og utstøtt. Hva skal vi gjøre med det? Hva er det vi tror folk blir mindre syke og utstøtt av? Tror vi f.eks. det blir færre syke og uføretrygdede med en kommuneøkonomi som gjør at det blir færre som nå skal ta de tunge løftene på sykehjemmene, og at det blir færre lærere i skolen? SV tror ikke det. SV tror at hvis vi hadde brukt en del av den økte rikdommen vi har i dag, til å gjøre noe med det, framfor økt skattelette til personer med meget god økonomi - som Kristelig Folkeparti er med på både i denne saken og i andre saker - hadde vi fått et bedre resultat både for dem som trenger skole, for dem som trenger omsorg og pleie, og for dem som jobber i disse yrkene, for de ville ha blitt mindre utslitt og syke. Det ville vært bedre for samfunnet, for det hadde kostet mye mindre penger, og vi hadde fått noe positivt igjen for de pengene vi hadde brukt. Jeg tror særlig Kristelig Folkeparti er nødt til å se på på nytt hva de faktisk er med på både i dette budsjettet og i andre budsjett. Så sier Tørresdal også at vi må bli flinkere til å sile ut dem som ikke trenger spesielle ordninger. Jeg vil anbefale at man også bruker den teknikken når man ser på skattepolitikken, for der deler man ut mest til dem som trenger det minst. Så til kommuneøkonomien: For andre året på rad er det med stor skuffelse jeg må si at Arbeiderpartiet har gjort opp revidert nasjonalbudsjett uten å få til én krone til kommunesektoren. Jeg utfordret Arbeiderpartiet i forhold til dette i går under debatten om kommuneøkonomien, og fikk til svar at det var dessverre både feil sak og feil dag. Jeg må da spørre om det er sånn at kommuneøkonomien er viktig bare på torsdag og ikke på fredag. Da får vi merke oss det. Men det forteller meg at hvis det skal bli en bedring i kommuneøkonomien og vi skal få til det også ved de korsveiene der det gjelder, der man fordeler pengene og slåss om kronene og der det kanskje ikke alltid er like mye av dem, så trenger man et sterkt SV.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-18:
Jeg registrerer at representanten Tørresdal fra Kristelig Folkeparti ikke har tenkt å svare på hva en dreining av sosialpolitikken skal bety, og om det skal være en dreining vekk fra Høyres gjerrige behovsprøving av dem som har minst, over til å hjelpe folk som har det vanskelig, slik at man kan gjenvinne helse, og slik at man kan greie å få en jobb, for den som tror at man blir frisk og får jobb av å bli fattig, må tro om igjen. Ellers er det vel slik at den nye sosial- og arbeidsministeren, så vidt jeg har skjønt, skal fortelle oss hva dette går ut på. Jeg vil si det slik at der har Kristelig Folkeparti svært mye å gå på for tida. Det skal ikke mye til for å gjøre det bedre. Det er et punkt i denne revideringen som utgjør lite penger, men som betyr uendelig mye for dem det gjelder. Det står på side 229 i innstillingen, hvis en skulle være interessert i å bla det opp. Det heter Tilskudd til krisetiltak. Det vi vet, er at noen er i en slik prekær situasjon at de faktisk er nødt til å rømme hjemmefra, fordi liv og helse er truet. Noen av disse kvinnene, som det stort sett gjelder, må søke seg til et krisesenter. Krisesentrene har en dårlig økonomi, og i Oslo vet vi at det er et krisesenter som spesielt tar imot kvinner fra minoritetsmiljøer som må rømme fra tvangsekteskap og konflikter i familien. Dette krisesenteret står nå i fare for å bli nedlagt. SV har forsøkt å legge inn 2 mill. kr i denne revideringen, og det skulle jo ikke være vanskelig for noe parti å greie å finne inndekning for det, for å kunne greie å berge dette krisesenteret. Vi oppfordrer jo disse jentene til å komme seg ut av en slik situasjon, og vi vet at de er helt alene når de gjør det. Vi vet at de er nødt til å ha tak over hodet, og at de er nødt til å ha noen til å beskytte seg. Skal vi nå sitte her og revidere dette budsjettet med alle disse pengene, og ikke greie å finne disse to millioner kronene for å berge dette tilbudet til disse jentene? For SV er det totalt ubegripelig at verken Regjeringen, Arbeiderpartiet eller Fremskrittspartiet er med på dette. Det er faktisk bare Kystpartiet som kan tenke seg å være med på dette forslaget. Jeg vil be litt for dette. Jeg tror at hvis vi skal kunne - for å si det slik - se oss sjøl i speilet etterpå, må vi vite at vi i hvert fall har berget det ene krisetiltaket som disse trenger, over sommeren og fram til et nytt budsjett der vi får en ny finansieringsordning for krisesentrene på plass. Vi må greie å bevilge de to millioner kronene i dag. Jeg tror ikke at det vil true verken budsjettbalansen eller Norges økonomi totalt sett.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2004-06-18:
"Gudrun Gisladottir" grunnstøtte og sank i juni 2002 på ca. 40 meters dybde utenfor Vestvågøy. Dette var et islandsk kombinert snurpe- og fabrikkskip på 2 332 dødvekttonn og med en lengde på 71 meter. Den var lastet med 875 tonn frossen fiskefilet, delvis innpakket i plast og papp. I tillegg hadde den 367 m3 marin diesel samt 10 m3 smøreolje. Kystverket opplyser at den sannsynligvis ennå har om bord ca. 275 m3 diesel. Miljøverndepartementet fattet vedtak om at fartøyet skulle tømmes for olje av rederen innen 15. oktober 2002 og heves innen 1. mai 2003. Da rederen ikke hadde en tilfredsstillende framdrift, besluttet Kystdirektoratet i samråd med Fiskeridepartementet å iverksette en statlig aksjon for å heve fartøyet og fjerne det. Dårlig vær og mer kompliserte tekniske utfordringer enn forutsatt medførte at fartøyet først i mai i år ble reist opp på havbunnen. Det ble da konstatert at fartøyet hadde en flenge på ca. 35 meter i opptil 2-3 meters bredde. I tillegg ble det konstatert andre store skader på skroget, som hull inn til maskinrommet, hull i et av lasterommene og hull inn til to dieseltanker. I tillegg er det avdekket lekkasjer i de av fartøyets tanker som skulle fylles med luft for oppdrift ved heving. Dette medførte at den hevingsmetoden som ble valgt, ikke lenger kunne benyttes. Kystdirektoratet som fagmyndighet klassifiserte nå fartøyet som et vrak, og Regjeringen meddelte Stortinget i brev av 28. mai i år at den anbefaling som det var redegjort for i revidert nasjonalbudsjett, ikke lenger var praktikabel. Risikoen for ytterligere forurensing og forsøpling på grunn av olje og last ville være for stor. Derfor valgte Regjeringen å iverksette tiltak for tømming av oljen, og det er undertegnet kontrakt om dette. Dette arbeidet kommer i gang om få dager og er å anse som nødvendig, uavhengig av vrakets videre skjebne. Tømming av olje samt tiltak for å ivareta eventuelle forsøplingsproblemer knyttet til lasten, særlig plast og papp, vil bli ivaretatt innenfor den budsjettramme som Kystverket har, og som blir vedtatt i dag. Det er imidlertid ikke budsjettdekning for heving av vraket. I så måte er det ikke mulig å imøtekomme forslaget til vedtak om heving uten at Stortinget bevilger nødvendige ressurser. Jeg konstaterer imidlertid at forslaget som ligger på bordet, reflekterer en dyp bekymring for den forurensningsfare forslagsstillerne mener er til stede, og som de målbærer gjennom forslaget. Min oppfølging vil være å foreta nye vurderinger knyttet til både den tekniske stand fartøyet er i, og hvilken risiko som er knyttet til en heving, inkludert risikoen for at fiskelasten skulle slippe fritt ut av vraket hvis vraket ikke tåler påkjenningene ved heving. Når disse tekniske og miljømessige vurderingene er gjort og oljen er fjernet, vil det være naturlig at Regjeringen i budsjettet for 2005 kommer tilbake til saken i form av et eventuelt budsjettforslag. Kostnadene vil sannsynligvis være relativt høye, sett i forhold til det allerede medgåtte.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2004-06-18:
Som jeg redegjorde for i mitt forrige innlegg, tar jeg innover meg den bekymring som forslaget reflekterer, og den oppfatning som er om miljørisikoen. På den annen side er fartøyets, eller vrakets, tilstand slik at Kystverket som fagmyndighet mener at vi bør foreta tømming av oljen før vi eventuelt gjør noe mer med vraket. Derfor har vi iverksatt det. Så er det slik, som jeg redegjorde for i mitt innlegg, at kostnadene ved disse operasjonene, det som er gjennomført og det som skal gjøres nå, er det dekning for innenfor det vedtaket som blir gjort i dag, og de budsjetter som Kystverket har. Men en hevingsoperasjon utover det krever ekstra bevilgninger. Jeg har ikke oppgitt eller nevnt noe tall, og det er fordi jeg ikke har noe ønske om fra Stortingets talerstol å indikere overfor eventuelle anbydere hvilket beløp vi anser for å være aktuelt. Men som jeg sa i mitt innlegg, vil ikke det være uvesentlige kostnader i forhold til det som allerede er gått med. Jeg oppfatter det fortsatt slik at det ikke er mulig for meg å iverksette tiltak uten et bevilgningsvedtak i Stortinget. Det representanten Siv Jensen spør om, er om vi kan fremme en egen sak utenom budsjettproposisjonen. Det er mulig, og det vil vi vurdere å gjøre, slik at vi i mellomtiden får gjort de faglige og tekniske vurderingene av vrakets tilstand og de miljømessige risikoer. Når fagmyndighetene har kommet med sin anbefaling, vil vi komme tilbake til Stortinget med et eventuelt forslag om heving, og om de bevilgninger som da vil være nødvendige.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2004-06-18:
Jeg følte bare behov for å presisere det som jeg har sagt i mine to foregående innlegg. Den bevilgningen som ligger i revidert nasjonalbudsjett, er gått med til den operasjonen vi hadde i gang med heving, og det vi må iverksette med hensyn til tømming av olje for å minimalisere miljørisikoen. Så det beløpet er brukt. Enhver operasjon utover det må vi ha en egen bevilgning for. Slik jeg leser bevilgningsreglementet, og slik Regjeringen vurderer det, må vi komme til Stortinget med et forslag. Det er det ikke mulig å gjøre før Stortinget er samlet i oktober. Da har jeg forsøkt å være imøtekommende i forhold til den anmodning som kom fra Siv Jensen. Det er den praktikable måten jeg ser vi kan håndtere dette på.
Hans Gjeisar Kjæstad (Høyre), 2004-06-18:
Enigheten mellom Regjeringen og Arbeiderpartiet er en seier for revidert nasjonalbudsjett som institutt. Forandringene er moderate i forhold til Regjeringens forslag. Revidert nasjonalbudsjett er ikke ment å være et alternativt statsbudsjett. Det bør heller ikke være en omkamp om statsbudsjettet. Det er et faktum som ikke alltid har vært like åpenbart, vil jeg si etter å ha observert tidligere RNB-runder i Stortinget. Regjeringens økonomiske politikk kan fortsette med bare små justeringer. Kristelig Folkeparti, Høyre og Venstre har tatt belastningen med en stram finanspolitikk. Stram finanspolitikk er synonymt med å være antipopulistisk. Det har ikke vært uten politiske omkostninger å være den politiske kraft i Norge som må si nei til dusinvis av gode gaver til velgere, som opposisjonen kappes om å regissere. Det kan være fristende for noen og hver å gi mer i barnehagesaker, pensjonssaker og egenandelssaker. Så hvorfor velger regjeringspartiene den tunge vei? Vi gjør det fordi det på intet område er viktigere å lykkes enn når det gjelder arbeidsplassene våre. Det gjelder så fundamentale behov som selvrespekt, trygghet og sosial sikkerhet. Og hva er arbeidsplassenes forutsetninger? Det gjelder i første rekke arbeidsgivernes handlingsrom. Regjeringen har sørget for at inflasjonen er under kontroll, den har sørget for en konkurransedyktig krone og høster nå økonomisk vekst som alle prognoser tyder på skal fortsette. Arbeidsledigheten har vært lavere enn i tidligere nedgangskonjunkturer og går gradvis ned. Ved neste valg vil Regjeringen vise velgerne en oppskrift som virker. Det er viktig å gi enkeltmennesket beskjed om at det er behov for det. Arbeid til stadig flere er jobb nr. 1, og dette er Regjeringens adelsmerke.
Hans Gjeisar Kjæstad (Høyre), 2004-06-18:
Arbeidsledigheten i et samfunn kan ikke bare vurderes ut fra totaltallene. Det er også et spørsmål om hvorledes arbeidsledigheten hadde utviklet seg uten denne regjeringens politikk, f.eks. hvis SVs våryre finanspolitikk hadde fått lov til å få flertall i denne sal, og hva som hadde blitt resultatet av det. SVs våryre finanspolitikk, den kjenner som kjent ingen sesong.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2004-04-22:
Vi har i dag hørt rimelig ramsalt kritikk fra representanten Gunn Olsen fra Arbeiderpartiet om Regjeringens mangel på satsing og økonomiske rammer når det gjelder funksjonshemmede og nedbygging av funksjonshemmende barrierer. Årets statsbudsjett ble vedtatt etter forlik med Arbeiderpartiet, og i den forbindelse har jeg følgende spørsmål til statsråden: Hvor mange millioner kroner til dette arbeidet ble krevd og fremforhandlet av Arbeiderpartiet i forbindelse med forliket når det gjaldt arbeid for funksjonshemmede, og hva slags tiltak kom eventuelt på plass der? Dette må jo være høyt prioritert i denne salen, særlig når man har hørt representanten Gunn Olsens innlegg. Jeg håper statsråden kan svare på det.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2004-04-22:
Det meste har nok vært sagt i debatten, men etter innleggene fra Bjarne Håkon Hanssen og Sigbjørn Molvik føler jeg et visst behov for å oppklare noe som man åpenbart ikke kan ha fått med seg, og det er det som går på tilskuddet til paraplyorganisasjonene og FFOs medlemsorganisasjoner. Det er faktisk slik at etter det forliket som har vært på dette punktet, får FFO beholde 5 mill. kr som et grunntilskudd. Den resterende summen blir fordelt på FFOs egne medlemsorganisasjoner. Organisasjonene tilknyttet FFOs system og organisasjonen FFO får ikke redusert sine totale midler. Det ville man fått hvis det opprinnelige forslaget fra Regjeringen hadde blitt vedtatt: at dette skulle fordeles på alle. Det er ikke tilfellet i denne situasjonen. Det er greit å ha klart for seg at FFOs organisasjoner er de som mottar den summen som nå går vekk fra paraplyorganisasjonen.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-04-22:
Regjeringa foreslår i meldinga at kommunene skal stå fritt til å velge hvordan den lovpålagte brukerrepresentasjonen skal organiseres. Dette får aktiv støtte fra en samlet komite. Samtidig fremmer flertallet, regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, et forslag som ber Regjeringa lovfeste kommunale råd som den måten brukerrepresentasjonen skal organiseres på. Dette gjør meg litt forvirret i forhold til hva flertallet egentlig mener. Samtidig med et forslag om lovfesting av kommunale råd uttrykker flertallet enighet med Regjeringa om at det skal være kommunal frihet når det gjelder organiseringen. Det kunne være interessant å høre hvordan statsråden oppfatter dette. Vil Regjeringa etter dette flertallsforslaget som vil bli vedtatt i dag, fremme forslag om å lovfeste råd i alle norske kommuner, eller vil det fortsatt være en viss kommunal frihet når det gjelder organisering av brukermedvirkning?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2004-04-22:
Jeg vil noe tilbake til manglende arbeidstilbud for funksjonshemmede og yrkesvalghemmede. Hva vil Regjeringen konkret gjøre for å bedre situasjonen for disse? Staten er en stor arbeidsgiver, ikke bare i Akersgata, men utover i det ganske land. Kan staten tenke seg å ha en målsetting for og en tallfesting av hvor mange staten som stor arbeidsgiver kan sysselsette av funksjonshemmede, slik at de kan gå fra trygd til lønn? Det må være meningsfylt, ikke minst ut fra den politikk som Regjeringen fører. Så et lite spørsmål til: Norge kritiseres av FNs barnekomite når det gjelder manglende politikk og tiltak overfor barn med nedsatt funksjonsevne. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet har fremmet forslag om at vi må utarbeide konkrete tiltak, få til en målrettet politikk og avsette tilstrekkelig med ressurser for å rette opp dette og bedre forholdene. Regjeringspartiene og Fremskrittspartiet har valgt ikke å være med på det. Hva vil statsråden og Regjeringen gjøre for å bedre forholdene for barn med nedsatt funksjonsevne og mer være på linje med det som FNs barnekomite sier?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2004-04-22:
Fremskrittspartiet prøver nå å komme med en tallforklaring på dette med fordeling av midler til de funksjonshemmedes organisasjoner. Det må de gjerne gjøre, men det er i hvert fall ikke slik at brukermedvirkning og brukerorganisasjonenes syn i denne saken er blitt tatt ordentlig til følge av Fremskrittspartiet og regjeringspartiene, etter vår mening. Det er også greit å knytte noen merknader ellers til dette. Jeg er glad for at det blir flertall for at likemannsarbeidet skal finansieres eksplisitt fra organisasjonstilskuddet. Det er viktig at dette arbeidet kan få de vilkår som det har hatt, og at det kan utvikles videre. Det samme er dessverre ikke tilfellet med de 5 mill. kr som hadde kunnet være brukt til tiltak for funksjonshemmede i regi av andre frivillige organisasjoner. Vi beklager at dette blir tatt bort, fordi jeg tror det er viktig at andre frivillige organisasjoner også kan tilrettelegge tiltak og arbeid for funksjonshemmede, og at en på den måten kan få en bredere kontaktflate og samfunnsutvikling. Så litt til dette med studiefinansieringen. Det er, i tråd med det som bl.a. representanten Molvik sa, viktig at en har en studiefinansiering for funksjonshemmede som ikke påfører funksjonshemmede ekstra økonomiske belastninger på grunn av lang studietid og vansker med å gjennomføre etter fastsatte kriterier, slik som det nå ligger an. Derfor har Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet fremmet et forslag der en ber om at en sikrer studiefinansieringen for slike studenter, slik at en ikke påfører disse ekstra utgifter som er knyttet til nedsatt funksjonsevne. Så til slutt litt om dette med forskning, utvikling og lovverk som skal fremme bedre tilgjengelighet. Jeg er glad for at komiteens flertall nå pålegger Regjeringen å utarbeide en handlingsplan for å øke funksjonshemmedes tilgjengelighet til transport, bygg, informasjon og andre viktige samfunnsområder. Jeg håper også at en gjennom lover og forskrifter kan få tatt ny teknologi i bruk, og at en utformer og tilrettelegger slik at f.eks. heiser, minibanker, betalings- og billetterminaler blir tilgjengelig både for blinde, svaksynte og hørselshemmede, eventuelt døve. Dette er også viktig i forhold til informasjon som gis muntlig på jernbanestasjoner og andre steder. Så til dette med forskning og utvikling. Jeg er glad for at prosjektet med øyetelefonen er kommet så langt som det har, og jeg håper at det kan føres videre. Selv om det er et mindretall i komiteen som påpeker dette, er det i hvert fall en samlet komite som sier at det er viktig med den utviklingen vi har innenfor mobiltelefon/video-området, at dette utnyttes bedre som hjelpemiddel for syns- og hørselshemmede, og at denne ordningen kan knyttes til teksttelefonsentralene som er rundt om i landet. Det kan være en god base for bruk og formidling av slike teknologiske nyvinninger.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2004-04-22:
Jeg mener at behandlingen av St.meld. nr. 40 for 2002-2003, som vi har i dag, er full av paradokser. Jeg skal illustrere den påstanden med å komme inn på det som jeg mener er et av de paradoksene som vi er inne på i dag. I meldingen og innstillingen snakkes det varmt om begrepet «brukermedvirkning». Jeg skal sitere fra meldingen, hvor det er et eget kapittel om brukermedvirkning. Der står det bl.a.: «Brukerne har ut fra demokratiske prinsipper krav på god informasjon og på å bli hørt i saker som angår dem.» Det står litt lenger nede i samme kapittel: «Som en av flere strategier for å bedre situasjonen for personer med nedsatt funksjonsevne vil regjeringen styrke brukermedvirkningen.» Hva er så den praktiske, politiske hverdag denne typen formuleringer møter her i salen i dag? La meg bruke et eksempel, som flere i og for seg har vært inne på, men som er et godt illustrerende eksempel. I høringene i komiteen kom den ene etter den andre organisasjonen som var medlem av FFO, og brukte store deler av høringen sin på følgende svært konkrete budskap: La oss beholde dagens ordning med tilskudd til paraplyorganisasjonen FFO. Samtlige, små og store, har ett, krystallklart budskap på det punktet. En skulle da tro at om en skal styrke brukermedvirkningen, for brukermedvirkningen er et demokratisk prinsipp der brukerne skal bli hørt i saker som angår dem, ja, så skulle det være lett for Stortingets flertall å si at vel, det kan ikke være tvil om at tilskudd til funksjonshemmedes organisasjoner, tilskudd til organisasjonene som er medlem av FFO, angår de funksjonshemmede. Det kan det ikke være noen tvil om. Hvis man da skal styrke brukermedvirkningen, skulle det være lett å høre på dem og si at det er greit – selvfølgelig, hvis dere vil ha det sånn, så skal det bli sånn. Det er en praktisk konsekvens av det å styrke brukermedvirkning. Men hva skjer når de fine formuleringene møter den politiske hverdag? Jo, det som da skjer, er at Regjeringen, i den samme meldingen der de sier at de skal styrke brukermedvirkningen, foreslår å avvikle hele tilskuddet til FFO som paraplyorganisasjon. Flertallet i denne sal sier at vel, så langt skal vi ikke gå, men vi skal i hvert fall klart endre prinsippet for fordeling og i betydelig grad redusere tilskuddet til paraplyorganisasjonen. Når de fine formuleringene om brukermedvirkning møter flertallet i denne salen, møter brukerne det de har møtt i altfor mange år, nemlig et politisk flertall som sier følgende: Vi vet bedre enn dere, vi vet bedre enn dere hvordan tilskuddet til FFO og FFOs organisasjoner skal fordeles. Dette mener jeg illustrerer gjennom ett eksempel at innstillingen og meldingen på veldig mange områder er preget av en klar mangel på sammenheng mellom fine ord og praktisk handling. Derfor er dette etter min mening ikke akkurat noen gledens dag for de funksjonshemmede i Norge. Min hovedkonklusjon er at det er en lang vei å gå.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2004-04-22:
Statsråden var på slutten av sitt innlegg inne på at Stortinget i dag vil vedta at Regjeringen må utarbeide en handlingsplan for å øke funksjonshemmedes tilgjengelighet til transport, bygg, informasjon og andre viktige samfunnsområder, og at planen må inneholde klare tidsfrister for når ulike tiltak skal være gjennomført, samt en forpliktelse fra statens side knyttet til finansiering av handlingsplanen. Mitt spørsmål til statsråden dreier seg om igangsettelsen av dette omfattende og viktige arbeidet – når ser statsråden for seg at man kommer i gang? Hvordan ser statsråden for seg at hun vil involvere Stortinget i arbeidet? Vil Stortinget få planen til behandling når den er fullført? Og: Vil statsråden nå virkelig ta på alvor det omfattende oppdrag hun får fra Stortinget i dag, og sette alle kluter til i arbeidet med en slik handlingsplan?
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2004-04-22:
Akkurat nå er staten i ferd med å bygge et monumentalbygg i Bjørvika i Oslo – en ny norsk opera. For en tid siden hadde jeg et møte med Norges Handikapforbund, der både leder og generalsekretær gjorde det klart at det ut fra deres betraktning var slik at store deler av det nye operabygget ikke var tilgjengelig f.eks. for rullestolbrukere. Hvis det stemmer, vil jeg si at det er en katastrofe. Hvis vi i 2004 er i ferd med å planlegge og bygge et nytt, stort monumentalbygg i Norge uten at det er tilgjengelig for rullestolbrukere, mener at jeg det ikke er for sterkt å bruke ordet katastrofe! Vil statsråden forsikre seg om at Operaen er planlagt – og bygges – slik at den er fullt ut tilgjengelig for bl.a. rullestolbrukere?
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2004-04-22:
Det var denne forklaringen fra representanten Harald T. Nesvik som fikk meg til å ta ordet. Jeg mener at den forklaringen nettopp illustrerer mitt poeng: Representanten Nesvik prøver nå å forklare hvorfor Fremskrittspartiet mener å vite bedre enn brukerne hvordan pengene skal fordeles. Det må jo Fremskrittspartiet gjerne mene. Men når poenget er at man ønsker å styrke brukermedvirkningen, og man etterpå følger det opp med en praktisk handling der man sier at nei, en så stor andel av økonomien skal ikke være direkte tildelt paraplyorganisasjonene, og nei, der tar FFOs medlemsorganisasjoner feil, det beste vil være at en mindre andel av totaløkonomien tildeles gjennom et paraplytilskudd, og det beste vil være at hver enkelt av FFOs organisasjoner får disse pengene, kan ikke representanten Nesvik vri seg unna at man legger til grunn en holding som går på at her vet vi bedre enn brukerne. Vi vet bedre hvordan FFOs organisasjoner egentlig burde ha hatt det, enn brukerne. Derfor er det også slik at hadde det ikke vært for det standpunktet til Fremskrittspartiet, ville vi i denne salen i dag fått et annet flertall. Da hadde vi fått et flertall som hadde respektert brukermedvirkning på dette området 100 pst. Det ansvaret får Fremskrittspartiet ta.
Ingjerd Schou (Høyre), 2004-04-22:
Jeg vil selvfølgelig følge opp flertallsvedtak i Stortinget. Det jeg likevel merker meg, er at det er ingen uenighet om visjoner, det er ingen uenighet om satsingsområder, det er ingen uenighet om de mål som Regjeringen har lagt frem, som er en oppfølging av Manneråk-utvalgets innstilling. Når det gjelder å utarbeide en forpliktende handlingsplan, registrerer jeg at flertallet ønsker mer av det Regjeringen allerede foreslår, og at det skal være klare tidsfrister for oppfølgingen. Det er også nevnt på hvilke områder man særlig ønsker at handlingsplanen skal følges opp – og jeg skal følge den opp så raskt som mulig. Det er et omfattende arbeid, og det er et rimelig stort kostnadsbilde i denne saken, men jeg forutsetter at Stortinget og dette flertallet er innstilt på å medvirke til finansiering av en slik handlingsplan.
Ingjerd Schou (Høyre), 2004-04-22:
Regjeringen har vært opptatt av at vi skal ha tiltak og budsjettmidler som bidrar til at funksjonshemmede både har tilgjengelighet til det som er av områder i samfunnet, og mulighet til å komme i arbeid. Regjeringen har vært opptatt av å følge opp budsjettet når det gjelder både fjerning av 1/2G i forhold til hjelpemidler på arbeidsplassen og i tillegg det som går på tilretteleggingstilskudd. Som direkte svar på det spørsmålet som representanten stiller, er, så langt jeg husker, ikke de funksjonshemmede nevnt og prioritert eksplisitt i budsjettforslaget fra Arbeiderpartiet.
Ingjerd Schou (Høyre), 2004-04-22:
Representanten Molvik tar opp et viktig spørsmål. Som jeg sa i mitt hovedinnlegg, er Regjeringen opptatt av å styrke nettopp det som går på brukermedvirkning i statlige virksomheter og på kommunalt nivå. Vi har i utgangspunktet ment at organiseringen av dette primært bør bestemmes lokalt, men jeg merker meg at Stortinget ønsker å gå lenger enn Regjeringen i å regulere hvordan brukermedvirkningen skal skje i kommunene. Det har jeg tenkt å komme tilbake til. Det går an å se på ulike alternativ, det går an å fokusere på interkommunalt samarbeid, det går an å se på egne utvalg, og det går an å gjøre dette sammen med andre utvalg som kommunene allerede har. Det kan også være slik at man sier at en kommune av et visst omfang skal ha dette, og at andre kan se på interkommunale løsninger. Men her er det flere alternativer, og jeg har tenkt å komme tilbake til Stortinget med denne saken. Det som er viktig for meg, og jeg tror også for alle funksjonshemmede, er at lovfestingen finner sted, at de trekkes med, for her ligger det verdifull kompetanse.
Ingjerd Schou (Høyre), 2004-04-22:
Representanten Gløtvold tar opp et viktig spørsmål, nemlig sysselsetting av flere funksjonshemmede. Som jeg også sa i mitt hovedinnlegg, er Regjeringen og staten opptatt av å foregå med et godt eksempel innenfor egen virksomhet og har nå under arbeid en plan nettopp på dette området. Der vil bl.a. det forhold som Gløtvold tok opp, være noe av det som vil bli vurdert. Det har vært viktig for Regjeringen og staten å foregå med et godt eksempel når det gjelder inkluderende arbeidsliv, og sørge for at delmål 2 i den såkalte IA-avtalen følges opp, spesielt i forhold til funksjonshemmede og det staten selv har ansvar for. Når det gjelder funksjonshemmede barn og særlig tilrettelegging for dem, er det et omfattende arbeid på gang. Det ligger spesielt til Helsedepartementet. Det er viktig bl.a. å styrke kompetansen til dem som skal veilede foreldre som har funksjonshemmede barn, styrke habiliteringstilbudet for barna og ha en plan og en gjennomgang på det området.
Ingjerd Schou (Høyre), 2004-04-22:
Operabygget er nevnt. Jeg har lyst til å være litt overordnet når det gjelder det, fordi det viktige med strategien i den stortingsmeldingen som vi har lagt frem, er for det første at sektoransvaret er lagt til grunn. Det vil si at det er Kulturdepartementet som følger opp på kulturområdet, at det er Samferdselsdepartementet som følger opp på samferdselsområdet, osv., dessuten at man i langt større grad involverer brukerne, har en skikkelig brukermedvirkning for de ulike tiltak som skal settes ut i livet, og at samtlige ut fra sektoransvarsprinsippet tar i bruk det som gjelder universell utforming. Jeg har i hvert fall tenkt å forvisse meg om at kulturministeren, som har ansvaret for det området, følger opp sitt sektoransvar og sånn sett også er godt kjent med det som går på universell utforming. Jeg registrerer at ikke bare operabygget, men også andre store bygg som enten restaureres eller bygges, har et forbedringspotensial. Man må ta innover seg både sektoransvarsprinsippet og særlig det som går på universell utforming.
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2004-04-22:
Innledningsvis vil jeg understreke at funksjonshemning i stor grad er et resultat av de barrierer som finnes i samfunnet. Kunnskap om tilrettelegging for personer med nedsatt funksjonsevne er avgjørende også for dem med skjulte funksjonshemninger. Økt bevisstgjøring, bred mobilisering og systematisk arbeid på alle samfunnsområder og forvaltningsnivå er avgjørende for å fjerne gapet mellom samfunnets krav og den enkeltes forutsetninger. Det handler om reell likestilling. Kristelig Folkeparti mener det er avgjørende med positive vinklinger. Vi må fokusere på at funksjonshemmede er en viktig ressurs for samfunnet. Det er dårlig samfunnsøkonomi at funksjonshemmede i liten grad deltar i arbeidslivet. Vi må derfor arbeide aktivt for arbeidspraksis, opplæring og det å skape varige og varierte arbeidsplasser for yrkeshemmede. De siste årene har det vært økt oppmerksomhet når det gjelder manglende lese- og skriveferdigheter, spesielt i forbindelse med skolegang, og det er satt i verk mange tiltak for å bedre situasjonen. Imidlertid er det en liten del av denne gruppen som på grunn av sin alvorlige dysleksi ikke kan tilegne seg skriftspråket og dermed strever hele livet. For Kristelig Folkeparti har det vært viktig å løfte fram denne gruppen for å minne om at de faktisk har de samme utfordringene som blinde eller sterkt synshemmede i en del situasjoner. Jeg er glad for at en samlet komite står bak dette. En bevisst holdning og årvåkenhet fra et tidlig stadium for å oppdage og hjelpe denne gruppen er avgjørende for at de kan få mulighet til å fungere maksimalt, f.eks. med PC med stemmekommando og syntetisk tale. Det kan være det som skal til for at de skal kunne klare å skrive, innhente nødvendig informasjon og fungere i arbeidslivet. «Leser søker bok» er et godt tiltak for lesesvake som jeg håper kan bli et varig tilbud. Prosjektet er viktig for den store gruppen som trenger tilrettelagte bøker av god kvalitet. Bøker på lyd er også viktig for å treffe de ulike behov hos lesehemmede. Kristelig Folkeparti har fokusert på foreldre og familier med barn med nedsatt funksjonsevne. Informasjon, veiledning og koordinering er viktige stikkord. Det er viktig å gi tjenester som er helhetlige, samordnede og tilpasset familiens behov, gi familien en mulighet til å ivareta omsorgen for barnet. Familier med funksjonshemmede barn må få den hjelp de trenger, når de trenger det, og få bedre mulighet til å leve som barnefamilier flest, ha overskudd til lek og samvær med barna, men også til sosialt liv. Vi som har fulgt funksjonshemmede barn og deres familier over år, vet at det for mange kan være mange tøffe tak. Kristelig Folkeparti mener det er avgjørende at vi gjør det som er mulig, for å forebygge slitasje på så vel foreldre som søsken.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2004-04-22:
Jeg takker statsråden for et grundig svar. Jeg deler helt statsrådens oppfatning av at vi har et politi som er velfungerende i Norge i dag. Det viser også de fleste undersøkelser av publikums oppfatning av politiet, at folk har stor tillit til det. Det som er farlig med politireformen og den diskusjonen vi får i media, er at det nå gis uttrykk for at reformen fungerer dårlig. Kanskje er det faktisk slik at man i enkelte politidistrikt ikke har lyktes med å få reformen på skinner. Men det som er problemet, er at dette sprer seg til hele landet. Det skapes et generelt inntrykk av at politireformen ikke fungerer, og det har bidratt til at vi har fått et politi som fungerer dårligere i dag enn det det gjorde før vi fikk reformen. Det dette da resulterer i, er at folk får mindre tillit til politiet. Folk begynner å tro at når de har hatt et innbrudd, når det har skjedd noe alvorlig hjemme hos dem, så får de ikke besøk av politiet – og man kan risikere at folk resignerer. Det inntrykket må ikke få sette seg! Det er utrolig viktig at vi greier å kommunisere utad at vi har et velfungerende politi, som skal bli enda bedre enn hva det var før vi startet politireformen. For det er nettopp det som var hensikten med politireformen, nemlig å få et velfungerende politi som er ute blant publikum, som møter publikum, og som ikke minst er enda dyktigere til å bekjempe kriminaliteten. Så må man stille spørsmål ved – som det også er henvist til i det første innlegget mitt – at lederen for Politiets Fellesforbund på Sunnmøre mener at det har vært mye maktkamp og politikk knyttet til reformen. Da er det naturlig å stille dette spørsmålet til justisministeren: Er en av de utfordringene som nå ligger i den siste fasen av politireformen, nettopp å få til en enda sterkere ledelse av reformen, slik at vi får den helt på skinner? Justisministeren sier også at det har skjedd en del justeringer undervegs, ikke minst i forhold til operasjonssentralene, og Stortinget la i sitt arbeid med reformen til grunn at organiseringen måtte avgjøres ut fra lokale forhold. Det kan likevel synes som de fleste distriktene har valgt en modell med sentralarrest og operasjonssentraler. Er det justisministerens oppfatning at gjennomføringen av reformen er blitt for strømlinjeformet, kanskje for mye enhetlig, og at lokal tilpasning ikke har skjedd i like stor grad i alle distriktene?
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2004-04-22:
Jeg synes dette har vært en veldig inspirerende og god debatt, med veldig mange gode og konstruktive innlegg. Jeg vil bare signalisere at fra Arbeiderpartiets side kommer vi til å følge den videre utviklingen av reformen med argusøyne. Vi er veldig opptatt av at vi skal lykkes. Vi ser på det å lykkes med politireformen som helt avgjørende for at vi i framtida skal få et politi som er god til å bekjempe den kriminaliteten og de utfordringene som er på det området. I den debatten som har rast om politireformen, etterlyser jeg en klarere stemme fra Politi-Norge. Det oppleves ofte slik at når enkeltstemmer ute i distriktene kommer fram med sine meninger, blir de på mange måter stående uimotsagt, og det kan ofte skapes et feil inntrykk av hvordan situasjonen er. Så skal vi heller ikke glemme en annen ting, og det er at vi er nødt til å se politiet i sammenheng med resten av straffesakskjeden, og fra Arbeiderpartiets side har vi vært veldig opptatt av de problemene vi har innenfor kriminalomsorgen. Vi må for all del forhindre at politiet er nødt til å kjøre land og strand rundt for å framskaffe varetektsplasser. Det bruker politiet i dag altfor mye ressurser på. Det går mye penger og mye bemanning på akkurat det området. Klarer vi å løse problemene innenfor ikke minst kriminalomsorgen, vil det også bidra til at politiet får mer ressurser til disposisjon. Etter debatten i dag og det vi har sett den senere tida, sitter jeg igjen med et inntrykk av at et av de områdene hvor det kanskje er nødvendig å foreta en justering av reformen, er de mellomstore byene. Fredrikstad og Sandnes har vært nevnt her i dag, to byer som ikke har polititjenestevakt etter kl. 16 på vanlige dager, og ikke har noen vakt om kvelden i helgene. I slike mellomstore byer ser det ut til at de har fått dårligere dekning enn hva de hadde tidligere. Så helt til slutt. Statsråden overlater ansvaret for gjennomføringen av reformen til Politidirektoratet, som har etatsansvar. Men vi skal ikke glemme at justisministeren har et klart politisk ansvar, og at Stortinget bare kjenner statsråden. Vi kan ikke begynne å spørre politidirektøren om hva som er problemene med reformen, og utfordre henne på dette. Vi kan kun stille statsråden til ansvar og utfordre statsråden på hva som er nødvendig. I budsjettet og i forbindelse med budsjettstyringssignaler har statsråden muligheter til å styre reformen.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2004-04-22:
Det tyder på at trondheimspolitikken slett ikke er noen søndagsskole. Dette er en utrolig viktig debatt, først og fremst fordi vi som justispolitikere, og vi som landets representanter, tar debatten inn i det forumet hvor debatten skal føres, i mye større grad enn det som kanskje har vært gjort til nå. Det har vi alle et ansvar for. Under debatten om politireformen ble det av daværende stortingsrepresentant Dørum bl.a. sagt: «Jeg har en filosofi, og den er at hvis høvdingen er for langt unna indianerne, blir det til slutt ingen indianere igjen.» Det synes jeg er et godt uttrykk. Jeg tror det uttrykket også berører noe av det som folk er opptatt av når det gjelder politireformen. Folk er opptatt av noe mer enn bare oppklaringsprosent og saksbehandlingstid, som er viktige parametere å måle etter. Folk er også opptatt av å føle at politiet har en viss nærhet, og om det ikke er indianere og høvdinger, så er de i hvert fall opptatt av at sheriffene i større grad har nærhet til befolkningen enn det man faktisk opplever i dag. Det skal man ta på alvor, og det føler jeg at alle for så vidt også ønsker å ta på alvor. Problemet nå er at man i stor grad har fått en organisasjonsutvikling i enkelte politidistrikt som har lukket politistasjonene, bl.a. i ganske store byer som Elverum og Kongsvinger. Vi har også hørt om Fredrikstad politistasjon, som lukker kl. 16, og hvor det eventuelt skal suppleres med bilpatruljer ute. Hva om bilpatruljene faktisk ikke er der? Etter min mening er det et hav mellom det daværende justisminister Hanne Harlem sa i den samme debatten om politireformen, nemlig at det «må også legges til rette for et politi som er enda mer tjenesteytende og publikumsorientert enn dagens», som var mye av intensjonene i politireformen, og det som f.eks. Hamar Arbeiderblad skrev forleden. Man skrev at enkelte netter har antallet polititjenestemenn ute i felten på Hedmarken vært helt nede i to mann. Når man da sammenholder dette med den faktiske situasjonen, hvor man har stengt politistasjonene i ganske store tettsteder og byer, skjønner jeg godt at folk føler seg utrygge. Jeg vil nødig våge å se den voldtektsutsatte kvinnen eller det barnet som ønsker å søke hjelp hos politiet, og som faktisk ikke får det, og som blir møtt av en ringeklokke og henvist til et annet sted ti mil unna. Slik kan vi ikke ha det. Det er en slik situasjon som kan bidra til å svekke den gode tilliten som gjennom mange år er opparbeidet overfor norsk politi, og som vi er veldig avhengige av, og som vi faktisk trenger mer av hvis politiet både skal ta i bruk nye metoder og bekjempe meget alvorlig kriminalitet i framtida. Her ligger det med andre ord også et betydelig gjennomføringsansvar, også før evalueringen kommer, som jeg er overbevist om at justisministeren, Justisdepartementet og Politidirektoratet tar på fullt alvor, men som man på mange måter bare må fortsette med. Man må også ta imot de signalene som nå kommer, både fra befolkningen og fra dette hus, ved siden av det informasjonsansvaret som selvfølgelig ligger der, og som er betydelig, for å forhindre at det skjer en desinformasjon.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2004-04-22:
Politiets oppgave er å sikre folk trygghet samt å bekjempe og forebygge kriminalitet. Det er derfor avgjørende at vi har et politi som er nær befolkningen, og som er tilgjengelig for mennesker som trenger bistand fra politiet. Det er det aller viktigste. Derfor er jeg enig med representanten Storberget i at alt handler faktisk ikke bare om oppklaringsprosent og saksbehandlingstid. Da reformen ble vedtatt i Stortinget, var det med et bredt flertall, og det var stor enighet om at Politi-Norge ikke kunne leve med den samme strukturen som eksisterte for 100 år siden. Og det har skjedd store endringer innenfor denne etaten de to siste årene når det gjelder både organisering og oppgaveløsning. Vi kan ikke forvente å se resultater over natten av så store endringer som de som har foregått. Det er viktig at disse endringene får en mulighet til å sette seg, og at vi ser resultater over tid. Politireformen er bl.a. tuftet på et kriminalitetsbilde som var et annet enn det er i dag, og vi kan ikke sammenligne med situasjonen bare noen få år tilbake. Norsk politi må være rustet til å møte den tunge, organiserte kriminaliteten og den mer tradisjonelle vinnings- og voldskriminaliteten. Representanten Gjul stiller spørsmål ved om reformen ikke virker på grunn av interne dragkamper og dårlig ledelse. Ut fra medieoppslag får vi nesten hver eneste dag høre om den dårlige budsjettsituasjonen og at politiet ikke har mulighet til å ta ansvar for de oppgavene de har. Da kan vi jo som representanter i justiskomiteen undre oss over om det var riktig å gjennomføre reformen. Det kan godt være, som representanten Gjul sier, at det er store interne dragkamper og dårlig ledelse enkelte plasser. Men når vi reiser rundt i politidistriktene i Norge, ser vi utrolig mye godt politiarbeid. Og jeg er i hvert fall veldig stolt av det norske polititjenestemenn og -kvinner utfører av forebygging og bekjempelse av kriminalitet hver eneste dag. Men jeg opplever også å se en del barnesykdommer. Det så vi ganske tidlig. Og det tror jeg det er viktig at vi tar med oss når Stortinget skal evaluere reformen, at vi går inn i den faktiske situasjonen og ser på hva vi er nødt til å endre, og hva som ikke fungerer i forhold til det man hadde ønsket, og at man går ærlig og oppriktig inn i den prosessen.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-04-22:
Først og fremst vil jeg takke interpellanten for å ha tatt opp et særs viktig tema, og jeg vil slutte meg til dem som tidligere har sagt at det er et absolutt behov for å diskutere dette, ikke minst med bakgrunn i de medieoppslagene som har vært, og de tilbakemeldingene man får som justispolitiker og som politiker generelt. At intensjonen i reformen var god, er vel hevet over enhver tvil. Mer tilgjengelig politi, mer synlig politi, mer publikumsnærhet – og i den biten ligger også servicevennlighet – bør være et absolutt krav. Intensjonen var således god. Det som er et paradoks i dag, er at de beskrivelsene media kommer med, og enkelttjenestemenn kommer med, er helt andre. Man har beskrivelser om at det er mangel på mulighet til å få hjelp utenfor ordinær arbeidstid, man har løftet terskelen i en viss grad for faktisk å kunne yte bistand, men har til de grader løftet terskelen på det som var serviceoppdrag før, at det kan man ikke lenger gjøre. Man har sågar distrikter som vurderer salg av materiell, ikke – tror jeg – nødvendigvis for å finansiere antall stillingshjemler, men rett og slett fordi man ikke ser seg i stand til å bære driftskostnadene ved dette. Da er det etter mitt skjønn et gjennomgående behov for å øke ressurstilgangen til politiet. Jeg synes det er et paradoks når jeg hører statsrådens beskrivelse av virkeligheten, i forhold til den virkeligheten jeg ellers får tilbakemeldinger om. Da lurer jeg på om det er slik at statsråden når han står og forteller Stortinget om hva som er fakta, tar avstand fra det politifolk gir tilbakemeldinger om, eller at de slett ikke vet hva de snakker om. Det er et paradoks for meg, og jeg håper og forutsetter at statsråden er seg bevisst hvilke holdninger han viser utad ved å signalisere noe som går på tvers av det politiet selv faktisk opplever. Så tror jeg Stortinget må gå i seg selv og ta konsekvensene av det vi også faktisk gjør. Når vi kommer med stadig nye, kreative ting som vi vil at politiet skal gjøre, uten å finansiere dem, og sier at dette skal man prioritere lokalt, da blir det inkonsekvent når vi etterpå går ut og stiller spørsmål om hvorfor de ikke gjør det vi har bedt dem om å gjøre. Da faller den kritikken på steingrunn de luxe etter mitt skjønn. Når Stortinget ber om noe, må Stortinget også finansiere det. Jeg skal ikke gå så langt at jeg på noe vis slakter politireformen så langt, men at de tilbakemeldingene vi får nå, er til ettertanke, må være hevet over tvil. Jeg tror bl.a. at det er et behov for ytterligere styrking av ressursene, samtidig som vi skal fortsette å stille spørsmål ved hvordan vi gjør ting. Og det er et paradoks til, og det er at politilovens intensjon og utforming er veldig klar på hva slags krav vi har til politiet og til hva politiet skal gjøre. Og hvis de skal kunne innfri disse, må vi stille med ressurser. Hvis ikke er vi urimelige. Forutsigbarhet skal gjelde både for publikum og for dem som skal gjøre jobben på vegne av oss. Hvis ikke er systemet uverdig.