Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2009-05-15:
«I have av dream,» sa Martin Luther King en gang i tiden. Hvis vi trekker den parallellen til Stortinget, sa vel også Stortinget det samme – og satte i gang med Nav-reformen. «I have av dream,» sa Stortinget: Vi ønsker flere i arbeid, færre på trygd, at det blir enklere for brukerne, og tilpasset brukernes behov. Det var det reformen skulle ivareta. Vi skulle sikre en helhetlig og effektiv arbeids- og velferdsforvaltning. Det var på mange måter vår drøm, det var vår intensjon, og det var vårt håp da vi satte i gang Nav-reformen for en del år tilbake. Men tiden har vist at dessverre har vi ikke lyktes så langt, men jeg er overbevist om at samtlige som sitter i denne sal, har et brennende engasjement og ønske om at de intensjonene som Stortinget i sin tid la til grunn for Nav-reformen, skal bli realisert. Saksordføreren var i sitt hovedinnlegg inne på at våren 2008 sprakk det som kanskje på mange måter kan kalles for Nav-trollet – dessverre. Vi så en stadig økende saksbehandlingstid og at restansene vokste. På den tiden hadde man restanser på rundt 14 000 utover det man kaller den ytre grense. Hva gjorde Stortinget? Jo, Stortinget tok dette på alvor. Derfor var man med på en omdisponering av 40 mill. kr, og videre kom en etterbevilgning på 60 mill. kr høsten 2008, nettopp for å få ned saksbehandlingstiden, få mer effektivitet og hjelpe flere brukere. Det var hovedintensjonen vår, det var målet. Derfor må jeg si at da vi i tillegg økte på med ytterligere 156 mill. kr – hvis jeg ikke husker feil – i forbindelse med at Stortinget den 26. januar i år behandlet tiltakspakken mot finanskrisen, som også var målrettet Nav, ble jeg litt skuffet da det rett etterpå sprakk i media: ytterligere forverring av situasjonen med enda flere restanser, med enda lengre saksbehandlingstid, med enda flere brukere som ikke fikk den hjelpen som man i utgangspunktet hadde krav på å få. Jeg tror vi alle sammen synes det er uakseptabelt – noe som også statsråden har gjentatt gang på gang, og det er jeg glad for – at folk skal vente i opptil to måneder for å få dagpenger, som var situasjonen på den tiden, og at man heller ble sendt på sosialkontoret for å få hjelp. Men det var ikke bare dagpenger man hadde problemer med på den tiden, da man gikk inn i januar og utover februar i 2009. Dagsavisen hadde en god og nøye omtale der man viste til at på hele 13 av 17 ytelser brøt Nav sine egne tidsfrister for saksbehandling. Det viser at dette hadde et langt større omfang, at langt flere mennesker ble berørt av de utfordringene og de problemene som man stod overfor i Nav. Videre kom det fram i en internrapport foretatt av Ernst & Young – hvis den er riktig gjengitt og sitert i media – at hele 70 pst. av sykepengesakene i Oslo, som det ikke var fattet vedtak i, ikke var med i de offisielle tallene til Nav over restanser. Altså: 70 pst. av sykepengesakene var ikke med i tallgrunnlaget! Det synes jeg er problematisk. Det gjør det utfordrende for oss, som ansvarlig fagkomité for Nav, å danne oss et ordentlig bilde av den reelle situasjonen over restansene til enhver tid, hvis det er slik at man for enkelte ytelser ikke kan kontrollere de faktiske restansene. I tillegg ble det også avslørt at man hadde brukt mye midler på konsulenthjelp. Det ble hevdet ifølge NRK den 20. februar at man hadde brukt rundt 2 milliarder kr på eksterne konsulenter. Det finnes sikkert mange gode grunner til at man skal bruke eksterne konsulenter for å få en stor etat til å fungere optimalt, at man trenger bistand og hjelp til å få på plass datautstyr, teknologi osv. Men det er også en utfordring for en etat når det brukes så mye midler på eksterne konsulenter. Det er laget en Fafo-rapport der det kommer ganske klart fram at det er et problem at man bruker så mye midler på eksterne konsulenter, og at det faktisk kan føre til at man forringer kvaliteten i etaten at man overlater altfor mange oppgaver til konsulentene. Når de har gått ut av døren og er ferdig med oppgavene sine, har man ikke sikret at deres kompetanse er igjen i etaten og blant de ansatte. Dette peker altså denne Fafo-rapporten på. Vi har også fått en del tilbakemeldinger både fra tillitsvalgte og ansatte, som har vært fortvilet både over arbeidsforhold og ikke minst manglende opplæring. Derfor er jeg glad for at statsråden tar på alvor at det er behov for opplæring, og at man skal dekke det statsråden i proposisjonen kaller kompetansegapene. Det er jeg veldig godt fornøyd med. Men jeg skulle ønske at regjeringspartiene ville gått et steg videre og vært med på forslaget fra opposisjonen der man ber om at Regjeringen kommer tilbake til Stortinget med en ordentlig kompetansestrategi, og at Stortinget blir jevnlig oppdatert om hvordan kompetanseutviklingen i Nav går. Jeg tror og håper at det blir utfallet av det, og at statsråden – uansett om forslaget skulle bli vedtatt eller ikke – vil gjøre det i framtiden. Jeg synes også det er interessant å merke seg hva Fafo-forsker Svein Erik Moen sier til NRK når det gjelder kompetanseutviklingen og bruk av konsulenttjenester: «Så mange konsulenter kan være uheldige for kompetanseutviklingen på lang sikt.» Han sier videre: «Stadig utskiftninger i arbeidsstokken gir liten kontinuitet og påvirker arbeidsmiljøet, og man kan også risikere å få løsninger som ikke passer.» Uten å drive altfor mye svartmaling tror jeg, med respekt å melde, at det er mange brukere som føler at man ikke har fått tjenester som passer, og at man som bruker stanger hodet i veggen, på samme måte som mange av de ansatte føler at man stanger hodet i veggen fordi man ikke klarer å hjelpe de brukerne man faktisk har et brennende ønske om å hjelpe – noe som de føler er jobben deres. Jeg har også lyst til å sitere hva forbundsleder Turid Lilleheie i NTL uttaler i tidsskriftet Aktuell den 24. februar 2009: «Konsulentfirmaer var førende når organisasjonsstrukturen ble lagt i NAV. De utformet og iverksatte reformen. I noen NAV-enheter satt konsulentfirmaer i direktørstillinger i iverksettingsfasen. Med omfattende prosjektorganisering ble de tilsattes organisasjoner i all hovedsak kun orientert, mens mange beslutningsarenaer var skjult i prosjekter.» Hvis det er tilfellet, synes jeg det er alvorlig, for det vitner om at man ikke har klart å inkludere hele organisasjonen i gjennomføringen av en stor og viktig reform. Det beviser at man ikke har klart å ta med seg de ansatte fullt ut. Det synes jeg er synd. Jeg håper at man klarer å få til en god organisasjonsstruktur og en god organisasjonskultur som ivaretar det for framtiden. Jeg tror det er helt avgjørende og helt nødvendig hvis man skal lykkes med Nav-reformen. Den internrapporten som Ernst & Young kom med, avslørte bl.a. at arbeid det normalt tar åtte minutter å utføre, tar tolv dager å utføre i det nye Nav. Hvis det er riktig, tror jeg også at vi har stort forbedringspotensial når det gjelder det organisatoriske. Jeg tviler ikke på at statsråden, Nav-direktøren eller de ansatte prøver så godt de kan å få dette til å fungere mest mulig optimalt. Spørsmålet blir: Har vi skapt en organisasjon som gjør det mulig å oppnå de synergieffektene vi egentlig ønsker? Det er hovedspørsmålet. Så kan vi også stille spørsmål i forbindelse med det vi så i et medieoppslag som jeg tok opp under høringen den 15. april, om at Nav Rogaland i januar med sine 837 ansatte behandlet like mange dagpengesøknader som Oslo gjorde med sine 1373 ansatte. Uten å dvele ved det i dette innlegget, fikk jeg svar fra statsråden om at han har stilt de nødvendige spørsmål og fulgt opp med spørsmål overfor Nav-direktøren om det. Når 837 medarbeidere i Rogaland klarer å gjøre den samme jobben som 1373 medarbeidere i Oslo, vitner det kanskje om at man har organisert Nav-kontorene veldig forskjellig fra fylke til fylke, at man har forskjellige måter å jobbe på, og at man ikke har en enhetlig jobb- og organisasjonsstruktur. For hvorfor klarer man å lykkes så mye bedre i Rogaland enn f.eks. i Oslo? Hvorfor lykkes man så enormt godt i Rogaland, når man ikke klarer å lykkes i nabofylket Hordaland? Jeg tror at det ikke bare handler om penger, men også om måten man jobber på, og om å ta gode og enhetlige organisatoriske grep. Videre handler det om at man får kompetanseutveksling mellom fylkene – altså kompetanseflytting – på en mye raskere og smidigere måte, at man gjør litt av det som Nils Arne Eggen lanserte i sin Godfot-teori i Rosenborg, at man bruker hverandre for å gjøre hverandre gode. Det håper jeg at også Nav kan gjøre. Man tar suksessen i ett fylke og overfører den til et annet fylke, nettopp for å lykkes i å gjøre det beste for brukerne. Det har også vært bred omtale av Riksrevisjonens anmerkninger når det gjelder oppfølgingen av Nav. Jeg skal ikke gå nærmere inn på det – det er godt omtalt i innstillingen. Det er også godt omtalt i budsjettdokumentene og har vært drøftet og godt omtalt i Dokument nr. 1 for 2008–2009, som Riksrevisjonen har levert Stortinget. Jeg har avslutningsvis lyst til å si at jeg synes det er synd at iverksettingen av arbeidsavklaringspenger blir utsatt. Derfor fremmer Fremskrittspartiet forslag om å gjennomføre iverksetting av arbeidsavklaringspenger, bruke det som må brukes av ressurser for å få det på plass, fordi det er en reform som i utgangspunktet skulle gjøre det enklere for den enkelte saksbehandler å hjelpe den enkelte bruker. Det skulle være en forenklingsreform, der man skulle nå målet om en mer fleksibel, raskere og bedre saksbehandling for brukerne. Derfor synes jeg det er synd. Jeg har også merket meg det som FFO sa på høringen i komiteen, at man frykter at en utsetting kan føre til at en del av dem med nedsatt arbeidsevne vil bli uføretrygdet mot sin vilje. Hvis det skulle bli resultatet, synes jeg det er synd. Da har vi ikke lyktes med det som er Nav-reformens intensjon: å få færre på stønad og flere i arbeid. Jeg håper at man iallfall får til gode løsninger – selv om det er et flertall nå som ønsker å utsette arbeidsavklaringsreformen – slik at flest mulig brukere blir ivaretatt på en god måte. Jeg viser til de forslag Fremskrittspartiet har alene i innstillingen, og fremmer disse.