Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2017-11-30:
Jeg mener at statsrådens redegjørelse slik vi hørte den da den ble framført, var en god understrekning av hvor viktig EØS-avtalen er for Norge. I en tid hvor nasjonalismen i Europa stadig får forsterkede uttrykk i flere land, er det av særlig betydning, og politisk betydning, å forstå at internasjonalt samarbeid er en grunnleggende forutsetning for sikring av demokrati og grunnlaget for økonomisk vekst. Jeg sier dette også som en kommentar til mine gode kollegers – i hvert fall indirekte – påstander om at nasjonalstaten alene vil løse disse problemene bedre. Det er jeg uenig i. Jeg tror at internasjonalt samarbeid er en forutsetning for at vi skal greie både å styrke demokratiet og håndtere den økonomiske veksten på en riktig måte. Jeg er også enig i det som sies, bl.a. fra representanten Lysbakken i denne debatten, om at vi bør ta inn over oss at EU som institusjon og som system ikke i tilstrekkelig grad har lagt vekt på arbeidsfolks og vanlige folks interesser i utviklingen av det europeiske fellesskapet. Det er en grunnleggende erkjennelse av politisk karakter som jeg tror er av stor betydning for oss. For det er ingen motsetning mellom å være tilhenger av internasjonalt samarbeid og internasjonale avtaler og å ivareta den brede delen av befolkningens interesser i de europeiske samfunnene. Dette er tvert imot etter mitt skjønn en forutsetning for hverandre. Jeg legger merke til at statsråden i en noe for beskjeden grad, vil jeg si, engasjerer seg i de spørsmålene som er blitt tatt opp i denne debatten – og gjorde det også i for beskjeden grad i sin redegjørelse – om forholdet til utviklingen i norsk arbeidsliv. Det kan rokke ved hele utviklingen av stabiliteten i arbeidslivet, og det er forårsaket av mange ting. Jeg har sagt ved mange debatter i Norge, og også i internasjonal sammenheng, at den største utfordringen er høyrepartienes innflytelse i de nasjonale parlamentene, deres manglende vilje til å beskytte fagbevegelsen og arbeidstakernes interesser. Det har vi også sett som en tydelig utvikling i Norge gjennom de senere årene, nemlig regjeringens manglende vilje til å gå tungt inn i den delen av norsk samfunnsliv. Men vi hører fra veldig mange hold – og det er det som er relevant for oss i denne sammenhengen – at EØS-avtalen setter begrensninger for muligheten til å kunne sikre arbeidstakernes lønns- og arbeidsvilkår, også i Norge. Vi ser det med våre egne øyne, og det er sagt i denne debatten. Det er et spørsmål som reiser seg: Selv om jeg for min del er sterk tilhenger av EØS-avtalen og alle de omstendighetene som det skaper, så burde ikke denne debatten ta slutt før vi får høre statsrådens tydeligere utsagn om hva hun har tenkt å gjøre når det gjelder å bruke handlingsrommet som EØS-avtalen gir når det handler om å sikre arbeidstakernes interesser i Norge. For disse interessene kommer til å bli avgjørende for at vi skal hindre ulikhetsutfordringene, og de kommer til å bli avgjørende for at vi skal få et stabilt arbeidsliv. Og for representanter fra høyrepartiene burde det være av stor interesse å forstå at dette også er forutsetningen for at verdiskapingen i Norge, for dem som har penger og er arbeidsgivere, faktisk skal bli stabil og bra – i tiden som kommer. Å late som om den sammenhengen ikke eksisterer, har jeg aldri begrepet meg på. At EØS-avtalen skaper problemer for gjennomføringen av effektive reguleringer, håndtering av sosial dumping og undergraver fagbevegelsen og tariffavtaler, er en kime til problemer og undergraver EØS-avtalens legitimitet. Jeg skulle ønske at statsråden tar oppfordringen fra meg om å snakke mer om dette, slik at denne debatten kunne bli et skritt på veien mot en bedre og mer samstemt holdning i kampen mot den delen av arbeidslivsutviklingen som også EØS-avtalen er med på å skape.