Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2012-02-16:
Hovedlinjene i utenriksministerens redegjørelse vil finne bred støtte i denne sal. Det er en styrke når vi som nasjon kan stå samlet bak vårt internasjonale engasjement. Det gjør vi når regjeringen står fast ved hovedlinjer som har blitt fulgt av skiftende regjeringer – i europapolitikken, i menneskerettspolitikken og i arbeidet for internasjonal fred og sikkerhet. Jeg kan også bekrefte at Kristelig Folkeparti deler frustrasjonen over at forholdet til Kina ikke er blitt normalisert. Den politiske isfronten burde tint for lengst. Det nærmer seg ironien hvis vi må til Arktis sammen for å oppleve at isfronten smelter. Men i det politiske samkvemmet med Kina ville vi alle ønske en klimaendring velkommen, slik utenriksministeren gjorde i sitt innlegg. Utenriksministeren innledet tirsdagens redegjørelse med en oppdatert omtale av den økonomiske krisen i Europa og USA – ikke minst krisen i euroområdet. Det temaet er i ferd med å bli en gjenganger. Jeg skal ikke vie det for stor plass i dag. Krisene i EU vil være med oss i lang tid framover, og de berører oss på flere måter, selv om Norge står i en meget heldig posisjon utenfor EUs pengeunion. Jeg deler utenriksministerens tre hovedpoeng: Ja, vi må ta vare på vårt forhold til Europa. EØS-avtalen er en bærebjelke i dette samarbeidet. Men vi må også huske at Europa er mer enn EU. Ja, vi vil bidra til at Europa kommer seg ut av dagens krisetilstand. Men det må gjøres på en klok måte, og ja, finanskrisen får selvsagt utenrikspolitiske ringvirkninger. Det følger logisk av tesen om at «alt henger sammen med alt». Når EU-land strever med indre problemer, blir det gjerne mindre kraft til solidaritet ut over EUs grenser. Utenriksministeren påpekte at dette vil kunne lede til endret fokus på globale spørsmål som handel, klima, nedrustning og bærekraftig energitilgang til alle. Jeg savnet imidlertid særlig ett område blant de høyt prioriterte spørsmål som utenriksministeren mente ville kunne rammes på denne måten. Det er den internasjonale kampen mot fattigdom – og for utvikling. Det burde vært nevnt, for det er lett å glemme verdens fattige når politikere og folk i mange av verdens rike land får nok med å løse hjemlige problemer. Finanskrisene i EU og USA kan lett lede til at utenrikspolitikken blir mer interessefokusert. Dermed blir den mindre opptatt av å bidra til å løse problemer som ikke kobles klart til egeninteresser. Det er fare for en dårligere utenrikspolitikk hvis hensynet til globale fellesinteresser og til verdens fattigste må vike for nasjonal interessetenkning. I en tid da det nærmest er mote å snakke om interessebasert utenrikspolitikk, kan det være på sin plass å minne om at utenrikspolitikken forfaller om den bare er interessebasert og ikke også verdibasert, og utenrikspolitikken blir definitivt fattig om den glemmer de fattige. Derfor var gårsdagens lansering av regjeringens stortingsmelding om global helse en veldig viktig politisk markering i så måte, hvor helse defineres veldig tydelig som et globalt fellesgode som krever en tenkning om at alle mennesker har rett til grunnleggende helsetjenester til en dekning av sine grunnleggende helsebehov. Jeg ser fram til, som saksordfører for den meldingen, å få gode debatter her i Stortinget i løpet av våren om et veldig viktig spørsmål som i høyeste grad angår de fattige. Folkelige opprør har veltet flere gamle autoritære arabiske regimer. Den arabiske våren gir håp om bedre tider, men den videre utvikling er uviss. Norge må støtte utvikling av demokrati, menneskerettigheter og rettsstat i den arabiske regionen. Men varige seire kan bare vinnes gjennom folkenes egen innsats. Syria står i en skjebnetime, og det smerter å se regimet i Syria gamble på at Russland og Kina hindrer effektive tiltak fra det internasjonale samfunn. Derfor tør regimet sette inn hærens stridsvogner mot sin egen befolkning. Blodbadet blir en skamplett i landets historie. Det hadde sin pris da det internasjonale samfunn med flykrefter stanset herjingene til Gaddafi-regimets militærstyrker i Libya, men det ga folket sjansen til å kaste av seg tyrannens åk. I dag må vi erkjenne at det har sin pris å unnlate å gripe inn i Syria. Verdenssamfunnet må bære ansvaret for sine handlingsvalg i begge tilfeller. I arbeidet for menneskerettighetene løfter redegjørelsen fram fire områder. Kristelig Folkeparti er glad for at utenriksministeren nå bekrefter at utenrikstjenesten sterkere og mer systematisk vil engasjere seg for beskyttelse av minoriteter. Det er en milepel at arbeidet for beskyttelse av livssynsminoriteter nå løftes fram som en av de prioriterte oppgaver. Kristelig Folkeparti har etterlyst dette i mange år. Vi har kritisert regjeringen for manglende tiltak. Nå bytter vi kritikken med ros, når det faktisk varsles en mer aktiv og systematisk politikk, med kompetanseoppbygging og med aktiv oppfølging i flere internasjonale fora. Vi ser redegjørelsens omtale av kopternes situasjon i Egypt og andre kristnes situasjon i Midtøsten og i land som Pakistan som et viktig gjennomslag. Dette har vært underprioritert i norsk menneskerettspolitikk. Kristelig Folkeparti vil gi full støtte til en sterkere innsats for å sikre trosfriheten rundt i verden, ikke minst i Midtøsten. Der finner vi flere av verdens verstingregimer når det gjelder krenkelse av menneskerettighetene generelt, og trosfrihet spesielt. Det er lett å nikke gjenkjennende til utenriksministerens korte øyeblikksbilde av utviklingen i konflikten mellom Israel og Palestina. Som han sa: «Bildet av en fastlåst situasjon er ytterligere forankret.» Jeg må imidlertid konstatere at utenriksministerens analyse av konfliktens kjerne er overraskende ensidig. La meg sitere: «Konfliktens grunnleggende kjerne består, okkupasjonen videreføres og fordypes gjennom bosettinger og fordrivelse av palestinere fra eget land.» Og der stopper det. Ja, jeg er enig i at dette er den ene siden av problemet – kort fortalt. Den andre siden av problemet, som utenriksministeren helt unnlot å nevne, er at mektige palestinske krefter overhodet ikke godtar at staten Israel skal få eksistere. Det kan ikke bli fred av slikt. Det er en iøynefallende svakhet ved redegjørelsen at den er så ensidig i beskrivelsen av konfliktens kjerne, for realitetene minnes vi om daglig. Hamas-lederen Ismail Hanieh, som også er statsminister i Gaza, var i Irans hovedstad Teheran sist lørdag. Der bekreftet han hva de mener: Hamas vil aldri anerkjenne Israels rett til å eksistere! Det synet deler han med andre militante islamistiske organisasjoner som også vil fjerne Israel fra kartet. De pukker på at siden området ble erobret av araberne rundt år 637 etter Kristus, er hver tomme land i dette området en gang for alle blitt islamsk territorium. Punktum! I januar feiret det palestinske regjeringspartiet Fatah sitt 47-årsjubileum. Det utgjør i mangt et moderat alternativ til Hamas, men også på Fatah-jubileet dyrket de hatet. Og den fremste muslimske autoritet på palestinsk område, muftien av Jerusalem, ga på møtelederens invitasjon en religiøs legitimering av drap på jøder. Det er virkelig forstemmende! Et sant bilde av konfliktens bakgrunn har derfor flere sider: Israelerne har opplevd en serie kriger for å fjerne Israel fra kartet, terrorbølger som rammet sivile, boikott fra arabiske land og antisemittisme som har drevet mange på flukt fra arabiske land. Palestinerne har opplevd å måtte avgi land til israelerne, mange er drevet på flukt, og de som er blitt igjen, har blitt utsatt for streng militær kontroll og økonomiske sanksjoner på grunn av terroristenes handlinger. Det er ikke lett å fremme gjensidig tillit og tro på en rettferdig fredsløsning når vanlige israelere og palestinere opplever slikt fra den annen side i konflikten. Vi som ser det hele litt mer på avstand, burde evne å se begge sider av problemet. Det må til for å skjønne hvorfor konflikten har vart så lenge og nærmest har gått i vranglås. Det må til for at Norge skal oppfattes som en konstruktiv bidragsyter til en fredelig og rettferdig løsning. På dette punktet, må jeg medgi, haltet redegjørelsen kraftig denne gangen. Kristelig Folkeparti inviterer utenriksministeren her i dag til å benytte sjansen til å rette opp denne ubalansen i løpet av debatten. For øvrig vil andre talere fra Kristelig Folkeparti komme tilbake til konsekvensene av Norges opptreden i FN-systemet når det gjelder palestinske selvstyremyndigheters status.