Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-02-18:
Jeg viser til forslaget som fremsettes i Dokument nr. 8:116 for 1997-98. Det er identisk med anbefaling fra Smith-utvalget i NOU 1990:26 – Gransking av Oslo kommune – Rapport nr. 1. Utvalget fremholdt bl.a. at kombinasjonen av kommunale verv og styreverv kunne være uheldig i tilfeller der det forelå interessekonflikter mellom selskapet og eierkommune. Faren for at en representant identifiserer seg med selskapets interesser, vil etter utvalgets oppfatning bli særlig stor når vedkommende har et aktivt medansvar for selskapets virksomhet, herunder for det økonomiske resultatet. Hovedhensikten ved å organisere kommunal virksomhet i egne selskaper er ofte å fristille disse i egne, selvstendige resultatenheter samt begrense det økonomiske ansvaret dersom aksjeselskap velges. Representanter i styrene for aksjeselskaper vil i henhold til aksjeloven ha et personlig ansvar for selskapets handlinger. Den foreslåtte endring av forvaltningsloven innebærer en vesentlig og nødvendig klargjøring av habilitetsreglene. Behovet for å utvise skjønn gjennom anvendelse av forvaltningsloven § 6 annet ledd, som fastslår at tjenestemannen er inhabil dersom «særegne forhold foreligger som er egnet til å svekke tilliten til hans upartiskhet », blir eliminert i de saker hvor vedkommende har ledende posisjoner i offentlig eide selskaper. En annen viktig grunn til å la inhabilitetsreglene gjelde er folks tillit til politikere. Når en ser at politikere sitter «ved begge sider av bordet », er dette med og støtter opp om den stadig økende politikerforakten i det norske folk. Det er ikke noe i veien for at kommunene kan plassere politikere i selskapenes organer dersom de som eiere finner dette hensiktsmessig. En naturlig konsekvens bør imidlertid være at disse må fratre når folkevalgte organer hvor de selv er medlemmer, behandler saker som angår selskapet hvor de eventuelt måtte sitte i styret eller andre ledende posisjoner. Fremskrittspartiet er til nå tilfreds med at en samlet komite ber om at hele saken oversendes Regjeringen til utredning og uttalelse med sikte på å komme tilbake med lovforslag. Når det gjelder Dokument nr. 8:118 for 1997-98, vil Fremskrittspartiet vise til at vedtak som er fattet av kommunestyret eller av fylkesting, eller av organer som er delegert myndighet fra disse, følger reglene om saksbehandling i forvaltningsloven. Det gis klageadgang kun i enkeltvedtak etter forvaltningsloven. Et enkeltvedtak kan påklages av en part eller annen med rettslig klageinteresse i saken til det forvaltningsorgan – klageinstansen – som er nærmest overordnet det forvaltningsorgan som har truffet vedtaket – underinstansen. Det er et problem at erklæring om klage skal fremsettes til samme organ som har truffet vedtaket. Underinstansen har da en mulighet til å avvise klagen. Det slås fast i § 33 at underinstansen skal avvise klagen dersom den finner at vilkårene for å klage ikke foreligger. Bestemmelsene sier at en klage skal avvises dersom de prosessuelle vilkårene for å behandle en klage ikke foreligger. Dette medfører at personer som klager på et vedtak, ofte får klagene i retur med beskjed om at vilkårene for å klage ikke foreligger – og det attpåtil av samme saksbehandler som behandlet saken første gang. Når en så kan legge til at slik avvisning ikke er begrunnet, noe et forvaltningsorgan er forpliktet til, er det særs viktig med en lovendring som bedre ivaretar vanlige menneskers rettssikkerhet. Departementet har enkelte lovtekniske innvendinger til det fremsatte lovforslaget, og vi finner det derfor ikke hensiktsmessig å fremme forslaget i sin nåværende form. Det er viktig at forslaget følges opp i en egnet form som ivaretar intensjonene i forslaget. Vi fremmer derfor følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til endringer i forvaltningslovens regler om avvisning av klage, slik at avvisningsgrunnene presiseres og klargjøres for å unngå at klager avvises på mangelfullt grunnlag. » Så til Dokument nr. 8:120 for 1997-98, forslag fra stortingsrepresentant Steinar Bastesen. Der har vi den klare formening at det vil være nyttig med en bestemmelse som setter en konkret tidsfrist og gir sakens parter sanksjonsmuligheter når forvaltningen åpenbart trenerer saken. Slik forvaltningsloven lyder i dag, står sakens parter uten sanksjonsmuligheter dersom forvaltningen unnlater å realitetsbehandle en sak eller utsette saken. Det er bare dersom saken avvises eller realitetsbehandles at avgjørelsen kan påklages, med henblikk på § 2 og § 28. Det er å merke seg at i henhold til forvaltningsloven § 11 a skal forvaltningsorganet «forberede og avgjøre saken uten ugrunnet opphold », som også saksordfører var inne på. Men kriteriet «uten ugrunnet opphold » er skjønnsmessig og tar ikke tilstrekkelig hensyn til partene, rettssikkerheten eller sakens omfang. Loven må utformes i tråd med folks rettsoppfatning og ikke ta hensyn til ofte tregt byråkrati. Derfor ønsker ikke Fremskrittspartiet at byråkratiets argumenter om variasjon i typer saker og mangfoldet i forvaltningens virksomhet skal være avgjørende for at man motarbeider forslag om tidsfrister for saksbehandlingen. Forvaltningsloven bør endres slik at beslutninger om ikke å behandle saken eller utsette saken, likestilles med avvisningvedtak. En slik likestilling vil medføre at private rettssubjekter innen nærmere angitt tidsfrist – forslagsvis seks måneder – garanteres realitetsbehandling. Dette vil være en begynnelse til å få innført flere angitte tidsfrister i forvaltningen. Jeg tar opp mindretallets forslag, som er i tråd med forslagsstillernes ønsker.