Lars Sponheim (Venstre), 2008-03-14:
Først til representanten Lundteigens replikkordskifte og innlegg. Han brukte noen begreper om inntektsskatt på hus og hytter i sin svarreplikk til meg som gjør at jeg tror det er nødvendig at representanten Lundteigen oppdaterer seg på regelverket vårt. Meg bekjent ble loven om fordelsskatt på egen bolig, som var en inntektsskatt, avviklet av den forrige regjering. Så det er altså ikke en inntektsskatt på hus og hytter lenger, takket være den forrige regjering. Så kom representanten Lundteigen med en påstand om at Venstre hadde torpedert forsøket på å lage et annet takstsystem for bolig og hytter som var til behandling midt på 1990-tallet, for over ti år siden. Den nåværende finansminister var for øvrig også med på den behandlingen, og var nok i så fall med på å torpedere det minst like mye. Så vidt jeg kan huske, var realiteten den at mindretallsregjeringen fra Arbeiderpartiet gav opp å få et slikt nytt system. Finansdepartementet slet med å forholde seg til de signalene man fikk fra saksordfører Lundteigen den gangen, om at det skulle være tomtestørrelser så store at det var plass til et vedlad og plass til en harebikkje, og Finansdepartementet hadde problemer med å omsette dette til skattelovgivningen. Det er vel rettere å si at hele problemstillingen kokte vekk i kålen, enn at noen bidro til å torpedere den. De historiske tilfeldighetene som ligger i disse verdisettingene, ligger som kjent fortsatt fast. Til de to forslagene vi har til behandling i dag, kan man si at de iallfall bidrar til å reise spørsmålet om arveavgift. Etter mitt og Venstres syn, og etter forslagsstillernes syn, synes det å være åpenbare urimeligheter ved dagens arveavgiftsregime, og de to forslagene fanger to helt ulike sider ved arveavgiftsregimet som veldig mange opplever som urettferdig. Det er ikke ved få middagsbord rundt omkring i norske familier dette i disse dager er et stort tema, et tema til fortvilelse, fordi det er så mange eiendommer som familiene eier som de ønsker skal forbli i familien og kunne ha en mulighet til fortsatt å eie, noe arveavgiften gjør veldig problematisk. Når det gjelder spørsmålet om overtakelse av familieeiendommer, hus eller hytte, er det i grunnen bare å si at det slår meg nesten hver dag når jeg blar i annonsesidene i avisene, hvor mange nye og flotte eiendommer som stadig kommer til salgs. Mange av dem er selvsagt til salgs fordi man ønsker å realisere store verdier. Det må være helt all right. Da må det også være helt all right, så lenge vi har en arveavgift, å gå inn på den store kontantstrømmen som da flyter, og drive inn en arveavgift. Men det er dessverre en god del som selges fordi man ikke ser seg råd til å ta vare på familiestedet, enten det er hus eller hytte. Vi snakker kanskje svært ofte om hytter ved sjøen som har fått veldige verdiøkninger, fordi det ikke lenger er mulig å ta mange av de flotte arealene i bruk til hyttebygging. Etter at dette forslaget ble lagt fram, etter at hele denne problemstillingen ble reist, er det få andre saker som jeg føler har truffet en nerve ute hos folk, enn akkurat denne saken. Jeg har fått ufattelig mange brev fra folk som i sin fortvilelse har klippet ut annonsen for sin eiendom - svært ofte en veldig flott tomt ved sjøen der det står en ganske enkel hytte - som har fått en enorm takst. De skulle gjerne ha beholdt eiendommen, og i sin fortvilelse sender de en kopi og sier at dette er noe de tvinges til, fordi de ikke har råd til å betale arveavgift, eventuelt løse ut søsken, for fortsatt å kunne ha en slik eiendom i familien. Det er bakgrunnen for dette forslaget. Det er også bakgrunnen for å gå denne grenseoppgangen mellom eiendommer som faktisk realiseres, selges, slik at det blir en stor kontantstrøm å henge en avgiftsbetaling på, og eiendommer som man rett og slett har et ønske om fortsatt skal være et samlingspunkt for familien, og som det ikke skal realiseres én krone fra. Dette er reelt. Jeg ønsker ikke å stakkarsliggjøre noen som helst. Det er det ikke grunnlag for i vårt vellykkede samfunn. Men det er veldig mange som på 1950-, 1960- og 1970-tallet var i stand til, som jeg har nevnt i et par replikker, å skaffe seg den type eiendommer, eiendommer som hele tiden har vært i bruk i familien, og som man fortsatt ønsker å ha i familien, men som det nå blir vanskelig å ta vare på, på grunn av dette. Jeg har en fortid og en barndom i Østfold. Jeg er veldig godt kjent i skjærgården i Østfold, ikke minst på Hvaler, der jeg forstår at statsministeren har sitt ferieparadis. På den øya og på mange andre øyer på Hvaler var det på 1950- og 1960-tallet veldig greit for helt alminnelige arbeidere å skaffe seg flotte tomter. Jeg har kontakt med mange av dem ennå. Jeg vet at det er mange av dem som nå står midt oppe i et generasjonsskifte, som tvinges til å selge disse eiendommene, selv om de ikke ønsker det. Det er enkle hytter som de ofte har bygd selv, men med tomter som gjør at de verdsettes til mange millioner kroner. Det er disse vi ønsker å treffe med dette forslaget. Det vil overraske meg veldig om ikke minst Regjeringens største parti også får mange henvendelser om at man må prøve å ha en grensegang mellom den type familieeiendommer og andre eiendommer der det realiseres store penger. Man kan også gjøre den samme refleksjonen når det gjelder barndomshjem eller bolighus. Her ligger det kanskje en annen type urettferdighet. Det gjelder dem som er så uheldig å ha barndomshjemmet sitt i Oslo. De står i en ualminnelig mye mer vanskelig situasjon for å få lov til fortsatt å bo i og overta barndomshjemmet, med samme begrunnelse, enn mange av dem som har barndomshjemmet sitt langt utenfor Oslo. Mens et barndomshjem som man ønsker å overta og fortsatt bo i, og dermed ikke realiserer noen pengestrøm som det knyttes arveavgift til, kan komme opp i mange millioner kroner her i Oslo, er det slik at det i min hjemkommune knapt er mulig å se at det kan selges et hus for over 1 mill. kr. Dermed vil arveavgift aldri være et problem knyttet til et barndomshjem. Her ligger det en åpenbar geografisk diskriminering. Men realiteten er ikke annerledes. Man ønsker å overta og fortsatt bo i det hjemmet der man er født og oppvokst. Det synes jeg man i sentrale strøk, og ikke minst her i Oslo, hvor boligeiendommer er noe helt annet enn i andre deler av landet, burde være litt opptatt av. Man gjør det liksom umulig å ha et barndomshjem her i Oslo, det skal være et kommersielt omsetningsprodukt, mens alle vi andre utover i landet kan få lov til å forholde oss til barndomshjemmet og til og med se oss i stand til å beholde det. Så er det det andre forslaget, som på mange måter reiser helt andre problemstillinger, og knyttes andre verdier til. Det er å gjøre det mulig å ta vare på kanskje den mest stabile og viktige eierform vi har for de minste bedriftene i dette landet, nemlig familiebedriftene. Man kunne hatt en stor og sikkert opprivende debatt med dagens regjering om eierskap i næringslivet i det hele tatt. Jeg er av den oppfatning, og partiet jeg er en del av, er av den oppfatning, at det er helt avgjørende og har en egen verdi at man tar vare på det private, norske, langsiktige eierskapet. Det mest private og det mest langsiktige tror jeg er knyttet til familiebedriftene, særlig de bedriftene som går gjennom generasjoner. Det er grunnkjernen i norske bedrifter, enten det er norske gardsbruk, butikker eller veldig mange andre typer familiebedrifter. Vi vet at vi i Norge nå står overfor veldig mange generasjonsskifter i denne type bedrifter, slik som det for øvrig er ellers i Europa. Vi ser at andre land i Europa kanskje har større oppmerksomhet på og en tydeligere politikk om at man ønsker å gjøre det mulig for denne type familiebedrifter å forbli i familien og ikke samles opp av kapitalinteresser, store kjeder som ønsker å overta dem. Dette gjelder om ikke landbruksbedrifter så i hvert fall butikker osv. Det burde være en egenverdi. Dette forslaget er kanskje ikke det avgjørende og største i den sammenheng, men ett viktig bidrag og et viktig verdisignal om at man ønsker at familiebedrifter fortsatt, så langt det er mulig, skal forbli i familiene. Så til slutt litt om prosessen videre. Selv om de forslagene som kunne ha fått flertall i dag, ikke legger opp til å endre reglene, men legger føringer for det som Regjeringen skal komme tilbake til, sender de noen tydelige verdisignaler på dette området. Jeg tror likevel at det at man behandler dette, og at det har fått oppmerksomhet utenfor denne sal og utenfor det politiske miljø, også legger et press på Regjeringen og finansministerens arbeid med disse arveavgiftsspørsmålene og andre arveavgiftsspørsmål fram mot statsbudsjettet for 2009. Jeg håper folk ser besøkelsestiden sin når det gjelder det som nå skjer. Senterpartiet og representanten Lundteigen har varslet, så langt jeg kan tolke ham, at her skal det komme forslag som går i retning av det som forslagsstillerne har lagt fram. Det bør det knyttes forventninger til. Folk bør bruke anledningen framover, også velgere til de rød-grønne partiene, og legge press på den prosessen som er. Jeg tror det er viktig. Jeg tror også at denne debatten kan ha bidratt til at mange vil engasjere seg framover. Det er å håpe. Det hadde vært fristende på en dag som denne å dra opp en debatt om det rød-grønne rettferdighetsprinsipp. Jeg synes det er interessant når det fra SV-hold varsles om at det skal bli et rettferdig system. Jeg frykter litt det rød-grønne rettferdighetsprinsipp, hva det vil innebære. Men den debatten tror jeg ikke vi skal ta siste dag før påske, men kanskje vi vil måtte ta den når statsbudsjettet for 2009 og det såkalte rettferdige arveavgiftssystemet legges fram.