Øyvind Halleraker (Høyre), 2010-10-04:
I dagens trontaledebatt har vi gjentatte ganger hørt fra regjeringspartiene at den norske velferdsmodellen er det de som har funnet opp og har eierskapet til. Slik er det selvsagt ikke. De samme representanter blir da også svar skyldig når vi minner dem om viktige velferdsreformer som er iverksatt av borgerlige regjeringer. Helga Pedersen og Martin Kolberg blander kortene. De vektlegger sin egen nære kontakt med fagbevegelsen – som til og med får betalt og utkvittert med sentralstyreplass – som en viktig del av den norske modellen. Men kan noen av regjeringspartienes representanter fortelle på hvilket punkt det generelle velferdsnivået gikk ned under Bondevik II-regjeringen, eller sågar under Willoch-regjeringen? Nei, snarere skjedde det motsatte, fordi man forsto viktigheten av å stimulere til vekst. Youngstorgets egen avis Dagsavisen skrev etter regjeringsskiftet i 2005 at de rød-grønne kommer til duk og dekket bord. Hvordan ser bordet ut i dag, fem år etter? Sykehuskøene er lengre enn noen gang, fattigdommen har økt, og rusomsorgen drives på sparebluss av ideologiske årsaker fra denne regjeringen. Her er det jo et stort innslag av ikke-offentlig hjelpeapparat, må vite. De rød-grønne partiene gjør lurt i å ta inn over seg at det ikke er all velferd som skapes av stat eller kommune. Private, organisasjoner og ikke minst enkeltindivider er også svært viktige aktører i et velferdssamfunn og i den norske modellen. Men regjeringen Stoltenberg klarer jo heller ikke å skape det bærekraftige samfunnet med flere i arbeid og færre på trygd som man snakker om. Det går jo i feil retning. Stadig flere går på trygd. De vil også verne offentlige monopoler i stedet for å stimulere til mangfold som kan gi bedre tilbud til brukerne. Løsningene deres på utfordringene er skatter og avgifter i god Brofoss-tradisjon. På område etter område kan jeg nevne rød-grønne ideologiske kjepphester som går foran gode løsninger. Andre fra opposisjonen har i dag pekt på helse- og omsorgssektoren som eksempler på dette. Jeg skal få nevne noen eksempler fra samferdselssektoren. Men først: Det er ikke særlig imponerende når Arbeiderpartiets representanter med Martin Kolberg i spissen framhever situasjonen i Norge og virkningene av finanskrisen som enestående rød-grønt politisk håndverk. Ingen andre land hadde den muligheten som vi i Norge hadde. Selvfølgelig dempet dette virkningene. Høyre var også med på dette, men noen stor politisk bragd er det ikke. Andre land har måttet tåle smertefulle kutt og å øke sin utenlandsgjeld til bristepunktet, men de samme landene har heller ingen annen mulighet enn sunn vekst for å komme på offensiven igjen. Og sunn vekst skapes ved å føre en politikk som får bedrifter til å investere og til å ansette folk, og dessuten ved å holde offentlige skatter og avgifter lavest mulig. Da skapes optimisme, og da skapes vekstimpulser. Det er vel nesten ingen andre steder i regjeringens virke at tom politisk retorikk står i større kontrast til realitetene, enn innenfor samferdselssektoren. Her er omkvedet at man stadig satser mer penger. Men man glemmer å si at kostnadsøkningen innenfor denne sektoren har vært større enn økningen i bevilgningsnivået. Andelen til samferdsel blir da også stadig lavere hvert år over statsbudsjettet og er stadig mer bompengefinansiert. Men det alvorlige er det totale fraværet av reformer innenfor denne sektoren. På fem år har vi ikke sett en eneste reform fra denne regjeringen. Arbeiderpartiets egne, Johnsen og Sandman, uttaler at denne bransjen er overmoden for reformer. Høyre har foreslått en rekke tiltak innenfor prosjektfinansiering, OPS, fondsløsninger for å ta inn etterslep på vegene, og reformer i forvaltningen for å få mer ut av pengene. Hva er svaret fra Arbeiderpartiet? Jo, de vil faktisk reversere nyttige reformer. De vil altså reversere Mesta-reformen, som ga oss 500 mill. ekstra til veger i året. Køene blir altså lengre, vegene blir dårligere og togene står mer enn noen gang. Det er fasiten etter fem år med denne regjeringen.