Bent Høie (Høyre), 2004-12-08:
Velferdssamfunnet er mye mer enn velferdsstaten. I velferdssamfunnet har både den enkelte, familiene, organisasjonene og arbeidsplassene et ansvar for egen og andres velferd, fordi det gode liv skapes først og fremst i relasjoner mellom mennesker, i familiene, blant venner og på arbeidsplassen. Vi har alle ulike oppfatninger om hva som er det gode liv for oss, derfor må velferdspolitikken ta utgangspunkt i troen på enkeltmennesket. Den må ha som mål at den enkelte får bidratt med sine ressurser, slik at flere kan klare seg selv. Dermed må velferdsordningene innbære både rettigheter og plikter. Krav til den som mottar støtte, er et uttrykk for tro på enkeltmennesket. Vibeke Melstrøm er fagsjef i ULOBA, en bedrift hun startet sammen med fem andre. Så langt vil de fleste tenke: Ja – en kvinnelig leder og gründer. Men Vibeke Melstrøm er også lam fra halsen og ned. Det er en del av henne som i de fleste tilfellene ville ha overskygget resten av personen. Men som hun selv sier: «Hvis jeg stadig tenkte på meg selv som funksjonshemmet, ville det begrense meg enormt». Hun sier videre: «Det er en bjørnetjeneste å la være å stille krav til funksjonshemmede. Hvis vi godtar en passiv rolle, går vi glipp av muligheten til å utvikle oss. Det er galt å frata personer ansvar og begrunne det med omsorg. Rollene vi har, former identiteten vår.» Arbeid og deltakelse er grunnlaget for velferd. Høyres mål er et arbeidsliv med plass til alle. Dette krever både en framtidsrettet næringspolitikk, et veltilpasset arbeidsmarked, velferdsordninger som fremmer aktivitet og oppfølging tilpasset den enkelte. Dette krever at vi ser på velferdsordningene våre på nytt. En av fem i yrkesaktiv alder har i dag folketrygden som hovedinntektskilde. Det var aldri meningen. Vår velferdsstat skulle ikke gi oss en levemåte, den skulle gi oss et sikkerhetsnett som gav nye muligheter. Kan det være slik at på grunn av at vi har bygd en velferdsstat som har vært så fokusert på å sikre de økonomiske utbetalingene og omsorgen, har vi fått et nærings- og samfunnsliv der det er vanskelig å være annerledes og der det er vanskelig ikke å kunne yte hundre prosent hundre prosent av tiden? Til våren er det saken om samordning av Aetat, trygdeetaten og sosialtjenesten som vil prege komiteens arbeid. Dette blir en viktig sak for å gi et mer samordnet tilbud og hindre at brukerne faller mellom flere stoler. Men en slik samordning må også følges opp av endringer av regelverk og ordninger. I altfor stor grad blir det fokusert på menneskenes begrensninger istedenfor muligheter. Vi må derfor systematisk gå igjennom alle velferdsordningene som er rettet mot personer i yrkesaktiv alder med én ting for øye: Gi folk nye muligheter! Denne regjeringen har vært villig til å forsøke ulike tilnærminger til dette. Det første store prosjektet var tidsavgrenset uførestønad, og vi har også foretatt en rekke endringer i ulike ordninger rettet mot ledige. Analysen er klar: Jo lenger en arbeidsfør person mottar passive ytelser, jo lavere sannsynlighet er det for at vedkommende kommer tilbake i arbeid. Dette følger Regjeringen opp i årets budsjett. I sum foreslås en økt satsing på i overkant av 230 mill. kr til arbeidsmarkedstiltak for yrkeshemmede i 2005. Et av prosjektene synes jeg er svært spennende. Mange som har fått uførepensjon før 2004 kan tenke seg å prøve seg i arbeidslivet igjen. De opplever dessverre et regelverk som ikke motiverer til arbeid, men som er et hinder for arbeid. Gjennom å bruke uførepensjon som lønnstilskudd, snus denne barrieren til en mulighet. Dermed kan den uføretrygdede i lengre tid prøve seg i arbeidslivet i trygghet om at hvis det ikke fungerer, så har en uførepensjonen i bakhånd. Vi trenger flere slike forsøk. Det er derfor viktig at vi i arbeidet med omorganisering av tjenestene og utforming av nytt regelverk, ser på hvilke nye muligheter vi kan skape istedenfor å bygge stengsler. Men vi trenger også holdningsendringer, og det offentlige må gå foran. Som Astrid Sund, toppleder og døv, sa det: «Jeg håper snart bedriftsledere våger å fokusere på mulighetene våre, ikke begrensningene.» Dette gjelder ikke bare bedriftsledere, men og i høy grad i offentlig virksomhet. Dette er en spesiell budsjettbehandling for sosialkomiteen. Dette er siste statsbudsjett komiteens mangeårige leder, John I. Alvheim, er med på som stortingsrepresentant. Jeg understreker det siste, for jeg føler meg ikke helt trygg på at han ikke kommer til å delta i flere statsbudsjettdebatter – men da utenfor dette hus. Men det er allikevel tid for en liten refleksjon over hva jeg mener har vært politiske vedtak som er gjort i samarbeid mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet på dette området, og som vår komiteleder har satt et klart preg på i denne fireårsperioden. Jeg vil trekke fram tre saker som jeg mener har den største sosiale betydningen. Den viktigste og første saken er rusreformen. Gjennom den har en i denne perioden klart å gi de personene som kanskje – for å bruke helseministerens uttrykk – har sittet nederst ved det helsepolitiske bord, de samme rettighetene som andre pasienter. Den andre saken jeg vil trekke fram, er pasientrettighetsloven, der vi i denne perioden endelig har fått gjennomslag for det viktige prinsipp som både Fremskrittspartiet og Høyre har jobbet for i mange år, nemlig å gi pasientene en individuell medisinsk fastsatt tidsfrist for behandling. Og det tredje punktet jeg vil trekke fram, er heving av grunnpensjonen til gifte og samboende pensjonister. Dette er alle tre store og viktige saker som kommer til å prege det norske samfunnet i mange år framover. Regjeringspartiene og Fremskrittspartiet har også blitt enige om årets budsjett. Jeg vil benytte anledningen til å takke for en ryddig og positiv budsjettprosess. Vi har fått gjort viktige endringer i budsjettet, bl.a. økningen av ISF-satsen fra 40 til 60 pst. I innstillingen er vi også tydelige på hvordan foretakene skal behandle sine private leverandører og samarbeidspartnere. I forbindelse med endringene i komiteen har vi klart å forsterke prioriteringen av de gruppene som vanligvis får minst i norsk helsevesen. Det er en ytterligere styrking av tilbudet til rusmiddelmisbrukerne og av psykiatri, forebyggende arbeid og likemannsarbeid. Jeg er svært glad for at vi gjennom budsjettforliket i løpet av første året har fått rettet opp over halvparten av den skjevfordelingen som har rammet Helse Vest og Helse Midt-Norge. Det betyr at helseforetakene – med den generelle økningen og åpningen for vurdering av Helse Sørs situasjon – bør gis gode muligheter for å innfri balansekravet i 2005. Vi må konstatere at de tre partiene som har som målsetting å etablere en flertallsregjering etter valget, ikke har klart å samle seg gjennomgående om en felles politikk i denne innstillingen. Men vi kan allikevel se konturene av hva som forhåpentligvis aldri blir flertallets politikk: Disse partiene har samlet valgt å stå utenfor enhver merknad som gir en visjon for den private delen av helsevesenet. Det er et signal om at en ønsker å reversere denne regjeringens politikk når det gjelder å inkludere de private sykehusene som en del av det offentlige helsetilbudet. Disse partiene står samlet for at lokalpolitikerne i ulik grad igjen skal inn i styringen av sykehusene. Det betyr en reversering i forhold til målet om ett helserike, til beste for pasienten. Disse partiene ser ikke på det frie sykehusvalget som noe positivt. Dette er et klart signal om at Regjeringens politikk, der pasientenes frie valg har en egen verdi, står i fare for å bli reversert. Disse partiene sier i Nationen i går at hvis helseministeren slår sammen Helse Sør og Helse Øst for å sikre pasientene i dette området et bedre tilbud – uten en helsemur tvers igjennom hovedstaden – ja, da vil de reversere dette også. Dette innebærer at Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet i denne innstillingen har klart å samle seg om en helsepolitikk i revers – pasientens valg vil bli begrenset, og det er igjen politikerne som skal vite hva som er best.