Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2000-05-09:
Da St.meld. nr. 19 om norsk landbruk og matproduksjon ble lagt fram av Bondevik-regjeringen, var det ingen som reagerte så sterkt mot meldingen som Bondelaget. Bondelaget mente bl.a. at inntektsformuleringene for bøndene i meldingen var de dårligste etter krigen. Arbeiderpartiet mener meldingen er et godt utgangspunkt for landbruket i arbeidet med å produsere helsemessig trygg mat. Målet skal fortsatt være livskraftige bygder og langsiktig matforsyning. En rekke av de tiltakene som nå blir vedtatt, er en videreføring av landbrukspolitikken som ble utviklet da Gunhild Øyangen var landbruksminister. Derfor var det ingen grunn for Arbeiderpartiet til å trekke meldingen etter regjeringsskiftet. I dag behandles landbruksmeldingen, og ganske snart står vi foran nye og viktige jordbruksforhandlinger. Begge deler påvirker landbruket og matproduksjonen. Begge deler handler om veivalg og mulighetene framover. Det må være et mål å få færre ulønnsomme bruk her i landet. Dette målet kan ikke nås uten at det åpnes for større enheter enn hva som er tilfellet i dag. I motsatt fall er jeg redd resultatet blir flere deltidsbønder og flere hobbybønder, og at barna rømmer både gården og bygda til fordel for arbeid andre steder. Det er ingen god løsning for noen. Trygg mat og høy kvalitet er stikkord som bøndene selv er begynt å markedsføre sine produkter med. Det synes jeg er en god begynnelse. Men avlingspotensialet i Norge, selv på de beste stedene, er lavere enn i landene sør for oss. Derfor er utfordringene særdeles store. Det er ikke vanskelig å slutte seg til kravet om matvarer av høy kvalitet og matvarer som er trygge og sikre for forbrukerne. Det er vi kjent for, og det er vi gode på. Det er imidlertid med landbruksvarene som med alle andre varer: Kvalitet vil koste. Jeg er redd at vi i dagens situasjon er nødt til å legge stor vekt på en effektiv og billig produksjon. En kan ikke legge ned jordbruket i de bynære og beste produksjonsområdene for å produsere mer kostbart i distriktene. At det er lettere for bønder i sentrale områder å få seg en annen jobb, er ikke noe godt argument når det gjelder å ta vare på et bærekraftig norsk landbruk i framtiden. Ved salg av melkekvoter nylig var det flere større enheter i de sentrale jordbruksområdene som valgte å selge kvotene og avvikle produksjonen. I Østfold er det nå bare vel 300 melkebønder igjen. Dette var kostnadseffektive enheter som det klart er ønskelig å ha i et bærekraftig norsk landbruk. Det er viktig at prisforskjellen mellom norske og importerte varer ikke blir for stor. Målet må være å minske denne avstanden. Noe kan gjøres ved forskning og utvikling, noe må skje i omsetningsleddene, men det som kan virke mest til en slik utvikling, er en strukturendring til større enheter. Forbrukerne, ikke bare de som bor nær grensa og som kan handle i Sverige, men også alle andre, vil i det lange løp ikke finne seg i å betale langt høyere priser for mat enn det man gjør i våre naboland. Grensehandelen er et tydelig bevis på det, og mobiliteten øker. Som østfolding er jeg opptatt av å få ned grensehandelen, som har økt formidabelt de siste årene. Slik kan det ikke fortsette. Jeg er heller ikke overbevist om at nedsetting av matmomsen løser alle problemene. Jeg er glad for at forslaget om å innføre en maksimalgrense på tre deltakere i samdrift ikke blir vedtatt. Dette ville ha lagt unødige begrensninger på samarbeid i landbruket. Fleksibilitet er viktig også her, bl.a. for å sikre lønnsomhet, ferie og fritid – med andre ord forhold som er viktige for rekrutteringsgrunnlaget. FoU og kunnskapsutvikling har i generasjoner vært sentrale virkemidler i utviklingen i landbruket. For å virkeliggjøre de målsettingene som ligger i innstillingen, må det betydelig forskningsinnsats til. Videreutvikling av forskningen vil være et viktig element i målsettingen om et miljørettet landbruk og for å oppnå lavere matpriser i Norge. Her vil bl.a. Planteforsk og tilsvarende forskningsinstitutt være av avgjørende betydning i årene framover. Et kostnadseffektivt landbruk forutsetter at det er lokalisert forskningsmiljøer i hele landet. Det vil kreve at det offentlige går inn med vesentlige midler.