Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-12-14:
I Norge har det vært viktig å skape et helhetlig helsetilbud til hele befolkningen, og det har vært en felles politisk målsetting at det skal være et tilbud som er helhetlig uavhengig av bosted, alder eller den enkeltes økonomi. Langt på vei har man lyktes med det i Norge, mer enn i kanskje de aller fleste land. Når vi har vært i USA med sosialkomiteen, har mange vi møtte der, nettopp påpekt at vi er heldige som har den skandinaviske velferdsmodellen, og at det er noe man ikke må gi slipp på. Dit har USA aldri kommet. Likevel er dette ingen selvfølge. Det er ingen selvfølge at vi har et helsevesen som i det alt vesentlige ivaretar hele befolkningen uavhengig av alder, hvor man bor, eller økonomi. Det ser man ikke minst på den økningen av egenandelene som vi har hatt. På tross av at Stortinget og flertallet i sosialkomiteen ved flere anledninger har påpekt det betenkelige i en stadig økning av egenandelene, har vi fått en økning. Vi får det igjen med 4,5 pst. i år, og vi har fått det under de to forskjellige regjeringene vi har hatt. Jeg har lagt merke til at mange har en retorikk, også Fremskrittspartiet, som går på at vi ikke skal heve egenandelene, men de ble også hevet da Fremskrittspartiet satt i forhandlingsposisjon og hadde mulighet til å påvirke dette overfor daværende sentrumsregjering. Det samme skjedde i fjor, da Arbeiderpartiet hadde muligheten til å påvirke daværende sentrumsregjering, og mellompartiene benyttet heller ikke anledningen i år til å prioritere slik at man ikke får høyere egenandeler. Vi ser nå at flere og flere av interesseorganisasjonene, både Handikapforbundet, FFO og andre organisasjoner, har påpekt at dette skaper problemer for en god del mennesker. Det er en fattigdom hos enkelte som gjør det vanskelig å benytte seg av tjenestene, men det virker som det ikke er vilje i Stortinget til å ta det på alvor. Det beklager vi i SV sterkt. Vi legger fram et budsjettforslag der vi har tatt hensyn til det, og har kompensert for de økte egenandelene slik at det i vårt budsjett ikke ville blitt økning av noen av egenandelene. På andre områder ser vi at tilbudsforskjellene øker. Ikke minst gjelder det spesialisthelsetjenesten. Tall fra Lægeforeningen viser at det i Oslo er knapt 300 innbyggere pr. legespesialist, mens det f.eks. i mitt eget hjemfylke, Finnmark, er ca. 2000 innbyggere pr. spesialist. Men man trenger ikke å dra lenger enn til Hedmark før spesialistdekningen er under ¼ av hva den er i Oslo. Ser man på spesialistdekningen utenfor institusjon, er tilbudsforskjellene enda større. Som et eksempel kan nevnes at tettheten av spesialiser utenfor institusjon er ti ganger større i Oslo enn i Oppland. Dette gjenspeiles også i trygdens utbetalinger til spesialisttjenester, der Oslo topper suverent. Det er en utvikling som på mange måter har blitt forbigått i stillhet, der man får en stadig skjevere ressursbruk inn mot spesialisthelsetjenesten uten at man har vurderinger av hvordan det kan utlignes. Det er klart at når man ser på bruken av ressurser på en del andre områder i samfunnet, har dette fått utvikle seg på en måte som er særdeles uheldig. Jeg har lyst til å trekke fram tannhelsetjenesten. Vi ser at det er refusjoner fra trygden i størrelsesorden 270 mill. kr til tannhelsetjenesten. Det er det på tross av at sykdommer i munnhulen fullt ut må kunne sidestilles med andre sykdommer. Man burde derfor hatt et refusjonssystem som var utlignet i forhold til sykdommer for øvrig. Dette må jo være mer historisk betinget enn at det ligger noe rasjonelt til grunn, en begrunnelse for at man skal ha den type forskjeller. Når man ser på kostnadsveksten, ikke minst innenfor sykehussektoren, viser tall fra SINTEF Unimed at sykehusenes kostnader i 1999 var i størrelsesorden 11 milliarder kr høyere enn i 1990. Så ser man at i tannhelsetjenesten har man i størrelsesorden 270 mill. kr i refusjoner. Da skjønner man at hvis man hadde klart å fordele kaken på en annen måte, satt inn ressursene på andre måter, ikke minst på lavere nivå, kunne man ha fått en mye bedre ressursutnyttelse enn det man har i dag. Det er en stor utfordring. Det er en stor utfordring både for sosialministeren og helseministeren å finne de grepene. Man har ikke funnet det i inneværende års budsjett. Det er klart at hvis man skuer framover i forbindelse med statlig overtakelse av sykehusene, kan man godt tenke seg at det ligger store muligheter i den statlige overtakelsen, men de ligger jo der bare hvis man utnytter dem. Det at Norge i dag har en bygningsmasse med sykehus spredt over hele landet, gir enorme muligheter hvis man er villig til fortsatt å satse på et desentralisert helsevesen, og satse på nærhet i forhold til beslutningene også i statlig regi, satse på at man ute i helseregionene får avgjørelser fra folk som kjenner sine egne regioner og sine egne fylker, også når staten skal drive. Men hvis man gjør sykehusene til en form for sterkt sentraliserte enheter hvor spesialisttettheten vokser enda mer der hvor den fra før av er størst, er det en ulykke for Helse-Norge. Det savner jeg fortsatt at helseministeren er tydelig på. Hva vil man med den statlige overtakelsen? Er det slik at det bare er sykehusene man ønsker å overta, eller er det slik at man også skal overta tannhelsetjenesten? Hva skal man gjøre med ambulansetjenesten, bør den også være statlig? Hva med psykiatrien? Det er klart at hvis alle de skrittene, de store stegene det her er snakk om, skal tas samtidig, er det veldig fort gjort å snuble på veien. Samtidig ser vi – det går for så vidt fram av dette innlegget også – hvordan veldig mye av oppmerksomheten rettes mot sykehusene. Men det som er lett å glemme, er at størstedelen av den medisinske behandlingen ikke skjer innenfor sykehussektoren i det hele tatt. Hvert år har man ca. 18 millioner konsultasjoner i førstelinjetjenesten blant norske allmennpraktikere, og man regner med at ca. ¼ av de konsultasjonene er øyeblikkelig hjelp-konsultasjoner. Bare 10 pst. av dem havner på sykehus, altså drøye 400 000, og bare 10 pst. av dem igjen, altså 44 000, er i egentlig forstand øyeblikkelig hjelp-tilstander, som der og da trenger behandling ved sykehus. Når man så ser på den veksten som har skjedd i øyeblikkelig hjelp-innleggelser ved sykehus, som på mange måter lammer i forhold til effektiviteten, og vet hva som ligger bak disse tallene, burde svaret være gitt. Satsingen burde ikkje skje i så stor grad innenfor sykehussektoren, men ute i norske kommuner. Jeg vil da komme inn på det som jeg syns er noe av det viktigste i forbindelse med vedtakene i kommende års budsjett, nemlig fastlegereformen. Mange har advart mot innføring av en fastlegereform, ikke minst fordi man mener det er så få allmennpraktikere at man må vente til man har bedret rekrutteringen med å inngå den typen avtaler. Og så ser vi nå, altså allerede i desember, at nesten 3 500 norske allmennpraktikere har skrevet under på avtalen. Det er nesten ingen som ikke har gjort det, og det er kommet til en god del allmennpraktikere som tidligere ikke hadde noen avtale i det hele tatt. Det er nå nesten ingen norske kommuner som ikke har avtale. Jeg kjenner ikke til noen, men her kan kanskje helseministeren supplere meg. Og det betyr at bare gjennom å skape ordningen, har man allerede skapt et mulig løft for allmennpraksis og for primærhelsetjenesten. Det gjenstår naturligvis en god del grep for å følge dette opp, og de grepene skal ikke bare tas på legesiden, de bør også tas i forhold til annet helsepersonell, i forhold til helsesøstre, i forhold til jordmødre, og i forhold til en økt satsing på den forebyggende helsetjenesten, som på mange måter er blitt glemt i de senere årene, slik vi nylig kunne se avisoppslag om. Men det man virkelig må håpe på, er at med de avtalene kommunene har mulighet til å inngå her, også sikrer kvalitet når det gjelder forebyggende helsearbeid. Andre har vært inne på de store utfordringene vi står overfor når det gjelder genmat, når det gjelder patent på liv, og når det gjelder det som vi fortsatt har til behandling i Stortinget, matsminke. Jeg skal komme litt inn på genmat her. Det er naturligvis en stor utfordring å sikre trygg mat, og jeg, og andre med meg, har registrert med glede det vedtaket som ble gjort på Arbeiderpartiets landsmøte, og jeg siterer derfra: «Når det gjelder beslutninger om anvendelse av bio- og genteknologiske oppfinnelser, vil Arbeiderpartiet legge til grunn et føre var-prinsipp og la tvil komme naturen og mennesket til gode.» Genmanipulert mat tilbys på verdensmarkedet, men er foreløpig ikke godkjent for salg i Norge. Arbeiderpartiet vil at vi skal tenke oss godt om før vi eventuelt åpner for salg av slike produkter, og man sier også mer i den uttalelsen som jeg er helt enig i. Kristelig Folkeparti og Senterpartiet i lag med SV er helt enig i den vurderingen man gjorde på Arbeiderpartiets landsmøte, og synes det er en styrke at partiet har kommet ned på beina i den saken. Men det som ikke er noen styrke, er at Arbeiderpartiets medlemmer i sosialkomiteen under behandlingen av dette ikke kunne slutte seg til vedtak som ble fattet på deres eget landsmøte. Det syns jeg er en svakhet. Det er en stor svakhet også når man ser med hvilken iver man har fulgt opp statlig overtakelse av sykehusene og delprivatisering av Statoil. Jeg forventer at helseministeren er klar i sin oppfatning i forhold til genmat og moratoriet omkring genmat.