Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Representanten Rigmor Andersen Eide peker i sin interpellasjon på en særs viktig utfordring landbrukspolitikken står overfor i dag. Sikkerhet for mat er et grunnleggende behov i Norge og i andre land i verden. For at det globale matforsyningssystemet skal bli mer robust, er det avgjørende at prinsippet om at alle land har et ansvar for å bidra til matforsyningen til egen befolkning, ligger til grunn for politikkutviklingen – både nasjonalt og internasjonalt. I Norge er det viktig at vi utnytter de knappe jordbruksarealressursene vi har, til matproduksjon. I tillegg er det bare på deler av vårt jordbruksareal det klimatisk ligger til rette for produksjon av korn og grønt. Store deler av arealet er grasareal som må foredles gjennom husdyr for å kunne utnyttes. Et viktig bidrag til å sikre matforsyningen er å fortsette med å legge til rette for et levende landbruk over hele landet og føre en arealpolitikk med et restriktivt jordvern. Klimaendringer og ustabile markeder for mat de siste årene har gjort matsikkerhet til et høyaktuelt og stadig viktigere tema både nasjonalt og internasjonalt. Jeg er enig med representanten Andersen Eide i at nedgangen i jordbruksarealet de siste årene gir grunn til bekymring. Særlig nedgangen i kornarealet har betydning for vår selvforsyning. I tillegg har avlingsøkningen per dekar stagnert. Selv om dette kan ha klimatiske og agronomiske årsaker, er det også en utfordring både i politikken og for næringen å kunne utnytte produksjonspotensialet enda bedre enn det som gjøres i dag. Både utbyggingspress i sentrale områder og teknologisk utvikling har betydning for nedgangen i kornarealene. Maskinene blir stadig større, og i en del tilfeller medfører det at mindre arealer ikke lenger er egnet til kornproduksjon – eller ikke blir brukt til kornproduksjon. En annen forklaring er også at vi har hatt en økning i grasarealene i viktige kornområder. Det har vært en tilsiktet politikk og utvikling over flere år, bl.a. av miljøhensyn. Det har kommet mer storfe på Østlandet som et resultat av det – kjøttproduserende storfe, vel å merke. Vi har en målsetting om å halvere den årlige nedbyggingen av dyrka jord. Målet er ikke nådd, og vi blir, etter min mening, nødt til å forsterke politikken på det området. I mange kommuner må jordbruksarealene prioriteres høyere på bekostning av ønsker om infrastruktur og senterutvidelser på jordbruksarealene. Også innenfor samferdselspolitikken må jordvernet bli prioritert høyere. Representanten Andersen Eide forklarer den negative arealutviklingen med bl.a. svak lønnsomhet i næringen. Det kan hun ha noe rett i. Jeg er fornøyd med at Kristelig Folkeparti har støttet denne regjeringens landbrukspolitikk med å gi næringen det inntektsløft vi allerede har gjort. Et viktig landbrukspolitisk mål for den rød-grønne regjeringen har vært å bedre inntektsmulighetene til norske matprodusenter. Denne utviklingen skal vi videreføre. Stortinget har sluttet seg til at målet for den nasjonale matproduksjonen er at Norge skal være selvforsynt med de produktene vi har naturlige forutsetninger for å produsere. Det gjelder innenfor rammen av de til enhver tid gjeldende handelsbestemmelser. Dette målet har vi langt på vei nådd de seneste årene. Markedsbalansen vil kunne svinge noe, og det er bare for storfekjøtt vi har en viss underdekning akkurat nå. Sukker, ris, olje, deler av matkornet og en rekke frukt- og grøntprodukter må vi nødvendigvis importere. Begrepet «selvforsyningsgrad» er en beregning av hvor mye av maten vi spiser som er produsert i Norge. Eksport verken av fisk eller andre produkter påvirker selvforsyningsgraden. Selvforsyningsgraden er ett av flere resultatmål som benyttes, og den sier i mindre grad noe om vår selvforsyningsevne. Selvforsyningsgraden har vært svakt økende i mange år. At den ikke blir høyere enn 53 pst., skyldes at den måles på energibasis, og at importen av sukker og fett utgjør vesentlig mye mer i et energiregnskap enn f.eks. regnet i verdi. Norskprodusert andel i kraftfôr til husdyr påvirkes av flere forhold. Årlige svingninger i avlingsnivået er ett viktig forhold, et annet er kvaliteten på norsk hvete. I tillegg hadde vi noen år en svært stor økning i forbruket av fjørfekjøtt og delvis svinekjøtt, som er kraftfôrbaserte produksjoner. Denne forbruksøkningen klarte norske bønder å dekke opp gjennom en rask og effektiv tilpasning av produksjonen. I alle fall på kort sikt måtte det skje gjennom en økning av importert kraftfôr. Alternativet hadde vært økt import av svin og fjørfekjøtt. Vi har ikke den samme fleksibiliteten i kornproduksjonen. Potensialet for økt norsk kornproduksjon er begrenset av tilgangen på areal i de områder av landet som er egnet for kornproduksjon. Andelen av norsk korn i kraftfôr var i 2009 påvirket både av lave norske avlinger generelt og av lav andel norsk korn med matkornkvalitet. Dermed ble en del av hveteproduksjonen som normalt går til matkorn, brukt som råvare i kraftfôret. Derfor ble andelen av norsk korn i kraftfôr paradoksalt nok høyere dette året enn på lenge, selv om kjøttforbruket var på topp og avlingene var dårlige. Totalt sett har vi hatt en viss nedgang i norskprodusert andel i kraftfôr det siste tiåret. Jeg er enig i at landbrukspolitikken må ha en betydelig oppmerksomhet på hvordan vi kan opprettholde vår matforsyning gjennom å sikre jordbruksarealene, ha en effektiv utnyttelse av dem gjennom økt kornproduksjon i de delene av landet der forholdene ligger til rette, og grovfôrbaserte produksjoner og utnyttelse av utmarksressursene for øvrig. Matvaresituasjonen og utviklingen i landbruket er viktige forutsetninger for at regjeringen vil legge fram en stortingsmelding om landbruks- og matpolitikken. Interpellasjonen fra representanten Andersen Eide trekker opp sentrale problemstillinger, som også hennes innlegg i dag gjør, noe som er grunnlaget for at vi ønsker å legge fram en ny melding om landbruks- og matpolitikken nå. Jeg ber om anledning til å komme grundigere tilbake til disse spørsmålene når meldingen har blitt lagt fram for Stortinget.