Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-04-14:
Jeg har ikke så mye å føye substansielt til den redegjørelsen jeg gav. Jeg takker for mottakelsen den har fått. Som jeg sa i Stortinget på mandag, prøvde jeg i hvert fall å gi en ærlig analyse av situasjonen, slik jeg opplever den, og som representanten Molvik sa: Det at man har fått en «felles forståelse» av virkeligheten, er ganske viktig uansett hva vi skal diskutere. Men vi må erkjenne at på dette området, som på veldig mange områder, er det en distanse mellom det forventningsnivået vi har individuelt i samfunnet til hva helsevesenet kan ordne opp i, og hva som faktisk er mulig, både medisinsk og ressursmessig, for det vil alltid være noen beskrankninger. Jeg tror nok vi må erkjenne at dette er særlig fremtredende innenfor psykiatrien, for vi må se realitetene i øynene. Selv om svært mange mennesker som blir rammet av mentale lidelser, vil komme over det, er det også slik at for dem av oss som blir rammet, vil det ofte være en livslang lidelse man må dra på. Jeg er særlig opptatt av at en del av de tyngste tilfellene skal få et bedre tilbud. Men så har vi, som representanten Woie Duesund var inne på, dette med forebygging. Det er det ene, og det andre er tidlig intervensjon. Man kan bygge akuttavdelinger, bygge på den ene fløyen etter den andre, det er nå så, men det viktige er jo hvilke tiltak vi setter inn for å unngå at folk kommer i en akutt situasjon. Da har vi en idé, som Stortinget har sluttet seg til enstemmig, så vidt jeg husker, nemlig ambulante team og tidlig intervensjon. Det er ikke slik at man gjør enten det ene eller det andre. Det ville bare bety at man gikk i den ene eller den andre grøften. Til lederen av komiteen, Alvheim, som sa at han var i tvil om riktigheten av ambulante team, og satte det opp mot døgnplasser, vil jeg si: Nei, vi må ha begge deler. Det er det ingen tvil om. Det er ikke nok ambulante team som er tilgjengelige fra kl. 8 til kl. 16, som det ble sagt. De må være tilgjengelige hele døgnet, nettopp for å unngå den situasjonen at man skal måtte bruke politi for å hente ungdom ut fra sine hjem, der de kanskje har sittet og sturet på et rom i månedsvis helt til det nærmest eksploderer. Det er det tidlig intervensjon og ambulante team går ut på. Et par kommentarer til noe representanten Kristoffersen var inne på: På den ene siden gav han «honnør» for tydelighet, og på den annen side var det ikke noe «spesielt konkret», som han sa. Men representanten nevnte dette med bemanningsnormer. Vi må være så ærlige at vi sier at det er et betydelig problem med bemanning enkelte steder i landet, uansett normer eller ikke normer. I går hadde jeg et møte med helseforetaket og politikerne i Finnmark. 50 pst. av psykiaterstillingene i Finnmark er ikke besatt. Det er ikke mangel på normer som er hovedproblemet, men det faktum at den utdanningskapasitetsøkningen som vi snakket om i 1997–1998, antakeligvis på grunn av veksten i behovet ikke er tilstrekkelig. Det betyr at vi også må ha et kraftig fokus på utdanningsbiten her. Når det gjelder det andre punktet som representanten Kristoffersen tok opp, om ledelse, som jeg jo nevnte og understrekte ganske sterkt, vil jeg påstå at dette fagområdet ikke har vært tilstrekkelig og på samme måte som somatikken ledelsesforankret rundt i mange av våre sykehus. Det har vi satt meget konkrete tiltak inn på. Det går på etterlevelse av det juridiske rammeverket, som individuelle planer osv., og det går på å etablere internkontrollrutiner for at vi skal vite hva som er status til enhver tid. Representanten Alvheim snakket om dette med nedlegging av psykiatriske sykehjemsplasser. Det er riktig, som jeg har meddelt Stortinget tidligere, at det har vært en større grad av nedbygging enn det som var forutsatt i opptrappingsplanen for psykiatrien. På den annen side har Stortinget, så vidt jeg kan se når jeg blar i St.prp. nr. 1 for de siste fem–seks år, blitt årlig orientert om dette. Men jeg føler at jeg har Stortinget i ryggen når det gjelder de tiltak som er gjort, og også når det gjelder de som er skissert.