Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-11-14:
I erklæringen fra Voksenåsen varslet sentrumspartiene at de ville oppgradere kampen for menneskerettigheter som et viktig politisk satsingsområde. Et konkret uttrykk for dette var at bistandsministerposten ble omgjort til en statsrådpost for utvikling og menneskerettigheter.I april 1999 vedtok Stortinget den daværende regjerings forslag til menneskerettighetslov, som ble sanksjonert i mai samme år. I den redegjørelse utviklings- og menneskerettighetsministeren gav Stortinget den 22. januar 1998 om Regjeringens arbeid med menneskerettigheter, varslet statsråden at sentrumsregjeringen ville utarbeide en handlingsplan for menneskerettighetsarbeidet. Det er denne planen Stortinget har til behandling i dag. Innstillingen fra utenrikskomiteen viser at det i hovedsak er bred politisk støtte til den norske innsatsen for menneskerettigheter. Noen unntak fra denne politiske enigheten finner en imidlertid i innstillingen. Fremskrittspartiet og Høyre er f.eks. ikke med på en merknad hvor komiteen sier at den forventer at norske bedrifter som engasjerer seg i utlandet, følger de internasjonale FN- og ILO-konvensjoner for menneskerettigheter og faglige rettigheter som Norge er tilsluttet. Fremskrittspartiet og Høyre ønsker heller ikke å slutte seg til en uttalelse der det heter at norske bedrifter bør bidra til å høyne vertslandenes lover og standarder på disse områdene i stedet for å søke unntak. Det er viktig å slå fast at menneskerettighetene er en del av folkeretten. FNs menneskerettighetserklæring fra 1948 regnes i dag som folkerettslig sedvane. Det innebærer at statene i varierende grad vil være folkerettslig forpliktet til å behandle sine innbyggere i samsvar med grunnprinsippene for menneskerettighetene. Ikke desto mindre er det mange stater som kraftig motsetter seg innblanding i såkalte indre anliggender. Etter Verdenskonferansen om dette temaet i Wien i 1993 er det nå imidlertid mer akseptert at menneskerettigheter er et legitimt tema i forholdet mellom stater. Men fortsatt kan det være økonomisk og politisk belastende å stille krav om etterlevelse av menneskerettigheter overfor andre land. Dette er belastninger vi må være villig til å ta dersom vi mener at vår holdning kan tjene kampen for menneskerettigheter i vedkommende land. Som allerede nevnt mener et flertall i komiteen at også de bedrifter som engasjerer seg i utlandet, må ta sin del av ansvaret for at arbeidet for å fremme slike rettigheter kan vinne fram. Komiteen har i innstillingen framhevet fire viktige elementer når det gjelder statenes forpliktelser til å ivareta borgernes rettigheter. Jeg vil sette fokus på det punkt som angår statenes plikt til å unnlate å anvende dødsstraff. Arbeidet mot tortur og dødsstraff må stå sentralt i vårt arbeid for menneskerettighetene. Norge har tidligere ratifisert en tilleggsprotokoll til FNs konvensjon om avskaffelse av dødsstraff og en tilsvarende protokoll til Den europeiske menneskerettighetskonvensjon. Dette arbeidet må føres videre. Dødsstraff er en uverdig krenkelse av menneskeverdet. De land som praktiserer dødsstraff, bryter etter min oppfatning med en av de mest grunnleggende menneskelige rettigheter. Spørsmålet om dødsstraff dreier seg nemlig først og fremst om retten til liv. Og som den daværende lederen av utenrikskomiteen, Haakon Blankenborg, sa i debatten om menneskerettighetene i februar 1998: Diskusjonen om dødsstraff er ikke en debatt om straff eller frifinnelse. «Det er ein diskusjon om å ta liv eller ikkje.» Norge må engasjere seg mot dødsstraff i alle land som praktiserer dette. Kampen mot dødsstraff har gitt resultater. Europarådet har målbevisst arbeidet mot de nye statene som oppstod etter oppløsningen av Sovjetunionen. Norge må gi fortsatt støtte til dette arbeidet. Vi må også stille oss bak kravet om å kreve forbud mot dødsstraff i vår NATO-allierte Tyrkia. EU skal ha ros for at unionen stiller klare menneskerettighetskrav i forbindelse med utvidelsesprosessen. På toppmøtet i Nice senere i år vil EU behandle forslag til et Charter for fundamentale menneskerettigheter. Dette charter vil etter alle solemerker inneholde et klart forbud mot dødsstraff. Å drepe et menneske som er nøytralisert, og som ikke representerer noen fare for samfunnet, er i seg selv en inhuman og usivilisert handling. USAs dødsstraffpraksis gir grunn til sterke reaksjoner. Ifølge Amnesty Internationals rapporter har USA henrettet personer som begikk forbrytelsene da de var 16-17 år. USA hevder at deres nasjonale lovgivning skal gå foran FN-konvensjonens forbud mot henrettelse av personer under 18 år. Det gjør ikke saken bedre at en har eksempler på at verdens eneste gjenværende supermakt henretter mentalt tilbakestående. Norge må i FN og i de bilaterale kontaktene med USA si klart ifra om hva Stortinget mener om landets praktisering av dødsstraff. Komiteen sier at USA som et minimum må oppfordres til å underskrive konvensjoner med forbud mot dødsstraff for mindreårige og psykiatriske pasienter. Dødsstraff er, som nevnt, en uverdig krenkelse av menneskeverdet. At USA, som i mange andre sammenhenger ser seg som et forbilde for andre land, opprettholder en inhuman dødsstraffpraksis, representerer i dag den kanskje største utfordringen i kampen mot dødsstraff. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet og Høyre ikke ønsker at Regjeringen skal gi støtte til norske organisasjoner som tar aktivt del i arbeidet mot dødsstraff i USA. Går en tilbake til debatten i februar 1998, hvor dødsstraff var et sentralt tema, vil en se at det i Stortinget nok gjør seg gjeldende en noe større prinsipiell forskjell i synet på dødsstraff enn hva den foreliggende innstilling kan tyde på. Fremskrittspartiets hovedtalsmann, Fridtjof Frank Gundersen, uttalte den gang følgende: «Jeg må si jeg respekterer også dem som mener at i gitte situasjoner kan dødsstraff være på sin plass. Jeg respekterer deres meninger og vil ikke anse deres oppfatning for å være i strid med menneskerettighetene, og slett ikke på en slik måte at det skulle betinge en reaksjon fra den norske regjering overfor en annen demokratisk stat.» Jeg vet ikke om Gundersen fortsatt står ved denne holdningen og denne forsiktighetslinjen overfor USA. Det er viktig at det skapes et folkelig engasjement i kampen for menneskerettighetene. Det finnes i Norge en rekke organisasjoner som utfører et betydelig arbeid knyttet til dette temaet, både nasjonalt og internasjonalt. Komiteen understreker betydningen av å gi relevante organisasjoner muligheter til å erverve og spre kunnskap og holdninger når det gjelder menneskerettighetene. Av de møteplasser som komiteen mener bør få støtte, er det nyetablerte Falstadsenteret ved Levanger, hvor det i mange år har vært arbeidet med det siktemål å skape et nasjonalt senter for dokumentasjon og opplæring innenfor bl.a. humanitær folkerett og menneskerettigheter. I arbeidet for å bygge opp økt kompetanse innen humanitær folkerett og menneskerettigheter har Falstadsenteret etablert et omfattende nettverk som også inkluderer internasjonale institusjoner som arbeider med tilsvarende temaer. Regjeringen bør se det som en oppgave å støtte slike møtesteder, som er etablert på grunnlag av idealisme og ønsket om å gi menneskerettene større gjennomslag, nasjonalt og internasjonalt. Norges rolle i det nye forsvars- og sikkerhetssamarbeidet, som bl.a. inkluderer humanitære fredsoperasjoner, fordrer også opplæring av personell i humanitær folkerett og menneskerettigheter. Her bør det kunne ligge til rette for et samarbeid mellom myndighetene og de institusjoner som har bygd opp kompetanse på nettopp disse områdene.