Terje Johansen (Venstre), 1999-05-18:
Utviklingen av den organiserte kriminaliteten i Norge er bekymringsfull. En mer alvorlig og brutal voldskriminalitet har utviklet seg. Kriminelle benytter seg i økende grad av vold og trusler for å sikre sine revir. Denne utviklingen fører også til at ofrene for denne type kriminalitet ikke tør stå fram og anmelde – for ikke å si vitne om – forholdene. Vi opplever at det blir vanskelig å få dømt kriminelle fordi vitnene er redd for sitt og sine nærmestes liv. Samfunnet er nødt til å gjøre mer med disse forholdene enn vi hittil har vært villige til. Vi, som lovgivere, er nødt til å revurdere samfunnets metoder for å beskytte seg, før samfunnet blir den store taperen. Det er dessverre blitt slik at forbrytelser lønner seg for noen. De som står bak organisert kriminalitet, samler enorme økonomiske verdier. Vi har eksempler på at forbrytere som offisielt har levd på trygd, åpenlyst lever på den såkalte solside med hus, biler, båter og andre verdier som åpenbart må stamme fra kriminalitet. Det er etter min mening et fremskritt at vi nå har åpnet muligheten for lettere å inndra slike verdier, men dette er ikke nok. Når bakmennene i den organiserte kriminaliteten rår over stadig større ressurser i et samfunn hvor stadig mer kan kjøpes for penger, kan vi til slutt oppleve at «kriminelle» penger truer selve demokratiet vårt. Det norske samfunnssystem er sannsynligvis det minst korrupte i verden, og jeg ser en mulighet for at enorme pengeansamlinger i kriminelle miljøer på sikt kan være en fare for et muligens litt «troskyldig» norsk samfunn og politisk miljø. Den organiserte kriminaliteten må ikke få lov til å utvikle seg til denne trusselen mot demokratiet som jeg her aner. Jeg vil likevel peke på at vi står overfor en rekke dilemmaer og avveininger når vi skal trappe opp kampen mot organisert kriminalitet. Jeg vil peke på at for de aller fleste av oss er organisert kriminalitet ikke annet enn det vi leser om i avisene, når jeg ser bort fra at kjøp av smuglervarer synes å være akseptert i en økende del av befolkningen. Det er et problem som må løses på annen måte – jeg tenker da på vår avgiftspolitikk. De fleste mennesker er imidlertid lovlydige, og de er mer plaget av sykkeltjuver og innbrudd enn av sprit- og narkobaronenes virksomheter. Jeg nevner dette fordi jeg ser at når mer av oppmerksomheten rettes mot organisert kriminalitet, kan det unektelig oppleves som mer utfordrende å drive avansert etterforskning av bakmennenes virksomheter enn å rykke ut og lete etter spor av småkriminelle i våre raserte boliger. Det er imidlertid det siste flertallet av oss erfarer, og siden det kan være vanskelig å se sammenhengen mellom den småkriminelles narkoavhengighet og narkobaronenes virksomhet, må vi også som bevilgere til politiet være villige til å prioritere alle former for kriminalitetsbekjempelse. Dette betyr med andre ord mer penger på budsjettene, og jeg er glad for at Regjeringen ved årets budsjettrevisjon har funnet midler til at alle fra årets kull ved Politihøgskolen får ansettelse i politiet. I Venstre ser vi med bekymring på at nye metoder som står til vår rådighet, bringer oss ut mot grensene for det vi kan tillate av hensyn til rettsstaten og personvernet. Det liberale dilemmaet ligger i balansegangen mellom det legitime behov for å beskytte rettsstaten, samtidig som vi skal ivareta grunnleggende hensyn til personvern og rettssikkerhet. Det er denne refleksjonen jeg ber om at de folkevalgte må få ta del i. Vi har forlatt rettsstaten dersom vi krysser grenser hvor vi tillater oss å benytte de samme metoder som forbryterne benytter seg av, og det er disse vurderingene et samlet storting bør ta del i. Nye etterforskningsmetoder må bare benyttes der forbrytelsene er av en slik art at de truer fellesskapsinteressene på måter som jeg har omtalt innledningsvis. Vi må også være sikre på at metodene vi benytter, er effektive. Kriminaliteten må ikke få prege vårt samfunn, men heller ikke de virkemidler vi tar i bruk mot kriminaliteten, skal prege samfunnsutviklingen. Noen av metodene som står til vår rådighet, griper så langt inn i enkeltmenneskers liv og rettigheter at vi ikke kan akseptere dem. Jeg ser fram til å høre justisministerens vurderinger av disse avveiningene. Jeg snakker om en kriminalitetsbekjempelse hvor vi ikke slipper de overordnede prinsippene av syne og velger enkle og tilsynelatende effektive løsninger. Det finnes ingen enkle svar på de spørsmål jeg her reiser. Vi hører at ropene om raske og effektive løsninger blir høyere, men selv om de blir sterkere, må vi stå fast på å holde grensene og prinsippene for rettsstaten når vi ønsker å skjerpe kriminalitetsbekjempelsen. Personvernet er et av de grunnleggende liberale prinsipper. Den enkelte borger har rett til privatliv og personlig integritet. Det er også overordnet at den enkelte har kontroll over opplysninger som lagres om eget liv. Hvor vil justisministeren trekke grensene rundt den enkeltes private liv – våre private rom? Den tekniske utviklingen skaper svære utfordringer for personvernet. Det er mulig å samle inn opplysninger som hver for seg kan virke ufarlige, men som satt sammen kan kartlegge et menneskes liv i detalj. Det er i Venstre liten tvil om at det innebærer en krenking av personvernet når en persons bevegelser og handlinger overvåkes uten at vedkommende selv er klar over det. Spesielt krenkende vil det være når slik overvåking foregår i det private hjem. Jeg er derfor glad for at justisministeren så klart har signalisert at romavlytting ikke er et aktuelt virkemiddel. Det er et moment at det ikke bare er lovbryteren, men også andre som kan bli berørt av nye etterforskningsmetoder. Det er viktig å begrense bruk av metoder som har slike bieffekter. Eksempelvis skal man ikke risikere å bli avlyttet på sin egen telefon om denne tilfeldigvis er blitt oppringt fra en telefon som er lovlig avlyttet. Hensynet til personvernet gjelder selvfølgelig begge veier. Offeret for en forbrytelse er naturligvis den som har størst grunn til å føle seg krenket, la det ikke være tvil om det. Det er selvsagt myndighetenes fremste plikt å verne den enkelte person mot krenkelser fra andre. Våre liberale holdninger til å verne om det private rom må ikke trekkes så langt at vi glemmer dette. Liberale prinsipper må ikke gli over i det holdningsløse. Rettssikkerhet er et annet grunnleggende liberalt prinsipp. Enkeltmennesket har ikke bare rett til personvern, men også rett til vern mot overgrep og vilkårlighet fra myndighetenes side. Enhver har rett til forsvar av sine rettslige interesser. Derfor må det finnes gode kontrollmekanismer som sikrer at politiet i sin etterforskning ikke går utover fullmaktene. Rettssikkerhet innebærer vern mot uriktige avgjørelser. Informasjon som er samlet inn ved nye etterforskningsmetoder, kan være beheftet med feilkilder som gjør at de ikke kan forsvares benyttet ut fra hensynet til rettssikkerhet. Det må stilles krav til dokumentasjon av nytteverdien av nye tiltak og metoder. Det må være en kontinuerlig evaluering av virkningene av de metodene som prøves ut. Det må også være en tydeliggjøring av det politiske ansvaret. Metodene skal være hjemlet i lov, og det må være minst mulig bruk av fullmakter og delegasjon. Hvis vi ikke kan sette klare grenser for bruken av de nye etterforskningsmetoder, trår vi over grensene fra det lovlydige samfunn og inn i forbryternes verden. Tillit til hverandre er en forutsetning for fellesskap. Kan vi ikke ha tillit til hverandre og til våre egne myndigheter, påfører vi fellesskapet samme sort skade som de kriminelle gjør. Derfor må ikke skjult etterretning, overvåkning og kontroll bli alminneliggjort. Jeg har i dette innlegget lagt vekt på de store utfordringene den organiserte kriminaliteten stiller oss overfor. Det er nødvendig med nye og effektive tiltak i kriminalitetsbekjempelsen. Samtidig har jeg forsøkt å peke på noen dilemmaer dette stiller oss overfor. Mitt spørsmål til justisministeren blir: Hvilke tiltak vil han sette i verk for å bekjempe den organiserte kriminaliteten, samtidig som han ivaretar hensynet til grunnleggende borgerrettigheter?