Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Jeg har startet mange debatter om utlendingssaker med å si at det går et hovedskille i flyktning- og asylpolitikken mellom Fremskrittspartiet på den ene siden og de øvrige politiske partiene på den andre siden, og så også i denne saken. På vegne av Arbeiderpartiet stiller jeg meg fullt og helt bak det som saksordføreren sa. Alle er enige om at antall omgjøringsanmodninger er høyt, og at det er en alvorlig utfordring, men bare Fremskrittspartiet er villig til å sette internasjonale konvensjoner og folks rettssikkerhet til side for å få antallet omgjøringsbegjæringer ned. De andre partiene ser etter løsninger innenfor det internasjonale regelverket som vi er forpliktet av. Statsråden skriver også i sitt svar at det høye antallet omgjøringsbegjæringer var en del av grunnlaget for at det såkalte klagesaksutvalget i sin tid ble nedsatt for å se på organiseringen av klagesaksbehandlingen og organiseringen av selve klageorganet. Fremskrittspartiet vil ha et totalforbud mot omgjøringsbegjæringer generelt. Det lar seg selvsagt ikke gjøre og må ses på som et forholdsvis populistisk utspill. Fremskrittspartiet hevder også relativt bastant at antall omgjøringsbegjæringer er et symptom på sendrektighet i utlendingsforvaltningen. Jeg mener at sånne uttrykk går det egentlig ikke an å bruke, og det finnes neppe belegg for det heller. Ved endelig avslag får folk normalt et sted mellom sju og tretti dager på seg til å reise ut. Målet er selvsagt at flest mulig skal reise innen den fristen, og fortrinnsvis frivillig. Regjeringen har gjort mye for å effektivisere utlendingsforvaltningen. Det er bevilget mer ressurser til saksbehandling. EFFEKT-programmet har fått store bevilgninger gjennom flere år, slik at saksbehandlingen kan skje digitalt. Det har igjen åpnet for en mer effektiv innhenting av informasjon fra andre offentlige etater og en større sikkerhet for at opplysningene i sakene er korrekte og oppdaterte når vedtak fattes. Politiets utlendingsenhet styrkes med økte ressurser til uttransportering. Men det viktigste av alt er kanskje gode returavtaler, som gir folk muligheten til en ny start i opprinnelseslandet. På den annen side er det et problem at noen land ikke tar imot egne borgere ved tvangsretur. Regjeringen har nettopp derfor intensivert arbeidet med å inngå returavtaler med opprinnelseslandene. Fra 5 slike avtaler i 2005 har vi nå nesten 30. Så er det selvfølgelig også et problem dersom vedkommende ikke samarbeider om å sannsynliggjøre sin identitet. Derfor er det bygd opp et nasjonalt ID-senter som skal styrke arbeidet med å finne ut av hvem folk er eller ikke er. Det er et viktig arbeid, for hvor skal en sende folk hvis identiteten deres er ukjent? Når det gjelder problemstillingen med et høyt antall omgjøringsbegjæringer, finnes det ingen kjappe og enkle løsninger. I stedet må en jobbe, slik regjeringen gjør, systematisk og langsiktig for å redusere saksbehandlingstidene både i førsteinstansen og i andreinstansen og for å sikre raske returer. Jo kortere tid det tar fra avslag til retur, jo mindre sannsynlig er det at nye momenter kommer inn i sakene. Løsningen er absolutt ikke å svekke folks rettssikkerhet ved å bryte Norges internasjonale forpliktelser. I dag er Norge en seriøs samarbeidspartner i et europeisk samarbeid om asylspørsmål. Det vil vi ikke fortsette å være hvis vi gjennomfører ensidige tiltak som bryter med de internasjonale forpliktelsene vi har.