Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Vi er midtveis i en stortingsperiode. Arbeiderpartiet har vært i opposisjon. Et flertall i Stortinget har ønsket en annen politikk enn vår. Sentrumspartiene har valgt å samarbeide med Høyre og Fremskrittspartiet om budsjettene og andre viktige saker. Høyre har fått større innflytelse enn partiet har hatt på mange år. Fremskrittspartiet har aldri hatt mer gjennomslag i norsk politikk enn de har hatt de siste to årene. Det måtte altså en sentrumsregjering til for å gi Fremskrittspartiet omfattende innflytelse her i Stortinget. Nå er det mulig at retningen kan snus, at politikken kan legges om mot venstre. Fra regjeringspartiene er det blitt sagt at de gode løsningene finnes i skjæringspunktet mellom Arbeiderpartiet og sentrum, eller som lederen i Senterpartiet, Odd Roger Enoksen, nylig sa til Dagsavisen: «De sakene som blir sentrale i år og neste år, er utelukkende saker hvor det er naturlig å finne samarbeid med Ap, også i budsjettsammenheng.» Enoksen viste bl.a. til fordelingspolitikken, distriktspolitikken, miljøpolitikken og bistandspolitikken. I Arbeiderpartiet er vi enig med Enoksen. Det er lange tradisjoner i norsk politikk for samarbeid mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Det var et samarbeid med Senterpartiet som gav oss kriseforliket i 1935. Dette forliket var det politiske grunnlaget for arbeidet med å få norsk økonomi ut av 1930-årenes depresjon. Da Arbeiderpartiet satt med mindretallsregjering fra 1986, var det med sentrumspartiene vi fant enighet i budsjettpolitikken og i mange andre viktige, store saker. Samarbeidet mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene har aldri vært enkelt, men det har vært viktig. For det er når dette ikke fungerer, at høyrepartiene har fått innflytelse i norsk politikk. Det så vi under Willoch- og Syse-regjeringene, og vi har sett det de to siste årene. For Arbeiderpartiet er det derfor ikke noe mål å drive sentrumspartiene inn i armene på Høyre og Fremskrittspartiet. Tvert imot, vi ønsker å samarbeide med sentrum. Derfor har vi sagt ja til å gå i forhandlinger om budsjettet for neste år, og vi har for første gang i Arbeiderpartiets historie åpnet for regjeringssamarbeid. Vårt inntrykk er at ønsket om samarbeid er gjensidig. Vi vil gjøre hva vi kan for at forhandlingene om budsjettet for 2000 skal lykkes. Men vi har også klare krav. Det viktigste for oss er at budsjettet bidrar til å trygge velferden og skape en mer rettferdig fordeling. Rettferdig fordeling handler om sterke fellesskapsløsninger, om et godt helsevesen og en god skole. Derfor vil vi styrke kommunenes økonomi slik at det blir mer penger til disse formålene. Derfor vil vi at det skal være trygghet for å få tilbud om barnehageplass og skolefritidsordning til barna våre. Arbeiderpartiet vil ha 10 000 flere barnehageplasser neste år og øke driftstilskuddene for å få ned foreldrebetalingen i barnehager og skolefritidsordninger. Rettferdig fordeling handler om å gi alle mulighet til å skaffe seg en bolig. Derfor vil Arbeiderpartiet gi tilskudd til å bygge 1000 nye studentboliger og flere utleieboliger. Rettferdig fordeling handler også om arbeid til alle. Arbeidsledigheten i Norge er lav. Oljeprisen er høy, og norsk økonomi er solid. Men vi vet at det nettopp er i gode tider at vi ofte gjør de feilene som kan bringe ny nedgang og øke vår sårbarhet overfor tider med lave oljepriser. Derfor må vi være på vakt overfor utviklingstrekk som går i gal retning. Nå bygger vi ned de bedriftene og de næringene vi skal leve av når oljeinntektene faller. På 1990-tallet var veksten i konkurranseutsatte næringer lenge sterkere enn veksten i skjermet sektor. Nå er det motsatt. I fjor bygde vi ned private konkurranseutsatte bedrifter i forhold til økonomien for øvrig, og det ligger an til samme utvikling i år. Fra 1988 til 1997 økte norske industribedrifter sine markedsandeler på eksportmarkedene. Nå er det motsatt, de taper markedsandeler. Fram til 1997 vokste industrisysselsettingen her i landet, nå er det motsatt. Antall arbeidsplasser i industrien går kraftig ned både i oljeindustrien og i annen industrivirksomhet. Arbeiderpartiet mener vi må få et mer rettferdig skattesystem, som gjør det mer lønnsomt å arbeide. Gjennom skattereformen i 1992 var Arbeiderpartiet med på å senke skattesatsene betydelig. Skatten på overtid ble redusert fra over 70 pst. til under 50 pst. Skatten på overskudd og på bedrifter ble redusert fra over 50 pst. til 28 pst. Men selv om skattesatsene er senket, betaler de som har mest fra før, mer i skatt nå enn før. Derfor er det ikke skattereformen som har gitt økt ulikhet, tvert imot. Uten reformen ville den faktiske skatten på kapital vært lavere og ulikhetene i Norge ville vært større. Lavere skattesatser har altså gitt økte skatter for dem som tjener mest. Det skyldes at mange fritak, fradrag og skattehull er fjernet. Vi vet at det alltid er de som har de høyeste inntektene, som har størst mulighet til å benytte seg av hull og fradrag i skattesystemet. Og fortsatt er det slik at mange med høye inntekter og store formuer betaler lite eller ingenting i skatt. Derfor går Arbeiderpartiet inn for å tette nye hull i skattesystemet. Vi vil senke skatten for dem som har lave inntekter, og vi avviser sentrumsregjerings forslag om at mange tusen flere med helt vanlige lønnsinntekter, rundt 270 000 kr, skal betale toppskatt, noe de ikke gjorde før. På denne måten vil vi bidra til et mer rettferdig skattesystem som gjør det mer lønnsomt å arbeide. Et rettferdig samfunn er også et samfunn bygd på toleranse og respekt for andre mennesker. Årets kommunevalg var det siste valget i dette århundret. En av de tingene valgkampen bør bli husket for, er at det er første gang på mange år at det ikke har vært mulig å mobilisere stemmer på fordommer og simpel fremmedfrykt, tvert imot. De som prøvde seg på det, tapte. Uanstendigheten og fremmedfrykten tapte årets kommunevalg. Det er en seier for menneskeverdet, en seier for toleransen og en seier for respekten for andre mennesker som har en annen kultur, en annen hudfarge og en annen religion enn den som har vært vanlig i Norge. Det lover godt for det neste århundret. Intet fordelingsproblem er større og haster mer å løse enn kampen mot fattigdommen. Jernteppet er borte i Europa, men i stedet har et fattigdomsteppe kommet til syne. Mennesker i våre naboland lever i nød, og det truer stabiliteten og freden i vår verdensdel. Samtidig vet vi at anslagsvis 1 milliard mennesker i den tredje verden lever i det FN har definert som absolutt fattigdom, dvs. at de ikke får nok mat og har manglende tilgang på grunnleggende goder som f.eks. rent vann. Vi har heller ikke greid å gjøre noe med et av verdens mest alvorlige miljøproblemer, drivhuseffekten og utslipp av de gasser som bidrar til en global oppvarming. Dette er blant vår tids viktigste spørsmål. Derfor må vi være opptatt av dem og aldri gi opp arbeidet med å løse dem.