André Oktay Dahl (Høyre), 2012-01-17:
Dette er et tema som sannsynligvis ikke blir mindre aktuelt med årene, og som utgjør en av de mer krevende delene ved at vår økonomi er såpass integrert med andre lands. I sum har lille Norge mest å tjene på regulert økonomisk samkvem over landegrensene, men et lite og rikt land som vårt får også noen utfordringer på kriminalitetssiden. TV 2 har gjennom flere reportasjer vist hvordan utenlandske betalingsfilialer og agenter i Norge driver med pengeoverføringer og i flere år har vært brukt av kriminelle til å få ulovlig profitt ut av landet. I motsetning til vanlige banker kan man på minutter sende store beløp ut av landet som i neste øyeblikk kan tas ut nærmest hvor som helst i verden. Langt over hundre slike agenter opererer i dag i Norge, og disse driver betalingsformidling ved siden av ordinær drift, som kan være alt fra kjøttutsalg og frisør til reisebyrå og bingo. En vanlig hvitvaskingsaktivitet er å tilsløre utbyttets opprinnelse ved å sende penger ad omveier gjennom ulike egne konti, gjennom konti til tredjeperson, stråmenn eller selskaper. Vanlig modus er bl.a. å sende pengene gjennom flere ledd og flere finansinstitusjoner før de ender hos opprinnelig eier. En annen fremgangsmåte er å overføre mindre beløp til mange mottakere for å dele opp opprinnelig sum før pengene overføres tilbake til opprinnelig eier. Ved disse modusene blir det vanskelig å påvise sammenhengen mellom utbytte fra kriminell aktivitet og pengene. Overføringer kan foregå ved å benytte tjenester fra ordinært banksystem, tjenester fra moneytransferaktører – i hovedsak såkalt MoneyGram – eller ved bruk av uformelle verdioverføringssystemer, såkalt hawala. Hensikten bak hele hvitvaskingsregelverket, som Stortinget har vedtatt, var å forebygge nettopp terror og annen type kriminelle handlinger. Effekten av den aktiviteten som TV 2 har avdekket, medfører imidlertid mye av det helt motsatte. I dag er kontroll og tilsyn lagt til tilsynsmyndighetene i det land hvor moderselskapet har konsesjon, og styres derfor ikke av norske tilsynsmyndigheter. EU-regler gjør at norske tilsynsmyndigheter ikke kan drive kontroll, for det gjøres av utenlandske tilsynsmyndigheter fra selskapenes hjemland. Direktivet som regulerer dette, er det såkalte betalingstjenestedirektivet som ble behandlet i Stortinget i februar 2009, og endringer i finansavtaleloven, som trådte i kraft november 2011. Hensikten med direktivet er selvfølgelig å harmonisere reglene for betalingstjenester i EU- og EØS-landene, slik at betaling på tvers av landegrensene kan bli enklere og mer effektive. Finansminister Sigbjørn Johnsen uttalte til TV 2 at det vil bli jobbet inn mot EU for å få endret betalingsdirektivet, som ble behandlet i Stortinget i februar 2009, men at løsningen på kort sikt er å få på plass avtaler med finanstilsyn i land med moderselskap. Betalingsdirektivet er et såkalt fullharmoniseringsdirektiv, noe som selvfølgelig gjør at Norges handlingsrom er begrenset, med mindre vi får tilslutning til å endre det. I NOU 2011:1 Bedre rustet mot finanskriser oppsummeres handlingsrommet innenfor Norges EØS-forpliktelser på finansmarkedsområdet slik i avsnitt 9.3 side 109: «Norge er således i det alt vesentlige like bundet av EU-retten som det enkelte EU-land, i alle fall på finansmarkedsområdet.» Jeg skal ikke dra opp den helt store EU- og EØS-debatten her i dag, men jeg registrerer at det tilfeldigvis er kommet i gang en ganske heftig debatt på basis av Aftenpostens oppslag i går og debatt i Politisk kvarter i dag. Konsekvensene av direktivet illustrerer vel noe av hva vårt utenforskap fører med seg av manglende påvirkningsmuligheter før, underveis og i etterkant av vedtakelsen av et direktiv. Som Aftenposten skrev i går: Den aktive europapolitikken består først og fremst i informasjonsinnhenting. Jeg håper at det er mulig i dag å diskutere dette temaet uten at vi går i de vanlige skyttergravene, for de skyttergravene har gjort at vi i 18 år i realiteten ikke har hatt en skikkelig offentlig, bred debatt om EØS, som Arbeiderpartiets partisekretær påpekte før jul, men som vi forhåpentligvis får muligheten til å ha om Europautredningen om kort tid. Én ting det imidlertid kan stilles spørsmål ved, er hvor godt koordinert norske myndigheter er når det gjelder den type spørsmål som er utgangspunktet for min interpellasjon. Denne type spørsmål behandles i utgangspunktet først og fremst som et finansielt og økonomisk spørsmål, uten at justis- og kriminalitetssidene i nevneverdig grad involveres i arbeidet, i alle fall ikke her på Stortinget. Det gir grunn til å spørre hvor aktiv og helhetlig regjeringens europapolitikk er når det gjelder å vurdere, utrede og informere om hva effektene av et EU-direktiv kan bli – ikke minst når man signaliserer at man vil endre det, mindre enn to år etter at det ble vedtatt i Stortinget – og i hvilken grad Stortinget er gjort kjent med det. I etterpåklokskapens lys kan vi selvfølgelig sikkert si mye. Denne interpellasjonen er ikke ment som en eller annen form for beinkrok på regjeringen, men er et oppriktig ønske om å bringe denne type debatter inn i Stortinget og få en tilbakemelding på et område som er viktig når det gjelder kriminalitets- og terrorbekjempelse. Spørsmålet i dag fra meg til statsråden er: Hvor godt koordinert er norske myndigheter i arbeidet for å bekjempe denne form for kriminalitet? Hva er regjeringens strategi og forslag fremover for å forhindre at utbytte fra kriminelle handlinger så vidt lett kan sendes ut av landet? Finansministeren har varslet en holdning, og jeg ber om at justisministeren klargjør hvor langt man har kommet, hvilke tilbakemeldinger man har fått fra EUs side så langt, og hva vi kan forvente oss.