Jan Petersen (Høyre), 2000-01-27:
Dette er jo den første redegjørelsen etter at OSSE-formannskapet var over, og det virker som om utenriksministeren så satte seg ned og stilte spørsmålet: Hva gjør vi nå? Og leser jeg redegjørelsen riktig, er han ennå ikke helt sikker på svaret. Det er en velformulert gjennomgang av en rekke temaer, men det er jo ikke akkurat så mye et politikkdokument. Det er en interessant gjennomgang av situasjonen i Russland og en interessant gjennomgang av forholdet til USA, men i begge tilfeller koker de politiske, operative utsagnene seg ned nærmest til enlinjeskonklusjoner. Utenriksministeren bruker mye tid på OSSE, og det forstår jeg godt. Det manglet jo ikke på ambisjonene da man satte i gang. Som statsministeren sa i sin ARENA-tale i 1998: Formannskapet vil gi oss anledning til å ta vår del av ansvaret for sikkerheten og stabiliteten i Europa, det vil plassere oss ved de politiske begivenheters sentrum i en grad vi ellers sjelden opplever. Og det er ikke noe tvil om at det plasserte oss i begivenhetenes sentrum, og jeg synes når hele det reelle formannskapet er avsluttet, at det igjen er grunn til å gi Regjeringen og utenriksministeren ros for den måten det hele ble håndtert på. Det har Regjeringen all ære av. Men vi må vel konstatere at nå er vi gjennom begivenhetenes sentrum, og med det tempoet utviklingen i Europa nå har, tar det altså ikke lang tid å havne på utsiden igjen. Det sikreste vi kan si om OSSE, er at organisasjonens utvikling er en sak for fremtiden og i stor grad avhengig av at andre nasjoner legger like mye arbeid og ressurser ned i å effektivisere den som det vi gjorde. Og det har vi ingen garantier for. Jeg er nok ikke like enig med utenriksministeren når han hevder at OSSE-formannskapet har gitt oss muligheten for å ta ansvar for sikkerheten i vår del av verden. Det er i beste fall et datostempel på dette ansvaret, fordi realitetene bød jo fort på det faktum at i Kosovo, som var det store og det dominerende spørsmålet i fjoråret – ja så hadde OSSE knapt noen synlig rolle på Balkan, det var NATO og EU som ble de viktige, gjennom KFOR og stabilitetspakten. Når et nytt sendelag nå er under oppbygging, er også det norske bidraget ganske lite. Jeg tror vi må se i øynene at det er ikke OSSE som gir oss det reelle og det varige partnerskapet i Europa, det er bare deltakelse i utformingen av det europeiske økonomiske og sikkerhetspolitiske fellesskap som gir oss det, og på det punktet har Norge langt igjen. Derfor er det også slik at NATO-samarbeidet bærer vekten av vårt utenrikspolitiske engasjement og vår orientering i en helt annen grad enn det gjør for nær sagt nesten noe annet medlemsland i NATO. Jeg er saksordfører for meldingen for 1998, og konstaterer at alle de sakene som da var viktige, gikk inn i nye og enda viktigere faser i den tidsperioden som meldingen ikke dekker. Det gjelder utvidelse, hvor tre medlemsland ble opptatt, og jeg vil benytte anledningen til å understreke at en fortsatt utvidelse er viktig. Det gjelder Kosovo. Det gjelder det strategiske konseptet, hvor jeg vil benytte anledningen til å understreke at vår mulighet for å delta i krisehåndtering i Europa nettopp er en funksjon av vårt medlemskap i NATO. Og ikke minst: Det gjelder det europeiske sikkerhets- og forsvarssamarbeidet, som nådde et høydepunkt i Helsingfors like før jul. På det punktet hadde utenriksministeren en meget interessant og bekymret observasjon, for han sa følgende: «Utviklingen vil kunne føre til at EU-landene etter hvert drøfter viktige spørsmål seg imellom og i økende grad møter med samordnede standpunkter i alliansen. En slik utvikling vil åpenbart ha stor betydning for norske interesser. Dette kan komme til å berøre en av bærebjelkene i norsk sikkerhetspolitikk, nemlig NATOs sentrale rolle i alle spørsmål som angår medlemslandenes egen sikkerhet. Regjeringen arbeider for at de løsningene og samarbeidsformene som nå utvikles, ikke svekker NATOs posisjon som det sentrale forumet for diskusjon av forsvars- og sikkerhetsspørsmål.» Det er meget interessant at utenriksministeren på denne måten innrømmer at vi her kan komme i en vanskelig klemme. Jeg er klar over at Regjeringen arbeider for å forsøke å gjøre noe med dette, men det fundamentale spørsmålet er: Finner man virkelig en fullgod løsning? Og her er vi inne på kjernen i det som ble drøftet i replikkordskiftet umiddelbart før mitt innlegg. Selv om Regjeringen nå forsøker å finne løsninger som kobler oss på i hvert fall deler av dette samarbeidet, altså det som dreier seg om Petersberg-oppgavene, er spørsmålet: Finnes det noen som helst annen fullgod løsning på dette enn et fullt norsk medlemskap i Den europeiske union? Jeg sier ikke at vi skal ta opp dette spørsmålet, men jeg tror det er svært viktig for den åpne debatten vi skal ha i disse sakene, at det er vilje til å erkjenne hva den egentlige løsningen er. Jeg har lagt merke til at mange i den siste tiden har ønsket en Europa-debatt, men så sier de: Det må ikke bli en debatt om medlemskap. Og jeg er for så vidt enig så langt. Som den Europa-tilhenger jeg er, mener jeg at et medlemskapsspørsmål først bør tas opp når det er rimelig sikkert at vi får en annen løsning. Men jeg vil jo minne om at vi har hatt Europa-debatter hele tiden siden 1994, om EØS, om Schengen, om politisamarbeidet, om narkotikasamarbeidet og nå også om det forsvars- og sikkerhetspolitiske samarbeidet. Men selve poenget er jo nettopp at den fullgode løsningen må vi i hvert fall ha intellekt eller åpenhet nok til å erkjenne hva er, og det er altså medlemskap. Jeg tror det er viktig at man lar dette også bli en del av debatten. Jeg er enig med Erik Solheim i at jeg tror det er svært viktig at debatten føres på en slik måte at man er villig til å se flere løsninger, og at det er villighet til å få modning frem. Men jeg tror også at man skal se i øynene at enkelte ting har altså bare én løsning, og jeg tror at nettopp i dette fundamentale spørsmålet står vi overfor denne begivenheten. Nå tilhører jeg dem som mener at utviklingen av det europeiske sikkerhets- og forsvarssamarbeidet er bra, selv om dette skaper problemer for Norge – simpelthen fordi det er viktig at europeerne kommer sammen og koordinerer sine ressurser. Med de tall Godal gav i sitt replikkordskifte umiddelbart foran, forstår man hvor viktig det er. Det gir amerikanerne det telefonnummer i Europa som de alltid har ønsket seg, og på den måten vil dette være en riktig idé. Jeg har riktignok merket meg at enkelte partier, som Fremskrittspartiet, er dypt skeptisk til dette. Jeg har vært med i en TV-debatt hvor Carl I. Hagen sa at han ikke var så opptatt av hva europeerne foretok seg, fordi han mente at vi bare fikk se å utvikle et spesialforhold til Washington allikevel. Det høres jo bra ut, men alle de som har vært i Washington i den siste tiden, vet at for amerikanerne er Europa Europa – noen egen Norge-politikk er det vel ikke så all verdens sannsynlig at de utvikler. Dessuten, hvis man skulle gjøre det, er det jo ikke noen spesiell høyning i Washington å fremheve det cubanske menneskesyn som det norske overlegent. Jeg har for så vidt møtt marginaliseringsproblemer av annen karakter også. Jeg synes det var særdeles interessant at på tross av at Norge er formann i Østersjørådet, ble Norge kuttet ut da Norden og Tyskland satte seg sammen for å diskutere helt konkrete løsninger for transportsamarbeidet i vår del av verden. Og det skjer altså på tross av at også på det området hadde Regjeringen ganske omfattende vyer for få år siden om det nye nordiske samarbeidet som skulle komme når de tre nordiske medlemmene i EU ble fullt ut varme i trøya. Så skjedde det at de ble varme i trøya, og Norge ble kuttet ut i spørsmål som er av betydning for oss. Sånn er virkeligheten blitt for Norge.