Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-12-05:
Petroleumsvirksomheten har gitt landet vårt enorme inntekter, men kanskje like viktig er det at vi har fått bygget opp en leverandørindustri. Dette er i tråd med visjonene til dem som la det politiske grunnlaget for styringen av ressursene våre. Det kan være interessant å se på hva som er lovfestet, hva som står i petroleumsloven om dette. Der står det: «Petroleumsressursene skal forvaltes i et langsiktig perspektiv slik at de kommer hele det norske samfunn til gode. Herunder skal ressursforvaltningen gi landet inntekter og bidra til å sikre velferd, sysselsetting og et bedre miljø og å styrke norsk næringsliv og industriell utvikling samtidig som det tas nødvendige hensyn til distriktspolitiske interesser og annen virksomhet.» Det siste året har vi hatt en bråstopp i aktiviteten på norsk sokkel. Det er en veldig alvorlig situasjon. Det er tre faktorer som hver for seg virker, og summen blir ganske ille. Vi har et høyt kostnadsnivå som har bygget seg opp både i Norge og internasjonalt over mange år. Vi har sett en kapitaldisiplin i oljeselskapene hvor aksjeutbyttet til eierne prioriteres framfor langsiktig verdiskaping. Jeg hører Høyre snakke mye om at det må skapes før det deles. Det er en melding som kanskje bør gå til Statoil i disse dager, som må låne penger for å betale sitt utbytte. Så ser vi et fall i oljeprisen – i seg selv ikke noe nytt. Det er, som statsråden har vært inne på, en syklisk bransje. Vi tror at oljeprisen vil ta seg opp igjen, men det er ingen som vet når og ingen som vet hvilke nivåer vi kommer til å ende på. Spørsmålet er da: Når prisen tar seg opp igjen, når aktiviteten tar seg opp igjen, har vi da den kompetansen og kapasiteten som trengs, eller vil vi da få et nytt kappløp og en ny kostnadsspiral? Arbeiderpartiet ser med dyp uro på den situasjonen som bygger seg opp nå. 10 000 norske arbeidsplasser går tapt i løpet av året, kanskje firegangen hvis vi skal regne med innleid arbeidskraft, mye fra utlandet. DNB spår 15 000 flere til neste år. På det oljetunge Sør-Vestlandet, Vest-Agder, Rogaland og Hordaland, har ledigheten økt med 1 757 fra november i fjor til november i år. Det er en 12 pst. økning av ledigheten, mens for det øvrige landet ligger ledighetsøkningen på under 2 pst. Det sier noe om dramatikken i situasjonen der hvor den rammer. Utover det å følge utviklingen vil ikke flertallet gjøre noe i en situasjon hvor vår største næring mister titusenvis av arbeidsplasser med de følgene som dette vil få. Det ser vi på budsjettinnstillingen. De vil ikke gjøre noe med permitteringsregelverket. Regjeringen gjør ingen ting med utsettelse av prosjekter som vi har sett, som f.eks. Zidane som ble utsatt på grunn av uenighet om tariffer. De vil ikke være med på å gjennomgå situasjonen i norsk leverandørindustri med sikte på videreutvikling av næringen, heller ikke påse at nedbemanningen ikke går ut over vedlikehold, sikkerhet og HMS. De vil ikke være med på at Oljedirektoratet bør ha kompetanse til å gjøre selvstendige, faglige vurderinger av lisensplaner med hensyn til kraft fra land og industrielle ringvirkninger. De vil ikke være med på å be regjeringen påse at brønner som er midlertidig plugget, blir permanent plugget, noe som kan være et bidrag til å engasjere ledig riggkapasitet. Jeg minner om at vi har 3 000 brønner som ikke er permanent plugget. I dag fikk vi meldingen om at Statoil igjen suspenderer riggkontrakter, tre kontrakter, lang tid i forveien. Situasjonen er grell sammenliknet med det den var for et par år siden, hvor det store temaet var riggmangel på norsk sokkel. Det vi ser, er etter min mening noe som tenderer over mot en kupongklippermentalitet, som står i sterk kontrast til visjonene hos dem som la det politiske grunnlaget for oppbyggingen av vår oljeindustri og vår tid som oljenasjon. De folkene forsto at politisk styring er viktig for at vi skal oppnå målet om ressursforvaltning og ringvirkninger utover det markedskreftene alene leverer. De forsto at man må så for å høste. Arbeiderpartiet vil ha et samfunn med små forskjeller og store muligheter for alle. Det krever politisk vilje til å handle når det trengs, og til å la markedet virke når det virker. I en sånn situasjon som vi står i nå, er slagordet om at arbeid til alle er jobb nr. én noe av det viktigste å få med seg. Vi viste at dette behersket vi under finanskrisen. Vi klarte å lose landet igjennom uten store negative virkninger av den grunn. Det vi ser i dag, er en regjering som ikke evner å se at det holder på å bygge seg opp en vanskelig situasjon på Vestlandet, og regjeringens politikk gir økt ulikhet og mindre muligheter på Vestlandet.