Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2012-12-11:
Alle land har regjering, men bare demokratier har opposisjon. Vi er glad for at Norge har begge deler, og vi tar opposisjonen på alvor. Det virker det ikke som om representanten Helleland liker særlig godt – han har i begge sine innlegg beklaget seg over at andre snakker om Høyres politikk. Det kan jeg egentlig godt forstå, men det må partiet faktisk finne seg i. Det er ikke noe kritikkverdig ved at vi diskuterer alternativet i norsk politikk. Tvert imot, det er en viktig del av demokratiet at opposisjonen kritiserer regjeringen og omvendt. Mitt tema er boligpolitikk. Senere i dag skal vi diskutere stortingsmeldingen om bygningspolitikk, Gode bygg for eit betre samfunn. Bygningspolitikken og boligpolitikken hører sammen. Når vi nå behandler statsbudsjettet, vil jeg benytte anledningen til å si noe om boligpolitikk. I komiteens innstilling under punkt 4.2.2 kan vi lese følgende merknad fra Fremskrittspartiet: «Disse medlemmer mener(…) sosialistiske løsninger på boligutfordringer, for eksempel sosial boligbygging, fordyrende bygningsstandarder og markedsrestriksjoner, forhindrer markedsmekanismen i boligmarkedet fra å fungere optimalt. Slike løsninger er dyre, ressurskrevende, byråkratiske og skaper grobunn for korrupsjon.» (…) Er det riktig forstått at Stortingets største opposisjonsparti mener sosial boligbygging gir korrupsjon? Hvilke eksempler har partiet på dette? Og mens Fremskrittspartiet peker på sosial boligbygging som en del av årsaken til høyere boligpriser, og i tillegg mener det gir korrupsjon, fremmer Kristelig Folkeparti forslag om å styrke det boligsosiale arbeidet utover det regjeringen har foreslått. Det er altså ikke bare de konkrete løsningene som spriker voldsomt, men virkelighetsforståelsen er også helt ulik hos partiene som har varslet at de ønsker å samarbeide om å danne regjering etter neste valg. For Arbeiderpartiet er det ingen konflikt mellom å legge til rette for høy stabil boligbygging og boligsosial innsats for vanskeligstilte. Bostøtten er den største og viktigste boligsosiale ordningen. Det har vært bred enighet om at bostøtten er et godt virkemiddel i kampen mot fattigdom. Ny lov om bostøtte trer i kraft 1. januar, og regjeringen foreslår 2,97 mrd. kr til bostøtte i 2013. Det legger grunnlaget for at 120 000 husstander hver mottar 25 000 kr i bostøtte. At kommunene bygger boliger for vanskeligstilte, er også viktig. Nylig passerte vi 100 000 kommunale boliger på landsbasis. Det er historisk høyt. Det aller viktigste også i den sosiale boligbyggingen er imidlertid å bidra til økt tilbud av boliger for alle. Vi er inne i en periode med historisk høy befolkningsvekst, og det merkes særlig i og rundt de store byene. Det er grunnleggende positivt at folk får barn, og at norsk økonomi går så godt at husstandsinntektene øker og vi tiltrekker oss arbeidskraft fra utlandet. Men det fører også til behov for nye boliger. Byggeaktiviteten er på vei oppover. Regjeringen regner i år med at det ferdigstilles i overkant av 30 000 nye boliger. Siden midten av 1980-tallet har vi kun i to enkeltår fått like mange nye boliger, i 1988 og 2007, og likevel matcher ikke tilbudet etterspørselen. Utviklingen går i riktig retning, men det må fortsatt bygges mer. Manglende politisk vilje i enkelte kommuner, produktivitets- og kapasitetsutfordringer i byggenæringen, for få ferdigregulerte tomter til boligformål og for lite helhetlig areal- og transportplanlegging er blant årsakene. Vi kommer tilbake til dette temaet når vi senere i dag skal behandle bygningsmeldingen. I denne omgang håper jeg representantene fra Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, og gjerne også Høyre, som vil samarbeide med begge, vil bidra til å klargjøre sitt syn på boligsosialt arbeid. Er det et område en eventuell ny regjering vil prioritere, slik Kristelig Folkeparti ønsker i årets statsbudsjett, eller skaper det grobunn for korrupsjon, slik Fremskrittspartiet sier?