Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-12-14:
Både i valgkampen og i ettertid har fattigdom og urettferdig fordeling vært mye i fokus. Det er opprørende når man i et så rikt land som vårt opplever at enkeltmennesker og familier fortsatt ikke har det de trenger. Særlig opprørende er det når fattigdom rammer barn som ikke har gjort noe annet galt enn å bli født av foreldre med dårlig økonomi. Vi gjorde en undersøkelse i Utdanningsdepartementet på egenbetalingen i skolen og problemer rundt det, og det viste seg at 1,5 pst. av foreldrene hadde opplevd å måtte nekte barna å delta på aktiviteter i skolens regi på grunn av dårlig økonomi. Det kan høres lite ut, men det betyr faktisk at over 10 000 barn opplever å måtte stå igjen på perrongen når resten av klassen drar på tur eller andre aktiviteter. Vi kan bare forestille oss hvordan det føles for en 8-, 10- eller 12-åring å stå igjen alene når resten av klassen drar av gårde – hva det gjør med selvfølelse og selvbilde. Derfor er det viktig å gjøre alt vi kan for å rette opp skjevhetene. Det viktigste er selvsagt å rette opp foreldrenes økonomi. Mye handler om å få alle i arbeid. Det dreier seg om en økonomisk politikk som har full sysselsetting som overordnet mål, det dreier seg om arbeidsmarkedstiltak, det dreier seg om etterutdanning og omskolering. Noe dreier seg selvsagt om sosiale tiltak, rusmiddelomsorg og hjelpetiltak, men det dreier seg også om å ha grunnleggende, rimelige velferdsordninger, billige boliger og velferdsgoder som er gratis, eller tilgjengelig for en lav pris. Billig barnehage, billig skolefritidsordning, at vi har en skole som er gratis, betyr ofte mye mer for disse familienes økonomi enn noen hundrelapper i skattelette. Stoltenberg-regjeringen hadde ambisiøse målsettinger på dette området. Vi ville i løpet av perioden halvere prisen på skolefritidsordningen, dvs. bringe den under 1 000 kr i gjennomsnitt pr. måned, vi ville få barnehageprisen ned på gjennomsnittlig 1 300 kr i måneden, vi foreslo å innføre gratis leirskole og gratis skolebøker helt opp til og med videregående skole. Mye er gjort allerede i statsbudsjettet for 2002. Den nye regjeringen har fulgt opp en del av dette, og det fortjener statsråd Dåvøy ros for. Andre ting er ikke fulgt opp, som f.eks. gratis bøker i videregående skole. Det betyr at foreldre fortsatt må betale 3 000–4 000 kr hver eneste august måned bare for å ha barna sine i en skole som alle nå har rett til å gå i. Jeg håper at den nye regjeringen følger opp disse målene om å skape en gratis skole, billige barnehager og billig skolefritidsordning for alle familier – for alle barn. Det er et prinsipielt spørsmål om vi skal ha velferdsordninger som omfatter alle – om det skal være slik Gerhardsen en gang sa, at den eneste attesten en skal ha for å delta i velferdssamfunnet, er fødselsattesten, eller om vi skal ha behovsprøvde ordninger med gratisplasser eller stipend for de fattige. Det er en grunnleggende forskjell i samfunnssyn om man skal ha en universell velferdsstat eller spesielle ordninger. Arbeiderpartiets mål er et velferdssamfunn som omfatter alle, og som ikke putter folk i kategorier etter økonomi og inntekt. Det er også viktig å sørge for at velferdsordningene er godt nok utbygd, og det er faktisk oppsiktsvekkende det statsråd Dåvøy har sagt i denne debatten. I dag har vi nemlig fått beskjed om at målet for full barnehagedekning er redusert fra 80 pst. til 70 pst. Det er et ganske dramatisk tall. 70 pst. vil bety 20 000 nye barnehageplasser, og 80 pst. betyr 50 000 nye barnehageplasser. Forskjellen er altså 30 000 plasser. Statsråden viser til kontantstøtten og økning av den som begrunnelse for å redusere ambisjonene for barnehageutbyggingen. Men undersøkelsen om kontantstøtten viser at det er svært mange foreldre som mottar kontantstøtte, som sier at grunnen til at de gjør det, er at de faktisk ikke får tilbud om barnehageplass. Så det er en sammenheng mellom hvem som bruker kontantstøtteordningen, og utbyggingen av barnehageplasser. Derfor vil vi fra Arbeiderpartiets side kjempe aktivt for at målsettingen om utbygging av barnehageplasser opprettholdes, at vi satser så mye som Arbeiderpartiet hadde som ambisjon, nemlig over 5 milliarder kr i perioden som kommer, og at vi sørger for at vi når målet i løpet av perioden om å kunne innføre en rett for alle til å ha en barnehageplass. Det er et grunnleggende velferdsgode i et samfunn der begge foreldre ønsker å ha en karriere og et yrkesaktivt liv, og dermed også full likestilling.