Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2007-12-13:
Jeg har merket meg at det har vært noen forsøk på å gå litt i klinsj med opposisjonen når det gjelder dette med sprik – man nevner Høyres lederrolle osv. Jeg tror Regjeringen i og for seg burde merke seg at man har et veldig godt grunnlag for å bli enig – når alle er enige om at man skal satse vesentlig mye mer, og at det skal satses på kunnskap og krav. Ressursinnsats i verdenstoppen – mange vakre ord, festtaler og mye fokusering på framtidens kunnskapssamfunn til tross: Utdanningssystemet, fra barnetrinnet og opp til universitetene, som alle snakker om som fundamentet for vår framtidige velferd, produserer ikke tilfredsstillende resultater. Målet om at Norge skal bli et av de mest nyskapende og kunnskapsbaserte landene i verden, er det ikke særlig mye uenighet om, heldigvis. Men i en åpen verden der vi ikke er alene om en slik målsetting, og som preges av åpen konkurranse, må handling igjen følge ord og analyse, slik man gjorde da Kristin Clemet var statsråd. Kunnskapsløftet var svaret på mange av de utfordringene som PISA, PIRLS og nasjonale prøver viser at vi står overfor. Det er et svært viktig, riktig og nødvendig steg, men vi må også være på utkikk etter forbedringer og nye tiltak – vi må se hva som ikke fungerer. Kunnskapsministeren er nå midt oppe i den krevende øvelse det er å skrote SVs skolepolitiske plattform – mens han sitter i posisjon. Jeg oppfatter hans innlegg slik at den oppgaven har han startet på nå. Han og SV er dermed på tur inn på den perrongen som andre forlot da Kunnskapsløftet ble vedtatt. SV har da inntatt posisjonen som «late adaptors» i norsk skolepolitikk. Norske skoler trenger snarere en som igjen tør gå foran til neste stasjon, slik som Kristin Clemet gjorde. Kunnskapsløftet forutsetter at det stilles krav til hele handlingskjeden i norsk skole. Den består av storting, skoleeier, skoleleder, lærer og – til slutt – elev. Det må stilles krav til alle ledd. Vi ønsker alle en lærer med autoritet, status og kompetanse. Det å stille krav, kreve resultater, er ganske tøft, men det er kjernen til å skape respekt, status og autoritet. Et av de store paradokser når en ser på skolens utfordringer, er at lærerne som gruppe framstår som fornøyde. Når resultatene ikke er der, skulle en tro at dette også slo ut der. Den lokale, utøvende skoleeier må bli opptatt av resultater og diskutere med og stille krav til skoleleder og lærer. Oslo kommune viser der veg. Deres resultater i de nasjonale prøvene viser at aktivt eierskap og krav til skoleledere gir resultater. Overskriften «Fyrtårn på Oslos østkant» i Dagens Næringsliv her om dagen var ingen tilfeldighet. Så litt om universitetene og forskningen. Våre ambisjoner er upåklagelige. Men universiteter og høyskoler som må anlegge innvendige takrenner, samle vann i bøtter, skjære ned den akademiske ressursen til et minimum, og som knapt har råd til å ta imot de stipendiater som Regjeringen har funnet rom for grunnet manglende basisfinansiering, er ikke særlig konkurransedyktige. Kampen om talentene er tøff. Akademia har ikke lenger sin naturlige status og autoritet. De må kunne konkurrere om de lyseste hodene med andre sektorer som har minst like stor tiltrekningskraft. Når Regjeringen i tillegg har gitt slipp på både 3 pst.-målet og det aktivt å bruke virkemidler som drar næringslivet i FoU-basert retning, så har vi en UH-sektor og en forskningssektor i forventningskrise. Norsk Industris FoU-undersøkelse avslører at det har vært nærmest stillstand i forskningsinnsatsen i næringslivet de to siste årene. Sterk vekst i omsetning og lønnsomhet burde tilsi at man fokuserte på å finne grunnlaget for den framtidige veksten. De brukerstyrte virkemidlene som ble initiert av den forrige regjeringen – SkatteFUNN, BIA og FoU-kontrakter – har vist seg særdeles effektive, men Forskningsrådet er langt unna å motta den forventede andelen av Forskningsfondets avkastning i 2008. Den økte avkastningen benyttes i stedet til medlemskontingent i EUs 7. rammeprogram og annet, slik at rådet opplever en nedgang i bevilgningene. Det svekker den brukerstyrte satsingen. Kombinasjonen av høye målsetninger og lave bevilgninger gjør at man kan komme til å undergrave gratisprinsippet, og det er ingen tjent med. Det er derfor på tide med handling. Vi har fått en forskningsminister, men Regjeringens politikk er ikke blitt forandret. Med 130 milliarder kr i økt handlingsrom på de statlige budsjetter i løpet av de siste to årene burde man kunne kreve at man kommer seg ut av tåkeheimen når det gjelder å satse på denne sektoren.