Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2013-03-19:
Vi behandler nå en stortingsmelding som har fått tittelen Én innbygger – én journal. Jeg hører at denne meldingen nærmest framholdes som en revolusjonerende nyhet for helsesektoren og pasientsikkerheten, og ser at prinsippet skal bli gjenstand for debatt og avstemning på Arbeiderpartiets landsmøte senere i år. For meg er tanken verken ny eller revolusjonerende. Dette har gjennom flere år vært et tema både i norsk helsevesen og i våre naboland. I Sverige har de i alle fall siden 2005 hatt arbeidstittelen Én pasient – én journal, noe jeg oppfatter som langt mer presist, for det er vel først når en er pasient at behovet for journal inntreffer. I dagens samfunn burde det vel også være en selvfølge at helsepersonell som har en pasient til behandling, har tilgang til all helseinformasjon om pasienten, hvis pasienten tillater det. Pasientene burde også ha elektronisk tilgang til alt som står i egen journal, for å kunne fylle visjonen om brukermedvirkning med reelt innhold. Dessverre har vi ikke kommet dit i dag, og det er mange årsaker til det. Jeg merker meg at regjeringspartiene framholder at helse- og omsorgssektoren i Norge har gjort en betydelig innsats med å ta i bruk informasjonsteknologi. Det er mulig at de rød-grønne har behov for å tegne et slikt bilde, og en skal jo lytte til selvskryt fordi det kommer fra hjertet, heter det. I helsevesenet snakkes det ofte om å realitetsorientere pasienter som har mistet kontakten med virkeligheten. Det er opplagt også behov for å realitetsorientere enkelte representanter. Norge har et fragmentert helsevesen, og IKT-løsningene bærer også preg av det. Overgangen fra stormaskin med dumme terminaler til pc-baserte løsninger og nye plattformer har ikke akkurat gått smertefritt. Sektoren er fortsatt preget av mange proprietære løsninger, tilfeldige investeringer, manglende standardisering og liten kompatibilitet. I kjølvannet av Samhandlingsreformen ble det harselert med at helsevesenet nå fikk behov for flere faksmaskiner – eller drosjer – for å få oversendt journal og viktig informasjon om medisinske opplysninger og behandlingsbehov. Jeg sier selvsagt ikke at Helse-Norge er et u-land når det gjelder teknologi og IKT-løsninger. Det investeres store beløp hvert år, og IKT-støtte har blitt en stadig mer sentral del av moderne helsetjeneste. Utfordringen er at det i altfor liten grad har vært lagt vekt på at systemene skal kunne snakke sammen. Ta bare et eksempel fra mitt eget hjemfylke. Vi har et sykehus som skal betjene drøyt 250 000 mennesker – noe som tilsvarer en liten landsby ute i Europa. På sykehuset eksisterer det – etter det jeg har fått høre – 58 databaser med pasientopplysninger. Det vil si at pasientens personalia faktisk kan være registrert hele 58 ganger bare innenfor ett sykehus. Det verste er at mange av disse databasene ikke kan utveksle data med hverandre, og det er i liten grad mulig for behandler å få opp de medisinske opplysningene fra de ulike databasene samtidig for å kunne se dem i sammenheng. Selvsagt ønsker vi alle å få gjort noe med dette, men utfordringen er hvordan vi tilnærmer oss problemet. Andre land har forsøkt seg med nasjonale strategier og ferdige løsninger som er forsøkt trædd ned over helsevesenet. Det har vært en fiasko og har kostet ufattelige summer. Fremskrittspartiet har mer tro på løsninger som kommer nedenfra og opp. For at dataløsninger skal bli vellykket, må de oppleves som nyttige arbeidsverktøy som letter arbeidet, og ikke som noe som framstår som tungvint, uoversiktlig og heftende. Vi trenger systemer som kan snakke sammen og utveksle informasjon – både vertikalt og horisontalt i forvaltningen. Vi trenger systemer som kan utveksle informasjon på tvers av ulike teknologiske plattformer. Vi trenger systemer som kan være tilgjengelig for alle tjenesteleverandører, uavhengig av om det er offentlige, private eller ideelle. Ni av ti som søker helsehjelp, får det i kommunen eller hos fastlegen. Det springende punkt for å lykkes med å samle journaldata og samordne datasystemer så de er tilpasset til å danne helhetlige behandlingskjeder, vil bli hvilken vei en velger videre. Vi kjenner til andre land som har forsøkt og feilet. Stortingsmeldingen her i dag skisserer en visjon, men den peker ikke på konkrete tiltak for å nå visjonen. Det satses på en måte videre i alle retninger. Fremskrittspartiet mener at det nå trengs en plan med en finansiering for at visjonen i denne meldingen skal kunne bli virkelighet. Dette må Stortinget være delaktig i. De veivalg som gjøres, vil være av vesentlig betydning for å kunne nå målet. Sammen med Høyre og Kristelig Folkeparti fremmer vi derfor her i dag et forslag for å sikre en slik politisk forankring og oppfølging. Vi mener det, og jeg håper derfor at regjeringspartiene vil være med og støtte forslaget som jeg herved tar opp. Venstre har omdelt to forslag på representantenes plasser som sikkert vil bli tatt opp senere her i dag. Jeg vil avvente litt med hensyn til redegjørelsene rundt disse forslagene for å avgi vår stemmegivning på det.