Svein Flåtten (Høyre), 2007-05-08:
Norsk økonomi går godt. Næringslivet går på høygir. Alle piler peker oppover, og temperaturen i økonomien er høy, kanskje på vei til å bli for høy. Mangelen på arbeidskraft er nå det altoverskyggende problemet for svært mange bedrifter, og finansministeren har uttalt at hun sover dårlig om natten ved å tenke på dette. Denne interpellasjonen er derfor fremmet dels i håp om å bedre finansministerens nattesøvn, dels i håp om å bidra til Regjeringens dialog med Stortinget, som man i hvert fall tidligere har gitt uttrykk for at man ønsket. Vi har sett en sterk forandring i norsk økonomi de siste fire–fem år. Vi skal ikke lenger tilbake enn til vinteren 2002, da sentralbanksjefen uttalte at «norsk økonomi var i ulage». Det var den, og det krevde grep på flere områder. Det krevde stimulanser for det konkurranseutsatte næringsliv som slet med sterk kronekurs, for høy rente og for høye kostnader i forhold til konkurrenter i andre land. Det var behov for tiltak som kunne skape vekst og flere arbeidsplasser. Det krevde en budsjettpolitikk som kunne bringe det særnorske rentenivået nedover og dermed også svekke den for sterke valutaen. Det krevde også skattelettelser for bedriftene, og det krevde et lavere rentenivå for å øke investeringsviljen i nye arbeidsplasser. Det måtte lønne seg for folk å jobbe fremfor å være passive mottakere av trygd eller andre stønader, og derfor var reduksjoner i marginalskatten på inntektsskatt nødvendig. Samtidig hadde vi en situasjon hvor lønnskostnadene drog opp det totale kostnadsbildet betydelig, trass i at vi hadde en regjering som burde ha hatt de beste mulighetene av alle til et moderat, godt lønnsutviklingssamarbeid med lønnstakersiden. Allikevel gikk det fra galt til verre vinteren etter regjeringsskiftet. Gjennom budsjett- og skattepolitikken la den forrige regjeringen et grunnlag for å snu denne utviklingen. Og den ble snudd – fra en arbeidsledighet som bekymret da Stoltenberg gikk av første gang i 2001, via en etter hvert meget positiv utvikling under Bondevik II-regjeringen til en situasjon hvor det nå er et ualminnelig sterkt press i arbeidsmarkedet, og hvor bedriftene rett og slett ikke greier å rekruttere arbeidskraft. Knappheten på arbeidskraft er skrikende i nær sagt alle bransjer. Det er flere ledige stillinger enn arbeidssøkere, noe som fører til produksjonsbegrensninger og lønnspress. Det krever andre tiltak for å øke arbeidskrafttilbudet. Import av arbeidskraft har vært og vil være av betydning. Det er et tema for seg å legge til rette for en mer effektiv arbeidsinnvandring, ikke minst gjennom endring av overgangsreglene fra nye EU-land. Fra Regjeringens side er mye ugjort her. Altfor mange står utenfor arbeidslivet – også det er et eget tema som Regjeringen bør gjøre noe mer effektivt med enn det som så langt er gjort. Det er mange tiltak som samlet virker på økonomiens vekst og på arbeidstilbudet. Men sammenhengen mellom skattenivåets betydning for etablering og økt virksomhet er påvist gjennom mange undersøkelser, senest i en skattestudie over 15 år fra KPMG som viser at lavere selskapsskatter påvirker veksten i økonomien positivt. Av et svar fra departementet for noen dager siden, på et spørsmål fra undertegnede, fremgår det at statsråden er mer opptatt av å vise til andre forklaringer på økonomisk vekst enn lavere skatter – for så vidt ikke helt uventet. Selvsagt er ikke skattenivået den eneste faktor av betydning, men det er påfallende at man ikke tillegger en så viktig sak som skattenivået mer vekt. I tillegg har Norge sin spesielle særskatt på etableringer, formuesskatten, som også hemmer veksten. På samme måte virker også for høye inntektsskatter, særlig høy marginalskatt, negativt på arbeidstilbudet. Amerikaneren Edward Prescott, som vant nobelprisen i økonomi i 2004 sammen med nordmannen Finn E. Kydland, har i to store undersøkelser sett på sammenhengen mellom arbeidskrafttilbudet og marginalskatten på arbeid. Denne undersøkelsen viser at i land som har økt sin marginalbeskatning og sitt skattenivå over en periode, eksempelvis Frankrike, Tyskland og Italia, vil det oppstå et fall i arbeidskrafttilbudet parallelt med skatteøkningene. Det betyr igjen fall i den totale verdiskapingen, i veksten, i den totale skatteinngangen og til slutt i velferden. Undersøkelsen viser at sammenliknet med f.eks. amerikansk skattenivå kunne enkelte europeiske land økt sin velferd betydelig om skattenivået ble redusert. Spørsmålet er hvorfor europeere, som faktisk har høyere produktivitet enn amerikanerne, velger å jobbe så mye mindre, og svaret er langt på vei skattenivået, ifølge Prescotts undersøkelse. Det er faktisk mulig at man ikke behøver å ha nobelprisen i økonomi for å se dette. Det holder antakelig med litt erfaring fra sin personlige økonomi og fra sitt personlige forhold til arbeidslivet. Mulighetene til økte inntekter stimulerer til innsats enten de kommer ved økt lønn eller ved at man kan beholde mer av det man tjener. Resultatene fra Prescotts undersøkelser er overveldende. Europeerne arbeidet mer enn amerikanerne på 1970-tallet, langt mindre på 1990-tallet, og beregningene viser at det aller meste av den lavere arbeidskraftinnsatsen skyldes økte skattenivåer. Det underbygges ved variasjonene mellom de to periodene som er undersøkt. I første periode hadde f.eks. Tyskland bare marginalt høyere arbeidskraftinnsats enn Amerika – marginalskatten var lik i Amerika i begge perioder. Da tyskerne økte denne, ble arbeidskraftinnsatsen redusert betydelig. De samme tall finner man for utviklingen i Frankrike og i Italia. Det ble også gjennomført en undersøkelse av en skattereform i Spania i 1998 som flatet ut progresjonen noe mer. Dette medvirket til at arbeidskrafttilbudet økte med 12 pst., og at skatteinntektene totalt selvsagt også økte. Det samme så vi i Norge etter skattelettepolitikken under Bondevik II-regjeringen. Det er sluttresultatet som hver enkelt har igjen, som betyr noe. Folk er ikke bare opptatt av hva de betaler inn til fellesskapet, og hvilke universelle velferdsløsninger dette bidrar til. De fleste er opptatt av å ta ansvar for sin egen velferd gjennom enten å arbeide mer eller å beholde mer av den lønn de har for det de allerede har arbeidet. Tiltroen til egne disponeringsevner overstiger svært ofte tiltroen til statens omfordelingsansvar. Husholdningenes avhengighet av sine lønnsinntekter er helt sentral. Skattenivået er en betydelig del av den enkeltes lønnsinntekt. Det betyr at avhengigheten i forhold til endringer i skattenivået høyst sannsynlig er svært stor og påvirker adferden i forhold til arbeidskrafttilbudet. Det er derfor et svært lite egnet virkemiddel for å øke arbeidskrafttilbudet at skattene på helt gjennomsnittlige arbeidsinntekter økes, slik det gjøres under denne regjeringen. I en opphetet økonomi er det foruten å sørge for et nødvendig arbeidskrafttilbud også viktig at det blir mer lønnsomt å spare. Det tar presset vekk fra det private forbruket. Privat sparing bør derfor stimuleres, fordi det demper presset i økonomien og dermed demper press på rente og på boligutgifter. Men også her går Regjeringen den gale veien. Man har gått til frontalangrep på all oppsparing av privat formue. Det har vi sett ved reverseringen av IPA-ordningene og livrenteordningene. Selv om det riktignok er blitt stumper igjen av det, er en meget godt virkende spareordning for nær en million personer betydelig lemlestet og vil ha mistet svært mye av sin stabiliserende kraft for samfunnsøkonomien. Vi ser det ved en stadig økning av ligningstakster på boliger og ved økning i formuesskatten på sparing i næringslivet ved å fjerne aksjerabatten på unoterte aksjer og aksjefond. 1,5 millioner nordmenn sparer på den måten. Økt beskatning av slik sparing vil vri ressursbruken vekk fra samfunnsriktig sparing og investeringer i næringslivet og over på forbruk. Formuesskatten er en direkte skatt på sparing og på investeringer. Nå forventer jeg ikke noen positive tilbakemeldinger i denne interpellasjonen på akkurat formuesskatten – de tilbakemeldingene fikk vi allerede i spørretimen her før påske fra statsråden, da hun vel uttalte at hun ikke så noen grunn til å smøre private eiere med skattelettelser for å få til investeringer i norsk næringsliv. For dem av oss som mener at investeringene i norsk næringsliv faktisk er det som skaper velferden i det norske samfunn, fremstår det som en mer enn betenkelig uttalelse.