Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2011-05-03:
La meg først begynne med det overordnede bildet. Om lag 20 pst. av verdens befolkning, eller 1 milliard mennesker, lever i ekstrem eller absolutt fattigdom. Det største antallet absolutt fattige, eller de som lever for 1 dollar – justert for kjøpekraft – eller mindre om dagen, finnes i Sør-Asia. Der er det ca. en halv milliard mennesker som lever i absolutt fattigdom. Den største andelen av befolkningen finnes i Afrika sør for Sahara, hvor 46 pst., eller 291 millioner mennesker, lever for under 1 dollar om dagen. Selv med så store tall er det fremgang. FNs tusenårsmål om å halvere absolutt fattigdom med 50 pst. innen 2015 blir trolig nådd, men ikke i Afrika. Bekjempelse av fattigdom har alltid vært en sentral målsetting for Norges samarbeid med utviklingsland og for norsk utviklingspolitikk. Tanken om at bistand alene ikke kan løfte land ut av fattigdom har stått sterkt i 50 år, og er noe jeg er helt enig i. Tiltakene har stort sett vært innen gjeld, bistand, korrupsjon, miljø, helse, utdanning og menneskerettigheter. Det er jeg – igjen – selvsagt helt enig i, men den viktigste faktoren mangler. Handel har i beste fall spilt en begrenset rolle i norsk utviklingspolitikk. Verdensbanken, derimot, har vært krystallklar: Verden, og spesielt den fattigste delen av verden, trenger mer handel – og trenger ikke minst å handle mer med hverandre. Vekst er forklaringen på Latin-Amerikas store suksess når det gjelder å redusere fattigdom. Fra 2003 til 2008 lå veksten på om lag 5 pst. Ikke siden 1970-tallet har Latin-Amerika opplevd en så sterk økonomisk vekst. Fattigdommen er redusert fra 44 til 33 pst., og den ekstreme fattigdommen er redusert fra 19 til 13 pst. Tusenårsmålet om halvert fattigdom er 85 pst. oppfylt for regionen, og flere land har nådd målet fullt ut. Selv om økonomisk vekst ikke automatisk kommer de fattige til gode, vil en vekst i verdens fattigste land være helt nødvendig dersom 421 millioner mennesker i de minst utviklede landene skal kunne leve for mer enn halvannen dollar om dagen. Men det er ikke bare veksten som har redusert fattigdom. I de fleste landene har vekst medført høyere skatteinntekter for staten, og i Latin-Amerika har man derfor kunnet øke de sosiale utgiftene med 6 pst. årlig. Det meste har gått til pensjoner, men i de landene som har redusert fattigdommen mest, er det opprettet ulike typer sosiale prosjekter. I Brasil, der den ekstreme fattigdommen nå er utryddet, og i Mexico, som er i ferd med å nå målet om utrydding av ekstrem fattigdom, har støtteordningene som Bolsa Familia og Oportunidades vært viktige. I noen land, f.eks. i Mexico, El Salvador og Den dominikanske republikk, har også pengene som emigranter sender hjem til familien, bidratt til å redusere fattigdommen betydelig. Jeg kunne brukt mye tid på å snakke om handel og økonomisk vekst som drivkrefter for å utrydde fattigdom. La meg heller bli konkret. Norge importerer, som interpellasjonsteksten sier, 99,8 pst. av vårt sukker fra EU. EU er verdens største sukkereksportør av hvitt sukker, og EU subsidierer sitt sukker med 3,30 euro per euro eksportert. I tillegg til de ca. 10 mrd. kr EU bruker i eksportsubsidier, går over 6 mrd. i skjulte subsidier. Sukker er svært innbringende for noen. De 27 største sukkerroeprodusentene i Storbritannia får hver ca. 1,6 mill. kr i snitt i subsidier. Det franske sukkerselskapet Béghin-Say mottar 236 mill. euro pr. år i subsidier og dumper 450 000 tonn sukker på verdensmarkedet. De seks største sukkerselskapene i EU fikk i 2003 totalt 819 mill. euro i offentlig støtte. EUs felles jordbrukspolitikk – eller CAP – er når det gjelder sukker, ikke noe annet enn et prisfiksingsinstrument operert av myndigheter på vegne av produsenter og industrien. Summen er veldig enkel, overproduksjon og ingen import av sukker. Det siste er en sannhet med modifikasjoner. EU tillater at det importeres én fattig prosent av konsumet i EU fra verdens 49 minst utviklede land. Det tilsvarer tre dagers EU-produksjon. Når det gjelder overproduksjon, blir 5 mill. tonn sukker dumpet på verdensmarkedet med priser på 25 pst. av produksjonskostnadene. Svært få land i sør har råd til å subsidiere sine sukkerbønder slik rike land har, og de har liten mulighet til å konkurrere slik situasjonen er nå. Mosambik, som jeg tok opp i interpellasjonsteksten, har muligheten til å levere – eller kunne ha levert – 80 000 tonn sukker til det europeiske markedet, og kunne med dagens priser tjent 38 mill. dollar. I stedet får de selge 10 000 tonn til EU. De tapte inntektene tilsvarer alt landene bruker i offentlig støtte til jordbruk og landsbyutvikling. Det er så enkelt som at for hver bistandsdollar som går til Mosambik fra EU, hentes 1 dollar tilbake i tapt markedsadgang kun når det gjelder sukker. La meg slå fast allerede nå at jeg anerkjenner retten til støtteordninger for landbruket i Norge. Men de må legges om slik at de ikke legitimerer et internasjonalt dumpinglandbruk og hindrer fattigdomsbekjempelse, slik tilfellet er i dag. Når statsråden ikke ønsker å gjøre noe med dagens skadelige subsidieregime for landbruket, er det det samme som har vært prøvd i flere tiår, med fatale utfall for fattige land. Hovedproblemet er eksportsubsidier, og her går Norge fri. Men også andre subsidier som stimulerer overproduksjon, må fjernes – verproduksjon leder til dumping – slik at utviklingsland, ikke minst i Afrika, som har store muligheter innen matproduksjon, får mulighet til å utvikle et effektivt landbruk og få inntekter fra verdens kjøpesterke markeder i eget land og i industrilandene. Norge er i dag nettoeksportør av mat, selv om WTO-systemet ikke fanger dette opp fordi fisk er kategorisert i en annen avtale enn landbruket, den om industriprodukter – NAMA. Vi er i dag i realiteten mellom 90 og 100 pst. selvforsynt av det vi har på vårt daglige matbord, selv om dette på importstatistikken ser ut til å være roughly 50 pst. – dette er fordi import måles i kalorier, noe varer vi importerer mye av, har, mens de vi selv produserer, har langt mindre. En vesentlig del av dette er sukker. Skal vi øke dagens selvforsyningsgrad, som synes å være en ønsket rød-grønn politikk, må vi produsere varer vi ikke har en naturlig forutsetning for å gjøre. Vi kunne f.eks. ha produsert sukker selv. Det gjør danskene i stor stil. For verdens rikeste land er det selvfølgelig ingen økonomiske begrensninger for å produsere sukker, med de subsidier som trengs. Men denne formen for subsidiepolitikk kveler fattige lands muligheter, ikke bare til å eksportere egne varer, men hindrer deres utvikling. Jeg har vært konsekvent og latt mitt innlegg kun omhandle sukkerindustrien, nettopp fordi det er en industri Norge ikke har. Det gjør – håper jeg – at vi kan diskutere hva vi kan gjøre for å bekjempe bruken av eksportsubsidier, øke handelen med landbruksvarer og bidra til at det bygges opp en effektiv matvareproduserende sektor også i utviklingslandene.