Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2014-03-20:
Jeg vil knytte mitt innlegg til Del III i innstillinga: Resultater av utvidede kontroller, Status for gjennomføring av omstillingsoppdraget til Oslo universitetssykehus HF. OUS ble opprettet 1. januar 2009 ved at de tre tidligere helseforetakene Aker, Ullevål og Rikshospitalet ble slått sammen. Formålet var svært bra, nemlig bedre ressursutnyttelse og samordning av sykehusene i hovedstadsområdet. Det hadde vært en stor og krevende utfordring, og det fungerte ikke sånn som det skulle. Siden OUS har de funksjonene det har, omfatter dette langt større geografiske områder enn Oslo-området. Det omfatter også landsfunksjoner. Så det som skjer innenfor OUS, har altså konsekvenser for hele landets helsetilbud på spesialistnivået. Foretaket er organisert i ni klinikker, og det hadde i 2012 20 000 ansatte og en omsetning på 18,3 mrd. kr. Det er altså – punkt én – svært vesentlig, hele vår spesialisthelsetjeneste, og – punkt to – enestående stort i landet. Det er tydelig at foretaket lider under betydelige stordriftsulemper, slik som det drives i dag, når en leser Riksrevisjonens svært sterke merknader. Dette er ingen ny sak. Så sent som i Innst. 234 S, avgitt 12. mars 2013, behandlet kontrollkomiteen samme sak. Det var generelt kritiske merknader til ledelsen av OUS den gangen, enten det gjaldt opposisjon eller posisjon. Fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet ble det sagt at det var «nødvendig med bevisstgjøring for å erkjenne risiko samt endringer av holdninger og kultur for å forbedre det pasientadministrative arbeidet». Videre ble det understreket at «det i tillegg må gjennomføres tilstrekkelige opplærings-, oppfølgings- og ledertiltak». Som nevnt har OUS konsekvenser for tilliggende foretak, og det førte til at da en fikk ansvar for færre pasienter ved endring av oppdragsområde, ble det eksempelvis overføring til Ahus og til Vestre Viken. Det var da krav om tilpasning av kapasiteten til dette, altså en nedbemanning. Omstillinga av OUS skulle gi bedre samordning av fag- og forskningsmiljøer og sikre riktigere bruk av personell, areal, medisinsk utstyr, teknologi og støttefunksjoner – altså, som nevnt, svært, svært gode formål. Det var behov for endring, og derfor sa Senterpartiet ja. Jeg skal ta med noen få sitater fra Riksrevisjonens uttalelser: «(…) det er et betydelig potensial for bedre utnyttelse av fagkompetanse og arbeidsformer fra de tidligere atskilte fagmiljøene. OUS har hatt en for svak overordnet styring på tvers av klinikkene(…) (…) (…) Videre: «OUS har de siste to årene også hatt underskudd som ikke er bærekraftig over tid». Og videre at «Omstillingen samlet sett ennå ikke har gitt klare forbedringer i pasientbehandlingen eller ressursutnyttelsen. I oppfølgingen av omstillingen i OUS har verken Helse- og omsorgsdepartementet eller HSØ sørget for å klargjøre hva som skal bli bedre, og når det kan forventes forbedringer. Riksrevisjonen ser alvorlig på at en så omfattende omstilling gjennomføres uten en gevinstrealiseringsplan. I større omstillinger er det etter Riksrevisjonens oppfatning avgjørende at eierne sikrer seg et godt grunnlag for å følge opp at omstillinger faktisk fører til forbedringer». Jeg har ikke vært mange år i kontrollkomiteen, men jeg har sjelden sett så sterke merknader fra Riksrevisjonen. Jeg har sjelden sett så sterk kritikk av ledelsen av Oslo universitetssykehus, enten det er direkte der, i Helse Sør-Øst eller på departementsnivå. Hva kan vi så lære av dette? Komiteen har fulgt opp Riksrevisjonens merknader, som vi har tradisjon for å gjøre, fordi vi har stor tillit til det Riksrevisjonen arbeider med. Det står bl.a. i våre merknader at vi bør ta lærdom av dette før politiske organer eventuelt beslutter å gå i gang med andre sykehusfusjoner. Jeg skal ikke utdype det, men en bør ta lærdom før en går videre innenfor struktur – at det er strukturgrep som er det vesentligste når det gjelder å bedre effektivitet og utnyttelse av alle de personlige ressurser vi har innenfor spesialisthelsetjenesten. Så har vi den avsluttende merknaden, hvor alle partier, unntatt Arbeiderpartiet – Arbeiderpartiet var ikke enig, det er helt realt – påpeker at ulik virkelighetsforståelse, for lange beslutningslinjer, manglende stedlig ledelse og manglende lokal beslutningsmyndighet er slik at en på kort sikt må ha strakstiltak for å løse kapasitets- og organisasjonsproblemene ved å reorganisere Oslo universitetssykehus for å få stedlig ledelse på alle nivåer. Det som er kjernen i den merknaden, er at det er en oppsummering av helt spesifikke forhold som viser at ledelsen ikke er god nok. Det står at en har ulik virkelighetsforståelse av hva som skjer, og hva en skal gjøre. I enhver demokratisk organisasjon er det klart at en da står overfor store vanskeligheter, og hvis en ikke etablerer felles virkelighetsforståelse, blir det det ganske umulig for teamet som skal arbeide med disse sakene, å gjøre en god jobb. For meg er det helt sjølsagt at dette må etableres. Jeg trodde at det var sjølsagt. Ikke bare helsepersonell, som er de som arbeider i felten, sier det, men også ut fra vanlig organisasjonslære er dette helt allment kjent. Da skal vi påpeke det, påpeke det som et behov for endring og at stedlig ledelse er et virkemiddel i dette. Jeg har nå fått klargjort at Høyre ikke står inne for den merknaden, ved at Høyre sier at det er en merknad som bare er en referanse til helsepersonell, altså de som arbeider i virksomheten. Det er dog ikke småtteri. De som arbeider i virksomheten – i helseforetakene er det i veldig stor grad de som er virksomheten. Men sånn er det nå blitt. Etter Senterpartiets vurdering er merknadens ordlyd klar. Det er ikke snakk om noen ny omstilling, men det er spørsmål om å fokusere på ledelse. Det er fokusering på at klinikkledelsen som er der i dag – slik den fungerer og tilliten den har – fører til så store svakheter i organisasjonen at det må til endringer på det punkt. Stedlig ledelse er da et stikkord. Jeg vil bare avslutte med at kanskje Oslo universitetssykehus kunne se til Vestre Viken. Kanskje kunne man se til Vestre Viken hvor ett av sykehusene heter Ringerike sykehus. Ringerike sykehus har i dag en leder som kaller seg «fasilitator». Hans navn er Per Bleieklia. Han får priser fra den ene og den andre for sitt lederskap. Det er ikke lenge siden det også var sterke spenninger på Ringerike sykehus, hvor det var manglende effektivitet, mismot og manglende vitalitet i organisasjonen. Per Bleikelia har gjennom sin stedlige ledelse endret dette. Han har enda ikke, under sin stedlige ledelse, ansvar for hele flokken som arbeider innenfor Ringerike sykehus. Fortsatt er det slik at de som sitter i mottaket, tilhører en annen. Men når det bestilles bløtkaker og de priser de får, feires, inviteres sjølsagt hele flokken som arbeider ved Ringerike sykehus. Det er første bud for en som ønsker å samle flokken og få en god ledelse. Etter min vurdering er komiteens flertallsmerknad her avslutningsvis presis. Den går på det som går på ledelse. Det er ledelse som er den store utfordringen. Her pekes det på viktige ting som må følges opp. Jeg håper at det blir gjort på tross av de uttalelser som har kommet fra regjeringspartiet Høyre i dag.