trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-12-03:
På kjent vis har representanten Simonsen igjen gitt uttrykk for at han mener at justisbudsjettet er uansvarlig, og at politiet vårt er utilstrekkelig. Men hva er årets framlagte justisbudsjett? Jo, det er fjorårets justisbudsjett pluss 7,7 pst.! Og som kjent stod Fremskrittspartiet bak fjorårets justisbudsjett. De stemte for det. De sikret det et flertall i denne salen. Da må jo det bety at Fremskrittspartiet var enda mer uansvarlig i fjor enn det Arbeiderpartiet og regjeringspartiene er i år, ettersom vi nå legger inn enda mer penger enn det Fremskrittspartiet stemte for i denne salen i fjor. Men Fremskrittspartiet følger det vanlige auksjonsprinsippet – det er det de driver med på justissektoren. De tar den til enhver tid sittende regjerings forslag, plusser på Høyres forslag til tillegg, og så plusser de på litt selv. Det gjentar seg hvert eneste år uansett. Og det lille de plusser på, hvor tar de det fra? Jo, i år tar de det f.eks. fra ungdomstiltak i storbyene, som det var meningen skulle fange opp ungdom som går inn i ungdomsgjenger, de tar det fra språkopplæring til minoriteter, som trenger å kunne norsk språk for å kunne integreres, de tar det fra hjelpeapparatet for kriminalitetsofre, de tar det fra kommunene, som skal hjelpe de samme, og de tar det fra arbeidsmarkedstiltak, som skal sørge for at folk kommer i jobb istedenfor å skli ut på skråplanet. Var det noen som sa uansvarlig? Har det aldri slått Jan Simonsen og Fremskrittspartiet at det går an å prøve å hindre kriminalitet i stedet for å komme løpende etter den, at det går an å forebygge? Det vil være mye billigere for samfunnet, men i tillegg vil det også spare veldig mange mennesker for veldig store lidelser.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-12-03:
Jeg kan langt på vei være enig i komiteens leders kompliment til representanten Simonsen. Det var et ganske ryddig og – til Fremskrittspartiet å være i denne type debatt – edruelig innlegg han holdt. Til replikkvekslingen mellom Jan Simonsen og Kristin Krohn Devold vil jeg bare bemerke at jeg tar det som en selvfølge at politiet vil bekjempe mafiavirksomhet. Så mer direkte til det som er hovedtemaet for replikken. I komiteinnstillingen på side 21 heter det: «Flertallet» – alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet – «vil igjen påpeke utfordringen når det gjelder rekruttering av tjenestemenn med flerkulturell bakgrunn til etaten, og ber om at konkrete planer framover og tiltak som allerede er gjennomført presenteres i statsbudsjettet for 2001.» I tilknytning til budsjettdebatten i fjor utfordret jeg representanten Simonsen nettopp i forhold til den samme problemstillingen som flertallet her gir en positiv argumentasjon for. Jeg stilte spørsmål til representanten Simonsen om det ikke ville være riktig og gi et bedre kvalifisert politi dersom man også fikk inn flere personer med fremmedkulturell bakgrunn i politiet. Så langt jeg oppfattet svaret i fjor, gav representanten Simonsen en meget positiv tilbakemelding – og jeg kan gjerne legge til: overraskende gledelig og positiv – i forhold til det spørsmålet jeg tok opp da, rett nok med den presisering at man ikke ønsket en kvoteringsordning. Det står intet i flertallsmerknaden her om kvotering. Jeg utfordrer derfor representanten Simonsen til å fortelle hva det er som gjør at han har en mindre positiv holdning i år.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-12-03:
Jeg synes det er interessant å få en belæring om moral og umoral fra representanten Stang, og jeg vil gjerne svare på spørsmålet. Ja, det er lagt inn økte gebyrer og avgifter i dette budsjettet, det er helt riktig. I stor grad skal det dekke opp for omkostningene som er knyttet opp mot det disse gebyrene dekker. Men det er også midler, som representanten Stang ganske riktig påpekte, som går utover det som handler om konkrete utgifter i forbindelse med det enkelte gebyrområdet. Det er ingen som har forsøkt å legge skjul på det. Hvis man forsøkte å legge skjul på det, kunne man snakke om at moralen var tvilsom. Det er andre som skjuler ting, og da blir det mer tvilsomt. Vi må hente inn midler for å kunne stå for de økte utgiftene vi vedtar. Dette er noen av dem, riktignok av lite omfang, men jeg skal gi representanten Stang rett i at ikke alle disse midlene er for å dekke konkrete utgifter i forbindelse med de respektive gebyrområder. Jeg vil på det sterkeste avvise at dette handler om umoral. Dette handler om politikk og om økonomisk politikk for å gjøre ting bedre på ulike områder.
Einar Holstad (Kristelig Folkeparti), 1999-12-03:
Det er med glede jeg registrerer komiteens vilje til å se nærmere på behovet for og nytten av en egen helikoptertjeneste i politiet. Stortinget vedtok den 5. november 1996 å igangsette et prøveprosjekt med helikoptertjeneste i politiet. I tilbakemeldingen til Stortinget etter avsluttet prøveprosjekt er erfaringer med forebyggende effekt ikke vektlagt. Likeledes er ikke verdien av beredskap trukket inn i departementets vurdering. Flere tragiske hendelser det siste året har aktualisert bruk av eget helikopter i politiet, senest den mye omtalte ulykken på Ringveien i Oslo, hvor en ung mor ble drept. Igjen har en politijakt med bil endt i en ulykke. Han som var skyld i ulykken gjennom å kjøre mot kjøreretningen i flere kilometer, skylder på politiet. Politiet er ofte utsatt for de «umulige» oppgavene som skal løses i løpet av sekunder og under meget sterkt press. Det er lett å kritisere politiets valg av løsninger når tragedien inntreffer. Jeg tillater meg å minne om at de fleste oppgaver politiet står overfor, løses tilfredsstillende, uten at vi leser om det i avisene. I 17 måneder fram til 1. mai i år hadde politiet et svært godt virkemiddel i forebyggende trafikksikringsarbeid gjennom et eget politihelikopter. Det var innleid privat helikopter, bemannet med politiets egne mannskaper, godt utstyrt og forberedt på svært mange situasjoner som kan oppstå. Politihelikopteret bidrog i prøveperioden til å redde menneskeliv. Hvor mange alvorlige trafikkulykker som ble avverget gjennom å være synlig langs de store veiene i Oslo-området, er vanskelig å fastslå, av den enkle grunn at de aldri ble registrert. Erfaringer fra Sverige som har hatt en egen helikoptertjeneste i politiet siden 1963, viser at bruk av ett helikopter i trafikkovervåking er like bra som flere titalls politibiler for å skape den samme forebyggende effekten. Dessverre var Justisdepartementets holdning til prosjektet meget negativ fra starten av. Det ble ikke funnet midler til å fortsette ordningen med eget helikopter i politiet etter 1. mai i år. En annen side ved det omtalte politihelikopterprosjektet som Justisdepartementet ikke har vektlagt i sin rapport til Stortinget, er verdien av beredskap. Når slike biljakter som den jeg omtalte i begynnelsen, starter, viser all erfaring fra utlandet at bruk av helikopter i stedet for bruk av politibil i jakt på rømlinger reduserer faren for ulykker vesentlig. Fra kilder i politiet er jeg blitt fortalt at den nevnte dødsulykken kunne vært unngått om politiet hadde hatt tilgang til eget helikopter i det aktuelle tidsrommet. Det er derfor med glede jeg leser justiskomiteens budsjettinnstilling til Stortinget. En enstemmig komite ber departementet foreta en ny gjennomgang av kost-nytteeffekten ved egen helikoptertjeneste i politiet. Jeg forventer en rask tilbakemelding til Stortinget. Skal vi nå nullvisjonen om ingen drepte eller hardt skadde i trafikken, må vi bruke alle tilgjengelige hjelpemidler. Stortinget imøteser en ny gjennomgang av prøveprosjektet hvor nytteverdiene blir synliggjort. Det synes alt nå å være mange argumenter for å etablere en egen helikoptertjeneste i politiet.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-03:
Det er et alvorlig tilbakeskritt for folks rettssikkerhet i dette landet når flere ting nå tyder på at østeuropeisk og russisk mafia er i ferd med å forgrene seg for fullt her i Norge. Jeg viser for øvrig til det som min partikollega, Jan Simonsen, nevnte i sitt hovedinnlegg om Grimstad-mannen som nå trues på livet av torpedoer. Jeg vil få understreke at problemet med kriminell torpedovirksomhet og regelrett pengeutpressing synes å være i ferd med å bli en svært så innbringende geskjeft for hensynsløse og brutale utenlandske pengeinnkrevere her i landet. Blant de metodene som medlemmene i disse torpedomiljøene benytter for å inndrive penger, er altså å fremsette trusler om lemlestelse og likvidasjon av sine ofre. Det verste er at disse truslene også rettes mot offerets familie, kone og barn. I Agderposten for i dag kan vi på forsiden se en bedriftsleder i Grimstad som sammen med sin familie måtte gå i dekning for torpedoer. Disse utenlandske torpedoene har fremført de groveste trusler, både mot familien til denne personen og mot ham selv. Etter at torpedoene ble pågrepet i en storstilt politiaksjon ved forretningsmannens bedrift i Grimstad onsdag, ble de altså sluppet fri dagen etterpå og fortsetter med å fremføre sine trusler. Videre kan vi se i avisen at «Torpedoer truer med hevn» og «Torpedo siktet for drapstrusler». De lover videre at når de går fri, skal han ikke få sove godt om natten, at han kan vente seg flere ubehageligheter og at han skal betale uansett. Til slutt truer torpedoene selvsagt med å komme tilbake. Likevel kan disse torpedoene, etter å ha fremført sine trusler i all offentlighet, etter løslatelsen fritt dra fra Grimstad i sine nye, råflotte Mercedeser og sette kursen mot Oslo for å fortsette sin virksomhet der. Dette er altså Norge i 1999, og Fremskrittspartiet forventer at justisministeren foretar seg noe for å stoppe dette og den skumle utviklingen som vi nå er vitne til. Jeg mener at denne forretningsmannen og andre som måtte bli utsatt for å komme i samme situasjon, har et klart behov for særskilt politibeskyttelse. Jeg håper justisministeren nå vil se spesielt på den situasjonen jeg beskriver her – og vi må forvente at det kan bli flere slike situasjoner framover – og foreslå at det gjøres noe for å beskytte disse personene ekstra. Samtidig bør han se på ordningen med å kjøpe opp gjeldsbrev, som disse miljøene driver med. Jeg vet at noe er på gang her, men der bør det skje noe raskt.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Ettersom det er sent på kvelden og det er behov for å få avsluttet dagen på denne siden av midnatt, skal jeg prøve å holde meg innenfor 1 time.(Munterhet i salen.) Denne saken dreier seg egentlig om tre hovedspørsmål. For det første gjelder det de erfaringer som er gjort i forbindelse med stortings- og sametingsvalget sist når det gjelder poststemmegivningen. Departementet har gått gjennom de ulike forhold knyttet til poststemmegivningen og har kommet med forslag til en del forbedringer som komiteen er enig i, og som vi mener kan medvirke ytterligere til at folk får bedre anledning til å delta ved valgene til kommunestyre og fylkesting til høsten, uavhengig av ulike arbeidssituasjoner. Komiteen er enig i de forslagene som er fremmet, og ber i og for seg også departementet jobbe videre med poststemmegivningen som det alternativ det skal være til forhåndsstemmegivning. (Munterhet i salen.) Det andre hovedspørsmålet er knyttet til flytting av borgere mellom de nordiske land. Et EU-direktiv har gjort det mulig for folk innenfor EU å være tilgjengelig ved kommunevalgene på det stedet de bor, uavhengig av botid. Sverige og Finland har av hensyn til likebehandling for nordmenn og svensker også gjort gjeldende i sin lovgivning at nordmenn og islendinger skal ha de samme rettigheter. Det er ikke mer enn rett og rimelig at vi også innvilger den samme rett for nordiske borgere ved kommunestyrevalg og fylkestingsvalg. Det betyr faktisk at de ikke bare har stemmerett, men de kan også nomineres på listene. På dette punktet er det kun Fremskrittspartiet som er uenig med departementet og komiteen. På et annet punkt går imidlertid komiteens flertall mot departementets forslag, og det er i spørsmålet om hvem som skal ha rett til å kunne frita personer for verv, dersom de føler at vervet er særlig byrdefullt. Departementet har foreslått at valgstyret faktisk skal kunne gjøre dette før kommunevalget er ferdig. Komiteen er for sin del av den oppfatning at ingen i og for seg kan ta stilling til hvor byrdefullt et verv er, før man ser hvilket verv man skal ha. Vi mener at fremdeles skal det være slik at det er kommunestyret og fylkestinget som skal ta stilling til om den enkelte kan fritas for det vervet som man er valgt til. Dette står et komiteflertall bak. Kristelig Folkeparti, som er det partiet fra Regjeringen som er representert i komiteen, er naturlig nok enig med Regjeringen. Med disse ord vil jeg foreslå komiteens flertallsinnstilling. Jeg har bare én ting å tilføye – når jeg ser statsråden er her: Fra noen kommuner er spørsmålet om poststemmegivning for innbyggere i de kommuner som ikke lenger har posthus tatt opp. Det er helt åpenbart at vi ikke kan gjøre noen endring på dette i denne omgang, men vi har fra komiteens side enstemmig bedt om at departementet ser nærmere på situasjonen i de kommuner som ikke har posthus, slik at også de kan få et tilbud knyttet til poststemmegivning.
Kari Økland (Kristelig Folkeparti), 1999-04-27:
Det er tre forhold jeg har lyst til å fokusere på. Først – som også representanten Kosmo var inne på – ordningen med poststemmegivning: Jeg vil understreke behovet for å tilrettelegge for poststemmegiving i de kommuner som ikke har postkontor. Det er ikke mange kommuner det gjelder, og jeg er glad for at det er en enstemmig komite som ber departementet om å ta initiativ til at Valglovutvalget utreder spørsmålet og vurderer konsekvensene av å tillate forhåndsstemmegiving ved postfilialer. Det andre gjelder retting på stemmeseddel. Her har komiteens medlemmer ulike syn. Kristelig Folkeparti støtter departementets forslag om å innføre standardiserte retteregler for hele landet. Praktiseringen av reglene vil bli enklere, og kan også føre til riktigere og raskere valgoppgjør. Vi vil understreke at den valgstemmen en person gir til et parti, ikke blir forkastet, selv om endringene på stemmeseddelen ikke er korrekte. Det vil bare være selve endringen som blir ugyldig. Vi mener derfor det ikke er noe til hinder for å iverksette standardiserte regler ved førstkommende valg. Vi deler ikke flertallets skepsis med hensyn til å fjerne strykingsmulighetene til fordel for avkryssing i kolonner. I den sammenheng er det interessant å merke seg en undersøkelse fra 1991, foretatt av Institutt for statsvitenskap og Institutt for samfunnsforskning. Til tross for en såkalt mangeårig innarbeidet praksis når det gjelder strykning av listekandidater, konkluderer undersøkelsen med at det er stor uvitenhet blant velgerne om hvordan valgordningen fungerer. 14 pst. er velinformerte, 29 pst. er usikre og 35 pst. er direkte feilinformerte om hvordan kandidatutvelgelsen fungerer. For øvrig har jeg merket meg at Kristiansand kommune vil gjennomføre valgforsøk ved valget i 1999. Jeg syns at forslaget om å fjerne strykemuligheten på stemmesedlene er interessant. At norske kommuner vil gjøre forsøk med alternative stryknings- og kumuleringsregler, vil kunne gi nyttige erfaringer når Valglovutvalget senere skal konkludere på dette temaet. Det tredje og siste jeg vil komme inn på, er forslaget fra Kristelig Folkeparti og Høyre – forslaget er inntatt på side 12 i innstillingen. I § 14 vil vi ha inn et nytt tredje ledd, som skal lyde: «Fylkesvalgstyret/Valgstyret kan etter søknad frita for valg til fylkesting og kommunestyre den som ikke uten uforholdsmessig vanskelighet eller belastning vil kunne skjøtte sine plikter i vervet. » Dette tilsvarer reglene som gjaldt før lovendringen i 1995. Den foreslåtte bestemmelsen er skjønnsmessig og med strenge kriterier for når fritak kan innvilges. Vi mener erfaring tilsier at det i enkeltstående tilfeller vil virke urimelig om man ikke kunne bli innvilget fritak før etter at valget er gjennomført. Så godt som alle høringsinstansene som har uttalt seg til forslaget, ønsker en harmonisering av fritaksreglene i kommuneloven og valgloven, og mener at valgstyret bør ha adgang til å gi fritak på disse vilkår. Vi støtter derfor departementets forslag om å innføre en slik bestemmelse, og jeg tar herved opp forslaget fra mindretallet. For øvrige anbefales komiteens tilråding.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-04-27:
Tiden tatt i betraktning skal jeg være ganske kort og bare gi et svar på det komitelederen spurte om: Det er helt riktig at poststemmegivningen har vist seg å bli en suksess, og at departementet ønsker å foreta visse forbedringer i en del praktiske rutiner. Det er problemer knyttet til det faktum at ikke alle kommuner har egne postkontor, og som komiteen ber om, vil departementet ta initiativ overfor Valglovutvalget, slik at det blir utredet om det bør innføres poststemmegivning også ved postfilialene. Det som kan være mulig å få til i inneværende år, er et samarbeid med Posten – man kan løse det på den måten at innbyggerne i kommunen kan stemme en eller to dager ved institusjoner. Vi er i dialog med Posten for å prøve å få til en sånn ordning for inneværende år.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-04-22:
Saksordføreren kunne nesten få det til å virke som om Fremskrittspartiet her avviker i standpunkt fra komiteens flertall på de fleste områder, og det er altså ikke tilfellet. Fremskrittspartiet er også enig i at det er behov for en betydelig innstramming i dette regelverket, og har i all hovedsak også sluttet seg til hovedtrekkene i det som er lagt frem i proposisjonen. Når det er sagt, har vi faktisk tillatt oss å ha noen egne meninger om deler av det som er lagt frem i proposisjonen. Når det gjelder ett av de punktene som saksordføreren berørte, nemlig vårt ønske om å stramme inn i regelverket i forhold til hvem som skal være omfattet av disse reglene, altså hvilke ansatte som skal være omfattet, mener vi faktisk at det er nødvendig, for vi har oppfattet det dit hen at departementets forslag ikke er tydelige nok i forhold til det. Det vil også være en del avgrensningsproblemer i forhold til hvilke ansatte som periodevis, av og til eller plutselig, skulle komme i kontakt med informasjon som vil være av en slik karakter at man lett ville kunne være fristet til å drive egenhandel. Det kan være en kontorsekretær som tar telefonen og plutselig får tilgang på noe informasjon, ser noen papirer. Avgrensningen vil fort vekk være et problem, og vi synes at det ville være et behov for både innstramming og tydeliggjøring av det. Men det henger selvfølgelig også sammen med det andre forslaget, som ikke er tatt opp i forslags form, men behovet som vi ser i forhold til å innføre forhåndsklarering. Grunnen til det er nettopp at det vil være relativt vanskelig å kontrollere om en handlende har handlet i god tro. Vi mener derfor at måten å løse det på ville være at enhver som skulle foreta egenhandel, må forsikre seg om at foretaket ikke har en nær forestående handel i de samme verdipapirene. Og vi mener at ved å legge det ansvaret til selskapets øverste sjef, vil mange av disse problemene være løst, nettopp fordi det vil være i selskapets ledelses interesse i saker av så sensitiv karakter at ikke ens gode navn og rykte kommer i vanry ved at ansatte driver en betydelig utstrakt grad av ulovlig egenhandel. Det tror i hvert fall vi på, men jeg konstaterer at det ikke er komiteflertallets synspunkt, og utformingen av et slikt forslag ville være relativt omfattende. Så veldig kort: På ett av de områdene som ble foreslått av departementet, ble det en krasj mellom denne lovgivningen og annen lov i forhold til andelseieres representasjon i fondsselskapenes styre. Dette er vi veldig glad for at hele komiteen har sluttet seg til behovet for en endring av, for det ville virke ganske meningsløst at man som styremedlem bare skulle kunne tegne andeler i fond og ikke samtidig ha innsikt i fondets virksomhet. Hvordan skal man da kunne utøve jobben som styremedlem i et selskap? Her var det en del forhold som krasjet, og her ser i hvert fall komiteen enstemmig ut, og jeg oppfatter at heller ikke departementet har hatt store innvendinger i forhold til. Jeg tar opp vårt forslag.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-22:
Det stemmer!
Annelise Høegh (Høyre), 1999-04-22:
Høyre går også imot siste ledd.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-04-22:
President, det står i innstillingen, og jeg nevnte det da jeg tok opp forslagene, at dette er et fellesforslag fra Høyre og Fremskrittspartiet.
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 1999-04-22:
Den nye helsepersonelloven som nå behandles, vil bidra til et ryddigere og mer ensartet lovverk for helsepersonell. Jeg vil understreke viktigheten av det komiteens flertall uttaler om betydningen av å hindre at ukoordinert informasjon fra flere hold gir pasienten et uklart og forvirrende bilde av egen helsetilstand. Det er viktig at en pasient har et klart bilde av hvor han selv står. Helseinstitusjonene må utarbeide rutiner som sikrer at dette kan overholdes. Et av de sentrale spørsmål i denne loven er autorisasjonsordningen. Jeg er glad for at både departementet og komiteen finner autorisasjonsordningen som et viktig styringsmiddel for å ivareta pasientens sikkerhet. Hovedformålet med autorisasjonsordningen er å sikre nødvendig kompetanse og kvalitet i helsetjenestene og å skape forutsigbarhet og sikkerhet for den kvalifikasjon de som bruker de ulike titlene, innehar. Komiteen støtter departementets forslag om en utvidelse av autorisasjonsberettigede helsegrupperinger for med det å kunne styrke den faglige ansvarlighet i pasientbehandlingen. Men jeg vil minne om at i dag er det et stadig voksende konglomerat av alternative helsetjenester. Av hensyn til seriøse utøvere innen denne grupperingen og ikke minst av hensyn til pasientenes sikkerhet, som heile tida er det viktigste, er det også her nødvendig med et ryddig system som gir god veiledning til brukerne om hva et valgt tilbud innebærer, altså en form for varefakta. Jeg er mor til en gutt med astma og allergi, og det har lært meg å snu på varene når jeg kjøper dem, for å se hva de inneholder. Det er helt nødvendig. Og står det ingen varedeklarasjon på varen, kan jeg ikke kjøpe den, for den kan gi ganske alvorlige bivirkninger, sykdom og død. Det er et faktum at en del av det som kalles alternativ medisin, også kan gi dramatiske virkninger. Derfor er det viktig at en så snart som mulig får en oppfølging av Aarbakke-utvalgets innstilling, som så vidt jeg vet, komiteen nå har fått. Jeg vil peke på det en samlet komite sier i innstillinga, at de forutsetter at departementet legger fram en egen sak for Stortinget på bakgrunn av Aarbakke-utvalgets innstilling om hvilken plass alternativ medisin skal ha i forhold til det etablerte helsevesen, og godkjenningsordninger og krav til utdanning for utøvere av alternativ eller supplerende medisin. Jeg ser det som viktig at dette blir fulgt opp fra departementets side så snart som mulig. I mellomtiden får vi bare støtte oss til det departementet understreker i denne loven, som jeg synes er viktig, der det blir påpekt at «enhver som i sitt yrke undersøker, diagnostiserer, behandler eller på annen måte følger opp en pasient, må omfattes av lovens reguleringer. Dette innebærer en utvidelse av virkeområdet i forhold til dagens helsepersonellovgivning. »
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-22:
SV stemmer også imot.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-26:
Først til denne saken om Stephanie Mills, som ble nektet innreise til Nederland fordi hun av Frankrike var innført i SIS-registrene på grunn av sine protester mot prøvesprengningene på Mururoa-øyene. Det er de faktiske forhold i saken. Jeg har ikke sett at noen fra norsk side har satt spørsmålstegn ved det faktiske innholdet i den saken. Tvert imot er det en meget tafatt justisminister som svarer følgende: «Departementet har ikke tilstrekkelig innsikt i denne saken til å ville kommentere det konkrete tilfellet» – og så generelt videre. Men vi må se på hele logikken i hvordan dette kommer til å fungere. Hvis det er slik at man åpner for at folk kan registreres i SIS-registeret ikke bare ut fra kriminell oppførsel, men ut fra å være en trussel mot offentlig orden, vil det jo være det enkelte land som da ønsker å registrere en slik innbygger, som definerer hva det er å være en trussel. På denne måten frykter vi at dette kan komme til å fungere, og vi har ikke fått noe fra Regjeringen som skulle tilsi at det ikke gjør det. Så til spørsmålet om asylsøkere. Jeg er noe forundret over hvordan mangelen på logikk når det gjelder hva Schengen-samarbeidet faktisk innebærer, gjør at man ikke tar innover seg hvilke politiske konsekvenser det kommer til å få. Hvis man skal ha én felles yttergrense mellom EU, Norge og Island i forhold til resten av verden, vil det ikke være slik at en person som søker asyl, kan prøve seg på land etter land, særlig ikke i kombinasjon med de regler man har for førsteland.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-26:
Stephanie Mills kom ikke inn i Nederland fordi hun ikke visste at hun var registrert i SIS-registeret. Hvis hun hadde visst det, og hvis hun hadde visst årsaken til det, kunne hun ha opplyst det ved en spesiell søknad. Hvis hun hadde kommet til den norske grensen uten å ha visst at hun var registrert i SIS-registeret – og dette kan jo gjelde ganske mange personer – ville hun blitt avvist. Hvis man vet det, har man en mulighet til å søke på bakgrunn av det. Men det vil være ganske mange personer som kan innrulleres på bakgrunn av politisk aktivitet – ikke kriminelle handlinger eller noen spesielt rabiat demonstrasjonsoppførsel – og som kan komme i en sånn situasjon. Så til det som dreier seg om asylsøkere. Det er ikke bare SV som påstår at dette vil være en effektiv måte å holde asylsøkere unna Norge på, og en måte der vi etter hvert kommer til å måtte tilpasse oss EU-landenes asyl- og flyktningpolitikk. Det sier politiet, det sier alle organisasjoner i Norge som jobber i forhold til asylspørsmål. Og det er jo nettopp den prosedyren som Marit Nybakk viser til her, som kommer til å slå gjennom, nemlig regelen om førsteland. Det ligger i hele avtalens logikk at når man skal lage en avtale med EU-landene, Norge og Island om en felles yttergrense, er det nettopp fordi man skal ha en felles yttergrense som en balanse i forhold til fri flyt av personer mellom landene innenfor området. Og hvis ikke det skal ha noen effekt i forhold til at man har noenlunde samme politikk og samme prosedyre uansett hvilken grense man kommer til, må jeg si at jeg er forundret over Marit Nybakks innvendinger til dette, for jeg trodde at dette nettopp var et av poengene med Schengen-samarbeidet fra EU-landenes side.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-26:
Det er nesten slik at jeg synes det er litt leit å ta replikk og komme etter Arbeiderpartiet og Høyre, som har rost utenriksministeren så til de grader opp i skyene i en EU-sak. Det er nesten litt sånn kyss, klapp og klem, og det er ekkelt å være den som er slem! Jeg synes jo at det er en verden mellom virkelighetsforståelsen til utenriksminister Vollebæk og den virkelighetsforståelsen som Senterpartiets parlamentariske leder har lagt til grunn i denne debatten. Det dreier seg om de konstitusjonelle spørsmålene, det dreier seg om omfanget av avtalen, og om det er en annen og mer omfattende avtale enn tidligere. Dermed fristes jeg til å be Vollebæk om å svare på følgende spørsmål: Er det ikke slik at dette er en avtale som Regjeringen mener er god – som hele Regjeringen mener er god – som også Senterpartiets nåværende og tidligere leder mener er en god og forsvarlig avtale å anbefale Stortinget å slutte seg til? Så har jeg et spørsmål til: Hvis man skal se litt framover her, er en av de begrensningene som kommer inn, Norges muligheter til å påvirke en prosess før EU-landene seg imellom har konkludert. En av de store utfordringene i tråd med denne avtalen vil være å sikre personvernet, nemlig på hvilken måte en kan klare å bygge opp demokratiske institusjoner som kan føre kontroll med de registrene som bygges opp, kontroll med politiets håndtering av dem osv. På hvilken måte har Regjeringen tenkt å jobbe i forhold til EU og Schengen-landene, slik at norske synspunkter kan komme inn på et tidspunkt før EU-landene konkluderer seg imellom, i en situasjon hvor vi for så vidt har rett til å si hva vi mener, men hvor påvirkningsmulighetene fra norsk side selvfølgelig blir små? Dette er jo en av de store utfordringene! Har Regjeringen planlagt et opplegg for dette?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-04-26:
Lederen for Nei til EU, Lisbeth Holand, har på vegne av SV tidligere i dag gjentatt en historie som har gått som en vandrehistorie i Schengen-debatten de siste månedene. Det dreier seg om en person fra New Zealand som heter Stephanie Mills, som har blitt erklært persona non grata i Frankrike, og som dermed ikke har kommet inn i Nederland – dette ifølge vandrehistorien. Representanten Holand har fra denne talerstolen fremmet den påstanden at det var på grunn av Schengen-arkivene at Stephanie Mills ikke kom inn i Nederland. I motsetning til representanten Holand har ikke jeg sett de Schengen-arkivene. Jeg kan dermed ikke påvise verken det ene eller det andre. Jeg vil be Kristin Halvorsen fortelle hvor i Schengen-arkivene det står at det er fordi Stephanie Mills har deltatt i demonstrasjoner mot atomsprengninger i Stillehavet at hun ikke har kommet inn i Nederland, eller om det er slik når det gjelder enkeltsaker, at det faktisk kan være andre årsaker til at man ikke får innreise, og at det kanskje kan være vanskelig å ta utgangspunkt i enkeltsaker når det gjelder slike ting som dette. Så gjentar Kristin Halvorsen også en påstand som har blitt satt fram flere ganger, nemlig at hvis en asylsøker ikke får asyl i f.eks. Italia eller Sverige, kan han eller hun heller ikke «prøve seg» i Norge – det var det uttrykket representanten Halvorsen brukte. Hvor finner representanten Halvorsen belegg for dette? Er det ikke slik at vi kan føre vår egen asyl- og flyktningpolitikk også når vi deltar i Schengen-samarbeidet? Og er det ikke slik at EU-landenes omfattende samarbeid om flyktning- og asylspørsmål faller utenfor rammen av det Schengen-samarbeidet som vi nå kommer til å delta i?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-04-26:
Jeg vil da spørre representanten Kristin Halvorsen om hun mener at Stephanie Mills ikke vil kunne få innreisetillatelse til Norge fordi Frankrike ikke liker det Stephanie Mills gjorde i atomdemonstrasjonene. Kan Kristin Halvorsen si ja eller nei til om det er slik at vi står fritt til å ta Stephanie Mills inn i dette landet – om Norge selv bestemmer det? Så registrerer jeg at Kristin Halvorsen nærmest spekulerer i at fordi vi nå får en felles yttergrense mot ulovlig innvandring, fordi vi får regler om førstelandsbehandling av asylsøknader, og fordi vi får et samarbeid om prosedyre for asyl- og flyktningspørsmål, kan vi ikke lenger føre vår egen asylpolitikk, og vi kan altså ikke si ja til noen som har fått nei et annet sted. Det er ingenting verken i Schengen-konvensjonen eller i denne avtalen som skulle tilsi at det er slik, og justisministeren har i svar til utenrikskomiteen understreket veldig sterkt at når det gjelder asyl- og flyktningrelaterte spørsmål, er «Schengen-konvensjonen begrenset til å fastlegge prosedyrene for å klargjøre hvilket land som har plikt til å behandle en søknad om asyl». Samarbeidet for øvrig i EU om asyl- og flyktningpolitikk er altså ikke noe som faller innenfor rammen av dette samarbeidet.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-04-26:
Jeg vil først takke utenriksministeren for et utmerket arbeid. Jeg vil takke ham for det arbeidet Regjeringen har gjort når den har framforhandlet en institusjonell avtale med EU om deltakelse i Schengen-samarbeidet – en avtale som faktisk kan sies å være bedre enn den forrige, ikke minst på grunn av oppsigelsesbestemmelsene. Så vil jeg med relasjon til det forrige innlegget her be utenriksministeren kommentere påstanden om at EU nå skal bestemme hvor Norge skal ha kontrollpunkter for utenlandske fiskefartøy, altså fiskefartøy fra tredjeland, som kom fram fra representanten Falchs side. Johan J. Jakobsen sa i en replikk tidligere i dag at Regjeringen har utført et oppdrag fra stortingsflertallet, og at alle regjeringspartiene egentlig er imot denne avtalen. Utenriksministeren understreket at man har forhandlet om de institusjonelle løsningene. Jeg vil gjerne spørre – fordi hvis man rir to hester, kan man risikere å forskreve seg, for å bruke et forslitt uttrykk: Komiteflertallet har sluttet seg til Regjeringens vurderinger og konklusjoner på alle punkter som Regjeringen har lagt fram, og forholdt seg til de faktaopplysninger som framkommer både i proposisjonen, i meldingen og i de utmerkede svarene komiteen har fått fra både utenriksministeren og justisministeren. Vi har akseptert Regjeringens anmodning om behandling før 1. mai – noe som bl.a. kostet meg deler av påskeferien, president! Jeg vil da spørre utenriksministeren: Er disse dokumentene skrevet med påholden penn? Fører Regjeringen Stortinget bak lyset? Er faktaopplysningene riktige? Anbefaler Regjeringen ratifisering og bruk av Grunnloven § 26 annet ledd og ikke Grunnloven § 93?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-04-26:
President! Kunne jeg først spørre om hvor mange minutter jeg har?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-04-26:
Bare et par korte merknader til representanten Holand, og jeg vil igjen forholde meg til svar fra justisministeren til Stortingets utenrikskomite, faktisk svar på et spørsmål fra SV, som Lisbeth Holand representerer i denne sammenhengen. Der står det bl.a.: «Håndboken er en oppfølging av de regler om politisamarbeid som følger av konvensjonens del III, kap. 1. Dette politisamarbeidet er mellomstatlig, d.v.s. at det kreves enighet om alle beslutninger, og det skjer helt og fullt innen rammen av norsk lovgivning. Vi kan derfor ikke påta oss forpliktelser som faller utenfor norsk lov. På dette grunnlag deltar vi i samarbeidet og aksepterer som veiledende de retningslinjer som gis i håndboken. Så langt det samsvarer med lov og etablert praksis for utøvelse av god polititjeneste i vårt land, vil vi følge håndbokens anvisninger.» Jeg vil også vise til at justisministeren understreker at Kontrollutvalget, altså Stortingets kontrollutvalg for EOS-tjenestene, «kan kontrollere det eventuelle samarbeidet som Politiets Overvåkningstjeneste måtte ha i denne sammenheng». Det er også slik at det ikke er gitt regler for registrering av noen personopplysninger i denne sammenhengen, men at registreringen i SIS kun finner sted på basis av konvensjonens artikler. Og bare for å gjenta det nok en gang: Dette samarbeidet skal som alt annet politisamarbeid i forbindelse med Schengen-avtalen skje innen rammen av nasjonal lovgivning. Dette er det svaret som justisministeren har gitt til Stortingets utenrikskomite om håndboken, som er en revisjon av håndboken av 1997. Til representanten Johan J. Jakobsen vil jeg bare si at det innlegget som han holdt her for noen minutter siden, i grunnen bare understreket at Senterpartiet i Regjeringen og Senterpartiet i Stortinget har trukket to helt ulike konklusjoner på grunnlag av hva den referansegruppen har sagt som har vurdert hvilken paragraf i Grunnloven som denne institusjonelle avtalen om vår deltakelse i Schengen skal behandles etter.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-04-26:
Jeg oppfatter meg ikke som å være i opposisjon til Regjeringen i dette spørsmålet. Vi er i den situasjon at Venstre har tenkt å stemme for den avtalen som Regjeringen har gått inn for, og som den har lagt fram. Dette blir jo lett en strid om ord og forutsetninger. Det Venstre har tatt på alvor, er vel det samme som Regjeringen har tatt på alvor: Man aksepterte at Norge hadde sluttet seg til Schengen-avtalen så langt det gjaldt det man kaller det materielle innholdet, altså reglene om hvordan samarbeidet skulle være innenfor Schengen, og at det som gjenstod, var å forhandle fram spørsmålet om samarbeidets organisering, og hvordan Norges deltakelse i samarbeidet skulle være, herunder hvilken innflytelse Norge på den måten skulle få på samarbeidet. Det er akkurat i forhold til disse spørsmålene Venstre har den oppfatningen at Regjeringen har gjort en særdeles god jobb, og at vi slik sett er svært godt fornøyd med forhandlingsresultatet, på de premisser som da var lagt. Det er på de premisser at også Venstre går inn for den proposisjonen som foreligger, nemlig at det er det spørsmålet vi i dag skal ta stilling til. Så langt føler jeg meg ikke i opposisjon til Regjeringen, men det er blitt gitt et forsvar som kanskje i sin form delvis har vært noe annerledes enn det som opposisjonen har gitt, i forhold til Regjeringen. Når det gjelder grunnlovsspørsmålet, må jeg si at det å tolke Grunnloven primært er Stortingets ansvar og ikke Regjeringens. Det å ta stilling til om man her skal anvende § 26 eller § 93, er primært Stortingets ansvar og ikke Regjeringens ansvar. Regjeringen har gitt et råd, og Venstre velger å følge det rådet, men ser faktisk ikke på det som et uttrykk for mistillit om noen skulle ha en annen oppfatning.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-04-26:
Historieskrivning er alltid spennende. Jeg må få lov til å starte med å gi klart uttrykk for at den historieskrivning som lå til grunn for representanten Sjaastads avsluttende problemstilling, vedkjenner jeg meg ikke. Det å bli overrasket over at Venstre mener det samme i ulike organer, blir i hvert fall ikke en venstrerepresentant. På den annen side, som jeg faktisk for ikke så lenge siden fikk anledning til å gi uttrykk for fra denne talerstol, er også situasjonen den at jeg som Venstre-mann svært gjerne vedkjenner meg tvilen og tvilens konstruktive betydning i veldig mange sammenhenger. Og når det er grunn til å gi ros til Regjeringen for det den har lyktes med her, er det kanskje nettopp fordi det har vært noen som har tvilt på det samarbeidet man har gått inn i, som har forhandlet, og som kanskje derfor hadde en mulighet til å oppnå en bedre løsning enn den man oppnådde hvis man var udelt entusiastisk til samarbeidet og dermed ikke syntes det var så viktig hvilken ramme dette ble satt inn i. Forholdet mellom Senterpartiet i Stortinget og Senterpartiet i regjering har jeg lyst til i første rekke å overlate til Senterpartiet å gi uttrykk for. For min del synes jeg at dette er til å leve med på en ganske grei måte, selv om det ikke nødvendigvis er den mest ønskelige situasjonen.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-04-26:
Grunnlovstolking er noe av det mer vanskelige man kan gi seg i kast med. Vi skal være klar over at den ene av hovedbestemmelsene her – og nå med fare for at hukommelsen måtte spille meg et puss – har den samme ordlyd som den hadde fra 1814, nemlig Grunnloven § 26. Den andre, Grunnloven § 93, er knapt 40 år gammel. Det er viktig å ha klart for seg at disse grunnlovsbestemmelsene – og det gjelder faktisk også § 93, selv om den ikke er mer enn knapt 40 år – er skrevet på et tidspunkt hvor det internasjonale samarbeidet var langt mindre utviklet enn det er i dag. Og nå er det nok slik at når det gjelder forholdet til EU og spørsmål knyttet opp mot EU, vil situasjonen være den at representanten Valle vil ha et sterkt ønske og representanten Hove et forholdsvis klart ønske om et betydelig mindretallsvern i forhold til Stortinget. Men i andre sammenhenger er jeg ikke fremmed for den tanken at det vil være vi som nettopp kan stå for standpunkter og synspunkter som går ut på at det kan være et klart poeng at et flertall i Stortinget skal kunne vedta avtaler om internasjonalt samarbeid uten at det ligger for sterke skranker i Grunnloven mot dette. Derfor vil jeg ikke på prinsipielt grunnlag gi min tilslutning til at det her er et poeng å tolke Grunnloven mest mulig restriktivt, uten at jeg på to minutter har lyst til å komme med synspunkter som gir meg altfor sterke bindinger til hvilke holdninger jeg skal ha i fremtiden.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 1999-04-26:
Venstre er, i likhet med de andre regjeringspartiene, i opposisjon til Regjeringen, og det vil da være opposisjonspartiene som kan støtte Regjeringen i denne saken. Man kan naturligvis også etter alle de spennende innlegg som er holdt fra regjeringspartiene, stille spørsmålet om det er slik at Regjeringen også er uenig med Regjeringen i dette spørsmålet. Regjeringen har hatt et oppdrag fra Stortinget om å forhandle med EU. Men det vil være svært vanskelig å gi Regjeringen i oppdrag å mene noe spesielt. Regjeringen står altså fritt til å mene det Regjeringen faktisk mener, og siden det er slik, velger jeg å tro at Regjeringen her faktisk mener hva Regjeringen mener, og går inn for denne avtalen. Nå sier Regjeringen at det ikke er nødvendig – og ikke en gang ønskelig eller riktig – å behandle denne saken etter Grunnloven § 93, og da må jeg spørre: Hvordan ser representanten Hove, som representant for et av regjeringspartiene, på det at man fra Stortingets side kan hevde at dette må behandles etter Grunnloven § 93? Er det slik at vi andre i Stortinget kan oppfatte dette som en mistillit mot Regjeringens handlemåte i dette spørsmålet?
Anders C. Sjaastad (Høyre), 1999-04-26:
Jeg har lyst til å starte med å gi representanten Hove kompliment for et ryddig og ordentlig innlegg, hvor jeg synes det var sammenheng mellom premisser og konklusjon. Det var faktisk slik at jeg et øyeblikk ikke kjente igjen Venstre fra gamle dager. Her mener tydeligvis alle venstrefolk det samme, enten de sitter i storting eller i regjering. Det kunne være interessant å spørre hr. Hove hvordan det nå føles at et annet regjeringsparti mener så forskjellig, uavhengig av hvor de befinner seg, og spesielt etter at hr. Hove med rette gir Regjeringen kompliment for å ha forhandlet frem en god avtale. Hvis jeg skal være litt kritisk til hr. Hove: Han må faktisk innrømme at det har vært mulig å få til en bedre avtale enn det Venstre trodde ved forrige korsvei. Hvis man bare går positivt inn i forhandlingene, prøver å utnytte de muligheter som ligger hos samarbeidspartnere, og ikke i utgangspunktet møter dem med mistillit, er det utrolig hva man kan få til av gode institusjonelle avtaler. Det må også etter denne berettigede skryt som hr. Hove kommer med, være et tankekors hvordan Senterpartiet her i salen ikke bare vil behandle saken etter en annen paragraf i Grunnloven, men til og med ikke en gang vil anbefale den institusjonelle ordning som hr. Hove synes er så bra. Så til hr. Hove: Hvordan føles det at Senterpartiet har overtatt Venstres gamle rolle?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-26:
Sjøl om nei-partia besverger aldri så mye at de fremdeles er imot Schengen-avtalen, er det bare Senterpartiet som gjør et forsøk på – og den honnøren skal jeg faktisk gi til Senterpartiet – å stoppe avtalen nå, både ved å stemme imot avtalen og ved å foreslå å bruke Grunnlova § 93. Det er dessverre bare å slå fast at Schengen-kameratene har fått nye tilskudd og nye medlemmer i dag. Venstre anbefaler at avtalen kan vedtas med simpelt flertall, dette til tross for at tre – hele tre – av referansegruppa som vurderte avtalen, vurderte det slik at den var helt på grensa av hva Grunnloven tillater. Så registrerer jeg at representanten Hove bruker referansegruppa og diverse andre representanter her som sannhetsvitner på at dette er en bedre avtale enn den nei-partia sa nei til sist. Men det er den vitterlig ikke. Dersom representanten leser det godt, ser han at disse i referansegruppa sier at avtalen gir mindre innflytelse, men at det er lett å komme seg ut av den, og det er jo en trøst. Så det kan vi jo forsøke oss på. Regjeringas referansegruppe har lagt til grunn en dynamisk grunnlovsfortolkning, og den er slik at alt Stortinget gjør, vil ha betydning for tolkningen av Grunnlova seinere. I sak etter sak har Stortinget påvirket skrankene og svekket mindretallsvernet, sa Liv Monica Bargem Stubholt på et seminar i forrige uke. Venstre følger altså Regjeringas råd til tross for at representanten Hove sier at Stortinget kan gjøre egne valg. Men er ikke representanten Hove betenkt over at Venstre ved ikke å bruke § 93 er med på å svekke mindretallsvernet ved seinere korsveier?
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-04-26:
I mitt innlegg i stad berømmet jeg både utenriksministeren og justisministeren for meget klare svar på spørsmålene utenrikskomiteen har stilt. Regjeringspartiene stemte imot ratifiseringen av samarbeidsavtalen av desember 1996. Begrunnelsen for dette var bl.a. flyktning- og asylpolitikken, behovet for grensekontroll og en mulig integrering av Schengen-samarbeidet i EU. Representanten Steensnæs redegjorde for dette tidligere i dag og la stor vekt på dette i sitt innlegg. Det som jeg imidlertid undrer meg på, er om Kristelig Folkeparti og utenriksministeren fremdeles har de samme grunnleggende motforestillingene på disse feltene, ut fra den avtalen Regjeringen har fremforhandlet. Ikke minst på bakgrunn av de klare svar begge statsrådene har gitt på spørsmålene som dreier seg om disse forhold, synes jeg dette spørsmålet er interessant. Ut fra innvendingene til asyl- og flyktningpolitikken som er kommet fra motstanderne av avtalen her i dag, vil jeg dessuten spørre utenriksministeren om Regjeringen er blitt rokket i sitt syn – som det står i svaret fra justisministeren: «Den norske regjering står fritt til å fastlegge norsk asyl- og flyktningpolitikk.»
Arvid Falch (Tverrpolitisk Folkevalgte (Kystpartiet)), 1999-04-26:
Jeg vil innledningsvis si at dette har vært en underlig debatt. Her har man krig mellom to fronter – jeg registrerer i hvert fall at det her er to leirer. Den ene leiren sier at slik er avtalen å oppfatte, og den andre sier det stikk motsatte. Ut fra det synes jeg at det må være rimelig at det snart begynner å ringe en liten bjelle for noen hver her i salen. Schengen-avtalen som nå er til behandling, burde vært utsatt, da den er en for vidtgående avtale som regulerer både registreringsoppbygging, personkontroll og grensepassering. Det siste vil få de største konsekvenser for kysten. Det vil helt klart påvirke mulighetene til å drive fiske og lande fisk der hvor fiskerne kanskje vil få best betalt for fangsten. Alt dette vil også få store konsekvenser for bosettingen langs kysten. Denne avtalen som vi har, er basert på en overgangsordning på fem år. Og dette er da i samsvar med Amsterdamtraktaten. Etter den tid – når disse fem år er ute – skal en følge de direktiver som kommer fra EU. Vi ser i dag at fiskerinæringen, finansinstanser og lokale myndigheter som tidligere hadde en viss innflytelse på de beslutningene som angikk fiskerinæringen og Nord-Norge i særdeleshet, nå har en svekket påvirkningskraft overfor de sentrale myndigheter. Hvilke muligheter har så disse for å påvirke et EU-byråkrati, når kombinasjonen av lavt kunnskapsnivå og stor distanse til problemene ikke er den beste? Det siste utspill er at det skal innføres arbeidstidsbestemmelser for fiskerne. Arbeidstiden skal være fra ni til fire. Man må jo uvilkårlig få store kvaler når beslutningsmyndigheten skal underlegges slike instanser. Fylkesmannen i Nordland har krevd at 23 fiskemottakshavner i fylket skal godkjennes som Schengen-havner. Tilsvarende har Kontrollverket i Troms bedt om at alle fiskemottakshavner også får den samme status. Hva resultatet blir til sjuende og sist, er det antakelig ingen som i dag kan svare på. Det må i hvert fall ikke herske noen som helst slags tvil om at disse kravene blir svekket på noen som helst slags måte. Den avtale som foreligger i dag, vil ikke bare være et stort hinder for utførelsen av yrket, men den vil også få store kostnadsmessige konsekvenser og ellers være en stor plage for fiskerne som blir utsatt for dette. Det kan vel antakelig ikke være Stortingets mening. Jeg vil da spørre: Hvorfor skal det alltid være distriktene det skal gå ut over? På grunn av det som her er sagt, og de store uklarheter som foreligger, går jeg imot at Stortinget gir samtykke til inngåelse av denne avtalen. Jeg må også til slutt si at jeg synes ikke at Regjeringen har hatt en heldig hånd om denne saken, når den er kommet i et sånt uføre som den er i her nå.