Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-04-13:
Vi vil i dag gjøre et svært viktig vedtak i denne sal når vi nå styrker enkeltindividers rettigheter gjennom å inkorporere de viktigste og de mest universelle menneskerettighetskonvensjonene i norsk rett, eller rettere sagt Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen fra 1950 og de to FN-konvensjonene fra 1966. Dette vil gi et viktig signal til enkeltpersoner og institusjoner innenfor landets grenser, men enda viktigere er de signalene vi sender ut av landet. Den nye loven vil i større grad garantere enkeltindividers rettigheter mot statlige overgrep, samtidig som Norge med større legitimitet kan påpeke brudd på menneskerettighetene i andre land. Det er svært mange gode begrunnelser for at vi skal vedta det lovforslaget som her foreligger. For det første er det slik at det Norge nå gjør i forbindelse med styrking av menneskerettighetene, prinsipielt sett burde være noe enhver stat gjorde. Menneskerettighetene og respekten for dem får en langt sterkere stilling når dette er nedfelt i den nasjonale lovgivningen, til tross for at både Norge og en mengde andre land har undertegnet de tre konvensjonene vi her snakker om. Dessuten har vi allerede i Grunnloven § 110 c nedfelt at det påligger statens myndigheter å sikre menneskerettighetene. Det virker urimelig at Norge skal være ett av de få landene i Europa som ikke har menneskerettighetskonvensjonene inkorporert i nasjonal rett. Også på det rettslige plan er det flere forhold som tilsier at dette nå bør bli norsk lov, ikke minst fordi landet allerede er bundet av konvensjonene, og har vært det i lengre tid. Det vedtak vi i dag gjør, vil gjøre konvensjonene uttrykkelig operative for norske domstoler, og konvensjonenes regler blir fjernet fra det som kanskje kan oppfattes som traktatenes tåkeland, og som pålegger bruk av konvensjonenes rettigheter og friheter ved norske domstoler. Dessuten vil klarere kjøreregler i forhold til konvensjonene hindre eller i hvert fall redusere eventuelle grunnlag for å innklage den norske stat for de internasjonale menneskerettighetsorganene. Et enda viktigere aspekt er at det jo virker noe urimelig at Høyesterett ikke skal ha samme myndighet som internasjonale organer. Vi bør og vi må ha samme tillit til vår Høyesterett som til Den internasjonale domstol i Haag. Komiteen står stort sett samlet bak de vedtak vi i dag skal gjøre, og har også i fellesskap stilt seg bak et forslag for bedre å kunne øke kunnskapene om menneskerettighetene. Dette er svært viktig, og den handlingsplanen komiteen ber Regjeringen utarbeide i forhold til dette punkt, bør etter mitt skjønn foreligge så snart som mulig. Men på et vesentlig punkt har komiteen delt seg. La meg øyeblikkelig innskyte at denne delingen nok først og fremst er knyttet til oppfatningen av hvordan en inkorporering av menneskerettighetskonvensjonene kan gjennomføres på beste måte for alle parter, og at dette ikke må oppfattes dit hen at noen partier i denne sal er mer opptatt av menneskerettigheter enn andre. Regjeringen har som kjent i sin proposisjon ikke foreslått å inkorporere såkalte særkonvensjoner, som f.eks. ILO-konvensjonen og kvinnediskrimineringskonvensjonen. Senterpartiet mener at det har vært en klok vurdering. Regjeringens forslag går ut på å inkorporere de tre konvensjonene som oppfattes som de viktigste og de mest universelle, Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen fra 1950 og de to FN-konvensjonene fra 1966. Gjennom å stoppe ved de mer universelle konvensjonene kommer man verken i fare for å gjøre hele lovverket uoversiktlig eller å bidra til å skape et inntrykk av at enkelte særkonvensjoner er viktigere enn andre. Jeg tror at man i hvert fall i første omgang vil være bedre tjent med å begrense dette til de tre hovedkonvensjonene. Jeg har merket meg komitelederens sterke engasjement for å inkorporere Barnekonvensjonen. Hun gav uttrykk for at Barnekonvensjonen ikke var en særkonvensjon. Men ifølge det foredraget og det manuskriptet vi har fått fra høyesterettsjustitiarius, definerer han den konvensjonen som en særkonvensjon. Grunnen til at vi, dvs. mindretallet, i denne omgang ikke ønsker også å ta med de to konvensjonene som flertallet her går inn for, er at vi mener at en gjennomføring i Stortinget nå ikke bør forsinkes av hensynet til særkonvensjonene. Og mitt spørsmål kunne jo også være: Hvorfor har man tatt med to av de konvensjonene? Hvorfor har man f.eks. ikke tatt med FNs rasediskrimineringskonvensjon, ILO-konvensjonen om urbefolkningsrettigheter, mv.?