trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-10-10:
Når det gjelder det siste spørsmålet, kan jeg i hvert fall bekrefte at vi i Fremskrittspartiet alltid har vært positive til den frivillige sektor. Vi har alltid, når vi skal ha et eller annet gjennomført, betalt av det offentlige, sagt at hvis det fins frivillige organisasjoner eller private organisasjoner og institusjoner som kan gjøre arbeidet, foretrekker vi det fremfor å ansette flere i det offentlige – så vi har hatt en positiv holdning til denne sektor. Men vi vil ikke nå kunne svare på detaljene som kommer i den senere statsbudsjettbehandlingen når det gjelder de enkelte formål. Når det gjelder rusomsorgen, husker sikkert hr. Lilletun at vi for noen år siden foreslo at det skulle være en rettighet etter vår sosiallov og finansiert som sykdomsbehandling. Når det så gjelder grunnlovsforslaget vårt – en gang til: Det vi har sagt, er at betaling av pensjoner skal skje etter at vi har ferdigutviklet et fondsopplegg. Det trengs lovendringer og mye annet for å få dette på plass. Det er prinsippet vi har snakket om. I det grunnlovsforslaget som på nytt er innlevert, har vi skrevet noen setninger til, slik at disse misforståelsene som man velger å fremføre, blir fjernet. Når utbetalingene av pensjoner som i dag er finansiert av trygdepremier og vanlige skatter og avgifter, blir flyttet fra statsbudsjettet og finansiert av oljefondets og Folketrygdfondets avkastning og et eventuelt fond, har vi fremdeles trygdeinntektene og merverdiavgiftsinntektene, og det gjør det jo selvsagt mulig å bruke de pengene som i dag går til pensjoner, til noe annet. Det er fullt mulig, og da har vi i behold at utbetalingene av pensjoner skal kunne skje fra oljefondet. Men det er mange lovendringer som må gjøres før det. Det er laget et stort, nytt system, vi har slått fast et prinsipp, og det gir oss full handlefrihet på de andre områdene.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-10-10:
Når det så gjelder Nord-Norge-tilskuddet(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-10-10:
Per-Kristian Foss sier at vi vil pøse ut ytterligere milliarder, det høres liksom sånn skjellsordaktig ut. Jeg vil gjerne få sette navn på det. Det vi sier, er at vi bør redusere en del avgifter: bensinavgift, dieselavgift, elavgift og andre avgifter, og kanskje vurdere en nedsettelse av merverdiavgiften på matvarer. Det vil jo senke inflasjonen, det blir lavere prisstigning og folk flest får tilgang til noe økt kjøpekraft. Er det galt at norske borgere skal få litt bedre råd? Er det galt at de som i dag har veldig dårlig råd, får en del prisnedsettelser? Det skjønner ikke vi – at alt skal settes i aksjer i Chase Manhattan Bank istedenfor å dempe inflasjonen så vi kanskje kan få ned renten. For det er jo det sentralbanksjefen snakker om. Vi vil altså at det norske folk skal nyte godt av at vi har fått bedre råd, og vi konstaterer at Foss er uenig i det. Det er mye vi kan gjøre på arbeidsmarkedet. Bare ved å få full konkurranseutsetting på offentlig betalte tjenester vil vi rasjonalisere mye. Jeg har nevnt noen sektorer og kan ta med energisektoren og samferdselssektoren – få det slik at det er konkurranse som virkemiddel som demper kostnader og utnytter ressurssene bedre. Direktør Schrøder på RiTø har sagt at hadde de fått mer penger, så har de folkene som kan gjøre jobbene. Men de har ikke penger til lønn, og de har ikke penger til å oppgradere stillinger fra halvdag til heldag. Ved å få de pengene utnytter vi arbeidskraften bedre enn vi gjør i dag. Når det gjelder uføretrygdede: Ja, vi må satse mye mer på rehabilitering, bygge opp mange av de menneskene som i dag er uføretrygdede og som har en restarbeidskraft de gjerne vil bruke. Derfor kan vi ikke nedlegge CatoSenteret, som Regjeringens budsjett kanskje fører til. Det samme gjelder også for Røde Kors Haugland Rehabiliteringssenter i Sogn og Fjordane. Det er mye vi kan gjøre, men det koster penger å fremskaffe arbeidskraften.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-10-10:
Først bare til et spørsmål fra Per-Kristian Foss som jeg glemte å svare på eller ikke fikk tid til. For det første når det gjelder håndhevelse av norsk lovgivning, vil ikke vi at Stortinget skal drive saksbehandling. Når det gjelder dette med bedriftene som ønsker billig arbeidskraft, har jeg ingen problemer med å skjønne at bedrifter ønsker tilgang på billig arbeidskraft. Men for en gangs skyld står nå arbeidstakere i dette land litt sterkere. Istedenfor at det er mange søkere til få ledige jobber, står det nå flere arbeidsgivere i kø for å ansette en arbeidstaker, og arbeidstakeren er i en sterk forhandlingsposisjon. Når markedslønnen er høyere enn det den har vært, synes vi arbeidstakerne fortjener å få høyere lønn. For en gangs skyld er arbeidstakerne i en drømmeposisjon, og da kommer altså Høyre og vil importere billig arbeidskraft – og jeg brukte ikke, som Odd Roger Enoksen påstår, den terminologien, jeg sa at det var uttrykket som ble brukt i forbindelse med frykten for billig arbeidskraft i EØS fra andre land, og det er jo det Høyre nå ønsker: å importere billig arbeidskraft for å hindre lønnsøkninger for norske arbeidstakere. Ellers vil jeg bare si at hr. Enoksen må nok lese litt mer i vårt partiprogram – ikke lese det på en måte som en viss annen leser Bibelen og ta alt i verste mening, men kanskje se litt på beste mening også. Vi ser det slik at når det gjelder landbruket, så er det fullt mulig med rasjonaliseringer. Selv Johan J. Jakobsen har jo innrømmet i denne sal at man kan produsere like mye mat i Norge med en tredjedel av årsverkene. Og hvis man la om til en større grad av foredlingslandbruk, altså istedenfor å dyrke korn i Norge satset litt mer på gress og importerte kraftfôr langt billigere enn vi kan lage det selv, hvis vi satte i gang litt stordrift når det gjelder produksjon av kjøttvarer og andre matvarer, er det klart at vi kunne konkurrere på mange måter med Danmark. Så det er masse som kan gjøres innen norsk landbruk.(Latter i salen.) (Latter i salen.)
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-10-10:
La meg igjen minne om når det gjelder arbeiderpartiregjeringens og Bondevik-regjeringens økonomiske teorier – vi har sett hvordan de virker i praksis – at de sa at det viktigste var å ha et stramt budsjett som hindret renteøkning. Vi har hatt fire renteøkninger, og da synes jeg at Arbeiderpartiet burde være litt mer forsiktig med å belære andre når det gjelder økonomiske teorier. Og jeg har sagt at lavere skatter og avgifter nettopp vil dempe pris- og kostnadsveksten – en pris- og kostnadsvekst som også Regjeringen advarer mot i sin trontale, men som de ikke følger opp. Så til hasard og uhemmet bruk av oljepenger. BNP, totaløkonomien er vel på ca. 1 200 milliarder kr. 10 pst. av det er 120 milliarder kr, 1 pst. er 12 milliarder kr. Jeg skulle like å se den bedrift eller den familie som vil hevde at man setter alt over styr hvis man bruker 1 pst. eller eventuelt mer på en fornuftig måte. Denne dramatiske overdrivelsen! 12 milliarder kr ville det være snakk om i endring av budsjettet i forhold til BNP – altså en økonomivirkning på 1 pst. Det er merkverdig hvorledes man har tiltro til økonomer som etter hvert har bevist at de tar feil gjennom de renteøkningene vi har fått. Så det at man liksom skal være avhengig av oljepris og kurs. Det er man selvsagt ikke, for oljeprisen og dollarkursen har ingen innvirkning verken på Folketrygdfondet eller oljefondet. Det er oljen som er i bakken og som skal selges, den har innvirkning på, og der gambler Norge mer enn de fleste andre ved å selge alt i spotmarkedet og alt er i dollar. Men det rare er jo at vi aldri har brukt så lite oljepenger som nå – 12 milliarder kr. For en del år siden var det både 35 og 40 milliarder oljekroner som kunne brukes. Og det Jens Stoltenberg og Karl Eirik Schjøtt-Pedersen nå i realiteten sier, er at vi aldri skal bruke oljepengene. For hvis vi har full sysselsetting, og hvis vi har utnyttet alle ressursene, vil det jo si at vi aldri kan bruke oljepenger. Derfor sier jeg at utfordringen er: Hvorledes skal vi bruke oljepenger på en fornuftig og forsvarlig måte, slik at det norske samfunn og borgerne her får en fordel av det?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-10-10:
Jeg er enig med Hill-Marta Solberg i at det fremlagte budsjettet har en klar profil – en klar politisk gammelsosialistisk profil. Jeg har også merket meg det hun sa når det gjaldt mindretallsregjeringer, og vi har merket oss at Arbeiderpartiet flere ganger nå har åpnet for en flertallsregjering. Da vil jeg gjerne spørre: Er det slik å forstå at det i Arbeiderpartiets stortingsgruppe nå arbeides for å få til en utvidelse av den sittende regjering med de naturlige samarbeidspartier, etter den profilen som er lagt fram i budsjettet, nemlig Senterpartiet og SV? Hvis Senterpartiet og SV kommer om bord i Stoltenbergs regjering, vil jo de sikre at det blir en flertallsregjering. Er dette en løsning på denne ustabiliteten med mindretallsregjeringer som Hill-Marta Solberg kan se for seg? Da vil det jo bli spennende å se hva som skjer med moderniseringspolitikken som statsminister Stoltenberg har lansert, men som for øyeblikket ser ut til å ha gått i glemmeboken. Så vil jeg gjerne stille Hill-Marta Solberg dette spørsmålet: Når vil det bli aktuelt at oljefondet skal benyttes til å sikre utbetaling av pensjoner? Det har vært hevdet både fra Regjeringen og Arbeiderpartiet at man bygger opp et stort reservefond for å sikre de fremtidige pensjoner. I hvilken økonomisk situasjon for fedrelandet er det man ser for seg at man kan begynne å bruke av disse pengene f.eks. til pensjoner? Så lenge vi har full sysselsetting, lav inflasjon, stabil økonomi basert alene på fastlandsøkonomien – for det er jo det den i realiteten omtrent er nå – når skal det bli aktuelt, hva er de økonomiske parametre, hva er de objektive kriterier for det tidspunktet hvor Arbeiderpartiet ser for seg at det norske folk skal få en fordel av oljefondet?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-10-10:
Det er alltid spennande å høyre på representanten Carl I. Hagen, så òg i dag. Men eg vil gjerne gjenta det spørsmålet som Hill-Marta Solberg stilte. Dersom det er slik at Framstegspartiet meinte noko med grunnlovsforslaget, at ein ikkje kunne bruke desse pengane til noko anna, korleis kan ein då etterpå seie at det kan ein likevel? Dette heng jo ikkje i hop. Eg har eit tilleggsspørsmål, og det gjeld Nord-Noreg-tilskotet. Det er ikkje tvil om at vi må ta på alvor dei budsjettforslaga Framstegspartiet har lagt fram. Der har ein føreslått å ta vekk Nord-Noreg-tilskotet, og ein har vidare føreslått ei halvering av støtta til landbruket. Er det mogleg å gjere dette utan at det får dramatiske distriktspolitiske konsekvensar? Eg synest Carl I. Hagen må svare på det. Likeins: Kva er det som er realiteten? Det vart fyrst sagt at ein skulle ta vekk Nord-Noreg-tilskotet, og så var ein ikkje sikker på kva ein meinte. Vi kunne òg ta opp u-hjelpa, vi kunne ta opp ei rekkje andre saker – område der det er forskjell på Kristeleg Folkeparti sin politikk og Framstegspartiet sin politikk. Men eg ynskjer på slutten å stille eit positivt spørsmål, for vi treng òg å samarbeide om viktige ting. Arbeidarpartiregjeringa har igjen angripe den tredje sektoren – den frivillige sektoren. Kan vi rekne med at Carl I. Hagen og Framstegspartiet vil støtte ei styrking av den frivillige sektoren? Kuttar han i løyvingane til folkehøgskulen, vil han vere med på å ta dei vekk? Kuttar han i løyvingane til rusomsorgen, til sosialt og humanitært arbeid? Vil Framstegspartiet vere med på ein politikk som gjer at den tredje sektoren vert viktig i framtida?
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-10-10:
Ja, vi får se hva Hagen og Fremskrittspartiet gjør i år. Jeg konstaterer i alle fall at Fremskrittspartiet gjennom sitt svar til representanten Hill-Marta Solberg har slått fast at i 1991, da vi hadde etterkrigstidens høyeste arbeidsledighet, ville Fremskrittspartiet ikke bruke fem øre mer til å bekjempe ledigheten. I år 2001, hvor vi vel har i alle fall Vest-Europas laveste ledighet, vil man pøse ut ytterligere milliarder. Det er greit å få konstatert at det i alle fall er en politikk. Jeg er uenig i den, og jeg er uenig i virkningene av den. Så til noe hvor jeg er mer enig med representanten Hagen, nemlig at mangel på arbeidskraft må møtes med flere typer tiltak: sette ned skatten på arbeid slik at flere vil arbeide også heltid og mer på overtid, bedre og effektivisere formidlingen av arbeidskraft og redusere frafallet – det nevnte ikke Hagen så eksplisitt – altså det som skjer gjennom uføretrygden, syketrygden, tidlig pensjonering osv., og beholde folk lenger i arbeidsmarkedet. Men så sier alle som har skoen på – for å bruke et uttrykk Hagen har brukt mange ganger – bedriftene og arbeidsmarkedsetaten, at vi trenger i tillegg å åpne for at flere kan komme til landet hvis de trengs, og hvis de kan sikres jobb i dette landet. Bedriftene ber om det, mens Hagen sier nei. De som har skoen på, vet hvor den trykker, og de understreker behovet. Hagen ser en annen vei. Hagen brukte uttrykket hjerteskjærende i sitt innlegg. Jeg har lyst til å spørre om representanten Hagen er enig i at det også er hjerteskjærende når en funksjonshemmet i en kommune på Sørlandet med null ledighet etter mange år ikke har fått fylt en stilling som personlig assistent for den funksjonshemmede, kan få en utenlandsk arbeidstaker til å ta jobben. Vedkommende kommer dessverre fra et land utenfor EU, og får derfor ikke adgang til riket for å fylle en slik jobb. Er det hjerteskjærende? Det retter jeg spørsmål om til hr. Hagen.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2000-10-10:
Vi kunne kanskje more oss over Hagens økonomiske teorier og hans sprang fram og tilbake når det gjelder bruk av oljepenger i norsk økonomi, hvis det ikke hadde vært fordi at dette er å spille hasard med svært mange landsmenns skjebne og velferd. I 1991, da arbeidsledigheten var høy, mente Hagen det var moralsk uforsvarlig å bruke mer penger i økonomien. Da ville mer penger bety mer sysselsetting og mer verdiskaping. I dag er norsk økonomi presset. I dag er det slik at for å få rom til de nødvendige oppgavene som skal løses innen helse, utdanning og velferd, må det skaffes rom for at noen kan gjøre jobben og arbeide der. I den situasjonen er det å bruke uhemmet mer penger å ågre med de verdiene vi søker å løse. I 1992 var Hagens moralske anfektelse mot bruk av oljepenger forsterket med at man stadig blir mer avhengig av oljepris og dollarkurs. Ja, hva er vi i dag? Hva er årsaken til at inntektene er så høye som de er? Er det pensjonsinntektene Hagen nå vil gjøre mer avhengig av oljepris og dollarkurs, eller er det de mangelområdene på statsbudsjettet hvor vi andre prøver å rydde plass for en ekstra innsats? Hagens økonomiske teorier skifter fra gang til gang, men det blir også vanskelig å bære for velferden for folk flest.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2000-10-10:
En trontaledebatt er naturligvis opposisjonens debatt i den forstand at det er åpent for å komme med alternativer til den politikk Regjeringen har lagt fram i trontalen. Det er selvsagt. Like selvsagt er det at det bare er ett år igjen til neste valg, og at det alltid kan prege en slik debatt. Like fullt er jo spørsmålet nå: Hva slags politikk skal utøves i Norge i det året som kommer? Ønsker mellompartiene innflytelse over den politikken, kan de samarbeide i to retninger: enten med Arbeiderpartiet og Arbeiderpartiets regjering eller med både Høyre og Fremskrittspartiet. Det er de praktiske opsjonene for hva som kan danne et flertall i denne salen. La gå med at det har vært uenighet og er uenighet mellom mellompartiene og Arbeiderpartiet om bygging av gasskraftverk. Det tror jeg ikke skulle tilsi at man skal overdrive uenigheten i miljøpolitikken på andre områder. Tvert om er det vel slik at når man ser på de to praktiske samarbeidsmulighetene som finnes for mellompartiene, vil mulighetene for å føre en forsvarlig miljøpolitikk være vesentlig bedre ved et samarbeid med Arbeiderpartiet og den veien. Jeg er helt enig med Kjell Magne Bondevik i at vi trenger en verdimessig mobilisering. Nå har episoder i det siste vist at man skal være litt varsom med å stenge det inne i en kommisjon, for det kan få helt utilsiktede enkeltutslag som verken den foregående eller den nåværende regjering har ansvaret for. Men det må gjennomsyre vår politikk på alle områder, og ikke minst den økonomiske politikken som skal legge til rette for folk flest i dette landet.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2000-10-10:
Jan Petersen gleder seg over at Arbeiderpartiet leverer tilbake klær de har lånt. Det må han gjerne få gjøre. Men for oss har ikke akkurat det vært hovedpoenget. For oss har hovedpoenget vært å være riktig antrukket til hver anledning. Hvis situasjonen er den at det er stor slakk i norsk økonomi, arbeidsledighet truer, er det naturligvis riktig å stimulere næringslivet slik at man kan få stadig flere mennesker i arbeid, uten at det er noen fare for økonomien. Tvert imot, det øker verdiskapingen i samfunnet og det vi alle skal leve av. Men hvis vi er i en situasjon hvor norsk økonomi er sterkt presset, hvor viktige områder sliter med mangel på arbeidskraft, hvor vi allerede har sett mer ubehagelige renteøkninger enn vi ønsker oss, og vi samtidig må rydde rom for det Jan Petersen selv kalte det offentlige kjerneområdet, kan det være riktig å iføre seg et annet antrekk. Og det er det man nå har prøvd å gjøre, bl.a. for å få rom til strengt prioriterte og viktige offentlige oppgaver innenfor den stramme økonomien vi har. Så til nivå: Det er jo riktig at svenskene har redusert sine skatter og avgifter. De har redusert det til et nivå som ligger langt høyere enn det samlede skatte- og avgiftsopplegg som Regjeringen foreslår i det statsbudsjettet som er lagt fram. Og hvis Karl Eirik Schjøtt-Pedersen skulle konkurrere med Bosse Ringholm, har han fortsatt ganske mange tusenlapper til gode fra hver enkelt av oss.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-10-10:
Den 9. mars ble regjeringen Bondevik felt på et viktig miljøspørsmål, utslipp fra forurensende gasskraftverk, og regjeringen Stoltenberg tok over. Siden den gang har Arbeiderpartiet hardnakket hevdet at de fortsatt ønsker å stå for en ansvarlig og forsvarlig miljøpolitikk. Nå vel, jeg tror Arbeiderpartiet må innse at mye av deres troverdighet i miljøpolitikken forsvant i og med vedtaket den 9. mars. Når bygging av forurensende gasskraftverk øker utslippene med 5 pst. i stedet for at vi får en reduksjon i tråd med intensjonene i de avtaler som Norge er forpliktet på, da er det klart at det vitner om at Arbeiderpartiet både har mistet visjonene i miljøpolitikken og mistet de konkrete grepene. Nå gjentar Hill-Marta Solberg her at det er med sentrumspartiene Arbeiderpartiet ønsker seg en budsjettløsning. Det har også statsministeren flere ganger vært inne på. Og hun hevder at det bare er i gasskraftsaken at sentrumspartiene og Arbeiderpartiet egentlig er uenige i miljøsaker. Nei, så enkelt er det ikke. I energimeldingen la regjeringen Bondevik fram en plan som koblet en økning i elavgiften sammen med en massiv forskning på og utvikling av ny miljøteknologi og satsing på nye alternative energikilder. Jeg vil gjerne spørre Arbeiderpartiets parlamentariske leder: Hvilke konkrete tiltak finnes i årets budsjettforslag fra arbeiderpartiregjeringen? Og hvilke signaler er det gitt i årets trontale som skulle skjule en invitasjon til sentrumspartiene om et samarbeid?
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-10-10:
Jeg merket meg med interesse det forslaget Jan Petersen la fram i dag før vi startet denne debatten, og har også lagt merke til at Høyre har endret sitt syn når det gjelder innvandringspolitikken på vesentlige områder. Jeg har i korthet oppfattet forslaget slik at dette åpner for arbeidsinnvandring fra alle land – ikke bare fra EU og USA, men også fra land utenfor disse områdene, f.eks. fra Afrika og Asia – gitt at vedkommende har et arbeid å gå til. Høyre ønsker ikke det sveitsiske systemet som hindrer familiegjenforening, hvor arbeidstakere risikerer f.eks. å måtte dra ut igjen dersom situasjonen i Sveits skulle endre seg. Dermed er det angitt toner i dette som jeg synes er meget interessante, og jeg har lyst til å rose Høyre for den retningsendringen i innvandringspolitikken. Isolert sett har Norge bruk for mer arbeidskraft, og skal vi kunne bygge opp velferdssamfunnet med de forventninger som dette skaper, er det nødvendig å øke arbeidsstyrken for å unngå press i økonomien. Arbeidsinnvandring kan være ett av de tiltakene som kan nyttes, men det er, som Petersen pekte på i sitt innlegg, også andre, supplerende tiltak som må være med. Jeg går ut fra at når Høyre har endret sitt syn i innvandringspolitikken, skyldes det ikke bare egeninteresse og det å løse Norges behov for en større arbeidsstyrke, men at det også stikker dypere. I hvert fall har jeg for min del merket meg den dialogen som Høyre har med innvandrergruppene, og som tyder på at dette stikker dypere. Siden Petersen ikke kom inn på dette i sitt innlegg, vil jeg gjerne invitere Høyres parlamentariske leder til å utdype hvilke menneskerettslige og humane hensyn som har vært lagt til grunn for Høyres endring i dette spørsmål.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-10:
Jeg klør jo i fingrene etter å gå videre på gasskraftdebatten, men jeg skal la den ligge i denne omgang og komme tilbake til den i mitt innlegg senere. Jeg har lyst til å utfordre Hill-Marta Solberg når det gjelder situasjonen i Palestina og Israel. Hun startet sitt innlegg med å beskrive det vi alle så, nemlig hvordan en 12-årig palestinsk gutt ble skutt for åpent kamera. Reaksjonen fra den norske regjering var å ta avstand fra vold fra begge parters side, og man ble sittende igjen med et inntrykk av at her var det et likhetstegn mellom Israel som skjøt barn med skarpt, og steinkastende ungdom fra palestinsk side, at det var et likhetstegn mellom Israel som okkuperer deler av Palestina, og Palestina som er okkupert. Og det er merkelig å registrere at i den norske debatten er det Kåre Willoch og SV som etterlyser en klar beskjed om hvem det er som har ansvaret for den opptrappingen av konflikten som nå skjer i Midtøsten. Denne saken har vært to runder i Sikkerhetsrådet. Først kom en uttalelse uten en klar ansvarsplassering i forhold til partene, men deretter kom det en skarpere protest mot Israel, som Norge så sier at de støtter. I løpet av kvelden kan Norge være medlem av Sikkerhetsrådet. Vi kan ha en plass rundt bordet, men jeg lurer på hva slags politikk Arbeiderpartiet mener at Norge skal føre hvis man får en plass i Sikkerhetsrådet. Skal det være en etterdilter-politikk? Skal det være sånn at Norge først tør å gi klar beskjed om hvem som har ansvaret, når andre har gått foran? Skal vi gå på filttøfler i utenrikspolitikken, eller skal vi tørre å plassere ansvaret der det faktisk hører hjemme når det gjelder situasjonen i Midtøsten og i mange andre konflikter? Jeg kan forstå at man kanskje i en valgkamp har gått litt stille i dørene, men man har jo ingenting å gjøre rundt det bordet hvis man ikke tør å bruke den sjansen til noe.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-10:
Ganske nylig har hele Kristelig Folkepartis stortingsgruppe vært i Israel på rundreise, og jeg ser av dagens aviser at Kristelig Folkeparti-representant Anita Apelthun Sæle er veldig fornærmet over at hun ikke fikk være med i en TV-debatt i går. Det regner jeg med er fordi Kristelig Folkeparti har mye på hjertet når det gjelder situasjonen i Midtøsten og kritikk av Regjeringen, men fra motsatt side i forhold til det Kåre Willoch og SV kommer med. Vår kritikk går på at Regjeringen ikke har vært klar i å plassere ansvaret, og at det er forskjell på Israel og palestinerne. Men jeg regner med at Kristelig Folkeparti er av en annen oppfatning. Derfor vil jeg gjerne gi Bondevik sjansen til å forklare hva som er Kristelig Folkepartis syn på hvem som har hovedansvaret for den konflikten som nå dirrer i Midtøsten, om det er slik at Kristelig Folkeparti mener det er forskjell på å skyte unger med skarpt og at ungdom kaster stein, om det er slik at Kristelig Folkeparti har noe å kritisere Regjeringen for og mener at den har vært for tøff mot Israel i denne prosessen – stikk i strid med det SV og Kåre Willoch mener. Jeg vil også gjerne gi Kjell Magne Bondevik anledning til å si hva Kristelig Folkeparti selv hadde på hjertet da de traff de ulike partene i Midtøsten, for det er ikke av liten betydning hvordan kristeligdemokratiske partier bruker de mulighetene de har for å påvirke partene i Israel. Derfor vil jeg gjerne gi Bondevik anledning til å fortelle hva slags beskjeder og hva slags meninger Kristelig Folkeparti har gitt uttrykk for i forhold til Israel da de var på sin rundreise.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-10:
Jeg vil gjerne ta opp det forslaget som er omdelt på representantenes plasser, forslag nr. 1.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-10:
Hvis representanten Dag Terje Andersen tåler at jeg spøker litt med ham, så vil jeg si i forhold til at han var så overbevisende når det gjelder å tro at bygging av gasskraftverk i Norge vil redusere forurensende utslipp fra kullkraftverk nedover i Europa, at det minner meg om en jeg traff i et bedehusmiljø i Grenland-området i min ungdom. Han ikke bare trodde på jomfrufødsel, han visste det! Han visste intenst at det hadde skjedd! Problemet er at Arbeiderpartiet ikke kan dokumentere at bygging av nye gasskraftverk faktisk vil erstatte import av kullkraft, og at det kan komme isteden. Men det vi i hvert fall kan dokumentere, er at Regjeringens innsats når det gjelder alternativ fornybar energi, er fryktelig dårlig. Det er jo på det området vi nå burde hatt en kjempesatsing, for hvilke bein skal vi stå på når oljen en gang tar slutt? Hva er det framtidsrettede nye? Det er jo å sørge for at Norge som har hatt en kompetanse innenfor kraftsektoren gjennom mange år, bruker den kompetansen til det som er framtidas nye energiformer. Når Danmark kan ha vindmølleteknologi som sin nest største eksportnæring etter flesk, er det fordi de systematisk har satset på det. Det blåser altså ikke noe mindre i Norge enn det gjør i Danmark. På hvilke områder vi skal bygge kompetanse for framtida, er et spørsmål om politisk vilje. Og det er en ting til: Det er ikke mange årene til Kyoto-avtalen pålegger oss en betydelig reduksjon av CO2-utslipp. Da har vi en kjempejobb, et kjempeetterslep å ta igjen når både privatbilismen øker, og når CO2-utslipp fra nye gasskraftverk øker. Hvilke sektorer skal ta det? Det snakker Arbeiderpartiet ikke noe om.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-10:
Hvis vi først skal ha en liten visitt til bedehusmiljøet i Grenland-området, tror jeg jeg kan innrømme at han med jomfrufødselen var litt uerfaren. Det er mulig han har endret standpunkt etter hvert. Og det er jo mulig at det gir et lite håp for Arbeiderpartiet i gasskraftsaken også. Men så til det som er veldig alvorlige spørsmål. Jeg er helt uenig med representanten Solholm når han kaller dette for «ukultur». De sakene som vi diskuterer her, enten det gjelder omskjæring eller æresdrap, har ingen ting med kultur å gjøre. Det er kriminalitet, og det er uakseptabelt. Det er rett og slett sånn at det må jobbes intenst for ikke bare at det ikke skjer i Norge, men at de holdningene som er bakgrunnen for at det kan begås æresdrap og omskjæring, bekjempes i Norge, slik at ingen som bor her, utsettes for den slags lemlesting og forbrytelser. Derfor stusser jeg over forslag nr. 6, fordi det virker som om vi har hatt en integreringspolitikk i Norge som godtar æresdrap og omskjæring. Det er jo feil. Dette har aldri vært akseptert i Norge. Man må ikke late som om vi har en integreringspolitikk i Norge der man kaller dette for kultur, og der dette har vært akseptert. Det man derimot må gjøre, er å henge bjella på katten og si: Dette er kriminelt, og det er straffbart. Og hvis noen oppfordrer til den slags i Norge, så kan de straffes for det i Norge. De siste ukers avsløringer har vist, ikke bare at dette foregår noe sted i verden, for det har vi visst, men at religiøse ledere bosatt i Norge har oppfordret ungjenter i Norge til f.eks. å la seg omskjære fordi familien vil. Dette handler om kriminalpolitikk, og også om en politikk overfor jentene og familiene deres, fordi det er en meget stor belastning for dem å bli utstøtt fra familien.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-10:
Det er riktig, som det her sies, at SV har både programfestet og tidligere gått inn for at arbeidsgiveravgiften bør reduseres. Særlig i perioder med høy arbeidsløshet har det vært SV-politikk for å oppmuntre bedrifter til å få flere ansatte. SV er enig i det hovedgrepet som Arbeiderpartiet gjør, at de ønsker å flytte et betydelig antall milliarder fra privat sektor til offentlig sektor. Vi kan diskutere hvordan man skal dra inn de kronene. Dette dreier seg om ca. 5½ milliarder for neste års budsjett. Hvis man ikke gjorde det, frykter vi at kommuneøkonomien ville blitt verre. Det blir nå antakelig status quo i skole- og utdanningspolitikken. Det burde vært en satsing, men det kunne vært innstramminger og nedskjæringer. Det har det jo vært i mange år. I utgangspunktet kunne vi derfor tenkt oss en tøffere skatt på overskudd, eller en enda tøffere på utbytte. Men vi vil være med og diskutere på hvilken måte vi kan flytte 5½ milliarder kr fra privat sektor til offentlig sektor, fordi dette handler nemlig om at det er i det private forbruket og i privat sektor den virkelig store veksten har vært de senere årene, mens offentlig sektor har blitt hengende etter. Det er jo det vi ser hver eneste dag, at standarden på skolen f.eks. er mye dårligere enn det mange er vant til privat. Og jeg syns at næringslivet skulle tenke seg litt om. De er jo like avhengig av at man har godt kvalifisert arbeidskraft for framtiden som noen andre. At ikke norsk næringsliv er mye mer opptatt av hva som egentlig er standarden i skolen, mye mer opptatt av om de arbeidsformene som praktiseres i skolen, er slik arbeidslivet utenfor skolen er? Jeg syns det er utrolig at ikke norske næringslivsledere tar seg en runde på nærmeste skole, ber om å få sitte på bakerste benk, følger ungene gjennom en skoledag og sier: Jo, vi trenger noen kroner for å ruste opp skolen, for det er nemlig den som er grunnlaget for verdiskaping for framtiden.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-10:
Jeg prøver å trene opp min musikalitet når det gjelder å skjønne forskjellen på tonene fra sentrum, fordi jeg har jo forstått at Senterpartiet har ment at det var mye meget bra politikk, såkalt gammeldags sosialdemokratisk politikk, som kom fra Arbeiderpartiet, mens Venstre vel er litt mer imot. Det er ikke sånn at SV er over seg av begeistring over Arbeiderpartiets budsjett. Hvis Kvassheim hadde fulgt med på hele mitt innlegg, ville han kanskje ha sett at det er ikke sånn jeg er når jeg er begeistret, for å si det sånn. Men hvis vi blir litt bedre kjent, skal vi ordne opp i det. Det fins masse dårlig politikk i dette budsjettet, f.eks. adopsjonsstøtten, og miljøpolitikken går i den verste retningen. Men det er også sånn at hvis man virkelig ville bekjempe fattigdom i Norge, kunne man gjort det i budsjettet. Det er en utfordring til sentrum også. Vi trenger ikke noen nye utgreiinger på det, vi vet at det handler om boligpolitikk, om standarder på sosialhjelp og om barns behov skal ha noe å si for hvordan nivået skal være. Ja, bare hopp på. SV har hopetall av forslag. Vær så god, hopp på. Så vil Kvassheim gjerne ha meg til å si at regjeringsskiftet var «en ulykke» for miljøpolitikken. Ja, vi stemte ikke for det regjeringsskiftet, vi. Vi stemte sammen med sentrum, mot Arbeiderpartiet og Høyre, når det gjaldt gasskraftsaken. Men den utfordringen som både sentrumspartiene og vi står overfor, er jo at Arbeiderpartiet har flertall sammen med Høyre og Fremskrittspartiet, og at de kommer til å ha det denne perioden og antakelig neste periode og perioden deretter til å «kjøre» en dårlig miljøpolitikk. Derfor skulle jeg ønske meg litt tøffere toner fra sentrum om koblingen mellom gasskraftverksaken og budsjettet. Hvis vi – dere og SV – er villig til å bruke makt og knytte noen never i miljøpolitikken, fins det altså en mulighet. Det er ikke sånn at regjeringen fra Arbeiderpartiet roper etter hjelp til å gå av.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-10-10:
Når det gjelder miljøpolitikken generelt, er det vel rett å si at det er sentrum og SV som i stor grad har vært pådriverne og har en felles politikk. Men vi er fullstendig klar over at det ikke gir et flertall i Stortinget, og at vi derfor må bygge bredere allianser for å få gjennomslag. Og det er ikke riktig, selv om Hill-Marta Solberg gjentar og gjentar det, at det bare er gasskraftsaken som skiller Arbeiderpartiets og sentrums miljøpolitikk. Det har vært påvist tidligere, og jeg skal gjerne påvise det på nytt og for flere eksemplene på at det er skillelinjer i miljøpolitikken. Det vi hadde forventet, men hvor Arbeiderpartiet ikke kommer med noe som helst, var en plan for hvordan Regjeringen ser for seg å redusere CO2-utslippene i Norge, noe vi må gjøre uansett gasskraftverk eller ikke, for å nå Kyoto-forpliktelsene. Så langt jeg kan registrere, har ikke Stoltenberg-regjeringen etter at den har tiltrådt lagt fram et eneste forslag til tiltak for å få ned CO2-utslippene i Norge. Den har bebudet et fremtidig kvotesystem, men ingen andre tiltak har kommet. Det hadde vi faktisk forventet når Regjeringen nå åpner for å øke CO2-utslippene tilsvarende halvparten av den norske personbilparken. Det er et viktig punkt. Det andre punktet – og det er faktisk ikke uvesentlig det heller – går på den manglende sammenheng mellom økt elavgift og økning av bevilgningene til enøk og alternative energikilder. Dette er det første budsjettet vi nå skal behandle etter at energimeldingen ble behandlet. Der var Arbeiderpartiet og sentrum enige om en slik kraftig satsing på enøk og alternative energikilder, i takt med at vi trapper opp elavgiften. Det finnes ikke spor av det i forslaget til statsbudsjett. Det står på stedet hvil. Dette er et brudd på forutsetningene i energimeldingen. For det tredje kollektivtrafikken: Det vi nå opplever, er at en del av de kollektive transportmidler som f. eks. skal konkurrere med flytrafikken, som er sterkt forurensende, får en økt kostnad. Dette er dårlig miljøpolitikk. Så det er flere skillelinjer mellom sentrums og Arbeiderpartiets miljøpolitikk enn gasskraft – dessverre.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-10-10:
Jeg er enig med representanten Alvheim i at utstyrsanskaffelse til våre sykehus er en av de høyest prioriterte sakene innenfor helsepolitikken. Det var jo sentrumsregjeringen som – ved siden av psykiatriplanen og kreftomsorgsplanen – la fram utstyrsplanen, som skal gå over fem år. Og så vidt jeg vet, ble denne planen fra statens side fulgt presist opp i de to første år når det gjelder bevilgningene over statsbudsjettet, og nå går vi – etter hva jeg forstår – inn i det tredje. Jeg erkjenner at det hvis ikke fylkeskommunene makter å følge opp sin andel av den forutsatte utgiften, kan bli et etterslep på installering av nytt utstyr og vedlikehold av gammelt. Jeg kan ikke nå her fra talerstolen bebude hva vi vil gjøre. Så vidt jeg vet, har Fremskrittspartiet levert inn et forslag om dette for inneværende år, og det vil sikkert bli drøftinger i forbindelse med statsbudsjettet i forhold til hva vi må gjøre for kommende år for at fylkeskommunene skal greie sin andel. Det beste svaret på dette er jo å sette fylkeskommunene i stand til å klare sin andel, slik at man ikke kludrer til den utgiftsfordelingen når det gjelder investeringer i slikt utstyr som det var bred enighet om i Stortinget. Så dette går på fylkeskommunens økonomi. Man skal være litt forsiktig med straks å ile til og endre den fordelingsnøkkelen hvis det oppstår problemer, men dette er et så viktig område at det vil Kristelig Folkeparti være villig til å se på. En av fordelene når det gjelder utstyr til våre sykehus, som også i stor grad kan kjøpes i utlandet, og som går til erstatning av gammelt utstyr, er at man ikke med rimelighet kan si at det presser norsk økonomi. For det krever neppe noe særlig mer arbeidskraft enn den som allerede står der og betjener det gamle utstyret. Så vi vil også være villig til å se på et slikt spørsmål i det lyset.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-10-10:
Om Arbeiderpartiets parlamentariske leder er så godt fornøyd med dette budsjettet at hun kaller det det mest profilerte på lenge, er ikke det en karakteristikk som jeg går god for. På ett punkt er det sterkt profilert, nemlig at det velter store byrder over på næringslivet, særlig de arbeidsintensive bedriftene, altså de som har mange ansatte i forhold til produksjonen, og dem finner vi mange av ute i distriktene. Dette er uheldig, og dette må rettes opp ved Stortingets behandling. Når det så gjelder erfaringer med budsjettforlik, kan vel de være så ymse, enten sentrumsregjeringen måtte inngå dem med den ene eller den andre part. Det er riktig at 1999-budsjettet, som måtte være et veldig stramt budsjett for å kjøle ned en opphetet norsk økonomi, gav den tilsiktete virkning i så måte. Men vi måtte også foreta en del smertelige kutt og innstramminger på områder som sentrumspartiene prioriterte høyt – som vi ikke var like fornøyd med – fordi Høyre og Fremskrittspartiet som kjent ikke aksepterte en krone i skatteøkning, noe vi mener det ikke var noen grunn til å fare sånn opp over i en tid da det private forbruket stiger og stiger. Det betydde ikke at vi uten videre var kjempefornøyde med det budsjettforliket, men det bidrog til å kjøle ned økonomien. Når det gjelder 2000-budsjettet, prioriterte det viktige områder innenfor utbygging av velferdssamfunnet på mange måter bedre enn 1999-budsjettet kunne gjøre det, men det har også bidratt til et press i økonomien som gjør at vi nå må holde igjen. Så til slutt til dette såkalte jordskjelvet. Da tenker sikkert Lønning på Fremskrittspartiets fremmarsj. Ja, det kan kreve sterke regjeringer. Men jeg må jo si at hvis Høyre, som på dette punktet dessverre har vært uklart, mener at et sterkt alternativ skal inkludere Fremskrittspartiet i regjering, som partiet har åpnet for, er ikke Kristelig Folkeparti med på det. Det blir ikke et sterkt alternativ hvis det skal inneholde så store indre spenninger som et slikt alternativ vil innebære. Der hadde jeg håpet at Høyre var mye klarere i sin avvisning.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-10-10:
Når det gjelder Kristelig Folkeparti-gruppens rundreise i Midtøsten, vil jeg si at det kan være nyttig for flere stortingsgrupper og representanter å ta slike turer. Det gir en dypere innsikt i og bakgrunn for en konflikt som er uhyre sammensatt, og som det er nyttig å ha som bakteppe også når man står oppe i en akutt situasjon slik som nå. La meg når det gjelder Norges holdning til den akutte situasjonen, si at Kristelig Folkeparti i hovedsak deler den håndtering av dette som Regjeringen har gitt uttrykk for. La meg også si, som Arbeiderpartiets parlamentariske leder gjorde, at det på en måte virker litt underlig at man i Det norske storting nå for øyeblikket, mens Midtøsten dirrer på randen av krig, er opptatt av holdningen til de enkelte partiene i Norge til hvem som er verst i denne konflikten. Med respekt å melde: Det som kreves nå, er ikke først og fremst en slik debatt om skyldfordeling, men et massivt internasjonalt press og nærvær for å få fredsprosessen på skinnene igjen før det er for sent – og det kan være snakk om timer. La det ikke være noen tvil om at Kristelig Folkeparti tar skarp avstand fra voldsbruk, også den israelske, og skudd mot barn. Det trenger det ikke herske noen tvil om, og det sier jeg gjerne med stort ettertrykk. Men det går ikke an bare å stoppe der uten å vite litt mer om hva som er bakgrunnen for den konflikten som har utløst disse skuddene. Det henger også litt sammen med hva vi hadde på hjertet til partene da vi var der nede. Til Yasir Arafat sa vi klart og tydelig: Bruk den sjansen du nå har, mens president Clinton fortsatt sitter, mens man har en Labour-regjering i Israel, til å få til en avtale. Begge deler kan være avsluttet om kort tid. Til Barak, som vi også møtte: Ta nå sjansen, inngå en del kompromisser også når det gjelder ømtålige spørsmål som har med Jerusalem å gjøre, for å få en slutt på konflikten. Det fortjener det jødiske folket. Dette tror jeg begge parter tar på alvor. Det har toppet seg omkring Jerusalem. Det har toppet seg omkring Tempelhøyden, og Israel er også blitt provosert av at Arafat har benektet at det noen gang har vært et tempel der. Slike ting har også vært med på å utløse de følelsene som nå finnes. Det må ikke glemmes.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-10-10:
For bare kort å ta det siste først, er jeg enig med Tom Thoresen i at en verdidebatt ikke kan eller skal stenges inne i en kommisjon. Det har aldri vært hensikten med Verdikommisjonen. Den har tvert om hatt som en av sine viktigste funksjoner å bidra til en debatt ute i det sivile samfunn, og den skal selvsagt fortsette. Det håper jeg Arbeiderpartiet også vil være med på lenge etter at Verdikommisjonens mandat er avsluttet neste år. Så til samarbeidskonstellasjoner. Nå er det altså sentrumspartienes oppfatning at vi representerer et tyngdepunkt, en gruppering som ser seg fri til å samarbeide med ulike partier i Stortinget fra sak til sak – den blokkuavhengige politikken. Den førte vi da vi var i regjering. Den vil vi føre i opposisjon. Det betyr ikke at vi enten bare samarbeider med Arbeiderpartiet her i huset eller bare med Høyre og Fremskrittspartiet. Vi vil helt sikkert i det resterende året av denne perioden se begge samarbeidsmønstre. Så må jeg si at det er påfallende hvor glad Arbeiderpartiet nå plutselig har blitt i sentrumspartiene. I mars var jo Arbeiderpartiet så ivrig etter å bli kvitt denne sentrumsregjeringen. Ifølge partileder Jagland var den jo en fare for hus og hjem, vi la en bombe under velferdsstaten og det som verre var. Ifølge nåværende statsminister Stoltenberg var denne sentrumsregjeringen enestående svak, som han gjentok gang på gang. Men nå er jo disse sentrumspartiene så enestående bra at det er bare dem man vil samarbeide med. Hva slags linje er det i dette, da? Bortsett fra én selvsagt: Man vil ha makta. Når man har fått den, så forandrer tingene seg for hvordan man ser på andre partier. Nei, jeg synes Arbeiderpartiet skal ha en linje for det de gjør. Arbeiderpartiet var ivrig etter å få tilbake en arbeiderpartiregjering, var ivrig etter å bli kvitt sentrumsregjeringen. Fair enough – det er en kamp om makta. Vi skal på tross av det opptre konstruktivt i Stortinget. Men vi har intet ansvar for denne arbeiderpartiregjeringen, derfor ser vi heller ingen grunn til å la oss diktere hit og dit i urimelige kompromisser.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-10-10:
Anskaffelse av medisinsk- teknisk utstyr til sykehusene går over en femårsplan, hvor staten betaler 60 pst. av utgiftene og fylkeskommunene 40 pst. Det viser seg dessverre at fylkeskommunene ikke makter sin egenandel. Jeg har tilskrevet samtlige 80 sykehus i Norge med spørsmål om tilbakemelding på hvor mye medisinsk teknisk utstyr som er utsatt anskaffet for inneværende driftstermin. Så langt har jeg fått svar fra 30 sykehus, og det er en underbalanse på 700 mill. kr i helt nødvendig medisinsk teknisk utstyr som fylkeskommunene ikke har sett seg råd til å anskaffe i inneværende år. 50 pst. av dette er vedlikehold og utskifting av gammelt utstyr som er mer enn 15 år gammelt og burde vært utrangert. I det foreliggende statsbudsjett er det ikke tatt høyde for å ta inn dette etterslepet som sykehusene nå opplever, og det er jo direkte livsfarlig å operere med defekt og gammelt medisinsk teknisk utstyr. Nødvendig medisinsk- teknisk utstyr er også viktig for å øke behandlingskapasiteten ved norske sykehus. Dette påpekes av alle de 30 sykehusene jeg har mottatt svar fra. Mitt spørsmål til representanten Kjell Magne Bondevik og Kristelig Folkeparti er: Vil Kristelig Folkeparti kunne støtte Fremskrittspartiets forslag om å bevilge mer penger til medisinsk-teknisk utstyr til våre norske sykehus i inneværende års budsjett?
Inge Lønning (Høyre), 2000-10-10:
Arbeiderpartiets hovedtalskvinne slo fast at årets budsjett er det mest politisk profilerte som er fremlagt på meget lang tid. Samtidig forsikret hun at det er svært liten forskjell mellom sentrums syn på den økonomiske politikk og Arbeiderpartiets syn. Jeg går ut fra at det fra hennes side var ment som en oppfølging av budsjettforliket man inngikk i fjor. Nå har vel sentrumspartiene hatt noe blandede erfaringer med hvor vellykket det budsjettforliket var. For Kristelig Folkeparti har det jo vært en hovedprioritering at barnefamilienes økonomi ikke skal presses hardt. Nå har vi med inneværende års budsjett opplevd fire renteøkninger som rammer akkurat den delen av befolkningen ekstra sterkt og har en ganske uheldig fordelingsprofil. For 1999 fikk den daværende sentrumsregjering støtte til et budsjettopplegg som statsministeren selv etterpå erklærte var usedvanlig vel tilpasset. Sentralbanksjefen erklærte det samme: Budsjettet for 1999 er det best tilpassede budsjett Norge har hatt på hele 1990-tallet. Mitt spørsmål til Kjell Magne Bondevik er: Hvorledes vurderer han erfaringene med budsjettopplegget for henholdsvis 1999 og 2000, og hvilke konsekvenser er han tilbøyelig til å trekke når det gjelder samarbeidsmønstre for fremtiden i Stortinget? Et Arbeiderparti i strid med seg selv er ikke noe godt regjeringsgrunnlag. Sentrum har av og til også problemer med å marsjere i takt. Men det alle kan se av jordskjelvene i velgernes holdning i løpet av sommeren, er at Norge i likhet med mange andre europeiske land trenger bredere regjeringskoalisjoner og trenger sterkere regjeringer for å gi større tillit til det politiske system. Der skulle jeg også gjerne ha utfordret representanten Bondevik.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-10-10:
I dag la Jan Petersen fram forslag om økt innvandring til Norge. Jeg har lyst til å spørre litt om det. Det første spørsmålet er: Hvor mange nye innvandrere mener Høyre det er behov for hvert år? Er det slik at Høyre er på linje med arbeidsdirektøren, som har antydet 40 000 pr. år, eller har ikke Høyre noe konkret tall? Jeg har registrert av dagens Aftenposten at Høyre legger forutsetninger om både arbeidskontrakt og ikke minst bolig, før man kommer til landet. Vi mangler altså boliger, i hvert fall i en del pressområder i Norge. Betyr det at Høyre, gitt at de nå åpner for 40 000 nye innvandrere pr. år, også skal legge forholdene til rette for 40 000 nye boliger pr. år? Og hvor skal de boligene i så fall oppstå? Eller betyr det at Høyre i Oslo nå skal arbeide for å få flyttet Marka-grensen, som bl.a. Fremskrittspartiet har foreslått svært mange år, uten at Høyre har vært villig til å støtte det? Eller betyr det at det er bedriftene som ønsker seg denne arbeidskraften til Norge, som skal få ansvaret for å fremskaffe boligene, som i så fall betyr at disse bedriftene vil gå inn og by på noe vi allerede har knapphet på, nemlig boliger, og dermed drive prisene ytterligere opp og gjøre det enda vanskeligere for alle dem som prøver å komme inn i et hardt presset arbeidsmarked, særlig i Oslo? Det at Høyre vil tillate bedriftene å skaffe billigere arbeidskraft skal jeg la ligge i denne omgang. Men hvis dette forslaget innebærer å tillate permanent innvandring for å løse et tilsynelatende akutt problem i enkelte næringer, vil jeg gjerne spørre: Når mener Høyre at virkningene av dette kommer til å slå fullt ut i norsk økonomi? For det betyr jo at ny arbeidskraft også vil etterspørre varer og tjenester og føre til press på økonomien. Eller betyr det at Høyre ønsker at arbeidsinnvandringen skal være midlertidig, altså på kontrakt, som Fremskrittspartiet har foreslått tidligere, og Høyre stemt imot?