Olemic Thommessen (Høyre), 2006-02-09:
Frem til første verdenskrig gikk forløperen til hurtigruta i fast rute mellom Hamburg og Arkhangelsk. I dag går hurtigruta som kjent mellom Bergen og Kirkenes. Det er en sak til ettertanke. Hovedveien langs kysten bandt en gang øst og vest sammen på en måte som gjorde at Norge var i midten – og ikke en utkant i nord. Vi vet at kulturell påvirkning fra kontinentet, fra Russland og fra lokalbefolkning som kvener, samer og nordmenn har dannet et fantastisk rikt utgangspunkt for en strålende kultur i Nord-Norge – en kultur som vi kanskje ikke har visst å verdsette nok i et nasjonalt perspektiv. Perspektivet Museum i Tromsø viser en flott utstilling om en levedyktig, folkelig kultur i utkanten av fortidens storpolitikk – pomorhandelen, som gav liv til økonomisk og kulturelt mangfold, i språket, i eventyrene, i humoren, i musikken og i håndverket. Levende kultur er i vid forstand en forutsetning for at et samfunn skal ha evne til vekst og overlevelse over tid. Og kanskje var det slik at kommunismen og den stengte grensen i nord gjorde Barentsregionen om fra å være en livskraftig region til å bli delt i to fattige regioner, som hver for seg siden har hatt problemer med å overleve. Dette må vi få gjort noe med. Den utenrikspolitiske diskusjonen handler selvsagt om de store aktørene. Det handler om delelinje, om de viktige økonomiske – synlige – ressursene. Men dypest sett er det vårt ønske å utvikle en region som er levedyktig i folkelig forstand, som er levedyktig nedenfra – som ikke bare er midlertidig levedyktig på grunn av noen ressurser som skal utnyttes. Da er det viktig at vi styrker den politikken som også handler om folk-til-folk-flaten, den politikken som faktisk gjør at vi greier å leve sammen og utnytte kulturelt mangfold til noe som blir mer, og ikke til noe som dessverre blir mindre når forutsetningene er gale. Øst-Finnmark har ikke akkurat vært Norges økonomiske solside. Rett over grensen ligger et kjempestort marked, med bortimot 1 million mennesker. Her er det muligheter å ta tak i. Kultur skapes der kulturer møtes. De beste møtepunktene ligger der hvor kulturene er forskjellige nok til å virke – skal vi kalle dem – eksotiske, men allikevel like nok til at man trigger nysgjerrigheten og greier å komme i god dialog. Barentsregionen har det beste utgangspunktet. Det er møtepunktet mellom to rike europeiske kulturkretser, mellom kristendommens to forskjellige hovedlinjer og mellom rike, folkelige kulturer, som iallfall periodevis har vist evne til å leve i kulturell sameksistens. Vi trenger aktører som Pikene på Broen i Kirkenes, som arbeider aktivt med kultursamarbeid over grensen. Vi trenger kanskje også en fornyet innsats med hensyn til å tenke folk-til-folk-samarbeid når det gjelder vår utenrikspolitikk, sett i kultursammenheng. Dette gjelder ikke bare Barentsregionen. Jeg tror barentsspørsmålet kanskje blir så synlig og så tydelig for oss at det kan være et eksempel som også kan få betydning videre, for i en moderne tid og i et globalt samfunn endrer også behovene på det kulturpolitiske området seg. Konkret for Barentsområdet tror jeg det er viktig å se på alle de konglomerater av tiltak og søkeinstanser som kulturaktører i det området må forholde seg til – UDs midler, nordiske midler, ja i det hele tatt. Vi ser også at Sverige og Finland nok ikke er like mye på banen som det vi er – naturlig nok, fordi de ikke har de samme ressursene som trigger dem til det. Kanskje er det også en oppgave i det utenrikspolitiske samarbeidet, i det nordiske samarbeidet, å bringe disse nærmere inn i et samarbeid. Vi vet at det arbeides med et kulturutviklingsselskap i Nordvest-Russland etter Europarådets modell. Det er også et viktig tiltak i denne sammenheng. Her er det mange ting å ta tak i. Tiden begrenser meg i å gjøre det i sin fulle bredde. Men jeg tror det er viktig at vi kanskje tenker igjennom hvordan vi arbeider i utenrikspolitisk sammenheng på kulturområdet for å styrke denne tilnærmingsmåten. Vi trenger igjen et klima – og Norge vil profittere stort på å få et slikt klima – der vi får en kulturell hurtigrute som igjen går i rute mellom Hamburg og Arkhangelsk, og det er nødvendig at den er så godt skodd at det er plass til mange piker på broen.