Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2010-12-09:
Stortinget setter i kveld punktum for en sak som har høstet mye oppmerksomhet gjennom hele høsten. Noe er berettiget oppmerksomhet, noe forsterket ut av proporsjoner på grunn av behovet noen har hatt for politisk spill. Uansett: Det er på tide med et punktum. Først til sakens realiteter: Senterpartiet har mottatt ulovlig pengestøtte fra Troms Kraft og Eidsiva Energi. Disse forholdene er innrømmet, beklaget og pengene tilbakebetalt. Det skulle aldri ha skjedd, og det vil ikke skje igjen. Og: Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre har kjørt et tett løp i kontrollkomiteen. Det er årsaken til at vi er her i dag. La meg løfte opp noen aspekter. For det første: ulovlig pengestøtte. Det er alvorlig, og det må få tydelige konsekvenser. Her synes jeg at både avisene og offentligheten har gjort en god og relevant jobb. På det punktet er jeg enig med Per-Kristian Foss. Offentlighet og lys er ofte det som har mest effekt. Jeg er glad for at mitt eget parti har vært åpen om alle disse forholdene hele veien, og lagt alle nødvendige kort på bordet for å belyse sakens realiteter og sakens innhold. Men det er ikke en sak for denne salen. Med mindre vi starter en riksrettsprosess, er vi verken påtalemyndighet eller domstol. Det har vi andre myndighetsorganer til å ta seg av, eventuelt. Et annet spørsmål som har vært reist, er: Hva har skjedd i Senterpartiet når? Både media og opposisjon har vært opptatt av dette. Alt dette er jeg enig i kan ha interesse for det offentlige rom, for offentligheten. Men hvordan ting virker eller hvordan ting ikke virker i Senterpartiet, er heller ikke en sak for denne salen. Det er det Senterpartiets egne organer som i så fall skal vurdere. Det er Senterpartiets egne organer som er nødt til å trekke de konklusjonene og eventuelt foreta kursendringer hvis man mener at det er ting som skal rettes opp. Med andre ord: Denne salen kjenner etter mitt skjønn ikke Senterpartiet eller Senterpartiets hovedorganisasjon. Når det derimot gjelder statsrådenes embetsførsel, statsrådenes habilitet, er det en sak for denne salen. Her er det relevante spørsmål som skal reises: Har statsrådene gjort jobben sin korrekt? Har de vært habile? Har det vært utilbørlig påvirkning i enkeltsaker? For å vurdere dette har vi som komité brukt mye tid – noe på ting som ikke tilligger oss, som den interne informasjonsflyten i partiet, og hvorfor man har tenkt hva – altså folks indre sjelsliv. Det får imidlertid stå for opposisjonens regning. Men også spørsmål om habilitet har stått sentralt. Statsrådene tok tidlig og på eget initiativ opp saken med Lovavdelingen for å få avklart spørsmålet om habilitet på vanlig vis. Svaret fra Lovavdelingen forelå i oktober, altså i god tid før komiteen avga sin innstilling. Det ga på sett og vis fasit: Alle statsråder har vært habile. Også statssekretær Hjørnegård har vært habil. Det er dermed ingen grunn til å kritisere statsrådene for de forholdene som denne salen har noe med. Vi fra posisjonen og flertallet kan med rak rygg uttrykke vår tillit til våre statsråder. Habilitet er et viktig spørsmål, og det er avgjørende for tilliten at saker blir avgjort på korrekt vis. Spesielt opp mot støtte til politiske partier blir spørsmålet om habilitet viktig og relevant. Disse spørsmålene drøftes da også grundig, både av Justisdepartementets lovavdeling og av Demokratifinansieringsutvalget noe tidligere. Det har vært bred enighet rundt reglene i denne salen – bred enighet om anledning til å støtte politiske partier. Alle skal kunne støtte politiske partier. Det er sågar sannsynligvis grunnlovsstridig å skulle forby det. La meg derfor sitere det Lovavdelingen sier i habilitetsvurderingen sin, av Sigrid Hjørnegård: «I skjæringspunktet mellom partilovens regler om økonomisk støtte til politiske partier og forvaltningslovens regler om habilitet for den enkelte tjenestemann må en etter vår mening legge til grunn at støtte fra en bestemt giver til et bestemt parti ikke i seg selv medfører at statsråder og statssekretærer fra dette partiet blir inhabile i forvaltnings-saker som angår giveren. Tilsvarende må for så vidt gjelde for partimedlemmer i andre politiske posisjoner i forvaltningen, og det må gjelde uavhengig av om vedkommende kjenner til støtten, og også som utgangspunkt i tilfeller der støtten gis som bidrag i forbindelse med et felles prosjekt som er under planlegging. Det avgjørende blir om den enkeltes tilknytning til støtten er av en slik art at vedkommende må anses inhabil. Også om støtten faller utenfor hovedregelen om at partistøtte er lovlig, må det etter vårt skjønn vurderes konkret om vedkommende har en slik tilknytning til forholdet at det har betydning for vedkommendes habilitet. Det samme må gjelde dersom det knytter seg andre former for uregelmessigheter til støtten.» Med andre ord: Det er et skille mellom offentlig eide selskaper og alle andre typer selskaper – lovlige eller ulovlige. Det skillet som Foss trakk i sitt innlegg, har han ikke dekning for i den vurderingen som ligger til grunn for Lovavdelingen. Videre sier man: Det fremgår av forvaltningslovens § 6 annet ledd at det ved anvendelse av bestemmelse skal legges vekt på om avgjørelsen i saken kan innebære «særlig fordel, tap eller ulempe for ham selv eller noen som han har nær personlig tilknytning til». Det er hevet over enhver tvil at det ikke ligger noen slike bindinger i tilknytning til noen av våre statsråder eller noen av våre statssekretærer. I utgangspunktet skulle man tro at dette var en definisjon som det skulle være bred enighet om i denne salen, men merkelig nok framstår det ikke slik i innstillingen, der Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre slår fast – eller langt på vei konkluderer med – at hvis Riis-Johansen hadde visst, så ville statsråden vært inhabil. Implikasjonene av dette resonnementet er veldig interessante for disse partienes vedkommende, for dette er alle partier som mottar store beløp i direkte støtte fra bedrifter eller enkeltpersoner. Om disse partiene noen gang skulle komme i regjering, så vil det derfor kun være folk som ikke kjenner til hvem det er som sponser disse partiene, som kommer med bidrag til disse partiene, som vil kunne behandle saker der disse kan ha interesse, etter den definisjonen og den tankerekken som man her legger til grunn. Og all den tid bidragene er offentlige, vil den eneste mulige konklusjonen være at ingen medlemmer eller noen representanter fra de samme partiene vil være habile i denne typen saker. Så får vi bare håpe at vi noen gang slipper å se hvordan de har tenkt å prøve å løse en slik problemstilling i praksis. Så er det én ting til som må sies om habilitet, eller inhabilitet: Inhabilitet må aldri bli en bekvem mulighet til å unndra seg det ansvaret man har. Det skal være en terskel for å erklære seg inhabil, og i denne saken er den terskelen ikke tråkket over. Det følger ansvar med makt. Lovavdelingen opptrer i vårt system med en stor grad av autonomi og til dels autoritet. Så er det riktig at den ikke bestandig har rett. Men vi har ingen andre å spørre, og det er vanlig prosedyre. Det gode spørsmålet til opposisjonen når man bruker så lang tid på å trekke Lovavdelingens autoritet, Lovavdelingens arbeid, i tvil, er jo da: Hvem skal man da spørre? Hvilket organ, hvilken institusjon, skal regjeringen og andre spørre når man skal ha upartiske juridiske råd? Det har vi så langt ikke fått noe svar på. Det er derfor oppsiktsvekkende at opposisjonen nå trekker i tvil Lovavdelingens posisjon, og det er relevant i hvert fall å tenke at opposisjonens konklusjon i denne saken er trukket for lenge siden, og at sakens realiteter egentlig er uinteressante. Det sender også noen signaler om det politiske samspillet. Så har jeg lyst til å si at vi alle sammen er mennesker. Det er mulig å begå feil, de aller fleste av oss har gjort det. Det er vel i historien bare én som har unngått å gjøre det. Det må også være mulig å innrømme dette og komme seg videre. Det er i grunnen slik vi mennesker lærer. Det å stenge dette rommet – å ta bort denne rausheten fra det norske politiske rommet – synes jeg er et stort ansvar å ta. Jeg skal avslutte med å si at denne salen har dannet ramme for atskillig dramatikk opp gjennom årene. Våren 1893 er et sterkt eksempel i så måte. I mai ble det nemlig kjent at kommanderende admiral Koren hadde satt krigsskipene ved Horten i beredskap, til bruk i tilfelle opptøyer i hovedstaden. Stortinget kalte da Koren og åtte av offiserene hans inn, som Grunnlovens § 75 h åpner for. Alle måtte møte her i salen og ble utsatt for harde og nærgående spørsmål fra Venstres saksordfører. Det endte for øvrig med at admiral Koren kort tid etter innleverte sin avskjedssøknad, men utspørringen i denne salen høstet sterk kritikk fra Høyre. Det har vært klaget over utidig inkvisisjon. Det ble også hevdet at utspørringen har påført Stortingets anseelse meget stor tort. Saken som vi behandler i dag, er på alle vis en blek skygge av mistanken i 1893 om militær innblanding i en spent politisk situasjon. Ja, komiteens behandling har medført at enhver mistanke om klanderverdig embetsførsel fra statsrådene Navarsete og Riis-Johansen må sies å ha forsvunnet som dugg for solen. Like fullt gir det mening å minne om høyresidens påstander fra 1893 om inkvisisjon og ringeakt for Stortingets anseelse. For spesielt Høyre og Fremskrittspartiet har oppført seg som om denne saken er større enn den er, som om saken er alvorligere enn den er, ja, som om saken i bunn og grunn er en helt annen sak. Det som står igjen, er nettopp en eim av inkvisisjon, motvilje mot å lese statsrådenes svar med åpent sinn, motvilje mot å høre hva de har forklart i åpen kontrollhøring. Og dette påvirker faktisk Stortingets anseelse. Det er tankevekkende, men det er ikke stortingsflertallets problem.