Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2007-05-15:
Vi har til behandling evalueringen og oppfølgingen av barnebidragsreformen, som trådte i kraft i oktober 2003. Bakgrunnen for reformen var behov for endringer i et regelverk som i stor utstrekning hadde fått sin utforming på 1960-tallet og således var basert på datidens familiemønster. I den typiske barnefamilien i dag bidrar begge foreldre til familiens økonomiske forsørgelse og til omsorgsarbeidet i hjemmet. Et barnebidragssystem tilpasset dagens situasjon må ta utgangspunkt i barnets beste og speile utviklingen i likestillingen mellom mann og kvinne, slik at barnets behov for samvær og forsørgelse deles mellom foreldrene i samsvar med deres muligheter. Komiteen har i sine merknader understreket at barnebidrag i utgangspunktet tilhører det privatrettslige området, og understreker at forsørgelse av egne barn er foreldrenes ansvar, uansett foreldrenes forhold til hverandre. Det er likevel slik at det offentlige har et ansvar for å sikre at begge foreldre overholder sin forsørgelsesplikt overfor barna. I denne forbindelse var – og er – det en utfordring å utforme regler som motiverer til at flest mulig av foreldrene ordner bidragsforholdene seg imellom. Det synes å ha virket. I dag er det ca. 40 pst. som finner løsning uten det offentliges hjelp, mot mellom 10 pst.– 15 pst. før reformen. Utgangspunktet for bidragsreglene er å dekke barns forsørgelse. Derfor er underholdskostnadene for det enkelte barn et nøkkelbegrep. Det er således underholdskostnadene som skal fordeles foreldre imellom. Med dette som utgangspunkt støtter komiteens flertall, alle utenom Kristelig Folkeparti, opphevelsen av bestemmelsen om tilleggsbidrag i de tilfeller der bidragsyter har spesielt god råd. Når underholdskostnadene skal fastsettes, skal det tas høyde for at disse varierer med barnets alder. Komiteen støtter endringene som foreslås, og finner det rimelig at man ved utregningene forholder seg til SIFOs standardbudsjett. Komiteen legger vekt på at barnets behov for forsørgelse skal deles mellom foreldrene etter deres økonomiske evne. At foreldrene skal forsørge barnet etter evne, innebærer at forsørgelseskostnadene deles i forhold til inntekt og i forhold til hva den bidragspliktige med rimelighet kan klare å betale. Blir bidraget så høyt at bidragspliktige ikke klarer å forsørge seg selv, må det antas å gå ut over samarbeidet mellom foreldrene og samværet. Det har vært – og er – stor enighet om prinsippet om at samvær skal ha betydning for bidragets størrelse. Dess mer samvær, dess større samværsfradrag. Regjeringen går også inn for at det ved offentlig fastsettelse av bidrag skal tas hensyn til boutgifter den bidragspliktige har som følge av samvær med barnet, og vil beregne økte boutgifter den bidragspliktige har, inn i samværsfradraget for samværsklassene 2, 3 og 4. Flertallet i komiteen, alle utenom Kristelig Folkeparti, Høyre og Venstre, slutter seg til dette. Ulike mindretall i komiteen har fremmet forslag vedrørende tiltak mot samværssabotasje, om automatisk delt omsorg og om utredning av klasse 2-beskatning for bidragspliktige. Komiteens flertall viser til at det er nedsatt et utvalg som skal gjennomgå barneloven, og at disse problemstillingene forutsettes belyst i forbindelse med Barnelovutvalgets helhetlige gjennomgang av barnelovens bestemmelser om foreldreansvar, om fast bosted og om samvær. Jeg regner med at mindretallet selv vil redegjøre for sine forslag.