Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-23:
Jeg beklager at jeg ble litt forsinket opp hit, men jeg ble faktisk sittende og tenke litt underveis i representantens innlegg, og det var godt, for jeg syns det var mye til ettertanke i det som representanten Håbrekke her presenterte – mye klokt og mye jeg kan slutte meg til. Jeg er enig i veldig mye av det som ble sagt når det gjelder behovet for stabilitet. Det er selvfølgelig helt fundamentalt, i hvert fall hvis det er – skal vi kalle det – utviklingsstøttende omgivelser. Da er det et behov for stabilitet der man er. Også når det gjelder det som dreier seg om fosterhjem og oppfølging av fosterhjem, kanskje også å knytte institusjoner og fosterhjem tettere sammen samt økt bruk av familieråd osv., var det veldig mye som jeg kan slutte meg til. Jeg vil også legge til noe, bl.a. behovet for å høre barn og sikre at barnas stemme kommer tydelig fram, at vi snakker med dem, at vi spør dem hva de sjøl ønsker, at de tas med når det skal fattes beslutninger underveis, ikke bare når beslutninga nesten er klar til å bli fattet. Det er helt avgjørende for barnas helse og utvikling, for hvordan de har det, og for om de opplever god omsorg. De har blitt spurt om dette, og det er helt entydig at det å bli hørt og sett og faktisk tatt på alvor er avgjørende for god omsorg. Min erfaring er også at barnevernsbarna er opptatt av kjærlighet, i større grad enn det vi kanskje er opptatt av når vi diskuterer barnevern, og når fagmiljøer snakker om barnevern. Det må vi også ta inn over oss og diskutere. Jeg gleder meg til å legge fram en stortingsproposisjon til våren som skal se litt framover også på det verdimessige når det gjelder barnevernet. Jeg er også veldig opptatt av at vi må sikre tettere samarbeid mellom de ulike instansene som kan utgjøre en forskjell for barn, at de samarbeider, snakker sammen, får respekt for hverandre, og at de sammen snakker med ungene. Barnevernet kan ikke gjøre jobben aleine. Når representanten Håbrekke snakker om full barnevernsdekning, er jeg litt usikker på hva vi skal legge i det. For det første vet vi ikke akkurat hvor mange barnevernsbarn det vil være. Det er også avhengig av hva slags syn vi har på barn, hvor tålmodige vi er på vegne av barn, hvordan vi klarer å komme i befatning med barn og stille de riktige spørsmålene som gjør at vi avdekker at barn har det vanskelig. Det vil også være avhengig av hvor godt andre gjør jobben sin. Det er ikke alltid det er barnevernet som skal inn, det kan hende helsestasjonen kan gjøre mer. Jeg er veldig enig i den betraktninga som representanten Håbrekke hadde når det gjelder dette med at det ofte kan være vanskelig å få bistand som forelder når man sliter, mens vi bruker millioner på institusjonstilbud i den andre enden. Det er et paradoks. Det er helt klart sånn at vi kunne ha hjulpet flere hvis vi var tidligere inne med å gi bistand. Der er også familievernkontorene viktige, og mange andre, bl.a. helsestasjonene. Så disse diskusjonene gleder jeg meg til videre. Jeg er selvfølgelig opptatt av å sikre barn en stabil oppvekst med god og trygg tilknytning til voksne. Barn under omsorg er særlig sårbare for uforutsette hendelser og beslutninger. Utilsiktede flyttinger er et problem. Jeg er ikke med på at alle flyttinger er et problem, men utilsiktede flyttinger er et problem. Hvis man kunne klare å forebygge flyttinger gjennom å gi barna respekt, høre på dem, gi god kvalitet og god omsorg, hvis vi klarer det, slipper vi å flytte mange av disse ungene. Jeg ønsker et best mulig beslutningsgrunnlag for å hindre utilsiktede flyttinger av barn som barnevernet har plassert utenfor hjemmet. Først og fremst vil jeg legge til rette for at barnevernet kan sette inn tiltak før barns problemer blir så alvorlige at barnevernet må vurdere å plassere barn utenfor hjemmet. Så må barnevernstiltakene har høy kvalitet og være mest mulig tilpasset det enkelte barns behov. Og igjen: Da må vi også høre på barna. Vi må ha mer differensiering, se at det er ulike barn med ulike behov. Vi må ha nok ansatte. Ikke minst i det kommunale barnevernet har det vært et skrikende behov, bl.a. av de grunner som representanten Håbrekke sjøl nevnte, nemlig manglende politisk oppmerksomhet om dette feltet. Barnevernsbarna går ikke i fakkeltog, men de blir mer hørt nå enn de ble før. Det er nok også derfor vi nå har en situasjon hvor man diskuterer mer barnevern lokalt, i kommunene, i tillegg til at vi har øremerket og stilt krav om politisk behandling i kommunene før man sender inn en søknad. Det handler også om at barnevernsbarna har gjort seg mer bemerket i debatten. Det de sier, er at det ikke er sånn at de får for mye hjelp, de får for lite hjelp, og de får hjelpen for seint. Og det er et viktig budskap. Vi gir nå det kommunale barnevernet det største ressursløftet på 20 år. Det inkluderer både nye stillinger og midler til kompetanseheving. Kompetanse er også kjempeviktig, bl.a. kompetanse på en av mine hjertesaker, som handler om tabuområder: vold, seksuelle overgrep og omsorgssvikt – det som virkelig er vanskelig å snakke om, og som vi nettopp derfor må snakke om. Det handler selvfølgelig om hvordan man skal være en god barnevernsarbeider. Det handler om hvordan man snakker med barn. Vi skal etablere en barnevernlederutdanning på masternivå, som er helt avgjørende for å få gode ledere, og som igjen er avgjørende for at vi skal trygge de ansatte der hvor de er, og i den tøffe jobben de ofte må gjøre. Det er ofte ikke enkelt å være barnevernsansatt, men de er ufattelig viktige for at vi skal gi barn en god oppvekst. Så handler det om ny organisering, som representanten var inne på. Men organisering er ikke det eneste vi driver på med, det er viktig, men det er mange andre ting som er like viktig. Det tredje handler om ny prioritering og inkluderer f.eks. en gjennomgang av hvordan barn kan ha innflytelse på en bedre måte. En annen viktig debatt gjelder barnevernets praktisering av det biologiske prinsipp, som er – tror jeg – utgangspunktet for denne diskusjonen: Hvordan ser vi dette i forhold til det utviklingsstøttende prinsipp som er foreslått av Raundalen-utvalget? Vi går igjennom høringsuttalelsene, og jeg ønsker meg en dialog med komiteen om dette. Jeg tror det er verdt å gå grundig til verks i denne diskusjonen. NOU 2012: 5 Bedre beskyttelse av barns utvikling inneholder flere forslag der formålet først og fremst er å sikre barnet en mer stabil og forutsigbar omsorgssituasjon. Utvalget foreslår f.eks. at barnets tilknytning til fosterforeldre alltid skal vurderes når plasseringa har vart i mer enn to år. For å få mer kunnskap om plasseringer og flyttinger trenger vi kvalitative studier av hvordan barn opplever flyttingene. Slik øker muligheten for at barnevernet kan redusere belastningene for barna mest mulig. Enhet for kognitiv utviklingspsykologi, EKUP, ved Universitetet i Oslo har f.eks. sammenlignet akutte plasseringer og planlagte plasseringer i regi av barnevernet. Funn fra forskninga viser at særlig akuttplasseringer ofte er en påkjenning for barn, spesielt hvis barnevernpersonalet ikke arbeider systematisk for å dempe belastningene. La meg her skyte inn at den 20. november, på FNs barnekonvensjons bursdag, hadde jeg et eget temamøte oppe hos meg i departementet om barns rett til å bli hørt. Det kom veldig tydelig fram der at en del av de barna som kanskje særlig hadde hatt behov for å bli hørt, ikke blir hørt. Det er mange av de barna som blir akuttplassert gang etter gang. Det må vi gjøre noe med. Vi ser også at det gjelder en del av de mest utagerende barna. I stedet for å være så opptatt av hva de gjør, må vi være mer opptatt av hvorfor de gjør det. Det henger sammen med hvordan de har det. Vi ser at det nok er en for lav terskel for å flytte barn hvis de utagerer. Det må vi ta inn over oss og gjøre noe med. Vi må trygge de ansatte. Barne- ungdoms og familiedirektoratet finansierer både EKUP og forskningsprogrammet Fosterhjem for barns behov. Et av programmets delprosjekter gjelder utilsiktet flytting fra fosterhjem. En rapport fra prosjektet tyder på at utilsiktede flyttinger kan reduseres bl.a. gjennom å styrke fosterbarns medvirkning, som jeg nettopp har vært innom, bedre opplæring av fosterforeldre, som vi må gjøre, og hyppigere bruk av slektsbaserte fosterhjem. Det er også viktig. Det er ikke sånn at vi trenger å lete alle andre steder enn i barnets nærmiljø og nettverk når vi eventuelt skal plassere – åpenbart ikke. Barnevernstatistikken fra SSB viser at i overkant av 2 600 barn og unge i barnevernet flyttet i løpet av 2011. Jeg tror jeg tidligere har sagt 2700. Det riktige tallet er altså rundt 2 600 barn og unge. Det er 7 pst. høyere enn i 2010. Blant dem som flyttet i 2011, flyttet litt under 81 pst. av barna én gang samme år. Andelen som hadde flyttet mer enn to ganger i løpet av 2011, var i overkant av 3 pst. – eller 90 barn og unge. Her kommer vi innom beredskapshjem. Det har vi hatt en diskusjon om i denne salen tidligere gjennom et forberedt spørsmål. Jeg ser fram til en diskusjon som dreier som om hvordan vi kan få et barnevern der flere barn enn i dag opplever at de får god omsorg. Mange barn er fornøyde. Vi spør barna hvordan de opplever at barnevernet fungerer.