Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2019-12-17:
Det å ha en bolig er utgangspunktet for å kunne ha et godt liv. Det tror jeg alle er enige om. Denne regjeringen har svekket den sosiale boligpolitikken kraftig slik at det har rammet vanskeligstilte hardt. Den andre siden av dette, som vi diskuterer mye mindre, er hvordan vi bor i byområder, i tettstedsområder og i distrikter, hvordan vi lager gode bomiljøer, og hvordan vi unngår sosial segregering i den boligpolitikken vi har. Det er et av hovedpunktene vi ønsker å diskutere når vi snakker om en nasjonal boligplan. At markedet ikke klarer å skaffe bolig til alle, vet vi, og det er ingen løsning – som Høyre foreslår – å gjøre boligene dårligere og ikke-tilgjengelige for funksjonshemmede og eldre. Vi har nok slike boliger i dette landet. Et parti som Høyre vet også hvordan markedsmekanismene virker: Det hjelper ikke å bygge billig, for prisen settes i markedet. Det blir dyrere for den som kjøper. Man lager altså dårligere boliger som blir like dyre. Det er ingen løsning. Vi må begynne å diskutere hvordan vi skal både ha et overordnet blikk på den viktige samfunnsutviklingen i boligmarkedet og også gi kommunene noen redskaper som gjør at de kan sørge for at vi f.eks. får mindre segregering. Jeg trodde kanskje vi alle var enige om det. Det er ganske mye subsidier i boligmarkedet i Norge, sjøl om vi ikke snakker om det. Det er via skattefradraget, og det er det vanskelig å gjøre noe med. Det betyr at dette blir veldig ubalansert overfor dem som ikke får ta del i det. Dette ligger også bak noen av forslagene vi har fremmet, f.eks. om den kommunale eiendomsskatten, som vi foreslår å gjøre mer sosial. Alle gråter krokodilletårer over at den er usosial, men når vi foreslår å gjøre den mer sosial, stemmer flertallet det ned. Når vi mener at de som spekulerer i boliger og kjøper opp flere, skal betale litt mer skatt for det, slik at det kanskje blir litt mindre attraktivt og boligene kommer ut på kjøpemarkedet – slik at prisene kan gå ned – da stemmer man imot. Men man gråter fremdeles krokodilletårer over dem som ikke har råd. Bostøtten blir nevnt. Regjeringen har målrettet den så til den milde grad at man nå ikke må ha mer enn 130 000 kr i årsinntekt i familien for å kunne få den. Jeg tror ingen i denne salen hadde klart seg med det, for å si det sånn. Det er så lite, og sjøl om den har økt litt for de enkelte, har altså boutgiftene økt mer. Jeg tror jeg har sagt det 20 ganger nå: Det er slik tallene er. De er fra Husbanken, og de er tydelige. Startlån: Nei, å utvide startlånsordningen til førstegangsetablerere med betalingsevne vil ikke gjøre det dårligere for de vanskeligstilte. Forslaget går ut på å dele ordningen i to og øke husbankrammen. Det vet representanten fra Høyre veldig godt. Allikevel fortsetter hun å gjenta og gjenta det som er feil, for å stoppe et forslag som er godt, og som vil sørge for at flere av de unge som har muligheten til å kjøpe og komme seg inn på eiemarkedet, og som har råd til å betale lånet, får muligheten til det. Vi er opptatt av at alle skal ha litt frihet i boligmarkedet, og da er offentlige myndigheter, både de statlige og de kommunale, nødt til å gjøre noe annet enn i dag. Derfor fremmer vi disse forslagene. Jeg er også glad for det forslaget som Arbeiderpartiet og Senterpartiet har fremmet, for det går i samme retning. SV kommer sjølsagt til å støtte det forslaget subsidiært. Det tar også opp i seg boligutfordringer i distriktene, som representanten Heidi Greni var oppe og snakket om. Det er ingen tvil om at sentraliseringspolitikken som regjeringen fører, også bidrar til prispress og arealpress, som vi kunne vært foruten. Samtidig er det i noen deler av landet et problem at mange eldre trenger å komme over i en mer egnet bolig, men ikke får solgt huset sitt slik at de kan betale innskuddet i en ny leilighet i sentrale områder, der prisene er mye høyere. Mange av disse eldre er minstepensjonister. Vi trenger også tilskudd til heis, som SV har foreslått. Det er nå behov for å løfte blikket litt og se på hvilke store behov som er der ute, for både å sikre at alle får ta del i å kunne bo trygt, og at vi gjennom boligpolitikken bidrar til at samfunnet blir organisert slik – og at man kan bo slik – at det ikke blir segregering og store forskjeller mellom folk.