Jan Petersen (Høyre), 1999-03-25:
Det er en slags skjebnens ironi at vi i dag, da vi burde ta oss tid til å se tilbake på 50 år med en av de aller mest suksessfulle internasjonale organisasjoner i dette århundret, står midt oppe i en meget alvorlig krisesituasjon. Vi ville vel normalt ha brukt denne dagen til å diskutere de fremtidige oppgavene som NATO skal eller kan ta på seg. Dette teoretiserer vi nå ikke lenger over, dette snakker vi om i de aller mest praktiske termer. Det er kanskje noen som vil undre seg over at Stortinget ikke går enda dypere i debatten om Kosovo-konflikten. Til det har jeg lyst til å si at i dette spørsmålet har Regjeringen konsultert nøye og nitid med Stortinget. Den vet hvor Stortinget står. Og akkurat i dag tror jeg det er svært viktig at det sendes det signalet til Serbia at vi står bak den politikken NATO og omverdenen har lagt seg på. Er det noe man i en alvorlig situasjon ikke bør gjøre, så er det nettopp å innlede en stor diskusjon som bærer i seg en tvil om hvilken vei man ønsker å gå. Det er bakgrunnen for at spontanspørretimen gikk slik den gikk i går, og det er også bakgrunnen for at debatten i dag kanskje ikke alltid treffer de mest sentrale spørsmål som folk er opptatt av. Det er likevel riktig, fordi det er å sende denne beskjeden til Milosevic som er poenget. Det er ikke tvil om at det er en alvorlig humanitær situasjon i Kosovo som har berettiget det NATO nå gjør. Det er et angrep på våre aller mest sentrale verdier. NATO foretar sin aksjon utelukkende etter at det er åpenbart at man ikke kommer noen vei på noen som helst andre måter. Det er ganske tragisk å registrere at FN i denne situasjonen ikke er et svar. Det skulle vi vel alle ha ønsket, men vi må konstatere at slik er det ikke. Og da må ikke det føre til at vi ikke gjør noe, men at vi benytter det instrumentet vi har – NATO. Derfor har dette vært riktig. Selvfølgelig er det mange motforestillinger. Selvfølgelig kan mye diskuteres. Selvfølgelig er det mange risikoer. Men det er ingenting som heter at det er risikofrie engasjementer i så alvorlige konflikter som dette. Et av de spørsmålene som reiser seg som et problem, er forholdet til Russland. Jeg er uten videre enig i det Dag Danielsen sier om at Russland ikke kan styre hva vi skal gjøre her. Det er samtidig viktig at NATO i sin politikk overfor Russland sørger for å være inkluderende. Fridtjof Frank Gundersen var nok svært langt fra virkelighetens verden da han omtalte Dumaen på den måten han gjorde. Jeg har gleden av å være den ene av tre formenn i det organet som er opprettet mellom Dumaen og NATOs parlamentarikerforsamling for nettopp å gå gjennom alle sider av NATO/Russland-samarbeidet, og jeg må si at den beskrivelsen Fridtjof Frank Gundersen gir, på ingen måte er riktig. Man skulle tro at Dumaen bare består av Sjirinovskij-er. Det er ikke tilfellet – heldigvis. Jeg ser mer optimistisk på forholdet til Russland. Jeg tror det er et grunnleggende interessefellesskap mellom Russland og Vesten om å få stabilitet, også stabilitet i forholdet til vest – ikke minst når Russland står overfor en stor økonomisk usikkerhet fremover. Så noen ord om redegjørelsen, som jo er det dagens debatt skulle basere seg på. Jeg må nok si at jeg synes statsministerens redegjørelse på mange måter ikke gav oss det vi var ute etter. Det er mange vanskelige avveininger knyttet til NATOs strategiske konsept som vi burde ha drøftet på en mer grundig måte enn det en åpen redegjørelse inviterer til, i hvert fall slik statsministeren la den opp. Det var et par punkter som ble greit avklart. Det ene er at man ikke vil foreta seg noe substansielt når det gjelder kjernevåpenstrategien. Og det tror jeg er klokt. Det andre er kanskje litt uklart, men jeg håper at statsministerens utsagn om forholdet til EU er slik å oppfatte at det Norge vil søke, er en innflytelse minst av samme kategori som det vi nå har i Vestunionen. Det er jo vesentlig mer ambisiøst enn bare konsultasjonsadganger. Det betyr simpelthen at vi skal sitte inne når de viktige tingene skjer. Jeg vil håpe at det er det statsministeren egentlig mente, og jeg ber ham i så fall om å bekrefte dette. Det er ikke noen tvil om at dette er det Stortinget ønsker seg, hvis jeg oppfattet Thorbjørn Jagland riktig. Jeg har det samme standpunktet, og da er det jo for så vidt rimelig klart hvor Stortinget står i det spørsmålet. Jeg sa at jeg synes det er en del uklarheter, at det er mangel på presisjon, og når jeg møter et utsagn i redegjørelsen om at det må oppnås en balanse mellom den traktatbaserte kjernen i samarbeidet og de nye fundamentale oppgaver knyttet til krisehåndtering og partnersamarbeid, så sier jo det overhodet ingenting. Det springende punktet er jo hva slags balanse man da i så fall tar sikte på å oppnå. Jeg vil advare mot at man forsøker å lage for mange motsetninger mellom disse to oppgavene. Jeg tror i aller høyeste grad at det er to sider av samme sak. Det å tegne forsikringspremien som NATO-samarbeidet innebærer, betyr ikke at det er noen motsetning til det å ta på seg nye oppgaver, snarere tvert imot. Jeg tror det å være relevant i forhold til dagens oppgaver, nettopp er noe som vil styrke viljen til å ta ut forsikringspremien på sikt. Vi burde også hatt en vesentlig grundigere debatt om hvilke interesser som NATO-samarbeidet er velegnet for å håndtere. Oppgaver utenfor artikkel 5 må selvfølgelig vurderes sak for sak. Jeg tror likevel det er hensiktsmessig at vi bruker tid til å diskutere hva slags utfordringer NATO-samarbeidet kan være egnet til å ta vare på. Er det f.eks. velegnet for å håndtere en terroristutfordring? Hvordan ser man i det hele tatt på de nye utfordringer som vil kunne komme fra Kaukasus, Midtøsten og Nord-Afrika? Jeg tror at en grundig debatt på dette området er riktig. Når det gjelder geografisk område, er det klart at artikkel 5 har sin klare geografiske avgrensning. Men det betyr ikke at man ikke har interesser eller kan foreta seg noe når geografien overskrides, slik som det nå gjøres i Kosovo, og slik det ble gjort i Bosnia. Jeg må for øvrig si om mandatspørsmålet at jeg tror det burde vært gjenstand for en noe grundigere vurdering. Jeg tilhører absolutt dem som mener at humanitær nødrett er noe vi her kan legge til grunn, nettopp for å få det riktige rettslige grunnlaget for det som ønskes gjort. Det blir vel ikke så mye diskusjon om utvidelse i dag. Jeg har bare lyst til å si at en av utfordringene på toppmøtet må være å gjøre åpen dør-politikken troverdig. Det ville vært nyttig å se mer på hvordan dette skal gjøres. Det er jo interessant å se at bare for fem år siden mente mesteparten av Stortinget det var høyst uansvarlig å snakke om NATO-utvidelse, og i dag er det helt ukontroversielt. Det er to andre temaer som etter mitt skjønn burde vært drøftet i større detalj. Det er det faktum at forsvarsbevilgningene i en rekke land nå er svært, svært lave. Jeg tror at NATOs statssjefer burde ha den ambisjonen på toppmøtet å bli enige om at det bør være et gulv for forsvarsbevilgninger, og jeg tror også de bør bruke anledningen til å drøfte nøye det … gapet som er i ferd med å oppstå over Atlanteren. Jeg har lyst til å avslutte med å si et par ord om det utvalget statsministeren har foreslått. Jeg har forsøkt å være så positiv jeg bare kan, for jeg mener det er behov for å se på hvilke endringer det nye konseptet måtte medføre. Men det blir sant å si vanskeligere og vanskeligere, og jeg er stygt redd for at regjeringen Bondevik nok en gang peker på utredning istedenfor handling. Når jeg sier det, er det fordi det ikke er mer enn to dager siden Regjeringen hadde sjanse til å ta det første skrittet til å oppfylle det nye konseptet, nemlig å få et øvings- og skytefelt. Det sa Regjeringen nei til, den manglet evne til å handle. Det andre spørsmålet dreier seg om mangel på bevilgninger til å fylle opp den strukturen vi har. Det var der regjeringen Bondevik kuttet blodig i høst. Man kunne fulgt opp ved skikkelig handling. Når det står i mandatet at man skal utrede innenfor realistiske økonomiske rammer, som det heter, er min skepsis svært, svært uttalt. Når vi attpåtil vet at det kommer en melding til våren om operasjoner utenfor kjerneområdet, og vi skal ha en ny langtidsplan for Forsvaret, har jeg en stygg følelse av at det ikke er mangel på steder å komme frem med synspunkter, eller mangel på områder å drøfte nye ting på, det er rett og slett mangel på politikk fra Regjeringens side. Hvis det er det som er mangelen, er det all grunn til å bli bekymret for regjeringen Bondevik.