Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
Saken vi nå har til behandling, dreier seg om finansiering av grunnleggende velferdstjenester, og forslaget består av flere elementer: å innføre statlig finansiering av grunnleggende velferdstjenester i kommunene, innføring av fritt kommunalt skattøre, tilbakeføring av selskapsskatten til kommunene og innføring av et objektivt differensiert innbyggertilskudd. Det er ingenting ukjent i disse forslagene. Fremskrittspartiets helt særegne tilnærming til finansiering av de grunnleggende velferdstjenestene ute i kommunene har vært tema i denne salen ved flere anledninger. La meg likevel komme med noen betraktninger rundt forslagene. Det er ingen tvil om at innføring av et finansieringssystem der staten har det finansielle ansvaret, mens kommunene fortsatt skal ha plikt til å tilby tjenester, vil innebære en kraftig innskrenking i det kommunale selvstyret. Det er i og for seg en ærlig sak, men jeg må få lov til å si at jeg synes at det står i grell kontrast til festtalene om lokalt selvstyre som representantene fra Fremskrittspartiet har for vane å framføre når vi f.eks. diskuterer spørsmål om arealforvaltning i denne salen. Det er nærliggende å konkludere med at det kommunale selvstyret etter Fremskrittspartiets mening skal bestå i fritt å kunne bygge ned strandsonen, mens det å ha ansvaret for både å finansiere og å produsere de tunge og grunnleggende velferdstjenestene ikke lenger skal være en kommunal oppgave. Jeg mener at det er verdt å merke seg. Arbeiderpartiets og resten av flertallets holdning er at muligheten til å gjøre lokale prioriteringer, finne lokale løsninger nær innbyggerne, er en vesentlig del av det kommunale selvstyret. I tillegg til de demokratiske aspektene er det verdt å diskutere hva som blir de rent faktiske praktiske konsekvensene av et slikt forslag. For det første er det liten tvil om at en ren øremerking av denne typen vil gi svakere incentiver til kostnadskontroll og effektiv ressursbruk. Innenfor en samlet ramme for kommuneøkonomien vil det bety et dårligere tilbud der hvor tjenestene ikke er lovfestet og statlig finansiert. For det andre mener jeg at det er all mulig grunn til å frykte kraftig byråkratisering. Man trenger ikke veldig mye fantasi for å se for seg hva slags statlig apparat som skal til for å håndtere en ordning hvor hver enkelt bruker skal ha sitt personlige vedtak om tilskudd etter et statlig kriteriesett. Forverring i brukernes helse og nye behov som oppstår, vil kreve nye vedtak, og er det noe som er sikkert, er det at helsen og behovene endrer seg etter hvert som man blir eldre. Finansministeren skriver om de administrative kostnadene i sitt svar til Stortinget og er bl.a. opptatt av at staten vil måtte utarbeide kriterier for tilskuddene og administrere ordningen gjennom oppfølging og kontroll. Kommunene må på sin side bruke ressurser på søknader og på rapportering til staten. Det er underlig at et parti som vanligvis er kritisk til unødvendig byråkrati, mener at dette er en god idé. Når det gjelder forslaget om objektivt differensiert innbyggertilskudd, vil jeg bare kort kommentere at innbyggertilskuddet utgjør den største delen av kommunenes rammetilskudd og er i utgangspunktet fordelt med et likt beløp per innbygger. Den utgiftsutjevningen som skjer, er ment å kompensere kommunene for forskjeller i utgifter som de ikke kan påvirke selv. Kostnadsnøkkelen bygger på objektive kriterier som sørger for en omfordeling fra lettdrevne til tungdrevne kommuner, og det er selve hovedpoenget med dagens finansieringsmodell. Vår holdning til fritt kommunalt skattøre og tilbakeføring av selskapsskatten til kommunene redegjøres det for i innstillingen, men jeg vil påpeke at kommunene i forbindelse med at ordningen med tilbakeføring av selskapsskatten – da den ble fjernet – ble kompensert med andre inntekter. Til slutt vil jeg gjerne benytte anledningen til å løfte blikket litt. Forslaget om å innføre statlig finansering av grunnleggende velferdsoppgaver innebærer en omfattende omlegging i måten å finansiere kommunene på, og det bryter med det grunnleggende prinsippet om rammefinansiering, som et bredt flertall slo fast i denne salen for 20 år siden. Fremskrittspartiet står helt alene om forslaget, men når det fremmes på nytt ved slutten av denne stortingsperioden, bærer det bud om at det ikke er noe som partiet har tenkt å legge bort i en eventuell regjeringsforhandling. Vi vet fra før at det er fundamental uenighet mellom Høyre og Fremskrittspartiet om finansiering av sykehussektoren, det samme gjelder for samferdselssektoren, og vi ser det nå i kommunesektoren. Vi går spennende tider i møte.