Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-03-11:
Cirka en femtedel av bolighusene på norske gårdsbruk brukes ikke til bolig. Noen står tomme, andre hus brukes som hytter eller fritidsboliger. Diskusjonen om hvordan de tomme gårdsbrukene i Norge bør tas i bruk, er en viktig debatt. Den handler om mer enn grunneiers disposisjonsrett, nemlig om hvordan en skal opprettholde og skape levende bygder. Det har betydning for utvikling både i by og land, og det forutsetter kontinuerlig innsats fra ulike aktører. Jeg takker derfor for interpellasjonen som gir mulighet for å rette oppmerksomheten mot dette spørsmålet. Det er heldigvis slik at mange i dag ønsker å ta del i bygdenes tradisjoner og livsmiljø. Undersøkelser viser at nær 400 000 personer kan tenke seg å kjøpe et småbruk. Mange vil kjøpe en gård for å bo der, mens andre vil bruke den som hytte eller fritidsbolig. Mange ønsker noe mer eller noe annet enn det dagens marked jevnt over kan tilby. De vil ha det vi kan kalle en livsstilseiendom, som er mer enn en tomt, men mindre enn et gårdsbruk. De vil ha en blomstereng og en vedteig. Holdninger som dette bør vektlegges når politikken skal utformes, og det krever at den politiske tenkningen nyanseres. Vi vet at størrelsen og avkastningsmulighetene på landbrukseiendommer varierer, og at mindre eiendommer kan egne seg for slike livsstilsønsker. For mer ressurssterke landbrukseiendommer er grunnlaget for landbruksproduksjon mer avgjørende. For slike eiendommer opplever jeg at det er bred aksept for at eieren må underlegges visse reguleringer og plikter. Slike eiendommer, som ofte har rett til offentlige overføringer, som er avhengig av drift, må forvaltes på en slik måte at det ytes noe tilbake til lokalsamfunnet i form av matproduksjon, næringsutvikling, kulturlandskap, bosetting og levende bygder. Jeg deler ikke representanten Bredvolds kullsviertro på at lovgivningen er årsaken til at gårdsbruk ikke blir bebodd. Jeg tror tvert om at dersom reguleringene skulle bli fjernet, legges det til rette for at mange flere gårdsbruk enn i dag vil bli tatt i bruk som fritidseiendom, og kun som fritidseiendom. Det kan etter min mening være mange årsaker til at eiendommer står tomme. Dels er det vanetenkning – eierne ser ikke mulighetene for salg, og potensielle kjøpere tror ikke det er mulig å få kjøpt. Dels er det familiære, slektskapsmessige, forhold, utsatt arveoppgjør f.eks., dels tror jeg det er manglende tilrettelegging og planlegging. Kommunene ser ikke og utvikler ikke det potensialet mange mindre eiendommer har i et livsstilsmarked. Jeg tror at mye kan gjøres med mer oppmerksomhet og informasjon om dette spørsmålet. Det politiske målet må være å legge til rette for at ressursene de tomme boligene representerer, blir utnyttet for å sikre bosetting i sårbare lokalsamfunn. Etter min mening handler dette om flere ting: Hvis eieren ikke selv bruker gården til bolig eller næring, bør vi stimulere til å få gården eller boligen på salg. I tillegg må de som ønsker å bo i huset, få reell mulighet til å kjøpe, de må ikke konkurrere på pris med eiere som vil bruke eiendommen til rene fritidsformål. Skal bosettingen sikres på sikt, må det dessuten finnes eller skapes arbeidsplasser for dem som skal bo i husene. I 2008 ble det omsatt ca. 2 300 eiendommer med mer enn 5 dekar jordbruksareal eller 25 dekar skog. Omtrent halvparten av disse eiendommene var under de någjeldende grensene for boplikt og priskontroll. Omsetningstallene viser at det innenfor gjeldende regelverk både er tilgang på livsstilseiendommer og på eiendommer for landbruksdrift. Det er en viktig oppgave å ta denne muligheten i bruk på en mer målrettet måte. Resultater kan bare oppnås ved felles innsats fra både lokalsamfunn og storsamfunn, og innsatsen må bygge på et mangfold av virkemidler. Virkningene av innsatsen må ses i et langsiktig perspektiv. Mange kommuner og fylker gjør i dag en solid innsats. Vi må være opptatt av praktiske løsninger som legger til rette for at arbeidet de gjør, kan lykkes. Flere regioner og kommuner har satt i gang et målrettet prosjektarbeid for at fraflyttede bruk får fast bosetting. Jeg har særlig merket meg at noen prosjekter har satset på det som kan kalles «bygdelivsmeglere» – personer og nettsteder som aktivt oppsøker passive eiere med ubebodde gårdsbruk, og som formidler kontakt med personer som ønsker å kjøpe gårder. I praksis har dette vist seg å være en fruktbar tilnærming. Landbruks- og matdepartementet har gitt støtte til flere slike prosjekter. Et eksempel er prosjektet «Lys i alle glas», som er et samarbeidsprosjekt mellom kommuner i Buskerud. Prosjektet har en bred politisk forankring, bl.a. i fylkestinget. Målet for prosjektet var å få til bosetting på 100 flere bruk i løpet av fem år regnet fra 2007. Etter tre år, ved inngangen til 2010, var 40 bruk solgt og 19 utleid til bolig, og de hadde 150 interessenter som ønsket å overta. Dette viser at det nytter å gjøre en målrettet innsats. Som sagt, dette nytter fordi innsatsen er målrettet. Jeg mener det bør satses på denne typen tiltak i større omfang enn det som gjøres i dag. Sammen med målrettet bruk av dagens lovgivning kan dette føre til at de som ønsker det, kan skaffe seg en bolig å bo i uten å bli utkonkurrert av folk som ønsker å kjøpe seg en hytte.