Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-02-12:
Det er blitt fokusert på de universelle menneskerettighetene i debatten. Det hilser jeg velkommen. Jeg vil slå fast: Forsvar og fremme av de universelle menneskerettighetene er en prioritet i norsk utenrikspolitikk, både som egen satsing og som nærvær i alle politikkområder som Regjeringen er opptatt av. Jeg oppfatter at det også er en debatt om de strategiene vi skal følge. Det er også bra. Valg av strategier er viktig og i høyeste grad et politisk spørsmål: Hvordan får vi gjennomslag? Hvordan kan vi best påvirke? Og hvordan nærmer vi oss de fora og møteplasser der andre stiller med holdninger som avviker fra våre? I lys av at menneskerettighetene er universelle og forankret i FN, mener jeg at vi må ha som strategi å engasjere oss og delta der de viktigste diskusjonene føres, der avgjørelsene tas, og der føringene legges. Vårt utgangspunkt må være å søke til kjernen av de viktigste politiske arenaene der vi kan gjøre en forskjell. Det er Regjeringens holdning. La meg så legge til: En slik holdning er selvsagt ingen blankofullmakt eller bevis på at vi vedkjenner oss ethvert resultat av de ulike politiske og folkerettslige prosessene vi deltar i. Slik er det ikke i noen politiske forsamlinger. Vi kan ikke alltid forvente fullt gjennomslag. Vi må noen ganger akseptere å leve med et kompromiss. Men selvsagt går det en grense. Som i alle forhandlinger kan det komme til et punkt der vi vil mene at ingen avtale eller ingen tekst er bedre enn en dårlig avtale eller en dårlig tekst. Men holdningen må være å gå aktivt inn. Det er ikke ofte jeg siterer Fremskrittspartiets syn, men jeg vil her gjøre et unntak og vise til hva representanten Høglund sa i en debatt om vår deltakelse i oppfølgingen av FNs verdenskonferanse mot rasisme: Vi bør «true med å bli», sa Høglund. Inntil videre mener jeg det er en klokere strategi enn å bruke mye tid på å true med å reise, i hvert fall ikke reise fra forhandlingsbordet nå, så lenge dette er helt åpent. Ingen land som deltar i denne prosessen, er i noen som helst tvil om hva som er Norges posisjon. Vi arbeider målrettet for at sluttdokumentet skal styrke vernet mot rasisme og ikke svekke vernet om ytringsfriheten. Som jeg sa i min redegjørelse, skal vi motvirke at en gruppe land bruker denne konferansen til å formulere vedtak som begrenser ytringsfriheten. Så vil jeg si, bare for å rydde opp i begrepene: Det som skjedde av veldig fokus på Israel i 2001, var, så vidt jeg har fått det gjenfortalt, på den parallelle NGO-konferansen som foregikk den gang. Det har noe med ytringsfriheten å gjøre. Vi kan beklage det, men der kom det mange uttrykk fram i debatten mellom mange grupper. Det var bred internasjonal støtte om sluttdokumentet i 2001 – Handlingsplanen mot rasisme og diskriminering. Den hadde full støtte fra alle land, unntatt USA og Israel. Den ble vedtatt av FNs generalforsamling etter at kun disse to hadde distansert seg. Den ble også fulgt opp her, under den forrige regjeringen, på en ordentlig måte. Sluttdokumentet fra 2001 dannet plattform for arbeidet mot rasisme bl.a. i EU, og Norge har gjennomført mange av disse tiltakene. Når det så gjelder å delta i FNs organer: Representanten Larsen gav nærmest en blankofullmakt til å forhandle med Hamas – hun gikk lenger enn det jeg har hørt regjeringspartiene gjøre på dette området – mens hun var skeptisk til dialog innenfor organer som FN. Menneskerettighetsrådet er en slik sak. Jeg mener at vi har ansvar for å arbeide for å få FN til å virke. Dette ansvaret strekker seg langt utover oss selv. Det handler om beskyttelse av utsatte mennesker verden over. Under Bush-administrasjonen valgte USA å stå utenfor og ikke engasjere seg i rådets arbeid. Under Obama har USA varslet at landet vil engasjere seg og ønsker medlemskap. Dette er ikke et perfekt organ. Det at vi møter land som kalles for verstinger, er faktisk en realitet i verden, for slik ser verden ut. Men samtidig er det jo ingen grunn til at vi ikke aktivt skal gå inn og forsøke å påvirke de prosessene som pågår. I det nye menneskerettighetsrådet er det nye mekanismer vi aktivt må utforske og bruke, som f.eks. en gjennomgang av hvert enkelt lands oppfyllelse av sine forpliktelser på MR-området. Det måtte vedtas før – nå er det automatisk. På denne bakgrunn hadde vi nylig en grundig gjennomgang av Russland, Saudi-Arabia og Kina, hvor Norge hadde anledning til å komme med mange kritiske spørsmål. Og som representanten Høybråten sa: Vi må også diskutere vår egen oppfyllelse av reglene. Vi blir også gjenstand for den type gjennomgang. Så vil jeg si: På disse politiske arenaene vil jeg advare mot det jeg synes jeg ser i norsk debatt, nemlig en sviktende tro på våre egne verdier – en frykt for at vi kan komme i mindretall, en redsel for at våre verdier ikke kan la seg forsvare og ha universell virkning. Realiteten de siste årene er en betydelig styrking av de universelle menneskerettighetene, både gjennom regler og opprettelse av domstoler osv. og sterkere gjennomslag for menneskerettigheter i mange land. Tenk at Rwanda har avskaffet dødsstraff – etter de krisene det landet har vært gjennom! Vi skal gå inn i disse debattene med tro på våre verdier, som ikke er vestlige, men universelle. Representanten Vallersnes snakker om at vi er vant med egne verdier fra vår egen kulturkrets. Ja, mange land er vant til det, men det krever også en åpenhet til å se hvordan vi nå kan jobbe med land fra andre kulturkretser som også deler synet på de universelle menneskerettighetene. Så vi skal ha en offensiv holdning, men jeg sier veldig tydelig: Dersom det kommer til et utfall av den såkalte Durban II-konferansen som begrenser ytringsfriheten, stiller ikke Norge opp på det. Det er helt selvsagt. Men vi er ikke der i dag. Det er Russland som nå leder arbeidet med sluttdokumentet. EU er med for fullt. Vi skal også vite at når dette handler om rasisme, er det mange land, bl.a. land som tidligere har hatt kolonier, som kan ha motiver mot denne konferansen, fordi bl.a. spørsmål om ansvar for slaveri osv. kommer opp. Her er det derfor en kompleks dagsorden, hvor jeg ønsker å ha Norge aktivt deltakende, helst helt til vi får et dokument alle kan akseptere, og med maksimal påvirkning. Til representanten Høglund: Forvirringen er nå komplett rundt Fremskrittspartiets syn på UNRWA. Han har jo helt rett i at vi ikke kan kutte i bevilgningen til UNRWA nå. Det sier denne talsmannen nå både i pressen og i salen, og han bruker mitt begrep: UNRWA er «livlinen». Han sier at å kutte til UNRWA nå er «uansvarlig». Jeg har sjelden hørt en fremskrittspartitalsmann kalle sin formann uansvarlig. Siv Jensen sa i en debatt med meg den 13. januar: Vi står ved vedtaket om å kutte med 50 pst. i 2009. Det er nå! Hun sa etter at Høglund hadde sagt i avisen at det ikke var aktuelt å kutte nå: Vi står ved vedtaket. Det var 90 pst. kutt i 2008, og 50 pst. i 2009. Det er uansvarlig politikk, og vi må inntil videre legge til grunn at det er formannens ord som gjelder. Representanten Høglund viste til debatt i US Congress om UNRWA. Ja, der er det debatt, men USA under Bush har hvert år økt bevilgningen til UNRWA, for også han ser at dette er livlinen. Til representanten Vallersnes vil jeg si: Jeg omtalte nedrustning – et prinsipielt viktig felt i min redegjørelse. Vi står ved, i tett samarbeid med Tyskland innen NATO, å drive nedrustningsagendaen. Vi har gjennom 7-landsinitiativet lagt et bredt faglig grunnlag – som vi vet nå ligger på Obama-administrasjonens bord – i samarbeid med ledende miljøer, og vi kommer til å følge det opp nøye i tiden framover. Representanten Høybråten sier at vi bør få internasjonale beskyttelsesmekanismer. Ja, slik burde det vært på Sri Lanka i den desperate situasjonen som er der. Samtidig vet vi hvilke tragedier som har skjedd bl.a. i tidligere Jugoslavia med såkalte «safe areas» som ikke lot seg beskytte. Realiteten i dag er jo at Sri Lankas regjering, som har en kraftig våpenmakt, ikke tillater at det kommer inn noen som kan utgjøre en slik motmakt. Det er fortsatt stor tvil om FN og Det internasjonale Røde Kors i det hele tatt har adgang. Så kan jeg igjen bare bekrefte at vi ser på religionsfrihet som en frihet som skal forsvares, blant andre menneskerettigheter, og det viser at det er et bredt spekter av menneskerettigheter. De står ikke over hverandre, de må forsvares i bredde. Overfor representanten Haga vil jeg bare bekrefte at det er Regjeringens politikk at Doha-forhandlingene bør sluttføres. De startet i 2001 og har vært gjennom mange bølger på veien. Jeg tror at ikke minst for de fattige landene ville det være et dramatisk tilbakeslag om man nå trakk i brekket og nullet ut alt det som ligger i forhandlingsgrunnlaget som ikke trer i kraft før alt trer i kraft. Så det viktigste nå er å gjøre veien kort til en sluttføring av den avtalen. Så får vi ta en debatt om hva som er neste steg, både om innretningen av forhandlingene, innføring av f.eks. anstendig arbeid, mer fokus på miljø og klima og overføring av teknologi. Men vi kan ikke bebyrde den dagsordenen med dette nå – det er min mening. Til slutt vil jeg si til representanten Larsen, som mener at jeg ikke omtalte mangel på koordinering som et problem i Afghanistan, at da har hun ikke hørt hva jeg sa. Ett av hovedproblemene er manglende koordinering. Vi forpliktet oss i Paris til bedre koordinering. Det er tegn som tyder på at det nå skjer under FNs ledelse, men det gjenstår fortsatt mye på det området. For øvrig mener jeg at representanten Trettebergstuen ennå ikke fikk svar fra representanten Larsen når det gjelder to motstridende realiteter i Venstres ønsketenkning. Det er ikke alltid uvanlig på disse områdene når det gjelder Venstre – ja takk, begge deler. Men vi kan altså ikke, slik representanten ønsker, både øke antall soldater i Afghanistan og sende flere soldater til Kongo. Det har ikke Norge kapasitet til i dag, og det er heller ikke en sprik som Regjeringen vil gå inn i.