Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2012-12-14:
Det er en betimelig debatt, men det er også en debatt som spenner over et veldig bredt spekter av problemstillinger, som representanten Ine M. Eriksen Søreide har tatt opp her i Stortinget i dag. Utgangspunktet tror jeg må være en erkjennelse av at Stortingets ambisjoner når det gjelder å sende soldater i internasjonale oppdrag, har vært langt større enn Stortingets evne til å følge opp dem som har gjort en slik tjeneste i ettertid. Det har Stortinget ved flere anledninger drøftet, med utgangspunkt i en slik erkjennelse. Det er laget tiltak, det er laget en handlingsplan, og det har vært oppfølging av dette både fra skiftende statsråders side og fra Stortingets side. Like fullt har vi denne debatten her i dag, og jeg tror den kommer fordi det fortsatt er slik at det er et misforhold mellom vår evne og vilje til og ambisjon om å sende soldater ut og vår evne og vilje til og ambisjon om å ta dem imot når de kommer hjem. Det er et langsiktig arbeid, og det er et arbeid som har vært og vil bli voksende. Erkjennelsen av det tror jeg er veldig viktig å legge til grunn for det man skal gjøre framover. Slik vår politikk når det gjelder bidrag i internasjonale oppdrag har blitt utviklet, kommer dette til å bli en stadig stigende del av det ansvaret vi som storting må ta – og som regjering og forsvarsminister må ta – ved å sende soldater ut. Jeg har bedt om ordet for å kommentere en spesiell del av denne brede problemstillingen. Det går på forholdet mellom bruk av det ordinære apparat og utvikling av spesiell kompetanse og spesielle organisasjonsløsninger for å ivareta veteranene. Jeg tror at vi er nødt til å gjøre en vurdering av, slik interpellanten har gitt uttrykk for, om ikke vi er kommet til et punkt hvor omfang og kompleksitet i tjenestene som veteranene har behov for, i årevis etter at de har kommet hjem, tilsier en annen type tilnærming enn den jeg i utgangspunktet vil forsvare i enhver sammenheng, nemlig at det generelle apparat bør være det som tar vare på veteranene også. Jeg vet at vi har utviklet tjenester, rådgivningstjenester osv., og én-dør-prinsippet og alt dette, men jeg vil si, med utgangspunkt i det arbeidet jeg har hatt for egen del i helsetjenesten og i folketrygdens forvaltning – krigspensjonskontoret i Rikstrygdeverket var nevnt, som jeg i sin tid hadde ansvaret for – at jeg tror at dimensjonen i dette, kompleksiteten i dette, tilsier at vi er nødt til å tenke annerledes om organisering. Det er ikke særomsorg, særtjenester eller særbehandling, men det er rett og slett å ta på alvor at det er en særlig kompleks problemstilling som skal behandles. Vi er nødt til å se det fra veteranenes synsvinkel, og når vi ser det offentlige apparatet fra veteranenes synsvinkel, fungerer det ikke tilfredsstillende, slik det er organisert i dag. Derfor vil jeg på generell basis støtte interpellantenes forslag og perspektiv, nemlig at vi må tenke nytt i retning av å spesialisere og skreddersy tjenester for veteranene både i helsetjenesten, i sosialtjenesten og i trygde- og pensjonssektoren. Det betyr ikke at det ikke er behov for spesialistkompetanse av mer generell karakter, som også andre grupper har behov for, men det handler om å organisere ikke bare én dør, men et bakland bak den døra som fortsatt er tilegnet veteranene. Det er mitt bidrag til dagens debatt.