Ola Elvestuen (Venstre), 2017-04-18:
På vegne av saksordføreren, Trine Skei Grande, vil jeg først takke komiteen for godt samarbeid i denne saken og også takke Afghanistan-utvalgets leder og medlemmer for den rapporten som de har lagt fram. Det norske engasjementet i Afghanistan har vært en av våre tyngste internasjonale operasjoner noensinne, med betydelige menneskelige og økonomiske bidrag. Komiteen vil først og fremst anerkjenne innsatsen til de nærmere 10 000 nordmenn som har deltatt i operasjoner i Afghanistan, herunder norske militære, politi, bistandsarbeidere og andre sivile. Tolv nordmenn har mistet livet, ti av disse var norske soldater i tjeneste for Norge. Mange er skadet. En samlet komité ønsker å uttrykke en ærbødig takk til dem som ga sitt liv – eller som har blitt skadet – på oppdrag i Afghanistan, og vår dypeste medfølelse med de pårørende og deres familier. Av respekt for alle som har deltatt, og ikke minst for dem som har mistet livet, er jeg glad for at Stortinget i dag har en debatt om det norske bidraget i Afghanistan. Stortinget ba i 2014 regjeringen om å ta initiativ til en uavhengig og helhetlig gjennomgang av Norges engasjement i Afghanistan, dette med bakgrunn i et representantforslag fra Trine Skei Grande, André N. Skjelstad og meg selv. Afghanistan-utvalgets rapport omhandler Norges innsats i Afghanistan fra 2001 til 2014. Rapporten er grundig og til dels svært kritisk. For Norge var engasjementet i Afghanistan krevende. Norge var en liten aktør i det store, internasjonale engasjementet. Afghanistan-utvalget har vurdert resultatene av Norges innsats sett opp mot de tre uttalte hovedmålene: å ivareta forholdet til USA og NATO, å bidra til internasjonal terrorbekjempelse og å bidra til statsbygging og utvikling. Rapporten ser bl.a. på innsatsen i Faryab, fredsdiplomati og det kombinerte bidraget fra spesialstyrkene og Etterretningstjenesten. Den peker på lærdommer for framtidige bidrag i internasjonale operasjoner, først og fremst i sårbare stater. Rapporten gir et godt grunnlag for å evaluere effekten av bidragene som er gitt, men er enda viktigere som verktøy for framtidig innsats, både i Afghanistan og andre steder. Det er viktig å understreke at engasjementet i Afghanistan ikke er avsluttet, men at det fortsatt pågår, og at det er både krevende og risikofylt. Videre er det viktig at vi tar med oss lærdommene fra Afghanistan inn i andre internasjonale operasjoner. Både utenriksministeren og forsvarsministeren tok i sine redegjørelser utgangspunkt i rapporten fra Afghanistan-utvalget, og det er viktig at rapporten legges til grunn i det videre arbeidet. Komiteen er enig i at lærdommene fra Afghanistan må systematiseres og tilpasses nye utfordringer vi står overfor. En samlet komité deler bekymringen for situasjonen i Afghanistan og erkjennelsen av at det vil være nødvendig med internasjonale bidrag i mange tiår framover. Afghanistan er fortsatt et av verdens fattigste land. Konflikt og korrupsjon begrenser økonomisk vekst, og landet vil være avhengig av internasjonale bidrag. Bekjempelsen av fattigdom henger sammen med kampen mot korrupsjon. Korrupsjonen må bekjempes dersom man skal klare å nå fram med hjelp til dem som trenger det. En samlet komité viser til utenriksministerens understrekning av at sikkerhets- og alliansepolitikken må være en grunnstein i det norske Afghanistan-engasjementet. Komiteen understreker at det var anvendelsen av NATO-paktens artikkel 5 og FNs sikkerhetsråds anerkjennelse av USAs rett til selvforsvar som ga grunnlag for det norske engasjementet. Angrepet i USA 11. september 2001 ble opptakten til et stort og omfattende sivilt og militært internasjonalt engasjement i Afghanistan, med USA som den tyngste premissleverandøren. Norges bidrag utgjorde en liten del. Norge måtte derfor i hovedsak forholde seg til rammer fastsatt av andre. Det fantes likevel et handlingsrom i utformingen av de norske sivile og militære bidragene. Når det gjelder det mer langvarige engasjementet i Afghanistan, har imidlertid andre hensyn vært mer framtredende. Byggingen av en stabil og demokratisk afghansk stat har vært en viktig del av det norske engasjementet. Det tar imidlertid tid å utvikle en moderne, stabil og demokratisk stat, og selv om engasjementet i Afghanistan har vært langvarig, er demokratibygging noe som må skje over enda lengre tid. Komiteen mener at ambisjonsnivået her har vært for høyt, og at et mer realistisk mål ville vært å bidra til en prosess i Afghanistan i retning av økt stabilitet og demokratisk utvikling. Som påpekt av utenriksministeren i hans redegjørelse, er Afghanistan et land med store utfordringer og med store avstander mellom sentralmakt, lokale myndigheter og lokale maktutøvere, noe som gjør demokratibyggingen enda mer krevende. Den norske bistandsinnsatsen i Afghanistan har vært betydelig. I perioden 2001–2014 har Norge brukt 8,4 mrd. kr til sivile formål. Innsatsen har vært en del av en bredere internasjonal innsats for å bygge en demokratisk stat, en målsetting som ikke er innfridd i dag. Komiteen merker seg at det i Afghanistan-utvalgets rapport anføres at bistandsvolumet i seg selv ble det viktigste bistandsmålet, og at det samlede bistandsvolumet ble mye høyere enn svake afghanske institusjoner kunne håndtere, noe som bidro til korrupsjon og bistandsavhengighet. Et bredt flertall i komiteen vil understreke at det til tross for alle svakheter som påpekes av Afghanistan-utvalget og i statsrådenes redegjørelser, har vært en positiv utvikling i Afghanistan. Det er en demokratisk utvikling, om enn skjør. Sivilsamfunnet har utviklet seg, og antallet frie medier har økt betraktelig. Kvinners rettigheter har på en del områder blitt styrket, og jenter har større tilgang til utdanning enn tidligere. Helsetilstanden har blitt bedre og infrastrukturen langt mer utbygd. Bistanden har gitt resultater på noen områder, særlig innen helse og utdanning. Komiteens flertall vil også framheve det aktive norske fredsdiplomatiet i Afghanistan. Norge tok tidlig kontakt med Taliban for å legge til rette for å etablere grunnlag for forhandlinger i Afghanistan. Selv om det ikke er oppnådd noen løsning i Afghanistan, tilsier Norges erfaringer på dette området at fredsdiplomatiet bør videreføres som et sentralt mulig norsk bidrag i andre konflikter. Utenriksministeren påpekte i sin redegjørelse at koordineringen av den militære og sivile innsatsen i Afghanistan har vært krevende, men at Utenriksdepartementet og Forsvarsdepartementet i dag er bedre koordinert enn de var tidligere. Komiteen slutter seg til viktigheten av koordinering av militære og sivile bidrag og understreker behovet for tydelige retningslinjer for rollefordelingen mellom militære og sivile myndigheter. Komiteen mener samtidig at en erkjennelse av at et land kan ha behov for både sikkerhetstiltak og utviklingsrelatert innsats, ikke må medføre en så stor grad av koordinering at roller blandes. Et flertall i komiteen vil advare mot en integrering av militær og sivil innsats. Flertallet vil understreke behovet for langt bedre koordineringsmekanismer, men viser samtidig til Afghanistan-utvalgets rapport, hvor det påpekes: «Den norske linjen med et klart skille mellom sivil og militær innsats er prinsipielt godt begrunnet i ønsket om å unngå at bistandsprosjekter rammes av væpnet strid.» Den praktiske gjennomføringen av et slikt skille må gi langt bedre resultater. Når det gjelder bruken av lokalt ansatte i internasjonale operasjoner, støtter komiteen forsvarsministerens understrekning av at bruk av sivile lokalt ansatte til stridende oppgaver ikke skal forekomme. Varig fred og stabilisering i Afghanistan krever en politisk løsning som også inkluderer Taliban. Utenriksministeren er tydelig på at løsningen må være inkluderende og ikke gå på bekostning av menneskerettighetene, herunder kvinners rettigheter og jenters rett til utdanning. Det mener komiteen er en krevende målsetting, når vi ser hvordan Taliban, som aktivt undergraver kvinners rettigheter, styrker seg politisk og militært. Komiteen mener det er avgjørende at naboland i regionen involverer seg i arbeidet med å finne en løsning i Afghanistan, og at det særlig er viktig å involvere Pakistan. Norge må derfor jobbe sammen med det internasjonale samfunnet for å sikre at Pakistan blir en positiv bidragsyter inn i arbeidet med å finne en omforent løsning i Afghanistan. Evalueringen av det norske engasjementet i Afghanistan kom etter initiativ fra Stortinget, og jeg oppfatter at det er bred enighet om nytten av evalueringen som er gjennomført. Det er derfor naturlig at Stortinget vurderer om det bør etableres en ny praksis der det alltid gjennomføres evalueringer i etterkant av norsk militær deltakelse i internasjonale operasjoner. I komiteen er det bare et mindretall som tar til orde for dette. Det er imidlertid et flertall som ønsker en form for evaluering av den norske deltakelsen i Libya. Uenighetene går på hvilken form en evaluering skal ha, og først og fremst om den skal være ekstern. Men jeg håper at vi i dag kan få flertall for at det nå igangsettes en evaluering av også den norske deltakelsen i Libya i 2011. Til slutt en viktig presisering: Ved en feil har Venstre blitt stående inne i en merknad i innstillingen hvor det konkluderes med at krigen i Afghanistan var et feilgrep. Det må jeg få korrigere. Venstre mener at det norske bidraget ikke i tilstrekkelig grad har bidratt positivt til utvikling eller demokratisering i Afghanistan, men vil ikke karakterisere den norske innsatsen i Afghanistan som et feilgrep.