Henning Warloe (Høyre), 2011-11-24:
Foregående taler kan umulig ha satt seg inn i grepene i Høyres alternative statsbudsjett. Denne finansdebatten skjer mot et bakteppe av stor økonomisk uro i Europa. En voksende krise kan også bli alvorlig for norsk eksportindustri og dermed slå inn i norsk økonomi. At Norge er et høykostland, gir oss en konkurranseulempe. Det eneste som kan kompensere for dette, er satsing på kompetanse, innovative produkter og tjenester, forskning og utvikling. I statsministerens nyttårstale for 2010 var det ett budskap som gikk igjen utallige ganger: «Kunnskap trumfer alt.» Man skulle tro at en slik tale ville innevarsle en storstilt satsing på kunnskap, utdanning og forskning i Norge. Slik gikk det ikke. Særlig når det gjelder forskning, er det lave ambisjoner og tafatthet som preger regjeringens politikk for tiden. Norge ligger på bunnen i Norden når det gjelder forskning, både regnet i prosent av brutto nasjonalprodukt og per innbygger. Når mange land rundt oss er rammet av økonomisk krise og må kutte i offentlige budsjetter, skjermer de forskningsbudsjettet. Dette skjedde bl.a. i Storbritannia i fjor. Dette er utgiftene som skal få oss ut av krisen, var den britiske finansministerens forklaring da budsjettet ble presentert. Mange land har til og med klart å øke satsingen på forskning kraftig i årene etter finanskrisen. Land som Tsjekkia, Østerrike, Estland og Portugal har i årene 2008–2010 hatt en økning i forskningsbudsjettene som er det tredobbelte av Norges. EUs neste rammeprogram for forskning, som starter i 2014, vil få et budsjett som er 50 pst. større enn det som avsluttes i 2013. Nettopp i vanskelige tider satses det altså mer for å utvikle kunnskap for fremtidig vekst og velferd i mange land rundt oss – «kunnskap trumfer alt», i praksis altså. I Norge skjer det motsatte, med null i realvekst både i år og til neste år. Finanskomiteens leder, fra Arbeiderpartiet, er opptatt av å følge handlingsregelen og holde stramme budsjetter. Det er også vi i Høyre. Men Torgeir Micaelsen forteller bare halve sannheten om handlingsregelen, nemlig hvor mye penger som kan brukes i de årlige budsjettene. Men stortingsflertallet var i 2001 også enig om at oljepengebruken først og fremst skulle brukes til å styrke verdiskaping og vekstevne i norsk økonomi. Derfor ble investeringer i infrastruktur, forskning og utvikling og skattelettelser for næringslivet prioritert. Dette har regjeringen ikke fulgt opp. Norge har isteden hatt en gigantisk kjøpefest der 140 mrd. oljekroner er faset inn i statsbudsjettene siden 2005. Regjeringen har ikke klart å utnytte det enestående økonomiske handlingsrommet den har hatt til å gjøre investeringer som kan styrke verdiskaping og konkurransekraft i fremtiden. Resultatene ser vi dessverre allerede i dag. Både når det gjelder konkurranseevne og innovasjonsevne, har Norge under rød-grønn regjering falt på de internasjonale rangeringene – altså det motsatte av det som er nødvendig når våre kostnader har økt mer enn hos våre konkurrenter. Dette er fakta, og de bekymrer oss i Høyre. Det er, dessverre, ikke svartmaling. Pussig nok har regjeringen en forskningsminister som bruker all sin energi på å forklare hvorfor det er flott og tilstrekkelig med nullvekst, og hvorfor det var riktig å avvikle Forskningsfondet og kutte ut gaveforsterkningsordningen – en ordning som har gitt 1,3 mrd. kr i gaver til viktig norsk forskning de siste årene. Når regjeringen selv ikke prioriterer forskning høyt nok, burde den i hvert fall ikke gjøre det vanskeligere for andre å bidra. Derfor har det uvanlige skjedd, at alle de fire opposisjonspartiene har gått sammen i et fellesforslag om både et nytt og forbedret forskningsfond og en videreføring av gaveforsterkningsordningen. For Høyres del er forskning samlet en av de viktigste prioriteringene i vårt alternative budsjett. Hele 800 mill. kr flytter vi over til en sterk og ambisiøs satsing på forskning. Vi er overbevist om at investering i forskning og utvikling gir større konkurransekraft og innovasjonsevne i fremtiden. Skal vi opprettholde et konkurransedyktig norsk næringsliv som kan finansiere velferden i fremtiden, er det nødvendig politikk. Men det burde ikke være nødvendig med økonomisk krise som bakteppe for å se slike sammenhenger.