Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Det er bred enighet om at vi rundt oss har en rekke uløste transportoppgaver. Noen steder mangler veg, andre steder har for dårlig veg. Derfor bygger vi systematisk ut det norske vegtransportsystemet. Ressursbruken i samferdselssektoren må selvfølgelig innpasses i vår samlede økonomiske politikk. Det betyr at nivået på investeringene i bl.a. veger må tilpasses det samlede aktivitetsnivået, og at disse investeringene må prioriteres i forhold til andre viktige samfunnsoppgaver. Ved inngangen til denne stortingsperioden visste vi at det var behov for å dempe presstendensene i norsk økonomi, og det var bred enighet om at det nå var tid for å sette eldre og helse øverst på den politiske prioriteringslisten. Dette var bakgrunnen for de samferdselsplanene som regjeringen Jagland la fram våren 1997, og det er grunnlaget for Arbeiderpartiets samferdselspolitikk denne perioden. De nåværende regjeringspartiene uttalte seg foraktelig om det investeringsnivået som Arbeiderpartiet la opp til. Bare på vegsektoren ble det lovet 5,3 milliarder kr mer denne perioden hvis bare Kristelig Folkeparti og Senterpartiet fikk gjennomslag for sin vilje sammen med Høyre. Løftene ble bekreftet etter at partiene kom i regjeringsposisjon – men de er ikke holdt. Tvert imot la Regjeringen opp til et kutt i riksveginvesteringene på 10 pst. fra 1998 til 1999, og de fikk Høyres og Fremskrittspartiets støtte til et økonomisk opplegg med klare kutt på samferdselssektoren. I Sunnmørsposten 19. april i år slapp så den nye samferdselsministeren «katta ut av sekken». Statsministeren hadde overfor samferdselsministeren gjort det klart at han ikke skulle ha noen forhåpninger om noe løft i samferdselsbevilgningene i årene framover. Beskjeden fra samferdselsministeren var at «folk må innstille seg på at vi blir liggende på det lave nivået som vi er på i dag». Ja, rapportene fra fylkene er sågar at man nå bes planlegge neste periode ut fra videreføring av årsrammene for 1999, noe som eventuelt er langt lavere enn rammene i inneværende periode, som de nåværende regjeringspartiene kritiserte så sterkt. Man trenger ikke noe inngående kjennskap til samferdselssektoren for å slå fast at den lokale viljen til nye investeringer går langt utover de rammer Regjeringen legger opp til. Muligens for å dekke over avstanden til egne løfter har så Regjeringen valgt en ny vri: spleis og dugnad. Representanter fra Regjeringen har reist land og strand rundt og tent nye håp, og Fjærvoll fortsetter i kjent stil: «Jeg har ingen skrupler med å peke på bompenger som en god løsning.» Og rundt om i landet har man tatt imot utfordringen, i tillit til at gode initiativ belønnes med gjennomføring. Store prosesser er satt i gang, til dels opprivende debatter om bompengeprosjekter gjennomføres – for Regjeringen vil jo være med på «spleis og dugnad». Det er nå over 70 nye bompengeprosjekter under planlegging. Dette er vel og bra for prosjekter som er 100 pst. bompengefinansiert, men det er jo knapt noen. Forutsetningen – og forventningen – er statlig delfinansiering på minst 50 pst., og da blir spørsmålet til Regjeringen: Hvor er disse pengene? Regjeringen legger jo ikke opp til å holde vegplanen, langt mindre til å innfri sine egne løfter til mange prosjekter utover vegplanen, og langt mindre til 70 prosjekter utover det igjen. Regjeringen skaper forventninger som den selv vet den ikke kan innfri. Først bryter Regjeringen løfter gitt før valget, så bryter Regjeringen forventninger skapt etter valget. Eller er statsråden beredt til å holde oppe forventningen om statlig medfinansiering i alle prosjektene? Arbeiderpartiet er positivt til bompengefinansiering, men vi må se prosjektene i sammenheng, slik at det ikke blir urimelige belastninger for bilistene på enkelte strekninger. Man må kunne komme opp i fjerde gear før man møter en ny bomstasjon. I tillegg må selvfølgelig statens andel av bompengeprosjektene inngå i den samlede prioriteringen av vegmidlene. Bompengefinansiering er ikke en snarvei til penger fra statsbudsjettet. Det er mange godt begrunnede lokale bompengeinitiativ. Arbeiderpartiet har f.eks. vært en pådriver for å avlaste vegsystemet i Oslo-området gjennom utbygging av et bedre kollektivtransporttilbud. Vi mener at en plan bygd på prinsippene i Oslopakke 2 er nødvendig. Regjeringen har et selvsagt ansvar for at saken er vel forberedt og alle relevante spørsmål avklart før den legges fram for Stortinget. Men jeg legger ikke skjul på at vi er forundret over at viktige spørsmål først reises ett og et halvt år etter at departementet fikk planen, etter at kommunestyrer, bystyre og fylkesting har behandlet den, og etter det tidspunkt Regjeringen tidligere har lovt den framlagt. Arbeiderpartiet mener også at det er behov for å bedre transporttilbudet langs E6 og E18 i Østfold, og ser positivt på arbeidet med en såkalt Østfold-pakke. Vi vil være beredt til å behandle denne saken når Regjeringen finner at den har grunnlag for å legge den fram, slik vi har vært beredt til å behandle transportplanen for Nord-Jæren, som skal behandles her i dag. Samtidig må vi alle erkjenne at vi står overfor et dilemma. Stortinget har lagt stor vekt på at det neste år for første gang skal legges fram en samlet nasjonal transportplan. Det legges nå betydelig arbeid i etatene og i alle fylkeskommunene for å samordne behandlingen og foreta nødvendige prioriteringer. Så sier samferdselsministeren i det samme intervjuet med Sunnmørsposten at de som «ønsker en rask realisering av et samferdselsprosjekt, utenom ordinærplanene, må bruke bompenger». Hva betyr det? Betyr det at Regjeringen legger opp til én prosess hvor fylkeskommunene nøye prioriterer og samordner, og en annen prosess som – for å bruke statsrådens egne ord – går «utenom ordinærplanene»? For den videre behandling er det avgjørende viktig for Stortinget å vite hvordan Regjeringen vil sikre samordning og prioritering, ellers kan vi fort oppleve enten at behandlingen av de ulike bompengeprosjektene blir en parodi fordi de ikke gis innhold, eller at behandlingen av transportplanen blir en parodi fordi vesentlige deler av planrammene er fordelt utenom planprosessen. Ett år før behandlingen av transportplanen ser vi følgende bilde: Planrammene som nå legges til grunn for arbeidet med planen for neste periode, er klart lavere enn rammene i Jagland-regjeringens vegplan som sentrumspartiene kritiserte så sterkt. Statsministeren ser ut til å ha gjort det klart at Regjeringens budsjettopplegg i denne stortingsperioden vil gi lavere veginvesteringer enn Jagland-regjeringens vegplan. Det betyr at Regjeringen legger opp til å utsette prosjekter som ligger i vegplanen. Det betyr en binding inn i neste planperiode. Investeringsnivået fører til urasjonell framdrift. Staten har et etterslep i forhold til sine forpliktelser i henhold til inngåtte bompengeavtaler. Dette var viktige begrunnelser for at Arbeiderpartiet foreslo en økning i investeringsrammene for 1999. Etterslepet i forhold til regjeringspartienes egne løfter er særskilt store. Vegplanen har en tidshorisont på ti år. Dette gir klare føringer for innretningen og konkretiseringen av planen for de neste fire år. Regjeringen har varslet at den vil legge fram ulike pakker av stort omfang. Regjeringen har skapt forventninger om å imøtekomme lokale bompengeinitiativ av enda større omfang. Det skjer nå en omfattende behandling av transportplanen rundt om i fylkeskommunene, som naturligvis skaper forventninger om at de lokale prioriteringene får gjennomslag. Kort sagt: Regjeringen er i ferd med å bringe seg inn i en forventningsboble. Samtidig må Stortinget vite hvordan Regjeringen vil samordne sin samferdselspolitikk, slik at Regjeringen har en klar linje som Stortinget kan forholde seg til. Da blir det vitalt for Stortinget å få vite: Hvis Regjeringen vil videreføre dagens investeringsnivå, betyr det at den nåværende vegplanen ikke kan gjennomføres? Er det Regjeringens mening? Og hvordan vil Regjeringen i så fall legge fram for Stortinget omprioriteringene i forhold til planen? Hvordan vil Regjeringen følge opp sitt eget initiativ om «spleis og dugnad»? Hva mener Regjeringen med at «de som ønsker rask realisering av et samferdselsprosjekt, utenom ordinærplanene, må bruke bompenger»? Skal ikke statens andel av bompengeprosjektene prioriteres i forhold til andre prosjekter, som før? Og ikke minst: Hvordan vil Regjeringen koordinere oppfølgingen av løpende saker i forhold til behandlingen av Nasjonal transportplan? Hvordan vil den sikre en seriøs og helhetlig behandling av den nasjonale transportplanen som vi alle nå spent venter på?