Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2012-06-05:
Jeg vil også takke utenriksministeren for en bred og god redegjørelse om situasjonen og utfordringene i Afghanistan. Etter mer enn ti års omfattende innsats står vi foran en nedtrapping og avvikling av vårt militære engasjement i landet. Ansvaret for sikkerheten skal gjennom det kommende året i sin helhet overføres landets egne myndigheter. Vi skal være der ennå en stund, men da i enda sterkere grad som en mentor, en veileder, for de styrkene som i framtiden må ta ansvaret for sikkerheten til sin egen befolkning. Utenriksministerens redegjørelse pekte på en god måte på hva som er oppnådd gjennom snart ti års sivil og militær innsats, samtidig som den understreket dybden og alvoret i de utfordringer som fortsatt ligger foran oss, og ikke minst foran afghanerne selv. Det er ikke vanskelig å finne nedslående sider ved situasjonen i Afghanistan – sist ved det omfattende angrepet i Kabul for ikke lenge siden. Men dette viste også det som gir håp: Afghanerne evnet å slå dette angrepet tilbake ved egne styrker. Slik er situasjonen i Afghanistan. Det finnes mye å bekymre seg over, men det finnes også mange positive trekk: Ni millioner barn får skolegang, 40 pst. av dem jenter. De har en økonomisk vekst på opptil 9 pst. årlig. De har et betydelig bedre veisystem. Det er strøm i Kabul i dag, noe det ikke var for ti år siden. I «vår» provins, Faryab, er også mye blitt bedre. Da utenriks- og forsvarskomiteen besøkte landet i vinter, var kanskje det gledeligste kvinnene som deltok under vårt møte med guvernøren og presenterte sine ønsker: et kvinnehus, en park å leke i for barn og mulighet for at provinsens kvinner kunne reise ut, bl.a. til Norge, for å hente impulser og lærdom. Den store usikkerheten er jo om de framskritt vi ser, fortsetter og blir en varig del av utviklingen når afghanske myndigheter må ta det fulle og hele ansvaret i eget hus. I Kabul møtte vi optimisme – kvinnelige politikere som mente at kvinnene i Afghanistan ikke ville finne seg i å bli umyndigjort og marginalisert, som de var under Taliban – men også pessimisme, frykten for at Karzai ville forhandle bort kvinnenes rettigheter i en fredsavtale med Taliban. Derfor er det grunn til å understreke den forpliktelse som vil ligge i den avtalen som skal undertegnes mellom Norge og Afghanistan om et strategisk, langsiktig utviklingssamarbeid når det gjelder respekten for menneskerettigheter og kvinnenes plass i samfunnet. Regjeringen vil ha Arbeiderpartiets støtte – og jeg går ut fra, også støtte fra de andre partiene her i salen – til at vi ikke overlater afghanerne til seg selv etter 2014. Vi skal fortsatt bistå med den sivile utviklingen, på samme nivå som til nå. Vi skal fortsette å hjelpe til med demokratibygging, landsbyutvikling, utvikle skole og helsestell og støtte opp under kvinnenes rettigheter. Det er måten vi skal gjøre vårt på for å sørge for at det som til nå er investert, gir grunnlag for en bedre framtid i dette herjede landet, og motvirke at alt er bortkastet. Men det forutsetter at afghanerne selv velger å bygge videre på en demokratisk utvikling – at de vil en framtid hvor universelle menneskerettigheter ligger til grunn for utviklingen, og hvor kvinnene respekteres som likeverdige og ikke igjen behandles som annen- eller tredjerangs borgere i samfunnet. Hvis ikke vil avtalen være brutt, og vi vil måtte tenke igjennom vår holdning til dette samarbeidet. Vi har innrettet vår sivile bistand på en måte som har støttet opp under afghanernes egne prioriteringer. Det er en linje som må fortsette. Det er ingen bedre måte å bidra på verken til utvikling på bakken eller til utviklingen i afghanske myndigheters behov for å bygge nasjonale strukturer som i samspill med lokale myndigheter kan skape utvikling og derigjennom tillit til eget demokrati. For det siste er like viktig som det første hvis landet skal overta ansvaret for egen utvikling også på det økonomiske og sosiale området og ikke bare når det gjelder sikkerhet. Vi hørte fra Verdensbankens representanter i Kabul at utfordringene med korrupsjon, som er store og strukturelle i Afghanistan, var minst i forbindelse med midlene som gikk gjennom Finansdepartementet. Våre militære styrker står foran avviklingen av et langvarig og omfattende engasjement. Det har kostet ti norske liv. Utenriksministeren navnga dem alle, en heder vi stiller oss bak. Men alle som har tjenestegjort, fortjener heder. De har ytt en strålende innsats. De har gjort en forskjell. Kanskje det aller viktigste er at de har opptrådt på en måte som har bygget tillit overfor både de sivile afghanerne og de afghanske sikkerhetsstyrkene. Vi har sluppet hendelser som har gitt grunnlag for raseri og sterke reaksjoner hos afghanerne. Dette er en forutsetning for at vår tilstedeværelse skal oppleves som et gode, som et bidrag til en bedre framtid, og ikke som en okkupasjon eller et onde man må bli kvitt. Det er dette bildet Taliban ønsker å tegne, som grunnlag for å bygge egen maktplattform. Når vi avvikler vårt PRT i Faryab og samler de gjenværende bidragene i Kabul og Mazar-e-Sharif, vil vi møte utfordringer både med hensyn til logistikk og med hensyn til sikkerhet. Mange skal ut med mye utstyr – det blir trangt i døra, som det sies. Da er det viktig at vi har tillit til at de som skal gjøre jobben i felten, gjør de disposisjoner som er nødvendige for en trygg, fredelig og smidig avvikling. Det innebærer tilbakeholdenhet med hensyn til politisk detaljstyring og at vi er åpne for den fleksibilitet situasjonen og utviklingen måtte kreve. Det er for tidlig å gjøre opp status for våre bidrag i Afghanistan. Mye er oppnådd. Afghanistan er ikke lenger et fristed for internasjonal terrorisme. Landet har et folkevalgt parlament og en folkevalgt president – om enn ikke gjennom valg som holder god nok demokratisk standard. Kvinnene har nå stemmerett. Aftenposten meldte søndag at Fawzia Koofi, som ble satt ut for å dø som nyfødt jente, vil stille som presidentkandidat i 2014. En undersøkelse Forsvarets forskningsinstitutt har foretatt i Faryab, viser at 56 pst. mener sikkerhetssituasjonen er forbedret, og at de er fornøyd eller veldig fornøyd. Like mange mener utviklingen i området går i riktig retning. Afghanske styrker har vist at de er i stand til å håndtere sikkerhetsutfordringene – vi så det senest i Kabul – samtidig som angrepene fra opprørsgrupper har økt. Det er altså både framgang og tilbakeslag. Og det er fortsatt langt fram, kanskje først og fremst når det gjelder å bygge en tilstrekkelig sterk plattform for en politisk løsning. Men var det egentlig annet å vente enn at forandringen ville kreve tid, trolig generasjoner? Var det annet å vente i et av verdens fattigste land, herjet av krig i snart 30 år, i et stammesamfunn uten snev av demokratiske strukturer og knapt nok nasjonale strukturer? Forventningene om hvor mye og hvor fort det var mulig å endre et middelaldersk, patriarkalsk samfunn var åpenbart for høye. Optimismen var altfor stor og tok ikke inn over seg hvor krevende utgangspunktet var. Når det internasjonale samfunn nå står overfor et skifte i forholdet til Afghanistan, er det viktig å ha disse erfaringene med seg. Da Lenin møtte sine utålmodige tilhengere etter revolusjonen i 1917 i Russland, brukte han uttrykket om at nå må vi ha «revolusjonær tålmodighet». Det tror jeg vi må ta med oss videre i Afghanistan hvis vi skal lykkes med å nå det som er målet – en varig endring i Afghanistan i demokratisk retning. Men det hviler selvsagt også et ansvar på Afghanistans naboland. En politisk løsning må ha forståelse og støtte i regionen hvis ikke landet fortsatt skal være en arena for andres konflikter. Et land som har mer enn nok med sine egne, burde spares for det. Når det gjelder Venstres forslag, vil jeg – i likhet med komiteens leder – si at det er viktig å trekke erfaringer. Jeg mener at vi gjør det løpende, bl.a. gjennom debatten her i salen, men det gir feil signal å skulle gjøre opp en slags sluttstatus for vår innsats i Afghanistan når vi ennå ikke er ferdig med jobben. Det er for tidlig, og jeg mener også at vi må tenke nøye igjennom hvilken form og fasong en slik vurdering skal ha, når den tid kommer. Vi har jo nå bl.a. en løpende vurdering av bistanden, og det er viktig for å kunne justere den underveis, så den virker på en best mulig måte. Men jeg tror vi skal vente med en slags samlet vurdering av det som har skjedd i Afghanistan, og vi skal tenke nøye igjennom hvilken form og fasong en slik vurdering skal ha.