Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2007-03-20:
St.meld. nr. 9 for 2006-2007, Arbeid, velferd og inkludering, er, vil jeg påstå, et av de viktigste dokumentene i det rød-grønne flertallets fattigdomssatsing. I sin tiltredelseserklæring sa Jens Stoltenberg følgende: «Det skal ikke være fattigdom i verdens rikeste land. Regjeringen vil legge fram en helhetlig plan for å avskaffe fattigdom i Norge. Vi vil bringe flere tilbake til arbeidslivet, slik at flere kan leve av egen inntekt. Vi vil bedre økonomiske ytelser for mennesker som lever i fattigdom.» Det er et ganske ambisiøst prosjekt. Og når Stortinget i dag skal behandle St.meld. nr. 9, skjer det på følgende bakgrunn: Norge går så det suser. NHO-bedriftene har oppjustert behovet for arbeidskraft både i 2006 og i 2007. En av tre bedrifter rapporterer om ubesatte stillinger og rekrutteringsproblemer. NAV EURES jobber under høytrykk for å bistå bedrifter med rekruttering av arbeidskraft fra EU/EØS-området. Arbeidsinnvandringen er rekordstor, 70 pst. kommer fra Polen og 20 pst. fra Litauen. Finansminister Kristin Halvorsen sier ifølge Fædrelandsvennen at polakker redder Regjeringens løfter i barnehagesektoren og samferdselssektoren. Det er ikke penger det står på, men arbeidskraft. Norges bedriftsundersøkelser fra november/desember i fjor viser at en av fire norske bedrifter har benyttet arbeidskraft fra EU-land det siste året, og at hver tredje bedrift venter å benytte europeisk arbeidskraft i år. Samtidig har vi opplevd den sterkeste sysselsettingsveksten på ti år. I fjor økte den med 81 000 nye personer, prognosene for 2007 spår ytterligere 40 000 nye og ytterligere 25 000 nye i 2008. Arbeidsledigheten er rekordlav: 1,8 pst. i fjerde kvartal i 2006, og siden 2001 har Norge ligget på toppen når det gjelder FN-indeksen over inntekt, utdanning og forventet levealder, bedre kjent under tittelen: Verdens beste land å leve i. Men så har vi altså et annet bilde: En tredjedel av befolkningen i yrkesaktiv alder er ute av arbeidslivet hver eneste dag, til sammen 700 000 personer. Det utgjør et tap på 500 000 årsverk. Noen fravær er av relativt kort varighet. Noen personer er på midlertidige stønader med et mål om å vende tilbake til yrkeslivet. Noen er tilsynelatende utstøtt for godt. Andre kaller vi utestengte, det er de som aldri har fått sjansen til å prøve seg. Vi har godt over 320 000 uføre, mange med en restarbeidsevne som de gjerne vil utnytte, men ikke får mulighet til å utnytte. I verdens beste land å bo i lever 5,6 pst. av befolkningen med støtte fra sosialkontoret. Det er det siste sikkerhetsnettet vi har, ment å være kortvarig, men for noen er dette blitt en mer eller mindre varig inntekt, enten fordi de har brukt opp rettighetene sine i trygden, eller fordi de aldri har hatt noen. 3 pst. av alle barn i Norge lever under vedvarende barnefattigdom. Vi vet at det gir ulikhet i muligheter som følger dem resten av livet. Nok et tankekors synes jeg bør nevnes når det gjelder fattigdom og sosialkontoret. Jeg nevnte at alle sosialhjelpsmottakere utgjør 5,6 pst. av befolkningen. Ser vi på alle som er definert som fattige, med inntekt under den definerte fattigdomsgrensen, utgjør de 4,8 pst., altså ikke fullt sammenfall her mellom sosialhjelpsmottakere og fattige. Men går vi enda lenger ned i tallene, finner vi nok et tankekors. Det er ikke fullt sammenfall – nei, faktisk er det et ganske begrenset sammenfall, for kun 2 pst. av befolkningen kjennetegnes av begge de to tingene på en gang, nemlig å være bruker av sosialkontoret og det å være definert som fattig. Og enda færre enn det igjen, kun 1 pst. av befolkningen, kommer ut av fattigdom via sosialkontoret. Selv når vi tar hensyn til sosialhjelp, er det fortsatt 3,8 pst. fattige i Norge som ikke får hjelp via det som skulle vært det siste sikkerhetsnettet som velferdssamfunnet kan stille opp med. Med andre ord: Systemet virker ikke, og grunnen til at det ikke virker, er først og fremst at flertallet av de fattige føler det som stigmatiserende å oppsøke sosialkontoret. Derfor må vi gjøre noe annet, og det er det Regjeringen nå gjør. Den slår sammen tre kontorer til ett, og fjerner forhåpentligvis det stigmaet som hefter ved sosialkontoret, innfører et kvalifiseringsprogram med stønad som alternativ til dagens langtids sosialhjelp. Så det er feil når Kristelig Folkeparti og Venstre i merknader hevder at kvalifiseringsstønaden skaper et A- og et B-lag. A-laget og B-laget er der allerede. Det viser fattigdomstallene. Kvalifiseringsstønaden gjør tvert imot at enda flere får en sjanse til å komme seg ut av fattigdom. Hvorfor er arbeid så viktig? Finnes det ikke andre måter å avskaffe fattigdom på, f.eks. ved å øke stønadene? Forskere har påvist at det ville ha kostet oss ca. 5,5 milliarder kr å løfte alle over fattigdomsgrensen, men de advarer mot en slik løsning. Det er selvfølgelig fordi dette handler om noe mer enn penger. Dette handler om livskvalitet – i stort. Det handler om å være en del av samfunnet. Det handler om å bidra til det fellesskapet en tilhører. Det handler om gode sosialdemokratiske verdier: å yte etter evne og å få etter behov. Vi har skapt et velferdssamfunn, men den jobben er ikke ferdig. Noen står fortsatt utenfor. Nitiendedelssamfunnet er ikke nok. I tillegg kommer samfunnets behov. 87 pst. av de verdiene vi har i Norge, utgjøres av verdien arbeid. Til sammenlikning utgjør verdien av olje og gass bare 4 pst. Jeg nevnte i stad det store behovet for arbeidskraft. Det er en situasjon som kommer til å vare. Det viser demografien. Dessuten er det økonomisk vekst på gang i de landene som vi henter flesteparten av de utenlandske arbeidstakerne fra. Det er antakelig bare et tidsspørsmål før polakkene ikke lenger finner det interessant å komme hit. Derfor blir arbeid ikke bare et hovedvirkemiddel i fattigdomsbekjempelsen, men også et virkemiddel for å bevare det velferdssamfunnet vi har bygd opp. Vi er nødt til å greie å mobilisere den restarbeidsevnen som finnes i egen befolkning. Nye tall fra Statistisk sentralbyrå viser at vi har hatt den sterkeste sysselsettingsveksten på ti år. Samtidig ser vi at andelen av deltidsarbeid øker. Vi ser at heller ikke antallet undersysselsatte går ned. De undersysselsatte utgjorde 97 000 fjerde kvartal i fjor, det samme som året før. Disse kommer altså i tillegg til dem som er arbeidsledige. Det er deltidsansatte som ønsker mer arbeid. Cirka 15 pst. av dem ønsker det. Et bitte lite tankeeksperiment: Hvis vi legger sammen ubrukte arbeidstimer blant arbeidsledige og ubrukte arbeidstimer blant undersysselsatte, altså blant folk som vil arbeide, men som ikke får arbeide, ser vi følgende: I fjerde kvartal 2006 kunne disse to gruppene – altså den som er undersysselsatt, og den som ikke er sysselsatt – ha tilbudt samfunnet så mange timer arbeid at det ville ha utgjort 84 000 heltidsjobber. Regner vi videre på tall som vi finner i meldingen, ser vi at det er snakk om store tall: I meldingen finner vi at for hver person som kommer seg over fra stønad til arbeid, har samfunnet 64 000 kr i netto fortjeneste etter at ekstrainvesteringer i attføringstiltak mv. er trukket fra. Ganger vi så med 84 000 heltidsjobber, er vi oppe i nesten 5,3 milliarder kr i rein netto for samfunnet. Noen vil sikkert hevde at det er kynisk å regne på denne måten, at det er individuell velferd som må vektlegges, og ikke makrotall og samfunnsnytte. Jeg mener at det er to sider av samme sak. Det viser at alle er verdifulle, enten de kan bidra med mye eller med lite. Én viktig ting til: Hvis vi legger litt mer vekt på slike regnestykker, på hva vi tjener på å få folk i arbeid, og hvis vi fokuserer litt mindre ensidig på hva det koster å få folk i arbeid, kan vi også lettere argumentere for å gjøre de investeringene i humankapitalen vår – som trengs – i stedet for å få de årlige diskusjonene om kostnader i tilknytning til enkeltposter i statsbudsjettet. Vi er ikke alltid gode nok til å se pengestrømmene i begge retninger under ett. Det vil på sikt lønne seg å gjøre det. Meldingen har en analysedel der det redegjøres for hvilke grupper i befolkningen som er overrepresentert blant de utstøtte og de utestengte. Det er mange. Det er innvandrere, særlig innvandrerkvinner. Det er ikke fordi de mangler kvalifikasjoner – mange innvandrere kan mye – men fordi de er innvandrere. Det er skremmende. Arbeidsledigheten går ned, også blant innvandrere, men forskjellene mellom dem og andre består. Konklusjonen er dessverre at Norge pr. i dag ikke er et inkluderende samfunn. Men det er lyspunkter. 86 pst. av befolkningen mener innvandrerne har samme rett til arbeid som nordmenn. Det handlingsrommet må vi se å utnytte. Så gjelder det de funksjonshemmede, kanskje særlig de unge funksjonshemmede, som vil, men som ikke slipper til. Litt under 15 pst. av befolkningen i alderen 16–66 år oppgir selv å ha en funksjonshemning. Det gjelder altså litt under en halv million mennesker. Under halvparten av dem er i inntektsgivende arbeid, mot 74,5 pst. av befolkningen som helhet. Undersysselsettingen i de gruppene som er i arbeid, er også større enn i befolkningen som helhet. Ifølge professor Bjørn Hvinden ved NOVA er det knapt noe land som bruker så mye penger på området funksjonshemning som vi. Men vi bruker forholdsmessig mer på stønader og på pengeoverføring og mindre på tjenester enn f.eks. nabolandene våre. Samtidig bruker vi også mer enn andre, målt i kroner, på integrering av funksjonshemmede i arbeidslivet. 81 pst. av arbeidsmarkedstiltakene i Norge gjelder integrering av funksjonshemmede. Det er langt mer enn hos våre naboland. Men til tross for dette er innretningen mot arbeidslivet allikevel betraktelig svakere i Norge enn i nabolandene. Vi bruker altså mange penger, men vi oppnår mindre enn det andre gjør. Det er noe vi må ta til oss. Dette handler ikke bare om å bevilge mange nye penger. Det handler om å bruke de pengene vi har, på en smartere måte enn vi har gjort tidligere. Vi ser også at heller ikke statens egen handlingsplan for rekruttering av funksjonshemmede virker. Den virket ikke under den forrige regjeringen. Foreløpig virker den ikke under denne regjeringen, men med stortingsmeldingen nå og gjennom «trainee»-programmer som allerede er igangsatt, i tillegg til alle de andre tiltakene som meldingen nevner, er håpet at denne situasjonen skal bedre seg. I meldingen nevnes flere grupper: yrkeshemmede, seniorer, førtidspensjonerte, utstøtte, utestengte med fysiske eller med psykiske plager og ungdom som faller ut av videregående skole. Det begynner etter hvert å bli ganske mange grupper. Tiden er derfor overmoden for å handle. Det er det som gjelder i dag: å handle. Meldingen er blitt positivt mottatt i høringsrunden. Det lover bra. I forrige måned brakte ukeavisen Ledelse et intervju med en professor fra Handelshøyskolen som hadde en veldig enkel oppskrift. Han sa at én av fire som kunne ha jobbet, ikke gjør det. Det skyldes at de norske sosialordningene er altfor gode. Han anbefalte kutt i stønadsordningene som virkemiddel. Han mente til og med at vi som politikere var klar over problemet, men at vi ikke torde ta opp en såpass upopulær sak. Det gleder meg å svare tilbake at dette ikke er aktuell politikk. Det legges isteden opp til en offensiv politikk der det tas fire hovedgrep: et forenklet stønadssystemen tiltakspakke som åpnes for alle brukere av NAV-kontoret, tilpasset den enkeltes behov for en skreddersydd individuell plan – og ikke lenger slik at det er stønadstypen som bestemmer tiltaketvarig lønnstilskudd til personer som ellers ville ha vært henvist til uførepensjon, og som nå får muligheten til å bli attraktiv arbeidskraftkvalifiseringsprogrammer og stønad for langtids sosialhjelpsmottakere Hittil har vi brukt mange penger uten å få resultater som står i forhold til det. Jeg har en mistanke om hvorfor det noen ganger kan være slik at veien fra vedtak til gjennomføring er for lang – så lang at vi mister oversikten. Derfor gleder det meg at det er et så bredt flertall i komiteen som står nesten samlet bak den innstillingen som nå er fremmet. Det betyr at vi som politikere også skifter fokusering. Vi skifter fokuseringen fra å prøve å ta retoriske poeng fra hverandre, til å fokusere ut av vinduene og ut på våre brukere samlet. Da blir det også sterkt, og da blir det forhåpentligvis slik at vi ikke i ettertid driver og jakter på småting som ikke fungerer, for de vil komme, men at vi har blikket på de lange linjene og det som virkelig betyr noe. Det har faktisk brukerne våre også fortjent, at vi som politikere klarer å legge vekk litt av retorikken og handle målrettet. Jeg er veldig glad for arbeidet i komiteen, som jeg synes har vært forbilledlig når det gjelder å fokusere på det som er den egentlige oppgaven. Vi har vært mye ute og reist, på kryss og tvers, og vi har sett mye godt arbeid rundt omkring i Norge. Vi har sett at det nytter, og vi har kommet hjem med en felles følelse av at dette må vi ta vare på – alt det gode arbeidet som gjøres ute med mindre sentral styring – og ha mer tillit til dem som skal jobbe direkte overfor brukerne. Et av de største inntrykkene fikk i hvert fall jeg da vi var på New Zealand og ble fortalt hvilke frihetsgrader en hadde ved det lokale NAV-kontoret der, hvor saksbehandleren fortalte om damen som kom inn og kunne få jobb over helgen på kontor, og som ble så lang i maska fordi hun ikke hadde klær nok. Da lukket saksbehandleren pc-en og gikk ut og kjøpte drakt, slik at damen kunne begynne på jobb. Den drakten betalte staten, for det var billigere. Jeg har sagt at komiteens arbeid har vært preget av stor enighet. Det ligger noen forslag fra mindretallet i innstillingen, og jeg regner med at mindretallet selv kommer til å ta opp de forslagene og presentere dem. Jeg skal ikke gå inn på innholdet i de forslagene nå, men heller ha muligheten til å komme tilbake til dem igjen senere. Noen av forslagene mener jeg egentlig bidrar til å slå inn åpne dører. Man ber der om noe som allerede er kommentert i meldingen, og som Regjeringen er i gang og arbeider med. Andre forslag er kanskje av mer praktisk art. Noen forslag er vi uenige om, og jeg vil kanskje særlig henlede oppmerksomheten på forslag nr. 3, om å avvikle ordningene med ventelønn, ventestønad og vartpenger. Vi er heller ikke enige i forslag nr. 11 fra Fremskrittspartiet, om at kommunene ikke lenger skal ha medansvar for VTA, Varig tilrettelagt arbeid. Vi mener tvert imot at det er en styrke for VTA at kommunene er medansvarlige for tilbudet, på samme måte som de vil være det for den nye kvalifiseringsstønaden for langtids sosialhjelpsmottakere. Angående høringsuttalelsene har vi hatt høringsinstanser inne, alle partene i arbeidslivet og ulike typer interesseorganisasjoner. Alle kom med et felles budskap: Kvalitet og langsiktighet, og noen gode forslag som vi skal ta med oss videre, om fokusering på mestring og muligheter, ikke på sykdom, på arbeidsevnevurdering, gjensidig forpliktelse mellom bruker og etat. Det skal oppfølgingen av denne meldingen sikre oss.