Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2013-04-09:
Det har vært to folkeavstemninger i Norge om medlemskap i EU. Begge gangene endte det med et nei. Når vi nå ser på situasjonen i deler av unionen, er det ikke så rart at meningsmålingene i dag viser et stort nei-flertall til norsk medlemskap, noe som gjør det lite aktuelt med en ny folkeavstemning. Eurokrise, høy ledighet og stadig nye land som kommer inn i EU, gjør at situasjonen for hele EU-prosjektet kan virke noe ustabil for øyeblikket. Hvordan krisen i EU på sikt vil påvirke Norge, er usikkert, men det er klart, ut fra de signalene vi får fra næringslivet, at konsekvenser kommer det til å få – ikke bare når det gjelder omsetning av varer og tjenester i EU, men vi ser også en tendens til en økende arbeidsinnvandring til Norge. Den økonomiske og politiske integrasjonen har fått seg en alvorlig knekk som helt klart rokker ved EUs grunnvoller, noe vi også merker her i landet. Desto viktigere er det da med en avtale som fungerer mellom EU og utenforlandet Norge. EØS-avtalen har i stor grad fungert godt i de nesten 19 årene den har eksistert. Fremskrittspartiet støttet EØS-samarbeidet, og det gjør vi ennå – selvsagt gjør vi det. Vi greier oss ikke uten et tett og nært samarbeid med Europa, og jeg er faktisk av den oppfatning at Europa ikke helt greier seg uten Norge, heller. Men avtalen er snart 19 år gammel, og den burde nok vært revidert og oppdatert med tanke på at det har vært en utvidelse med tolv nye medlemsland, og nye traktatsgrunnlag er lagt. Veldig mye har forandret seg i EU på disse årene. Det gjelder antall medlemsland, og Lisboa-traktaten gir i større grad rammedirektiver og ikke enkeltdirektiver, som dermed gjør direktivene mer gjennomgripende også for Norge. Rammedirektiver og mange av aktørene i EUs ønske om en enda mer integrert union gjør selvsagt at Norge til stadighet kommer i grenseland for hva som er suverenitetsavståelse, og er dermed også i strid med Grunnloven. Dette er en av grunnene til at det er et ønske fra Fremskrittspartiet at vi tar en gjennomgang og en revisjon av EØS-avtalen. Det er flere grunner. Gjennom Maastricht-traktaten i 1993 vedtok EU et samarbeid om sikkerhets- og forsvarspolitikken, ESDP. Norge har som kjent, som eneste tredjeland, en egen samarbeidsavtale med EU om ESDP. EUs ambisjon om å opptre som en selvstendig aktør på den internasjonale arenaen reiser flere spørsmål av betydning for Norge, bl.a. om konsekvensene for forholdet til NATO og USA og deres rolle i Europa. Norge er medlem av NATO, og det vil alltid være vår viktigste allierte, men det er klart at flere av NATO-landene kan få problemer med både å delta som EU-alliert og samtidig være medlem av NATO. Litt om Schengen. Norge ble en del av Schengen-samarbeidet i 2001. Den gangen støttet Fremskrittspartiet dette samarbeidet, men vi er blitt litt mer skeptisk og kritisk til deler av den. Dette fordi dette samarbeidet omfatter 26 land, og at det i enkelte land er svært høy ledighet og stor fattigdom. Ledighet skaper tyv, heter et gammelt ordtak, og det er vel nettopp det vi ser når organiserte bander, og for så vidt også uorganiserte bander, kommer til Norge for å stjele, drive menneskehandel og narkotikasalg – alt fordi vi ikke har den nødvendige og strenge kontrollen ved yttergrensen. Heldigvis gir det oss fordeler å stå innenfor dette samarbeidet også. Vi har et tett samarbeid med Europol, med SIS og SIS2, som lanseres i dag, for å bekjempe organisert kriminalitet. Vi bør nok vurdere å reforhandle Schengen-avtalen slik at kravene til ytre grensekontroll strammes inn. I tillegg er det et viktig poeng at det indre politi- og justissamarbeidet i Schengen-området må bli mer effektivt for å forebygge og stanse den grenseoverskridende kriminaliteten. Det er meget synlig for folk flest hva slik kriminalitet skyldes. Det er nødvendig for meg å understreke at mange av de problemene som øker i Norge, antakelig likevel ville funnet sted, men de kan stoppes mer effektivt med økt politiinnsats i tillegg til strengere kontroll ved Schengens yttergrense. Så til landbruk. Som man kan lese i våre merknader, ønsker Fremskrittspartiet at man ser på hvordan man også kan implementere landbruket i en eventuell reforhandling av EØS-avtalen. Dette handler om mer enn bare at forbrukerne får et større, bredere og for så vidt også bedre utvalg av ulike landbruksvarer. Dette handler om å åpne for at land som er mye fattigere enn Norge, også får mulighet til å levere varene sine her uten at tollbarrierene er himmelhøye. Konsekvensen for foredlet fisk fra Norge vil da heller ikke bli at en møter tollbarrierer i EU hvis vi åpner opp. Dette ville gjort at mer av fiskeforedlingen ble i Norge, og kunne konkurrere på det store EU-markedet. Vi skal selvsagt sørge for å ha kortreist mat av god kvalitet. Men jeg har ikke hatt noe å sette fingeren på i noen av alle de europeiske landene jeg har vært når det gjelder standarden på mat. Jeg tror at den proteksjonistiske holdningen Norge har ført nå, sist med ostetoll og hortensiaskatt, ikke har bidratt til at europeerne har sett på oss med blide øyne. De fire friheter er under press fra Norge, et av verdens rikeste land – et stort paradoks spør du meg. I denne saken står Fremskrittspartiet sammen med de europeiske aktørene som mener at Senterpartiet driver med proteksjonisme, og at Arbeiderpartiet har latt seg forlede av en regjeringspartner som er lite annet enn et særinteresseparti. Forbrukernes interesser blir satt fullstendig til side Så til sist vil jeg si litt om eksport av velferdsgoder. Det er den allmenne oppfatning at velferdsgoder som barnetrygd, kontantstøtte og arbeidsledighetstrygd er velferdsgoder som arbeidstakerne som jobber og bor i Norge, har rett på. Det kan jeg forstå. Hvorfor skal mine skattekroner gå til barn som aldri har bodd i Norge, når barn og for så vidt mange andre grupper bosatt her, som har bidratt til muligheten for disse godene, ikke får et godt nok tilbud nettopp fordi staten ikke har råd til dyre medisiner, sykehjemsplasser til alle eller forsvarlig inneklima og vedlikehold på skolene til våre barn? Det er klart at det strider mot all sunn fornuft at gjestearbeidere, som i en kortere eller lengre periode arbeider i Norge, skal få de samme ytelsene som mennesker som bor og jobber her hele livet. Velferdsgoder hører til i det enkelte land og bør forbli der. Folk som vil ha gleden av de velferdsgodene dette landet byr på, må også være villig til å bo her. Ikke at jeg ikke ønsker alle vel, men noen rettigheter må vi som utenforland fremdeles ha. At det bryter med EØS-avtalen eller med direktiver, får så være. Ingen så vel for seg at Europa raste mot et økonomisk stup, og at arbeidsinnvandringen til Norge skulle bli så stor. Men det bør allikevel ikke bety at Norge skal være sosialkontor for resten av Europa. Lignende debatter om eksport av velferdsgoder ser vi også i en rekke EU-land. Det er ikke bare i Norge man ser at eksport av velferdsgoder går langt utover en rimelig definisjon av samfunnskontrakten mellom staten og skattebetaleren.