Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2008-04-04:
Jeg tror det er én felle som vi skal passe oss godt for ikke å gå i når vi diskuterer den store utfordringen som tas opp i dagens interpellasjon. Den fellen består i å si: Svaret er NAV-reformen, hva var spørsmålet? Det problematiserte interpellanten på en god måte. Han tok mange innfallsvinkler og tenkte helhetlig. Det synes jeg er positivt. La meg uttrykkelig presisere at Kristelig Folkeparti støtter NAV-reformen. Gjennom arbeidet gjort i forrige regjering og oppfølging i Stortinget i denne perioden føler vi eierskap til reformen. Vi tror på å samle ressursene og virkemidlene og komme tidlig i gang med arbeidsrettede tiltak. Vi tror også at dette vil gi positive effekter for muligheten til å gi målrettet bistand til personer som i ung alder sliter med psykiske lidelser. Men vi tror ikke at dette er tilstrekkelig, at reformen i seg selv sikrer at antallet unge med psykiske lidelser som ender opp med varig uførtrygd, går kraftig ned. Vi tror heller ikke at kvalifiseringsprogrammet er det store sesam, sesam, selv om også det er en reform som det fortsatt er verdt å støtte opp om politisk. Jeg tror at vi i større grad enn før skal stille oss spørsmålet: Hvilke terskler - eller murvegger - opplever personer med psykiske lidelser at de møter før eller under et behandlings- og rehabiliteringsopplegg? Fører disse murveggene til at de isolerer seg og havner i en vond spiral? Så kan vi på et objektivt grunnlag være enige eller uenige om hvor høye murveggene er. Det er den enkelte persons subjektive oppfatninger av det som tross alt er avgjørende for om man oppsøker eller dropper ut av behandling. Representanten Lise Christoffersen understrekte den ensomhet og kjedsomhet som mange unge føler. Dette spørsmålet er også utgangspunktet for de konkrete forslagene til tiltak som Kristelig Folkeparti har levert inn, og som dagens interpellant er saksordfører for. Det var ikke for å svare på Dagfinn Sundsbøs spørsmål i dag at vi leverte inn disse forslagene. Men vi tror at også interpellanten vil kunne finne i hvert fall noen svar her. Heller ikke disse er noen sesam, sesam-løsning på krevende og sammensatte problemer, men de peker framover, og det pleier som regel å være en riktig retning. Tersklene - eller murveggene - kan være flere: store økonomiske bekymringer i hverdagen møte med et behandlings- eller forvaltningsapparat hvor en føler seg liten, og hvor en opplever å miste styringen med eget liv møte med mange ulike «spesialister» som skal påvirke innholdet i rehabiliteringsprosessen unødvendig byråkrati rundt nødvendigheter som f.eks. bruk av medikamenter utskrevet av lege manglende kompetanse om hvordan sykdomssituasjonen faktisk oppleves hos dem som er kontaktpunkter i det medisinske eller arbeidsrettede hjelpeapparatet Jeg er glad for at statsråden presiserte dette så sterkt i sitt svar, at han også la stor vekt på at det trengs mer forskningsbasert kunnskap på det området. Mange med psykiske lidelser opplever dette som høyst reelle hindringer som på ingen måte stimulerer til egenaktivitet eller gir håp om å vende tilbake til et normalt liv. Kanskje er det derfor at antallet som sier at de ikke har fått et ordentlig behandlingstilbud, er så urovekkende høyt? Det var vel ingen udelt begeistring for våre forslag i svarbrevet som statsråden har sendt komiteen, men vi skal selv sette oss ned og se på og gå igjennom innvendingene. Noen kan være reelle, det skal vi ikke se bort fra, men vi skal ikke diskutere dette nærmere i dag. Det første utspillet ligger hos saksordfører Sundsbø. Jeg vil avslutte med en utfordring: La oss forsøke å tone litt ned strukturer og organisatoriske reformer i offentlig sektor og flytte det over på hovedspørsmålet: Hvordan oppleves situasjonen for dem det gjelder? Hva føler de selv er de største hindrene? Bruker vi tiden på å finne svar på de spørsmålene og gjøre noe med det, kan det bety en klar forskjell til det bedre for den enkelte og for uførestatistikken.