Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-03-29:
Noen korte merknader på slutten av debatten. De av oss som har hatt merknader omkring Opplysningsvesenets fond, har nettopp kritisert den manglende prinsipielle linje i tenkningen. Vi har kritisert den fordi man nå i en slags spleis og dugnad-argumentasjon begynner å ta avkastning av fondet for å sikre kulturarv. Men spleis og dugnad pleier i Norge å basere seg på gjensidighet og frivillighet. Det er ingen kirkelige organer som jeg har lyttet til i denne saken, som synes at dette er noen gripende idé, så dette er et tvangstiltak som ikke fremmer det som er spleis og dugnad-mentalitetens gode tanke, nemlig at folk gir hverandre hånden og løfter med. Her er det slik at staten bestemmer seg for at dette er et godt grep – fordi statsråden ikke har penger i sitt budsjett, gjør man dette. Det er konflikten, kollisjonen, mellom det å være så praktisk kortsiktig og det prinsipielle her jeg tidligere har kritisert. Så merket jeg meg representanten Tomas Norvolls innlegg om å ha stor tillit til de lokale folkevalgte. Jeg vil da anbefale at representanten Norvoll tar seg en studietur til sine partifeller i Trondheim, som på en sjarmerende ukritisk måte har sørget for at domkirken i Trondheim har kommet i en bortimot håpløs driftsmessig situasjon. Det kan bli en interessant studietur i møte med Trondheim forente arbeiderparti. Jeg ønsker lykke til på den reisen, for det er helt nødvendig at det skjer. Det er det som har ført til at et flertall i Stortinget har sagt at vi helt ekstraordinært er nødt til å vurdere å komme tilbake til dette i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Så til slutt: Jeg hørte statsrådens svar på representanten Lønnings – og for så vidt også på mitt – innlegg om det jeg vil kalle Arbeiderpartiets kirketukt. Jeg er av de medlemmer av Den norske kirke som i en årrekke har kjempet for å se homofile samboende i vigslede stillinger i Kirken, og jeg har konstatert at det har vært en utvikling i retning av dette – en helt klar, positiv utvikling. Det topper seg med Jens Torstein Olsen. Det er helt klart at det er mange i Kirken som ikke liker det, men statsrådens begrunnelse pr. i dag var nærmest at han her hevet seg over enhver prinsipiell tenkning i forhold til et trossamfunn. Han gjorde det nærmest til et arbeidsrettslig spørsmål. Da kommer jo lakmustesten, som andre også har vært inne på: Er det da Den norske kirke som skal overstyres på denne måten, eller skal overstyringen også gjelde andre trossamfunn? Det vil man selvfølgelig mene at man ikke skal gjøre. Og så vil jeg tilføye: Det er jo bortimot uklokt å opptre slik når vi som er aktive kirkemedlemmer, ser hvordan møtet med den praktiske virkelighet faktisk får folk til å skifte syn. For det går ikke an å være dogmatisk inne i hodet sitt når en konfronteres med et menneske som en kjenner, og en ser at det mennesket står for noe ålreit, selv om det ikke stod i boka di da du var liten at det skulle være ålreit. Det er jo nettopp hele denne prosessen som fører til ansettelsen av Jens Torstein Olsen gjennom menighetsrådet i Majorstuen, og det er mangelen på respekt for dette som fører til at arbeiderpartistatsråden klarer å forene omtrent de fleste i Kirken internt til å si: Dette vil vi ikke. Det er denne mangelen på prinsipiell sammenheng som jeg tidligere har karakterisert som et regimeskifte i Arbeiderpartiets kirkepolitikk, et skifte bort fra linjen trukket opp i aksen mellom Førde og Hernes, og til Giske, som innebærer et brudd.