trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2002-02-21:
Arbeiderpartiet mener det er bra at Stortinget nå debatterer integreringspolitikken. Det har i altfor lang tid vært mye mer fokus på UDI, mottakene og lange saksbehandlingstider. Selve integreringspolitikken har kommet i bakgrunnen. Arbeiderpartiet mener det må settes inn mange tiltak, herunder økonomiske sanksjoner, for at vi skal lykkes bedre med integreringspolitikken. De tiltakene og lovendringene som settes inn, må ikke bare være fine på papiret. Vi må også være sikre på at de virker i praksis. Vi har forbud mot omskjæring og tvangsekteskap. Det er forbudt etter norsk lov. Det er overgrep og skal straffes. Men likevel skjer det både omskjæring og tvangsekteskap, og få eller ingen straffes. Her må vi finne sterkere virkemidler. Arbeiderpartiet mener at norskundervisning er det viktigste virkemidlet vi har for å lykkes med integreringsarbeidet. Derfor bør norskundervisning være obligatorisk med få unntak. Det må settes inn tiltak som både svir og påskjønner. Språktest må gjennomføres. Gratis kjernetid i alle barnehagene, slik Arbeiderpartiet har foreslått, løser også problemet med barnepass mens innvandrermødrene tar norskundervisning, uten at dette blir en særordning for enkelte grupper. Arbeiderpartiet mener at like mye som kontantstøtten har vært et onde for disse gruppene, er enhetsskolen et gode og vil være det beste bidraget til at barna blir integrert. Arbeiderpartiet har tro på at dialog og samarbeid mellom innvandrermiljøene og storsamfunnet kan bli mye bedre. Men skal vi få det til, må vi slutte å opptre med større toleranse overfor disse miljøene enn overfor samfunnet ellers. Loven må være lik for alle. Å pøse inn mange penger på å lage nye institusjoner som skal gjøre denne jobben nå, er ikke veien å gå. Vi må bygge på det vi har, og styrke det. Krisesentrene, helsestasjonene, konfliktrådene og det frivillige arbeidet må styrkes. Arbeidsledigheten blant innvandrere er høy i forhold til andre. Hele 75 pst. av somalierne er arbeidsledige. Skal vi få disse tallene ned, trengs det tiltak. Da nytter det ikke med kaos i Aetat og nedskjæringer i arbeidsmarkedstiltakene. Et annet område er godkjenning av utdanning fra et annet land. Fortsatt tar en slik godkjenning altfor lang tid og er svært vanskelig å få til. Arbeiderpartiet mener at introduksjonsprogrammet som nå er utprøvd i 26 kommuner, har vist seg å være svært bra. Dette må ganske raskt innføres i alle kommuner, slik at alle som får oppholdstillatelse, ikke bare kvoteflyktningene, får et tilbud om et slikt introduksjonsprogram. Det gir språkopplæring, det gir samfunnsopplæring, og det gir arbeidstrening. Det vil koste staten noen kroner i starten, men det vil bli billig på sikt. Det haster med å få dette på plass. Vi trenger den arbeidskraften vi også får ved at de som kommer hit, raskest mulig kommer i jobb.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2002-02-21:
Det blir noe likt mellom denne interpellasjonen og den forrige. Men når det gjelder forebygging mot overgrep og tvang mot kvinner, så er dette en viktig og en langsiktig debatt. Men inntil vi når vårt mål, å forebygge disse overgrepene, er det helt klart veldig viktig at vi har et hjelpeapparat som virker. Drap, kjønnslemlestelse, tvangsgifte, tvangsbortsendelse osv. er forbudt etter norsk lov. Det aksepteres rett og slett ikke, og det skal straffes på linje med lovbrudd. Det er nå slik at kvinner med minoritetsbakgrunn på linje med alle andre kvinner har sine rettigheter i Norge. Det er også slik at kvinners rettigheter har kommet fordi kvinnene har kjempet for dette i flere tiår. Slik må det også være i innvandrermiljøene. Det må også være vilje blant innvandrerkvinnene til å la seg integrere i det norske samfunnet. For hvis vi ikke får til den dialogen og den viljen, kommer vi aldri til å lykkes med integreringen. Vi må også passe oss for å tro at minoritetene er en homogen gruppe. De er som alle oss andre, de er ulike, de har ulike behov og ulike krav. Derfor må vi gå inn i de gruppene som trenger det mest, selv om det ofte kan føre til en forfordeling. Det er behov for i større grad å identifisere målgruppen og dens behov og skreddersy initiativ, heller enn å anvende massekommunikasjon – da tror jeg vi bare skyter over mål. Mange innvandrere kommer fra ressurssvake familier, og de blir ikke opplært til å skaffe seg et sosialt nettverk. Derfor er det så vanskelig for dem å komme i kontakt med andre. Vi må øke kunnskapen blant kvinnene først og fremst, tror jeg. Men deltakelse må skje i samarbeid med innvandrermiljøene hele veien, fra identifikasjon av saker og problemer, forståelse og analyser til utforming og gjennomføring av tiltak. Jeg er ikke sikker på om Fremskrittspartiet er så opptatt av det. Men hvis vi skal se på noen tiltak, er det helt klart at skoler og helsestasjoner må være sentrale når det gjelder informasjon og hjelp til jentene. Personalet må være skolert til å kunne gi informasjon, også til foreldre. Holdningsendringer er viktig. Vi må se dette i et menneskerettighetsperspektiv og ikke i et kulturelt og etnisk perspektiv. Det er mange andre tiltak som jeg ikke får tid til å komme inn på nå, som jeg regner med at statsråden også følger opp.
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2002-02-21:
Jeg må gi interpellanten helt rett når hun sier at drapet på svensk-kurdiske Fadime har gjort integreringsdebatten mer aktuell enn noen gang, for denne saken har vært en vekker i flere miljøer i Norge, og den har engasjert alle. Integreringsdebatten har kommet i fokus og er nå en debatt det er legitimt å føre. Slik har det ikke vært, og av ulike grunner bør alle partier gå i seg selv. Av frykt for å virke diskriminerende har man ikke våget å stille de krav man burde stilt, og snillismen har nok i for stor grad fått råde grunnen. I dag får vi tore å erkjenne at det er mangel på respekt dersom vi ikke stiller krav, og at nøkkelen til en vellykket integrering ligger i gjensidig respekt. Respekt og toleranse må gå begge veier og må gå både på holdninger og på tiltak. Det er ikke noe raskt svar på hvordan man skal få til en vellykket integrering, og det er heller ingen fasit. Og ikke minst: Integrering vil ta tid. Det tar tid, og resultatene kommer ikke med en gang. Men det er viktig at den integreringspolitikken vi fører, samler bred tilslutning. Jeg er ganske sikker på at enighet og fast opptreden fra et samlet storting ville være svært ønskelig for å få til en vellykket integrering og for å få et godt samfunn. Holdningsskapende arbeid og tiltak må gå hånd i hånd. Det ene utelukker ikke det andre. Tvert imot er det en gjensidig avhengighet mellom holdninger og konkrete tiltak, lover og forskrifter. Opplysning, informasjon og samarbeid er grunnleggende. «Loven må være lik for alle», sier Signe Øye. Og det burde være en selvfølge, men slik har det altså ikke vært. Når det gjelder praksisen vi har ført, er det helt udiskutabelt at det er et stort forbedringspotensial, og det har også statsråden redegjort for. Jeg har lyst til å ta for meg spesielt det som går på språket vårt. At alle skal lære seg norsk, er jeg helt enig med interpellanten i. Det er ett tiltak, men det er helt grunnleggende. Og der har vi i landet vårt ført en praksis på en del områder som har vært langt fra god. I grunnskolen har man tatt barna ut av den vanlige timeplanen i norsk skole for å gi dem morsmålsundervisning. Man gir altså morsmålsundervisning, men man tar det fra vanlig norsk timeplan. Og helt opplagt burde ikke det være mulig. Jeg stiller også spørsmål ved at vi skal ta barn ut av norsk skole i lange tider av gangen. Det er klart at vi må se på den praksisen vi fører, og her er det rom for forbedringer innenfor gjeldende lover og avtaler.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-02-21:
Jeg hadde ikke tenkt å la debatten dreie over på hovmodighet, men jeg må si at jeg blir litt provosert når interpellanten etterlyser Fremskrittspartiet i denne type debatter fordi vi var fraværende i én interpellasjonsdebatt. Jeg unnskylder interpellanten i og med at representanten er ny, men jeg vil anbefale henne å gå i Stortingets arkiv, og i særdeleshet gå til Innst. S. nr. 197 for 2000-2001. Jeg anbefaler også interpellanten å gå inn i Innst. S. nr. 184 for 1999-2000, så vil hun kanskje se hvor Fremskrittspartiet har stått i debatten. Det har blitt slik at også SV og interpellanten flyr veldig høyt i debatten. Det skal de ha respekt for, selv om det har tatt uoverskuelig lang tid før de har forstått alvoret i saken. Det gjelder også Høyre, må jeg få lov å si, som tillater seg å komme på talerstolen i dag og be alle partier gå i seg selv. I de to innstillingene som jeg nevnte innledningsvis, har Fremskrittspartiet fremmet 30 forslag. Mange av disse forslagene har de andre partiene, bl.a. SV, nå tatt innover seg, men det gjenstår å se hva som skjer når Stortinget skal behandle Dokument nr. 8:50, som ligger til behandling i komiteen, der Fremskrittspartiet har tatt opp forslagene på nytt samt noen nye. Det kan ikke være slik at det er disse jentene – med all respekt – som nå har stått fram, som interpellanten sa, som har tvunget fram debatten. Debatten har ligget der hele tiden. Fremskrittspartiet har i årtier prøvd å sette i fokus mulige problemer innvandringen kunne medføre. Vi har blitt satt i den ene og den andre båsen hver eneste gang. Noen av våre tillitsvalgte har faktisk fått problemer med det, fordi de har blitt plassert i grupper med rasister. Nå har jeg opplevd å være i forskjellige debatter der Fremskrittspartiet ikke har fått ett kritisk ord mot seg, og det er vi glade for. Nå håper jeg virkelig at vi tar debatten en gang for alle og ikke gjør som statsråden nå antyder, at vi skal bruke tid. Vi har ikke mer tid å sløse med. Nå må det handling til. Da trenger vi ikke flere handlingsplaner, og vi trenger ikke flere vurderinger – tiltakene og løsningene ligger der når Dokument nr. 8:50, pluss de andre forslagene som Fremskrittspartiet har fremmet, kommer til behandling i Stortinget. Det kan ikke være mulig at Stortinget nå fraskriver seg ansvaret videre ved å bruke flere år på nye handlingsplaner og utredninger. Alvorlig er det, vi kjenner til det, og vi kjenner også løsningene. Jeg håper virkelig når vi kommer til behandlingen av disse forslagene, at også disse representantene viser samme engasjementet og støtter Fremskrittspartiet i de forslagene som er fremmet.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-02-21:
Jeg lar meg like lite provosere av Høyre i den type debatter som jeg gjør av Venstre. De bare tilkjennegir sin gamle tro og sitt innblikk i denne saken gjennom å plassere Fremskrittspartiet ved å beskylde oss for å ha en helt annen agenda. Jeg er enig med interpellanten i én ting – men det er personlig – og det er at vi må ha et overordnet ansvar, altså at vi må få på plass en integreringsminister. Det er klart at når en fordeler ansvaret over så mange departementer som en gjør, så skal vi ikke se bort fra at det også er til hinder for å sette skapet på plass, for å si det rett ut. Så her har i hvert fall jeg en personlig intensjon om at vi kan få på plass det før eller senere. Fremskrittspartiet har aldri tatt til orde for å gå imot noen av de handlingsplanene som har blitt vedtatt. Men det vi har sagt, det er at vi tror at disse handlingsplanene handler mye mer om å reparere enn å forebygge, og det tror jeg også evalueringen vil vise etter hvert. Derfor har Fremskrittspartiet vært veldig opptatt av, parallelt med å vedta handlingsplaner og forebygge på den måten, å få på plass forskjellige tiltak som griper direkte inn i ondets rot. Derfor har Fremskrittspartiet gjennom mange år fremmet atskillige forslag, og flere forslag har vi sett har vært veldig på kanten også, men vi har trodd at det har vært nødvendig for å få snudd de problemene som vi har. Det grunnleggende problemet er jo at vi ikke greier å avskaffe førstegenerasjonens tradisjonelle tenkning gjennom bl.a. det interpellanten peker på, at andregenerasjonsinnvandrere i Norge henter ektemake fra hjemlandet. Det betyr det samme som at de reiser tilbake og henter til Norge innvandrere med gammeldags tenkning, og da greier vi ikke å dreie holdningene. Det samme problemet har vi med imamene, som kommer hit og får opphold under regelen om spesialkompetanse. Når vi nå har fått avdekt hvilke holdninger disse imamene har til det norske samfunnet, så er det også et grunnleggende problem. Og da må vi på Stortinget vise ansvar og gjøre i hvert fall noe med de to tingene. Derfor har Fremskrittspartiet foreslått det noen kaller kjærlighetsavhør. Vi har forstått av kommunalministeren at det er fullt mulig å praktisere det i dag. Da må vi i hvert fall sørge for å få det ut i praksis. Et annet problem er dette med helsetester av små unger. Det må på plass, for da tror jeg vi på kort sikt greier å gjøre noe med holdningene også.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-21:
Statsråden svarte på alle spørsmålene til interpellanten bortsett fra ett, og det er det jeg gjerne vil utfordre statsråden på. Det er spørsmålet om obligatoriske introduksjonsprogrammer. Jeg tror at menn som har forstokkede holdninger, som at kvinnens plass er ved kjøkkenbenken, eller at kvinner skal tie i forsamlinger, om de kommer til å forandre holdning eller oppføre seg på en annen måte, det avhenger ikke av om de lærer seg norsk eller ikke, om de kan snakke norsk flytende eller ei, om de er norske i utgangspunktet eller har en helt annen etnisk bakgrunn. Poenget er at obligatoriske introduksjonsprogrammer i alle kommuner er noe vi skal ha fordi det sørger for at kvinnene får en mulighet til å lære seg norsk og får en mulighet til å integrere seg i det norske samfunnet på en måte som de kanskje ikke ville hatt mulighet til hvis en ikke hadde et slikt introduksjonsprogram. Erfaringene fra de kommunene som har hatt introduksjonsprogrammet er veldig positive. Det er klart at det koster penger i første omgang. Men hvis det kan bidra til å få ned arbeidsløshet og bidra til at kvinnene – som har vært utsatt for kipe ting i sitt eget hjem, som kommer på krisesenter eller til fødselskontroll og ikke kan snakke norsk, men kommer med en lapp hvor det står skrevet et par ord slik at de skal kunne få den hjelpen de trenger og har et sterkt behov for – kan få hjelp til å få gjort noe med disse tingene, synes jeg definitivt det er verdt å få til dette. Når vi vet at dette funker, er det utrolig kipt at ikke alle partiene som nå sier at dette må vi jammen gjøre noe med, dette problemet må vi jammen gripe fatt i, har grepet fatt i de forslagene som SV har vært inne på i forhold til introduksjonsprogrammer, bl.a. i det siste statsbudsjettet og tidligere, for det er et viktig forslag. Jeg blir utrolig provosert over Fremskrittspartiet som sier: Vi handler, vi er ikke et parti som bare kommer med handlingsplaner, vi har faktisk de konkrete forslagene som gjør noe med situasjonen. Men Fremskrittspartiet har jo vært imot dette forslaget som kanskje er det mest effektive av alle nettopp for å sørge for å gi norskopplæring til de damene som trenger det. Fremskrittspartiet har vært imot dette forslaget, og da blir jeg rasende når de sier: Se, vi er så flotte. Det å være hovmodig fra talerstolen klarte forrige taler utmerket godt uten noen hjelp. Men jeg synes at det er et godt forslag. Nå fikk jeg med meg at Arbeiderpartiet har gått med på dette forslaget om å gi slike introduksjonsprogrammer ikke bare til asylsøkere og flyktninger, men også til folk som kommer på familiegjenforening. Det tror jeg er lurt, og jeg vil gjerne høre hva statsråden har å si til det.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
Drapet på svensk-kurdiske Fadime rystet oss alle. Jeg vil gjerne gi honnør til representanten Thorkildsen som tar opp et særdeles vanskelig tema. Det er meget følsomt, men det handler om menneskerettigheter, spesielt beskyttelse av kvinners rettigheter, og i noen tilfeller om en meget brutal behandling av kvinner. Problemet er hvis man på bakgrunn av noen overgrep går løs på en hel kultur og krever en total endring av tradisjoner som ikke alltid bare er av det onde. Jeg snakker ikke da om straffbare forhold, som omskjæring og tvang og undertrykkelse av kvinner, men kanskje om en annerledes måte å tenke på. Vi vet at det foregår tvangsekteskap, tvangsbortsending av barn til foreldrenes hjemland. Vi har også fått dokumentert at det foregår omskjæring. Det viser et behov for holdningsskapende arbeid i noen av de norske minoritetsmiljøene. Men grenseoppgangen mellom tvangsekteskap og arrangerte ekteskap er vanskelig. Vi må være klar over at de aller fleste ekteskap i verden er arrangerte ekteskap. I mange tilfeller fungerer de, men denne grenseoppgangen er meget vanskelig. Jeg tror ikke nødvendigvis at Odd Einar Dørum har rett i at det alltid er et likhetstegn mellom arrangerte ekteskap og tvangsekteskap. Problemet er å klare grenseoppgangen og finne ut i hvilke tilfeller dreier det seg om tvang. Jeg synes det var fint at representanten Thorkildsen påpekte at ingen må slå politisk mynt på denne saken. Den er så vanskelig, og det er problematisk å vite hvordan vi skal angripe den. Vi må gjøre noe med holdninger, har det vært sagt flere ganger. Jeg tror at det er grenser for hva man kan oppnå gjennom politiske vedtak. Vi politikere klarer ikke å regulere alt. Vi klarer ikke å regulere dette at innvandrere har problemer med å få innpass i norske miljøer. Jeg har snakket med veldig mange familier og innvandrerbarn som ikke får noen norske venner. Dette å skape holdninger må ikke da bare gjelde inn i minoritetsmiljøene, men også i norske miljøer. Imamene som kommer hit, kommer ofte fra en helt annen virkelighet og bærer med seg en helt annen kulturell forståelse. Da må vi på lang sikt jobbe med imamene. Mange av disse er villig til å gjøre noe. Men i de tilfeller hvor det har skjedd dobbeltkommunikasjon, er det sterkt kritikkverdig. Jeg tror at vi med fordel kunne sette ned en ressursgruppe som i hovedsak kunne bestå av mennesker med minoritetsbakgrunn. Det er viktig at en slik gruppe skal ha tillit, og at den har både kulturell og religiøs kompetanse, dessuten kompetanse i pedagogikk. Og jeg tror at iverksetting av forskjellige tiltak i regi av en slik gruppe kunne føre til noe positivt, og at man da også kan få til dialog og vennskap og bygge tillit over tid. Jeg tror det er det som må til.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-02-21:
Først honnør til SV, som har reist denne debatten på den måten som dei har gjort i dag. Eg vil konkretisera fire punkt i dei tre minutta som Senterpartiet har til disposisjon. Det fyrste er under stikkordet møteplassar. Det finst både sentrale og lokale organisasjonar og instansar som kontinuerleg er opptekne av arbeid som styrkjer forståinga mellom ulike kulturar, som styrkjer respekten på tvers av ulik bakgrunn. Det er eit paradoks at i budsjettet for 2002 var søknadene til ulike tiltak langt større enn stortingsfleirtalet fann å kunna innvilga. Eg vil be statsråden kvittera ut om ho ynskjer å styrkja dette arbeidet og dermed òg bidra på eitt felt til å styrkja integreringa. For det andre: tilknyting til arbeid. Bondevik I-regjeringa tok initiativ til introduksjonsprogram og introduksjonsstønad. Det er gledeleg at meldingane er så gode frå dei forsøka som no har vore. Men det er òg svært viktig å syta for at desse blir obligatoriske, og at dei blir utvida til òg å gjelda familiegjenforeining. Når ein ser kor viktig det her er å styrkja integreringsarbeidet blant kvinner, når ein ser kor viktig det er å sørgja for aktivitet, når ein ser kor viktig det er at tilknyting til arbeid òg i svært mange samanhengar styrkjer integreringa, så må ikkje det vera uprøvt. For det tredje: obligatorisk norskopplæring. Lat meg streka under kor viktig det er at denne norskopplæringa blir behovsprøvd. Korleis kan vi her snakka om ei obligatorisk opplæring som ikkje tek omsyn til at folk kjem med ein ulik språkbakgrunn, med ulik bakgrunn elles og med ulike erfaringar og opplevingar som utan tvil gjer at det her for nokon er behov for få timar, for andre langt fleire timar? For det fjerde: gruppa einslege, mindreårige asylsøkjarar. Det er så avgjerande at desse no blir gitt ein betre start i Noreg. Kva gjer statsråden der?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-02-21:
Fyrst i all venskaplegheit: Dei siste månadene har Kristeleg Folkeparti i Stortinget vore påfallande tause når det gjeld spørsmål om både flyktning-, asyl- og integreringspolitikk. Det er bra at Anita Apelthun Sæle no tek det initiativet som ho gjer, og set søkjelyset på svære og viktige utfordringar framover. Det er eit klart behov både for ein gjennomgang av dei tilboda som finst i dag, og å lytta til dei forslaga som innvandrarmiljøa sjølve kjem med, og dei forslaga som dei som arbeider med desse spørsmåla, fokuserer på. Statsrådens orientering viser at det blir arbeidd med fleire tiltak. Vi i Senterpartiet gjev henne vår støtte når det gjeld å styrkja dialogen med berørte innvandrarmiljø for å sikra kvinner og barn si stilling, og ho skal òg få vår støtte i oppfølginga av tiltak som betre enn i dag sikrar eit heilskapleg hjelpeapparat med eit breiare geografisk tilbod for kvinner og barn enn i dag. Så vil eg igjen etterlysa eit sterkare engasjement for å stimulera dei organisasjonane, sentralt og lokalt, som arbeider for å sikra fleire og betre fleirkulturelle møteplassar. I april i fjor vart dåverande statsråd Brustad av eit breitt fleirtal i Stortinget beden om å føreta ein gjennomgang av regelverket som vernar mot kjønnsbasert forfølging – dette ut frå ei erkjenning av at fleire enkeltsaker viste at praksis ikkje var i samsvar med lovverket. Kvar ligg den saka? Så kan eg ikkje unnlata å kommentera Per Sandbergs noko fornærma haldning i både den føregåande og denne interpellasjonsdebatten. Då Stortinget diskuterte å gi vern til kvinner som blir utsette for kjønnsbasert forfølging, fann Framstegspartiet det nødvendig å skriva inn i innstillinga at Framstegspartiet ville gå imot at kjønnsbasert forfølging i eige land skulle innførast som grunnlag for å gi vern. Dette er eit av fleire eksempel på at Framstegspartiet sjølv har ekskludert seg frå konstruktive tiltak. Det synest eg òg Sandbergs innlegg i dag ber preg av. Det er jo eit faktum at det er etnisk norske menn som no reiser ut til andre land og hentar seg ektefelle, frå Thailand, Filippinane og Russland. Nokre av dei bidreg til at endå fleire kvinner treng vern i dette landet.
Harald Victor Hove (Høyre), 2002-02-21:
Jeg kan innledningsvis på mange måter gi ros både til interpellanten og statsråden for ryddige og fornuftige innlegg. Jeg tror det er litt viktig å understreke at dette er en debatt om det norske samfunnet, og det er en debatt i første rekke om beboere i Norge som faktisk også er norske statsborgere, selv om vi måtte ha ulik etnisk bakgrunn. Det norske samfunnet har endret seg. Vi har langt flere borgere med en annen bakgrunn enn den etnisk norske. Det er mange grunner til dette. Og på vegne av Venstre har jeg lyst til å gi uttrykk for at vi grunnleggende mener at dette er ønskelig, og at vi også ønsker for fremtiden å få flere borgere i Norge med en annen bakgrunn enn den etnisk norske. Vi har rett og slett behov for det for å få løst de arbeidsoppgavene som det norske samfunnet skal ha løst. Fremskrittspartiets løsninger er ikke Venstres. Når representanten Sandberg liksom legger fram en liste over ting som er foreslått, vil det i den listen over forslag sikkert kunne være et og annet som for så vidt kunne være fornuftig isolert sett, men sjelden i den innpakningen og konteksten som Fremskrittspartiet fremfører det i. Jeg tror det er svært viktig i denne debatten å holde orden på forskjellen mellom krav og reaksjon. Det er forskjell på å snakke om obligatorisk norskopplæring – og en test av norskkunnskapene – og en sanksjon som går på at man blir kastet ut av Norge, eller den går på andre forhold. Vi har obligatorisk skolegang i Norge. Det betyr ikke at om en person ikke følger den obligatoriske skolegangen, så sendes han ut av Norge. Det har noe med å se forholdet mellom det vi ønsker, og de sanksjoner vi vil ha. Jeg tror det er viktig i denne debatten å se at det ikke bare er et spørsmål om holdninger og kultur hos andre, men også om holdninger og kultur hos oss selv, noe jeg også nevnte innledningsvis. Vi må være svært tydelige og klare på at det er en del ting vi ikke aksepterer. Drap er ulovlig. Drap er straffbart – drap er rett og slett galt. Også dødsstraff, som æresdrap i noen tilfeller nesten kan sies å være, er galt – ikke minst bakgrunnen for det. Man ødelegger ikke friske kroppsdeler. Legemsbeskadigelse, som kjønnslemlestelse, har alltid vært straffbart. Og det skal det være. Slikt skal ikke skje. Giftermål skal skje i en eller annen grad av frivillighet. Når jeg bruker den formuleringen, er det for at vi også skal være litt oppmerksomme på at det er ulike bakgrunner for ekteskap – et langt sprang imellom. Det må vi klare å holde orden på.
Harald Victor Hove (Høyre), 2002-02-21:
Debattens utgangspunkt er knyttet til dramatiske begivenheter som har skjedd i det siste, konkrete handlinger som vi alle uten videre finner fullstendig uakseptable. Men jeg tror at vi kanskje også skal ha med oss det perspektivet som er knyttet til at det skjedde dramatiske hendelser 11. september i fjor, og at det faktisk også er en del av bakgrunnen og det underliggende for den debatten vi har. I den sammenheng tror jeg at noe av det alvorlige vi skal ta innover oss, er det perspektivet som representanten Karin Andersen innledningsvis trakk opp, nemlig at det er stor fare for at det kan bli større konflikter og mer tunge konflikter i den nærmeste framtid, de nærmeste år, enn vi kanskje har hatt i årene bak oss, og noe av vår oppgave er faktisk å være med på å prøve å forhindre det, eller å redusere det. Det å ha en debatt med utgangspunkt i så dramatiske forhold som et drap kan åpne for innsikt, men jeg tror vi også skal være lite grann oppmerksom på at det i noen grad kan stenge, hvis vi på en måte gjør akkurat det som er knyttet mer direkte til den handlingen, til et hovedspørsmål, uten å klare å sette det inn i et perspektiv som går ut på at her har vi hatt problemstillingen 10 år tilbake i tid, 20 år tilbake i tid , og vi kommer til å ha problemstillingen 10 år fram i tid, 20 år fram i tid. Vi må altså evne å se det konkrete i en større sammenheng. Jeg tror at noe av det vi skal ta innover oss, er at det i Norge er skapt noen lukkede miljøer, dels fordi de som er innenfor disse miljøene med minoritetsbakgrunn, ønsker det, men kanskje også litt fordi vårt eget samfunn og vår egen måte å møte dem på kan virke som et stengsel. Det kan også bidra til å plassere dem i et miljø og gjøre det vanskeligere å få til en fornuftig integrering – som altså ikke betyr assimilering. Det er også et viktig poeng i dette. Retten til å leve livet på andre måter innenfor den norske stat enn det som vi har oppfattet som den riktige, må faktisk også være til stede. Men i det perspektivet er det kanskje ett forhold som jeg særlig har lyst til å hente fram, nemlig retten til å bryte ut, retten til å kunne frigjøre seg fra sin egen kulturelle bakgrunn, uten dermed nødvendigvis å måtte foreta brudd med den. Dette med på en og samme tid å kunne klare å bryte med sider av en kultur uten å måtte forlate hele miljøet, er det faktisk viktig å prøve å gi muligheten for.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-02-21:
Problemet i noen av de alvorlige, politiske debattene som vi skal delta i, er at de underliggende temaene er så vanskelige. Og det er som interpellanten skriver: «Drapet på svensk-kurdiske Fadime har gjort integreringsdebatten mer aktuell enn noen gang.» Det er på mange måter problemet vi står oppe i. Debatten blir så vanskelig å ta – å se rimeligheten og hensiktsmessigheten i forhold til de tiltakene som skal komme i kjølvannet av den. Hovedproblemet for oss norske politikere er vel egentlig at vi tar integreringsdebatten først når slike tragiske hendelser skjer. I så måte er jeg glad for både interpellantens og statsrådens nøkterne, lavmælte og konstruktive svar. Jeg erfarer – etter å ha hørt Fremskrittspartiets representant Sandberg her i dag – at vi egentlig er der vi alltid har vært. Vi har fortsatt norgesmesterskap i å komme med mer eller mindre spissfindige forslag, som både avsporer debatten og bidrar til å skape mer avstand til saken og til miljøet, som vi faktisk trenger kommunikasjon og nærhet til. Kjøret fra Fremskrittspartiet om at det kun er de som har hatt og har den saliggjørende oppskriften – dvs. disse 30 forslagene – står dessuten ikke til troende. Jeg tror Fremskrittspartiet bør ta mer ansvar enn som så for at integrasjonsarbeidet flere steder her i landet står såpass i stampe som det gjør. Vær så snill, legg viljen til og gjør de utfordringene som det her pekes på, til det førende, og ikke det som umiddelbart måtte gi gevinst ute i det gallupvillnisset som vi tross alt befinner oss i! Det er det grå og det langsiktige, kjedelige arbeidet som nytter, det som ikke skaper overskrifter. Det som aldri vil gi Fremskrittspartiet noe løft i opinionen, må vi andre dyrke fram i denne debatten. Det er kunnskap om en hverdag eller – som representanten Meltveit Kleppa sa – kunnskapen om møteplassene, kunnskapen om fellesskolen, å velge en fellesskole framfor en mer privat, oppdelt skole, som i alle retninger bare dyrker skillelinjer, kunnskap om mulighet for arbeid og bolig for alle og kunnskap om gratis kjernetid i barnehager, som nettopp skaper en møteplass, et knutepunkt og en sosial arena for voksne og barn. Og endelig, til slutt: Det må være klart at både medvirkning til, forsøk på og gjennomføring av æresdrap skal betraktes som en ren kriminell handling. Det skal slås knallhardt tilbake. Det å ikke slå knallhardt tilbake fremmer rasisme og fremmedfrykt, og på dette området skal vi alle praktisere nulltoleranse. Maktapparatet skal stå på de svakestes side.
Inge Lønning (Høyre), 2002-02-21:
Det er én tilnærming til dette problemkomplekset som ikke er anbefalelsesverdig. Det er den tilnærming som sier at nå har vi tenkt nok, nå må vi handle. Jeg tror problemet er at vi aldeles ikke har tenkt nok – og i hvert fall ikke godt nok. Derfor bekymrer det meg litt at interpellanten og deltagerne i debatten i det hele tatt ikke røper – så langt jeg hittil har registrert – at man er seg bevisst at selve integreringsbegrepet er uklart, og at man bruker det på mange forskjellige måter. Det har i tidligere debatter om dette – også i denne salen – vært pekt på at det er forskjell mellom assimilering og integrering. Det er forskjell på å kreve noe på vegne av det interpellanten kaller det norske storsamfunnet – som om det var en entydig størrelse – overfor «de andre», som man samler under begrepet «minoritetene». Det finnes mange slags minoriteter i dette landet. I noen sammenhenger tilhører vi alle en minoritet, heldigvis. Det finnes ikke ett storsamfunn i Norge. Norske samfunnsforskere har i generasjoner operert med begrepet «motkulturer» i et norsk samfunn bestående av etniske nordmenn. Vi må for all del ikke havne i den verste av alle grøfter, nemlig at vi tegner virkeligheten som om den består av et «vi», dvs. det urnorske storsamfunnet, og et «de», som er alle de minoritetene som på en eller annen måte skiller seg ut. Det bekymrer meg derfor litt at interpellanten talte på en måte som i mine ører hørtes usedvanlig autoritær ut, på vegne av nettopp dette norske storsamfunnet. Minoritetsforeldre skal vær så god mene at det er til beste for deres barn som flertallet av etniske nordmenn til enhver tid mener er til det beste for barna. Det finnes ingen forskning som godtgjør at den norske fellesskolen – hvis man liker å kalle den det – eller enhetsskolen, er et godt tilbud til minoritetsspråklige elever. All den forskning som finnes her i Oslo, viser det motsatte, nemlig at vi ikke har klart å gjøre denne skolen til et godt tilbud nettopp for dem som starter med handikap. Det finnes heller ikke noen forskning som godtgjør at private skoler, hva enten de er basert på livssyn eller noe annet, gir dårligere resultat for elevenes vedkommende enn det som er snittet for fellesskolen. Tvert imot, i våre naboland som har hatt slike skoler i mange, mange år – både jødiske og muslimske skoler – viser forskningsrapporter det motsatte, nemlig at integreringen lykkes bedre for de elevene som går i disse skolene. Her tror jeg nok interpellanten med fordel kunne forholde seg til terrenget i stedet for til sine egne ideologiske fordommer.
Inge Lønning (Høyre), 2002-02-21:
Interpellasjonen dreier seg om et dypt alvorlig problem, og det dreier seg om aktuelle begivenheter som alle selvfølgelig reagerer på. I slike situasjoner er det alltid lett å havne i grøften – til ulike kanter. Og det er veldig mange grøfter man kan havne i når man vil tre inn i denne problematikken. Det ene er det den siste taler berørte mot slutten, nemlig at man skaper et virkelighetsbilde som om problemet vold er et minoritetsproblem. Det er det dessverre ikke. Voldsutøvelsen i det norske samfunn er et majoritetsproblem, og det aller meste av den volden som utøves, er aldeles ikke religiøst motivert, verken kristent eller muslimsk eller på annen måte. Det er en særdeles sekularisert form for voldsutøvelse, og det meste foregår under innflytelse av alkohol. Man bør bevare en rimelig balanse i virkelighetsbeskrivelsen når man vil diskutere voldsproblematikken i dagens norske samfunn. Det er også et faktum at de aller fleste drap som begås i dette land, faktisk begås i forhold til nære familiemedlemmer – og det er heller ikke drap som skjer i minoritetsbefolkningen. Hvis man skal komme til rette med de spesifikke problemene som har sammenheng med kulturbakgrunn, må man for det første tegne et riktig bilde av hva som er problemets omfang i forhold til samfunnet i sin helhet i dagens Norge. For det annet må man stille spørsmålet når man fremsetter prognoser som går ut på at kulturkonfliktene vil øke i antall i årene fremover: Hva er grunnlaget for en slik prognose? Og hvem er det i tilfelle som sitter med ansvaret for at kulturkonfliktene øker? Er det pr. definisjon de som har en annen kulturbakgrunn enn det flertallet av den norske urbefolkning har, eller kan det tenkes at det er flertallsbefolkningens måte å forholde seg til det hele på som er den viktigste årsaken? Det er lett å falle for fristelsen til å gripe til spektakulære, handlingsrettede tiltak for tilsynelatende å møte aktuelle problemer. Og da er det enda lettere å havne i den verste av alle grøfter, nemlig en slags overbudspolitikk om hvem som er mest handlingsorientert, og hvem som har klart å fremsette flest forslag. Det er ikke den viktigste problemstilling i denne sammenheng.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2002-02-21:
Det har vært en interessant debatt, med mange nye toner fra mange her. Det som jeg innledningsvis har lyst til å peke på, er den hallelujastemningen som SVs representanter nå legger for dagen. Man sier samtideig at man ikke skal slå politisk mynt på dette, men det er vitterlig det man gjør, hvis man er villig til å gå inn i seg selv og se på hva man går ut med her. Jeg finner det også interessant at man ønsker å fokusere på hva Fremskrittspartiet har gjort. Det er utvilsomt et faktum at det partiet som har gått lengst i å ta et oppgjør med de ukulturene som finnes rundt omkring, er Fremskrittspartiet. Så sier man her i dag at verktøyet finnes – vi har et regelverk, og det meste er på plass. Da blir mitt spørsmål: Hvorfor gjør vi ikke noe med det? Hvis det er slik at vi har et verktøy som ligger her, da er det vårt ansvar å påse at det blir tatt i bruk. Det ligger et overordnet ansvar hos de forskjellige regjeringene som har styrt dette landet. Og da ender i hvert fall jeg opp med at Arbeiderpartiet har et vesentlig ansvar for at ting er slik de er i dag. Så får vi i fellesskap se på hva vi må gjøre videre framover. En representant fra Arbeiderpartiet var inne på at enhetsskolen er en suksess. Det er noe som jeg personlig stiller meg svært tvilende til. Jeg tror slett ikke den norske enhetsskolen er en suksess. En god del rapporter viser vel faktisk at det den norske skolen er kjent for, ikke nødvendigvis bare er kvalitet, selv om spesielt Arbeiderpartiet kanskje ønsker å tro det. Så sa en representant fra Høyre at drapet på Fadime var en vekker. Det er et paradoks for meg, for hvorfor må det skje et drap før vi våkner? Hvor mange flere må vi ofre mens vi debatterer hva som må gjøres? Det viktigste vi må gjøre nå, er å ta tak i dette. Det er ikke ord og ord alene som må til. Vi må sette disse tingene på dagsordenen. Vi må tillate oss å snakke om det vi ellers synes er ubehagelig, og som kanskje rører ved de personlige holdningene til noen av oss, og at ordet snillisme kanskje får en annen betydning. Jeg oppfatter at ordet snillisme har en negativ undertone i disse sammenhengene. Det bør vi kanskje gjøre noe med. Jeg tror ansvarlighet og respekt er to ting som vi må fokusere på for å få et bedre samfunn på et område som er ganske touchy for mange av oss, for det berører oss i mange sammenhenger, og det berører oss svært forskjellig. Så til integrering: Integrering er selvfølgelig nøkkelordet i forhold til om vi skal lykkes. Men vi har ulike innfallsvinkler til det. Vi mener helt klart at det skal stilles krav, og at kravene skal respekteres av alle. Det skal ikke være noen form for tilgivelse om en lar være å følge opp det som vi ønsker å gjøre. Derfor ser jeg nå fram til at det hallelujakoret som er her, slutter opp om en del av de kreative forslagene som nå er kommet, at vi tar innover oss det som har skjedd, og at vi i fellesskap setter ting på plass og får et samfunn som totalt sett fungerer bedre. For i dag er det utvilsomt ikke godt nok.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
Eg takkar for ei god og omfattande orientering frå kommunalministeren. Eg trur at langsiktige tiltak med sikte på kompetanseoppbygging hos hjelpeapparatet er heilt nødvendig. Det er bra med krisesenter, men det er viktig at ungdom i krise ikkje må finna vegen heilt åleine. Vi treng altså eit hjelpeapparat med ei heilskapleg tilnærming til desse utfordringane. Eg trur at ei av dei største utfordringane ein står overfor på integreringsfeltet, er å få eit heilskapleg og langsiktig perspektiv på arbeidet, for tiltak må setjast i verk. Mange av desse vil kosta pengar, og då veit vi i denne salen at det tek tid. Men dersom vi forsømer desse oppgåvene, vil konsekvensane for enkeltpersonar og samfunnet verta dramatiske i åra framover. Derfor er dette viktig. Dette gjeld seks departement, sa statsråden – seks departement er i alle fall involverte til no. Det viser at vi treng det eg foreslo: ein statsråd med ansvar for koordineringa. Eg håpar at det kan bli kommunalministeren. Det er jo kommunalministeren i dag, og det bør presiserast nærare. Det er nødvendig å hindra omskjeringar og overgrep, ikkje berre avdekkja dei. Det er nødvendig å auka kompetansen – det er eg heilt einig med statsråden i – men også å oppnå tillit i innvandrarmiljøa, slik at dei sjølve kan ta eit oppgjer med ein uakseptabel ukultur. Berre ved å endra haldningar, skapar ein tryggleik for alle, og det tek i alle fall tid. Eg veit at lov skapar haldningar, men det må også ein dialog til for å implementera lovene, slik at dei vert gjeldande. Eg er veldig glad for det statsråden sa om at vi kanskje treng tydelegare lovtekstar, dei skal ikkje vera vanskelege å forstå, og eg er også glad for at ho tok opp problemet med kjønnsbasert forfølging. Dette er ikkje eit norsk, nordisk eller skandinavisk problem, det er eit verdsproblem. Undertrykking og mishandling av kvinner og ungdom kan ikkje aksepterast. Dette er eit problem ikkje berre for oss i denne salen og i dette storting, men for ei heil verd. Vi kan ikkje løysa alle desse problema, men vi kan i alle fall feia for vår eiga dør.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2002-02-21:
Takk for gode innspel frå både kommunalministeren og andre deltakarar! Konfliktnivået vil auka, sa Karin Andersen. Eg trur at ho har rett. Vald mot kvinner er uakseptabelt – sjølvsagt er det det. Det er det som er poenget. Så seier Karin Andersen at ein må venda kritikken også mot eige bakteppe. Eg går ut frå at ho då meiner vårt felles bakteppe. Og vi skal sjølvsagt kjempa kampen mot vald, valdtekt, kvinnemishandling, porno og prostitusjon i eige land – kvinnefornedrande alt saman, kvar det enn går føre seg, og uavhengig av grunngjeving. Eg har oppfatta at Kristeleg Folkeparti og SV har vore mykje på linje der. Det norske samfunnet er ikkje perfekt, men på nokre område er vi faktisk betre stilte enn våre medsystrer i andre samfunn. Elles sluttar eg meg heilt ut til Inge Lønning si klargjering av kvar valden gjer seg gjeldande i vårt samfunn. Når det gjeld friskular, oppfattar eg dei som gode, positive skular som hindrar mobbing og fremmar sjølvstendig tenking. Vi må ikkje slå barnet ut med badevatnet, og det gjeld alle desse sakene. Integrering inneber å gje menneske ein plass i samfunnet, det inneber rettar, det inneber plikter. «Vi må ha en sosial kontrakt som forpliktar alle: myndigheter, innvandrere, andre», seier Unni Wikan. Ja, eg trur det er viktig å skapa ei felles plattform som er forpliktande. Kristeleg Folkeparti meiner at vi treng ein heilskapleg politikk som gjev innvandrarar moglegheiter for sjølvrespekt, og det fører ofte òg med seg sosial respekt. Alternativet er marginalisering og stigmatisering. Deltaking i arbeidslivet er kanskje den sterkaste integreringsfaktoren vi har, og derfor må det ikkje aksepterast at friske innvandrarar vert sosialklientar og trygdemottakarar. Det må heller ikkje aksepterast for andre grupper. Det er respektlaust ikkje å stilla krav til menneske. Å vera dumsnill er faktisk ikkje snilt. I ein reportasje på TV frå Yemen i går sa Tomm Kristiansen at i dronninga av Sabas land var ikkje kvinnene til stades, ikkje som pynt eingong. Utviklinga går ikkje alltid framover. Kvinner i dronninga av Sabas land har tapt dei fleste skansar. Mannssamfunnet i innvandrarmiljøa har sterke tendensar til å marginalisera sine kvinner. Det må storsamfunnet ikkje godta. Regjeringa må derfor ta integreringa på alvor, slik at Fadimes død ikkje vert utan konsekvensar. Vi pliktar å heidra Fadimes minne, og eg håpar at denne debatten har medverka til det.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2002-02-21:
De siste års avsløringer rundt problemene unge kvinner med minoritetsbakgrunn har levd med i det skjulte, har gitt oss en sjokkerende innsikt i en kultur som helt setter til side de mest grunnleggende menneskerettighetene. Og når de politiske partiene i kjølvannet av disse avsløringene kaster seg inn i debatten, har jeg inntrykk av at man har vært mer opptatt av å fremme flest mulig og til dels lite gjennomtenkte forslag, i stedet for å være konstruktiv og løsningsorientert. Jeg blir provosert når Per Sandberg fra Fremskrittspartiet i den forrige interpellasjonsdebatten, i likhet med mange av sine partifeller, hever seg over de andre politiske partiene og hevder at Fremskrittspartiet har vært de eneste som har tatt integreringsdebatten på alvor. Denne hva var det vi sa-holdningen Fremskrittspartiet uttrykker i debatten rundt disse alvorlige samfunnsproblemene, overrasker meg ikke. Men jeg må stille to spørsmål: Er det Fremskrittspartiet som har gått i spissen for å forene og være brobygger? Eller er det Fremskrittspartiet som har bidratt til å skape større motsetninger i det flerkulturelle samfunnet vi lever i? Jeg tror det nå er på tide at vi begynner å snakke med disse miljøene hvor faktisk disse overgrepene er en del av kulturen, i stedet for bare å snakke om dem. Karita Bekkemellem Orheims forslag til tiltak for å hindre tvangsekteskap i innvandrermiljøene viser også nok en gang at Arbeiderpartiets svar på store og alvorlige samfunnsproblem er lettvinte løsninger som ulike lovforbud. Det er naivt å tro at forslag om å forby ekteskap mellom søskenbarn vil løse disse utfordringene og hjelpe alle de unge kvinnene som er utsatt for press og trusler fra sine nærmeste. Jeg vil berømme kommunal- og regionalministeren for hennes tilnærming til disse problemene. Hun har tatt initiativ til dialog og brobygging og ønsker et samarbeid med de miljøene hvor tvangsekteskap og kjønnslemlestelse forekommer. I motsetning til Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, som har strakstiltak som svar på disse utfordringene, er jeg glad for at det jobbes langsiktig for å få bukt med de holdninger som ligger til grunn for de overgrep som foregår. Det vil gi de beste resultatene på lang sikt, men samtidig er det viktig at det settes inn tiltak umiddelbart for å hjelpe unge kvinner som allerede har vært utsatt for umenneskelig behandling. De tiltak som ligger i handlingsplanen som ministeren nevner, gir et godt grunnlag for kompetanseheving og bevisstgjøring hos de instansene som daglig møter kvinner og barn som er i faresonen. Det er viktig at man har et apparat som er i stand til å avdekke mulig overgrep, og som vekker tillit slik at unge kvinner og barn henvender seg for å få hjelp. Høyre tror at dette ikke bare løses med strakstiltak, som Fremskrittspartiet hevder, men at det er like viktig med holdningsarbeid, og det har vi alle et ansvar for.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-21:
Jeg tror det er viktig i den sterke debatten som nå pågår, at vi er klar over at konfliktene antakeligvis vil øke i tida framover. De vil antakeligvis øke både i de familiene der ungdom nå har våget å ta et oppgjør, og de vil sikkert også øke mellom den norske majoritetsbefolkningen og minoritetsbefolkningen. Vi kan risikere økt rasisme. Jeg tror det er kjempeviktig for oss å ha det utgangspunktet. Jeg tror det tydeligste og viktigste det norske samfunn nå kan gjøre, er å ha et hjelpeapparat som står parat i det øyeblikk en av disse ungdommene våger å ta steget fram og si: Jeg har et problem. For det vi vet, er at da er det så mange av dem, og for dem som ber om hjelp, er det omtrent ingen veg tilbake, i hvert fall vil den vegen ta mange år. Og da er det sjølsagt viktig at den hjelpen de får, skjer på de unges premisser, altså at det ikke er en type hjelpeapparat som tar over for dem og vet best. Men samtidig må det hjelpeapparatet være helt bunnsolid i det øyeblikket man vil ha hjelp. Det andre som er viktig, er at det norske samfunn er klinkende tydelig på at vold mot kvinner og ungdom er uakseptabelt, og at vi skal gi beskyttelse mot det. Jeg synes interpellanten sjøl kanskje også kan vende blikket litt bakover i sitt eget bakland og se at slike holdninger som vi opplever nå, som har enten kulturbegrunnelse eller religionsbegrunnelse, de finnes overalt, også i det norske samfunn. Også i norske menigheter praktiseres kvinnesyn som er uakseptabelt, og som man må slå ned på. Det er også derfor SV er kritisk, ikke til pedagogikken i alle privatskoler, for mye av den er god, men til de kristne skolene som nettopp bygger på slike syn, og som bygger på den samme isolasjonistiske og sjåvinistiske tankegangen i forhold til det å åpne seg for andre. Så har jeg lyst til å bruke resten av tida mi på ett tiltak, som jeg tror kanskje er det viktigste å få i gang fort, og det er fosterhjem for de ungdommene som nå velger å bryte ut. Jeg tror det er vanskelig for oss å forstå hvor totalt og fundamentalt bruddet med familien er i noen av de kulturene dette dreier seg om, fordi de har en annen struktur enn oss. Og det å bli helt alene, det å ikke ha en familie, det å ikke ha noen sosiale rammer rundt seg – kanskje bli plassert på en institusjon eller være overlatt til hverandre, slik som en del av disse ungdommene blir – er ingen god situasjon. Så det å få på plass fosterhjem så fort som mulig, som står parat til de ungdommene som nå våger steget, tror jeg er det mest akutte behovet nå.