Børge Brende (Høyre), 2017-01-31:
Spørsmålet som drøftes i denne meldingen, er om Norge – i tillegg til å være tilsluttet de konvensjonene som drøftes – skal slutte seg til de valgfrie klageordningene til konvensjonene om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter, barnets rettigheter og rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne. Regjeringens konklusjon er at den ikke nå vil fremme forslag om norsk tilslutning til disse tre individklageordningene – dette fordi det er betydelig usikkerhet om konsekvensene av en slik tilslutning. Det er viktig å understreke at Norge er det eneste nordiske landet som har inkorporert noen av FNs menneskerettighetskonvensjoner med forrang fremfor annen nasjonal lovgivning. Det gjelder bl.a. barnekonvensjonen og konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter. Det kan også føre til at annen lovgivning blir tolket innskrenkende eller satt til side, altså at dette har en høyere trinnhøyde. Tilslutningen til disse individklageordningene vil derfor – og det tror jeg det er viktig å merke seg – kunne få større konsekvenser for norske myndigheters handlingsrom. Så tror jeg det er viktig at vi nå ikke snakker forbi hverandre. Det er ikke noen tvil om at Norge er bundet av disse konvensjonene, og det er ingen som foreslår noen endring eller svekkelse av konvensjonene. I en situasjon hvor vi opplever at viktige menneskerettigheter er under press, så la oss iallfall ikke oppkonstruere forskjeller som ikke er der, eller en situasjon som ikke eksisterer. Det vi skal diskutere nå, er om vi skal ratifisere disse individklageordningene nå, eller om vi skal avvente og se hvordan de utvikler seg. Jeg tror det er viktig å minne om at det er det som er spørsmålet i dag. Det er ikke slik at det er en særegen situasjon knyttet til dette i Norge. Ta vårt naboland Sverige, som vi ofte arbeider nært sammen med i disse spørsmålene: I likhet med den norske regjeringen vil Sverige avvente å analysere praksis fra Komiteen for økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter. Svenske myndigheter slår fast at rettighetene til dels er av upresis karakter, som kan gjøre det vanskelig å avgjøre når man står overfor en konvensjonskrenkelse. Og når det gjelder barnekonvensjonen, har også svenske myndigheter sagt at tilslutning reiser spørsmål som må analyseres nærmere før man tar endelig stilling. Hvorfor sier man det? Jo, Barnekomiteen har foreløpig ikke realitetsbehandlet en eneste individklagesak, og i Norge, hvor vi har inkorporert barnekonvensjonen med forrang i norsk rett, vil dette kunne få konsekvenser. Komiteen for økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter har behandlet to saker, og Komiteen for rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne har behandlet åtte. Det er altså en rekke særlige forhold som skiller disse klageordningene fra klageordninger som Norge har sluttet seg til, i tillegg til det jeg sa, at disse klageordningene er veldig lite utprøvd. Konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter og barnekonvensjonen inneholder flere vage og vidtfavnende økonomiske og sosiale rettigheter, som flere representanter har vært inne på. Et eksempel er retten til den høyest oppnåelige helsestandard. Slike målsettingspregede rettigheter egner seg i utgangspunktet dårlig for internasjonal prøving i individklagesaker. Hvordan de tolkes, kan faktisk få stor samfunnsmessig betydning. Folkevalgte organer står nærmest til å vurdere hvilket tiltak som er egnet for å realisere rettighetene. Individklageordningene som Norge allerede er tilsluttet, gjelder sivile og politiske rettigheter, og der har myndighetene først og fremst plikt til å unnlate å gripe inn. Ytringsfriheten er et eksempel på dette. Når det gjelder barnekonvensjonen, er det i tillegg vanskelig å forutse hvordan Barnekomiteen vil anvende prinsippet om barnets beste. Foreløpig er det jo ikke behandlet en eneste sak, som jeg nevnte.