Jørund Rytman (Fremskrittspartiet), 2007-02-15:
Jeg vil rette fokus mot en sak som ikke har vært viet mye tid her i stortingssalen. Det er konflikten i Kashmir. Kashmir er, som de fleste sikkert vet, et vakkert fjellområde som ligger på grensen mellom Pakistan og India. Men om området skal tilhøre Pakistan eller India eller om det skal være selvstendig, er en konflikt som har pågått i veldig mange år – helt siden 1947, da de to landene ble løsrevet fra Storbritannia. Da ble det veldige området delt i to, med et hindudominert India og et muslimskdominert Pakistan. Både Pakistan og India har krevd enekontroll med denne omstridte regionen, som har vært skyld i to av tre kriger mellom landene siden de ble uavhengige av Storbritannia. Det sies at man var veldig nær en kjernefysisk krig for få år siden. Å kontrollere Kashmir er viktig av flere grunner. Området er rikt på naturressurser og viktig av sikkerhetsmessige årsaker. I tillegg har de store elvene i både Pakistan og India sitt utspring i Kashmir, og det å kontrollere vannressursene er av avgjørende betydning for landbruket i begge land. Grensen går delvis gjennom svært ulendt terreng, over breer og høye fjell, og det er derfor vanskelig for alle parter å kontrollere grenseaktiviteten. Fra slutten av 1980-tallet har det vokst fram stadig flere militante grupperinger i området. Noen av dem jobber for Kashmirs selvstendighet, mens andre har som mål å innlemme Kashmir i Pakistan. Fra rundt 1990 ble det en mer religiøst orientert motstandskamp. Her deltar bl.a. arabiske soldater som tidligere har kjempet for Mujahedin i Afghanistan. Dette er altså krigere som har nære forbindelser både til det afghanske Taliban-regimet og Al Qaida, og dermed også til internasjonal terrorisme. Etter Al Qaidas angrep på USA 11. september 2001 ble Pakistan satt under sterkt diplomatisk press, og USA forlangte at landet tok tak i problemet med de arabiske krigerne – dette fordi disse fikk opplæring i treningsleire i grenseområdene mellom Pakistan og Kashmir og deretter tok seg inn i indisk Kashmir. India forsøkte så å utnytte situasjonen med et sterkt USA i ryggen og truet med krig dersom Pakistan ikke ryddet opp. Dette førte til en massiv opprustning i grenseområdene, og de to atommaktene gjorde seg klare til å vise muskler. Begge sider har i ettertid innrømmet at man den gangen var veldig nær kjernefysisk krig. Heldigvis ble dette stoppet ved hjelp av omfattende internasjonalt diplomati. Partene inngikk for få år siden – i november 2003 – en ny våpenhvile, og siden den gang har tonen mellom Pakistan og India blitt litt bedre, og begge sider har prøvd å gå i dialog. Likevel preges regionen fortsatt av vold og uforutsigbarhet. India har flere ganger blitt kritisert av Amnesty International for omfattende og grove brudd på menneskerettighetene i sin hardhendte behandling av lokalbefolkningen i indisk Kashmir. Det er viktig at vi ikke glemmer denne konflikten i alt det andre som skjer i verden. Vi bør arbeide for at flere internasjonale observatører får tilgang til området, at det blir større åpenhet, og at det kan settes press på begge parter for å få en god løsning for Kashmir. Pakistans president Musharraf sa for ca. to måneder siden at landet var villig til å gi opp sine krav om Kashmir dersom India aksepterer noen av hans fredsforslag. For første gang på over 50 år ser man altså et ørlite glimt av forhandlingsvilje. Jeg lurer derfor nå på hva Norge og utenriksministeren har gjort for Kashmir de siste årene. Nå kommenterte utenriksministeren dette med noen få setninger i dag, men veldig lite. Jeg håper han i løpet av dagen vil si litt mer konkret om hva han og Regjeringen vil gjøre for å sette Kashmir på dagsordenen, legge press på landene for å få fram en løsning, og hvordan han vil jobbe med dette i sitt utenrikspolitiske arbeid og diplomati.