Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2011-01-18:
La oss ta et raskt historisk tilbakeblikk, til 1949. Helt siden den tid har det pågått væpnet kamp i Burma. Det er ikke nytt at det er gerilja på den ene siden og regjeringssoldater på den andre siden. Dette toppet seg i 1988, da anslagsvis mellom 3 000 og 10 000 mennesker mistet livet da opprøret og demonstrasjonene ble slått ned. Man kan gå litt videre, til nåtid, til det skjellsettende valget for 20 siden da Aung San Suu Kyi ble valgt og hennes parti endte opp med å få 392 av 485 seter i parlamentet. Man trodde demokratiet var i ferd med å feste seg i Burma, ut fra det ene valget. Så skjedde overhodet ikke. Så begynte også marerittet for Aung San Suu Kyi. De siste sju årene har hun vært i husarrest kontinuerlig. Dette varte fram til november i fjor, da hun endelig slapp ut. Det er verdt å merke seg en del av de konkrete tingene som kom ut av valget. La meg først begynne med en historie fra Nai Ngwe Thein, som var leder for et parti som heter All Mon Region Democracy Party. Han ønsket en plass i parlamentet for Mon-regionen, men tapte for en USDP-kandidat, en kandidat for juntaens eget parti. Det han fortalte av sin historie til Irrawaddy-magasinet, er omtrent som følger – og det er min egen oversettelse: Jeg fikk rapporter fra stemmelokalene om at vi kom til å vinne. Men det var helt fram til det ble lagt 5 000 forhåndsstemmer i valgboksen. Det gjorde at det tippet i juntaens favør. Denne historien er langt fra enestående. Dette er stort sett hvordan valget gikk til. Jeg skrev også i interpellasjonsteksten valg i anførselstegn. Det man nå ser, er at juntaen kontrollerer 875 av 1 157 seter som var oppe til valg. I tillegg ender man opp med 25 pst. av parlamentet, som var forhåndsreservert til juntaen og generalene. Ca. 80 pst. av alle stemmer gikk til juntaen totalt sett. Likevel var det bare – bare er jo et relativt ord i denne forstand – 65 pst. valgoppslutning i de etniske statene. I noen provinser endte man opp med et sted mellom 35 og 50 pst. oppslutning. Det tallet ville vært et helt annet, dersom man hadde lagt folkets vilje til grunn, og ikke de talte stemmene. Norge har over lang tid hatt en aktiv holdning overfor Burma. Det er mange som skal roses for sitt engasjement for Burma. Fra et politisk ståsted må det først og fremst være nåværende leder for Oslosenteret for fred og menneskerettigheter, Kjell Magne Bondevik. Men også denne regjeringen har hatt Burma på dagsordenen. La meg nevne Erik Solheims tur til Burma for ikke lenge siden, som jeg mener var en uklok tur. Det var en tur som bar preg av å bryte med det internasjonale samfunnet, en tur der Solheim ikke traff begge parter, eller flere av partene i konflikten, men utelukkende juntaen. Så sier Utenriksdepartementet i ettertid at han ikke kunne møte opposisjonsgrupperinger fordi det var knapphet på statsråd Solheims tid. Problemet er at dette har blitt et mønster i statsrådens besøk til noen av de minst frie nasjonene i verden. Det er nesten utelukkende myndighetspersoner man besøker, eller så er det en veldig skjev tidsfordeling mellom grupperingene. Det sier noe om den norske tilstedeværelsen at vi ofte bryter med en internasjonal enighet knyttet til problemstillingene, spesielt når man legger til grunn OECD-lands tilnærming. Når det gjelder forholdet til mekling, vil jeg si at det er prisverdig av en leder som Aung San Suu Kyi, som har vært i husarrest i så lang tid, at hun har en åpen tilnærming til mekling og sier at det aldri vil være vold som lager et utfall i dette tilfellet, men at det må politiske løsninger til, og at man da må sette seg ned og finne fram til de løsningene. Det er en av de tingene jeg selvfølgelig håper vil kunne komme ut av norske besøk til Burma og samtaler med generalene. Men det betyr igjen at man må ende opp med samtaler med begge parter. Det har også fra f.eks. Karen-folket kommet veldig tydelige signaler om støtte til det samme. Oberst Nerdah Mya, som jeg og flere her har truffet, og som besøkte Stortinget i 2010, har sagt at Norge kan være en god arena og bakteppe for samtaler. Ikke minst på grunn av prinsipper knyttet til at mennesker fra regjeringen og mennesker fra de etniske minoritetene må være til stede ved fredssamtaler, mener jeg at Norge kanskje i historisk perspektiv har engasjert seg i for mange fredssamtaler, der vi ikke har hatt bakgrunnskunnskaper for å spille en så sentral rolle. Men det får være en helt annen diskusjon. Så er det viktig å ta med sanksjoner. Det er en kontinuerlig diskusjon knyttet til sanksjonspolitikken og Burma. La meg bruke et halvt minutt på et par av de ulike tilnærmingene, og begynne med Aung San Suu Kyis parti NLD, National League for Democracy. Nå er dette vel å merke et ulovlig parti, men i et diktatur er det ganske mye innenfor den demokratiske sfæren som er ulovlig. NLD sier at man ønsker at sanksjonene skal fortsette. Man har så langt ikke merket at det har rammet sivilbefolkningen hardt, men det er noe man ser på kontinuerlig, og det er jo heller ikke så lenge siden Suu Kyi slapp ut fra husarresten. Dette har hun gjentatt ved flere anledninger. Så er det ASEANs «rotating chair» – hva det enn måtte bli på norsk – Indonesias utenriksminister Natalegawa, som sa at man nå må respondere på det som har skjedd i Burma, både på valget og løslatelsen av Suu Kyi. Jeg tror flere står for den tilnærmingen nå, og jeg vil advare på det sterkeste mot en slik tilnærming. Det valget som har funnet sted, kan vel å merke være et lite første steg, men det er først og fremst et valg i et diktatur som forblir et diktatur. Valget rokker overhodet ikke ved det – spesielt når man legger til grunn det massive stemmejukset som har vært. Obamas administrasjon har også sagt at man ikke ønsker å gjøre noe med sanksjonene før alle politiske fanger er satt fri, før man slutter med angrepene på de etniske minoritetene og får til en meningsfylt dialog med opposisjonen. India og Kina er viktige. India og Kina sitter med nøkkelen når det gjelder Burma og Burmas økonomi. India og Burma har mye felles – en lang kolonihistorie, 1 600 kilometer med felles grense. Et nært forhold mellom Suu Kyi og Nehru/Gandhi-dynastiene ligger til grunn, og jeg tror at India kan spille en konstruktiv rolle for å løse problemet, men da må man ikke skygge over det faktum at India og Kina tjener enorme penger på diktaturet i Burma. Jeg vil avslutningsvis si at det vi nå ser i forhold til Democratic Voice of Burma, er en ting som vi absolutt må støtte opp under. Det er viktig at det kommer informasjon tilbake inn i Burma om hvordan verden faktisk ser ut.