Kristian Tonning Riise (Høyre), 2020-12-11:
Dette er en sammensatt og krevende sak, både fordi den tar for seg et innviklet sakskompleks, og fordi det er så stor uenighet blant komiteens medlemmer – i hvert fall blant enkelte av komiteens medlemmer – om hvilken virkelighetsforståelse man skal legge til grunn. Slik sett er realitetene de samme som da Stortinget sist behandlet disse problemstillingene, i forbindelse med Dokument 8:46 L for 2018–2019, i fjor vår. Det representantforslaget konsentrerte seg om årskullene 1944–1953 og er i dette forslaget utvidet til også å gjelde årskullene 1954–1962. Når det gjelder de prinsipielle forholdene i saken, er de imidlertid de samme som sist, og Høyre deler ikke forslagsstillernes oppfatning om at det i saken har kommet ny informasjon som vesentlig endrer sakskomplekset – enda mindre konklusjonen – siden sist. Snarere tvert imot har tiden etter at vi sist behandlet denne saken, bekreftet flertallspartienes begrunnelser for å avvise disse forslagene. Jeg sikter da spesielt til dommen i saken i Borgarting lagmannsrett mellom en tidligere ansatt i staten, som Senterpartiet bl.a. tar til inntekt for sitt syn i sine merknader, og staten ved Statens pensjonskasse, der saksøkers krav for lagmannsretten ikke førte fram og samtlige påstander ble avvist. Kjernen i saken er altså hvorvidt det hersker en urett i dagens samordningsregler som inneholder en felle som gjør at folk får utbetalt noe annet enn det de har krav på eller med rimelighet kunne forvente. Det synes å være et problem i denne saken at forslagsstillerne blander urett, i betydningen hva man selv mener er riktig etter egen rettferdighetssans, og urett i betydningen hvorvidt noe er i utakt med de gjeldende lover og regler eller ei. I forhandlingene i 2009 var det sentrale spørsmålet om offentlig tjenestepensjon skulle legges om etter samme mønster som den nye folketrygden. Det sa partene nei til, bl.a. fordi man ønsket å videreføre AFP som tidligpensjon. Dette, sammen med reglene for samordning av tjenestepensjon med folketrygd, som trådte i kraft fra 2011, er bakgrunnen for saken vi har til behandling i dag. Sentralt i forslagsstillernes argumentasjon ligger det et premiss om at effektene for de aktuelle aldersgruppene ved å fortsette å jobbe etter å ha kompensert for levealdersjusteringen ikke har vært kjent. Det medfører ikke riktighet. Da gjeldende samordningsregler ble foreslått av Stoltenberg II-regjeringen, som Senterpartiet selv var en del av, og som Senterpartiet stemte for i Stortinget, pekte Fremskrittspartiets representanter på at tjenestepensjonen ville bli redusert på grunn av samordningen dersom man fortsatte å stå i arbeid etter å ha kompensert for levealdersjusteringen. At disse effektene har vært for dårlig kommunisert ut fra arbeidstakerorganisasjonene til den enkelte arbeidstaker, har forslagsstillerne antakelig helt rett i, men at de politiske konsekvensene av dette har vært skjult eller ukjent, medfører simpelthen ikke riktighet. Det sentrale poenget i denne saken er altså stadig det samme som det var sist gang vi behandlet disse problemstillingene. Det er ingen tvil om at offentlig ansatte i de årskullene som denne saken tar for seg, som står i jobb etter 67 år, ville ha fått en høyere samlet pensjon dersom partene i 2009 hadde sagt ja til fleksibel tjenestepensjon. Det er også helt riktig at det i hvert fall for dem som i sin helhet er omfattet av bruttoordningen, ikke lønner seg å stå lenger i jobb etter 67 år, i hvert fall etter at man har kompensert for levealdersjustering. Det betyr imidlertid ikke at det er riktig å gå tilbake og endre på en framforhandlet avtale ti år etter at den ble inngått. Kostnaden ved å subsidiere tidligpensjonistene har jo staten allerede tatt. Å gå tilbake nå og endre på det som var kompromisset den andre veien, selv om man opprinnelig ville ønsket et annet utfall da, ville ikke være riktig nå, verken av hensyn til velferdssamfunnets bærekraft eller av hensyn til dagens og framtidens arbeidstakere, som i så fall er de som måtte ha tatt regningen for dette.