Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2014-12-01:
Det er ikke i omtalen av utfordringene vårt land står overfor, at regjeringen og Arbeiderpartiet skiller lag. Vi kan enes om at vi står foran en enda mer krevende tid i europeisk og internasjonal økonomi, som utfordrer bedriftene våre og oss alle som fellesskap når det gjelder krav til omstilling og fornyelse. Vi kan enes om at den teknologiske utviklingen bak det som kalles den nye industrialderen, vil bety både utfordringer og muligheter; vi møter automatisering og en ny organisering av både industri og tjenester. Vi kan enes om at Norge må handle i dag for å ruste oss til å møte utviklingstrekk som vi nå ser konturene av: Vi blir flere eldre i Norge, befolkningen vokser. Flere flytter til de større byene, og vi skal løse store infrastrukturoppgaver. Vi skal møte en voksende befolkning med å videreutvikle og forsterke velferdsstatens tilbud, både i kvalitet og i kvantitet. Og – slik vi husker fra trontaledebatten, kan vi enes om at vi skal møte alt dette innenfor rammer som klimaet setter for oss. Norge skal både lede an og ta sin del av ansvaret for å hindre at klimaendringene ødelegger natur og livsgrunnlaget på jorden. Det er i valg av retning for å møte denne fremtiden at vi skiller lag. Det er dette som kommer til uttrykk i forslaget til statsbudsjett som Høyre og Fremskrittspartiet la fram for snaut to måneder siden. Det er også retningen denne debatten bør handle om. Et statsbudsjett er fullt av saker og satsinger i norsk politikk som vi kan være enige om mange av oss. Regjeringen mener at den har fått for lite oppmerksomhet om det den kaller budsjettets sterke sider, som satsinger på samferdsel, skole, politi og forskning. Men her er det ikke store ulikheter partiene imellom når det kommer til satsing over budsjettet. Vi står langt på vei sammen om å prioritere disse viktige formålene, selv om vi på noen områder satser mer. Et hovedskille går på hva vi bør løse sammen, investere i sammen, mobilisere for sammen – og hvor vi er best tjent med å løse oppgavene hver for oss, fra regjeringen uttrykt i forslag om privatisering og store skattekutt. Regjeringen har de siste ukene tegnet et stadig mørkere fremtidsbilde, med et budskap om at dens økonomiske medisin er nødvendig for at det ikke skal gjøre alvorlig vondt senere. Svaret på utfordringene får vi nesten før spørsmålet er ferdig formulert: Det handler om å kutte skatt, den klart største satsingen både i budsjettforliket og i forslaget som ble lagt fram. Regjeringen tegner et bilde av et samfunn der omstillingsevnen svikter i næringsliv, arbeidsliv og velferdsordninger, og der oppskriften på det som kalles fallende produktivitetsvekst, skal løses gjennom en kommisjon der partene i arbeidslivet for første gang holdes utenfor. Det er et uklokt valg. Og regjeringen gjennomfører endringer i arbeidsmiljølov som svekker og ikke styrker tilliten og evnen til å løse oppgaver sammen, som har vært så viktig for vårt samfunns utvikling. Arbeiderpartiet har et annet utgangspunkt. Summen av de oppgavene vi skal løse, kan oppsummeres i ambisjonen om at vi sammen skal bygge landet. Vi mener oppgavene vi skal løse, virkelig kaller på å mobilisere fellesskapet. Regjeringens forslag til skattekutt, der 50 pst. av lettelsene skal gå til de 5 pst. med mest fra før, er gal prioritering av den handlefriheten vi har i dette budsjettet. Vi mener vi kan få større effekt og større stimulans til bedrifter og samfunn ved å investere sammen – i infrastruktur, målrettet støtte til gründere og gode og prøvede ordninger til å støtte omstillinger og nysatsinger i innovative bedrifter. Vi mener politikken bør slå ring rundt at Norge er et land med relativt små økonomiske forskjeller, og ta til oss de veldig klare budskapene fra alt fra OECD til IMF om at voksende ulikheter hemmer omstillingsevnen. Vi mener at Norge har vist seg gode på omstilling – i bedriften, i sykehuset, i arbeidsmarkedet. Vi kan og må hele tiden strekke oss, men vi kan motivere oss til denne innsatsen ved å utnytte de sterke tradisjonene for samarbeid, tillit og samvirke som vi har utviklet over tiår – i trepartssamarbeidet i arbeidslivet like til det godt forankrede samarbeidet mellom ledelse og ansatte på den enkelte arbeidsplass. Dette er noen av de kvalitetene FAFO-forskerne bak studien av den nordiske modellen trekker fram som forklaring på at nordiske land har hatt høyere sysselsetting, lavere ledighet, større teknologisk omstilling og bedre statsfinanser enn andre land. Norge skal være et land med små forskjeller og store muligheter. Vårt forslag til statsbudsjett for 2015 gjenspeiler denne ambisjonen. Arbeiderpartiet vil prioritere å gi kommunene rom til å løse sine oppgaver og sørge for mer penger til å videreutvikle skole, barnehage, helsetjenester og eldreomsorg – velferdstjenestene tett på folk. Antallet eldre øker fra 2020, det er i morgen i et planleggingsperspektiv. Det må også synes i kommunenes budsjetter. Det er viktig for velferden, og det er viktig for verdiskapingen og næringslivet i hele landet. I vårt budsjettforslag har vi prioritert satsinger på tvers av politiske fagfelt, vi har sett virkemidler i sammenheng. Vi vil sørge for at vi prioriterer for vekst i hele landet ved å legge til rette for vekst og nye arbeidsplasser gjennom støtte til gründere og en aktiv næringspolitikk, med særlig satsing på marine næringer, reiseliv, landbruk, miljø-/klimateknologi, IKT, bioøkonomi og helseteknologi. Vi vil sørge for at vi møter klimautfordringene og fremskynder overgangen til lavutslippssamfunnet, med en særlig prioritering av nødvendig vedlikehold av jernbanen, en storsatsing på kollektivtrafikk i byene og mer til sykkeltiltak, sammen med en dreining av avgiftene i grønnere retning og en styrking av miljøteknologiordningen i Innovasjon Norge. Vi vil sørge for at vi støtter opp om menneskene som skal bygge landet, med en særlig satsing på fagarbeideren, flere læreplasser, oppdatering av utstyr og maskinparker på fagutdanningene, satsing på yrkesfaglærere, styrking av fagskolene og bedret adgang til å ta fagbrev – og ikke minst ved å sørge for et anstendig og trygt arbeidsliv. Vi vil sørge for at vi i tillegg til å innfri vårt løfte til sykehusene gir folkehelsen et kraftig løft, gjennom styrket innsats for helse i barnehagen, på skolen og på arbeidsplassen, ved å gjeninnføre frukt og grønt i skolen, øremerke midler til skolehelsetjenesten og starte innføringen av én times daglig fysisk aktivitet i skolen – og ikke minst ved å ruste opp idrettsanlegg og legge til rette for at flere mennesker kan delta i friluftsliv. Regjeringen prioriterte med sitt budsjett annerledes. Budsjettforslaget var tydelig i sin retning. Den har med budsjettforliket på noen områder beveget satsingen i retning det brede flertallet i Stortinget. Men tyngdeloven gjelder fortsatt: Det er Høyres hovedretning som ligger fast, skattekuttene til dem som har mest fra før, er fortsatt budsjettets klare hovedsatsing. I valgkampen i fjor mente Høyre og Fremskrittspartiet at sju av ti oljekroner ble brukt feil. Det er uklart hvor mange av oljekronene som nå brukes riktig, om vi skulle følge regjeringens logikk. I budsjettet som skulle gi svar på hva regjeringen står for, ser vi snarere sviktende evne til å omprioritere stort annet enn å gi disse store skattekuttene til egne kjernevelgere. Dette er velkjent Høyre-politikk, men vi har også fått noe nytt. Fra partiet som tidligere har omtalt seg selv som garantisten for en ansvarlig økonomisk politikk, har vi ved hver eneste tilgjengelige korsvei året rundt sett innhenting av oljepenger for å få satsingene til å gå opp – i dette budsjettet settes historisk rekord i innfasingen av oljepenger. Så ser vi også med interesse at Høyre nå bryter sin egen høyst private «handlingsregel», ved at de offentlige utgiftene øker mer enn antatt vekst i økonomien. Samtidig ser vi andre nye innslag, som at Fremskrittspartiet krever inn bompenger som aldri før, innfører poseavgifter og administrerer et bistandsbudsjett på 1 pst. av bruttonasjonalinntekt. Det siste kan vi for øvrig takke budsjettforliket med Kristelig Folkeparti for. Jeg vil anerkjenne sentrumspartiene for å ha rettet opp åpenbare sosiale skjevheter i det opprinnelige forslaget, de har bremset deler av fremskrittspartipolitikken, og det vil vi støtte. Men igjen: Hovedretningen er likevel den samme. Det er også kommet forbedringer innen klima og miljø, også det vil jeg anerkjenne Kristelig Folkeparti og Venstre for, Arbeiderpartiet kan støtte mye av dette. Men vi får kalle skiftet ved dets rette navn. Vi fikk først høre at forliket inneholdt 2 mrd. kr i grønt skatteskift. Men samme kveld som forliket var i havn, lærte vi at omfanget bare er 1 mrd. kr, ettersom alle synes enige om at den fader- og moderløse plastposeavgiften i realiteten er en ren fiskalavgift. Klimaargumentasjonen har også noen andre klare svakheter. For å finne nok penger i budsjettet til å gi avgiftslette på bensin og diesel leverte forliket kutt i klimakvoter, som klima- og miljøvernministeren kaller urealistisk budsjettering. Dette er kvoter som kjøpes for at Norge skal overholde sine internasjonale forpliktelser. Det er penger som går til fattige land for å få stanset utslippsveksten globalt. Jeg legger til grunn at dette vil bli rettet opp i revidert nasjonalbudsjett om et halvt år. Trontalen bar bud om vilje til å satse på klima, og jeg ga regjeringen honnør for det som ble sagt i den teksten. Forslaget til statsbudsjett trakk derimot i motsatt retning – her var det forslag om å redusere avgiften på bensin og diesel å kutte i avgiften på snøscootere og motorsykler å kutte kraftig i skogvern, som de før valget lovet å styrke å kutte over 50 mill. kr til bygging av nye sykkelveier å flytte Transnova til Enova uten å følge på med ekstra penger en satsing på kollektivtrafikk som var utilstrekkelig På toppen av dette fjernet finansministeren kapittelet om bærekraftig utvikling fra nasjonalbudsjettet, et kapittel som har blitt utarbeidet til hvert eneste nasjonalbudsjett siden 2007. Så ser vi at Kristelig Folkeparti og Venstre, etter tre uker med intense forhandlinger, klarte å heve budsjettet til et mer anstendig nivå på klimaområdet, tettere på det som er flertallssynet her på Stortinget. Det burde borge for at regjeringen vender seg til det samme brede flertallet for å forsterke innsatsen for å nå målene satt i klimaforliket. Og det er her regjeringen også bør forankre Norges klimamål for 2030, som skal meldes inn i forkant av klimamøtet i Paris i 2015. Arbeiderpartiet er rede til å bidra til slike forlik, slik vi også er rede til å møtes til samtaler blant alle partier om morgendagens skattesystem, etter at vi har mottatt og studert innstillingen fra Scheel-utvalget, som kommer i morgen. «Vi må se i øynene at norsk økonomi kommer til å møte andre og nye utfordringer de neste årene» sa finansminister Siv Jensen til Dagbladet nylig, og hun la til at vi må endre før det smerter for hardt. Statsministeren har sagt noe av det samme, når hun mener at nordmenn ikke tar inn over seg hvilke endringer fremtiden krever. Jeg tror ikke det er slik. Jeg tror folk skjønner veldig godt at vi står foran utfordringer, og at det krever noe av oss alle – ikke bare fordi oljeprisen faller, men fordi vi lever i en verden i forandring. Jeg tror folk skjønner det når bedrifter på Vestlandet må si opp ansatte. Da skjønner både de ansatte og bedriftseieren at det er alvor. Når rådmenn over hele landet legger fram forslag til kommunebudsjetter med trange rammer og kutt i viktige velferdstilbud, ser og erfarer folk hva dette dreier seg om. Når de ansatte i sykehusene skal løse alle sine oppgaver med bevilgninger langt under løftene og med stadig nye effektiviseringskrav, på toppen av det effektiviseringsarbeidet de gjør til daglig, ser folk hva dette dreier seg om. Når de ansatte i eldreomsorgen skal løse oppgaver innen trange rammer, mens de vet at om bare noen få år øker antallet eldre betydelig, ser de hva dette dreier seg om. Og når folk flest ser stadig flere tegn på klimaendringer, både i Norge og i omverdenen, skjønner vi alle at vi står overfor enorme utfordringer. De politiske skillene i vårt land handler ikke om hvilke utfordringer vi ser ligger foran oss, men om hvordan vi tenker å møte dem. Det handler om retningsvalg, om hva vi inviterer folk med på, om hvordan vi fordeler byrder, og hvordan vi satser sammen. Regjeringen har valgt sin strategi, på mange områder i strid med ekspertenes råd, i strid med folkemeningen og i strid med det vi mener er riktig for å ta landet i en annen retning. I Arbeiderpartiet vil vi bruke de store pengene på de store oppgavene. Det er gjennom sterke fellesskap og små forskjeller vi best møter utfordringene vi står overfor. Derfor sier vi nei til de store skattekuttene til dem som har mest fra før, og ja til satsing på klima, kollektivtrafikk, velferd i kommunene – og en kraftig satsing på å bygge landet for fremtiden, med støtte til landets gründere og bedrifter og ikke minst dem som faktisk skal bygge landet: dette landets fagarbeidere.