Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-09:
Noen ganger er det nødvendig med ekstraomganger. I denne saken skulle jeg gjerne vært ekstraomganger foruten. Men her er vi, det er ny runde og nye presiseringer for å ivareta intensjonene i merknadene fra en enstemmig komite i budsjettbehandlingen. Nå må vi videre, nå må personlig prestisje, private feider og mistenkeliggjøring av andres motiver vike for snarest å få et nytt styre på plass. Det er med tilfredshet jeg registrerer at oppslutningen rundt vårt forslag til utvelgelse og sammensetning av fondets styre har økt hele veien i prosessen, seinest fra Danse- og teatersentrum, tidligere bl.a. fra Musikernes fellesorganisasjon. Diskusjonen har, slik jeg ser det, hovedsakelig gått på to forhold. Det ene har vært antall medlemmer i styret og hvor mange som skal representere kunstnerne. Det andre har med innstillingsrett for utøverorganisasjonene å gjøre. Til det første: Komiteen var enstemmig i kravet om «vesentlig» utvidelse av utøverrepresentanter, fra to til tre eller fire, én ekstra eller to ekstra. Noen mente at tre var altfor lite, mens andre mente at fire var altfor mange. Selv har jeg hele tiden vært uforstående til alle de følelser som er lagt i dette spørsmålet. Jeg tror fondet kunne gjort jobben med tre utøverrepresentanter, men så heller ingen problemer med fire, jf. ønsket om en bredest mulig sammensetning for å sikre at fondets styre gjenspeiler bredden i norsk kulturliv. Lånke snakket om at styret må ha en funksjonell størrelse. Jeg tror at styret for fondet ikke mister sin funksjonalitet selv om det går fra tre til fire utøverrepresentanter. Til det andre – innstillingsrett: Noen ønsket ikke dette av prinsipielle grunner, mens andre var fornøyd med oppnevningen slik den har fungert. Ikke overraskende er disse andre hovedsakelig folk som har representanter for grupper som har sittet i styret, eller som sitter der selv og er fornøyd med de bevilgninger som er gjort. Dersom den prosessen som vi nå har vært igjennom, har ført noe godt med seg, mener jeg det nettopp er på dette punktet, nemlig presiseringen av hvordan innstillingsrett er å forstå i denne sammenhengen. Med innstillingsrett tenker jeg ikke på det brevet som statsråden sendte ut, som jeg ser på mer som et brev til en venn og ikke noe som har med innstillingsrett å gjøre. Det vi har presisert, er at alle søkergode utøverorganisasjoner oppfordres til å innstille på sin kandidat eller sine kandidater, alene eller sammen med andre. Blant disse plukker så statsråden på fritt grunnlag ut fire personer – vel å merke blant de kandidatene som organisasjonene selv innstiller – slik at styret får en bredest mulig sammensetning når det gjelder kunstuttrykk. Det er også viktig at styret som sådan har et overordnet ansvar og sikrer at hensynet til mangfold og bredde legges til grunn i forvaltningen av fondets midler. Det er også verdt å merke seg at selv om utøvernes representanter innstilles fra de enkelte organisasjoner, er fondets regler og intensjoner overordnet. Utøverne stiller ikke med bundet mandat eller lignende fra sin organisasjon, heller motsatt. De stiller med spesialkompetanse på sine særskilte felt, kombinert med en allmenn tillit i sine miljøer. På denne måten vil nettopp utvidet utøverrepresentasjon sikre at fondets styre gjenspeiler bredden i norsk kulturliv. Og til Lånke: I det som var en enstemmig komiteinnstilling da vi behandlet den – der vi fra SV trakk oss i svevet fordi vi syntes det var for strengt – har vi nå fått inn alle de andre momentene, momenter som jeg ikke kan skjønne at Lånke ikke ser er en klar forbedring i forhold til det forslaget som vi først gikk inn for. Slik sett stiller jeg meg undrende til at man – med den forbedringen som også Lånke mener ligger der – ikke kan gi tilslutning til det forslaget og de presiseringene som nå ligger der. Så til et problem når det gjelder dette med innstillingsrett. Det er litt – hva skal jeg si – uoversiktlig at svært mange av dem som nå har innstillingsrett, har dobbeltmedlemskap, dvs. at de kan søke via flere organisasjoner. For eksempel kan Norsk Artistforbund være medlem av Gramo, og de kan også være medlem av Musikernes fellesorganisasjon. Og dette gjelder ikke bare for denne gruppen. Nesten alle grupper har en eller annen form for dobbeltmedlemskap. Det har vi i denne omgangen valgt ikke å problematisere. Men jeg synes at det fram til neste styre skal settes sammen, kanskje bør være en opprydningsrunde for å finne ut hvordan dette med innstillingsrett skal fungere, slik at man ikke kan komme inn i tre–fire omganger. Hva dreier dette seg om? Hvorfor har vi denne konflikten? Jeg oppfatter at det er en gammel konflikt. Utøverne innen pop/rock har fått midler, slik jeg ser det. De har ut fra de tildelinger som er gjort, ingenting å sutre over i det hele tatt. Og jeg har heller ikke sett noen vektige innvendinger mot hvordan fondet er blitt håndtert. Det dette har dreid seg om, er at representanter for denne type kultur aldri er blitt funnet verdig en plass i styret. Jeg tror det viktigste her er at også disse gruppene, dvs. en representant for disse kulturuttrykkene, nå kommer inn i fondets styre – ikke bare for pengenes skyld, men at også de får lov til å sitte ved bordet og vise at de duger, at også de har syn for andre kulturuttrykk enn sitt eget. Vi er enige om at det skal være et allment kulturfond. Og det har vært liten eller ubetydelig kritikk av tidligere tildelingspraksis. Og – som Trond Giske sier – det gode er jo at fondet nå vil få mer midler, det vil bli mer penger til kultur. Få nå sammen et styre som alle føler er representativt, og der alle føler seg hjemme og akseptert! Det er det viktigste statsråden kan gjøre. Jeg mener at med den innstillingsretten og den størrelsen på styret, som, som Trond Giske også sier, ikke er låst – det må gjerne bli utvidet for min del, men det er jo grenser for hvor stort et slikt styre kan være og samtidig være håndterlig – ligger det nå en mulighet til å gjøre noe og til å få bilagt de konfliktene og den mistenksomheten som har vært. Jeg synes IdaLou Larsen sier det bra i sin oppsummering av det møtet som Musikernes fellesorganisasjon hadde: «Det betyr ikke at populærmusikerne ikke bør sitte i fondsstyret. Slett ikke. Det er faktisk meget sannsynlig at de, ut fra sitt ståsted, vil kunne berike styrets vurderinger med viktige, nyttige og friske synspunkter.» Og hun sier videre: «Inntrykket er likevel at motsetningene stikker dypt, og at striden langt fra er bilagt. Løsningen kan kanskje nettopp være politikernes nye styremodell: Når de gamle fiendene sitter sammen i et styre og er nødt til å opptre ansvarlig og gjennomtenkt, vil iallfall det klokeste de kan gjøre være å begrave stridsøksen.» Det synes jeg vi alle skal gjøre. Vi skal ønske fondet lykke til videre – og vi skal jobbe for kulturen.