Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2011-05-03:
Hendelsene i Midtøsten og Nord-Afrika det siste halvåret gir håp om at diktaturer i hele regionen vil avløses av demokratier, og korrupte regimer av rettsstater med folkelig legitimitet. Det er det grunn til å glede seg over. Samtidig er konflikten mellom Israel og nabolandene like langt fra en løsning, og situasjonen for 4,6 millioner palestinske flyktninger er like uavklart. Mange voksne flyktninger har levd hele livet i flyktningleirer. Etter 62 år mangler leirene fortsatt ting som vann- og strømforsyning. Det er ille, men det er verre at flyktningene ikke har realistiske utsikter til verken å kunne returnere til Palestina eller å kunne bygge en stabil framtid i et annet land. Kommunal- og forvaltningskomiteen besøkte Jordan, Syria og Libanon i månedsskiftet februar/mars. Vi besøkte flere flyktningleirer og skoler drevet av UNRWA. Vi møtte flyktninger og representanter fra FN og for nasjonale myndigheter. Det var en reise med mange sterke opplevelser. Ikke minst gjorde det inntrykk å se hvor kummerlige forholdene er i flyktningleirene, og å treffe dyktige, motiverte ungdommer som ikke har mulighet til verken å fullføre utdanning eller få seg jobb. I Beirut besøkte vi Shatila, leiren der militssoldater massakrerte rundt 800 personer i 1982. Vi møtte folk som bor på nøyaktig samme sted, i samme hus som der foreldrene ble drept. Vi så hvordan provisoriske vannledninger og elektriske anlegg hang utenpå husene, og vi ble fortalt at barn ble drept av kontakt med strøm og vann samtidig, f.eks. når en fotball satte seg fast i sammensuriet av ledninger og vannrør. Det er mange årsaker til at de palestinske flyktningene er i den situasjonen de er i. Utgangspunktet er konflikten med Israel. I tillegg har oppholdslandene hatt ulike holdninger til og gitt forskjellige rettigheter til palestinerne. Som eneste naboland har Jordan gitt palestinske flyktninger statsborgerskap. I Syria er mange palestinere godt integrert. I Libanon er situasjonen en annen: Der står de uten sivile rettigheter, har kun rett til bestemte jobber og utsettes for diskriminering, særlig på arbeids- og boligmarkedet. Det er grunn til å være opptatt av Israels folkerettsbrudd og nabolandenes behandling av flyktningene. Det er likevel ikke det som er formålet med interpellasjonen. Det er FNs, dvs. UNRWAs, arbeid overfor palestinske flyktninger som er i fokus i dag. Det er det to grunner til. For det første framstår UNRWA – etter 62 års virksomhet – som en organisasjon som må reformeres om den både skal ha legitimitet og møte behovene til en stadig større palestinsk flyktningbefolkning. For det andre er Norge blant de største giverne. I tillegg har Norge hatt en viktig rolle i å reformere andre deler av FN-systemet. Det er derfor grunn til å tro at Norge kan påvirke og vil bli hørt dersom vi tar initiativ. UNRWA gjør en viktig innsats på Gaza og Vestbredden og i Libanon, Syria og Jordan. Ved å tilby helsetjenester, utdanning, mikrofinans, nødhjelp og annen bistand bidrar de til å bedre levekårene for mange mennesker. Andelen barn som gjennomfører grunnskolen er veldig høy, med kun 2,6 pst. frafall. Og 99,9 pst. av alle fødsler skjer med kvalifisert personell til stede. Så til reformbehovet. Det første jeg vil trekke fram, er UNRWAs manglende fokusering på «resettlement», eller gjenbosetting. I motsetning til FNs høykommissær jobber ikke UNRWA med gjenbosetting – å bosette flyktninger i et nytt land der grunnleggende rettigheter kan sikres. Opprinnelig jobbet de med gjenbosetting, men skrinla dette arbeidet, angivelig på grunn av motstand i vertslandene og blant flyktningene selv. De palestinske flyktningene og deres etterkommere har rett til å returnere til Palestina så snart det er mulig. Gjenbosetting utfordrer ikke returretten. I likhet med verdens øvrige flyktninger vil det være i palestinernes interesse å kunne få utdanning, ta arbeid og komme i gang med sitt liv i et nytt land, framfor å måtte vente – vente i generasjoner. Det ideelle ville vært om palestinerne kunne returnere til en selvstendig stat i morgen. Det er ikke realistisk. Spørsmålet er hva FN skal bidra med i mellomtiden: bistand med en begrenset tidshorisont eller løsninger med en lengre tidshorisont. Etter mitt syn bør det settes krav til at UNRWA gjenopptar arbeidet med gjenbosetting, gjerne i samarbeid med høykommissæren. At mange palestinske ungdommer velger å reise på egen hånd, viser at det er behov. Ifølge tall fra UDI kom det ca. 800 palestinske asylsøkere til Norge i 2010. Ingen av disse har frasagt seg retten til å returnere. En annen viktig avklaring for UNRWA er om organisasjonen skal bistå alle som regnes som palestinske flyktninger, eller om den skal rette bistanden mot de flyktningene som virkelig trenger hjelp. Det gir liten mening om UNRWA hjelper velintegrerte andre- og tredjegenerasjons jordanske statsborgere. Og det gir liten mening at UNRWAs skoler utdanner elever som kunne benyttet seg av skoletilbudet i vertslandet. Antall flyktninger som omfattes av UNRWAs mandat, øker stadig – fra under 1 million palestinere som ble fordrevet i 1948, til 4,6 millioner i dag. Denne utviklingen kan ikke fortsette. Om UNRWA skal favne stadig bredere, vil det utfordre både organisasjonens økonomiske bærekraft og kunne utvikle seg til et politisk problem. Med 29 000 ansatte er UNRWA i dag FNs største organisasjon. 99 pst. av de ansatte er palestinere. Mange er selv flyktninger. Dette er unikt i FN-sammenheng. I sin rapport, «Fixing UNRWA», peker amerikaneren James Lindsay, som har vært juridisk sjef i organisasjonen, på at de tette båndene mellom de ansatte og mottakerne av hjelp i verste fall kan gjøre at de ansatte blir mer opptatt av mottakernes behov enn av organisasjonens mål. Med Israels framferd på Gaza er det lett å forstå at ansatte i UNRWA – ja, i enhver hjelpeorganisasjon – får sympati med palestinerne. Samtidig må UNRWA holde fast på det som er deres rolle, å hjelpe flyktningene. Det er verken i FNs eller palestinernes interesse at UNRWA blir en del av en politisk kamp mot Israel. Det fjerde og siste jeg vil nevne, er kritikken UNRWA har fått for å prioritere kortsiktige hjelpetiltak som kontantbidrag framfor utdanning, arbeid og andre verktøy til integrering i vertslandene. I Syria møtte vi elever som fikk yrkesopplæring. Alle som har fullført skolens designlinje, har fått jobb med en gang. Nesten like gode var resultatene for elevene som tok farmasi. Det er viktig både for den enkeltes selvrespekt og verdighet og for det palestinske samfunnet at UNRWA prioriterer tiltak som kan bidra til at flyktningene kan forsørge seg selv og sine familier. I våre samtaler med representanter for den lokale ledelsen av UNRWA snakket vi om reformer. Det er liten tvil om at organisasjonen strever økonomisk, og at ledelsen har fokus på å rasjonalisere driften, f.eks. ved å utsette investeringer og ta i bruk ny teknologi. Jeg er mer i tvil om UNRWAs ledelse ønsker å flytte beslutningsmyndighet og ressurser fra administrasjon til aktivt feltarbeid. Mer penger var gjennomgangssvaret vi fikk på spørsmål om hvordan organisasjonen kan gjøre ting annerledes. I Libanon ble vi fortalt at myndighetene var positive til å bygge infrastruktur – vann- og strømledninger – i flyktningleire som Shatila. UNRWA sto likevel uten planer om å få denne jobben gjort. I 63 år har palestinerne vært kasteballer mellom Israel og naboland som helst ser at de reiser raskest mulig. Deres egne ledere har vært korrupte, og festtalene til tross: Verdenssamfunnet har ikke bidratt til langsiktige løsninger. I dette bildet er UNRWA et lyspunkt. Uten UNRWA ville den humanitære katastrofen vi allerede ser i dag, vært langt verre. UNRWA gjør en viktig jobb, en jobb ingen andre kan gjøre. Men nettopp fordi organisasjonen er så viktig, må den fornyes slik at den også framover kan fylle sin rolle. Jeg er nysgjerrig på hvordan utenriksministeren vurderer UNRWAs reformbehov, og hva han tenker om Norges muligheter til å bidra til reformer som vil gi palestinske flyktninger et bedre liv.