Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2007-03-19:
St.meld. nr. 11 om støtteordningen til elektrisitetsproduksjon er en viktig sak. Vi har også ved flere anledninger påpekt at landet er i en sårbar kraftsituasjon. Vi mener derfor at det er viktig å legge til rette for økt kraftproduksjon så raskt som mulig. I tillegg til den vannkraftproduksjonen vi i dag har, trenger vi et mer robust, fleksibelt og ikke minst allsidig produksjonssystem i framtiden. Et slikt system må være i stand til å takle både årlige svingninger i nedbøren og sesongmessige temperaturvariasjoner. Når vi nå behandler Regjeringens forslag til støtteordning, synes jeg det er verdt å understreke at forslaget er forutsigbart for investorene gjennom et langsiktig finansieringsopplegg for støtteordningen. Dette underbygger etter vårt skjønn et robust system som ivaretar de teknologiske og kostnadsmessige forskjellene mellom de produksjonsteknologier som støtteordningen er ment å omfavne. La meg likevel begynne med noen betraktninger omkring de såkalte grønne sertifikatene. Siden månedsskiftet februar/mars 2006 har opposisjonen i denne sal ved ethvert spørsmål om elektrisitetsproduksjon hatt tilnærmet ett svar, grønne sertifikater, et svar som ikke under noen omstendigheter er blitt nyansert. La meg først presisere: Vi var også for grønne sertifikater. Det var derfor vi skrev det inn som en del av Soria Moria-erklæringen. Vi var også for grønne sertifikater, men ikke for enhver pris, slik enkelte andre tilsynelatende er. Forhandlingene med Sverige strandet på hvor mye forbrukerne i de to landene skulle betale ekstra i strømpris for å finansiere utbyggingen av ny fornybar energi. Vi ville altså ikke gå inn for en avtale som kunne bety at norske forbrukere skulle betale dobbelt så mye for sertifikatene som svenske forbrukere, selv om det etter Fremskrittspartiets målestokk kanskje hadde vært å betrakte som ambisiøst. En sertifikatpris er vanskelig å beregne, men noen prinsipper er viktige å få fram. Det er forbrukerne, strømkundene, som må betale for sertifikatordningen, og jo høyere sertifikatprisen blir, jo mer må forbrukerne betale. Dersom hensikten skulle være å fjerne enhver form for risiko som utbygger av vind-, bio- og vannkraftanlegg måtte ha, slik opposisjonen gir uttrykk for, ja, da er det grunn til å tro at regningen til norske forbrukere ikke ville vært helt ubetydelig. Da dreier det seg om beløp som er lettere å uttale i milliarder enn i millioner. For det andre var det grunn til å frykte at mye av det norske forbruket som skulle betales gjennom et sertifikatmarked, ville gå til å finansiere prosjekter i Sverige. I Arbeiderpartiet har vi et godt forhold til våre nordiske naboer, også til svenskene. Men til tross for dette synes vi det er noe urimelig at kanskje flere hundre millioner kroner krevd inn av norske strømkunder, skulle gå til å subsidiere elektrisitetsproduksjon i Sverige, en produksjon vi sårt trenger i Norge. Vi ønsker derfor å støtte prosjekter i Norge, og ikke i Sverige. Slik sett er den støtteordningen som nå foreligger, en målrettet støtte til prosjekter for fornybar energi i Norge. Og det må være et godt utgangspunkt. I tillegg har vi gjort støtten slik at vi ikke bruker strømkundenes penger på å støtte prosjekter som er lønnsomme uten støtte. I et sertifikatmarked ville mest sannsynlig det skjedd at allerede lønnsomme prosjekter hadde fått støtte, støtte som var krevd inn av strømkundene i Norge. Så til selve saken. Selve forslaget går ut på en støtteordning pr. produsert kWh – 10 øre til biokraft, 8 øre til vindkraft og 4 øre til vannkraft opp til 3 MW. Vi mener dette er et balansert forslag, som vil bidra til å utløse robuste prosjekter. Forslaget er altså ikke ment å utløse ethvert påtenkt elektrisitetsprosjekt, men fornuftige, robuste prosjekter som har langsiktighet i seg. Vi mener også at det er store forskjeller på kostnadsnivået mellom vannkraft, vindkraft og biokraft, slik at en teknologinøytral ordning som sertifikatmarkedet skal være, ville virket ugunstig og faktisk ikke stimulert de produksjonsordningene vi faktisk ønsker å prioritere. For å få en mest mulig presis støtteordning samtidig som vi ønsker mest mulig produksjon ut av tilskuddsmidlene, har vi derfor valgt å differensiere støtten mellom de ulike teknologiene. Slik sett mener vi det er rett å gi mest til biokraft og minst til vannkraft, som nok framstår som den mest robuste og mest lønnsomme produksjonsmetoden. Elsertifikatordningen ville gitt det samme tilskuddet til alle teknologier og ikke understreket de kostnadsforskjellene som faktisk er der mellom de ulike teknologiene. I debatten som nå har pågått i lang tid, uttaler dessverre enkelte i opposisjonen at rammebetingelsene også for utbygging nå er endret. Det medfører ikke riktighet. Jeg synes det er verdt å understreke at rammebetingelsene for utbygging av ny elektrisitetsproduksjon ikke ble avklart av den foregående regjeringen, Bondevik II-regjeringen. Regjeringen Stoltenberg varslet allerede gjennom Soria Moria-erklæringen at dersom et grønt sertifikatmarked ikke lot seg gjennomføre som forutsatt, skulle andre virkemidler gjennomføres. Og det er jo nettopp det vi nå gjør i form av rammebetingelser for ny fornybar elektrisitetsproduksjon, rammebetingelser som tidligere ikke er satt, selv om man enkelte ganger skulle tro at rammebetingelsene her har ligget klare i mange år. Slik er det altså ikke. Bondevik II-regjeringen klarte ikke å legge langsiktige rammebetingelser for denne næringen i form av en støtteordning. Når det gjelder overgangsordningene, er disse opprettholdt og i tillegg utvidet. Dette betyr at overgangsordningen også vil gjelde for biokraftverk. Ett eksempel som er verdt å nevne i den sammenheng, er Södra Cell, som gjennom sin industriproduksjon har et biokraftverk bygd før 1. januar 2004, et biokraftverk som altså ikke ville fått støtte gjennom en ordning med grønne sertifikater. For Arbeiderpartiet har det vært viktig å få utløst støtte også for denne type kraftproduksjon bygd før 2004, og takket være Regjeringens opplegg nå, får Södra Cell støtte for sin elektrisitetsproduksjon fra 1. januar 2009. Samlet sett mener vi at den støtteordningen som nå ligger på bordet, faktisk vil bidra til at flere utbyggingsprosjekter vil kunne realiseres, også prosjekter som fram til i dag ikke er realisert på grunn av for store økonomiske risikoforhold. Hovedinnretningen med støtteordningen er altså å bidra til en reduksjon i den risiko som følger av slike prosjekter, og vi mener nå at støtten for de ulike teknologiene er balansert og vil bidra til å utløse robuste prosjekter. Vi har merket oss at det er uttrykt bekymring over i hvor stor grad støtteordningen vil føre til investeringer. Jeg vil da vise til at det i stortingsmeldingen legges vekt på at støtteordningen skal vurderes fortløpende i forhold til utviklingen i markedet for fornybar elektrisitet. Men jeg vil samtidig understreke at hensikten med støtteordningen er ikke å fjerne risikoen som naturlig påhviler en investor, eller støtte allerede lønnsomme prosjekter. Støtteordningen skal bidra til å redusere risikoen og utløse nye investeringer. Avslutningsvis vil jeg nevne at støtteordningen skal finansieres slik at man unngår kø, og at finansieringsbehovet utover rammen skal finansieres ved tilleggsbevilgninger. Jeg er glad for at vi i dag ikke innfører en sertifikatordning som strømkundene i Norge må betale for, eller en ordning hvor vi overfører millioner av kroner til svenske produksjonsanlegg, eller bruker innkrevde midler fra norske strømkunder til å subsidiere allerede lønnsomme kraftanlegg. Jeg er derimot glad for at vi i dag får en støtteordning som er robust og langsiktig og tilpasset kostnadsvariasjonene mellom de ulike produksjonsformene, for at vi avlaster risikoen for investorene, og for at ordningen i sin helhet innrettes mot produksjon i Norge. Jeg kan derfor på det varmeste anbefale å stemme for ordningen og for flertallsinnstillingen.