trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lillian Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
Vi har lagt bak oss et år med finanskrise og markedskrise. I dette bildet står nasjonen Norge støtt som et fjell. Denne regjeringen har valgt rett strategi, med økonomisk kontroll, som har ført til fortsatt lav rente og stabil kronekurs, og vi har greid å opprettholde sysselsettingen. Det er som Helga Pedersen sa: Norsk økonomi er sterk. Jeg hører i denne debatten at opposisjonen er irritert, ja sågar i dårlig humør over at vi i det hele tatt snakker om dette. Og det er sikkert fryktelig irriterende at det går så bra med dette landet. Det er ikke til å legge skjul på at det har vært en krevende situasjon. Fiskeri er en næring som virkelig har fått brynt seg i denne tiden. Både landsiden og aktørene på havet har virkelig hatt to tøffe år. Det siste året har det vært liten lønnsomhet i den minste flåten på grunn av lave torskepriser. Man kan vel si at det eneste positive med de lave torskeprisene er at flere europeere spiser mer torsk fra Norge, og la oss håpe at de fortsetter med det – også når torskeprisene stiger. Vi i Norge kan være stolte over at denne regjeringen har sørget for en god fiskeriforvaltning som er formet av måtehold og langsiktig tenking. Det er hele nøkkelen til at vår strategi er vellykket, og at vi i flere år på rad er blitt kåret til verdens beste fiskeriforvaltere. Dette har bl.a. ført til at eksempelvis torskebestanden er den største som har vært observert siden 1940-årene. Men vi må passe på; vi må passe på at bestanden ikke beskattes utover tåleevnen. Norge er en av verdens største fiskerinasjoner. Vi har råderett over biologiske ressurser i et enormt område. Området er blitt enda større med den historiske delelinjeavtalen som nettopp er blitt undertegnet med Russland. Fiskeri- og havbruksnæringen har samlet sett både i 2009 og hittil i 2010 satt nye eksportrekorder. Men selv om norsk fiskeriforvaltning og norsk havbruksforvaltning blir sett på som verdensledende, har vi fortsatt utfordringer i begge sektorene. Det er derfor viktig at denne regjeringen vil følge opp tiltakene i bærekraftstrategien for havbruksnæringen, som ble lagt fram i april 2009. Jeg registrerer optimisme i næringen. Det er ingen grunn til å legge om kursen. En mørkeblå fiskeripolitikk ville ført til en storstilt liberalisering av norsk fiskeripolitikk, noe som enkelt sagt ville ført til et totalt frislipp i denne næringen. Jeg tror verden har fått nok av frie markedskrefter som skal styre utviklingen.
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2010-10-04:
Trontaledebatten er en anledning til å diskutere viktige saker for sesjonen vi nå er i gang med. Et mål for perioden bør være å styrke barns rettigheter og sørge for at enda flere barn får vokse opp med trygge rammer og i gode hjem. Et viktig område for å nå dette målet er barnevernet, som også ble nevnt i trontalen. Jeg vil dele opp hovedutfordringene i barnevernet i to deler. Den første vil jeg kalle en bevilgningskrise. Vi ser at flere og flere trenger hjelp, og det dukker opp flere alvorlige saker. Samtidig har vi ikke lyktes med å oppjustere antallet ansatte og antall tiltak i takt med den saksmengden vi ser. For å bremse den store veksten og redusere presset på barnevernet er vi nødt til å komme tidligere inn, og vi er nødt til å legge mer i begrepet «forebygging». Det kan være alt fra miljøterapeuter i skolen, bedre opplæring av barnehageansatte og lærere, forsterkede helsestasjoner og et styrket familievern. Den andre utfordringen, som kanskje er den største nettopp fordi vi ikke kan bevilge oss ut fra den, handler om selve organiseringen av barnevernet. Vi er nødt til å se på den oppgave- og ansvarsfordelingen vi har i dag. Mitt utgangspunkt er at vi er nødt til å styrke det kommunale barnevernet, og vi er nødt til å ha mer kunnskap og flere virkemidler i førstelinjen. Et annet viktig område for barn og oppvekstvilkår er familiepolitikken. Foreldrepermisjonsordningen er mye diskutert i Stortinget. Senterpartiets utgangspunkt er at vi skal få en ordning som gir muligheter og valgfrihet for familien, samtidig som vi får en ordning som bidrar til at både mor og far påtar seg det ansvaret som følger med å få barn. Jeg håper også at vi skal få en debatt rundt familien og familiens rolle i dagens samfunn. Familien må løftes inn i alle politikkområder og i større grad enn i dag bli respektert som en av samfunnets bærebjelker. Vi må ta konsekvensen av at Norge er blant verdens mest likestilte land, hvor vi har lyktes med en høy yrkesdeltakelse blant kvinner, samtidig som de fortsatt får mange barn. Da trengs det en moderne familiepolitikk som er tilpasset alle familier, og en politikk som er tilpasset dagens samfunn. Vi ser at barn tilbringer en større del av dagen på skolen, man begynner tidligere i barnehagen, og foreldrene opplever at de lever i en tidsklemme. Når mor og far skal styre hjemmet samtidig som man skal passe barna på skift, blir det liten tid til å være familie. Men alle foreldre er heller ikke i stand til å ta vare på barna sine. I noen tilfeller utøver foreldrene vold mot egne barn, og barna utsettes for grov omsorgssvikt. Barnevernet er til for barnas skyld, og da må hensynet til barna veie tyngre enn hensynet til foreldrene. Å gi vern og omsorg til barna er uansett vår viktigste oppgave.
Torfinn Opheim (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
I dagens debatt har det både fra posisjon og opposisjon blitt uttrykt mye positivt om vårt velferdssystem. Det blir sagt at vi er privilegerte. Samtidig blir det påstått at regjeringen mangler visjoner, at den henter fram gamle hedersbenevnelser istedenfor å stake ut en ny kurs. Etter min mening er dette å ta litt lett på en del fakta som bygger opp under det samfunnet som gjør at de fleste har det godt i dette landet. Når opposisjonen med lett hånd, nærmest i en bisetning, bare konstaterer at arbeidsledigheten er lav og sysselsettingen høy i Norge, er det urovekkende, for dette er den viktigste jobben vi kan gjøre. Den beste måten å vise dette på er å ta en liten titt på hva som er virkeligheten i de fleste andre europeiske land. Der er det nettopp den høye arbeidsledigheten som er utfordringen. Der er hovedfokuset på hvordan en skal få ned arbeidsløsheten, og samtidig på hvordan en skal få orden i en skakkjørt økonomi. Vi opplever når vi er ute på komitéreiser at en må kutte i velferdsordninger, som rammer store deler av befolkningen. Ja, da skaper det en uro som er bekymringsfull – også for oss – og vi har ennå ikke sett enden på denne uroen. Hos oss har vi nemlig fokusert på å ha den laveste arbeidsledigheten i Europa, og vi har lyktes med politikken. Dermed kan vi i tillegg fokusere på andre viktige målsettinger for å utvikle og forbedre det norske velferdssamfunnet – for å nevne noe er det nok å si barnehageløftet og nå omsorgsløftet. Det er mye som kan bli bedre i Norge gjennom å fornye og forbedre velferdsstaten. Det er ganske enkelt grunnen til at jeg er med i politikken. Når opposisjonen skal peke ut sin viktigste politiske linje, gjerne sett i lys av fornyelse, ser jeg ikke den store fornyelsen. Der kommer forskning og utdanning, selvsagt, med fokus på resultater fra første dag, eller å få «konkurranseinstinktet» inn i skolen, som representanten Aspaker sa, og selvsagt skattelette. Hvor er fornyelsen? Jeg har hørt det samme i alle år. Når det gjelder forskning og utdanning, har det skjedd mye de siste årene. Det er det liten tvil om, og det skal skje mer. Når det gjelder fornyelse, sier Høyre at svaret ikke er mer penger – selvsagt ikke, når det skal gis skattelette – men at svaret er å møte utfordringene på en ny måte. Én måte det blir vist til, er anbud. Hvor er fornyelsen i Høyres politikk når det gjelder dette? Jeg har hørt det samme i alle år, nemlig at oppgavene kan flyttes fra det offentlige til anbydere i det private. I stedet for å si til den offentlig ansatte at den jobben de gjør, kan gjøres bedre og billigere av andre, vil jeg heller skryte uhemmet av den jobben de kommunalt ansatte gjør, og oppildne dem til å fortsette med det, fordi de er en av de viktigste brikkene i velferdssamfunnet vårt.
Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2010-10-04:
Stoltenberg-regjeringen er i sitt ess når den forteller at aldri har noen regjering tidligere brukt så mye penger til helse, samferdsel, politi osv. Vi lever i et oljesmurt land, ledet av Jens Stoltenberg, som vegrer seg for å ta viktige omstillingsgrep som kan bidra til å skape økonomisk vekst og trygge velferden, også når oljepengene en dag tar slutt. Det er alvorlige signal når vi får servert tall som viser at alle de nordiske landene – uten oljepenger – har høyere vekst enn Norge. Samtidig hører vi daglig her hjemme om stadig dårligere resultater innenfor skole, helse, politi og barnevern. Høyre har gjentatte ganger tatt til orde for at det må tilrettelegges for mer kunnskap i skolen og en mer offensiv politikk for forskning og innovasjon. Samtidig har vi minnet regjeringen på hvor viktig det er at små og mellomstore bedrifter gis rom for økt verdiskaping som kan gi flere fremtidsrettede arbeidsplasser. Svaret på økt verdiskaping og trygging av fremtidens velferd er ikke å øke skattene og pøse mer av skattebetalernes penger inn i offentlig sektor. For Høyre er svaret å fornye politikken ved å finne nye, smartere løsninger for å styrke både offentlige og private tjenester. Økt verdiskaping gir økte skatteinntekter og styrket velferd. Jeg er glad for at statsråd Giske i sitt svar på mitt spørsmål vedrørende etablering av Ironman på Tjeldbergodden lover utslippstillatelse for CO2 på linje med andre virksomheter i EU, og at han i svarbrevet viser til at «norske myndigheter nå er i forhandlinger med Europakommisjonen om tilpasninger». Dette er svært gledelig for Aure kommune, da det betyr etablering av 100 nye arbeidsplasser, til glede for hele lokalsamfunnet. Jeg håper at vi med dette også øyner et håp om at regjeringen kan nærme seg EUs betingelser når det gjelder bygging av Industrikraft Møres gasskraftverk i Elnesvågen, at det kan etableres under samme betingelser som det Statkraft har i EU-landene Storbritannia og Tyskland. Jeg forventer nå mer rettferdige og like vilkår også på dette området.
Tone Merete Sønsterud (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
Gode transportmuligheter er viktig for å ta hele Norge i bruk. Det å ruste opp infrastrukturen gjør hverdagen enklere for folk, det vil bedre miljøet, samfunnet blir mer inkluderende, og det vil styrke næringslivets konkurransekraft. Vei er en del av dette bildet, og det er for tiden stor byggeaktivitet på norske veier. På tross av et beskjedent folketall har Norge en utpreget spredt bosetning. Fjell, fjorder og daler stiller store krav til investeringer og vedlikehold i samferdselssektoren. Til sammenligning har Sverige en dobbelt så stor befolkning som til gjengjeld er langt mer konsentrert til de deler av landet der naturen gir rom for relativt lave utbyggingskostnader. Derfor blir det feil, slik mange gjør, å sammenligne norsk og svensk veistandard. Vår målestokk er Norge, og vår regjering har ambisjon om å videreføre en ambisiøs distriktspolitikk, også når det gjelder samferdselsområdet. Så har vi utfordringer i forhold til kostnadsutviklingen, spesielt på veivedlikehold. Dette må vi ha et sterkt fokus på. Vi må ha holdbare kalkyler og bedre kostnadskontroll. Vi hører nå at funksjonskontraktene i snitt har økt med 80 pst., og at vedlikeholdet har blitt dårligere de siste årene. Da kan man jo spørre seg om konkurranseutsetting av drift og vedlikehold er den beste måten å organisere dette arbeidet på, og om det gir oss bedre kostnadskontroll. Det er i alle fall stor grunn til å følge denne utviklingen nøye. Jeg tror også at opposisjonen hadde stått seg på å innrømme at kostnadsutviklingen er en felles utfordring. Vi er mottakelige for gode forslag til hvordan dette skal løses, så lenge det ikke innebærer ineffektive private løsninger der staten skal låne penger, eller sosial dumping. For sosial dumping er fortsatt et problem, selv om regjeringen har iverksatt mange bra tiltak for å bekjempe dette – og det har skjedd mot opposisjonens stemmer. Det rammer bedrifter som opptrer seriøst og følger reglene. Når de mister kontraktene til useriøse, kan de gode arbeidsplassene bli usikre, og arbeidstakernes lønns- og arbeidsforhold kommer under press. Det er altså de useriøse bedriftene som får en konkurransefordel. Sosial dumping har også betydning for kampen mot svart arbeid, skatteunndragelse og økonomisk kriminalitet. Men kampen mot sosial dumping står altså de rød-grønne alene om. Den norske samfunnsmodellen er bl.a. bygd på et trygt og likeverdig arbeidsliv, og den har gitt oss en høy grad av sosial likhet. Derfor er dette også en viktig grunn for å ta vare på denne gode modellen inn i framtiden.
Olov Grøtting (Senterpartiet), 2010-10-04:
Distriktspolitikk ligger hjertet mitt nært. Vi er få mennesker og bor grisgrendt i dette landet. Sentraliseringskreftene i samfunnet er utrolig sterke – og det er ikke lett å snu slike sterke trender. Men uten levende distrikter vil Norge bli et fattigere samfunn. Samferdsel er et av de viktigste virkemidlene vi har for å skape utvikling utover i landet. Derfor er jeg glad for det samferdselsløftet som denne regjeringen har lagt opp til gjennom NTP 2010–2019, og jeg ønsker å løfte denne satsingen ytterligere i neste NTP-periode. Vi må forberede oss på en tid etter oljen. Jeg mener derfor det er nødvendig å satse tungt på infrastruktur i årene framover for å kunne ta i bruk de naturressursene vi har. Dette kan være bioenergi og utnyttelse av ressursene i skogen, rekreasjons-, natur- og friluftsopplevelser knyttet til fjellet og verneområdene våre, eller det kan dreie seg om havbruk eller andre ressurser og muligheter som finnes. Både vei, jernbane, fly, ferger og kollektivforbindelser er nødvendig for å knytte landsdeler sammen og skape utvikling. Som representant fra Hedmark vil jeg spesielt løfte fram rv. 3 gjennom Østerdalen som en av landets viktigste transportårer. Denne veien knytter nord og sør i Norge sammen, og er spesielt viktig for næringslivet både i Nord- og Midt-Norge. Trailerlass på trailerlass med laks og andre varer sendes sørover til østlandsområdet og videre ut i Europa via rv. 3. For transportnæringen og øvrig næringsliv er denne transportkorridoren både bedriftsøkonomisk og miljømessig mest lønnsom på grunn av kortere kjørelengde og mindre høydeforskjell enn alternativene. I tillegg er den en svært viktig ferdselsåre for alle som bor oppover i Østerdalen og i fjellregionen. Den er utrolig viktig for denne delen av landet, som er en av de regioner med lengst reisevei i tid til det sentrale østlandsområdet. Men rv. 3 skiller seg ut med en stor andel tunge kjøretøy, og ulykkesfrekvensen er dobbelt så høy som på sammenlignbare strekninger, så det er nødvendig med tiltak. Det er nå forsøkt en my måte å utbedre denne veien på – en såkalt breddeutvidelse – som gir mange flere kilometer stamvei for de pengene som investeres enn det som er vanlig. Måten det jobbes på her, kan overføres til andre veistrekninger ellers i landet. Mitt hovedbudskap er at samferdsel og satsing på infrastruktur er avgjørende viktig for næringsutvikling, verdiskaping og vekst utover i hele landet. Jeg vil fortsatt ha en sterk satsing på dette i neste NTP-periode. For næringslivet er det viktig at det satses på de transportkorridorene som knytter landsdeler sammen, og spesielt vil jeg satse på rv. 3 som den næringsmessig viktigste korridoren mellom nord og sør i Norge.
Line Skøii Vennesland (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
I dag har det vært mye snakk fra opposisjonen om at Norge trenger en ny kurs og nye løsninger. Privatisering og konkurranseutsetting er det som skal redde velferdsstaten. Men om vi skulle ha gjort det som opposisjonen ønsker, ville det fort ikke vært noen velferdsstat igjen å redde. For Arbeiderpartiet er en sterk offentlig velferdsstat viktig av en grunn, og en grunn alene – alle skal ha like muligheter. Dessverre er det slik i dag at på tross av at vi har en sterk velferdsstat, er det noen som faller utenfor. Da er det ekstremt viktig at vi ikke bare sier fra oss ansvaret og dytter det over på private, men at vi tar styring og styrker tjenestene som nettopp kan hindre at noen marginaliseres. I sommer har sørlandske medier vært fylt til randen med beskrivelser av unge guttegjenger som begår mange kriminelle handlinger. Det har gått så langt at det er ingen som vet hva de skal gjøre med dem. Private og offentlige institusjoner har gitt opp, og dette er ikke noe nytt. Da er det viktig å spørre: Hva er det som gjør at unge gutter som bor i byer, som ikke mestrer skolen, og som har lav sosial status, oftere begår kriminelle handlinger enn andre i samfunnet? Jeg har ett klart svar på det: Veien til en kriminell løpebane blir både kortere og mer synlig om du allerede er utenfor. Aust-Agder Arbeiderparti har lenge hatt fokus på hvordan vi kan forhindre at vi får lignende tilfeller i framtiden. Vi arrangerte dialogmøter med barnevern, politi og SLT-koordinatorer for å diskutere løsninger. Svaret var entydig – mer ressurser til kommunalt barnevern. Barnevernet har i sine lovhjemler et påbud om å drive forebyggende arbeid. Likevel er det slik at barnevernet er den siste løsningen når ting har gått for langt. Økonomipress gjør at man ikke prioriterer det forebyggende arbeidet. På den måten kommer vi hele tiden på etterskudd, og vi får ikke fanget opp enkeltskjebnene før det er for sent. Jeg kan ikke få sagt nok hvor viktig det er at barnevernet også går inn i det forebyggende arbeidet. Ungdomsklubber, idrett og kultursatsing kan bare gjøre så mye. Noen ganger trenger barn og unge mer kompetanse og problemløsing enn de møter på disse arenaene. Arbeiderpartiet er overbevist om at det bare er i fellesskap vi kan hjelpe dem som faller utenfor. Det er vi som sitter i denne salen, som har det ansvaret. Da er det viktig at vi styrer og styrker framfor å dytte vekk og svekke. I trontalen ble det varslet en satsing på det kommunale barnevernet. Arbeiderpartiet har åpnet døren. Så er det opp til oss i fellesskap å slippe dem som er utenfor, inn.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
Kommunene i Norge har ansvaret for noen av de viktigste velferdstjenestene. Det er i kommunen vi bor, og det er deres ansatte som tar vare på ungene våre i barnehagene mens vi er på jobb. Det er på den kommunale grunnskolen de aller, aller fleste ungene lærer å lese, skrive og regne, og det er til den kommunale helsetjenesten med fastlegen vi henvender oss når vi er syke. Ikke minst er det de ansatte på sykehjemmene og i hjemmetjenesten som tar vare på oss hvis vi blir for dårlige og ikke lenger helt klarer oss på egen hånd. Nå pågår det en debatt om kommunestrukturen i kommunene og rundt lunsjbordene på arbeidsplassene. Men når jeg leser om representanten Gjermund Hagesæter fra Fremskrittspartiet som proklamerer i Dagens Næringsliv at det magiske antallet kommuner er 99 her i landet, er det viktig å understreke at for Arbeiderpartiet er funksjonelle og bærekraftige kommuner for framtiden målsettingen. Når Høyre snakker om effektivisering av kommunene for å finansiere skattekutt for de rikeste som har mest fra før, er det viktigere for Arbeiderpartiet å sikre likeverdige og enda bedre velferdstjenester for innbyggerne. For Arbeiderpartiet er det avgjørende å sikre funksjonelle og bærekraftige kommuner, ikke fordi vi skal spare penger, men fordi både vi på Stortinget og innbyggerne ute i kommunene stiller stadig større krav til hva kommunene skal gjøre – i barnevernet, i skolen, i barnehagene, når det gjelder arealplanlegging, beredskap og mye annet. Kort sagt vil Arbeiderpartiet ha funksjonelle og bærekraftige kommuner fordi vi skal forsterke, fornye og forbedre velferdstilbudet. Det er bekymringsfullt at vi får rapporter som synes å vise en sammenheng mellom kommunenes størrelse og kvaliteten på tjenestetilbudet de gir til sine innbyggere. For å ta et eksempel: En rapport fra Statistisk sentralbyrå i år viser at sannsynligheten for at barnevernsbarn fullfører videregående skole innen de er 23 år, øker med antallet innbyggere i kommunen. Selv om det er slik at mange av de små kommunene greier oppgavene bra, ser vi også at fagmiljøene ofte blir for små og for sårbare. Det kommunekartet som gjelder i dag, er tegnet i all hovedsak for nesten 50 år siden. Utfordringen vår vil være hvordan vi oppmuntrer kommuner til å ta utfordringen og selv setter seg ned og tegner opp nye kommunegrenser. For de frivillige gir alltid noen fordeler i denne typen prosesser. Vi kommer ikke unna at til sjuende og sist er det vi som sitter i denne salen, som har ansvaret for at vi har tjenlig organisering av kommunesektoren i forhold til de oppgavene som finnes. Det er ikke viktig hvor mange kommuner vi har. Det er ikke viktig hvilke kommuner vi har. Drivkraften er ikke å ta ut effektiviseringseffekten i skattekutt for noen få. Det viktige må være at alle har gode, kommunale velferdstjenester uavhengig av hvor de bor hen, og at vi fortsatt kan fortsette å forsterke og forbedre velferdstilbudet som kommunene skal gi innbyggerne i dette landet.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
Jeg undres fra tid til annen over om vi i denne salen egentlig har mistet grepet om hva politikk egentlig er, og at en altfor ofte blander politikk med retorikk og symbolikk. Sist jeg tenkte over dette, var under statsministerens tale i dag, hvor han med patos som statsminister forteller at viktige deler av velferden vår vil forsvinne hvis velgerne slipper Fremskrittspartiet til i regjeringskvartalet. Målet er selvfølgelig å skape et slags hatsymbol som lett kan skytes på alle, ikke fordi det statsministeren sier, er sant, men fordi det høres artig ut rent retorisk, og det bygger opp rundt regjeringens symboler på hva velferd er og ikke er. «Jeg tror på den norske modellen», sa statsministeren med en innlevelse som vi andre har når vi proklamerer trosbekjennelsen. Jeg tror også på den norske modellen, og det er ingenting i Fremskrittspartiets politikk som vil være som detonerbare bomber under den norske modellen eller velferdsstatens føtter, snarere tvert imot. Men i den såkalte norske modellen har det utviklet seg ting over tid, og etter vår oppfatning er den norske modellen fortsatt i bevegelse – heldigvis. Mens statsministeren nærmest gir uttrykk for at vi nå har nådd høyden av velferdsstatens potensial, mener Fremskrittspartiet at det fortsatt er uante muligheter for forbedring og utvikling. Det er ikke optimalt i en velferdsstat at helsekøene vokser, ei heller at kommunene nektes å bygge det antallet sykehjemsplasser de mener det er behov for. Det er ikke optimalt i en velferdsstat at kvaliteten i skolen ikke sikrer oss plass i den øverste halvdelen av OECDs barometer engang. Det er ikke optimalt i en velferdsstat at konkurransekraften i distriktene svekkes på grunn av dårlig infrastruktur, eller fordi det koster så mye mer å eie bedrifter i Norge enn i Europa for øvrig. Det er ikke optimalt i en velferdsstat som også skal være en rettsstat, at politi, domstol og fengselsvesen rapporterer om store mangler i deres mulighet til å gjøre jobben sin – for ikke å glemme det uutnyttede potensialet som ligger i forebygging. Fremskrittspartiet har en annen politikk enn Arbeiderpartiet og SV på disse områdene, og målet for den politikken er å gjøre velferdsstaten bedre. Målet er å videreutvikle den norske modellen, ikke å ødelegge den. Trontalen avslører at de ambisjonene ikke er på plass hos dagens regjering. Faktisk er det så ille at da Hans Majestet leste trontalen på regjeringens vegne lørdag, trodde jeg han hadde fått feil manuskript, for han sa omtrent akkurat det samme som i fjor. Derfor er det én viktig jobb som må gjøres de neste tre årene. Vi må på ikke-sosialistisk side klare å etablere et klart regjeringsalternativ til det rød-grønne. De får være med de som vil, men alternativet må gjøres klart – hvis ikke risikerer vi at trontalen i 2013 er nøyaktig lik den trontalen vi debatterer i dag.
Susanne Bratli (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
«By og land hand i hand» – det gamle slagordet rommer mye sannhet. Arbeidsplasser, næringsutvikling og verdiskaping over hele landet er alle sider av samme sak. Da Statistisk sentralbyrå tidligere i vår offentliggjorde tall som sa at verdiskapingen var større i sentrale strøk enn i distriktene, skapte det store diskusjoner, særlig i distriktene. Uavhengig av hva man mener om saken, så er det i distriktene råvarene som er grunnlaget for mye av verdiskapingen, finnes. Derfor er det viktig for næringsutvikling, for arbeidsplasser og verdiskaping – ikke bare i distriktene, men i hele landet – at det bor og arbeider mennesker også i distriktene. Derfor er det viktig også for menneskene som bor i Oslo, at det satses på bolyst, entreprenørskap og næringsutvikling i Grong, i Namsos, i Røyrvik og i Overhalla. Som en del av forberedelsene mine til dagens debatt ba jeg om innspill via sosiale media – og innspill har jeg fått. Det ble mange av dem, og de var forholdsvis entydige. Flere la vekt på råvareproduksjon og videreforedling. Flere la vekt på at entreprenørskap, næringsutvikling og bolyst henger nøye sammen. Så må jeg innrømme at de aller fleste av innspillene handlet om samferdsel. Det handlet om at vi som bor i distriktene, skal ha gode transportløsninger, men også at det er en viktig forutsetning for verdiskapingen i hele landet. Råvarer, ferdigforedlede produkter og mennesker må transporteres til markeder og kunder. Derfor har innspillene gått på jernbane, jernbane, jernbane. De har gått på bedre veier, bedre logistikk, tilbringertjeneste, kollektivtransport. De har til og med gått på ønske om direkterute med fly fra Namsos til Oslo. Derfor er det bra med satsingen i Nasjonal transportplan, og det er bra med økt vekt på vedlikehold og trafikksikkerhet. Regjeringen og de rød-grønne partiene leverer konkrete resultat i henhold til Nasjonal transportplan, mens Høyre og Kristelig Folkeparti er opptatt av å skjule at de ikke vil bruke særlig mye mer penger enn oss. De skjuler det i diskusjoner om organisering og om kreative finansieringsløsninger. Når Øyvind Halleraker tidligere i denne debatten brukte eksempelet med konkurranseutsetting av drift og vedlikehold i veisektoren og med utskillelsen av Mesta som et godt eksempel på høyresidens vellykkede politikk, er det jo det stikk motsatte som er resultatet og virkeligheten. Høyresidens markedstenking har ført til at kostnaden på drift og vedlikehold på veisektoren har økt med opptil 80 pst. Så kort oppsummert: «By og land hand i hand» er viktig for arbeidsplasser, for verdiskaping og velferd. Styrk fellesskapet og solidariteten og fri oss fra høyresidens markedstenking.
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
Det sosialistiske landbrukspolitiske systemet har medført en dramatisk nedbygging av det norske landbruket gjennom en halvering av antall produsenter på 20 år, dårlig inntektsutvikling i næringen og at så mange som 34 000 gårdsbruk i dag står tomme. Landbrukspolitikken fratar matprodusentene det meste av næringsfriheten samt innholdet av eiendomsretten og gjør at utviklingsmulighetene er få. Det er naturlig nok vanskelig med rekruttering til en næring som er så gjennomregulert med et omfattende byråkrati. For å snu denne vedvarende negative utviklingen for landbruket er det nødvendig med en grunnleggende endring som gjør at bonden får bestemme mer over egen produksjon, og at politikere og byråkrater får mindre innflytelse. Færre regler og reguleringer for landbruket vil bety større utviklings- og inntektsmuligheter enn det dagens regulerte rammebetingelser med næringsoverføringer gir grunnlag for. Det vil etter hvert bli en friere verdenshandel også for matvarer. Det er viktig at vi nå benytter tiden til å sikre at norsk landbruk får rammebetingelser tilpasset et nytt handelssystem. Friere handel også med landbruksprodukter vil bety større konkurranse i det norske matvaremarkedet, som også vil komme forbrukerne til gode. Det vil også innebære eksportmuligheter og nye markeds- og inntektsmuligheter for norske matprodusenter. Mens regjeringen er mest opptatt av å holde fast ved en gammeldags reguleringspolitikk som ikke fungerer, mener Fremskrittspartiet at vi må gripe den muligheten en friere handel gir for landbruket. Vi leser nesten ukentlig om juks i støtteordningene, som at bøndene bl.a. får rundt 3 mrd. kr i arealtilskudd. De fleste har oppgitt for mye areal. Det viser flyfotografering som har pågått siden 2003. Det er et paradoks at det ikke er Landbruksdepartementet til Brekk som oppdaget dette, men det er altså Riksrevisjonen som må gå inn for å få tak i det som er galt. Vi har i de siste ukene også kunnet lese forsker Ivar Gaaslands doktoravhandling om norsk landbruk. Han mener at matsikkerheten og kulturlandskapet kan opprettholdes med et kutt på 12 mrd. kr. Kuttet han foreslår, utgjør 2 500 kr pr. innbygger i Norge. Det er omtrent like mye som staten bruker på å drive politi, påtalemyndighet og rettsvesen i Norge. Dagens landbruksstøtte er innrettet slik at det blir produsert mer enn det forbrukerne trenger av f.eks. melk. Av overskuddsmelken blir det laget ost og smør som eksporteres til utlandet til lavere pris enn det produktene koster i Norge. På den måten bidrar norske skattebetalere og melkedrikkere, ofte småbarnsfamilier, til å sponse utlendingers forbruk av billig Jarlsberg-ost. Dette er en veldig kostbar måte å holde oppe aktiviteten i jordbruket på. Vi får en overføring av midler fra norske borgere til utenlandske ostespisere som koster hver familie 800 kr pr. år, eller norske skattebetalere 1 mrd. norske kroner, som faktisk tilsvarer 3 500 sykehjemsplasser. Flere og flere forskere har den siste tiden vært enig i Fremskrittspartiets landbrukspolitikk. Det er nå på tide med et regjeringsskifte – for å berge det norske landbruket.
Gorm Kjernli (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
En regjering blottet for visjoner, synes å være opposisjonens mantra i denne debatten. Det er akkurat det samme som jeg hørte i innleggene i fjorårets trontaledebatt. Det er fristende å si at vi har en opposisjon blottet for oppfinnsomhet. Hvis Høyre virkelig er opptatt av å skape verdier, er de ikke da enig i at ambisjonen vår om å ha den laveste arbeidsledigheten i Europa og ha en økning av verdiskapingen i hele landet er en viktig ambisjon? Hvis opposisjonen virkelig er opptatt av god velferd, deler de ikke da vår ambisjon om å forsvare og videreutvikle et av verdens beste velferdssamfunn? Hvis Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre virkelig er opptatt av klimaet, deler de ikke da vår ambisjon om at Norge skal lede an i den globale klimakampen? For å bidra til mer verdiskaping trenger vi gode kommunikasjoner. En vei eller en banestrekning er aldri et mål i seg selv, men et middel for å bringe personer og gods fra et sted til et annet, for å knytte personer og steder tettere sammen, for å skape verdier. Vi er nå ti måneder inne i Nasjonal transportplan, som opposisjonen mente var for ambisiøs da den ble lagt fram. Ja, vi har store mål i samferdselspolitikken, og dem har vi tenkt å følge opp. I sommerens utgave av jernbanens eget magasin kan vi lese om ansatte som sier: Endelig kan vi legge planer, endelig kan vi få gjort noe. Ansatte med 30 års fartstid ved jernbanen sier at de aldri har opplevd maken til trykk på vedlikehold og opprustning. Det er på høy tid. Men det viser at det ikke bare er skryt fra regjeringen, men realiteter bak en historisk satsing på jernbanen, en satsing vi vil videreføre i årene som kommer. Høyre etterlyser reformer og omorganiseringer i samferdselssektoren. Det virker som uansett hva spørsmålet er, så er svaret omorganisering. Med den omorganiseringen av jernbanen som Høyre var med på sist de satt i posisjon, friskt i minne, er det få ting som får varsellampene mine til å blinke mer enn når de snakker omorganisering. Jernbaneverket sliter fortsatt med ettervirkningene etter at Høyre var med på å gi kompetent arbeidskraft sluttpakke og klapp på skulderen, en kompetanse man har brukt tid på å få tilbake. Derfor er jeg meget skeptisk når Høyre snakker om omorganisering i samferdselssektoren. Norge er nødt til å ta en ledende rolle i det internasjonale klimaarbeidet, fordi vi har mulighetene til det. Vi kan bidra til utslippsreduksjoner som er mye større enn det våre egne utslipp skulle tilsi. Men for å ha troverdighet i det arbeidet er vi nødt til å gå foran som et godt eksempel. Derfor blir klimameldingen som er varslet, så viktig. Vi må kutte på hjemmebane også, ikke fordi det utgjør så mye av de globale utslippene, men fordi det gir troverdighet. Det er bare en rød-grønn regjering som med kraft og styrke kan presentere en ambisiøs, forpliktende og helt nødvendig klimamelding.
Henning Skumsvoll (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
Regjeringen viser gjennom Soria Moria-erklæringen og trontalen at den er opptatt av klimakampen. Det er likevel vanskelig å forstå regjeringens energi- og miljøpolitikk, oftest på grunn av store interne uoverensstemmelser. På mange måter virker regjeringens politikk å være tvetydig og ofte selvmotsigende i sine avgjørelser. Jeg vil vise til et par eksempler fra Farsund kommune for å underbygge dette. Kommunen har opp gjennom de to–tre siste tiår fått registrert stadig mer av steinaldermannens aktiviteter. Dette har medført at byggetiltak innenfor kommunegrensen er blitt sterkt begrenset. I tillegg er Farsund en kystkommune, og bygging i strandsonen begrenses derfor også. Et landsdekkende energiselskap søkte for en tid tilbake om å få bygge 32 store vindmøller på de høyeste punktene i kommunen. En slik utbygging betyr opp mot 30 km ny bred vei opp til de toppene hvor vindmøllene skal plasseres. Selv om møllene på sikt kan fjernes, så vil terrenginngrepene være permanente. Konsesjon ble gitt til tross for mange protester. Fylkesmannens miljøvernavdeling påklagde vedtaket sammen med mange andre. Miljøverndepartementet avviste klagene og opprettholdt konsesjonen. Mer eller mindre parallelt med klagesaken om vindmøller søkte et lokalt firma om byggetillatelse for en småbåthavn med mange båtplasser og 23 båthus i et dertil vel egnet område. Uten høydeforskjell på flo og fjære er båthus en del av båtkulturen på Sørlandet. Båthusene måtte tas ut av planen, bl.a. fordi de kunne ses fra fylkesveien eller sjøen. Avgjørelsene i disse to plansakene viser den meget store og unyanserte forskjellsbehandling som her er utvist i to miljøsaker i samme kommune. Det er også svært vanskelig for innbyggerne i Farsund å forstå departementets avgjørelser her. Søknaden om bygging av båthus har små eller ingen konsekvenser for miljøet eller strandsonen, som i området er helt ufremkommelig. Likevel blir søknaden avslått. Bygging av infrastruktur i form av veier samt bygging av 32 vindmøller, som er dobbelt så høye som monstermastene i Hardanger, på noen av Farsund kommunes høyeste fjelltopper har til dels meget store miljøkonsekvenser. Til tross for disse inngrep er konsesjon endelig gitt av Miljøverndepartementet. Respekten for regjeringens miljøpolitikk blant Farsunds innbyggere er meget lav.
Stine Renate Håheim (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
Min første trontaledebatt har vært interessant å følge, en debatt som har synliggjort viktige politiske skillelinjer. Opposisjonen har riktig nok gang på gang etterlyst regjeringens store prosjekt. Det er jo en viss ironi over den etterlysningen når man ser hvordan opposisjonen spriker i alle retninger. Det eneste opposisjonen synes å være enig om, er at man skal svartmale et land som gjentatte ganger er kåret til verdens beste land å bo i. Fremskrittspartiet, med Christian Tybring-Gjedde i spissen, tar virkelig kaka når det gjelder svartmaling i integreringspolitikken. Tybring-Gjedde er selvutnevnt forsvarer av den norske kulturen og har startet et korstog mot et flerkulturelt samfunn uten å oppdage at der har vi andre faktisk levd ganske lenge. Et av våre store prosjekter er jo nettopp å skape et mer inkluderende Norge. Det handler om å gi enkeltmennesker flere muligheter, og det handler om at vi blir et rikere og bedre land av mangfold. Det flerkulturelle samfunnet gir oss muligheter dersom vi velger å utnytte det og drive en aktiv politikk for integrering. Jeg synes det er trist når representanter for Fremskrittspartiet sier at mennesker med flerkulturell bakgrunn river det norske samfunnet i filler. Men det mest tragiske er at med Fremskrittspartiet vil vi få dårligere integrering og mer segregering. Vi vet at det viktigste for integrering er at folk lærer seg norsk. Det er helt åpenbart at språk er en av nøklene til integrering. Men når Fremskrittspartiet stiller krav om at alle skal lære seg norsk, så kutter de samtidig 407 mill. kr i norskopplæring. Det er jammen meg et godt eksempel på tom retorikk og ingen politikk. Det er jo ikke sånn at vi kan kreve at folk som kommer til Norge, skal gå rett på Oslo City, kjøpe seg en ordbok og bedrive selvstudier i norsk. Vi er nødt til å stille krav – jeg er helt enig – men vi må også legge til rette. Vi må satse mer på det vi vet fungerer, nemlig god norsk- og samfunnsfagopplæring. Vi vet at arbeid er avgjørende for inkludering og sosial utjevning. En av utfordringene mange med flerkulturell bakgrunn møter, er diskriminering, fordommer som holder folk utenfor arbeidslivet. Da er ikke løsningen å legge ned likestillings- og diskrimineringsombudet, som er et viktig verktøy i kampen mot diskriminering. Vi vet at gratis kjernetid i barnehage fungerer. Vi vet at kontantstøtte ikke fungerer. Til tross for det velger Fremskrittspartiet kontantstøtte, som belønner minoritetskvinner som holder seg hjemme og utenfor arbeidslivet. Der den rød-grønne regjeringen vil ha mer av det som fungerer, vil Fremskrittspartiet ha mer av det som ikke fungerer. Representanten Tybring-Gjedde sa tidligere i dag at vi har enorme utfordringer. Jeg velger å si at vi har enorme muligheter. En god integreringspolitikk er avhengig av at vi ser både utfordringene og mulighetene. De som ser seg blind på problemene, og som verken greier eller vil se at det er noe positivt, vil aldri få en god integreringspolitikk. Etter debatten i dag er det også åpenbart at Fremskrittspartiet ikke engang har noen troverdige løsninger.
Hanne Caroline S. Iversen (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
For en vararepresentant som til daglig er lokalpolitiker, er det merkelig å høre på regjeringens skjønnmaling av virkeligheten. Ute i Kommune-Norge, der tjenestene produseres, er virkeligheten en helt annen. Der river lokalpolitikere av alle fargesjatteringer seg i håret fordi de vet at årets budsjettprosess nok en gang vil medføre kutt i tjenester som allerede er beskåret. Lokalpolitikerne der ute håper desperat på et snev av handlingsrom og på å få tilbake litt av det kommunale selvstyret som statsministeren roste tidligere i dag. Dessverre ser ikke det ut til å komme, for i løpet av de siste årene har nye oppgaver, nye lover, nye forskrifter, nye skjemaer og nye rapporteringer spist opp handlingsrommet. Et stjerneeksempel er ny plan- og bygningslov. Tallenes tale er klar: Nesten alle kommuner kutter i tjenestetilbudene enten i form av reduksjon i kvalitet eller i reduksjon i kvantitet. Hvis man lager et regnestykke over inntektene opp mot nye oppgaver, justerer for økte lønninger, økte priser og økte pensjoner, ja da får man røde tall. Man får minus, man får underskudd – røde tall som fører til reduksjon i antall sykehjemsplasser, selv om behovet for flere er skrikende, et minus som fører til maks antall elever per lærer og manglende vikarer, et underskudd som fører til et barnevern uten nok kapasitet i førstelinjen. Alle disse tjenestene er til en viss grad lovfestet, og de ligger i den økonomiske sekkeposten «rammen», i likhet med et utall andre oppgaver som regjeringen ikke finansierer opp. En direkte finansiering av disse tjenestene kunne løst dette, slik Fremskrittspartiet har foreslått. Min konklusjon har lenge vært at regjeringen ikke prioriterer de oppgavene som ligger i rammesekken, f.eks. eldreomsorg. Etter en kort satsing puttes en tjeneste inn i denne sekkeposten, noe som dessverre ser ut til å skje med barnehagene. Regjeringens politikk er i praksis lov- og forskriftsfestede røde tall som fører til at det kommunale selvstyret, som statsministeren roste, forvitrer. Per nå har regjeringen klart å redusere det kommunale selvstyret til valget mellom pest og kolera – valget mellom sykehjemskutt og skolenedleggelser.
Wenche Olsen (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
Det er fristende etter siste innlegg å spørre Fremskrittspartiet om de tror det vil bli mer eller mindre kommunale tjenester hvis vi skal gi skattelette, som de foreslår, på opp mot 70 mill. kr. Fra talerstolen her i dag har vi hørt om både det som kan bli bedre her i landet, og det som er bra, og slik skal det være. Vi skal selvfølgelig ha en opposisjon som er aktiv, og som bidrar i debatten. Men samme hva vi sier og hvordan vi legger det fram, kan vi ikke komme bort fra at Norge flere ganger er kåret til verdens beste land å bo i. Det er ikke på grunn av oljeinntektene alene, men på grunn av hvordan vi fordeler godene i landet vårt. Den norske velferdsmodellen er unik, den bidrar til mindre forskjeller. Den er bygd på at alle er like mye verd og skal ha de samme mulighetene. Men for å få til det må vi alle bidra etter evne, også de som tjener mest. Kanskje det er innenfor helse vi ser at velferdsmodellen er et gode for alle; om du er rik eller fattig, blir du behandlet på samme sykehus, og du får de samme helsetjenestene. For kort tid siden var vi på besøk i Verdens helseorganisasjon. Der fikk Norge mange godord både for vårt eget helsevesen og for vårt internasjonale bidrag. Det var positivt og motiverende å høre. Det var lovord både til utenriksministeren og statsministeren for deres innsats, ikke minst for vaksineringsprogrammet. Samtidig minnet de oss på at vi som var et så rikt land, kanskje kunne bidra ytterligere. At vi er et av verdens beste land å bo i, betyr ikke at vi ikke har utfordringer, og en av dem er rusomsorgen. I Norge har vi en rusomsorg som har vært drevet fram av de frivillige, som har gjort en fantastisk jobb, og det er flott. Men det fritar ikke det offentlige for det ansvaret vi har. Derfor er jeg glad for alt som har skjedd på feltet de siste årene, som bl.a. store tilskudd til kommunene, tilskudd som bl.a. skal bidra til å styrke kommunenes tilbud til personer med rusproblemer gjennom lavterskel helsetilbud og oppfølgingstjenester i bolig. Før sommeren kom Stoltenberg-utvalget med sin rapport. Den er nå på høring, og jeg håper vi får mange innspill. Jeg håper at både innspillene og ikke minst debatten vil omfatte mer enn for eller imot heroinassistert rehabilitering. Selv om det er viktig, er det kun ett av 22 forslag. Etter et besøk i Sveits har vi fått høre om og sett en utstrakt bruk av både legemiddelassistert rehabilitering og heroinassistert rehabilitering. Men det tydeligste budskapet de hadde til oss, var at om vi skulle lykkes i ruspolitikken, måtte vi fjerne ventetiden, ha på plass boliger, arbeid og øvrige helsetjenester. Metadon og heroin er bare et av mange tiltak som må på plass. Det viser at det er viktig at debatten om rus utover høsten får et større perspektiv enn for eller imot heroin. Vi trenger en stor satsing på rusfeltet, og det kan vi bare nå om vi alle er med og bidrar til fellesskapet. Vi kan ikke bevilge oss ut av utfordringene med rus, men vi må sammen med brukerne, lag og organisasjoner finne gode løsninger.
Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
Statsminister Stoltenberg var i innlegget sitt ein tur innom Framstegspartiet og marknaden, og statsministeren får det i sin bodskap til å høyrast ut som om marknaden er noko vederstyggeleg og verdilaust. Det mest nærliggjande spørsmålet blir då: Kva er det som skaper dei ressursane som gir oss eit økonomisk fundament og tryggjar det velferdssamfunnet vi alle er opptekne av å utvikle vidare? Er det eit meir og meir politisk styrt og dominert system, kall det gjerne sosialistisk, eller er det marknaden med sin dynamikk? Og kva system er det som har vist seg å vere berekraftig og verdiskapande over tid? Finst det i det heile eit politisk styrt samfunn der marknaden ikkje er det fundamentale, som har overlevd? Eg kjem berre på eitt i farta, og det er Nord-Korea. Vi veit alle korleis folk har det der. Når Sosialistisk Venstreparti i innlegg etter innlegg bruker tid på å fortelje om fortidas standpunkt til sine politiske konkurrentar, er det svært freistande å begynne å rite opp alle dei totalitære styresett og samfunn dei har hylla berre nokre få år tilbake. Eg skal late vere i denne omgang, men konkludere med at SV har svært lite å vere stolt av i den samanheng. Men felles for alle desse samfunna dei roste, var at planøkonomi blei føretrekt framfor marknad. Men kva var det som blei suksessfaktoren bak eit politisk ønske om full barnehagedekning anna enn marknad, marknad ved dyktige entreprenørar og barnehagedrivarar som i kvalitet ofte langt overgår dei offentlege? Så når statsministeren gir uttrykk for at han er motstandar av utstrakt bruk av anbod, vil nok mange synest det er forståeleg, slik vi dessverre altfor ofte opplever det. Statens evner til å få på plass eit anbodsdokument, spesielt innafor samferdselssektoren, er så mangelfulle at det er direkte pinleg, og det er utbetalt millionbeløp i erstatning til aktørane, som slit med mangelfulle anbodsdokument som først og fremst rammar trafikantane, når gammalt og utslite utstyr blir godkjent brukt av oppdragsgivar, Statens vegvesen. Det er mange andre eksempel òg. I Møre og Romsdal kjem det no ei rekkje nye store ferjer som skal trafikkere ferjestrekningar som framleis har gamle ferjekaier og biloppstillingsplassar som for desse ferjene sin del er ubrukelege. Ein har altså anbodsutsett ferjestrekningar utan å ta høgde for at det må byggjast tilpassa ferjekaier og oppstillingsplassar tilpassa desse trafikkmaskinene. For å løyse dette problemet manglar det 700 mill. kr. Er det dette statsministeren meiner med motstand mot utstrakt bruk av anbod, så deler vi begge dette synet, men her føler eg at det er omsynet til Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti som er førande for statsministerens konklusjon. Men det er også eit faktum at denne regjeringa har brukt anbod og konkurranse meir enn noka anna regjering, så liv og lære heng ikkje i hop. Det har vi sett fleire eksempel på denne sommaren og hausten – vi ser at regjeringsparti har juksa til seg midlar brukte til valkamp. Det er udemokratisk, det er umoralsk, og det er uetisk.