Odd Einar Dørum (Venstre), 2009-04-28:
På en feriereise for noen år siden traff jeg en amerikaner med bred erfaring fra oljebransjen. Han sukket tungt og sa at et av USAs problemer – i et beslektet område til det vi nå snakker om – innenfor etterretning var at CIA stort sett bare bestod av irske katolikker. Han sukket og sa: Vi har et problem. Vi kan snu det rundt og si at hvis de som representerer samfunnet – og spesielt når vi snakker om viktige samfunnsinstitusjoner som skolen og politiet – ikke i sum får med seg alle deler av samfunnet, kan det oppstå situasjoner hvor man begynner å si de og vi. Heldigvis er det fortsatt slik i Norge at man stort sett ikke gjør det. Men det finnes noen unntak. La meg starte med to innfallsvinkler. Den ene er hva politiet skal gjøre selv. Det synes jeg er godt beskrevet av statsråden og fra interpellantens side. Jeg synes det er gledelig å se at erfaring med rekrutteringstiltak etter hvert spisser seg så mye at man begynner å få trykk der man føler det kan gi uttelling. Men det er samtidig viktig å peke på den diskusjon som foregår rundt middagsbordene i miljøer som ikke tilhører majoritetsgrupper i Norge. På samme måte som det ikke er uviktig hvordan man rundt de bordene snakker om lærere og skole, er det ganske viktig at man er seg bevisst hvordan man skaper et omdømme. Omdømme skapes på to måter. Det skapes selvfølgelig av de som er i etaten – hvordan de ter seg, utdanning og rekruttering er viktig – men omdømme skapes også i alle de sammenhenger hvor det foregår møter. Jeg har f.eks. vært på ganske mange møter i Pakistansk studentersamfunn, som driver med motivasjonsseminar regelmessig omtrent på denne tiden av året, og det er sikkert holdt allerede. Der har jeg sett de fleste yrkesgrupper. Jeg har sett folk med politibakgrunn, jeg har sett ganske mange jurister. Men det er klart at det er en slags brytning mot det som noen litt selvironisk kaller for Ali-fagene: Du skal bli advokat, lege og ingeniør. Det er noe med det å gjøre posisjonen kjent og skjønne at dette er en høyskoleutdannelse. Det er ikke det overalt i hele verden, men det er det i Norge. Det er noe med det vi kan kalle for omdømmebyggingen. La meg ta et eksempel som er utrolig bra. Jeg stod her på Stortinget og så opptakten til tumultene i den første demonstrasjonen i forbindelse med krigen i Gaza. Jeg kan så mye om politiet at jeg så hvor tilbakeholdne de var inntil tåregassen kom. Det er klart at da skjedde det ting som var galt. Men så får vi altså en dialog på norsk i Litteraturhuset, hvor politiet plutselig skjønner at det ikke er noe poeng å slenge slengkyss og gi en klapp på skulderen til ungjenter med hĳab – det er liksom ikke stilen. Når noen formidler det til politiet, legger de seg helt langflate og sier: Sorry, dette var jo helt håpløst. Og etter at de gjør det, som jo er en betydelig styrke hos alle parter, blir de helter. Da begynner plutselig folk å snakke om at ja, men i all verden hvilken vanskelig jobb dere hadde, osv. Det er noe med å være så godt skodd at man skjønner når man har gjort noe dumt. Det er altså kompetanseoppbyggingen i politikorpset, og at man i ulike deler av samfunnet har mennesker som er i stand til å nyansere og stille opp. Jeg synes det er en del av omdømmebyggingen for norsk politi, selv om det ikke er den uniformerte delen av politiet, når PST-sjef Holme møter opp i Muslimsk Studentsamfunn og med ganske bred penn forteller hvor utrolig mange som ikke blir overvåket – de aller fleste – og hvor få det er som blir det. Noe av det mest ukontroversielle du kan si om hĳab i politisammenheng, er å si at PST trenger noen som har det fordi en PST-person skal avspeile alle deler av befolkningen. For å si det litt spøkefullt: Du kan liksom ikke kle ut folk som thai, du må ha en sammenheng som gjør at ulike deler av befolkningen kommer inn. Det er der hĳabdebatten for øyeblikket er helt ukontroversiell i en politisammenheng, men det gir akkurat den nyansen. Jeg synes det var oppmuntrende for mitt vedkommende å høre hvordan erfaringene med rekrutteringene over mange år spisser seg, slik statsråden tok opp. Så jeg vil rett og slett bare oppfordre til at det trykket holdes. Og så vil jeg samtidig sende en beskjed til oss alle om at vi har ansvaret for omdømmebygging overalt hvor vi er. For på den måten får vi rekruttert lærere, for den saks skyld, men også politifolk, og vi trenger det. Jeg slår fast, som jeg også oppfattet at Akhtar Chaudhry sa, at det ikke er snakk om å ha noen lemping verken på mentale eller fysiske krav. Er det mulig for så mange kvinner å komme inn, som har skjedd, i politiet – og det var ikke gitt for noen år siden – klarer vi nok å rekruttere mennesker med minoritetsbakgrunn også. Det går litt sent i Norge, men så plutselig løsner det. Det er nå mitt optimistiske håp i denne saken.