Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2002-06-11:
Det er i vår generasjons og fremtidige generasjoners egeninteresse å ta best mulig vare på naturen, herunder det biologiske mangfoldet, slik at vi ikke påfører naturen uopprettelig skade. Det betyr ikke at man kan stemple all aktivitet som innebærer endringer av naturen, som en forringelse, eller at man må stanse videre utvikling av dagens samfunn for å oppnå en såkalt bærekraftig utvikling. Forvaltning av naturen innebærer mer enn å gjøre den til et museum. Noen inngrep kan medføre uønskede endringer som det kan ta generasjoner å rydde opp i. Det er derfor særlig betydningsfullt for samfunnet å besitte nok kunnskap til å forstå årsakssammenhenger i naturen. Generelt er det hensiktsmessig å føre kontroll med variasjoner, søke forklaringer på endringer og skape en beredskap for tiltak der menneskelig aktivitet er årsak til uønskede endringer. Vi støtter således en bærekraftig utvikling – og i hovedsak føre var-prinsippet. En for streng tolkning av dette begrepet kan medføre fullstendig stopp i samfunnsutviklingen. Føre var-prinsippet kan også bety at man skal unngå forhastede konklusjoner. Mangelen på kunnskap om problemområder er ikke et argument i seg selv for å stoppe samfunnsutviklingen. Tvert imot er læring gjennom erfaring en vanlig, akseptert og utbredt læringsprosess. Fremskrittspartiets hovedinnvending mot denne meldingen er at den i hovedsak handler om departementet og deres syn på virkeligheten. Som det fremgår av meldingen, skal nesten alle utfordringer løses ved hjelp av ulike statlige tiltak, gjerne i form av nye lovreguleringer og satsing på holdningsskapende arbeid. Etter vår oppfatning virker det som om meldingen kun tar høyde for at det er byråkratene i departementet, Direktoratet for naturforvaltning og fylkesmennene som står for den praktiske forvaltningen av det biologiske mangfoldet. Det er jord- og skogbrukere som til daglig forvalter det biologiske mangfoldet. En aktiv og bærekraftig bruk av både innmark og utmark har gjennom generasjoner formet et variert og mangfoldig kulturlandskap. Kunnskaper og holdninger bygd opp over generasjoner når det gjelder bruk av naturressurser, er helt avgjørende for i hvilken grad en på lengre sikt skal lykkes i sikringen av det biologiske mangfoldet for fremtidige generasjoner. I fremtidig ivaretakelse av det biologiske mangfoldet, vil bønder, fiskere, skogeiere og andre som bruker, forvalter og lever av naturen, ha en helt avgjørende rolle. Jeg synes det er grunn til å legge merke til at det har skjedd et stort miljøløft i skogbruket de tre siste årene, og at det har skjedd i regi av næringen selv. Ca. 20 000 skogeiere har gjennomført et studieopplegg for å få kunnskap til å drive et ytterligere miljøvennlig skogbruk, og har forpliktet seg til å følge Levende Skogs standarder. Skogeiere bestiller egne miljøregistreringer og setter av arealer av hensyn til biologisk mangfold, noe som fører til at det blir satt av større arealer på den måten enn det som er blitt gjort i barskogvernet til nå. Det siste er verdt å merke seg, med det konfliktnivået barskogvernet ofte fører til mellom grunneier og staten. Det er ikke først og fremst målet om å ta vare på naturen som skaper konflikter, men fremgangsmåten til de statlige forvaltningsorganene. Dette har dessverre ført til unødvendig store konflikter, fordi miljøvernmyndighetenes ord og handlinger blir oppfattet av de lokale brukere og eiere som om storsamfunnet overkjører dem og tar fra dem og lokalsamfunnet råderetten over egne ressurser. Et eksempel er barskogvernet der selve prosessen har ført til årevis båndlegging av store deler av ressursgrunnlaget på flere tusen skogeiendommer. Når slike prosesser pågår, blir tilliten til miljøforvaltningen ødelagt. Det finnes heldigvis gode eksempler på samarbeid mellom offentlig og privat sektor når det gjelder forvaltning av naturressurser. Vilt- og fiskeforvaltningen er et godt eksempel på hvordan offentlig og privat sektor gjennom god samordning og samarbeid kan få til gode og effektive forvaltningsmodeller. Dette sikrer ikke bare det biologiske mangfoldet, men sikrer også en god og fornuftig balanse mellom bruk og vern. Dette har gitt gode resultater både faglig og praktisk, og med på kjøpet får man et stort engasjement lokalt. En samordning og et samarbeid som dette bør være et godt eksempel på planlegging og forvaltning sammen med privat sektor. Til slutt vil jeg ta opp Fremskrittspartiets og Senterpartiets forslag i innstillingen til sak nr. 1 og Fremskrittspartiets forslag i sak nr. 2.