Odd Einar Dørum (Venstre), 2008-02-14:
Forslagene Venstre stemmer for, er bygd på kjærlighet til skolen, kjærlighet til lærerne, og vi har forstått for lengst - som de som jobber i skolen, har forstått - at det trengs mange nok lærere. Hver gang Venstre og andre partier fremmer forslag om å få en plan for å sikre lærere f.eks. via seniortiltak, slik at folk blir stående i skolen, eller f.eks. få ingeniører til å bli realister, får vi nesten et svar som minner om Heide Steens berømte ubåtkaptein. På spørsmålet om vi vil ha flere lærere, får vi svaret: Spiller du balalaika? I det siste innlegget av Freddy de Ruiter får vi nærmest følelsen av at vi driver med systematisk svartmaling. Dette blir litt spesielt, for hvis vi skal over i den korrekte parlamentariske form, er det slik at hver gang vi fremmer et helhetlig forslag om rekruttering basert på seniorer, overgang fra andre yrker og det alle vet skal til for at man er stolt av skolen, nemlig en systematisk kompetansegivende videreutdanning, snakker man enten om noe annet, eller så forteller man at det kommer en stortingsmelding. Og stortingsmeldinger er i mitt liv og ut fra min erfaring to ting. Det kan være en forpliktende langtidsplan, slik som forskningsmeldingen har vært, eller så kan det være dokumenter som framlegges fordi statsrådene rett og slett 1) er blakke, eller 2) ikke vet hva de skal få penger til. Da er stortingsmeldingen en aktiv måte å trå vannet på. Gang på gang har vi følt at stortingsmeldingene brukes av den rød-grønne regjeringen på den måten, mens man selvfølgelig kan bruke meldingene slik som forskningsmeldingen er blitt brukt, i to omganger, nemlig nærmest som en langtidsplan, fordi Stortinget følger opp med konkrete forslag, som binder regjeringene. Det er etter hvert blitt slik at Regjeringens strategi er følgende: Regjeringspartiene i salen er litt «laid-back» og litt offensive mot opposisjonen. Så kommer statsrådene og er hyggelige, ja bent fram sympatiske i all sin stil - det skal de ha - men innholdet forsvinner i en eller annen kommende stortingsmelding som kommer om en stund. På den måten er vi jo ikke engang i nærheten av å ha en debatt om hva vi skal prioritere, og hvordan vi skal prioritere det. Så når jeg er engasjert, og andre som tilhører opposisjonspartier, er engasjerte, er det fordi vi nettopp er i dette maktgrepet. Når dette maktgrepet brukes så systematisk, sier jeg fra om det fra talerstolen på den måten jeg gjør. På den måten vil vi få repetisjonsøvelser. Vi vil holde på og dunke og dunke inntil vi får en nasjonal rekrutteringsplan for lærere i grunnskolen og videregående skoler, og inntil vi får en systematisk kompetansegivende videreutdanning. Alle her er jo enige om at skolen er den viktigste enkeltfaktor i skolen. Ja, men hvorfor i all verden kan man ikke da bruke pengene først på nok lærere og gode lærere? Hvorfor kan man ikke gjøre det? Eller skyldes det kanskje at noen fortsatt har behov for en slags sjelesørgers omstilling etter at siste valgkamp ble ført fra de rød-grønne partienes side på hva slags måltidsvarianter som var de viktigste å innføre i skolen? Skyldes det det? Det bør det jo ikke gjøre, for det har vært tatt kollektiv selvkritikk fra både SV og Arbeiderpartiet - nå skal kunnskapen i fokus. Så skriver vi i melding etter melding at læreren er viktigst. Så kommer vi til de tiltakene som gjør at vi skal hedre lærerne - og som lærerne vet at de trenger - og da blir vi enten nedstemt, eller vi blir henvist til en stortingsmelding. Dette innlegget holder jeg bare fordi at jeg har lyst til å spisse til frontene, og fordi at uten en klar og tydelig retorikk blir det jo helt sløvt i politikken.