Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 2001-03-29:
De to forslagene vi har til behandling, er et Dokument nr. 8-forslag, som er fremmet av Høyre, og et forslag som ble fremmet i tilknytning til trontaledebatten i fjor høst av Lars Sponheim på vegne av Venstre. Et bredt flertall i kommunalkomiteen står sammen om politikken i innstillingen, noe som er svært gledelig og viktig i et så omfattende spørsmål som det vi behandler i dag. Det er viktig å merke seg at det brede flertall i komiteen ikke sier nei til forslagene om økt arbeidsinnvandring i framtida. Imidlertid er det bred enighet om at spørsmålet om vi skal øke arbeidsinnvandringen eller ikke, ikke må ses isolert fra sysselsettingspolitikken, men inngå som en naturlig komponent i en sysselsettingspolitisk sammenheng. Noen synes å tro at mennesker bare kan bestilles og brukes ved behov, for så å sendes ut igjen. Slik er det naturligvis ikke. Utdannede mennesker er mangelvare i hele den vestlige verden, og dersom vi skal konkurrere om denne arbeidskraften, må vi tilby bolig, kultur, kulturelt mangfold og ikke minst et tolerant samfunn. Dessuten må vi ikke i Norge legge opp til en politikk som bidrar til det som enkelt sagt kalles hjerneflukt fra den tredje verden. Land i den tredje verden er mer enn oss avhengig av en utdannet befolkning for å skape utvikling. Vi bør derfor ha en balansert politikk og først og fremst bruke vår egen innenlandske arbeidskraft. Arbeidskraftreserven i Norge er liten, og vi er nødt til å vurdere arbeidsinnvandring seriøst som ett av flere virkemiddel for å øke tilgangen på arbeidskraft. Det er imidlertid viktig å fokusere på det faktiske arbeidskraftbehovet i framtida. Vi må vite hva det reelle behovet er, og legge forholdene best mulig til rette for at alle som kan og vil, får utnyttet sin arbeidsevne. Offentlige velferdsordninger er bygd ut i høyt tempo de siste årene, noe som har ført til sterk vekst i behovet for arbeidskraft i offentlig sektor. Framskrivinger som er gjort i forbindelse med langtidsprogrammet Regjeringen presenterer i dag, viser at det også i de tiårene som kommer, vil bli behov for å øke antall sysselsatte i offentlig sektor, bl.a. for å gi gode tilbud innen eldreomsorg, kreftomsorg og psykiatri. Vi vet at i mange bransjer er det og vil det høyst sannsynlig fortsatt være mangel på arbeidskraft. Dette er uheldig både for den enkelte bedrift og sektor og for norsk økonomi generelt. Det kan også være et problem for dem i Norge som er arbeidsledige, hvis f.eks. mangel på nøkkelpersonell med spesiell kompetanse skaper flaskehalser som gjør at bedriftene heller ikke oppretter andre stillinger som ikke krever den type kvalifikasjoner som man i utgangspunktet etterspør. Flertallet i komiteen understreker at det må legges stor vekt på å føre en politikk som bidrar til at de innenlandske arbeidskraftressursene blir best mulig utnyttet. For å få utnyttet hele arbeidskraftreserven, må vi føre en politikk som motiverer til arbeid framfor passivt å motta trygd. Det er et paradoks at det er mange tusen arbeidsledige i Norge i dag, og at ledigheten er opptil tre ganger høyere blant ikke-vestlige innvandrere. Samtidig må vi også redusere sykefraværet uten at vi svekker arbeidstakernes rettigheter i sykelønnsordningen. Det er viktig at vi stimulerer hver enkelt til å jobbe det de evner, og da må det også være økonomisk lønnsomt for den enkelte. Vi må være kreative og komme opp med alle tenkelige virkemidler for at arbeidskraftpotensialet skal utnyttes fullt ut. Flertallet i komiteen er av den klare oppfatningen at arbeidsinnvandring må ses på som et supplement til utnyttelsen av de innenlandske arbeidskraftressursene, hvor behovet er knyttet til enkelte sektorer og yrker der det faktisk er mangel på arbeidskraft. På den måten blir ikke arbeidsinnvandring vårt hovedvirkemiddel i framtidas sysselsettingspolitikk. Dette er jeg fornøyd med, særlig med tanke på alle dem som i dag søker jobb etter jobb uten engang å få komme til intervju – ofte fordi de har et ikke-vestlig etternavn, ikke fordi de er underkvalifisert. For flertallet i komiteen er det av stor viktighet at nye tiltak ikke må gå ut over dem som i dag har en redusert arbeidsevne, heller ikke dem som i dag er helt eller delvis arbeidsledige. Eventuelle nye tiltak må utarbeides på en slik måte at de ikke er med på å undergrave de generelle arbeids- og lønnsbetingelsene vi har i Norge i dag. At noen arbeidsgivere offentlig uttaler at arbeidsinnvandring vil kunne påvirke lønnsnivået, er et usedvanlig sterkt signal om at vi her må være observante på såkalt sosial dumping. Det er således nødvendig å knytte klare vilkår opp mot rekruttering av arbeidskraft fra utlandet for best å ivareta samfunnspolitiske målsettinger innenlands. Flertallet konstaterer at vi ikke har nådd våre mål i integreringspolitikken, og at det ikke er automatikk i at åpnere landegrenser samtidig gir åpnere bedriftsporter. Vi fikk høre sterke skildringer av dette under den åpne høringen: Innvandrere med akademisk bakgrunn og verdifull arbeidserfaring som skrev flere hundre jobbsøknader uten engang å bli kontaktet av arbeidsgivere. Sånn vil vi ikke ha det i Norge i dag, og det er gledelig at flere forskere i det siste har fokusert nettopp på dette problemet, og at Senter mot etnisk diskriminering er sterkt deltagende i den offentlige debatten som pågår. Flertallet ønsker ikke å realitetsbehandle forslaget om en speilvending av regelverket for arbeidsinnvandring. En endring av regelverket på dette punktet vil endre prinsippene for norsk innvandringspolitikk, og flertallet mener derfor det vil være uheldig å endre prinsippene med hensyn til kontrollert og regulert innvandring, uten først å ha vurdert konsekvensene av dette. Flertallet vil med andre ord først få vurdert konsekvensene før vi tar endelig stilling til realitetene i forslaget. Flertallet mener det er behov for ytterligere oppmykning av regelen om at arbeidstillatelse må være søkt og innvilget før innreise til Norge. Dette understrekes av et flertall som viser til at statsråden har varslet at hun vil følge opp dette. Det bør imidlertid være en forutsetning at de som skal søke arbeidstillatelse fra Norge, er her på lovlig vis, og at asylsøkere unntas denne retten. Et bredt flertall mener det er behov for å se nærmere på regelverket i forhold til utenlandsstudentene. Ordningen med studenttillatelser er begrunnet i bistandshensyn og kulturutveksling. Flertallet mener imidlertid at utlendingslovgivningen ikke er et egnet virkemiddel for å sikre ønsket bistandseffekt av studieopphold i Norge, og mener at den såkalte karantenebestemmelsen i utlendingsloven på fem år må oppheves. Hva angår Høyres forslag om at arbeidsgiver skal kunne utstede arbeidstillatelse, avviser flertallet dette. Flertallet understreker at myndighetene fortsatt må ha kontroll med hvem som får tillatelse til opphold og arbeid i landet. Det presiseres imidlertid at en viss oppmykning er ønskelig, ut fra hensynet til større fleksibilitet. Det kan eksempelvis dreie seg om at arbeidsgiver på visse vilkår kan søke om arbeidstillatelse på vegne av arbeidstaker, men ikke utstede selve arbeidstillatelsen. Det er i så tilfelle en forutsetning at fagforeningene på arbeidsplassen er med i den prosessen som skal føre til den type søknader. Avslutningsvis vil jeg anbefale innstillingen slik den foreligger.