Bjørn Hernæs (Høyre), 2005-06-14:
I meldingen går Regjeringen bredt igjennom merforbruket i 2004, tiltak for å styrke økonomistyringen i Forsvaret og status for prosjektet med nye fregatter. Etter min mening gir meldingen et betryggende inntrykk i forhold til de utfordringene Forsvaret står overfor. Det er verd å merke seg at flertallet i komiteen viser til at Hæren og FLO ikke hadde tilstrekkelig oversikt over egne forpliktelser, og at dette medførte at det ikke før etter budsjettårets utløp oppdaget sitt merforbruk, mens de øvrige deler av Forsvaret hadde bedre oversikt over sine forpliktelser. Jeg er også tilfreds med at en samlet komite erkjenner at det er satt inn strakstiltak og tatt grep for å sikre at Forsvaret har de nødvendige redskaper for budsjettkontroll, regnskapsførsel og økonomistyring, og at noen tiltak gir rask effekt, mens andre må virke over tid. Det er også meget betimelig at komiteen samlet gir anerkjennelse til den innsats som er gjort over hele spekteret av ansatte i Forsvaret. Det er bra og nødvendig at det settes kritisk lys på Forsvarets virksomhet. Spørsmålet er om det kan bli for mye kritikk og for lite oppmerksomhet rundt alt det positive som skjer med Forsvaret – ikke bare ris, men også litt ros, med andre ord. For min del vil jeg derfor bruke dette innlegget, som vel blir den siste anledningen, til å belyse Forsvaret i denne stortingsperioden og bakgrunnen for omstillingsprosessen, den vellykkede gjennomføringen av omstillingsprosessen og de premisser som må gjelde for at vi skal få et bærekraftig forsvar også i fremtiden. Da jeg kom inn i norsk forsvarsdebatt på Stortinget i 1993, lå konsekvensen av Stortingets behandling av St.meld. nr. 22 for 1997-1998 som et bakteppe for Forsvarets daværende bedrøvelige tilstand. I ettertid er det f. eks. påvist at de beregningene den refererte meldingen baserte sine anbefalinger på, var 30 pst. for lave, og at det i tillegg var til dels betydelig avvik fra disse altfor lave beregningene og til de bevilgningene Forsvaret faktisk ble tilført. Til sammen førte disse svakhetene til en sterk og kontinuerlig underfinansiering av Forsvaret. Samtidig led de endringene som faktisk ble gjennomført, under tre svakheter. For det første hadde det vist seg betydelig vanskeligere enn forutsatt å redusere antall ansatte i Forsvarets fredsorganisasjon. Reduksjonen var bare en tredjedel av de 6 000 det ble lagt opp til i St.meld. nr. 16 for 1992-1993. Derfor var Forsvarets lønnsutgifter høyere i 2001 enn i 1992. For det andre rammet de små reduksjonene først og fremst styrkeproduksjonen. Nedskjæringene i ledelses-, stabs- og støtteapparatet var enda mindre. For det tredje reflekterte utviklingen i Forsvaret bare i begrenset grad endringene i Forsvarets oppgavespekter, med den følge at vi hadde for få styrker med kort reaksjonstid. Alt dette er ikke mine påstander, men er i henhold til St.prp. nr. 45 for 2000-2001 ført i pennen av daværende forsvarsminister Bjørn Tore Godal. Det ofte og vel brukte sitatet i innledningen til proposisjonen tåler å gjentas: «Forsvaret befinner seg i en dyp og vedvarende strukturell krise. To grunnleggende ubalanser preger situasjonen: Forsvarets størrelse står ikke i forhold til de ressurser det blir tilført, og Forsvarets innretting er ikke egnet til å løse framtidens oppgaver.» Det konkrete uttrykk for denne tilstanden fikk vi presentert av general Mike Jackson, som uttalte i forbindelse med det norske styrkebidraget til Kosovo: «What took you so long? Have you been walking?» Dette var tingenes lite paradisiske tilstander da forsvarsminister Kristin Krohn Devold presenterte virkelighetens verden for Stortinget i St.prp. nr. 55 for 2001-2002, med den positive responsen som det brede flertallet i den nye forsvarskomiteen gav Regjeringen. Det samme brede flertallet har videreført planene også for perioden 2005-2008. Jeg tror at denne korte gjennomgangen av vår nyere forhistorie viser at det selvsagt måtte bli bråk da vi fikk en statsråd, en forsvarssjef og et stortingsflertall som ikke bare ville omtale, men også gjøre noe med ubalansen og den dype og vedvarende strukturelle krisen. Jeg vil på ingen måte underslå de store utfordringene som har fulgt denne prosessen, men jeg vil også benytte denne anledningen til å vise til de enorme fremskrittene som er oppnådd, slik at vi i dag har et forsvar som langt bedre enn før er i stand til å møte de sikkerhetsutfordringene vårt land står overfor. Motstanden mot omstillingen er kommet fra flere hold. Nostalgikerne mener at alt var så mye bedre før, og henviser til antall skip i flåten og antall brigader. Argumentet følges gjerne opp med påstander om at vi ignorerer nordområdene, til tross for at den relative tilstedeværelsen i nord aldri har vært større. I tillegg er Kystvakten modernisert og samtrent med andre enheter i Forsvaret og tilført historisk høye driftsbudsjetter. Det gjør heller intet inntrykk når FFI påviser at de tretten brigadene var rene papirbrigader som – med unntak av tre – ikke var utstyrt til å møte den trusselen som de var ment for, men som de heldigvis aldri møtte. Men de tretten brigadene var operative på ett nivå: Alle stillingene, fra topp til bunn, var besatt. Det var «bare» utstyret og treningen som manglet. Selvsagt måtte omstillingen møte motstand fra organisasjonene, som verbalt støttet omstillingene, bare ikke så fort, ikke min leir, ikke mitt område. Den samme holdningen møter vi i kravet om at Forsvaret skal innrettes mot vårt eget landområde og ikke føre NATOs og USAs globale kriger, som det heter, helt upåaktet at alliansens viktigste bud er prinsippet om én for alle, alle for én. Tanken om at andre skal få lov til å forsvare oss, ja takk, men at vi skal forsvare andre, nei takk, er ikke i tråd med alliansens ånd, for å si det forsiktig. Et oppsiktsvekkende uttrykk for denne holdningen så vi i et debattinnlegg i Dagsavisen i går, der lederen i en av våre befalsorganisasjoner lovpriser «vellykkede småstater – særlig i strategisk viktige områder» og fremhever Sverige som et eksempel til etterfølgelse. Uten tvil har Sverige, som en relativ liten stat, hatt suksess med sin nøytralitet, men Norges forsøk på det samme endte med forferdelse, noe jeg trodde vi hadde tatt inn over oss. Må jeg minne Peter A. Moe om at Norge har sin uavhengighet takket være NATO, men at Sverige ikke er medlem av NATO. Dette er alvorlig, både fordi noe lignende i hvert fall indirekte er antydet også fra Norges Forsvarsforenings generalsekretær, og fordi Peter A. Moe er medlem av et LO-forbund som vil fjerne den nåværende regjeringen og har som mål å innsette et rød-grønt alternativ, hvor et av de mulige regjeringspartiene nettopp erklærer motstanden mot NATO, med utmeldelse som den eneste mulige konsekvens. På Høyres forsvarskonferanse den 25. mai i år påviste direktør Narum i FFI to vesentlige forhold: Etter den kalde krigen har det vært klart høyest forsvarsbudsjett med forsvarsministere fra Høyre. Jeg minner om at forsvarsminister Krohn Devold fikk Arbeiderpartiet med på et løft på 1 milliard kr i forhold til det siste arbeiderpartibudsjettet, samt en bindende ramme for fire år. Men direktør Narum påviste også at vi i hovedsak har hatt et tverrpolitisk og stabilt forsvarsforlik, basert på en grunnleggende sikkerhetspolitisk enighet. Sporene skremmer når vi ser hen til tidligere forsvarsbudsjetter, og vi ser at Arbeiderpartiet nå, innenfor en flertallsregjerings påståtte velsignelser, skal gjøre forsvarsforlik ikke med Høyre, men med Senterpartiet, som ikke ønsker forandringer, og SV, som vil ut av NATO og vil kutte forsvarsbudsjettet med 4,5 milliarder kr årlig. Allerede nå ser vi tendenser til en detaljstyring av Forsvaret som ikke bare forrykker balansen mellom statsmaktene, men som også vanskeliggjør Forsvarets behov for å finansiere omstillingen, slik Stortinget har pålagt Regjeringen. Jeg vil gjerne benytte denne anledningen til å takke forsvarsministeren for at hun har ledet Forsvaret gjennom en vellykket omstillingsprosess, og for hennes vilje til å erkjenne, men samtidig gjøre noe med de vanskeligheter og utfordringer som man har møtt i prosessen. Målet har vært å gjennomføre den største omstillingen av offentlig sektor noensinne, uten noen feil. Det er neppe mulig i virkelighetens verden. Men etter min oppfatning ville faren ved ikke å gjennomføre omstillingen vært større og konsekvensene langt alvorligere. Til slutt vil jeg gjerne gi en kort stemmeforklaring, så er det unnagjort. Regjeringspartiene kommer til å stemme mot mindretallsforslagene. Vi kommer til å stemme for romertallsvedtakene II og III. Men vi kommer til å stemme mot romertallsvedtak I, og det skyldes at det er et unødvendig forslag. Vi henviser i den sammenheng til våre merknader i innstillingen og til at forsvarsministeren og forsvarssjefen i høring i komiteen gav uttrykk for at praktiseringen av horisontal samhandel gjennomgås, med sikte på ytterligere forbedringer.