Kjell Arvid Svendsen (Kristelig Folkeparti), 2013-06-13:
I takt med at vi får et mer moderne samfunn, øker betydningen av utdanning, kompetanse og kunnskap. Det er viktig på alle felter – for at demokratiet skal fungere, for at landets ressurser forvaltes klokt, for at næringslivet skal være konkurransedyktig, for at ungdom skal få jobb og inntekt og for å motvirke feilernæring. Som regjeringen understreker i Meld. St. 25 for 2012–2013, som Stortinget behandlet i går, er utdanning et av de mest utjevnende verktøy man har. Her i Stortinget har det gjennom lang tid vært bred politisk støtte til en høy prioritering av utdanningsbistand. Fram til regjeringsskiftet i 2005 ble utdanningsbistanden styrket vesentlig. Etter den tid har trenden snudd. Når Norads regnskaper i ettertid er lagt fram, har vi år for år kunnet konstatere at norsk innsats for utdanning har falt betydelig. Andelen var på over 9 pst. ved regjeringsskiftet for snart åtte år siden. De to siste årsregnskapene viser at andelen siden da er falt med en tredjedel, til i underkant av 6 pst. Bevilgningene har ikke engang holdt tritt med prisutviklingen. Realverdien av norsk utdanningsbistand er gått ned med flere hundre millioner kroner på disse årene. Dette er bakgrunnen for at Kristelig Folkeparti la fram representantforslaget hvor vi foreslår å styrke norsk innsats for utdanning i utviklingslandene. Vi er glad for at hele komiteen ser betydningen av å styrke utdanningskjeden i verdens fattigste land – fra en god grunnskole, opp gjennom videregående skole og til høyere utdanning og forskning. Det er allmenn, verbal støtte til dette i komiteens innstilling, men det har det også vært i de to siste stortingsperiodene, mens utdanningsbistandens verdi i praksis er blitt redusert. I representantforslaget har vi konkretisert forslag om økt innsats i ti punkter. La meg nevne noen av dem. Grunnutdanning for alle er fortsatt viktig, bl.a. for å sikre skoletilbud for barn i konfliktrammede land, i slumområder og i enkelte utkantstrøk. Tilbudet må inkludere funksjonshemmede, som ofte blir diskriminert. Vi må ikke bare tenke kvantitet. Utviklingseffekten avhenger jo av kvaliteten på undervisningen, og av elevenes læringsutbytte. Det hjelper lite å stue flere elever inn i trange klasserom med ufaglærte lærere. Elevenes læringsutbytte må sikres ved å styrke lærerutdanning, tilbud om praktisk yrkesutdanning og bedre tilgang på undervisningsmateriell. Behovene er enorme. I innstillingen har vi konsentrert oss om det overordnede kjernepunktet. Vi må snu trenden, nedgangen må bli til oppgang. Utdanningsbistanden må reelt styrkes. Prioriteringene må bli reelle. Derfor lyder forslaget til vedtak slik: «Stortinget ber regjeringen øke utdanningsbistandens andel av bistandsbudsjettet og sikre tilstrekkelig kapasitet til planlegging, forvaltning og kontroll av utviklingssamarbeidet for å høyne skoledekningen og læringsutbyttet.» Vi hadde håpet å få en enstemmig komité med på dette, for vi har ikke engang presisert hvor mye utdanningsbistandens andel skal styrkes. Selv om det også i regjeringspartienes valgprogrammer står fine ord om bistand til utdanning, savner vi deres støtte til forslaget her i Stortinget. Desto mer gledelig er det at komiteens flertall, medlemmene fra forslagsstillernes parti, Kristelig Folkeparti, sammen med Høyre og Fremskrittspartiet, støtter forslaget. Det er kanskje slik at det må et regjeringsskifte til for å få praktisk gjennomslag for å øke innsatsen til utdanning. Et lite hjertesukk fra meg: Det er trist å se at et forslag som jeg faktisk ville trodd at det er flertall for, ikke kan bli vedtatt her i dag. Jeg vet at mange i bistandsmiljøene i Norge ønsker å øke Norges bistand til utdanning. Jeg vet at mange i denne sal ønsker det samme. Men de som ønsker en bedre utdanning aller mest, er barna i verdens fattigste land.