Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2010-03-11:
Klimakrisen stiller verdenssamfunnet overfor store utfordringer. Den viktigste utfordringen er på energisiden. Det er å få til en overgang fra fossil til fornybar energi. Dette er helt nødvendig både av hensyn til klimaet og av hensyn til velstandsutviklingen i den fattige delen av verden, hvor befolkningen øker raskt. Europas valg av energipolitiske strategier tar opp i seg klimautfordringene. I tillegg har Europa et sterkt ønske om å bli mindre avhengig av Russland som dominerende gassleverandør. De sterkeste driverne i den europeiske energipolitikken er altså klima og energisikkerhet. Utfaset kullkraft må erstattes. Naturgass og fornybare energikilder som sol og vind seiler opp som de nye energikildene. Vindkraften har i årtier blitt utnyttet som energikilde, men det er først i de senere årene utbyggingen virkelig har tatt helt av. Vindmøller til havs har blitt en stor og viktig del av forventet framtidig energiproduksjon. Det er enorme perspektiver i satsingen på vindkraft. Den raske utbyggingen skaper muligheter for industriutvikling og sysselsetting, som er svært kjærkomment i en tid hvor økonomien er på lavbluss etter finanskrisen. Det sies at i Tyskland er det nå flere sysselsatte innenfor vindkraftutbygging enn i bilindustrien. I England har statsminister Gordon Brown sagt at han forventer 70 000 nye arbeidsplasser i denne industrien. Det forventes at det innen 2020 vil være installert 40 GB vindkraft til havs, noe som innebærer investeringer på om lag 800 milliarder kr. Om 20 år forventes det at det globale markedet for investeringer i vindkraft totalt vil ligge på 1 700 milliarder kr. Europas behov for mer fornybar energi gir store muligheter for Norge, både som energileverandør og som leverandør av infrastruktur. Vår tradisjonelle satsing på vannkraft har gitt oss en fornybarandel i energimiksen som er formidabel. I tillegg kommer våre store gassressurser på sokkelen. Begge deler har et vekstpotensial. Når vi i tillegg til vannkraft også tar med vårt store potensial på vindkraft, ser vi at Norges rolle i europeisk kraftforsyning kan bli stor. Vindkraft er kostbar kraft sammenlignet med vannkraft. Kostnadsbildet på produksjon og prisleiet på elektrisk kraft i Norge gjør at vindkraft pr. i dag og i nærmeste framtid vil spille en marginal rolle i den norske energibalansen. Dette må ikke føre til forhastede konklusjoner om at vindkraft ikke er interessant. Den voldsomme satsingen på vindkraft globalt vil medføre en produkt- og produksjonsutvikling som nok vil senke kostnadene betraktelig. Det er derfor flere grunner til at vi bør engasjere oss politisk for utviklingen av vindkraft, og særlig for havvind. Vi har et stort potensial for produksjon av kraft til havs. Enova snakker om 1 400 TWh. Men i den nærmeste framtiden mener jeg det er viktigst for oss å fokusere på industrien. Vi har en industri med offshoreerfaring og kraftkompetanse som vil kunne hevde seg i konkurransen om oppdrag. Den kompetansen som har vært bygd opp gjennom 40 års utvikling av sokkelen i olje- og gassindustrien, er gull verdt når vi nå skal bygge videre på dette med fornybar energi til havs. Men da er det, som saksordføreren også var inne på, viktig for vår leverandørindustri at staten bidrar med midler til forskning og utvikling. De bidragene som gis i dag, har bl.a. ført til at vi har fått Hywind utenfor Karmøy, som er verdens første flytende havvindmølle. Selskapet SWAY har fått konsesjon og økonomisk støtte til utbygging av en kjempestor vindmølle i Øygarden, hvor man prøver ut oppdimensjonerte vindmøller, noe som er helt nødvendig for å få ned kostnadene med vindmøller på sikt. Vi har forskningssentre for miljøvennlig energi. Vi har diverse nettverk av industri og forskning rundt i Norge som jobber med dette, som er store og trekker til seg et ufattelig antall bedrifter og næringsmiljøer i tillegg til forsknings- og utviklingsmiljøer, som er med og driver fram utviklingen, og som er med og driver fram en omstilling i industrien til å ta fatt på de utfordringene som ligger i å komme inn på leverandørsiden på vindkraft. Den rollen Statoil og Statkraft har fått i utviklingen av havbasert vindkraft i Storbritannia, er kjent. Vi er på mange måter helt i tet både teknologisk og når dette skal bygges ut, men det er en tøff konkurranse for vår industri for å komme inn på denne sektoren. Jeg synes det kan være grunn til å nevne at den erfaringen vi har med drift og vedlikehold på installasjoner i Nordsjøen i dag, også vil være gull verdt når disse vindmøllene kommer opp og skal driftes i framtiden. Så har det fra industri- og forskningsmiljøene blitt framhevet behovet for test- og demonstrasjonsanlegg i en større skala enn det vi har i dag. Jeg tror at det er viktig å få til. Jeg tror at f.eks. Havsulprosjektet, som Vestlandsalliansen har fått konsesjon på og står klar til å bygge ut på Nordvestlandet, kan være et godt sted å etablere et test- og demoanlegg. Vi har også fått innspill fra bransjen, som dette notatet «Demo 2020» – et test- og demonstrasjonsanlegg med åtte turbiner til vel 2,5–4 milliarder kr. Dette er interessante innspill, og jeg mener det er viktig at vi fra statlig side også er med, og at vi kontant, raskt, kommer med støtte til denne produktutviklingen for at norsk industri skal kunne ta den rollen som vi håper de skal få nå når utviklingen og utbyggingen begynner, spesielt på britisk sektor. Den andre rollen vi som politikere spiller, er rollen som regulatorer. Det lovforslaget som vi her har til behandling, er selvfølgelig den viktigste delen av det, og det føyer seg på mange måter inn i rekken av de tradisjoner vi har for forvaltning av landets naturressurser, spesielt på energisiden. Vi slår kort og godt fast at disse ressursene tilhører staten. Det legges rammer som gir demokratisk kontroll over utbyggingen av dette og over forvaltningen av ressursene. Det legges opp til en balansert utnytting av arealer, og det tas hensyn til både miljø, annen næring og de forholdene som måtte være aktuelle. Det er bred politisk enighet om lovverket, slik som det ligger. Det eneste spørsmålet jeg vil kommentere her nå, er spørsmålet om konsesjonstid. Dette spørsmålet er blitt behandlet i proposisjonen og er blitt drøftet der, og det er klart at det er gode argumenter for både 30 år og 50 år. Det som det er viktig å ha med seg, er at det legges opp til at det normale skal være forlenget konsesjon når det søkes om det, dersom det ikke er spesielle forhold som tilsier noe annet. Avslutningsvis vil jeg takke saksordføreren for en god og ryddig jobb i komiteen under behandlingen av denne saken. Jeg synes det har vært en lærerik prosess for oss alle, og det er et godt lovforslag som vi nå behandler.