Magnhild Eia (Senterpartiet), 2008-11-03:
Barnevernsreformen har knapt fått virke i fem år, og bare én av seks søkere fikk til slutt godkjent og dermed gjennomført oppgavedifferensiering på barnevernsområdet. Likevel konkluderer et mindretall i familie- og kulturkomiteen, Høyre og Venstre, med at det nå er et rett grep å gjenopprette og videreføre forsøksordningen med et lokalt totalansvar for barnevernstjenesten. Det var Bondevik II-regjeringen som stod i bresjen for reformen, og det er etter min mening oppsiktsvekkende at både Høyre og Venstre så kort tid etter reformen ser ut til å ha mistet troen på sitt eget prosjekt. På bakgrunn av ett enkelt forsøk trekkes, slik jeg ser det, forhastede og lite nyanserte konklusjoner. Resultatet av dette ene forsøket opphøyes til et lysende eksempel på hvor rett det er å berede grunnen for nye reformer på området, og det gis utelukkende ros, uten at jeg kan se at dette har belegg i departementets evaluering og brev til komiteen. Det skal likevel ikke underslås at Trondheim kommune allerede hadde et godt fungerende barnevern på kommunalt nivå før forsøket, med høy kompetanse, og der en i lengre tid hadde jobbet med samarbeid på tvers av ulike tjenester. Mindre bruk av institusjonsplasseringer og mer bruk av hjemmebaserte tiltak og fosterhjem har imidlertid lenge hatt bred faglig og politisk tilslutning. Men til forskjell fra resten av landet hadde Trondheim kommune i forsøksperioden en økning i institusjonsbruk. I tillegg hadde de problemer med å ha det rette tilbudet tilgjengelig for den enkelte til enhver tid når behovet var til stede. Kommunen maktet heller ikke selv å utvikle og tilby et differensiert og godt nok tilbud og måtte kjøpe flere tjenester fra det private, kommersielle markedet. Senterpartiet er imidlertid glad for at Kristelig Folkeparti står fast ved reformen. Nå er det først og fremst viktig å gi tydelig signal som ikke undergraver reformen, eller skape usikkerhet rundt om denne er ment å være av varig karakter. Samtidig skal vi offensivt gripe tak i de forhold som ikke fungerer godt nok så langt. Det vises for øvrig til anbefalingene i Rambøll-rapporten. En sektor som settes i spill og gis utrygge rammevilkår, leverer erfaringsmessig sjelden optimale tjenester. Ifølge departementet har det siden reformen trådte i kraft, heller ikke kommet ønsker om eller forslag om en reversering eller endring av reformen. På komitéreisen sist måned ble vi gjennom en representant for fylkesmannen i Sogn og Fjordane orientert om at det ikke hadde vært de store samarbeidsproblemene mellom kommunene og Bufetat på Vestlandet. Det tilsier at det ikke er selve organiseringen som skaper kompetansestrid og konflikter mellom forvaltningsnivåene. Én forklaring her kan være at det fylkeskommunale apparatet, inkludert ledelse, i hovedsak flyttet direkte over i det statlige Bufetat. En har dermed oppnådd å beholde den tidligere nærhet til kommunenivået samtidig som en har styrket kompetanseoverføringen og veiledningen mot kommunene. Senterpartiet var imot helsereformen og statliggjøringen av helsepolitikken. Men gjennomføringen av helsereformen måtte nødvendigvis føre til at tilgrensede tjenester med bred samarbeidsflate fulgte med etter hvert. Det tar vi til etterretning. Så lenge et flertall fortsatt ønsker å gi denne organiseringen tid, mener Senterpartiet at fokus først og fremst må rettes mot innholdet og kvaliteten i tjenestene som gis, og bidra til ro, trygghet og stabile rammevilkår både for de over 4 000 ansatte og de mange tusen barnevernsbarn og -ungdommer som berøres. Fremskrittspartiet avgrenser utfordringene i barnevernet til et spørsmål om øremerking og økonomiske modeller. Også det mener Senterpartiet er en farlig avsporing, som flytter fokuset bort fra å gjøre de tjenestene vi har, bedre. Det argumenteres fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre for at det ikke kan bety noe for det øvrige barnevernstilbudet i landet om noen store kommuner får et helhetlig totalansvar for barnevernet i sine kommuner. Isolert sett kan store kommuner ivareta et slikt ansvar, men Senterpartiet ønsker ikke at generalistkommunen skal utvannes, og der noen få store eller flere små i et interkommunalt samarbeid skal få utvidet ansvar på enkelte områder. Det at så få søkte om oppgavedifferensiering før reformen, er i seg selv et signal om at bare få kommuner følte seg kompetente til å gå inn i et slikt totalansvar. Mange små kommuner har gjort den erfaring at å inngå i interkommunale samarbeid på det kommunale barnevernsområdet har gitt faglige gevinster, men blitt atskillig dyrere enn forespeilet. Det er åpenbart at en desentralisering av myndighet og ressurser ikke bare ville tappet Bufetat for faglige ressurser, men også raskt ville blitt en ineffektiv bruk av sektorens samlede økonomiske ressurser. Til slutt: Senterpartiet vil understreke at det tross alt fortsatt er kommunene som er de viktigste aktørene på barnevernsområdet. Det er her hovedansvaret for det forebyggende arbeidet ligger, og her de første vurderingene av rett hjelp til rett tid foretas. Den flerårige satsingen på kompetanse og kunnskapsstyrking i det kommunale barnevernet fram til 2011 og utvikling av tilbud om etter- og videreutdanning er følgelig der fokuset bør ligge akkurat nå – altså ikke flere nye eksperimenter, strukturendringer eller reformer. Muligheten for god kompetanseutvikling, faglig utvikling og et godt forankret samarbeid med relevante tjenester taler dessuten for opprettholdelsen av en sterk, samlet barne-, ungdoms- og familieetat.