Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2010-02-02:
Først: Takk til Kristiansen, som fremmer denne viktige saken. Det er viktig å holde oss oppdatert på hvordan norske mål og interesser står i forhold til andre viktige aktørers arktiske strategier. Med kunnskap om andre aktørers mål og strategier kan vi også se hvor det er grunnlag for å bygge allianser – for å styrke felles mål og interesser og for å samle støtte til vårt syn der det er interessemotsetninger. Kristelig Folkeparti har et sterkt engasjement i nordområdepolitikken. Samtidig har vi arbeidet for enighet om hovedmålene når vi i denne salen har behandlet stortingsdokumentene og strategiene som er blitt lagt fram på dette området, først av Bondeviks andre regjering og senere av den sittende regjeringen. Nordområdepolitikken må bygge på kunnskap. Derfor trenger vi systematisk forskning på klimaendring, på miljø og på bærekraftig bruk av de fornybare ressursene i nordområdene. Og vi må se til at annen virksomhet ikke gjør uopprettelig skade på det sårbare arktiske miljøet. Med økt grad av isfrie områder sommerstid vil skipstrafikken og annen virksomhet i disse nordlige strøkene bare vokse, og vi må se til at det gir positive og varige ringvirkninger for landbaserte økonomiske virksomheter. Samtidig må vi sikre kulturen og livsgrunnlaget til folk som hører til i disse områdene. Vi må også ivareta norsk suverenitet. Det krever overvåking av havområder og evne til å håndtere ulykker og krisesituasjoner. Til sammen gir dette mange gode grunner til å styrke samarbeidet over grensene. Begrepet «nordområdene» er ikke entydig. Tidligere har det vært tendenser til å fokusere på de nære områdene i nord, som f.eks. områdene omkring Svalbard og Barents-regionen, og på Norge og Russland. Men vi må ha et mer helhetlig arktisk perspektiv. Canada har enorme områder som strekker seg langt mot nord. Også USA, med delstaten Alaska, har grense mot Polhavet. Når vi tar med Danmark inklusiv Grønland, blir det i alt fem land som har kystlinje som grenser til Polhavet – Norge, Danmark inklusiv Grønland, Canada, USA og Russland. Når vi trekker en slik sirkel rundt nordområdene, får uttrykket «det sirkumpolære Arktis» mening. I den arktiske familien går det et skille mellom de fem kyststatene som grenser direkte til Polhavet, og andre stater som regner seg som interessenter. De fem medlemmene av den arktiske familien hadde et viktig møte i 2008, som statsråden nevnte i sitt innlegg, med fokus på havretten og Arktis. Kyststatene har retter og plikter i samsvar med havretten, men islendingene, som også har sterke interesser i de nordlige områdene, er ikke udelt fornøyde med at disse fem kyststatene møtes uten at de får være med. Ser vi på alle de statene som medvirker til forskningsarbeid på Svalbard, er det tydelig at mange land – både stormakter og mindre stater – har interesse av å få del i kunnskapen og å vite om mulighetene i nordområdene, og med flere interesserte aktører får Arktisk Råd en viktig rolle. Som det er pekt på i denne debatten, har en rekke land, deriblant USA, Russland, EU, Danmark og Island, i senere år utformet egne arktiske strategier. Det gjør det viktig for oss å bygge allianser og utvikle gode relasjoner til disse landene. Norge har lange og sterke tradisjoner i nord, og vi må ta vare både på våre ambisjoner og våre forpliktelser i de viktige nordområdene.