Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-07:
Det er ingen tvil om at dette er en meget alvorlig sak. Det er en sak som har fått betydelig kritikk fra Riksrevisjonen, og det er en sak der stortingsflertallet og til dels hele komiteen stiller seg bak den kritikken som rettes mot Samferdselsdepartementet og veimyndighetene for gjennomføringen av prosjektet, og for det beslutningsgrunnlaget Stortinget ble seg forelagt. Det er helt klart at det beslutningsgrunnlaget som Stortinget hadde da vedtaket om å bygge ut Fatima-prosjektet i 1993 ble gjort, var kommet så kort i forberedelsene at det ikke engang hadde nådd et hovedplannivå. Når overskridelsene blir i størrelsesorden 63 pst., er det ikke bare noe som komiteen har diktet opp, at det var slik, det er også noe som har kommet fram under høringene og under veidirektørens selvkritikk under rundene, at prosjektet ble presentert på et for tidlig tidspunkt og var for dårlig utredet. Før komiteen gikk inn i selve saken og var på befaring, hadde vi det samme inntrykket som gjorde seg gjeldende i offentligheten, at det først og fremst var undervannstunnelen – altså det nye i prosjektet, at det aldri hadde vært bygd en undervannstunnel så langt nord før – som var begrunnelsen for kostnadsoverskridelsene. Men det viser seg jo at det har vært betydelige overskridelser på alle delene av prosjektet. Deler av overskridelsene skyldes at man har endret prosjektet underveis, og at det er beslutninger som ikke er tatt av Samferdselsdepartementet, men av Vegdirektoratet. Man kan selvsagt spekulere seg helt grønn på om dette prosjektet ville vært vedtatt dersom man hadde hatt et kostnadsoverslag på en drøy milliard kr. da Stortinget behandlet denne saken. Det som har vært SVs bekymring i denne saken, er at et så gigantisk veiprosjekt ett sted i Finnmark måtte gå på bekostning av andre viktige veioppgaver i samme fylke. Det var diskusjonen i 1993. Det har også blitt bekreftet i høringene at ikke bare selve prosjektet og kostnadsanslaget på 625 mill. kr som da ble vedtatt, men også overskridelsene i ettertid har gått på bekostning av andre nødvendige veiprosjekter i Finnmark. Og Finnmark er et fylke med betydelige behov på veisiden. Det er mange vinterveier som ikke er åpne, det er rassikringsbehov og mange andre veioppgaver som er vesentlige. Det er heller ikke til å legge skjul på at det var dragkamp i SVs egen stortingsgruppe om dette prosjektet. Det kan godt tenkes at hvis det hadde blitt lagt fram med en kostnadsramme på 800 mill. kr, som det kom fram i høringen at prislappen kunne ha vært dersom prosjektet hadde vært utredet til et mer forsvarlig stadium, hadde det vært det som hadde vippet vår avgjørelse, med bakgrunn i bekymring for andre veiprosjekter. Vi skal selvfølgelig ha i bakhodet hva som var situasjonen i Finnmark i årene før dette prosjektet ble vedtatt. Det hadde vært krise i nord, det var betydelig interesse og oppmerksomhet rundt det å ha noen store nasjonale satsinger i fylket, og det var betydelige symboler rundt nettopp det at man satte i gang noe som var stort og monumentalt. Det ser riktignok ikke så monumentalt ut, men det som ligger under bakken, er monumentalt. Det var også et signal om at man satset på Finnmark. Denne saken reiser ganske mange og ganske vanskelige konstitusjonelle spørsmål. Det som er saken, er at selvsagt er det samferdselsministeren som har det konstitusjonelle ansvaret for det som legges fram for Stortinget til beslutning. Men det er også slik at det er kommet fram i høringer at det er Vegdirektoratet som har tatt det hele og fulle ansvaret for det kostnadsanslaget som ble presentert, og at det ikke er vanlig, og heller ikke noe apparat til, at Samferdselsdepartementet går gjennom de kostnadsanslag som kommer fra Vegdirektoratet. Vurderingen av hvor ansvaret for overskridelsene skal legges, dreier seg da om hvilke vurderinger Stortinget må gjøre i forhold til Samferdselsdepartementet og samferdselsministeren som har det konstitusjonelle ansvaret. Stortinget kan kritisere Vegdirektoratet, men man kan f.eks. ikke si opp noen fra Stortingets talerstol, det er departementets ansvar. Og det gjør jo at ansvaret for et prosjekt med såpass betydelige overskridelser blir uklart og usikkert for folk flest, også for Stortinget. I denne saken kan Vegdirektoratet eller veimyndighetene i Finnmark ikke mistenkes for bevisst å ha trikset med tall, dvs. bevisst ha slått av for kjente, for å få gjennom et prosjekt. Den slags mistanker har Stortinget hatt i andre saker, jeg skal komme litt tilbake til det. Men det er kjent, og det var kjent gjennom stortingsproposisjonen, at Vegdirektoratet hadde anbefalt en forbedret ferjeløsning framfor et tunnelprosjekt. Så det er ikke rimelig å mistenke Vegdirektoratet for bevisst å ha lagt fram et dårlig beslutningsgrunnlag for departementet, som så ble lagt fram for Stortinget. Hvis man skulle gå i retning av den slags type mistanker, hadde det antakelig vært motsatt. Da kunne Vegdirektoratet ha tjent på å sette prisene opp for å få gjennom den løsningen de selv mente var best, nemlig et utvidet ferjetilbud. Stortinget har i denne stortingsperioden hatt en lignende sak til behandling. Det var utbyggingen av Nordhordlandsbrua, som er en sak der overskridelsene var større enn de har blitt i forbindelse med Fatima. Den gangen var vi i samme dilemma: Vegdirektoratet tok ansvaret for det som ble lagt fram for Stortinget. Men vi visste også at vi bl.a. hadde en veisjef i Hordaland som hadde betydelig egeninteresse av å få bygd denne brua, og rett før saken ble forelagt Stortinget, ble det slått av betydelig i prisen. Den gangen var det ingen partier i Stortinget som konkluderte med at dette var en sak som burde ende i at man undersøkte muligheten for riksrett. Det var Fremskrittspartiet og SV som gikk lengst. Vi kritiserte sterkt veimyndighetene, og vi sa rett ut at vi mente at det var rimelig at noen av de ansvarlige personene i veimyndighetene tok ansvaret og vurderte sin stilling. Det kan Stortinget si sin mening om, men man kan ikke kreve det eller gå til direkte oppsigelser. Vegdirektoratet er et direktorat opprettet i medhold av lov gitt av Stortinget, og vi er i nærheten av vanskelige spørsmål som dreier seg om statsrådens opplysningsplikt i forhold til Stortinget for beslutninger og opplysninger som ligger i Vegdirektoratet eller f.eks. i heleide statlige selskaper, og som ikke kommer departementet til kjennskap. Da er man i den situasjon at man ikke kan anklage ministeren for ikke å ha lagt fram opplysninger for Stortinget som han selv kjente til. Man er i den situasjon at man må vurdere om statsråden har gjort tilstrekkelig for å undersøke at han har nok opplysninger om hva som foreligger i de underliggende etater. Men denne saken og saken om Gardermobanen reiser de vanskelige prinsipielle spørsmålene om på hvilken måte informasjonsplikten fra Samferdselsdepartementet og til Stortinget for underliggende etater skal håndteres. Gardermobanen er et eget statlig aksjeselskap underlagt NSB, og der blir det ekstra komplisert. Dette var spørsmål som var oppe på det seminaret som Stortingets presidentskap arrangerte for Stortinget, og som den komiteen som Presidentskapet skal nedsette, nå må gå gjennom. Og komiteen ber også om at man i sine vurderinger tar utgangspunkt i disse sakene. Da jeg begynte i kontroll- og konstitusjonskomiteen på Stortinget, hadde jeg betydelig respekt for Fremskrittspartiets, og særlig Carl I. Hagens, prinsipielle tankegang. Jeg må si at den respekten har bleknet betydelig. Fremskrittspartiet og Carl I. Hagen holdt med brask og bram en svær pressekonferanse den 15. februar i år og krevde riksrettsundersøkelser mot tidligere statsråd Kjell Opseth. Det var på et tidspunkt hvor jeg mistenker Fremskrittspartiet for å ha hatt behov for å legge litt avstand mellom Opseth og seg selv, for det var da IT Fornebu-saken var på det heteste. Det var før Stortinget hadde begynt å behandle Fatima-saken, det var før komiteen og Fremskrittspartiet var klar over at Samferdselsdepartementet ikke hadde kjennskap til de opplysningene som lå bak kostnadsanslaget. Jeg synes det er merkelig, lite konstitusjonelt og lite prinsipielt at man før man har begynt å behandle en sak, konkluderer med at dette er en sak som fortjener å undersøkes for riksrett, når man to år tidligere har behandlet en mer alvorlig sak i Stortinget, nemlig Nordhordlandsbrua, der man ikke kom til samme konklusjon, men fra Fremskrittspartiets og SVs side tillot seg å ha formeninger om hvem som burde tatt ansvaret, og at det ikke lå på departementsnivå, men på veimyndighetsnivå. Jeg synes det vitner om en lite prinsipiell tankegang(presidenten klubber)(presidenten klubber igjen) (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)