Erik Skutle (Høyre), 2017-06-20:
La meg først begynne med å takke saksordføreren for arbeidet med saken over lang tid. Vi ser ulikt på en rekke spørsmål, noe som framgår av innstillingen, og som også vil framgå av denne debatten. Det har vært en krevende sak for komiteen å håndtere, så jeg vil takke komiteens medlemmer for det samvittighetsfulle arbeidet som er gjort i saken. Jeg vil også takke Riksrevisjonen for deres grundige arbeid. Vi anerkjenner fullt ut deres funn, men det er noen konklusjoner vi er uenig i, og det skal jeg komme tilbake til. En stats viktigste oppgave er å sikre borgernes trygghet i møte med voldsutøvere av ulikt slag. Derfor må vi hele tiden jobbe med å forebygge, redusere risiko og forbedre beredskapen i samfunnet. Riksrevisjonens rapport og oppfølgingen av denne bidrar til at vi får tettet noen hull på dette området raskere enn vi trolig ellers ville gjort, og rapporten er derfor viktig. La meg videre gå inn på noen konkrete punkter som jeg mener det er viktig blir sagt fra denne talerstolen i denne debatten. Først kort om at deler av informasjonen i dette sakskomplekset ikke har vært tilgjengelige for offentligheten: Enkelte hevder at regjeringen har holdt hemmelig deler av rapporten for å skjerme seg selv fra kritikk. Det er feil. For det første har Stortinget hatt tilgang til alle dokumenter i saken. For det andre har all kritikk også vært kjent for offentligheten. Alle som leser aviser eller hører på radio i dette landet, vet hva denne saken handler om. Regjeringen vinner ingenting på at en liten del av sakskomplekset skal være hemmelig. Da må man stille seg spørsmålet: Hvorfor er den da det? Svaret finner vi hvis vi ser på sikkerhetsloven – og jeg siterer: «Sikkerhetsgradering konfidensielt nyttes dersom det kan skade Norges eller dets alliertes sikkerhet, forholdet til fremmede makter eller andre vitale nasjonale sikkerhetsinteresser om informasjonen blir kjent for uvedkommende.» Jeg må passe meg litt for hva jeg sier i et åpent møte, selvfølgelig, men alle som var på den lukkede høringen, eller som har lest referatet fra den lukkede høringen, har sett at våre fremste fagfolk på dette området mener at informasjonen vi her snakker om, er av en slik karakter at den er beskyttet av sikkerhetsloven. Så kan vi som ikke har greie på disse tingene, synse så mye vi vil, og det registrerer jeg at enkelte gjør, men det er altså et faktum at våre fremste fagfolk er klare i sin tale. Regjeringen har fulgt sikkerhetsloven, som Stortinget selv har vedtatt, og jeg synes det er beklagelig å se at enkelte politiske partier lager et politisk spill ut av noe som er så alvorlig som dette. Grunnen til at Stortinget avholdt et hemmelig møte, er ikke dette sammendraget, som var diskutert, men at saksordføreren i innstillingen skrev inn ting fra hoveddokumentet, som var konfidensielt. Så til Riksrevisjonens rapport: Først til funnet av at Forsvaret og politiet ikke har etablert en permanent grunnsikring for alle sine skjermingsverdige objekter. Det er ikke tilfredsstillende, for forskriften om objektsikring trådte i kraft 1. januar 2011 og ga regjeringen en frist til 1. januar 2014 for å gjennomføre denne sikringen. En hadde en frist på 36 måneder for å rette opp i dette, og vi får bare konstatere at den rød-grønne regjeringen, med Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, ikke gjorde særlig mye for å nå dette målet i løpet av sine 33 måneder med makten i denne perioden. Svært lite skjedde. Så når komiteen stiller spørsmål om hvorfor ikke arbeidet med objektsikring er gitt nødvendig prioritet, er det et spørsmål som må rettes til andre enn dagens regjering. Det er vanskelig å vinne stafetten hvis det bare er ankermannen som løper raskt nok. Men også før 1. januar 2011 var det slik at viktige objekter skulle sikres. Riktignok var det først da man fikk en egen forskrift med tilhørende detaljering, men i selve sikkerhetsloven, som har vært gjeldende i årevis før dette, står det også at viktige objekter skal pekes ut og sikres. Til tross for at denne loven har vært gjeldende i flere år før 2011, har det vært mangelfull sikring av objektene. Det kan godt illustreres ved at Forsvaret siden regjeringsskiftet har brukt 1,1 mrd. kr på å sikre objekter, og vi er fortsatt ikke helt i mål. Vi hadde vel neppe vært i en slik situasjon hvis sikkerhetslovens kapitler om sikring av objekter hadde vært fulgt før det. Det sier litt om innsatsen og gjennomføringskraften på dette feltet før 2013. Når det gjelder situasjonen i dag, er det mange objekter som har fått permanent grunnsikring. For de objektene som ikke fullt ut har tilfredsstillende permanent grunnsikring, har man iverksatt midlertidige kompenserende tiltak, som, basert på det politidirektøren og forsvarssjefen har sagt til komiteen i åpen høring, kompenserer på en tilfredsstillende måte – objektene er godt sikret. Mange av objektene som mangler tilfredsstillende permanent grunnsikring, skal enten flyttes etter kort tid – slik som en del av politiets objekter, som skal flyttes inn i det nye beredskapssenteret – eller vi snakker om objekter som ligger inne i militærleirer med døgnkontinuerlig vakt. Arbeidet med denne saken har dokumentert at det ikke er gjennomført permanent grunnsikring ved alle de skjermingsverdige objektene, men mye har blitt gjort, og der man ikke har kommet i mål, er det satt inn kompenserende tiltak. Så til samarbeidet mellom politiet og Forsvaret. Der må vi bare konstatere at både politiet og Forsvaret sier at samarbeidet er svært godt, de kjenner seg ikke igjen i Riksrevisjonens funn. Det finnes også spørreundersøkelser blant polititjenestemenn som underbygger dette, og det øves nå i fellesskap på minimum ett objekt per distrikt per år, i sterk kontrast til hvordan det var før 2013, da man hadde år der store deler av eller hele Heimevernet ikke øvde i det hele tatt. Hvordan politiet eller Forsvaret ville respondert i fellesskap i praksis på en alvorlig hendelse i 2013 eller i 2014, vet vi heldigvis ikke, men vi kan vel legge til grunn at det at de nå øver sammen, i motsetning til tidligere, øker sannsynligheten for at de i dag ville agert raskt og effektivt. Riksrevisjonen skriver videre at de mener det er sannsynlighet for at «verken politiet eller Forsvaret, sammen eller hver for seg, vil være i stand til å utøve tilstrekkelig beskyttelse og sikring av viktige objekter ved en trusselsituasjon». Det siste er sitert fra deres konklusjon. Her må vi konstatere at Riksrevisjonens oppfatning blir klart tilbakevist av både politiet og Forsvaret. Heller ikke her kan vi med sikkerhet si hva som ville ha skjedd dersom en hendelse hadde oppstått i 2013 eller 2014, heldigvis, men vi skal i alle fall behandle en annen rapport i salen senere i dag som ser på beredskapsarbeidet de senere årene, og der er det en rekke positive funn. Jeg vil legge til at selv om det på tragisk vis ble drept mange mennesker i Norge etter at bomben smalt den 22. juli, var politiet og Forsvaret raskt ute med å sikre bygninger og objekter i etterkant av eksplosjonen. Med det mener jeg ikke å si at beredskapen generelt fungerte den dagen – absolutt ikke – men det vi her snakker om, er at den fysiske objektsikringen dersom det skulle oppstå en trusselsituasjon, fungerte. Jeg, for min del, finner det underlig hvis det som fungerte i 2011, etter alt det arbeidet og alle de ressursene som er brukt på det siden den gang, ikke skal fungere nå. For eksempel har alle de konkrete oppfølgingspunktene fra Gjørv-kommisjonen og den særskilte komiteen blitt gjennomført eller er under gjennomføring. La meg bruke det siste jeg har igjen av tid, på å snakke litt om konklusjonene i saken. Jeg har sagt det før, og jeg er tvunget til å gjenta det: I denne stortingsperioden har deler av opposisjonen, med Arbeiderpartiet i spissen, systematisk senket terskelen for å ta i bruk skarpe parlamentariske våpen. I denne saken konkluderer de med at regjeringen har opptrådt sterkt kritikkverdig, noe som er hakket før mistillit. Jeg sier ikke at det ikke finnes noen punkter i denne saken som fortjener kritiske merknader, for det gjør det, men hvis Stortinget skal ha autoritet, og hvis kraftige parlamentariske uttrykk i framtiden skal ha den kraften som jeg mener de bør ha, må de brukes riktig – og her brukes de feil. Det må nødvendigvis være slik at det er de største sviktene fra regjeringen som skal møtes med den hardeste parlamentariske kritikken. En sak om «månelandingen» på Mongstad, der 10 mrd. kr ble borte, var kritikkverdig. Regjeringens jobb med å sikre beredskapen i forkant av 22. juli ble ansett som kritikkverdig. Nå finner altså et mindretall i denne salen, med Arbeiderpartiet i spissen, at denne saken er sterkt kritikkverdig. Det er en konklusjon som jeg bare lar henge der – til vurdering.