trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
Hvis ikke dette var en innskrenkning av abortloven, hadde vi ikke vært her. Det er bare å lese innledningen til denne saken: «Det følger av Granavolden-plattformen(…) at regjeringen vil: (…) «Fjerne åpningen for abort av en eller flere friske flerlinger(fosterreduksjon) i et svangerskap før grensen for selvbestemt abort.»» (fosterreduksjon) Representanten Mathilde Tybring-Gjedde sa at hvis dette hadde vært en innskrenkning, ville hun stått på barrikadene. Vel, barrikadene kaller, Tybring-Gjedde, det er bare å komme seg opp! Jeg vil berømme representanten Reiten for et ærlig og godt innlegg. Kristelig Folkeparti følger opp sin politikk, og de har fått gjennomslag. Kritikken går til Høyre, Venstre og Fremskrittspartiet, som bagatelliserer denne lovendringen, og som ikke har ryggrad nok til å si det rett ut: Selvbestemt fosterantallsreduksjon er forhandlet bort. Jeg vil være litt personlig også. Jeg er tvillingmamma selv, noe som er en langt større påkjenning enn et svangerskap med ett barn – psykisk, fysisk og økonomisk. Departementet vurderer, og statsråden viste også til det i sitt innlegg, at tvillingsvangerskap, tvillingfødsel og omsorg for tvillinger i seg selv ikke skal kunne anses å føre til en urimelig belastning for kvinnens fysiske og psykiske helse. Det vil kreves noe mer. Men det er jo antallet som gjør at både den psykiske, den fysiske og den økonomiske belastningen øker. Hvis ikke det er nok, hva er det som skal til? Mange har trukket fram tvillingfamilier og tvillingmammaer i sine innlegg. For meg var det riktig å bære fram begge to, men jeg vil stå på barrikadene for de damene som kjenner at det klarer de ikke.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
Jeg syntes det var veldig spesielt å høre på representanten Nordby Lundes innlegg, der hun gjør dette til et spørsmål om hva Jonas Gahr Støre gjorde eller ikke gjorde. Faktum er at det var Stortinget i 1975 som vedtok en lov som åpnet opp for fosterreduksjon i Norge, noe lovtolkningen i 2016 fastslo. Dette handler ikke om hva som skjedde i 2013. Det handler om hva som skjer her i kveld. Regjeringen vil fjerne åpningen for abort av én eller flere friske flerlinger, fosterreduksjon, i et svangerskap før grensen for selvbestemt abort. Det er det den liberale feministen Heidi Nordby Lunde skal stemme over i dag, i 2019.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
Skal vi lykkes i eldrepolitikken, må vi lykkes i folkehelsepolitikken. I løpet av de neste tiårene vil vi se en kraftig økning i antall eldre i Norge. Ifølge befolkningsframskrivningen SSB la fram i 2018, vil det være dobbelt så mange over 70 år i 2060, tre ganger så mange over 80 år og fire ganger så mange over 90 år. Denne store endringen i antall eldre er et sterkt symbol på at vi er et godt samfunn. Det har selvsagt sammenheng med at det ble født svært store barnekull etter krigen, men det er også et uttrykk for at levealderen øker. Og levealderen øker fordi vi lever mer helsefremmende liv – ja, kanskje ikke akkurat vi, da, president, vi som er her til langt på natt og ikke beveger oss så veldig mye og kanskje ikke spiser så mye sunt alltid heller. Økt levealder står sentralt i meldingen. Det er tverrpolitisk enighet om målet om at Norge skal være blant de tre landene i verden med høyest levealder. Men det handler ikke bare om å få flest mulig år, vi vil også ha flest mulig gode år. Og vi ønsker at det skal gjelde alle, ikke bare noen. Forskjellen i levealder er enorm, avhengig av hvor du bor, og hva slags jobb du har. Det er sosiale forskjeller i helse som vi må bekjempe, bl.a. med skolemåltid til alle og fysisk aktivitet i skolen. I politikken snakker vi ofte om tidlig innsats, og noen ganger kan det virke som om tidlig innsats bare gjelder barn. Men tidlig innsats gjelder også eldre, og det handler om å sette inn tiltak tidlig når det er behov for det. Byplanlegging og aldersvennlige samfunn gir et godt grunnlag for en god alderdom med bevegelsesfrihet og muligheter for aktivitet, slik at eldre kan være sjef i eget liv. Sosiale arenaer både for eldre og på tvers av generasjoner er viktig for å hindre sosial isolasjon blant eldre, og det er blant våre viktigste verktøy i kampen mot ensomhet. Det er de eldste og de yngste som i hyppigst grad rapporterer om at de er ensomme, og noen av løsningene kan ligge på tvers av generasjoner. Folkehelsemeldingen tar ensomhet opp i seg. Jeg vil understreke at dette er på bakgrunn av et forslag som Arbeiderpartiet fremmet og fikk flertall for, etter først å ha blitt nedstemt i denne sal.
Tellef Inge Mørland (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
Spørsmålet om abort er kanskje det aller vanskeligste de det gjelder, vil bli stilt overfor i løpet av livet. Jeg mener det er helt riktig at vi har noen juridiske rammer rundt dette spørsmålet, men samtidig er det et vanskelig etisk spørsmål, der beslutningen bør tilhøre den som resten av livet skal leve med det valget hun gjør. I 40 år har vi hatt en abortlov i Norge som det har vært et lavt konfliktnivå rundt. Sammenligner vi oss med andre land, f.eks. USA, tenker jeg vi skal være veldig glade for det. Men plutselig ble den en del av regjeringsspørsmålet. Jeg må si jeg er stolt over å ha en partileder som sto oppreist og sa: Nei, Arbeiderpartiet legger ikke dette i forhandlingspotten. Erna Solberg sa ja til Ropstad, og konsekvensene er den saken vi behandler i dag. Under en interpellasjon fra Elise Bjørnebekk-Waagen om abortloven 5. desember 2018 sa Fremskrittspartiets helsepolitiske talsperson, Åshild Bruun-Gundersen, følgende: «En innskrenkning av kvinners rettigheter i abortloven er helt uaktuelt for meg å støtte her i Stortinget, men jeg er tilbøyelig til å drøfte utvidelser av dagens abortlov. Hvis vi utvider grensene for selvbestemt abort til uke 18, ville vi kunne fjerne nemndene i de aller fleste tilfeller.» Litt senere i innlegget sa hun også: «Loven er ikke egnet for politisk spill.(…) Mitt standpunkt i denne saken kan ikke forhandles bort.» (…) Nå er altså standpunktet hennes – og Fremskrittspartiets – forhandlet bort, loven er blitt en del av spillet om regjeringsmakt, og vi får en historisk innskrenking i abortloven. I tillegg får vi mer nemndbehandling, ikke mindre, som Bruun-Gundersen i desember tok til orde for, og som jeg egentlig oppfattet at Carl-Erik Grimstad fra Venstre var inne på og problematiserte i sitt innlegg her. Så har jeg også registrert at hittil ser det ikke ut til å være en eneste representant fra Fremskrittspartiet som har tegnet seg i denne saken. Det skal Grimstad og Venstre tross alt ha kreditt for: De stiller iallfall opp i debatten. Dette er den andre saken i salen i dag som viser spriket i regjeringen. Det medfører også at Stortinget i dag fatter et vedtak det egentlig ikke er flertall for. Det er trist – og en konsekvens av spillet om regjeringsmakten. Når vi nå ser at det på flere områder knaker i regjeringsplattformen, er det også min bekymring at denne endringen i abortloven bare er første steg for enkelte regjeringspartier, når loven nå først er kommet i spill. Da kan det også hende det kommer mer. Dette er først og fremst synd fordi det sannsynligvis øker belastningen for dem som står midt oppe i et av livets aller vanskeligste valg, og det er en utvikling som er beklagelig.
Tellef Inge Mørland (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
Jeg har respekt for at Kristelig Folkeparti kjemper for sitt syn i dette spørsmålet – det skulle bare mangle om de ikke jobber for det de tror på, og det deres velgere har stemt på dem for. Jeg synes spørsmålet til partilederen min, Jonas Gahr Støre, er godt når det gjelder Kristelig Folkepartis grunnlovsforslag om retten til liv. Representanten Bekkevold ga for så vidt et svar, men hvis man ser på hjemmesiden til Kristelig Folkeparti, har de der gjort en utdyping som jeg oppfatter er mer konkret, når de sier at livet starter ved unnfangelsen, og derfor mener Kristelig Folkeparti at alle mennesker har rett til liv «fra unnfangelse til naturlig død». Kristelig Folkeparti vil primært erstatte dagens abortlov «med en lov som sikrer rettsvern for det ufødte liv». Så erkjenner man at det er vanskelige avveininger, men så foretar de i dag noen henvisninger. Det vil f.eks. gjelde der morens liv og helse står i fare som en følge av svangerskapet, eller der svangerskapet er et resultat av et overgrep. Hvis dette er rammene for en ny abortlov sett fra Kristelig Folkepartis side, vil det være en helt annen situasjon enn dagens. Det er sånn sett ikke overraskende at dette er Kristelig Folkepartis primære syn, og igjen – jeg har forståelse for at de jobber for det, men utfordringen blir da: Hva med de tre partiene som har valgt et samarbeid med Kristelig Folkeparti? Det er altså bare noen få måneder siden vi sto her i denne sal og hørte Fremskrittspartiets representanter si at de var en garantist for at det ikke kom til å skje endringer og innstramminger i abortloven. Skulle det skje noen endringer, skulle det være utvidelser. Det er litt rart for meg å høre helseminister Bent Høie når han snakker om det som skjer i dag. For jeg hadde i hvert fall trodd at man kunne anerkjenne at når det er gjort en praksisendring, og så går man tilbake på det, ja, da er det et signal, og det er ikke rart at det blir oppfattet som en innstramming. Når vi ser at dagens regjeringspartier har vært villige til å gjøre én innstramming i abortloven – hvorfor skal vi ikke da tro at de også kan være villige til å gjøre nye innstramminger, om det skulle kreves for et regjeringssamarbeid? Derfor mener jeg at den debatten som i størst grad SV og Arbeiderpartiet her reiser, er helt på sin plass. Jeg må også si at jeg har ikke hørt én representant fra Kristelig Folkeparti si at nå er de i mål med de endringene de ønsker i abortloven, med dagens justeringer. Tvert imot – vi må vel kunne legge til grunn at de fortsatt vil jobbe for ytterligere innstramminger, ut fra hva de selv sier om sitt politikkområde her.
Tellef Inge Mørland (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
Folkehelse er et bredt tema. Folkehelse er så bredt at det berører nesten alle samfunnsområder. Derfor har jeg valgt å slå et slag for tennene i denne saken – selv om det er så pass sent på kvelden at de fleste av oss heller burde ha pusset tennene enn å sitte her. Etter mitt syn gir ikke denne folkehelsemeldingen en grundig nok behandling av dette feltet. Jeg mener også at tannhelse er et undervurdert felt når det gjelder de politiske prioriteringene. For tannhelse er mye mer enn bare tenner. Tannhelse handler også om fysisk helse. Og la meg ta to eksempler: Det er en sammenheng mellom tannkjøttsykdommen periodontitt og hjerte- og karsykdommer som er svært alvorlig. Og: Vi snakker om at eldre skal kjenne matlukten på sykehjemmet. Det er også en sammenheng med den utfordringen en del eldre faktisk kan ha med å klare å få i seg den maten som de skal kjenne lukten av. God tannhelse er en forutsetning for god ernæring. Det er også en tett sammenheng mellom tannhelse og psykisk helse. Det å være sosial, det å være i jobb, f.eks. å jobbe som selger, det å tørre å smile til folk på gata, er faktisk også avhengig at man har en tannhelse man er stolt av. Så vet vi at på dette helsefeltet spiller økonomien en enda større rolle enn den gjør på veldig mange andre helsefelt. Det er kostbart for mange å ta de nødvendige investeringene som trengs i munnen, og dermed blir det også forskjell på fattig og rik – en forskjell Arbeiderpartiet ønsker å gjøre noe med. Derfor fremmet vi et representantforslag i fjor om å styrke norsk tannhelse, som fikk flertall, der målet er å utjevne sosial ulikhet og hjelpe dem som ikke har råd til nødvendig tannhelsebehandling. Arbeiderpartiet er allerede i gang med å tette det som kanskje er velferdsstatens største hull, og har satt av 470 mill. kr i årets budsjett. I dag har Arbeiderpartiet flere forslag som går på å rette oppmerksomheten mot god tannhelse og løfte fram at det også er god folkehelse. Dessverre får ikke disse forslagene støtte fra regjeringen, og dessverre er det sånn sett også en oppfølging av de innstrammingene vi på flere områder har sett fra dagens regjering når det gjelder tannhelse. Det er så pass sent på kvelden at det kanskje ikke er realistisk å tro at regjeringspartiene kommer til å våkne i kveld når det gjelder tannhelse, men jeg har et håp om at også regjeringspartiene i større grad framover vil anerkjenne at god tannhelse også er god folkehelse. Dermed bør vi løfte dette feltet høyere enn det har blitt gjort til nå.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
I dag skal Stortinget vedta endringer i abortloven og innskrenke kvinners rett til å bestemme selv. Man prøver – fra regjeringspartiene – å framstille dette som mindre endringer og noe som gjelder svært få. Faktum er: Abortloven innskrenkes, derom hersker det ingen tvil. Det sørger Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti for. Denne innstrammingen er de fleste norske kvinner imot. I fjor høst var det enorme demonstrasjonstog i en mengde byer i Norge. Jeg var i Tromsø. De som demonstrerte, var kvinner i alle aldre, både de unge som ville få innskrenket sine rettigheter, og eldre som har vært med på å kjempe for at kvinner skal ha råderett over egen kropp. Reaksjonene til de frammøtte var massive mot regjeringspartiene, som la abortprinsippet i potten for å få Kristelig Folkeparti med på sin side. Det har vært demonstrert i dag også, og meldingen er enkel: Norske kvinner aksepterer ikke det regjeringen og regjeringspartiene gjør i dag. Dagens sak er en trist dag for kvinners rettigheter, og jeg vil tro at de kvinnene i salen som stemmer for endring av abortloven, må kjenne et snev av partipisken. Når prinsipper ofres på alteret til det å beholde makten, fremstår det som både prinsippløst og tragisk. Abortloven og selvbestemmelse for kvinner var ikke vunnet én gang for alle, men jeg tror at de fleste aldri hadde trodd at en flertallsregjering ville presse igjennom en slik innskrenkning. Vi ser internasjonale trender hvor kvinners rettigheter tas bort, innskjerpes og gjøres ulovlig i mange land. Men at Norge, der vi har vært stolte over vår likestillingspraksis, skulle føye seg inn i denne internasjonale trenden tror jeg mange ikke kunne forestille seg for bare et år siden. Bakteppet knyttet til å beholde regjeringsmakten gjør saken enda mer betent, og den framstår som en del av et politisk spill. De fleste kvinner i Norge kunne neppe tenkt seg at abortloven skulle innskjerpes under en kvinnelig statsminister. Hvis det er noe vi Arbeiderparti-kvinner kan garantere, er det at dette aldri ville ha skjedd under Gro Harlem Brundtlands regjeringsperiode, og det kunne aldri skjedd dersom Jonas Gahr Støre var statsminister. Høyre ofret abortloven, og Høyre-kvinnene har godtatt det. Det samme gjelder kvinnene fra Fremskrittspartiet og Venstre. Jeg registrerer, akkurat som representanten Mørland, at ingen fra Fremskrittspartiet har tegnet seg på talerlisten. Resten av regjeringspartiene har tegnet seg nokså minimalt – det er ikke akkurat tett i rekken fra regjeringspartiene for å forsvare dette.
Marian Hussein (Sosialistisk Venstreparti), 2019-06-13:
I fjor sommer var jeg utenfor Stortinget, som veldig mange andre ganger før, men den gangen var jeg der for å feire abortlovens 40-årslag sammen med mange kvinner fra alle samfunnslag og med ulike bakgrunner. Under feiringen var det innlegget og appellen til en norsk-somalisk jordmor som heter Asha Barre, som gjorde mest inntrykk på meg. Hun fortalte både fra sitt internasjonale arbeid og fra en helsestasjon i Oslo, om hvordan mange kvinner ikke har full råderett over egen kropp – også i Norge. For Asha Barre møter kvinner i Norge som har menn som ønsker å ha flere barn enn det kvinnene ønsker selv, og disse kvinnene tør ikke spørre fastlegen om prevensjonsmidler av frykt for rykter. Barre jobber utrettelig med folkeopplysning i kampen for kvinners frihet og selvbestemmelse. Det er ikke slik at dette lovforslaget vi behandler i dag, kommer til å hindre Barre i å utføre sin gjerning, men dette forslaget – og måten vi i dag reduserer kvinners rett til selv å bestemme over egen kropp – sender sterke signaler. Hver dag står modige kvinner, som Barre, opp mot religiøse mørkemenn som ønsker å begrense kvinners rettigheter. Hennes arbeid skjer ikke bare på den lokale helsestasjonen. Barre er med i en global bevegelse, der hun og mange deler kunnskap og endrer holdninger. Bevegelsen Barre er en del av, står globalt i konflikt med en voksende antiabortbevegelse. Det er denne bevegelsen regjeringen i dag – uten oppslutning i befolkningen – gir en seier til ved å innskrenke kvinners selvbestemmelse. En hestehandel om politisk makt. Asha Barre fortalte om hvordan hun oppdaget og ble inspirert av folkeopplyser Elise Ottesen-Jensen, som gjorde et pionerarbeid i kampen for kvinners rett til å bestemme over egen kropp. Vi jobber fremdeles med å realisere Elise Ottesen-Jensens drøm om den dagen alle barn som blir satt til verden, er ønsket, der alle menn og kvinner er likeverdige, og der seksualiteten er et uttrykk for kjærlighet, nytelse og ømhet. Dagens lovendring er en motarbeidelse av Elise Ottesen-Jensens drøm. Jeg er lei meg for at vi i dag sender et sterkt signal om at vi ikke er på lag med kvinners kamp for frihet, selvbestemmelse og råderett over egen kropp.
Marian Hussein (Sosialistisk Venstreparti), 2019-06-13:
Det er ikke hver dag jeg tenker det, men ganske ofte tenker jeg at denne regjeringssammensetningen vi har i Norge, skremmer meg. Denne saken er ikke prinsipiell, slik mange av representantene som representerer Høyre og Kristelig Folkeparti – og nå Fremskrittspartiet – sier. For representanten fra Fremskrittspartiet, Per-Willy Amundsen, fortalte at han registrerte at det var noen som sto utenfor og demonstrerte. Nei, kvinnebevegelsen har vært tydelig, ikke bare i dag, men ganske lenge, på hva denne lovendringen betyr. Samtidig valgte representanten Amundsen å fortelle hva kvinnebevegelsen skulle ha engasjert seg i. Men det jeg lurer på, er: Hva er det du har gjort for minoritetskvinner, og hvilke kamper er det du har tatt for disse kvinnene? For når han nevner ekteskap og sosial kontroll, er det synd at han ikke hørte mitt første innlegg, om minoritetskvinner i Norge. Samtidig vil jeg bare si at minoritetskvinner står også sammen med kvinnebevegelsen og er i front for sin egen frihetskamp i dag. Det som skremmer meg med dagens regjeringssammensetning, er: Når skal Fremskrittspartiet og representanten Amundsen velge å ta sin kamp, når skal han f.eks. få gjennomslag for hvordan vi kan få en bærekraftig befolkningssammensetning? For det er ikke lenge siden representanten Amundsen ønsket å differensiere barnetrygden etter antall barn, og hvilke grupper som skulle få det, og hvor mange barn de skulle få barnetrygd for. Eller er det slik at minoriteter nå skal ha en mer liberal abortlov, at minoritetskvinner kanskje kan få gjennomslag for å få ta abort – på en litt mer liberal måte? Altså: Det er mange kameler som svelges, og det er veldig mange prinsipper man går på tvers av, og jeg lurer på hvilken kamp noen vinner på bekostning av noen andre.
Marian Hussein (Sosialistisk Venstreparti), 2019-06-13:
Representanten Per-Willy Amundsen fortalte at det var Fremskrittspartiet som hadde endret norsk integreringspolitikk, men jeg vil trekke fram noen kvinner som har endret norsk integreringspolitikk. En av dem heter Fakra Salimi. En annen dame er Kadra Yusuf. En tredje dame, som jeg snakket om tidligere i dag, heter Asha Barre. Nancy, Amina og Sofia – det er disse kvinnene og mange flere kvinner med minoritetsbakgrunn som har endret norsk integreringspolitikk. Det Fremskrittspartiet er mest kjent for, er Mustafa-brevet. Det er å fremmedgjøre oss som er her, som er i Norge, og som ønsker å delta. Norsk integreringspolitikk har alltid vært ført av kvinner som vil kjempe sin egen frihetskamp på sine premisser.
Stine Renate Håheim (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
«Jeg synes det er etisk og moralsk forkastelig å bruke kvinners rett til abort som kasteball i det regjeringsspillet KrF har satt i gang.» Det er godt sagt, men det er ikke mine ord. Det var Fremskrittspartiets helsepolitiske talsperson Åshild Bruun-Gundersen som sa dette til NRK 20. oktober i fjor. I dag behandler vi en innstilling fra helsekomiteen hvor den samme representanten går inn for å innskrenke kvinners rett til å bestemme over egen kropp. Den 5. desember i fjor diskuterte Stortinget abortloven. Den kvelden sa representanten Sivert Bjørnstad at det eneste han kunne støttet, var en utvidelse av abortloven. Det er vel stor grunn til å tro at den samme representanten i kveld kommer til å gjøre det stikk motsatte, nemlig å stemme for en innstramming i abortloven. Den 20. oktober i fjor sa Abid Raja til NRK: «Jeg stenger døra på vegne av Venstre(…) (…) Det er mye som tyder på at representanten Raja ikke er så god til å stenge dører – og i kveld stemmer for å innskrenke abortloven. Høyre gikk til valg på å opprettholde dagens abortlov. I kveld ofrer de kvinners rettigheter i et spill for å klamre seg til regjeringskontorene. Etter mange år som folkevalgt vet jeg at politikk handler om å gi og ta. Det handler om å forhandle og kompromisse. Men ett sted må grensen gå. Derfor var jeg veldig stolt av å være medlem i Arbeiderpartiet da Jonas Gahr Støre satte ned foten og sa at for Arbeiderpartiet er det uaktuelt å bytte bort kvinners rettigheter mot makt. Den høyeste tillitserklæringen man kan få her i landet, tror jeg er å få representere folket i denne sal. Det er et ansvar som må forvaltes klokt, og det er helt åpenbart at det i dag er mange i denne sal som kommer til å bryte valgløfter, bryte gjentatte garantier og svikte sin egen samvittighet. Flere har referert til råd fra ulikt medisinsk hold. Jeg vil gjerne avslutte med å referere en av mine favorittleger. Denne låta går ut til Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre: «Tenke sjæl og mene måtte stå for det du sa ikke vri deg unna ikke være likeglad ikke late som du ikke mente det du sa ikke si som andre Du må tenke sjæl» Det er min innstendige bønn til alle dere som jeg vet egentlig er enig med meg.
Ingelinn Lossius-Skeie (Fremskrittspartiet), 2019-06-13:
Denne saken handler ikke om kvinners rett til selvbestemt abort fram til uke 12 i norsk lovgivning. Denne saken handler om tolv friske tvillingfostre som i 2017 ble fjernet i uke 13, uten helsemessig begrunnelse hos mor og uten nemndbehandling. At Justisdepartementet hevdet at å utvide adgang til abort på friske tvillingfostre fra uke 12 til uke 13 ikke er en utvidelse av abortloven, er helt utrolig. De ga en forskrift i strid med ordlyden i abortloven som diskriminerer tvillingfostre. Hvorfor skal kvinner som vil ha barn, få abortere den ene med risiko for å skade den andre? Når jeg snakker med bekjente som har tvillinger, og spør dem hva de mener, sier de: Jeg har ikke ord, det er helt forferdelig. Det sier tvillinger, tvillingforeldre, besteforeldre og mange andre. Nå kan kommende mødre i Norge eliminere det ene fosteret mens de i kjærlighet venter det andre. I opptil 10 pst. av tilfellene går det galt også med fosteret som må bli igjen, og uansett må det ligge sammen med den døde tvillingen fram til svangerskapets slutt. Tvillingabort er en utvidelse av abortloven. Den er diskriminerende mot tvillinger, uetisk – og det er kvalmt. Har mor og far så tenkt å holde aborten skjult for ønskebarnet resten av livet? Det ville være nærliggende for barnet som blir spart, å tenke: Det kunne vært meg som var død. Et slikt ønskebarn vil alltid være en påminnelse om det som er borte. Hvordan kan Justisdepartementet gjennom en forskrift – stikk i strid med lovens ordlyd og med henvisning til medisinsk praksis – ta på seg en slik myndighet, som egentlig tilligger Stortinget, nemlig lovgivende myndighet? Det er domstoler som skal tolke, det er ikke Justisdepartementets lovavdeling, og slett ikke i strid med lovens ordlyd – kun da i sjeldne tilfeller. Ja, Arbeiderpartiet kan rosemale og stikke nåla i hjertet på den ene friske tvillingen i uke 13, og de kan kalle det lovlig, men det vil aldri bli etisk rett.
Ingelinn Lossius-Skeie (Fremskrittspartiet), 2019-06-13:
En barneregle sier at troll ikke kan telle til tolv. Nå har jeg fått med meg at Arbeiderpartiet og representanten Gahr Støre ikke kan telle til tretten. For det er jo slik at norsk lov om selvbestemt abort går til tolv og ikke til tretten. Likevel går en etter en av Arbeiderpartiets folk opp hit og sier at dette handler om abortloven, og det handler om en innskrenkelse av abortloven. Men er det slik at det nå, med dette forslaget, skal bli slutt på at kvinner skal få lov til å ta abort etter uke 12? Det er jo helt feilaktig. Det er også artig å høre Arbeiderpartiet komme opp hit og være skikkelig religiøse og alvorlige i stemmen mens de kritiserer folk som bare benytter ytringsfriheten. Det er også interessant å høre dem etterlyse et refleksjonsnivå når de selv snakker om tvillingabort på foster uten å nevne fosteret – som om fosteret ikke eksisterer. I uke 13 har nemlig fosteret tynn, følsom hud, øyne, ører og munn og holder på å utvikle stemmebånd. Det synes jeg Arbeiderpartiets representanter kan reflektere over. For øvrig er det slik at når jeg i dag stemmer, stemmer jeg ikke for en innskrenkelse i abortloven, slik det stadig blir gjentatt, som om å gjenta en feil ofte nok, gjør den til en sannhet. Nei, jeg stemmer mot en utvidelse av abortloven, for abort på tvilling i uke 13 diskriminerer tvillinger, og det innebærer en utvidelse av abortloven. For man må skille mellom lov og forskrift – og forskriftene ble gitt i strid med norsk lovs ordlyd.
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
Fram til Erna Solberg og hennes regjering tok over, var abort i årevis veldig lite framme i samfunnsdebatten. De aller fleste av oss anså at selvbestemt abort, som var kjempet fram på 1970-tallet, var en selvfølge, en trygging av kvinners rettigheter som sto seg for framtiden. Så feil kunne vi ta. Selv om Høyre gikk til valg på å beholde dagens abortlov, lar de regjeringssjefen sin hestehandle med kvinners rettigheter for å sikre egen maktposisjon. Er det lettere for Høyre å forhandle bort kvinners rettigheter enn menns? Det kan synes sånn. Abortloven angår alle som verdsetter kvinners rettigheter og et mer likestilt samfunn. For 40 år siden var det mange som sto på barrikadene for å lovfeste retten til selvbestemt i Norge, også kvinner fra Høyre. Hvor er Høyre-kvinnenes forsvar i dag? Dette er av flere grunner en historisk dårlig dag i Stortinget. For første gang siden abortloven ble innført, foreslås en svekkelse av kvinners rettigheter. En rekke representanter stemmer for en endring som de egentlig ikke vil ha, mens et lite mindretall får sin sak igjennom. Sånn tar regjeringsflertallet likestillingen bakover, på samme måte som høyrekreftene har gjort det i land etter land. På Arbeiderpartiets landsmøte i 1969 fikk unge Grethe Irvoll massivt flertall for et benkeforslag om å programfeste selvbestemt abort. I kveld vil jeg gjerne minne forsamlingen om hvorfor hun fremmet det forslaget. Det var fordi Irvoll i forkant hadde snakket med veldig mange kvinner som hadde kjent abortkampen på kroppen, og jeg siterer det hun minnes: «Noen hadde vært i nemnda og blitt behandlet som møkk. Noen hadde vært hos «kloke koner», andre hadde vært hos leger. Men det var den ene ille historien etter den andre.» Forslaget til lovendring betyr at kvinner som allerede er i en vanskelig situasjon, skal måtte forklare seg foran to leger som deretter skal ta beslutningen for dem. Det er ingen som er for abort i seg selv, men Arbeiderpartiet står heldigvis fjellstøtt på at vurderingen rundt noe så alvorlig som det å avslutte et svangerskap må ligge hos den kvinnen som kjenner situasjonen på kroppen. Vi bytter ikke bort kvinners rettigheter mot makt.
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
Jeg skal bare rette pekefingeren mot et nytt avsnitt i folkehelsemeldingen som kan synes lite, men som er viktig. Studentene er en gruppe som på flere måter kan være mer utsatt enn befolkningen ellers. Derfor er det bra at de har fått en plass i folkehelsemeldingen, og at det kommer forebyggende tiltak mot dårlig psykisk helse blant studentene. Men noe annet ville vært underlig, etter at det har blitt dokumentert at studentenes helsesituasjon de siste årene har blitt betydelig forverret. Da resultatene fra den siste SHoT-undersøkelsen, Studentenes helse- og trivselsundersøkelse, ble lagt fram, var det svært alvorlige tall som kom på bordet. Denne undersøkelsen viser at stadig flere studenter sliter psykisk. I 2014 hadde hver femte student alvorlige psykiske plager i studietiden, i 2018 var det én av fire. Angst, depresjon og selvmordstanker er i ferd med å bli vanlig blant norske studenter. Dette er dramatisk, og vi i Arbeiderpartiet mener at høyreregjeringen må ta utviklingen på langt større alvor enn de gjør i dag. En bedre studenthelse krever en langt mer offensiv politikk fra regjeringens side. I Arbeiderpartiet vil vi ha en kraftigere innsats og mer målrettet politikk. I vårt budsjett for 2019 doblet vi innsatsen til forebyggende og behandlende tiltak, og vi mener at vi trenger å finne årsakene til at barn og unge har det vanskelig. Derfor har vi samrådd oss med studentorganisasjonene og andre meningsberettigede for å finne fram til virksomme tiltak. Vi er enige med Norsk studentorganisasjon i at når regjeringen skal vurdere forebyggende tiltak mot ensomhet og psykisk helse-plager, trengs det en bredere og mer omfattende kartlegging av og forskning på studentenes helse via en egen stortingsmelding om studenthelse. Et forslag om dette fremmer vi sammen med SV og Senterpartiet i dag. Vi har ellers en helhetlig politikk for at studenter skal ha gode levekår og god helse. Nylig foreslo vi f.eks. en kartlegging av studentenes levekår – det ble nedstemt. Vi avviser all politikk som forverrer studentenes situasjon. Et eksempel er innstrammingen i konverteringsordningen for studielån, som legger mer press på studentene. Vi prioriterer kvalitet og tett oppfølging for å hjelpe flere studenter igjennom, og nylig fikk vi igjennom studentombud til alle. Derfor håper vi at regjeringspartiene støtter oss i forslaget om en egen studenthelsemelding også.
Elise Waagen (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
Denne debatten har ikke oppstått i et vakuum. Når representanten Geir Jørgen Bekkevold reagerer på at man trekker fram Alabama, da må jeg si at det er spesielt at han ikke ser hvilke drivkrefter som står bak, at det er de samme drivkreftene som heier på innstramninger i abortloven i Norge, og som nå jubler for regjeringens forslag, og som også har altfor mye til felles med Alabama. Så kan representanten Geir Jørgen Bekkevold stå for sine meninger, men at det finnes krefter der ute som ønsker en innstramning av abortloven velkommen, det er vi så altfor klar over etter høstens debatt. Resultatet av at Erna Solberg kastet abortloven inn i et spill om regjeringsmakten, ligger foran oss her i dag. Erna fikk fortsette som statsminister, men prisen må kvinner som trenger abortloven, betale. Nei, det er ikke så mange kvinner, men det gjør det ikke noe mer rett. Representanten Grimstad sa at dette i hovedsak er symbolsk, men jeg tror ikke de kvinnene som trenger denne loven, opplever det symbolsk. Jeg tror de kvinnene opplever det som en reell innskrenkning av sine rettigheter. Helseministeren har ved framleggelsen av denne loven uttalt at dette ikke er et verktøy for å redusere antall aborter i Norge. Der har vi andre verktøy, har han sagt. Men hvis formålet ikke er færre aborter, er da hovedhensikten å sette påføring av skyld og skam og avmakt i et system? Hva er det nemndene har å tilføye kvinnene som er gravide med flerlinger? Realiteten er at dette er en innstramning av abortloven og en lovfesting av prinsippet «klarer du én, så klarer du to». Det har fra denne talerstolen blitt oppmodet om å opptre korrekt i debatten, og jeg kunne ikke vært mer enig, men det gjelder uansett hvilket standpunkt man har. Det har blitt hevdet at fosterantallsreduksjon ikke har vært lovlig tidligere, men det faktum at de nå foreslår en lovendring, slår jo i hjel påstanden om at det var forbudt før 2016. Loven som vi endrer, er den samme nå som da. Det anføres anslag om risiko, men anslaget om risiko på 10 pst. er jo en sammenstilling av bakgrunnsrisiko og prosedyrerisiko – rett skal være rett. Jeg mener at man her kan forvente at man opptrer redelelig fra begge sider, og at dette er viktig debatt.
Elise Waagen (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
Nå tenker jeg det er mange som har sittet i salen og gledet seg til en rivende folkehelsedebatt! Så det er fullt lovlig å bli sittende. Det er tverrpolitisk enighet om videreføring av de nasjonale hovedmålene i folkehelsepolitikken. Norge skal være blant de tre landene i verden som har høyest levealder. Befolkningen skal oppleve flere leveår med god helse og mindre sosiale forskjeller. Vi skal skape et samfunn som fremmer helse i hele befolkningen. Norge har sluttet seg til FNs bærekraftsmål, og vi har mål om å redusere antall personer som dør tidlig av ikke-smittsomme sykdommer som hjerte- og karsykdommer, diabetes, kols og kreft med 25 pst. innen 2025 og 30 pst. innen 2030. Utviklingen i Norge er positiv på flere områder, men økningen i fedme og diabetes går i feil retning. Det er en samlet komité som mener at det er viktig å snu denne utviklingen, og gjennom et godt folkehelsearbeid kan den enkelte oppnå bedre helse og livskvalitet og samfunnet spare store kostnader. I meldingen kommer det fram at regjeringen ønsker en forsterket tidlig innsats for barn og unge, forebygging av ensomhet og mindre ulikhet i helse. Disse temaene er viet ekstra plass i meldingen. På tvers av partier står vi samlet om målet om å skape gode oppvekstvilkår for alle barn, en sterk innsats mot ensomhet og å redusere de sosiale forskjellene i helse. Meldingen viser bredden og kompleksiteten i folkehelsearbeidet, som igjen sikkert forklarer omfanget av forslagene som noen av oss har fremmet i saken. Meldingen er god i problembeskrivelsen av hva vi står overfor av folkehelseutfordringer i dette landet. Det er særlig viktig at regjeringen peker på at de viderefører de organisatoriske rammene rundt folkehelsearbeidet, og at man fremmer folkehelsemelding for Stortinget hvert fjerde år. Det er viktig for at Stortinget skal være involvert i arbeidet. Det er en samlet komité som fremmer komiteens tilråding II. Komiteens tilråding I er det Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti, Venstre og Kristelig Folkeparti som står bak. Jeg opplever at behandlingen i komiteen har vært god. Komiteen har også fått inn flere skriftlige innspill, og det har vært avholdt åpen høring i saken. Jeg håper med det at jeg kan gå direkte videre med mitt partiinnlegg?
Elise Waagen (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
Ved problembeskrivelsen skiller Arbeiderpartiet lag med regjeringen. Ulikheten har fått stor plass i meldingen, men den grunnleggende urettferdigheten i nettopp ulikheten adresseres ikke med løsninger. Dette må kunne sies å bli presentert som et problem uten noen konkrete løsninger. Alle barn burde ha samme mulighet til å oppnå et godt liv og god helse. Dessverre er det ikke sånn. Familiebakgrunn og utdanning er sammenhengende faktorer som påvirker om barn lever lenge, eller om de oppnår et godt og friskt liv. Det er urettferdig. I fellesskap kunne vi gjort mer for å holde folk friske lenger. Hver og en av oss har et ansvar for vår egen helse, men i fellesskap kunne vi gjort mer for hverandres helse. Å skape et helsefremmende samfunn er et fellesskapsprosjekt og ikke noe som er overlatt til hver enkelt av oss. Bare halvparten av 15-åringene er tilstrekkelig fysisk aktive. Det er store utfordringer i samfunnet. Vi ser at det er ungdommer som strever med store ting i livet sitt. Det er på tide at vi retter et kritisk blikk mot samfunnet for å sørge for at våre barn og unge opplever en helsefremmende barndom. Jeg tar opp de forslagene som Arbeiderpartiet er med på.
Elise Waagen (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
Vi vet når det gjelder ungdommer som kommer fra hjem med få ressurser, at forskning tyder på at det er nettopp disse barna som kan ha stort utbytte av et skolemåltid. Samtidig vet vi at alle barn, uavhengig av foreldrenes bakgrunn, drar nytte av nettopp et skolemåltid. I går var statsråden ute i media og sa at foreldre burde betale for et skolemåltid, og anslo mellom 300 og 500 kr i måneden. Med tre barn i skolealder utgjør det 15 000 kr i året, noe som må være mye penger for de aller fleste familiene. I folkehelsemeldingen er regjeringen på defensiven i skolemåltidspolitikken. Der står det at en skal «samle og identifisere gode idear». Jeg lurer på: Hvorfor vil ikke regjeringen komme i gang med et tiltak som er så viktig for å utjevne sosiale forskjeller i helse?
Elise Waagen (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
Vi må ta inn over oss de utfordringene vi står overfor, og selvfølgelig må vi utvikle politikken deretter. Statsrådens eget folkehelseinstitutt anbefaler at dette bør være gratis for alle, nettopp for å oppnå effekten med sosial utjevning. Men statsråden selv har stått her i salen og problematisert at hennes eget barn betaler 4 000 kr i året for å spille fotball her i Oslo. Jeg siterer: «Det kan for så vidt jeg og min mann betale uten noe problem, men det finnes mange i denne byen som dette vil være et stort innhogg i økonomien for.» Det tror jeg det er mange av oss som kan forstå er mye penger. Kan ikke statsråden se at det er den samme logikken bak de samme ekskluderingsmekanismene – i det som skjer i idretten – som også vil fungere rundt måltidsbordet i skolen?
Elise Waagen (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
Regjeringen skriver i meldingen ganske godt om nettopp forebyggingsparadokset og hvor viktig dette er for å ha kraftfulle tiltak med effekt i folkehelsepolitikken. Statsråden står selv her og beskriver hvordan man skal ha skjermingsordninger for dem med dårlig råd. Men hvordan mener statsråden at regjeringens beskrivelse av forebyggingsparadokset i folkehelsemeldingen svarer til regjeringens egen politikk og egne tiltak på dette området?
Elise Waagen (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
Meldingen er omfattende og bred, men dessverre er den sparsommelig i sin omtale av vaksiner. Vaksiner har vært et viktig tiltak for å beskytte befolkningen mot spredning av smittsomme sykdommer, og vaksiner og barnevaksinasjonsprogrammet i seg selv har vært en ubetinget suksess. Ifølge Verdens helseorganisasjon er meslinger i sterk framvekst i Europa, og antall personer som ble smittet, steg med 400 pst. i 2017. Barnevaksinasjonsprogrammet er en rettighet for alle barn, uavhengig av sosioøkonomiske faktorer, og det er i dag stor oppslutning om barnevaksinasjonsprogrammet. Det er bra, men vi skal ikke se oss blinde på at det er endringer i verden rundt oss. Det gjør at det er behov for en mer aktiv føre-var-holdning. Vaksinepolitikken må utvikles i takt med utfordringene rundt oss. WHO var godt i rute med å nå målet om å utrydde meslinger i Europa i 2010, slik vi klarte med kopper i 1979. Men på grunn av spredning av falsk forskning og antivaksinepropaganda snudde den positive utviklingen i 2009. Arbeiderpartiet har tidligere fremmet forslag om å utrede og utarbeide forslag til en lovhjemmel slik at kommuner som ønsker det, kan innføre en ordning med obligatorisk innkalling til MMR-vaksinering. I de tilfellene der barn tas med til land med stor smitteforekomst uten at barnet er vaksinert, er det alvorlig. Det er en risiko som er helt unødvendig, barnet utsettes for. I likhet med at helsepersonell ikke bør utgjøre en helserisiko for sine pasienter, mener vi at også barnehagepersonell bør vaksineres. Det er viktig å huske på at de minste barna ikke er vaksinert. Arbeiderpartiet fremmer derfor en rekke forslag i dag nettopp for å videreutvikle vaksinepolitikken. Vi kan ikke stå i ro på et område som er så viktig. Man skal også ha med seg at det i dag er kjønnsforskjeller i vaksineprogrammene. Jenter har fått muligheter til et oppfølgingsprogram i HPV-vaksinering, en mulighet guttene ikke har fått. Det er urettferdig.
Elise Waagen (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
Ja, vi er samlet om de overordnede målene, men der skilles våre veier, for de sosiale forskjellene i helse øker. Som representanten Erlend Larsen påpekte, gjorde vi noe med dette gjennom å ha en strategi da Arbeiderpartiet satt i regjering – til forskjell fra dagens regjeringspartier, som kommer til å stemme ned Arbeiderpartiets forslag om å gjøre noe konkret med de sosiale forskjellene i helse. Det er godt dokumentert at det er de brede, universelle ordningene som kan gjøre noe med de sosiale forskjellene i helse. Meldingen er spekket med fagre ord, også om det å satse på universelle tjenester og tiltak, men når det kommer til handling, stopper det. Vi har i dag hørt statsråden stå her og forsvare en skolematordning som koster opp mot 15 000 kr i året for foreldre med tre barn. Det pekes på Opptrappingsplan for barn og unges psykiske helse, men svaret fikk vi for få dager siden. Den er også fylt med fagre ord, men ingen forpliktelser eller løfter om midler. Avslutningsvis vil jeg gi en stemmeforklaring om noen av SVs forslag. Vi støtter forslag nr. 40. Forslag nr. 41 mener vi at det ikke er naturlig å støtte, med tanke på at dette er et område som er støttet av selvkostprinsippet, og at vårt forslag om et teknologiprogram i vannbransjen svarer på nettopp disse utfordringene. Når det gjelder forslag nr. 42, om en egen stortingsmelding, mener vi at det er nettopp i forbindelse med den meldingen vi debatterer her i dag, folkehelsemeldingen, at det er riktig å gjøre det.
Siri Gåsemyr Staalesen (Arbeiderpartiet), 2019-06-13:
At vi i dag innfører en lov som fratar kvinnen hennes frihet – frihet til å bestemme over eget liv og egen kropp – gjør dagen i dag til en trist dag. Høyre etterspør en kunnskapsbasert debatt. Ja, da er det jo bare å gå til høringssvarene og motstanden forslaget har møtt hos fagmiljøer som Statens helsetilsyn, Rådet for legeetikk, Legeforeningen og Jordmorforeningen. Vi må ikke la oss lure av ord som «positiv rettledning». Vi kan ikke akseptere at kvinnen selv ikke skal fatte beslutningen. Dagen i dag viser at kvinnekampen må kjempes hver eneste dag. De som tror frihet er noe vi har fått, må nå våkne opp. I år er det 50 år siden forslaget om selvbestemt abort så dagens lys på kjøkkenet til Grethe Irvoll, under et lokallagsmøte i Ammerud Arbeiderpartilag. Takk til dem som gikk foran og kjempet igjennom forslaget på Arbeiderpartiets landsmøte allerede i 1969, og skam på regjeringen, som svekker kvinners rettigheter og attpåtil bagatelliserer skrittet som i dag tas – et skritt som svekker kampen for kvinners rettigheter.
Freddy André Øvstegård (Sosialistisk Venstreparti), 2019-06-13:
Hvis man spør kvinnebevegelsen internasjonalt, hvis man spør dem som jobber med seksuell og reproduktiv helse og rettigheter knyttet til dette i USA, i delstatene Georgia og Alabama, og hvis man spør dem som slåss imot innstrammingene i Polen, om det startet med forslag om totalforbud, og hvis man spør dem om det startet med forslag om en såkalt «heartbeat law», får man nei til svar. Det vet også f.eks. representanten Carl-Erik Grimstad, som jeg tror kjenner det internasjonale bildet ganske bra, godt. De sier at det startet med svekkelser i prinsippet om selvbestemmelse. Det startet med små og store hindringer som økte terskelen for abort. I USA har det blitt gjort 400 små og store innskrenkninger og endringer i abortlovgivningen de siste årene. Det er foranledningen til den situasjonen de står i nå. Derfor er dette så alvorlig. Prinsippet om selvbestemmelse svekkes av regjeringspartiene i denne salen i kveld. Det skjer attpåtil på bakgrunn av et maktspill for å tekkes et konservativt og marginalt og lite miljø i dette landet. At kvinnen bestemmer – selvbestemt abort – er en av våre viktigste likestillingsseire. Det er en seier mot skam og for friheten fra å bli påført skyld og skam for sine egne valg knyttet til sin egen kropp, friheten fra den skammen jeg synes vi også har sett på denne talerstolen, for å være helt ærlig, i hvert fall i enkelte innlegg. Regjeringen er nå den første på 40 år som står for en innskjerping i dette viktige likestillingsprinsippet. Det er derfor noen jeg savner i denne salen i dag. Jeg savner likestillingsministeren – den første likestillingsministeren som på 40 år skal forsvare dette prinsippet. Jeg savner også et helt parti, et helt parti som nærmest garanterte at dette ikke skulle skje, et helt parti som er fullt ut i stand til å lage regjeringskrise om bilistenes frihet, men som lar kvinners frihet bli forhandlet vekk i et maktspill. Nei, det er ikke kvinner som skal måtte føle skam for sine valg – det er denne regjeringen som skal føle på den skammen.
Jorunn Gleditsch Lossius (Kristelig Folkeparti), 2019-06-13:
Dette er en sak som vekker sterke følelser hos mange. Det forstår jeg, og det har jeg dyp respekt for, for dette handler om ufødt liv og om mennesker – mennesker som i utgangspunktet ønsker seg barn, men som likevel, av ulike årsaker, opplever at de blir overveldet når de skjønner at de ikke venter bare ett barn, men de venter to eller kanskje enda flere. For dem det gjelder, er det helt avgjørende at vi som samfunn greier å legge til rette med de økonomiske og praktiske støtteordningene som trengs. Vi må gjøre det vi kan for at det skal være så lett som mulig å sette tvillinger til verden, noe vi i Kristelig Folkeparti allerede har tatt på alvor, bl.a. ved å sørge for utvidet permisjon for tvillingforeldre. For oss i Kristelig Folkeparti er retten til liv fra unnfangelse til naturlig død det aller mest grunnleggende. Noen ser det annerledes, og det må selvfølgelig respekteres. Men uavhengig av hvilket syn man har på når livet starter, er fosterreduksjon av friske flerlinger etisk utfordrende. Denne saken handler ikke om selvbestemt abort, for selv personer som er for selvbestemt abort, kan oppleve at fosterreduksjon er etisk utfordrende. Dette handler om to friske fostre, der det ene skal fjernes, med fare for brorens eller søsterens liv. Det er risiko knyttet til dette inngrepet. Dette handler også om søsken som hører sammen, og om at foreldrene og kanskje de som fødes, hele sitt liv vil vite at barnet hadde en bror eller en søster som skulle ha vært født samtidig og skulle ha delt livsveien med dem. Det er også en fare for seleksjon og sortering. I dag er det legene som velger hvilke fostre som skal aborteres, og hvilke som får leve. Men hva skjer når teknologien blir bedre? En profilert kvinne i norsk næringsliv uttalte for en tid siden: «Som dobbel tvillingmor har jeg fått dyp respekt for bånd det er vanskelig for andre å forstå.» Det er et utsagn som tvillingforeldre og tvillinger over hele det norske land lett kan slutte seg til. Vi i Kristelig Folkeparti har arbeidet lenge for den saken vi kommer til å vedta her i dag. Vi mener det er galt å tillate fosterreduksjon av én eller flere friske flerlinger i et svangerskap før grensen for selvbestemt abort. På Granavolden ble vi hørt, og vi fikk gjennomslag for å endre reglene på dette punktet. Det var viktig for Kristelig Folkeparti, og det viser i praksis at vi setter etikk foran teknikk. Jeg er glad for at vi endelig skal få vedtatt dette viktige lovforslaget, som også støttes av fagmiljøet ved St. Olavs hospital, det eneste fagmiljøet som i dag utfører fosterreduksjon. I dag fattes et lovvedtak som signaliserer respekt for livet og menneskeverdet – et vedtak som setter etikk foran teknikk.