Lene Westgaard-Halle (Høyre), 2019-10-03:
I forrige uke besøkte en del av oss som holder til her i salen, Svalbard. Det er kanskje Norges vakreste og villeste sted, med helt fantastisk natur: høye fjell, isblå fjorder, frisk luft som biter i kinnene – og uredde innbyggere. For folk er akkurat sånn på Svalbard: uredde. Men fjordene er ikke som før. For rundt ti år siden sluttet de å fryse igjen. Isbreer som har ligget i mange tusen år, smelter. Permafrosten tiner, husene flytter seg, og ikke engang fjellene står like støtt. Det går ras, og de vurderer å flytte en hel bydel for å håndtere endringene. Fire grader varmere er det blitt på Svalbard – fire grader. Det gjør noe med deg å se det på nært hold, se at det allerede har skjedd, og å oppleve frykten folk der må leve med fordi klimaendringene har ført til ras og skred – ikke bare fordi det er svindyrt å forhindre at det skjer igjen, men fordi det tar liv. Her på fastlandet har vi vanskelig for å ta inn over oss hvordan en varmere verden vil se ut. Men vi vet hvordan det så ut da det var kaldere. Da Norge var fire grader kaldere, var vi dekket av et to kilometer tykt lag med is. Det er det fire grader betyr. Norge endrer seg på denne generasjonens vakt. Vi har én måned kortere skisesong nå enn da de eldste her i salen vokste opp – så alle de røverhistoriene jeg har hørt om hvor mye snø det var, og hvor tøft det var å kave seg til og fra folkeskolen, er nesten sanne. For snøen forsvinner; det var mer før. Det skjer akkurat nå, i dag, og vi får ikke stoppet det. Det er for sent. Om vi bevilger hele statsbudsjettet til klimatiltak, får vi ikke tilbake snøen. Det har allerede skjedd. Men vi lever ikke først og fremst av snø. Vi er en havnasjon, en nasjon som har levd ved og av havet i generasjoner. Det er en del av sjelen vår, identiteten vår, og det gir oss enorme inntekter. I forrige uke lanserte IPCC sin rapport om klima og havet, og der kan vi – igjen – lese at havet blir varmere, surere og mister oksygen. Det truer naturmangfoldet og norske inntekter. I Stillehavet gjør de seg klare for den ultimate utfordringen. De har livnært seg av havet – alltid – og nå er havet i ferd med å sluke øyene de bor på. Kiribati er et slikt sted. Kiribati har kjøpt en øy. Tygg litt på det: Et land har kjøpt et annet land fordi de er i ferd med å drukne. Klimaendringene gir også økt sikkerhetsrisiko. De kan bidra til borgerkrig og flyktningstrømmer eller gi grunnlag for vold og terrorisme. Konfliktene i Darfur ble forsterket av tørken. Områdene rundt Tsjadsjøen er rammet av krise. Det har igjen bidratt til å skape grobunn for ekstreme grupper som Boko Haram. Det er altså mennesker som allerede er i en sårbar situasjon, som rammes hardest av klimaendringene, ikke vi – vi lever i et av verdens rikeste og roligste land, klimaendringene fører ikke til krig eller masseflukt hos oss. Skal vi da, som oljeproduserende land, tåle så inderlig vel den urett som ikke rammer oss selv? Jeg noterer meg at de som roper høyest i sosiale medier, svarer et iskaldt ja. Jeg tror ikke på egoisme. Jeg tror på å stå sammen med andre land. Vårt ansvar forsterkes av at vi er et land som har tjent oss styrtrike på fossil energi. Det er imidlertid ingen motsetning mellom en sunn planet og en sunn økonomi, men vi må forandre måten vi lever på, for å bevare livskvaliteten til folk. Det er grunnen til at denne regjeringen har gjort mye mer enn noen annen regjering på klimafeltet. Det er grunnen til at mitt gamle blågrå parti nå er blitt blågrønt. Det er grunnen til at regjeringen trapper opp innsatsen for hvert eneste år, men det holder ikke. Vi vil mer – mye mer. Jeg vil kunne se min egen datter i øynene når hun vokser opp og forstår hva jeg jobber med. Jeg vil kunne fortelle henne at jeg har gjort alt i min makt for å ta vare på landet hun skal vokse opp i. For det er ingen trussel – ingen trussel – som er større for barna våre enn klimaendringene. Det er ikke rart de tar til gatene for å få oss til å skjønne det. Vi har bare én planet – vi kan ikke gjøre som Kiribati og kjøpe en ny. Denne krisen definerer vår tid. Hvordan vi håndterer den, definerer oss. Vi skal kjempe i Norge, vi skal kjempe til lands og til vanns, vi skal kjempe med mot og styrke, vi skal forsvare kysten vår, naturen vår og planeten vår. Tiden er inne for å være modig.