Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2007-05-10:
Det forrige århundret ble demokratiets århundre. Likevel, i løpet av dette århundret kollapset demokratiet rundt om i verden mer enn 70 ganger. Sett under ett ble det likevel en tid for bygging av nye demokratier. De nye demokratiene som ble bygd, ble stort sett bygd innenfor rammen av nasjonalstaten, som vokste fram fra 1800-tallet. Nasjonsbyggingen i Norge skjedde fra midten av 1800-tallet til det kulminerte med uavhengigheten i 1905. Selve demokratiseringen skjedde fra slutten av 1800-tallet og utover i det nye århundret. 1900-tallet ble nasjonalstatenes storhetstid. I siste halvdel av århundret fikk vi tendenser til at det ble gjort forsøk på å bygge overnasjonale institusjoner. I Øst-Europa fikk vi flere eksempler. Vi fikk Jugoslavia. Vi hadde Sovjet, som hadde sin historie, med sin overnasjonale struktur. Og i Vest-Europa ble EU etablert, etter hvert med forsøk på å få på plass demokratiske strukturer. De overnasjonale byggverkene i øst er stort sett borte, og vi er tilbake til nasjonalstaten. I vest sliter EU med sitt demokratiprosjekt. Deltakelsen ved valgene er lav, og alt tyder på at denne type demokratier, som har sin bakgrunn i nasjonalstatens, har vanskelig for å få fotfeste overnasjonalt. Demokratiet som styringsform har vist sin styrke og sine klare fordeler framfor andre typer styringsformer. Men det er ikke vunnet og etablert en gang for alle. Hele tiden må vi være på jakt etter å styrke det og ikke minst å utvide det. Maktutredningen som kom med sin sluttrapport i 2003, konkluderte med at i Norge er folkestyret svekket. Folkestyret er svekket ved at det mister makt til markedet. Her har vi to måter å fordele goder på. Det er gjennom politiske beslutninger og gjennom markedet. Vi har en overføring av beslutninger fra det politiske til markedet. Vi mister makt til overnasjonale organer, ikke alltid demokratiske overnasjonale organer, og vi overlater makt til domstolene gjennom rettighetslovgivning, slik at det blir domstolene som avgjør folks rettigheter, og ikke lenger de politiske beslutningene. Tiden er nå inne for å revitalisere folkestyret. Men revitaliseringen krever andre svar enn dem vi hadde under nasjonsbyggingsperioden. Fortsatt skal nasjonalstaten være rammen for vår demokratisering. Tendensen rundt om i Europa er at regionene får en viktigere rolle. En videre demokratisering forutsetter et minimum av folkelig engasjement. Det er åpenbart at de store overnasjonale byggverkene ikke klarer å mobilisere det folkelige engasjementet. Vi har flere store utfordringer, men la meg trekke fram to. Utviklingen, slik maktutrederne beskriver den, må snus. Vi må igjen politisere Norge. Tendensen til avmakt blant folk må motvirkes. Som politikere kan ikke vi i vår iver ta ansvar for saksfelter og områder som er flyttet til andre eller til markedet. Det er dette som er med på å skape avmakt. Det må etableres et nivå som har tilstrekkelig nærhet til folk, samtidig som det gis ansvar for saker som er store nok til å engasjere folk. Det må derfor være et minimum av nærhet mellom de saker som skal avgjøres, og dem beslutningene skal gjelde for. Vår utfordring blir å etablere et politisk nivå som har muligheten til å ta de store og viktige sakene som betyr noe i folks liv, som er politisk utfordrende, og som har et utviklingspotensial i en fortsatt demokratisering. Jeg tror at en av de mest spennende politiske arenaene framover kan bli regionsnivået, fordi det er stort nok til å bli et helt sentralt beslutningsnivå for samfunnsutviklingen, samtidig som det vil ha ansvaret for viktige fellesoppgaver. Det grunnlaget som legges med denne innstillingen, er et godt utgangspunkt. Det er to grunner til det: Vi legger nå premissene for arbeidet med den geografiske inndelingen, og det skapes også en ramme som legger til rette for at dette nivået vil få nye og viktige oppgaver framover. Innstillingen er god på mange områder, mens den på andre områder burde ha gått lenger i forhold til vår desentralisering og vår demokratisering. Den er spesielt god på koblingen mellom næringsutvikling, forskning og utdanning. Innstillingen knytter disse sektorene sammen på en god måte, og den legger et tungt og viktig ansvar regionalt. Eierskap til Innovasjon Norge skal delvis overføres til regionene. Vi tegner i denne innstillingen et kart for samarbeidsrelasjonene for eierne. Vi knytter næringsutvikling sammen med forskning og regionale forskningsfond. La meg presisere at det er viktig at vi ved neste runde får forslag til størrelsen på forskningsfondene og hvordan de skal organiseres. Vi knytter dette sammen med høyere utdanning, der regionene får et større ansvar både i forhold til forskningsprofil regionalt og ved at de kommer inn i styrerommene – kanskje mer symbolsk, men likevel viktig. Sammenkoblingen mellom næringsutvikling, forskning og utdanning som ligger i denne meldingen og denne innstillingen, er et viktig tema og et viktig område, og det blir en helt sentral oppgave for de nye regionene. Jeg føler meg rimelig trygg på at dette ansvaret kommer de som blir valgt inn, til å ta. Vi knytter også dette sammen med fagskolene. Vi flytter dem tilbake fra staten til regionene – en viktig sak. Vi ber også om at det nå blir ryddet opp i forholdet med betaling. Vi har gratis offentlig utdanning i Norge, med ett unntak, og det er fagskolene. Det er behov for at vi, som vi også presiserer i innstillingen, får en sak tilbake til behandling, slik at også fagskolene kan bli som resten av utdanningssystemet vårt er, gratis. Slik det fungerer nå, er det ikke bra. Vi tar viktige steg i riktig retning når det gjelder samferdsel. De nye regionene får sentrale og viktige oppgaver når det gjelder veiutbygging, og de får dessuten et viktig ansvar når det gjelder kollektivtrafikken. Jeg tror og håper at denne reformen vil gi spesielt kollektivtrafikken et løft. Det trengs et løft, og jeg føler meg rimelig sikker på at det vil bli tatt med de nye regionene. Også innenfor kulturområdet blir det gjort endringer, og nye og viktige oppgaver blir flyttet til regionsnivå. Jeg har allerede her lyst til å gi ros til fylkeskommunene når det gjelder kultursektoren. Dette er et ansvar som de i liten grad rent juridisk er pålagt, men de har gjort en meget god jobb når det gjelder kultur og kulturarbeid regionalt. Hadde det ikke vært for fylkeskommunene, hadde det stått ille til med kulturlivet mange steder. Den rosen har jeg lyst til å gi til fylkeskommunene. La meg til slutt si: Det er viktig å være prinsipiell når vi behandler slike saker. I forhold til et begrep som Høyre og spesielt Fremskrittspartiet bruker, «overkommune», er det viktig å ha en prinsipiell tilnærming. Det er viktig å skille mellom det administrative og det politiske. Jeg er ikke sikker på at vi har klart det helt. Jeg har fortsatt behov for å se på de forslagene som gjelder grunnskolen, om det er rent administrative oppgaver vi flytter og ikke politiske oppgaver. Så der er det behov for en ny runde, slik jeg ser det. Og vi har behov for å gjøre dette klart: Når en oppgave er lagt til et nivå, ligger oppgaven til det nivået – slik at vi unngår den litt tullete debatten om overkommuner. Boka er ikke lukket. Vi stemmer for forslaget fra Kristelig Folkeparti. Vi skal fortsatt se på oppgaver. Vi skal fortsatt se på inndeling, og det er en viktig prosess som nå skal gå videre rundt om i fylkene, i de politiske partiene og i neste omgang her i Stortinget.