Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 2000-01-20:
Det initiativ som representanten Skogholt har tatt ved å reise denne interpellasjonen, er prisverdig. Slik situasjonen utvikler seg på dette området, burde det være grunnlag for en nærmest kontinuerlig debatt i dette hus. Vi bruker atskillig tid på å diskutere saker av langt mindre betydning. Vi står nemlig her overfor et av våre aller største samfunnsproblem, og problemet bare øker uansett hva vi setter inn av tradisjonelle virkemidler. Det synes klart at det vi så langt har foretatt oss, bare er flikking på overflaten på en skute som råtner innenfra. Skal vi forvente å kunne snu utviklingen, må vi være villige til å satse betydelig mer penger på det forebyggende arbeidet. Vi må også begynne å se ting i sammenheng og ikke minst ta konsekvensene av de sammenhengene vi ser, og som til dels ligger åpenbare i dagen. Jeg er ikke forundret over utviklingen. Vi har etter hvert fått et samfunn som uansett verdikommisjon, bare blir hardere og hardere, der så godt som alt dreier seg om penger og materielle ting, og alt appellerer til den enkeltes egoisme. TV-skjermene renner over av kjøpepress og vold. Samtidig har vi åpnet slusene for alkoholbruk og skaper det inntrykk overfor ungdommen at alkohol hører til overalt. I tillegg har vi snart ikke et eneste forum hvor vi møtes på tvers av generasjonene. Ungdommen overlates i stor grad til seg selv. Når skolen er slutt, møter de et samfunn som mer og mer blir en jaktmark og ikke et fellesskap. Jeg tegner nå et bilde med grov penn, og gjør det helt bevisst. Jeg har alltid undret meg over hvor vanskelig det er å finne penger til forebyggende arbeid når vi vet at vi bare er nødt til å finne penger til å reparere skadene noen år senere. Og alle er jo enige. Det nytter heller ikke å skylde på pengemangel. Det beste bevis for at det kun er viljen det gjelder, er at stortingsflertallet over natten ristet 3 milliarder kr ut av ermene for å oppfylle et lite gjennomtenkt valgløfte. Bare gjennom en skikkelig storsatsing på skolen kan vi gjøre noe som virkelig monner. Tenk hva vi kunne oppnådd for bare 1 av de 3 milliarder kr pr. år, brukt bevisst i skoleverket for å hindre at noen faller utenfor. Tidlig i barnehage og skole kan vi se hvilke barn som kan komme ut og kjøre uten ekstrainnsats fra de voksnes side. En slik ekstrainnsats er det ikke plass for i dag på grunn av feilprioritering fra Stortingets side. Vår enhetsskole samler alle barn. Det betyr at barn og ungdom kan hjelpe hverandre under ledelse av voksne, og fagfolk kan også settes inn. I skolen kan man gi det forslitte begrepet «solidaritet» et reelt innhold og motvirke mange av de kreftene som barn utsettes for utenfor skolen. Men det krever ressurser – økonomisk og menneskelig. Forskere råder oss til å satse på ungdommen før de begynner med røyk, alkohol eller narkotika. Selvsagt er det riktig. Det er bare i skolen at vi kan nå alle før det skjer. Uten at vi får til en slik storsatsing i grunnskolen, er jeg pessimist. Da vil utviklingen gå sin skjeve gang og problemene bare øke, og dermed også reparasjonskostnadene. Det faktiske forhold er dessuten at pengene vi bruker på barna våre, vil vi få igjen mange ganger senere i form av besparelser.