trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-10-25:
Jeg hadde møte med Norkring om akkurat denne saken, og etter hva jeg forstod i det møtet, hadde de levert inn konsesjonssøknad. Dette dreier seg ikke om digitalt fjernsyn, det dreier seg om å ta i bruk både det digitale TV-nettet og det digitale radionettverket kombinert med telelinjer og det eksisterende kabelnett. Vi kan få 64 megabyte inn, men en lavere mengde informasjon ut fra husstandene. Det er snakk om 2 milliarder kr i utbyggingskostnader, og det er en teknologi som vil gi bredbånd til hele folket for en rimelig penge. Jeg har ingen tro på at det går an å grave opp hele Norge for å gi bredbåndsdekning til alle via kabel. Denne teknikken er sannsynligvis den det må satses på. Etter statsrådens svar, som jeg for øvrig takker for, forstår jeg at det kan være anledning for Norkring til å få en rask behandling av den konsesjonssøknaden som jeg trodde lå der.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-10-25:
Jeg takker igjen statsråden for svaret. Jeg tror ikke statsråden har forstått spørsmålet og tilleggsspørsmålet mitt. Her dreier det seg virkelig om det som Regjeringen sier, og som flere statsråder har sagt: bredbånd til hele folket. Og jeg ser ikke for meg noen andre tekniske løsninger enn å ta i bruk radio- og TV-signaler på den ene siden og kabel- og telelinjer på den andre siden – frem og tilbake. For hvis man mener noe med at hele folket – og ikke bare en liten gruppe rundt de største byene – skal få bredbånd, så må det tas slike grep. Jeg forlanger at statsråden setter seg bedre inn i problemstillingen og gjør noe med dette.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-10-25:
Jeg har følgende spørsmål til fiskeriministeren: «Fiskeridirektoratets ytre etat har i Nordland vært ledet av delt administrasjon. Svolvær har vært hovedkontor for kontroll og utøvende virksomhet, mens den overordnede administrasjon, ved regionsjefen, har ligget i Bodø. Denne ordningen har fungert tilfredsstillende. Nå foreslår Fiskeridepartementet å legge hele virksomheten til Bodø. En hemmelig rapport skal visstnok konkludere med at sentraliseringen til Bodø vil koste 4 mill. kroner ekstra pr. år. Hva er begrunnelsen for å sentralisere virksomheten?»
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-10-25:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg blir litt forbauset når statsråden trekker fram at ordningen har fungert dårlig med en delt administrasjon. Det er i hvert fall ikke jeg kjent med, og det er i så fall en ny opplysning. En ytterligere ny opplysning er at det er de ansatte som har presset på for å få til denne sentraliseringen. Det er jeg svært forbauset over å høre her i denne salen. Når statsråden ikke kjenner til at det foreligger en rapport som konkluderer med at det blir dyrere å sentralisere, må det iallfall være penger å tjene på å sentralisere. Det kunne være artig å få rede på hvor mye fortjeneste det er i å sentralisere, for jeg tviler sterkt på de andre to begrunnelsene.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-10-25:
Jeg konstaterer at fiskeriministeren er veldig opptatt av hensynet til de ansatte. Da blir mitt umiddelbare spørsmål: Har de ansatte bedt om dette, eller er det statsrådens overordnede farsrolle som trer inn her, for virkelig å vise at de ansatte ikke forstår sin egen situasjon?
Ellen Horn (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Innledningsvis må jeg få komme med noen presiseringer i forhold til representanten Bastesens spørsmål. Norkring AS har for tiden ikke inne noen søknad verken hos kringkastingsmyndighetene eller andre om konsesjon for å bygge ut et riksdekkende bredbåndsnettverk. Jeg skal gi en kort oversikt over bakgrunnen for saken. I september 1999 gav Statens medieforvaltning Norkring AS en midlertidig konsesjon til å etablere og drive anlegg for prøvesendinger med digitalt fjernsyn fra fire sendere frem til 31. desember 2000. Norkring har senere søkt om forlenget prøveperiode. Noen søknader utover dette har ikke kringkastingsmyndighetene mottatt. I forbindelse med søknaden opplyste imidlertid Norkring AS at de hadde planer om å bygge et permanent nett på kommersielt grunnlag med en dekning opp mot 80 pst. Selskapet opplyste videre at en ytterligere utbygging til f. eks. 95 pst. måtte finansieres på annen måte. La meg også presisere at et digitalt fjernsynsnett ikke alene er en bredbåndsløsning. Utbygging av bredbånd er en viktig sak for denne regjeringen. I handlingsplanen for bredbåndskommunikasjon som ble fremlagt i høst, nevnes gjennomføring av en hensiktsmessig regulering med sikte på rask etablering av et digitalt fjernsynsnett som et konkurransefremmende tiltak. Fristen for dette tiltaket er satt til 2001. Departementet er for tiden i gang med dette, bl.a. i samarbeid med Samferdselsdepartementet. Som en del av arbeidet må det tas stilling til hvordan en konsesjon til å bygge ut og drive et bakkenett for digitalt fjernsyn skal tildeles. Til grunn for arbeidet ligger St.meld. nr. 46 for 1998-99, Digitalt fjernsyn, og Stortingets behandling av denne.
Ellen Horn (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Som nevnt er det Regjeringens og Stortingets oppfatning at utbyggingen av et bakkenett for digitalt fjernsyn ikke skal være en statlig oppgave. Poenget er at det er aktørene, dvs. fjernsynsselskapene, som må bestemme seg. Norkring har fått svar på søknaden i vedtak fra Statens medieforvaltning den 19. oktober i år. Vedtaket innebærer bl.a. at Norkring får forlenget sin konsesjon til 4. juli 2001, og får anledning til å utplassere 2 000 dekodere i de aktuelle sendeområdene samt adgang til å formidle noen flere kanaler enn tidligere.
Ellen Horn (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Det foreligger pr. i dag ingen entydig definisjon av begrepet «bredbånd», og for tiden er det stor uenighet mellom forskjellige markedsaktører om hva man kan få lov til å markedsføre som bredbånd. En viktig egenskap ved bredbånd er imidlertid betydelig returkapasitet, dvs. at brukeren også kan sende, og ikke bare motta, store mengder data. Et digitalt TV-nett uten en betydelig returkapasitet kan derfor ikke karakteriseres som et bredbåndsnett. Pr. i dag er det noe uklart hvor stor returkapasitet et slikt nett vil kunne få, og det er dermed også noe tidlig å definere et DTT-nett alene som et bredbåndsnett. På grunn av potensialet i et slikt nett var det likevel naturlig å omtale det i handlingsplanen for bredbånd, og vi vil så snart som mulig komme tilbake med perspektivene for å få bredbånd ut til hele landet.
Harald Solberg (Kristelig Folkeparti), 2000-10-25:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til helseministeren: «I Tønsberg Blad 12. og 13. oktober 2000 framgår det at det for en sykepleier fra Polen har vært en lang og krevende prosess å få klarlagt hva som kreves for å få godkjent polsk sykepleierutdanning. Hvilke tiltak vil statsråden iverksette for en enklere og raskere måte å kvalifisere seg som sykepleier i Norge på når man har utdannelse og erfaring i faget fra hjemlandet?»
Harald Solberg (Kristelig Folkeparti), 2000-10-25:
Jeg takker for svaret. De forenklinger statsråden nevnte, er naturligvis positive. Likevel står det igjen at en sykepleier fra Polen med fem års sykepleierutdannelse og erfaring som sykepleier, og som endatil snakker norsk, ikke får godkjent sin utdannelse. Paradokset i denne saken er, som statsråden også påpekte, at dersom denne personen hadde kommet fra nabolandet til Polen, fra Tyskland, ville dette ikke vært en aktuell problemstilling. Det samme gjelder fra den dagen Polen eventuelt blir medlem av EU eller EØS. Vi vet at det i Vestfold er 50 ubesatte sykepleierstillinger. I dette tilfellet trenger de henne som sykepleier i den aktuelle kommunen. På landsplan er det også stor mangel på sykepleiere. Den tidligere arbeidsdirektøren ville reise til Filippinene for å hente sykepleiere til Norge. I denne situasjonen blir det naturlig å spørre om statsråden er enig i at vi bør benytte oss av de ressursene vi allerede har i landet. I tillegg er det naturlig å spørre statsråden om helsemyndighetene vil gjøre noe konkret for å bidra til at denne sykepleieren kan få godkjent utdannelsen, eventuelt få en midlertidig godkjennelse, inntil det er avlagt nødvendige eksamener.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Hovedformålet med godkjenningsordningen for helsepersonell er å ivareta pasientenes sikkerhet. Den skal være en sikkerhet for at helsepersonell med en bestemt tittel har en bestemt type kompetanse, dvs. en tilnærmet jevngod utdanning. I tillegg er det selvsagt også et mål å legge forholdene til rette for rask og effektiv godkjenning for helsepersonell som det er behov for i norsk helsetjeneste. I spørsmålet vises det til at det har tatt tid å få klarlagt hva som kreves for å få godkjent polsk sykepleierutdanning. Jeg kjenner ikke den konkrete saken, men det bør fra helsemyndighetenes side raskt kunne opplyses hvilke krav som stilles for å oppnå norsk godkjenning. Selve godkjenningsprosessen kan imidlertid være tidkrevende, avhengig av hvilket land søkeren har sin utdanning fra. Alle sykepleiere fra land utenfor EØS-området som søker om norsk godkjenning, får sin søknad individuelt vurdert. Dette gjelder f.eks. for sykepleiere fra Polen. Innen EØS-området har medlemslandene avtalt gjensidig godkjenning av autorisasjoner. Det er basert på krav om tilnærmet lik utdanning i EØS-landene. I flere av de tidligere østeuropeiske landene avviker utdanningen fra norske krav eller fra EØS-kravene, både med hensyn til faglig innhold, utdanningstid og utdanningsnivå. For å oppfylle kravet om at den utenlandske utdanningen skal være jevngod med norsk utdanning, må derfor søkere med kortere utdanning eller med utdanning på et lavere nivå enn norsk sykepleierutdanning som regel gjennomføre tilleggsutdanning ved en norsk sykepleierhøgskole. I tillegg må alle søkere med utdanning fra land utenfor EØS-området avlegge et kurs i såkalte nasjonale sykepleiefag. Kurset varer i tre uker, arrangeres vanligvis to ganger pr. år og inneholder tema som farmakologi, nasjonal lovgivning, samfunnsfag og sykepleie. Jeg er innforstått med at systemet for godkjenning av utenlandsk helsepersonell kan virke krevende. Jeg vurderer derfor fortløpende om det er muligheter for forenklinger av systemet. I den forbindelse kan jeg nevne at departementet i september opphevet kravet om at søkere fra land utenfor EØS-området må ha bestått språktest i norsk før søknaden kan behandles av godkjenningsmyndighetene. Jeg vil også, som nevnt, vurdere andre forenklinger, f.eks. muligheten for en form for forhåndsgodkjenning av bestemte utdanningsinstitusjoner.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Det var flere tilleggsspørsmål, men kort: Jeg er enig i at vi primært bør utnytte de ressursene som allerede er i landet. Vi bør i det hele tatt utnytte de ressurser som det er enklest å få utnyttet, og jeg forestiller meg at det stort sett er enklere å utnytte de ressurser som allerede er i landet, som snakker norsk og som er i arbeid her, fremfor andre tiltak. Men det ene utelukker ikke det andre. Når det gjelder det konkrete tilfellet, er det bare å si at det er en forskjell i behandlingen av søkere fra land som vi har inngått avtaler med basert på at det er tilnærmet likhet i utdanningen, i forhold til søkere fra alle andre land. Det er ikke slik at ikke vedkommende det her er snakk om, kan få godkjenning, men at hun må følge de regler som i dag gjelder for den type godkjenning. Som sagt, jeg vil fortløpende undersøke muligheter for forenklinger, f.eks. med forhåndsgodkjenning av bestemte utdanninger også i land utenfor EØS, og ellers tiltak som kan forenkle og gjøre saksbehandlingen i Norge raskere.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Ved innføring av innsatsstyrt finansiering ble det lagt vekt på at rehabilitering skulle inkluderes i ordningen. Dette var for å sikre tilbudet til pasienter med kroniske tilstander og sammensatt sykdomsbilde. Full effekt av medisinsk behandling vil i mange tilfeller kreve god rehabilitering, og det er viktig å komme i gang med rehabilitering allerede mens man er i sykehus. Jeg er samtidig opptatt av å fremme en god arbeidsdeling mellom sykehus og øvrige rehabiliteringstilbud. Ny kapasitet i sykehus forutsettes ikke å bli etablert til fortrengsel for allerede etablerte tilbud. Departementet skal bruke sin mulighet til å ivareta dette hensyn ved den forestående behandling av de regionale helseplaner. Når det gjelder CatoSenterets spesielle situasjon, tar departementet sikte på å bidra til å sikre driften i inneværende år gjennom et særskilt tilskudd på 3,1 mill. kr. Stortinget vil bli orientert om dette i omgrupperingsproposisjonen vedrørende folketrygden. En søknad om godkjenning som spesiell helseinstitusjon er til behandling i departementet. Endelig avklaring av denne saken vil skje på grunnlag av ny forskrift om opptreningsinstitusjoner og spesielle helseinstitusjoner, som nå er under arbeid, og det vil således ikke kunne skje i inneværende år. Det er derfor etablert et samarbeid mellom CatoSenteret og departementet med sikte på å sikre driftsgrunnlaget for deler av senteret i 2001 gjennom et eget prosjekt. Jeg forutsetter at dette arbeidet vil gi visse avklaringer med hensyn til både pasientgrunnlag og interesse fra potensielle samarbeidspartnere, og på den måten være med på å danne et grunnlag for de endelige beslutninger knyttet til CatoSenterets eventuelle tilknytning til den offentlige helsetjeneste.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Jo, jeg mener det representanten Sjøli her peker på til slutt i sitt spørsmål, er riktig ressursutnyttelse, og jeg vil så langt råd er, selvfølgelig tilstrebe den form for arbeidsdeling mellom sykehus og rehabiliteringsinstitusjoner. Jeg vil imidlertid ikke gå så langt som til å si at det her er et helt klart skille ved hvor rehabilitering kan skje. Som jeg sa i mitt første innlegg, er det enkelte ganger viktig at rehabiliteringsarbeidet kommer i gang raskt etter en sykehusbehandling, at det sågar kan skje samtidig med at sykehusbehandling også foregår, og at det slik sett kan være gode grunner for at det også skjer et rehabiliteringsarbeid ved sykehusene. Men som vanlig er det gjerne slik at det ene ikke behøver å utelukke det andre. At vi her skal arbeide for en best mulig ressursutnyttelse, er helt åpenbart.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Det er gjort en god del arbeid med hensyn til å sammenligne effekter og kostnader mellom de forskjellige institusjoner, og også sykehus, som arbeider på dette området. Jeg må innrømme at jeg ikke har så god oversikt over resultatene av det arbeidet som er gjort, at jeg her og nå kan bedømme om det er et rimelig behov for å gjennomføre en slik undersøkelse som det representanten Sjøli ber meg ta initiativ til. Men det er helt naturlig å vurdere det, det er ikke noe problem, uten at jeg her og nå vil si at det vil bli gjennomført en slik evaluering. Jeg må vurdere det i forhold til det arbeid som jeg vet allerede er gjennomført på området.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Sosial- og helsedepartementet har for en tid tilbake innhentet redegjørelse fra Oslo kommune vedrørende nedleggelse av døgnplasser ved Aker sykehus, Klinikk for psykiatri, Gaustad. Av redegjørelsen går det frem at nedleggelsen av Kastanjebakken er et ledd i den generelle omstillingen som skal skje i Aker sektor. Denne omstillingen innebærer bl.a. at det innføres en klarere oppgavefordeling mellom sykehusene og de distriktspsykiatriske sentrene – DPS. Et eksempel på en slik fordeling er at rehabiliteringsoppgaver overføres fra sykehuset til DPS-ene, slik tilfellet er når det gjelder Kastanjebakken. En slik omstilling er i samsvar med de retningslinjene som ligger nedfelt i St.meld. nr. 25 for 1996-97 og St.prp. nr. 63 for 1997-98, som opptrappingsplanen for psykisk helse bygger på. Oslo kommune har opplyst at ingen av de pasientene som mottar sin behandling ved Kastanjebakken, vil bli stående uten et behandlingstilbud som følge av nedleggelsen. Pasientene vil kunne motta behandling ved de distriktspsykiatriske sentrene i Aker sektor eller ved andre sykehusavdelinger dersom enkelte pasienter skulle ha behov for fortsatt behandling i sykehus. Departementet er også blitt orientert om Oslo kommunes budsjettforslag for 2001, og her går det frem at det skal etableres et byomfattende tilbud til pasienter med dobbeltdiagnose, alvorlig psykisk lidelse og alvorlig rusproblem, ved Tøyen DPS og Leirvoll i Røyken. Leirvoll Psykiatriske Senter er tenkt tillagt oppgaver overfor pasienter med rusmiddelavhengighet og psykisk lidelse, som et ledd i styrkingen av tilbudet til denne pasientgruppen. Tiltaket ses i sammenheng med etablering av nytt poliklinisk tilbud ved Tøyen DPS og forutsettes utviklet i nært samarbeid med rusmiddelomsorgen. Som et ledd i dette foreslås nåværende avsnitt for pasienter med dobbeltdiagnose ved Aker sykehus, Gaustad, avviklet. Departementet har ennå ikke mottatt en helhetlig plan for Oslo kommunes gjennomføring av opptrappingsplanen for det fylkeskommunale psykiske helsevern. Av den grunn er også økningen i øremerkede tilskudd for 2000 holdt tilbake. Departementet har tidligere tatt opp den manglende plan med Oslo kommune. Oslo kommune har opplyst at en samlet plan i form av en melding til bystyret skal legges frem i desember. Ved gjennomgang av dette planmaterialet vil departementet også ta standpunkt til tilbudet til pasienter med dobbeltdiagnose. Gjennomgangen vil skje med utgangspunkt bl.a. i de utredninger om rus og psykiatri som Helsetilsynet har gjennomført. En av konklusjonene i disse utredningene er at det bør være en døgnavdeling for dobbeltdiagnosepasienter på sentralsykehusnivå, i tillegg til at det på DPS-nivå bør være polikliniske tilbud til denne pasientgruppen. Avslutningsvis vil jeg understreke at omstillinger er nødvendige dersom vi skal få en god anvendelse av de statlige styrkingsmidlene og et påkrevd løft i tilbudet til mennesker med psykiske lidelser. Men vi må sørge for at eksisterende tilbud ikke legges ned før nye og bedre tilbud er på plass.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Først vil jeg si at jeg på sett og vis deler representanten Alvheims forbauselse over at Oslo kommune har brukt så vidt lang tid på å komme med en helhetlig plan for sitt arbeid innenfor det psykiske helsevern. Det er påpekt overfor kommunen, og dette er årsaken til at vi har holdt tilbake økningen i de midlene som jo skal være betinget av at en slik plan er på plass og også er tilfredsstillende. Når det gjelder representanten Alvheims tilleggsspørsmål, er det absolutt en tanke å gjøre det han der tar opp. Det er for så vidt det som ligger i det når jeg sier at vi vil vurdere den planen som da kommer på bakgrunn av de utredninger Helsetilsynet allerede har foretatt, og som tar hensyn til de forhold som representanten Alvheim peker på. Det ligger for så vidt også i det at vi vil gjøre det arbeidet i nært samarbeid med Helsetilsynet.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Sosial- og helsedepartementet har mottatt søknad om saken fra Telemark sentralsjukehus, en søknad som senere også er bekreftet og understøttet fra Telemark fylkeskommune. Sosial- og helsedepartementet har, som en del av Nasjonal kreftplan, i 1999 og 2000 bevilget midler til alle helseregioner til oppbygging av kompetansesentre for lindrende behandling og pleie ved regionsykehusene. Det legges opp til en videreføring av dette tilskuddet i de resterende tre år av kreftplanperioden. Kompetansesentrenes viktigste oppgaver skal være følgende: De skal drive forskning og utvikling.De skal ta ansvar for undervisning og opplæring i helseregionen, både overfor andre sykehus og overfor primærhelsetjenesten.De skal være «motor» og koordinator for en prosess som fører til at kompetansen innen lindrende behandling og pleie styrkes i fylker og kommuner. En viktig forutsetning for å kunne bidra til kompetanseoppbygging innen lindrende behandling i fylkene og i kommunehelsetjenesten er at det satses på fagmiljøer i hvert fylke. Det arbeides med planlegging av enheter for lindrende behandling i alle fylkene i Helseregion Sør, og Telemark fylkeskommune er kommet lengst gjennom etablering av en egen enhet for lindrende behandling. Det som nå skjer i Telemark og i de øvrige fylkene i helseregionen, er meget positivt. Ved Det Norske Radiumhospital arbeides det nå med planlegging av et kompetansesenter for lindrende behandling og pleie i Helseregion Sør. Senteret skal ligge ved Det Norske Radiumhospital, men skal ha et tett samarbeid med Rikshospitalet. For denne oppbyggingen mottar Radiumhospitalet midler innenfor kreftplanen. Jeg mener at det er et viktig utviklingsarbeid som nå gjøres ved Telemark sentralsjukehus. Vi skal nå snart sluttføre behandlingen av søknaden om tilskudd til sykehuset for 2001. Utgangspunktet så langt er at utgifter til lindrende behandling skal dekkes av sentralsykehusene. Men departementet vil gå i dialog med Radiumhospitalet, fylkeskommunen og sykehuset for å se på om nye tiltak i samarbeidet mellom Radiumhospitalets kompetansesenterfunksjon og sykehusets lindrende behandling kan bidra til at prosjektet kan videreføres. Departementet vil i dette arbeidet vurdere muligheten for et visst økonomisk tilskudd til sykehuset. Det legges i så henseende vekt på at erfaringene som vinnes, vil være til nytte for andre sykehus og andre helseregioner.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Det spørsmål som representanten Alvheim nå stiller, er et spørsmål som er til vurdering. Det jeg kan si om det, er at dette til en viss grad kan gjøres, for så vidt som denne type behandling ofte gis også som en del av en normal behandling av kreft. I så fall faller dette sammen. Men det som betegnes som en ren lindrende behandling, med kun det ene formål i en fase av sykdomsutviklingen, framstår nok kanskje som en form for behandling som egner seg bedre med en annen finansieringsform enn gjennom det DRG-systemet som vi har. Men dette er altså spørsmål som er til vurdering, og som forhåpentligvis vil finne en tilfredsstillende løsning.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Det er ikke slik at departementet eller Statens tobakksskaderåd på noen måte overser de forskningsresultater og forskningsrapporter som kommer i denne saken. Tvert imot har vi både god informasjon om den og følger, som jeg sa i mitt innlegg, nøye med i all ny forskning som skjer på området, og vil ta hensyn til det i vårt videre arbeid med dette. Jo, jeg har tiltro til den forskningen som skjer rundt omkring, også den som representanten Skogholt her viser til. Men jeg understreker at før vi eventuelt tar noe initiativ til å endre bestemmelsene, er det nødvendig at alle disse forskningsresultatene søkes sett i sammenheng, slik at vi nettopp kan være sikre på at den helsefaremerking som vi driver med, er basert på tryggest mulig vitenskapelig grunn. Og det er vel også slik at i dette arbeidet vil svenske myndigheter først måtte arbeide i forhold til EUs organer med hensyn til endringer i direktiver. Vi kommer til å ha et nært samarbeid med svenske myndigheter i dette spørsmålet.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Det som er gjort hittil i denne saken, er basert på det som har vært norsk holdning i dette spørsmålet frem til nå. Som jeg har sagt tidligere, vil vi følge nøye med i all den forskning som skjer, og har skjedd, på dette området, og vi vil ha et nært samarbeid med svenske myndigheter i spørsmålet for å forsikre oss om at vi har det samme grunnlag for å vurdere disse spørsmålene som det svenske myndigheter baserer seg på. Når det gjelder å følge opp EU-direktiver, er det slik at vi aktivt vil følge opp de direktiver som måtte bli vedtatt i denne sammenheng, men, som jeg sa, jeg finner ikke nå noen grunn til på det grunnlag vi har, å ta noe særskilt initiativ til å endre den praksis som er nedfelt i vår lovgivning.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Søknader fra legemiddelfirmaer om pliktmessig refusjon av legemidler skal som hovedregel avgjøres i løpet av 90 virkedager. Hvis det er nødvendig å be legemiddelfirmaet om ytterligere opplysninger, suspenderes fristen inntil de nødvendige opplysningene foreligger. Dette følger av rådsdirektiv 89/105/EØF, som er en del av EØS-avtalen. De samme reglene er gitt i forskrift om refusjon av utgifter til viktige legemidler § 10. Organiseringen av den statlige legemiddelforvaltningen har vært dårlig tilpasset de krav til saksbehandling som regelverket og forpliktelsene etter EØS-avtalen stiller i denne type saker. Fram til 1. oktober i år ble alle refusjonssøknader behandlet av Rikstrygdeverket. I saker med omfattende økonomiske konsekvenser var rutinen at Rikstrygdeverket anmodet Statens legemiddelkontroll om å utarbeide en helseøkonomisk evaluering av angjeldende preparat. Denne ble så sendt til Rikstrygdeverket, som deretter skrev sin tilråding og oversendte saken til departementet for endelig avgjørelse. En fragmentert legemiddelforvaltning bruker lengre tid på å utrede en sak enn en samlet forvaltning, og har dermed gjort det vanskelig å oppfylle EØS-avtalens krav. Jeg ser det som svært viktig at vi oppfyller EØS-reglene, og tok et viktig skritt for å få saksbehandlingen i denne type saker under kontroll tidligere i år, da Rikstrygdeverkets ansvar for behandling av søknader om refusjon etter blåreseptforskriftens § 9 ble overført til Statens legemiddelkontroll. Stortinget ble orientert om dette i St.prp. nr. 61 for 1999-2000, og reformen fikk bred tilslutning i Innst. S. nr. 220. Denne samlingen av saksbehandlingen vil effektivisere søknadsbehandlingen. Det er derfor grunn til å tro at forutsetningene for å kunne overholde 90-dagersfristen vil være bedre i tiden som kommer. Det aktuelle legemidlet Celebra er godkjent i Norge, og er dermed tilgjengelig for alminnelig forskrivning til pasienter som plages av hofteleddslitasje og leddgikt. Preparatet kan i dag refunderes etter individuell søknad fra den enkelte pasients lege. Spørsmålet som foreligger nå, er om det skal åpnes for refusjon uten forutgående søknad. Så vidt jeg forstår, går 90-dagersfristen i denne saken ut i disse dager. Saken er ikke ferdigbehandlet. Hvis ingen av regelverkets regler som forlenger fristen er kommet til anvendelse, innebærer dette at tidsfristen er overskredet. Jeg anser det som utilfredsstillende. Forsinkelsen har til dels sammenheng med den omorganisering jeg nettopp beskrev. Jeg har innstendig bedt Statens legemiddelkontroll om å prioritere denne saken innenfor de vanlige kravene til en forsvarlig behandling. Når Statens legemiddelkontroll har sluttført sin saksbehandling, vil saken bli oversendt departementet. Dersom konklusjonen blir at refusjon av utgifter til kjøp av dette preparatet bør prioriteres på helsebudsjettet, vil Stortinget få saken som budsjettsak. Det vil kunne skje i revidert nasjonalbudsjett 2001.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Nei, jeg synes ikke det er rimelig, og jeg har også allerede sagt at den forsinkelse det er snakk om i dette tilfellet i saksbehandlingen, er utilfredsstillende. Det eneste jeg ellers kan si, er at det aktuelle legemidlet er godkjent i Norge, og refusjon er mulig, men etter søknad fra hver enkelt lege inntil denne saken er ferdigbehandlet, hvilket jeg vil sørge for kan skje nå så raskt som overhodet mulig.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Det helt korte svaret på representanten Lians spørsmål er egentlig: Ja, jeg ser slike muligheter. Men jeg skal gå nærmere gjennom hvordan de han tenkes. Bakgrunnen er at ordningen med innsatsstyrt finansiering ble innført fra sommeren 1997 som et virkemiddel for å stimulere til å øke og effektivisere sykehusenes behandlingstilbud. Ordningen har i stor grad virket i henhold til intensjonene. ISF-ordningen er basert på at de statlige ISF-utbetalingene skal gå til fylkeskommunene for bl.a. å gi disse mulighet for å korrigere eller utjevne uheldige utslag for enkeltstående sykehus. Det kan registreres at omleggingen av regelverket for koding av rehabilitering som ble foretatt fra 1997 til 1998, gir betydelige negative utslag for Kysthospitalet i Stavern sine inntekter. Jeg registrerer også at Vestfold fylkeskommune mener at det uten endringer i det budsjettmessige grunnlaget ikke vil være mulig å videreføre hovedlinjene i sykehusets virksomhet. Dette er også meddelt fra fylkeskommunen til Regionalt helse- og sosialutvalg. ISF-systemet baseres på et gjennomgående regelverk, der det legges vekt på samlede effekter for den enkelte fylkeskommune. Ut fra de helt spesielle utslag som denne saken har fått, er jeg innstilt på at hele sakskomplekset og det tilknyttede regelverk med betydning for Kysthospitalets finansiering gjennomgås med sikte på å bidra til å skape et økonomisk grunnlag for at Kysthospitalet skal kunne videreføre sin viktige rolle innenfor helsetilbudet i Helseregion Sør. Jeg har registrert uenighet om det beregningsmessige grunnlaget for utbetalingsnivået i 2000. Sosial- og helsedepartementet har derfor i brev av 19. oktober d.å. lagt fram saken for det nye rådgivende utvalget for ISF-registrering for å innhente dette utvalgets uttalelser og råd. I og med at utvalget skal gjennomgå hele sakskomplekset, vil vurderingene omfatte både inneværende år og 2001. Uavhengig av dette arbeidet kan jeg opplyse, som jeg også har gjort overfor Vestfold fylkeskommune, at vi i retningslinjene for ISF-utbetalinger for 2001 tar sikte på å bruke en kodingsfaktor som reduserer tapet for de fylkeskommuner hvor koding av rehabilitering ble betydelig lagt om fra 1997 til 1998. Jeg vil legge vekt på at saken raskt kan avklares og meldes tilbake til Vestfold fylkeskommune, og at det skal finnes løsninger som skal gi grunnlag for videreføring og fortsatt utvikling av Kysthospitalets viktige behandlingstilbud.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Jeg forstår selvsagt at dette er et spørsmål som ikke bare opptar Vestfold fylkeskommune, men alle som er opptatt av å sikre utviklingen av det viktige tilbud som leveres av Kysthospitalet. Så jeg vil i hvert fall gjøre mitt til at saken kan behandles så raskt som mulig i inneværende år, men det er litt vanskelig å gi detaljerte frister. Jeg har bedt det nyopprettede utvalget om å gå igjennom denne saken, og synes det er litt vanskelig her og nå å gi en helt klar frist for dette. Men jeg mener det vil være mulig å komme fram til en endelig konklusjon i inneværende år, all den tid dette gjelder både inneværende og neste år.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Svaret på dette er ubetinget ja. Jeg mener skolehelsetjenesten er et av de viktigste elementer i alt forebyggende helsearbeid – særdeles viktig. Som jeg sa, er det med ganske stor bekymring jeg ser at arbeidet i en del tilfeller er blitt for lavt prioritert. Det er den bekymring som er kommet til uttrykk fra Helsetilsynet så langt. Hvis det tilsyn som nå gjennomføres for inneværende år, bekrefter dette, er det åpenbart at vi må iverksette særskilte tiltak overfor kommunene for å styrke arbeidet. I den forbindelse vil jeg også se nærmere på den problemstilling som representanten Skogholt tok opp når det gjelder vertskommuner for skoler som dekker flere enn den kommunen hvor skolen ligger.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2000-10-25:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til helseministeren: «CatoSenteret i Son trues av nedleggelse. Samtidig ser vi at flere sykehus bygger ut egne rehabiliteringsavdelinger, hvor tilbudet vil koste det offentlige langt mer enn ved de private institusjonene. Årsaken er at sykehusene kan sende regningen for tilbudet i egen regi til staten gjennom ISF-ordningen. Mener statsråden dette er effektiv bruk av knappe økonomiske ressurser, og hva vil statsråden gjøre for å sikre en mer effektiv ressursbruk?»
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2000-10-25:
Jeg er glad for at det foreløpig er blitt en løsning for CatoSenteret, og ut fra den faglige kvaliteten CatoSenteret har som spesiell opptreningsinstitusjon, og den utveksling og det samarbeid de har med Sunnaas Sykehus når det gjelder kompetanse, mener jeg at CatoSenteret må få en godkjenning som opptreningsinstitusjon. Det er et stort behov for denne type rehabilitering. Det er også betryggende å høre at helseministeren er opptatt av å fremme en god arbeidsdeling mellom sykehusene og de private rehabiliteringsinstitusjonene, og at kapasiteten i sykehusene ikke skal komme til fortrengsel for de etablerte tilbudene, for det ville være en dårlig ressursutnyttelse. Når sykehusene velger å rehabilitere pasientene i egen regi, koster det opptil sju ganger mer pr. døgn enn i de private rehabiliteringsinstitusjonene. Ved at rehabiliteringsinstitusjonene tar seg av rehabiliteringen og sykehusene konsentrerer seg om behandling og pleie, får vi utnyttet ressursene best mulig. Mener ikke også helseministeren at dette er helsepolitisk mest riktig, og også at pasientene har best av å komme ut av sykehusmiljøet i en rehabiliteringsfase?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2000-10-25:
Jeg takker helseministeren for svaret. Det er svært lite dokumentasjon når det gjelder hvilken effekt rehabilitering ved de spesielle helseinstitusjonene, de offentlige rehabiliteringsavdelingene og opptreningsinstitusjonene har, og til hvilken pris. Jeg har lyst til å spørre helseministeren om han kan ta initiativ til en faglig og uhildet gjennomgang – altså en evaluering – av disse institusjonene, slik at vi får et samlet og mer helhetlig perspektiv og en oversikt over rehabiliteringstilbudet. Jeg er sikker på at det finnes fagmiljøer som kan foreta en slik evaluering, slik at en kan gi det best mulige tilbud til pasienten, som også er samfunnsøkonomisk best mulig.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-10-25:
Jeg skal få stille den ærede helseminister følgende spørsmål: «Stortinget har vedtatt en opptrappingsplan for psykiatrien, men Oslo kommune synes ikke å ville følge denne planen. Nedlegginger av avdelinger og poster ved Gaustad sykehus fortsetter, og denne gangen er det avdelingen for dobbeltdiagnoser, altså rus og psykiatri, som skal legges ned. Tidligere er Kastanjebakken nedlagt. Skjer dette i henhold til en av departementets godkjente psykiatriplaner for Oslo kommune?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-10-25:
Jeg takker statsråden for et vel gjennomarbeidet svar, som jeg synes var positivt. Det jeg vil si i tillegg, er at det forbauser meg at Oslo kommune ennå ikke har levert fra seg en psykiatriplan, slik alle kommuner er pålagt, og som de fleste har fulgt opp. Det er god grunn for departementet til å følge nøye med i hva som foregår i Oslo kommune når det gjelder helseproblematikken generelt. Behandling av pasienter med dobbeltdiagnoser er meget komplisert. De må i utgangspunktet ha et lengre institusjonsopphold før de kan slippes løs på en poliklinisk behandling. Jeg vil spørre helseministeren om det kunne være en tanke å anmode Statens helsetilsyn om å se spesifikt på denne planen om å nedlegge avdelingen for dobbeltdiagnoser på Gaustad, for det er særdeles viktig at disse menneskene får en god hjelp i startfasen av sin behandling og rehabilitering.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-10-25:
Jeg takker igjen for svaret. De signaler jeg har mottatt når det gjelder Tøyen DPS, som skal overta disse pasientene, går på at dette har senteret verken faglig kapasitet eller bemanningskapasitet til å gjøre. Dermed antar man at disse pasientene blir skadelidende. I offentlig forvaltning er det jo dessverre vanskelig å få fagfolkene på banen fordi de har sterke taushetsbelagte pålegg fra sin arbeidsgiver, slik at det er vanskelig å få ekte og god opplysning. Men jeg tror departementet skal ofre rimelig god tid på hva Oslo kommune foretar seg også innen denne delen av vår helsesektor.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-10-25:
Jeg skal få lov å stille et nytt spørsmål til den ærede helseminister: «Telemark sentralsjukehus har som det eneste sentralsykehus i landet etablert en egen palliativ sengeenhet med kompetanseteam for langtkommende kreftpasienter. Hvordan kan statsråden medvirke til å sikre driften av denne enheten også i år 2001?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-10-25:
Jeg takker igjen helseministeren for et positivt svar. Det er hyggelig å stille spørsmål til helseministeren i dag. Jeg skal ikke foreta noen saksbehandling over talerstolen her. Jeg bruker saken fra Telemark på prinsipielt grunnlag fordi vi alle er enige om viktigheten av å få etablert smertestillende og palliative enheter ved alle de største sykehusene i landet. Behovet for smertebehandling er dessverre stadig økende etter hvert som kreften bryter ned flere og flere. Etter svaret som helseministeren nå gav, skal jeg nøye meg med ett oppfølgingsspørsmål: Vil departementet og helseministeren vurdere om man kan få denne behandlingen inn i DRG-systemet, slik at man hele tiden har en forutsigbarhet når man etablerer slike avsnitt? Det ville være en katastrofe om man måtte legge ned dette tilbudet neste år på grunn av dårlig økonomi.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til helseministeren: «Norske snusbokser har en advarsel fra Sosial- og helsedepartementet om at snus er kreftfremkallende og alvorlig helseskadelig. Den svenske Socialstyrelsens rapport 1997:11 viser at det ikke finnes en sikker sammenheng mellom snus og kreft. I Sverige har myndighetene besluttet å fjerne advarselsmerkingen på snusboksene. Effektivt folkehelsearbeid er avhengig av vitenskapelig holdbar informasjon fra myndighetene. Hva vil statsråden gjøre for å sikre at departementet gir korrekt informasjon om snus?»
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Jeg vil få takke statsråden for svaret. Jeg er noe overrasket over at Statens tobakksskaderåd og departementet overser resultatene fra forskningen i Sverige på dette området. Med bakgrunn i dette arbeidet har de svenske myndighetene besluttet å endre dagens regler for merking av snus, altså fjerne merkingen om at snus er kreftfremkallende. Jeg vil også få vise til en rekke studier foretatt av professor i odontologi ved Universitetet i Oslo, Tonny Axell. Hans konklusjon er at det ikke er noen sammenheng mellom bruk av snus og kreft. Jeg er opptatt av at effektivt folkehelsearbeid skal være avhengig av vitenskapelig holdbar informasjon. Har statsråden ingen tiltro til resultatene fra den forskningen svenskene har foretatt på dette området? Og mener statsråden at svenske myndigheter overser den påståtte kreftfaren i sitt aktive arbeid i forhold til EU for å endre dagens regler for merking av snus?
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Jeg vil få takke for svaret. Jeg er glad for at statsråden i sitt første svar uttalte bl.a. følgende: «Dersom direktiv med et slikt innhold blir vedtatt, vil også Norge måtte endre regelverket i samsvar med dette.» Jeg er kjent med at Sosial- og helsedepartementet den 4. oktober sendte et brev til EU, til Cathrine Steinsland, om advarselsmerking på snusbokser med tanke på det svenske initiativet. I det brevet går det klart fram at departementet iallfall ikke ønsker å etterkomme eller være positiv til et samarbeid med svenskene for å få en slik merking av snusboksene. Mitt tilleggsspørsmål til statsråden må da bli: På hvilken måte vil statsråden følge opp det foreslåtte endrede EU-direktivet og eventuelt være med på å påvirke det endelige direktivet?
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Jeg skal få stille følgende spørsmål til helseministeren: «Ved flere av våre videregående skoler har man en mangelfull skolehelsetjeneste, eller et totalt fravær av en slik tjeneste. Hva kan statsråden gjøre for å sikre våre videregående skoler en best mulig skolehelsetjeneste?»
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Jeg vil få takke statsråden for et positivt svar. Det er viktig at alle videregående skoler har tilgang til skolehelsetjenesten. For få dager siden hadde flere av oss et besøk av ungdommens fylkesting i Hedmark. De var opptatt av at skolehelsetjenesten var mangelfull ved flere videregående skoler. Kommunene har ansvaret for skolehelsetjenesten. De videregående skolene dekker flere kommuner enn den kommunen skolen er etablert i. Vertskommunen synes kanskje det er urimelig å bære alle kostnadene på vegne av de øvrige kommunene som sogner til skolen. Jeg tror dette kan være en årsak til mangelfull skolehelsetjeneste ved noen av våre videregående skoler. Kommunene burde kanskje fordele utgiftene. Jeg er glad for det felles tilsyn som er iverksatt, og som vil bli gjennomført i løpet av inneværende år. Hvis oppsummeringsrapporten ikke er tilfredsstillende, vil da statsråden ta et initiativ overfor kommunene, eventuelt regionene, for å få en best mulig helsestasjons- og skolehelsetjeneste til en gruppe som er svært avhengig av denne tjenesten?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2000-10-25:
Jeg vil få lov til å stille følgende spørsmål til helseministeren: «Søknad om pliktmessig refusjon av giktmedisinen Celebra ble sendt 30. mars 2000, og ved prisgodkjennelse 15. juni 2000 startet fristen for saksbehandlingen av refusjonssøknaden å løpe. Foreløpig har legemiddelforvaltningen ikke gitt svar på denne søknaden, på tross av at fristen, som i henhold til EØS-reglene er på 90 dager, er overskredet med én måned. Hvordan ser statsråden på at Norge på denne måten bryter med EØS-reglene om saksbehandlingstid, og når vil et svar foreligge i denne saken?»
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2000-10-25:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er gledelig at statsråden nå vil følge opp dette, særlig det som gjelder behandlingstid. Celebra er en ny giktmedisin med langt mindre bivirkninger enn tradisjonell behandling. Svært mange revmatikere er utsatt for bivirkninger av tradisjonelle medisiner. I Norge er det ca. 250 000 revmatikere. Revmatikerforbundet hevder i en nylig utsendt pressemelding at hele 12 pst. av disse pasientene får magesår, og at 120-150 årlig dør på grunn av bivirkningene fra tradisjonelle medisiner. Synes helseministeren det er riktig at norske revmatikere må vente på refusjon for nye effektive legemidler på grunn av forsinkelser relatert til nye forvaltningsrutiner som skyldes innføringen av et nytt legemiddelregelverk?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2000-10-25:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg bet meg også merke i i det forrige svaret fra statsråden at hvis departementet godkjente dette, kunne man eventuelt se på dette i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for 2001. Personlig håper jeg nå at dette svaret kommer så raskt at det kan være mulig å få dette til på et tidligere tidspunkt – det er selvfølgelig opp til statsråden om det vil la seg gjøre – men rett og slett av hensyn til at norske revmatikere og de pasientene som sliter med disse problemstillingene i dagliglivet, både med risikoen for alvorlige bivirkninger som kan medføre dødsfall, og ikke minst de som får magesår som bivirkning av tradisjonelle medikamenter, kan få mest mulig hjelp i hverdagen til å få det bedre. Så jeg håper statsråden følger opp dette. Jeg er rimelig trygg på at han gjør det, og ser fram til at denne saken blir framlagt.
Karin Lian (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Jeg har følgende spørsmål til helseministeren: «Kysthospitalet i Stavern er et fylkeskommunalt spesialsykehus for rehabilitering av pasienter med komplekse tilstander. En justering av regelverket for innsatsstyrt finansiering som ble foretatt av Bondevik-regjeringen for inneværende år, gir Kysthospitalet en inntektsreduksjon fra nær 30 mill. kroner i 1999 til ca. 8. mill. kroner i 2000 for tilnærmet samme aktivitetsnivå. Ser statsråden noen mulighet for aktivt å bidra til å forhindre at tilbudet i Helseregion Sør reduseres?»
Karin Lian (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Jeg er svært glad for det positive svaret jeg nå fikk, for helseministeren gir her klare signaler om muligheten for framtidig drift ved Kysthospitalet i Stavern. Omleggingen av regelverket har gitt betydelige negative utslag for Kysthospitalet, slik helseministeren bemerker i sitt svar. Befolkningen i Helseregion Sør vil nå få muliggjort at spesialsykehuset i framtiden kan bli det det er planlagt for. Etter ombyggingen for noen år siden framstår Kysthospitalet nå som et nytt sykehus med mer enn dobbel kapasitet, med nytt behandlingstilbud og en registreringspraksis som medisinsk og administrativt gjenspeiler faktisk aktivitet. Mitt tilleggsspørsmål er: Hvor raskt kan Vestfold fylkeskommune få en endelig tilbakemelding om når de kan få sine penger for inneværende år? Og kan det bli mer forutsigbare regler for framtidig planlegging?
May Britt Vihovde (Venstre), 2000-10-25:
Eg tillèt meg å stilla følgjande spørsmål til samferdslesministeren: «Hordaland fylkeskommune fekk 18. oktober 2000 nei frå Samferdsledepartementet på søknaden om statleg medverknad til eit spleiselag for kollektivsatsing på Kokstad/Sandsli i Bergen. Kommunen og fylket får beskjed om å ordna opp sjølve. Dette skjer trass i at ein samla samferdslekomite i budsjettbehandlinga for inneverande år bad Samferdsledepartementet leggja opp til at tenlege kollektivløysingar kan iverksetjast. Kva har statsråden gjort for å følgja opp denne samrøystes merknaden?»
May Britt Vihovde (Venstre), 2000-10-25:
Situasjonen ved Sandsli/Kokstad er litt spesiell. Den har sjølvsagt oppstått på grunn av manglande planlegging av Bergen kommune, men òg staten er ansvarleg for dette, fordi staten ved Hordaland vegkontor måtte sjå kva som ville skje av trafikkutvikling i dette området. Derfor har staten eit medansvar. Statsråden sa at dei midlane som ligg inne i Nasjonal transportplan og i budsjettet retta mot investeringstiltak, følgjer opp Stortingets intensjon. Men eg meiner at Stortingets intensjon òg var å sjå på strakstiltak, og då gjeld det òg prosjekt, direkte tilskot til dette. Nå har jo Regjeringa føreslått å avvikla ein del av desse tilskotsordningane. Ser ikkje statsråden at det er behov for å halda på desse tilskotsordningane for å imøtekomma òg slike situasjonar som oppstår her?
May Britt Vihovde (Venstre), 2000-10-25:
Grunngjevinga for at Regjeringa ønskjer å avvikla desse tilskotsordningane, er at ein ser at dei kanskje blir brukte som direkte driftstilskot til ein del kollektivtiltak. Men det er jo her tale om kollektivtiltak, prosjekt der ein ser på om ein kan vidareutvikla det tilbodet som ein har, så det er eit viktig tilskot å ha der det er, sjølv om det kan gå direkte til driftstilskot. Ser ikkje statsråden dei store problema som er i Bergen med trafikkavvikling? Det er nedskjeringar og prisauke, ein får moms, og ein får konjunkturavgift, noko som gjer at fylkeskommunen fremjar forslag om store prispåslag på kollektivtrafikken i Bergen. Me veit at Hordaland fylkeskommune har eit underskot på 300 mill. kr, og fylkeskommunen har store problem med å greia sine forpliktingar. Ser ikkje staten at Bergen og Hordaland har så store behov at staten kanskje må gå inn og auka sin del i kollektivsatsinga?
Terje Moe Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2000-10-25:
Brevet fra Samferdselsdepartementet av 18. oktober 2000 som det er vist til, gjelder svar på søknad fra Hordaland fylkeskommune om bevilgning fra tilskuddsordningen for rasjonell og miljøvennlig transport på 40,5 mill. kr til gjennomføring av tiltak i Bergen. I brevet fra departementet ble søknaden fra Hordaland fylkeskommune avslått som følge av at omfanget falt utenfor rammene og formålet med ordningen. Dette gjelder både i forhold til bevilgninger og tidsperspektiv. Det var på forhånd tatt kontakt med fylkeskommunen for om mulig å tilpasse søknaden innenfor rammene uten at dette viste seg mulig. Årets bevilgning på i alt 21 mill. kr er derfor prioritert kollektivtiltak i Vest-Agder, Hedmark, Oslo og Sør-Trøndelag. I St.prp. nr. 1 for 2000-2001 er det over vegbudsjettet foreslått å sette av 75 mill. kr til kollektivtiltak i Hordaland i 2001, hvorav 60 mill. kr finansieres av bompenger. Midlene vil i helhet gå til tiltak innenfor storbyområdet. En vesentlig del av midlene ventes å gå til kollektivtrafikktiltak i Kokstad/Sandsli-området. Dette er i tråd med samferdselskomiteens merknader i forbindelse med behandlingen av budsjettet for 2000, jf. Budsjett-innst. S. nr. 13 for 1999-2000. Endelig fordeling av kollektivmidlene i 2001 vil bli avklart i tilknytning til arbeidet med å utarbeide ny bompengeavtale for 2001.