Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2016-10-20:
Jeg har planlagt å komme på 50-årsfeiringen til Norsk olje og gass, for det er jo ingen tvil om at norsk oljevirksomhet gjennom alle de tiårene de har holdt på, har bidratt til enorm norsk rikdom. Det er det som gjør at min datter allerede var oljemillionær da hun ble født. Samtidig er det ingen tvil om at vi, som norske politikere, har hatt problemer med å ta inn over oss at disse oljemilliardene har hatt en pris. Det er noen som betaler prisen for at vi tjener oss steinrike på olje, og det er alle de folkene som rammes hardest av klimaendringene. Det har vært et slags skisma i norsk politikk, altså, når de har vært hos Natur og Ungdom, har de blitt stilt spørsmålet: Bidrar olje og gass til klimaendringer? Er klimaendringene farlige? På begge de to spørsmålene svarer norske politikere ja, men når de får spørsmålet: Bidrar norsk olje og gass til farlige klimaendringer, sliter ofte norske politikere med å svare ja på det. Selvsagt gjør de det, og vi må ikke lure oss selv til å tro noe annet. Derfor tror jeg at 100-årsjubileet til Norsk olje og gass kommer til å bli betydelig mer dempet enn 50-årsjubileet, for det er ingen tvil om at norsk olje og gass vil bli nødt til å fases ut hvis vi skal være i nærheten av å nå de målsettingene vi har satt oss. En annen ting som har gjort norsk olje- og gassindustri sårbar, er det faktum at vi på mange måter har gitt frie tøyler til oljeindustrien til selv å bestemme tempoet i sin egen utvikling. Det var en periode et forsøk på å gjøre det motsatte, men det ble sluppet fri. Og selv i en situasjon der offentlige utredninger som Holden-utvalget, som pekte på at det vil komme en omstilling, at det vil være behov for å holde igjen på tildeling av nye letearealer, at det vil være smart hvis vi skal få til en fornuftig omstilling uten en for hard landing, så klarte ikke den norske regjeringen å gjøre det, men har i stedet hatt tut og kjør. Også denne regjeringen her har hatt tut og kjør på tildeling av nye letelisenser i oljesektoren. Det bidrar til at når vi først får en krise, så er den hard for norsk oljeindustri. Jeg har stor medfølelse med alle de folkene som nå går arbeidsløse, og jeg mener at det eneste fornuftige i en slik situasjon er å flytte fokuset: Vi bør la være å ha de 20 mrd. kr i oljesubsidier som vi har gjennom de gunstige ordningene for oljesektoren; de burde vi i stedet ha skiftet over til nye næringer. Men næringsministeren har gjort det motsatte, for hun har jo kuttet i de pengene som har ligget til offshore vindsatsing fra Statkraft. De har hun kuttet – fjernet – i forbindelse med årets budsjett, og har kuttet hele satsingen på fornybar energi i Norge etter 2021 og sågar gjort det samme i utlandet. Så omstillingen ser vi ikke så mye til. Så til debatten, til det som er dagsaktuelt, det helt konkrete med konkurransesituasjonen i den situasjonen vi er i i dag: Der må jeg innrømme at jeg synes at debatten har vært lite konkret med tanke på politiske tiltak. Jeg er enig med dem som sier at det ikke er logisk at ansvaret for Statoil ligger i Olje- og energidepartementet, mens ansvaret for Statkraft ligger hos næringsministeren. Men jeg tror ikke man får noen store endringer på dette hvis en flytter Statoil over til næringsministeren, det er liksom ikke det som skal til. Men jeg har ett konkret forslag, eller egentlig to, og det er følgende: Regjeringen og staten er største eier i Statoil, og i tillegg har regjeringen ansvaret for å sette rammer i forbindelse med plan for utbygging og drift. Norsk olje og gass og norsk leverandørindustri har i fellesskap utviklet en haug med standardkontrakter – jeg har dem her på mobiltelefonen min. Det beste en kan gjøre for å sørge for ikke å skvise leverandørindustrien, er å tvinge oljeselskapene til å benytte seg av de standardkontraktene. For det er skvisingen av vilkårene i de standardkontraktene som setter leverandørindustrien i en så mye dårligere situasjon og gjør det mulig for oljeindustrien og for Statoil og for andre å presse dem i den situasjonen vi har i dag. Så det konkrete rådet mitt til Monica Mæland er altså følgende to ting: Still krav i alle nye planer for utbygging og drift om at standardkontraktene som er fremforhandlet av leverandørindustrien og Norsk olje og gass, skal benyttes. Det andre er: Gå til generalforsamlingen til Statoil og si: Vi legger som et premiss for det videre arbeidet til Statoil at standardkontraktene som er fremforhandlet med leverandørindustrien, benyttes. Det vil bidra til bedring.