Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2011-12-12:
I Norge har det vært stor politisk enighet om grunnprinsippene for et omfattende velferdssystem. Det er viktig å sikre inntekt ved inntektsbortfall på grunn av sviktende helse, og det er viktig å sikre helse- og omsorgstjenester for alle. Norsk økonomi gir oss gode muligheter til å sikre gode velferdsordninger. Samtidig kan det være utfordringer knyttet til finansieringen av fremtidens velferdssamfunn. Fremskrittspartiet mener det er avgjørende at folk oppfatter at velferdsøkonomiske ordninger kommer dem som trenger det, til gode, og at de ikke misbrukes av folk som kan klare seg selv. Hvis ordningene oppfattes som selvvalgte i praksis, vil det være vanskelig å sikre oppslutning om ordningene. Fremskrittspartiet konstaterer at det har vært en betydelig vekst i antall mottakere av uføretrygd de siste 30 årene. I 1980 var det i underkant av 160 000 stønadsmottakere, mens antallet i første halvår i år var økt til 303 000. Tar vi utgangspunkt i regjeringens forslag til statsbudsjett for 2012, fremkommer det at utgiftene til uføreytelser utgjør om lag 20 pst. av utgiftene til folketrygden. Tilsvarende tall fra 1980 var 12,6 pst., og det forventes en samlet utbetaling til uføretrygd i 2012 på 58,7 mrd. kr, mens hvis vi sammenligner – selv med G-regulering – tallene fra 1980, utgjør de 17,6 mrd. kr. Fremskrittspartiet er sterkt bekymret for den økende andelen mennesker som forlater arbeidslivet og går over på varig uføretrygd. Fremskrittspartiet vil videre understreke at personer som på grunn av sykdom, skade eller lyte, og som ikke er i stand til å delta i arbeidslivet, skal gis en inntektssikring fra samfunnet som gjør det mulig å leve et verdig liv. Fremskrittspartiet deler mange av regjeringens forslag til ny uføretrygd, og vi ønsker også å gi honnør til regjeringen for at man tar en del gode, fornuftige og fremtidsrettede grep i utformingen av ny uføretrygd. Likevel har også Fremskrittspartiet valgt å komme med en rekke forslag til endringer i regjeringens opprinnelige forslag. La meg da få lov til å understreke hvilke prinsipper Fremskrittspartiet har lagt til grunn, i form av sin tenkning rundt uføretrygden. For det første mener vi at det må alltid lønne seg å arbeide. Det tror jeg ikke det er stor uenighet om i det hele tatt i dette huset. I tillegg foreslår vi at ingen under 40 år skal gis varig uføretrygd, med mindre det er helt åpenbart at de aldri kan få mulighet til deltakelse i arbeidslivet. Vi mener at de unge i stedet skal ha en sammenhengende støtte og tålmodig innsats i et utviklingsløp. Personer som på grunn av skade eller sykdom ikke kan arbeide, skal selvfølgelig, som jeg sa i sted, ha en god inntektssikring i den nye uføretrygdordningen, også slik Fremskrittspartiet ser det. Den samlede ytelsen mener Fremskrittspartiet ikke skal overstige tidligere lønnsnivå. Behovet skal kunne etterprøves med jevne mellomrom. Med det mener Fremskrittspartiet at det også må åpnes for å gi adgang til å gradere uføretrygd bedre og mer fleksibelt enn det regjeringen legger opp til, og at man også må kunne revurdere uføregraden hvis nye situasjoner oppstår som tilsier at det er fornuftig. Vi ønsker at det skal være en minsteytelse for dem som ikke har lønnsinntekt, eller som har hatt for lav inntekt til at det gir opptjening av minstenivået, på et nivå som det går an å leve av. Jeg har lyst til å kommentere en del av våre forslag. La meg begynne med forslaget om at ingen under 40 år skal tilbys varig uføretrygd, med mindre det er helt åpenbart at de ikke kan komme tilbake til arbeidslivet. En av mine hverdagsforbilder er Steffen Johansen, 21 år fra Nord-Trøndelag, fra Røyrvik kommune. Jeg har bare lyst til å vise fremsiden av Namdalsavisa fra desember i fjor. Den viser Steffen, som etter en ulykke ble lam fra brystet og ned, men fortsatt hadde en drøm om å bli hjullastersjåfør. Han valgte å fortsette utdanningen sin. Han oppsøkte på egen hånd ulike firmaer for å se om han kunne få lærlingplass. Utfordringene var mange med tanke på at det aldri før hadde vært en situasjon der en slik elev skulle praktisere et yrke som hjullastersjåfør. Det hadde aldri før blitt ombygget en hjullaster i Norge for personer som var lamme fra brystet og ned. Steffen møtte på mange problemer, men ga seg som sagt ikke. Til slutt fikk han kontakt med Glømmen Entreprenør i Namsos, et firma som ikke har IA-avtale, og som møtte mange store utfordringer fordi man ikke fikk tilrettelegging av hjullasteren finansiert av Nav. Det gjorde at firmaet selv tok en del av kostnadene, samtidig som fylkeskommunen gikk inn og garanterte for en del av det økonomiske. Det resulterte i at Steffen fikk gjennomført lærlingkontrakten sin, og han har gjort jobben på en utmerket måte. Jeg har vært så heldig og selv hatt gleden av å møte Steffen på arbeidsplassen, der han stortrives, og der han gjør en kjempeinnsats i sin hjullaster, selv om han er lam fra brystet og ned. Alternativet til Steffen var uføretrygd, en uføretrygd han i utgangspunktet ikke ville ha, fordi han vil delta i arbeidslivet. Jeg er ganske overbevist om at det er mange ungdommer under 40 år som er i Steffens situasjon, som med litt mer tilrettelegging, med et eget program der man følger dem tett opp og legger til rette, kan gi dem muligheten til å få realisert sin store drøm, nemlig å delta i arbeidslivet. Derfor har Fremskrittspartiet valgt å gå inn på det prinsippet. Jeg har også lyst til å kommentere noen av de andre forslagene som Fremskrittspartiet har kommet med i innstillingen. Men først har jeg lyst til å ta frem en del av de tallene som de av oss som var på årskonferansen til Arbeidsgiverforeningen for Vekstbedrifter –ASVL – fikk, der noen masterstudenter fra Norges Handelshøyskole hadde gjort en meget spennende og interessant masteroppgave om å se på effekten ikke bare når det gjelder varig tilrettelagt arbeid – VTA – men også når det gjelder restarbeidsevne og uføregrad. Hva er det som kommer frem i den masteroppgaven? Jo, at det er viktig at uføregrad gjenspeiler faktisk arbeidsevne. I statsbudsjettet for 2010 hadde 24,1 pst. av dem som var helt uføre, en gjennomsnittlig arbeidsinntekt på 0,66 G. Det vil si over det fribeløpet som regjeringen har lagt opp til. Det viser også, synes Fremskrittspartiet, at det er fornuftig å ha et litt høyere fribeløp, nettopp fordi de med lav restarbeidsevne da får muligheten til å utnytte sin restarbeidsevne fullt og helt. Det som vil være resultatet for mange av disse, er at skattesystemet vil begynne å slå inn etter at man har passert friinntektsgrensen på 0,40 G. Det betyr at den restarbeidsevnen man har på de siste 0,26 G, vil være langt mindre økonomisk lønnsom å utnytte. Det synes jeg er uheldig for den gruppen. Jeg er klar over at Stortinget og komiteen har gjort endringer i avkortingssystemet for de med lav inntekt, noe som er positivt. Men fortsatt vil det for denne gruppen kanskje ikke være så attraktivt å utnytte hele sin restarbeidsevne. Det synes jeg er uheldig. Derfor har Fremskrittspartiet valgt å foreslå et fribeløp på 0,75 G. Fremskrittspartiet mener det er viktig å legge til rette for dem som har ytelse for uførhet. Vi skal huske på at vi her snakker om folk som i utgangspunktet ikke kan delta i arbeidslivet, folk med sterke handikap, folk med alvorlige funksjonshemninger, og kanskje også kroniske sykdommer. Da er det viktig at det blir lagt til rette for disse menneskene, at de får en god ytelse som gjør at de kan ha et verdig liv. Derfor ønsker Fremskrittspartiet å øke ytelsene til unge uføre og fremmer også forslag om det. Samtidig ønsker vi å fjerne avkortingen ut fra sivilstand for alle uføretrygdede. Fremskrittspartiet har som kjent helt siden 1989 gått inn for å fjerne avkortingen for gifte og samboende pensjonister og mener at det samme også må gjelde for uføretrygdede. For meg er dette litt spesielt og litt underlig, for i regjeringens opprinnelige forslag med hensyn til det som også var endringer som ble gjort i komiteen, var dette med differensiering av sivilstand i utgangspunktet ikke tatt med i lovforslaget. Det var noe som kom inn – i alle fall sånn som jeg ser det, muligens tar jeg feil – for den gruppen på slutten, hvis man leser lovteksten. Men uansett er Fremskrittspartiet klar på at man ikke ønsker en differensiering av sivilstand når det gjelder ytelsene. I tillegg har vi sett at det har vært en stor debatt knyttet til barnetillegget, som var en av debattene som i stor grad pågikk i media før uføremeldingen ble lagt frem. Fremskrittspartiet synes det har vært uheldig det vi har sett en del eksempler på tidligere, der summen av uføreytelser og tilleggsytelser har vært høyere enn det de tidligere hadde i inntekt. Det har også vært en del av kritikken mot systemet, at det har vært vanskelig å få stimulert folk tilbake til arbeid fordi man kanskje ikke hadde like mye igjen for å gå tilbake til arbeidslivet. Derfor mener vi det er viktig og riktig, som også Uførepensjonsutvalget peker på, at man burde sette en øvre grense for hvor mye man kan ha til sammen når det gjelder uføreytelse og tillegg, oppimot det man tidligere hadde i inntekt. Der foreslår Fremskrittspartiet en grense på 80 pst. Samtidig er Fremskrittspartiet også glad for at regjeringen foretar en opprydding når det gjelder den debatten som var tidligere, om trygdetid, og at man er klar på at trygdetiden skal være 40 år. Fremskrittspartiet støtter den beslutningen. Men det som vi synes er litt underlig, er at hvis man kommer til Norge, jobber i Norge og har en trygdetid på 19 år, får man med seg 19/40-deler ut av Norge, hvis man velger å reise ut av Norge. Er man her i over 20 år – altså ett år lenger – får man også med seg fremskrivningseffekten og full uføreytelse ut av Norge. Fremskrittspartiet mener at det hadde vært mye mer rettferdig, logisk og fornuftig når man innfører en trygdetid, å sette maks trygdetid på 40 år, og at det er den faktiske trygdetiden du kan ta med deg ut i ethvert tilfelle. Vi håper, selv om det blir nedstemt i salen her i dag, at det er noe regjeringen i hvert fall kan vurdere og ta med seg videre. Vi vet at det kommer en større debatt knyttet til Brochmann-utvalget, og vi vet også at det vil komme tilpasningsregler i uføretrygden også frem til den vil bli implementert i 2015. Så vil jeg bruke de siste minuttene på et annet område som har vært utfordrende, nemlig levealdersjustering. Vi vet at når man har innført levealdersjustering i pensjonssystemet og hvis man da skulle skjerme uføretrygdede for levealdersjustering i sin helhet, vil det bety at mange som blir uføretrygdet, kan komme ut med en bedre alderspensjon enn en som jobber til han er 67 år i visse tilfeller. Det mener flertallet og det mener Stortinget er uheldig, for sånn skal det ikke være. Derfor innfører man levealdersjustering også for alderspensjonen til uføretrygdede. Man innfører samtidig også en skjerming som gjør at det i visse tilfeller kan skje at de som har gått på uføretrygd, kan få en bedre alderspensjon enn dem som jobber til de er 67 år. Fremskrittspartiet synes det er feil med hensyn til tankegangen om at det alltid skal lønne seg å jobbe. Så vil det være naturlig at den som har jobbet frem til 67 år, sitter igjen med litt mer i alderspensjon enn en som har vært uføretrygdet, i alle fall når man har det pensjonssystemet man har – det er noen av de store utfordringene med pensjonssystemet, og de utfordringene som levealdersjustering i seg selv problematiserer og skaper. Derfor er jeg veldig glad for at Fremskrittspartiet var det eneste partiet på Stortinget som gikk imot levealdersjustering. Vi fremmer på nytt forslag om at man fjerner levealdersjustering både for uføretrygdede og alderspensjonister, så man får et likt system, sikrer like ytelser, slik man hadde tidligere: om man var uføretrygdet eller var i jobb. De siste fem sekundene vil jeg benytte til å ta opp de forslag som Fremskrittspartiet har fremmet og som ligger i innstillingen.