Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-04-04:
Det å diskutere hvordan verdens unger skal kunne få en god utdanning er viktig. Det er viktig for landet, for selv om utdanning ikke automatisk gir økonomisk vekst, er det ingen land som har opplevd langsiktig økonomisk utvikling uten å investere i sin egen befolkning. Det er viktig for demokratiet, fordi kunnskap er makt, og ikke minst er det viktig for en rettferdig fordeling. Hvis du får tilgang til utdanning, uavhengig av hvor stor lommeboken til din far eller din mor er, er det viktig for å skape muligheter for ungene. Heldigvis er det sånn at flere og flere jenter og gutter i fattige land får utdanning i 2013 enn før, og norsk bistand bidrar til det. De fattige landene og de fattigste landene rykker stadig nærmere tusenårsmål nr. 2, skolegang til alle, og tusenårsmål nr. 3, likestilling i utdanningen. Det er bra. Norge bidrar til disse resultatene. Vi er blant verdens største givere til FNs arbeid for å oppnå tusenårsmål nr. 2 og den desidert største enkeltgiveren til UNICEFs fond for å sikre at jenter har like god tilgang til utdanning som gutter. Så her leverer vi godt. Denne uken publiserte Norad oppdaterte tall for norsk bistand i 2012. Der står det at Norge har doblet utdanningsbistanden over de siste ti årene, fra 855 mill. kr i 2002 til 1,6 mrd. kr i 2012. I 2011 gikk den samlede bistanden i verden ned for første gang siden 1997. Det var et utslag av den økonomiske tilbakegangen i giverlandene. Dette rammet også utdanningsbistanden. Den økte derimot fra givere som Norge, Danmark, Storbritannia og Tyskland. Til sammen utbetalte Norge over 16 mrd. kr til utdanning i denne perioden. Det er solide bidrag som gjør en forskjell for fattige barn, og plasserer oss bra internasjonalt. Vi kan godt diskutere hvor stor andel av bistandsbudsjettet som bør gå til utdanning, men vi kan ikke gjøre det uten først å slå fast at norsk utdanningsinnsats er stor, god og viktig. La meg derfor først beskrive vår utdanningsinnsats og virkeligheten vi møter, i litt større detalj. Jeg er helt enig med representanten Eriksen Søreide i at arbeidet med tusenårsmålene ikke er over – det må fortsette. Det er jo en legg på to år fra vi oppnår ting til de rapporteres. Så hvordan det går i 2015, vet vi egentlig ikke før i 2017, men vi må stå på for å sørge for at tusenårsmålene på dette området blir nådd. Utfordringene er store og de er mange, både for utviklingslandene og for oss som er en stor giver. Fra 2008 til 2010 økte antallet barn i Afrika sør for Sahara som ikke fikk skolegang, med 1,6 millioner – altså kreves det fortsatt innsats. Men når det gjelder antallet barn som får utdanning – og som fikk utdanning i løpet av den perioden – er utviklingen også positiv. I Etiopia alene økte antallet barn på skolen med 8,5 millioner på ti år. Befolkningsveksten går imidlertid så fort i så mange utviklingsland at kapasiteten ved skolene ikke holder tritt. I Afrika sør for Sahara har befolkningen økt med 2,5 pst. omtrent per år siden årtusenskiftet. I Uganda, som har verdens yngste befolkning, er nå 80 pst. av innbyggerne under 30 år. Det er klart at det gir enorme utfordringer for en god del utviklingsland. En annen direkte årsak til manglende skolegang for mange barn i fattige land er krig og konflikt. Norsk bistand går til fred og forsoning, og det skal nettopp føre til at barn skal kunne gå på skole, foreldrene arbeide etc. Det å sørge for utdanning til unger som er i krigs- og konfliktområder og i sårbare stater, er en prioritert del av den norske utdanningsbistanden, for nettopp i disse områdene er ikke myndighetene selv i stand til å stille opp for ungene. Det blir altså feil å se økningen i antall barn uten utdanning kun som et resultat av mangel på finansiering, for situasjonen er sammensatt og innsatsen må settes inn på flere områder. Økonomisk utvikling er viktig, befolkningsveksten må reduseres, og uroligheter og krig påvirker ungers adgang til utdanning. Det at statene selv blir i stand til å sørge for og faktisk prioriterer utdanning for egen befolkning, er etter vår regjerings oppfatning helt fundamentalt for å lykkes med dette. Hva er det så som er utdanningsstrategien vår? Vi snakker da først og fremst om grunnutdanningen i denne sammenhengen, for det er det jeg oppfatter at representanten Eriksen Søreides interpellasjon handler om. All forskning viser at utdanning er den investeringen som lønner seg både for folkene det gjelder og for samfunnene. Vår mest sentrale utfordring i utdanningssamarbeidet er å bidra til at flere mennesker og flere land får del i den positive gevinsten som utdanning kan gi. Det er faktisk sånn at størstedelen av verdens fattige land nå bor i mellominntektsland. 70 pst. bor i mellominntektsland. Det stiller etter min oppfatning krav til ny tenkning. Hvis vi skal gjøre bistanden overflødig – det må jo være målet – må vi se på fordeling innenfor land i tillegg til mellom land, selv om de største forskjellene i verden fortsatt er mellom de rikeste landene og de fattigste landene. Som representanten vil høre mer om i morgen når jeg legger fram regjeringens fordelingsmelding, er regjeringen opptatt av at utviklingslandene må bli enda bedre til å finne ressurser og ta ansvar selv. Mer bistand til å øke skatteinntektene er noe av det vi gjør, og det oppfattet jeg egentlig at Høyres Peter Skovholt Gitmark var kritisk til da vi sist debatterte dette her på Stortinget. En mer rettferdig fordeling er det fundamentale instrumentet for varig utvikling, også på utdanningsfeltet. Regjeringen vil legge mer vekt på respekten for at menneskerettighetene skal være et kriterium for bistand fra Norge, og retten til utdanning er en sånn menneskerettighet. En rettighetsbasering av utviklingspolitikken betyr derfor at vi skal bidra til å sørge for at alle menneskers grunnleggende menneskerettigheter oppfylles. Her føler jeg at regjeringen har et enstemmig storting bak seg, med unntak av Fremskrittspartiet, som fra denne talerstolen har sagt at de er prinsipielle motstandere av å gi støtte til andre lands myndigheter så de kan satse bl.a. på utdanning. Det oppfatter jeg som underlig, for hvis vi ikke skal bidra med vår støtte til å gjøre statene i stand til å ivareta sine menneskerettighetsforpliktelser overfor egne innbyggere ved å bygge opp parallelle systemer, mener jeg at det vil være en feilslått utviklingspolitikk. Heldigvis ser vi allerede en positiv utvikling flere steder på utdanningsområdet. Selv blant de fattigste landene tar nå myndighetene mer ansvar. Tall fra UNESCO viser at offentlige utgifter til utdanning i Afrika sør for Sahara i snitt har økt med 5 pst. årlig fra 1990 til 2010. I Tanzania, som jeg besøkte sammen med kunnskapsministeren rett før påske, økte den tanzanianske regjeringen sin egen investering i utdanning fra omtrent 2 pst. av bruttonasjonalprodukt i 1999 til over 6 pst. av bruttonasjonalprodukt ti år senere. Det er sånn vi vil ha det. Det er den veien vi må gå. Landene må selv finansiere ungenes utdanning, og vår utviklingspolitikk skal i større grad rette seg inn mot å gjøre landene i stand til det. Folk er ikke dumme. Utviklingslandene er ikke dumme. De skjønner at de må investere i sin egen befolkning. Landene har altså ikke erstattet egen pengebruk på utdanning med bistand utenfra. Ifølge en rapport fra tenketanken Research for Development skyldes to tredjedeler av økningen i offentlige utgifter til utdanning i Afrika sør for Sahara fra 1999 til 2007 ikke bistand, men økte inntekter som følge av økonomisk vekst. Oppi dette er det riktig å si at det er store variasjoner, og representanten Eriksen Søreide viser til at mange land fortsatt er avhengige av bistand. Det vil mange land dessverre fortsatt være, men trenden er positiv. Norge skal støtte de landene som viser at de tar retten til utdanning på alvor. Vi skal fortsette å rette midler inn mot de mest utsatte gruppene av barn som ikke får skolegang fordi de bor i spesielt sårbare områder av verden. Blant de 20 landene som mottar mest utdanningsstøtte fra Norge i 2011, er ni rangert som sårbare stater. Unger i de landene skal vi prioritere også framover. De frivillige organisasjonene står spesielt sentralt i arbeidet der myndighetene ikke fungerer, eller i land som kommer fra konflikt. Personer med funksjonsnedsettelser og barn i situasjoner med krig og konflikt er overrepresentert blant dem som ikke vil få oppfylt sin rett til utdanning ved hjelp av tusenårsmålene, og derfor er det å sørge for universelle mål ekstremt viktig. I år bevilget regjeringen og Stortinget 75 mill. kr ekstra til de frivillige organisasjonenes arbeid med barn i krig og konflikt, og dette feltet prioriterer vi i det internasjonale samarbeidet også. Skolegang handler ikke bare om plasser, men det handler også om kvaliteten i skoletilbudet. Når vi nå arbeider med nye utviklingsmål i post 2015-agendaen, vil jeg ha mer oppmerksomhet om innholdet i undervisningen. Nettopp det at vi har opplevd en stor vekst i antall plasser, er oppnådd bl.a. ut fra en slags tellekantmetode – du dytter flere folk inn i klasserommet – men det fører ofte til at det i andre enden er flere mennesker som ikke kan lese og skrive, selv om de har gått mange år på skole.