Erna Solberg (Høyre), 2004-02-11:
La meg begynne dette svaret som jeg har begynt mange svar på spørsmål på utlendingsfeltet tidligere. Jeg vet at representanten Simonsen er kjent med at det er Utlendingsdirektoratet og Utlendingsnemnda som behandler utvisningssaker og andre saker etter utlendingsloven. Verken departementet eller jeg har anledning til å gripe inn i behandlingen av slike saker. Jeg har full tillit til at direktoratet og nemnda foretar en forsvarlig behandling av de relevante fakta i sakene innenfor dagens lovverk. Det betyr at jeg ikke har lyst til å gå inn i en eksemplifisering basert på enkeltsaker. Derimot har jeg lyst til å si litt om hva som er det generelle arbeidet vårt i forbindelse med utvisningsregler. Utvisningsreglene er slik at utlendinger som dømmes for forbrytelser med en viss nedre strafferamme, kan utvises. Det er imidlertid også et vilkår at utvisningen ikke utgjør et uforholdsmessig tiltak overfor utlendingen selv eller dennes familie. Den straffbare handlingen og alvorsgraden av denne skal altså veies opp mot en vurdering av vedkommendes tilknytning til Norge. Momenter som tillegges vekt i denne vurderingen, er bl.a. om utlendingen har kommet til Norge i ung alder, hvor lenge utlendingen har bodd i Norge, om utlendingen har ektefelle, barn eller annen familie i Norge som de har kontakt med, om utvisning vil medføre familiesplittelse, og hvilken tilknytning utlendingen har til hjemlandet. Det er noen spesielle begrensninger. I saker hvor utlendingen er født i Norge, og senere har hatt fast bopel her, kan vedkommende etter loven ikke utvises. Dersom utlendingen kom til Norge som barn, og i tillegg har bodd lenge i Norge, vil alvorsgraden i den eller de straffbare forhold vedkommende er dømt for, måtte være betydelig før utlendingsmyndighetene reagerer med utvisning. En av grunnene til dette er at det norske samfunn må ta et større ansvar for vedkommendes kriminelle løpebane når utlendingen har hatt sin barndom i Norge. Norske myndigheter har også på dette området forpliktelser etter internasjonale regler, herunder bl.a. Den europeiske menneskerettighetskonvensjon og FNs barnekonvensjon, som nå er inkorporert i norsk rett. Denne forholdsmessighetsvurderingen arbeider departementet nå med. Den finnes i dag ikke forskriftsregulert. Vi arbeider med et forsøk til endring i utlendingsforskriften, som innebærer at vi også skal lage en forskrift med klare reguleringer – forholdsmessighetsvurderinger. Bakgrunnen for det er at vi jobber med å bedre situasjonen for personer som er utsatt for vold og trakassering av utlendinger som vurderes utvist. Blant annet kan forholdsmessighetsvurderingen her slå feil vei i forhold til dem som er ofre. Derfor vil det i forholdsmessighetsvurderingen spesielt bli lagt vekt på om utlendingen utgjør en trussel mot noen i Norge. Forslaget vil bli sendt ut på høring i løpet av kort tid. På bakgrunn av de samme hensyn har Regjeringen også foreslått å senke den nedre strafferamme for utvisning. Det er et forslag som har vært ute på høring. Dette vil bl.a. gjøre det enklere å utvise utlendinger som er dømt for brudd på besøksforbud og for legemsfornærmelse, som henger mye sammen med familievold. Disse sakene vil vi følge opp i en odelstingsproposisjon som vil bli oversendt Stortinget i løpet av våren. Når det gjelder spørsmålet om gjentatte brudd, vil dette også være regulert i forhold til forholdsmessighetsvurderingen. Jeg vil se om det er godt nok regulert i den forskriften om forholdsmessighetsvurdering som vi nå arbeider med. Men vi kan altså ikke komme unna at noen personer – enten fordi de er født her, men ikke har norsk statsborgerskap, eller fordi de har bodd her lenge – faktisk vil kunne ha vært med på betydelig kriminell aktivitet uten at vi vil kunne utvise dem. Det kan meget klart være i grenseland når det gjelder internasjonale konvensjoner.