Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2017-04-25:
Arbeiderpartiet ønsker at sammendraget fra Riksrevisjonens rapport om Forsvarets og politiets innsats med å sikre kritisk infrastruktur i Norge blir avgradert, slik at sammendraget som oppsummerer vurderingene, kan debatteres åpent og ærlig, slik at lærdommene om hva som ikke er gjort, og hva som må gjøres bedre, kan diskuteres åpent og ta sin plass i samfunnsdebatten som det fortjener, og slik at ikke bare regjeringen og departementene kan lære, men at vi alle kan trekke lærdommer av hva moderne samfunnssikkerhet krever av oss. Det har – og det er verdt å dvele ved dette – vært bred enighet om behovene for denne åpenheten og om behovet for avgradering. Det har vært holdningen til en samlet kontrollkomité, det har vært holdningen til et samlet presidentskap, og det har vært holdningen til de som har utført revisjonen og skrevet sammendraget, et samlet kollegium i Riksrevisjonen, for øvrig av personer med veldig bred erfaring fra dette hus. Men det er altså en holdning som ikke deles av ledelsen i Forsvarsdepartementet og Justisdepartementet – kanskje særlig Forsvarsdepartementet, får vi inntrykk av. De har aktivt og ved flere anledninger motsatt seg anmodningene, og de har til og med forsøkt å endre sammendraget på en måte som skulle mildne eller dempe kritikken – et forsøk Riksrevisjonen forståelig bestemt sa nei til. Det er et ønske som ikke deles av statsministeren, som passivt bare viser til at dette ikke er hennes ansvar, og at de to departementene er eiere av sin gradering – en statsminister som før valget sa at landet trengte sterkere ledelse i beredskapsarbeidet, som lovet bedre gjennomføringskraft, og som innførte et såkalt beredskapselement på Statsministerens kontor som skulle sikre bedre samordning. Dette er svært beklagelig. La meg gå til kjernen, også jeg: Selv om dette er en rutinemessig evaluering fra Riksrevisjonen av arbeidet med objektsikring, kommer vi ikke unna at dette handler om hvordan landet og myndighetene trekker lærdom av hva vi erfarte 22. juli 2011. Regjeringen den gangen ba om en åpen og ærlig gjennomgang, og vi fikk det, gjennom Gjørv-kommisjonen, som pekte på en rekke områder der det var påkrevd med forsterket innsats, bl.a. når det gjelder objektsikring. Dette er av største betydning, og la oss bare minne om hva et objekt er i denne sammenheng. Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap omtaler det som «samfunnets kritiske funksjoner»: vann- og matforsyning, elektrisitet, elektronisk kommunikasjon og transportsystemer. Manglende objektsikkerhet vil kunne ramme oss alle. Slik sett er det å anse som ekstraordinært viktig å sørge for åpenhet. Åpenhet, ofte brutal åpenhet, lå til grunn for Gjørv-kommisjonens arbeid. Og da er vi ved det spesielle: Ved første korsvei, ved første grundige gjennomgang av oppfølgingen, er det slutt på åpenheten. Da går gardinen ned. Stortinget må gjerne debattere innholdet, men det må skje i lukkede og lydtette rom. Det står knapt til troende. Jeg har lest Gjørv-kommisjonens rapport. Jeg har lest Riksrevisjonens sammendrag. Og jeg må si det slik: Hvis Gjørv-kommisjonens rapport kunne være offentlig, så er det helt umulig for meg å forstå at ikke dette sammendraget også kan være det, og at det holdes hemmelig. Nå er jo den åpne delen av Riksrevisjonens gjennomgang alvorlig nok. Her står det å lese at det er risiko for at verken politiet eller Forsvaret sammen eller hver for seg vil være i stand til å utøve tilstrekkelig beskyttelse og sikring av viktige objekter ved en trusselsituasjon, og det er risiko for at viktige funksjoner settes ut av spill som følge av manglende objektsikkerhet. Dette er i korthet hva saken handler om etter gjennomgangen i 2015. Men det viktige nå er jo at vi står i 2017 og ber om en åpen debatt om hvordan dette kunne skje, hvem hadde ansvaret, og hvem tok for lett på det. Men enda viktigere: Hva er status i dag? Er objektsikringen bedre, mer forsvarlig? Klarer politiet og Forsvaret, sammen eller hver for seg, å gjøre den jobben vi må kunne forvente? I høringen kom det så mange motstridende meldinger at det er høyst uklart om det står bedre til nå, og det er uholdbart. Jeg gjentar: Den åpne delen rommer kjernen i kritikken. Vi har ikke bedt om noen omtale eller offentliggjøringer av enkelte objekter eller noen annen del av gjennomgangen som åpenbart bør unntas offentlig innsyn. Det er når statsministeren rekker hendene i været og sier at dette ikke er hennes ansvar, når hun overlater til to fagdepartementer å si nei til avgradering, det er da Arbeiderpartiet mener at Stortinget må ta ansvar. Stortinget må ta ansvar og sikre at konklusjonene fra gjennomgangen i Stortingets eget kontrollorgan kan gjøres tilgjengelig. Det er en uvanlig fremgangsmåte, men den er mulig, og den endrer ikke maktfordelingsprinsippet. Som det heter i innstillingen i dag, har det «vært alminnelig antatt at Stortinget har kompetanse til å avgradere og offentliggjøre opplysninger beskyttet av hensyn til offentlige interesser.» Fra Frøiland-utvalget er det sitert at «Stortinget har kompetanse til å avgradere opplysninger, samt et vidt skjønn til å avgjøre hva som ellers bør være hemmelig av hensyn til offentlige interesser». Arbeiderpartiet har ingen tradisjon for å avgradere og legge åpent ut opplysninger som ikke burde være offentlig. Alle forstår at det innen terrorberedskap finnes en rekke opplysninger som ikke kan legges ut til offentlig innsyn. Jeg tror at i Arbeiderpartiet forstår vi det bedre enn de fleste, etter å ha sittet i ansvarsposisjoner lenger enn noe annet politisk parti. Dette handler ikke om å legge ut for allment skue hemmelige dokumenter fra regjeringen. Det handler om et overordnet sammendrag av hva vårt eget kontrollorgan, Riksrevisjonen, har funnet når de har gjennomgått regjeringens oppfølging av Stortingets vedtak. Når vi går inn for at Stortinget sikrer avgradering, er det fordi vi tar ansvar. Flertallet, som går mot avgradering, avviser ikke at det er mulig å gjøre det. De skriver at «Stortinget kun unntaksvis bør benytte sin mulighet til å avgradere hemmeligstemplede dokumenter». Jeg er enig med presidenten og resten av flertallet: kun unntaksvis. Men dette er et tilfelle som påkaller unntaket. Flertallet skriver også at «unntak fra det prinsipielle utgangspunktet om å ikke overprøve regjeringens vurderinger i graderingsspørsmål bør(…) forbeholdes ekstraordinære situasjoner». Men det er jo dette som er forholdet. Dette er en ekstraordinær situasjon, så Stortinget må ta ansvar. Å gå inn for avgradering er ikke å rokke ved verken sikkerhetsloven eller maktfordelingsprinsippet. Tvert imot, regjeringens bruk av sikkerhetsloven for å nekte avgradering er med på å svekke tilliten til loven. (…) La meg sitere riksrevisor Foss, som i klare ordelag er uenig i at sammendraget skal hemmeligholdes med hjemmel i sikkerhetsloven. Han sier: «Jeg mener sikkerhetsloven her var brukt på en måte som var mer tjenlig for å forsvare departementets og Forsvarets forsømmelser enn å forsvare noe som gjaldt rikets sikkerhet». Representanten Grøvan snakket om at regjeringen må kunne bruke sine verktøy. Det er jeg enig i. Men det er Stortingets ansvar å sette foten ned når verktøyet misbrukes, og Stortinget må holde hodet kaldt. Jeg tar til etterretning at representanten Tetzschner mener han selv er en bekymret middelaldrende mann. Han burde bruke sin bekymring på en annen måte enn han har gjort her i dag. Så la meg gjenta: Referanserammen for denne saken er 22. juli-kommisjonens rapport om «ressursene som ikke fant hverandre». Arbeiderpartiet var terroristens mål, og vi tapte våre unge. Vi lovet åpenhet, og vi innfridde på det punktet. Etter Gjørv-kommisjonens sviende kritikk måtte vi erkjenne en beredskap som sviktet da det gjaldt som mest. Nå er det snart seks år siden. Likevel mener Riksrevisjonen at sentral beredskap ikke er på plass. Statsminister, justisminister og forsvarsminister insisterer på å holde deler av Riksrevisjonens kritikk hemmelig for befolkningen slik at den ikke kan diskuteres opplyst og offentlig. Det er et tilbakeslag for den åpenhetslinjen som kom etter 22. juli. Det gjør det vanskeligere for folk å forvisse seg om at det som ikke holdt mål i 2015, holder mål nå i dag, i 2017. Det er alvorlig.