Victor Norman (Høyre), 2003-10-06:
Uten arbeid stopper Norge. Uten arbeid stopper også hverdagen for dem som er uten jobb. Økonomien svikter, mulighetene til utfoldelse blir mindre, og sosiale kontakter forsvinner. Kampen mot arbeidsledighet må og vil derfor være Regjeringens prioritet nummer én. Utfordringen er mye større enn mange forestiller seg. Vi har i dag i underkant av 100 000 registrert ledige i Norge. Men hvis vi tar med alle dem som er på rehabilitering eller på yrkesrettet attføring, alle dem som er uføretrygdede eller førtidspensjonerte til tross for at de både kan og vil jobbe, alle de funksjonshemmede som ikke slipper til, alle innvandrerne som på grunn av språk og kultur er isolert fra arbeidsmarkedet, og alle de deltidsansatte som jobber mindre enn de selv ønsker, er det reelle tallet på ufrivillig arbeidsledige i Norge på mange hundre tusen. Det er alle disse kampen mot arbeidsledighet handler om. Det er i hvert fall tre hovedgrunner til at så mange ikke slipper til i det norske arbeidsmarkedet. Mangel på jobber – som de fleste snakker mest om – er den ene grunnen. Det er et alvorlig problem, men det er heldigvis et forbigående fenomen. I det lange løp er problemet i Norge mangel på folk, ikke mangel på arbeidsoppgaver. Det er også nå heldigvis tegn til at situasjonen på arbeidsmarkedet kan være i ferd med å snu, ikke minst takket være den faste økonomiske politikken som Regjeringen har ført siden den tiltrådte. Uavhengige eksperter regner med økt etterspørsel etter arbeidskraft og lavere generell ledighet utover i 2004, og allerede nå melder Aetat om økt tilgang på ledige stillinger. Jeg er redd for at vi må være forberedt på ytterligere økning i den registrerte ledigheten utover høsten, men det er håp om at markedet vil snu til neste år, i hvert fall hvis vi viderefører en ansvarlig økonomisk politikk. Flere jobber er ikke nok. Mange slipper ikke til, selv i gode tider, fordi arbeidsgivere er tilbakeholdne med å ansette unge, uerfarne eller andre med svak tilknytning til arbeidsmarkedet. Funksjonshemmede og innvandrere har problemer på grunn av holdninger og av og til tilretteleggingskostnader. Mange unge får ikke sjansen fordi lov- og regelverket gjør det risikabelt for arbeidsgivere å ansette uerfarne. Mange seniorarbeidstakere faller utenfor av en lignende grunn – bortsett fra i Regjeringen oppleves det mange steder paradoksalt nok som risikofylt å satse på folk som er litt opp i årene. Alle disse eksemplene er tegn på at vi har et alvorlig insider-outsiderproblem i norsk arbeidsliv. Kultur, lover og regler er utformet for å skape trygghet for insiderne – for dem som er så heldige å være i fast jobb. Men det som skaper trygghet for dem som er i jobb, gjør det dessverre ofte vanskeligere for dem som er uten jobb og uten erfaring, å slippe til. Kampen for å gi outsiderne en mulighet er en sentral del av Regjeringens kamp mot ledighet. Vi har nylig foreslått sterkere vern mot diskriminering i arbeidslivet. Vi skal i løpet av høsten fremlegge en tiltaksplan for rekruttering av flere funksjonshemmede til det offentlige. Vi vil om kort tid oppnevne et utvalg for å se på problemet med ufrivillig deltid, og vi vil foreslå overfor Stortinget en oppmykning av de bestemmelsene i arbeidsmiljølovgivningen som virker som stengsler for ansettelse av folk med svak arbeidslivsbakgrunn. Jens Stoltenberg sa tidligere i dag at han er opptatt av at arbeidsledigheten ikke må få bite seg fast. Det er jeg helt enig i. Det viktigste vi kan gjøre for å unngå det, er å sørge for at jobbsøkere er så nær arbeidsmarkedet at de kan få jobbene etter hvert som de kommer. Dessverre har det altfor ofte vært slik at myndighetene, i beste mening, i stedet parkerer folk på arbeidsmarkedstiltak. Nyere forskning, både fra Norge og fra andre land, viser at man da gjør de ledige en bjørnetjeneste. Selv i tider med et svakt arbeidsmarked er det i løpet av året over en halv million ledige jobber her i dette landet. Det er grunnen til at Regjeringen legger så stor vekt på å holde jobbsøkerne nær arbeidsmarkedet og prioriterer jobbklubber og veiledning fremfor langvarige arbeidsmarkedstiltak. Det er en linje vi vil holde fast ved. Også andre enn ordinære jobbsøkere må hjelpes raskere frem. Situasjonen er spesielt alvorlig for personer som rammes av sykdom eller skade som gjør at de ikke kan fortsette i sin gamle jobb. I dag tar det så lang tid – det tar to år eller mer – før man blir vurdert for yrkesrettet attføring, at mange blir varig uføre rett og slett av å vente. Regjeringen vil derfor i budsjettet foreslå konkrete tiltak for å få ned denne ventetiden og derved også hjelpe denne gruppen arbeidsledige raskere tilbake til arbeidsmarkedet. Regjeringens kamp mot arbeidsledighet er en kamp på tre fronter – for flere jobber, for bedre muligheter for dem som i dag er outsidere, og for alle dem som av samfunnet er blitt parkert på sidelinjen. Vi håper, for de lediges skyld, å få Stortinget med oss på alle de tre frontene.