Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2004-06-08:
Kommunalkomiteen bad i sine merknader i Budsjett-innst. S. nr. 5 for 2001-2002 om en melding «om arbeidsmarkeds- og sysselsettingspolitikk i det 21. århundret». I den meldingen som nå er presentert og ligger til behandling, er det lagt opp til en slik bred drøfting. Det må ikke være tvil: Kampen mot arbeidsledighet er denne Regjeringens kamp nr. 1. Og i denne meldingen omtales de mer langsiktige utfordringene for å fremme et velfungerende arbeidsmarked. Utfordringene knyttet til å motvirke utstøtingsprosessen i arbeidsmarkedet er tillagt stor vekt. Et velfungerende arbeidsmarked er også et fleksibelt arbeidsmarked, som raskt tilpasser seg endret etterspørsel etter ulike typer arbeidskraft, uten at det oppstår høy ledighet eller stor avgang fra arbeidslivet. Et velfungerende arbeidsmarked skal bidra til at personer som ønsker å tilby sin arbeidskraft, skal kunne ha muligheten til å få og beholde arbeid i en lang yrkeskarriere. Det forutsetter kvalitativt gode arbeidsplasser, hvor bedriftene legger til rette for en langsiktig forvaltning av bruk av arbeidskraften hos de arbeidstakere de har ansatt. Skillelinjene i norsk politikk kommer meget godt til syne i behandlingen av denne meldingen. Regjeringspartiene finner støtte hos Fremskrittspartiet. Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står stort sett sammen om sin forherligelse av offentlig sektor. Arbeidsmarkedet er landets viktigste marked, og mennesker er Norges viktigste ressurs. Arbeidsledighet er sløsing med ressurser, og ledigheten må bringes ned. Det er derfor svært tilfredsstillende å se at Regjeringens politikk virker. Det er ingen ting som er så viktig som bedriftenes rammevilkår i kampen mot arbeidsledighet. Uten lønnsomme bedrifter vil heller ingen sette ledige hender i arbeid. Størstedelen av de 20 milliardene i skattelettelse under denne Regjeringen har gått til lettelser i bedriftsbeskatningen. Jeg vil utfordre Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti på om deres skatteskjerpelser ville gi flere eller færre arbeidsledige. Mitt svar er entydig: Skatteøkninger gir dårligere lønnsomhet for bedriftene, og de samme bedriftene ansetter ikke like mange som tilfellet ville ha vært dersom de hadde hatt bedre resultater. I verste fall blir de ansatte sagt opp fordi bedriften skattes i hjel og ikke har lønnsomhet over tid. Når det gjelder Norges Banks foliorente og kronekursen, er begge delvis politikerstyrt. En stram finanspolitikk, slik denne Regjeringen har ført, og fører, har bidratt til det rekordlave rentenivået vi har i Norge. Vi har med det innfridd de tre mest framtredende kravene i sysselsettingspolitikken: Lavere skatter, lavere rente og en svakere kronekurs. Det må likevel sies at sistnevnte har styrket seg i den seneste tiden, sterkt hjulpet av en skyhøy oljepris. Alle partier, med regjeringserfaring i det minste, vet at arbeidsledigheten svinger. Det norske arbeidsmarkedet har svekket seg hvert år siden 1998. Særlig i årene 2002 og 2003 økte ledigheten kraftig. Svake internasjonale konjunkturer, høy kronekurs, et høyere rentenivå og høyere kostnadsutvikling enn hos våre handelspartnere har bidratt til denne svake utviklingen. Jeg er tilfreds med at ledigheten synes å ha nådd et toppunkt høsten 2003 og siden har falt noe tilbake. Det er også tilfredsstillende å se at Statistisk sentralbyrå, Finansdepartementet og Norges Bank i sine prognoser viser en bedring i arbeidsmarkedet. Innledningspunktet mitt ligger likevel fast: Arbeidsledigheten er for høy, og må bringes videre ned. Det er her svært relevant å sitere Statistisk sentralbyrå: «Arbeidsledigheten økte mindre i denne nedgangskonjunkturen enn hva tilfellet har vært i andre nedgangskonjunkturer siden 1970-tallet. Med dette utgangspunktet kan en si at stabiliseringspolitikken har vært vellykket gjennom 2003.» Dette er hentet fra Økonomiske analyser nr. 1 2004. Hvert år står rundt en halv million jobber ledige. Samtidig viser tall fra 1997 at i gjennomsnitt 11 pst. skifter arbeid i løpet av året. Det er lavere i forhold til de land det er naturlig å sammenligne seg med. For regjeringspartiene er det en god arbeidsmarkedspolitikk å legge til rette for at færrest mulig er innom lediggang i forbindelse med et jobbskifte, og at langtidsledigheten motvirkes gjennom målrettede tiltak. Når det store flertallet klarer seg selv på arbeidsmarkedet, må ikke den offentlige politikken rettes inn mot alle, men mot det mindretallet som faller utenfor. I klartekst betyr det en sterkere målretting av offentlige tiltak, som Aetat. Det ligger likevel fast at den enkelte selv er ansvarlig for å skaffe seg arbeid og for sin egen yrkeskarriere. Det må likevel erkjennes at ikke alle klarer det alene, og trenger hjelp enten av private formidlingsbedrifter eller av Aetat. Aetat er det viktigste virkemidlet i arbeidsmarkedspolitikken. Det er viktig at etaten til enhver tid fungerer på en best mulig måte for å bidra til lav ledighet, god brukerservice og en effektiv ressursbruk. Det er gledelig at det er gjort et betydelig arbeid for å utvikle arbeidsmiljøet og å redusere sykefraværet i Aetat. Aetats organisasjoner og kompetanse må gjenspeile de oppgaver etaten er stilt overfor. God samhandling med andre offentlige etater og eksterne tilbydere av arbeidsmarkedstjenester er viktig for at det skal ytes en best mulig og helhetlig oppfølging av brukerne. Med denne Regjeringen bevilget Stortinget i 2003 midler til 420 årsverk i Aetat, noe som er den største tilførselen av årsverk på ti år. Aetat må videreutvikles som en moderne etat og må sammen med jobbsentre utvikles og forbedres slik at de arbeidssøkende gis mulighet til egenaktivitet, og at den forbedres. Ressurser vil dermed kunne frigjøres til ytterligere innsats overfor grupper som står overfor forsterket bistand fra Aetat. Jeg vil også påpeke at tidligere investeringer i nye økonomi- og saksbehandlingssystemer må følges opp, slik at mer av personalressursene kan overføres til brukerrettet virksomhet. Sammen med resultat- og aktivitetsbasert finansiering for enkelte av Aetats tjenester vil dette ytterligere kunne gi en forbedring og bedre oppfølging av jobbsøkere og yrkeshemmede som trenger bistand. Det er tydelig at en stor del av de mest utsatte arbeidssøkergruppene benytter seg av tjenester fra flere velferdsinstanser, trygdeetaten, Aetat og sosialkontoret. Oppfølging av den enkelte bruker kan bli utilfredsstillende, og det er behov for assistanse fra flere instanser samtidig. Det er viktig – og her er komiteen samlet – at hjelpeapparatet opptrer helhetlig. Det er derfor svært lite tilfredsstillende å registrere at St.meld. nr. 14 for 2002-2003 om samordning av Aetat, trygdeetaten og sosialtjenesten, SATS, ikke har blitt implementert. Regjeringspartiene er tilfreds med at Norge har blant OECD-områdets høyeste yrkesfrekvens, og at tre fjerdedeler av befolkningen mellom 16 og 74 år er tilknyttet arbeidslivet. Sammenlignet med EU-landene har Norge også en høy yrkesdeltaking blant eldre. To tredjedeler av norske 55–64-åringer deltar i arbeidsmarkedet. Likevel bekymrer den langsiktige utviklingen i arbeidsmarkedet. Stadig færre yrkesaktive pr. pensjonist vil gi økt press på velferdsgodene og skattesystemet. Jeg ser også rom for bekymring ved at så mange mennesker befinner seg utenfor arbeidsmarkedet. Spesielt doblingen av antall uførepensjonister, fra 160 000 i 1980 til 300 000 mennesker i 2003, er alarmerende. I tillegg forsvinner rekordmange dagsverk i sykefravær, og AFP bringer ytterligere ressurser ut av arbeidsmarkedet. Sykefraværet har en enorm samfunnsmessig og menneskelig kostnad. Det er grunn til å være bekymret over utviklingen i både det egenmeldte og det legemeldte sykefraværet. Langtidsfraværet fra arbeidsmarkedet, enten som følge av sykefravær eller av arbeidsledighet, gjør at svært mange finner det problematisk, og kanskje til og med svært problematisk, å komme tilbake i arbeid. Det at 620 000 mennesker i yrkesaktiv alder står utenfor arbeidslivet, gjør at dette er en av hovedutfordringene. Denne restarbeidsevnen til alle disse menneskene må brukes. Den er en stor samfunnsmessig ressurs. Jeg er glad for at Regjeringen har igangsatt et systematisk arbeid for å endre på dette. Til slutt vil jeg si at en generell adgang til å ansette arbeidstakere midlertidig inntil 12 måneder over en periode på tre år er et bidrag til å få flest mulig så raskt som mulig i arbeid. Jeg håper Regjeringen tar dette med seg i arbeidet videre. Regjeringspartiene støtter vedtakets I og vil stemme mot de resterende romertall.