Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Regjeringa gjer i dette forslaget til lovendring framlegg om å fjerne maksimalgrensa for overtid pr. veke og pr. fire vekers periode. Vidare blir ramma for årleg overtid auka frå 200 til 400 timar, eller i praksis godt over 500 timar, etter avtale med den enkelte arbeidstakar. Det blir tillate at ei grense på 48 arbeidstimar pr. veke skal kunne gjennomsnittsbereknast over ein periode på fire månader og seks månader på visse vilkår, med høve til å utvide denne perioden til maksimum eitt år. Den frie avtaleretten avviklar samtidig Arbeidstilsynet sine oppgåver med å vurdere dispensasjon for overtidsbruk, og bedriftene kan gjere avtale med sine tillitsvalde om at arbeidsdagen kan vere opptil 16 timar. Dette er noko langt meir enn ei forenkling som bidreg til auka fleksibilitet. I tillegg er det eit forslag som er med på å svekkje lovverket og hòle ut tariffavtaler. Både arbeidstilsyn, verneombod og tillitsvalde blir sette på sidelinja i desse spørsmåla. Det er regjeringspartia – Høgre, Kristeleg Folkeparti og Venstre – som utgjer fleirtalet saman med Framstegspartiet i denne saka. Det er slik at overtid ikkje er friviljug for alle. No blir forholda lagde til rette for at det skal bli lettare for arbeidsgjevarane å krevje meir overtid av arbeidstakarane enn før. Min påstand er at dagens lov er fleksibel nok og grensene for overtid høge nok til å imøtekome næringslivet sine interesser. Også eg forstår at bedriftene har behov for å la folk arbeide overtid for å ta unna toppar og flaskehalsar i produksjon og i arbeidsmengd. Men det skal og bør vere eit balanseforhold mellom overtid og ordinært arbeid. Arbeidarpartiet meiner at dette balansenivået ligg i dagens regelverk. Vidare inneber dagens lovverk ei sikring av arbeidstakarane si helse. Det er all grunn til å tru at mange bedriftsleiarar vil meine at det er enklare å påleggje overtid enn å tilsetje fleire folk, anten i faste eller i mellombels stillingar. Frykta for at dette kan bli ein permanent tilstand, vil skape eit stort samfunnsproblem. Vidare er dette også usolidarisk i ei tid med nærare 100 000 ledige. Me skal vere klare over at dagens bruk av overtid tilsvarer om lag 65 000 årsverk, ifølgje Statistisk sentralbyrå. Eg kan heller ikkje forstå at meir overtid er svaret på ei utvikling der talet på langtidssjukmelde og uføretrygda aukar på grunn av det mange opplever som auka press og auka stress i arbeidslivet. Vidare finst det solid og omfattande yrkesmedisinsk forsking som påviser samanhengen mellom lange arbeidsdagar og helseplager og sjukdom. Arbeidstilsynet, som er vår viktigaste faginstans på området, har rekna ut at det nye forslaget inneber at enkelte arbeidstakarar vil kunne ha 16 timars arbeidsdag i opptil 16 veker, berre avbrote av seks sundagar fri. Det er opplagt at ein slik bruk av overtid påfører dei tilsette auka helserisiko. Eg ser heller ikkje bort frå at dersom verksemdene utnyttar fleksibiliteten i det nye regelverket maksimalt, vil det også vere i motstrid til § 12 i lova. Dette er ei dramatisk omlegging av norsk arbeidsliv og burde få stortingsfleirtalet til å tenkje seg om ein gong til. Det er all grunn til å tru at mange vil oppleve å bli pressa til å arbeide meir overtid. Og for fagrørsla og Arbeidstilsynet vil det å halde kontroll på overtidsbruken i praksis bli umogleg. Regjeringa og partane i arbeidslivet har underskrive avtala om eit inkluderande arbeidsliv. Der er målsetjinga at bedriftene skal leggje arbeidstilhøva til rette slik at fleire uføretrygda og fleire yrkeshemma kan kome tilbake til arbeidslivet. Eit anna mål er å få ned sjukefråværet. Da rimar det dårleg at stortingsfleirtalet no vedtek ei lovendring som ifølgje Arbeidstilsynet og arbeidstakarane sine organisasjonar vil auke presset ved å få folk til å arbeide meir overtid. Eg vil i tillegg minne om at det er eit eige utval i gang med å utarbeide forslag til ny lov for arbeidslivet som skal erstatte noverande arbeidsmiljølov. Både Arbeidarpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet meiner at lovendringa grip inn i mandatet til dette utvalet. Derfor meiner desse partia at det er respektlaust overfor utvalet å behandle slike omfattande forslag til endringar i arbeidsmiljølova utan at dette først har blitt vurdert i det nemnde Arbeidslivslovutvalet. Kva er det som hastar, og kvar blir det av heilskapen? Er det dette som skal vere Regjeringa si retning for det arbeidet som skal skje med revisjon av heile arbeidsmiljølova? Min påstand er at stortingsfleirtalet ikkje tek tak i problema knytte til utstøyting i arbeidslivet. Fleirtalet ser ikkje at dette har blitt så omfattande at det er blitt eit samfunnsproblem. Svaret til Regjeringa og stortingsfleirtalet er ikkje å motarbeide brutaliseringa, men derimot ei kraftig svekking av arbeidstidsføresegnene i arbeidsmiljølova. Mange av oss liker å jobbe mykje. Det er mange arbeidstakarar som elskar jobben sin, og trivst godt med det. Overtid er også populært, fordi dette er betre betalt enn dei ordinære timane. Men det er også viktig å vere klar over at mange undervurderer faren ved å jobbe mykje overtid. Med andre ord er det mange som ikkje sjølve klarer å setje desse grensene. Det kan vere mange årsaker til det. Til dømes kan det også vere slik at folk ikkje tør å seie nei til overtid av frykt for framtida – for jobben. Eg vil tru at dei fleste kjenner folk som har «møtt veggen», folk som er utmatta av mykje arbeid og er så slitne i kroppen at depresjonen blir sterk og har teke godt tak, folk som mister sitt sosiale nettverk og i tillegg er i ein vanskeleg familiesituasjon på grunn av lange arbeidsdagar. Eg kjenner mange – mange som har brukt mange månader på å kome seg på beina att, men også mange som er blitt merkte av dette for resten av livet. Det inneber ikkje at vedkomande er ein svak part. Det inneber heller ikkje at staten og fagforeiningane skal vere formyndarar. Mange klarer å arbeide mykje og under press, i alle fall i ein kortare periode av sitt yrkesliv. Nei, dette handlar om å ta vare på sine medmenneske, ta vare på dagens arbeidstakarar i eit samfunn der mange arbeidsgjevarar ikkje bryr seg om dette – sjølv om lova er klar på dette området. Det er vår oppgåve å ta vare på arbeidstakarane i eit samfunn der det meste handlar om effektivisering, tidspress, marknadskrefter, krav til avkasting, underbemanning, kroner og øre. Det er vår oppgåve å skjerme dei tilsette mot rovdrift, svekt helse og svekt tryggleik. Gjennom dagens vedtak går stortingsfleirtalet fleire steg tilbake i tid, og samfunnet vil bli den store taparen. Min påstand vil vere at fleire vil bli utstøytte av arbeidslivet, og fleire vil bli uføretrygda. Dette har ingenting med modernisering å gjere. Dette er på mange måtar historielaust. Så litt om stillingsvern for toppleiarar. Regjeringa gjer også framlegg om at toppleiarar med etterlønsavtaler skal vere unnatekne frå stillingsvernet. Regjeringa grunngjev sitt framlegg med at dette vil redusere bruk av etterlønsavtaler. Arbeidarpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet er i tvil om dette framlegget er løysinga på dette problemet, men desse partia er innstilte på å drøfte tiltak som kan avgrense bruken av etterlønsavtaler. Regjeringa sitt framlegg kan i verste fall føre til ein auke i førehandsavtalte etterlønskontraktar, både i omfang og i storleik. Me meiner at dette spørsmålet høyrer heime i det arbeidet som Arbeidslivslovutvalet held på med. På denne bakgrunnen vil desse partia avvise framlegget no og ber om at Regjeringa oversender også denne saka til utvalet.