Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2015-05-19:
Denne saken har avdekket ganske mange problemer med politisk håndtering av en viktig sak, men jeg kan i hvert fall innlede med å takke kontroll- og konstitusjonskomiteen for et grundig og opplysende arbeid, takke saksordføreren for en god jobb og selvfølgelig takke Bergens Tidende, og etter hvert annen presse, for å ha gjort jobben sin på en årvåken måte. Grovt sett slutter Miljøpartiet De Grønne seg til de aller fleste hovedpunktene i kritikken som er blitt framført mot justisministeren – det er bare visse nyanser i hvilken formell konklusjon vi trekker av det. Jeg kommer til å bruke mitt innlegg hovedsakelig til å forklare den konklusjonen. Men jeg vil også si noe om det vi mener er en lærdom som Stortinget bør trekke av denne saken, på vegne av de barna som det faktisk gjelder, og det demokratiet vi representerer. Først til vår konklusjon i kontrollsaken: Miljøpartiet De Grønne mener at statsråd Anundsen og stortingsflertallet må dele ansvaret for at flere lengeværende barn ble sendt ut i 2014 enn tidligere år. Vi mener at statsråden har opptrådt klart kritikkverdig på flere punkter, men vi mener ikke at det er grunnlag for mistillit, som helt konkret dreier seg om hvorvidt statsråden har brutt opplysningsplikten eller ikke. Etter vår oppfatning er det kommet tydelig fram av både debatter i Stortinget i løpet av 2014 og i Stortingets kontrollhøring den 6. februar 2015 at justis- og beredskapsminister Anundsen utviste kritikkverdig liten interesse for å oppklare usikkerhet og avklare sprikende forventinger til regjeringens politikk om utsendelse av lengeværende asylbarn. Det gikk flere måneder i 2014 hvor nær sagt ingen i Norge, muligens inkludert statsråden, kunne vite hva som faktisk var norsk utsendelsespraksis, fordi dette ikke var avklart. De Grønne mener at det er særlig alvorlig at statsråden ikke sørget for større åpenhet og klarhet rundt et saksområde av så stor interesse for Stortinget og offentligheten. Et kjernepunkt er nettopp at det ble skapt forventninger i offentligheten om at færre lengeværende asylbarn skulle sendes ut av landet, som følge av avtalen mellom regjeringen og støttepartiene Venstre og Kristelig Folkeparti om forskriftsendringer som skulle legge mer vekt på barns beste. Disse forventningene virker det ikke som om noen av regjeringspartiene eller støttepartiene forsøkte å oppklare eller nyansere, for faktum er jo at lengeværende asylbarn aldri ble skjermet, og at avtalen om at barns beste skulle telle mer, ikke skulle tre i kraft før 1. desember 2014. I en slik situasjon burde statsråden, av alle, ha forutsett behovet for å korrigere og klargjøre det gale inntrykket som var gitt overfor Stortinget, på et tidligere tidspunkt enn i trontaledebatten 6. oktober 2014. Til og med oktober 2014 hadde allerede så mange som 76 barn med oppholdstid over fire år blitt uttransportert det året. Dette er tall som statsråden burde hatt full kontroll på, tatt i betraktning av den politiske interessen for dette temaet. Når det gjelder hvorvidt opplysningsplikten er overholdt eller ikke, som jo er det springende punktet i forslaget til mistillit, mener De Grønne at det er viktig å holde tunga rett i munnen. Mistillit er en alvorlig sak, og det bør bety at overtrampet mot Stortinget er stort. Med respekt for den øvrige politiske hverdagen på Stortinget, som er rikelig forsynt med meget tåkete svar på mange slags spørsmål, ser nok ikke Miljøpartiet De Grønne at statsrådens avvik med hensyn til presisjon i opplysningsnivå er altfor stort – dessverre, kan man føye til. Videre er det i saken som kontroll- og konstitusjonskomiteen så på, informasjon som Stortinget fikk, som skal være avgjørende, og ikke innholdet i politikken det informeres om. De Grønne vil ikke støtte den politikken som regjeringen fører i asylspørsmål, og vi er akkurat like uenige i den praksisen som Arbeiderpartiet og de rød-grønne innførte allerede for flere år siden, hvor asylinstituttet etter den tid har blitt styrt meget strengt etter generelle måltall, på bekostning av humanitære forpliktelser. Men hvis en går inn i arkivene – og det har De Grønne gjort – ser det ut til at statsråd Anundsen i trontaledebatten den 6. oktober 2014 ga en rimelig grei gjengivelse både av sin tolkning av samarbeidsavtalen mellom regjeringspartiene og støttepartiene og av hva regjeringen har foretatt seg for at færre lengeværende asylbarn skal bli sendt ut. Her gjør statsråden det klart at regjeringen har «myket opp fokuset», som man kaller det, i tildelingsbrevet til POD, slik at lengeværende barn spesifikt ikke lenger blir prioritert for utsendelse mer enn barnefamilier generelt. I det samme innlegget viser statsråden til at økte generelle måltall fører til at også flere asylbarn blir sendt ut, og at lengeværende asylbarn er en del av denne gruppa, med henvisning til at barnefamilier fortsatt er en gruppe som politiet skal fokusere sin ressurs på å sende ut – en såkalt prioritert gruppe for utsendelse. Vi mener likevel det er sterkt kritikkverdig at statsråden ikke selv så behovet for å gi flere opplysninger i dette eller senere innlegg i Stortinget, som å informere om tiltaksplanen som Politiets utlendingsenhet hadde utformet for å nå måltallet for 2014, og at denne spesifikt ikke skjermet lengeværende barn. Men selv om vi altså er sterkt uenige i politikken, kan vi ikke se at statsråden aktivt har villedet Stortinget ved å holde tilbake sentral informasjon som ikke Stortinget selv burde ha forstått, på bakgrunn av den politikken som var vel kjent. Når det gjelder den såkalte returmuligheten som åpnet seg til Afghanistan, mener De Grønne, i likhet med alle andre partier i opposisjonen og støttepartiene, at det også er klart kritikkverdig at statsråden har vært så uklar og til dels villedende overfor Stortinget og kontroll- og konstitusjonskomiteen, men vi ser ikke helt at frasen «åpnet seg en mulighet» kan være en direkte feilaktig opplysning overfor Stortinget. Denne frasen er særdeles ullen, men den er ikke sentral nok for sakens kjerne til å gi grunnlag for mistillit i henhold til Grunnloven § 82. Statsråd Anundsens begrep om hva det vil si at en returmulighet åpner seg, er helt åpenbart noe annet enn Miljøpartiet De Grønnes begrep om det samme, og vi mener derfor det er kritikkverdig at han ikke forklarte dette bedre når han hadde så god anledning til det i kontrollhøringen. For å oppsummere: Stortinget må kunne forvente, etter opplysningsplikten nedfelt i Grunnloven § 82, at regjeringsmedlemmer foretar seg vesentlig mer enn det Anundsen har gjort for å holde seg selv og Stortinget oppdatert, og for å sørge for at beskjeder på sentrale politikkområder blir forstått og fulgt opp av underliggende etater. De Grønne mener derfor at statsråden har opptrådt kritikkverdig på mange punkter. Men Stortinget har fått riktig informasjon i tilstrekkelig grad til både å kunne forstå, og til dels forutsi, at det ville bli økte returer av lengeværende asylbarn i 2014. Stortinget fikk vite av statsråden at barnefamilier, inkludert lengeværende barn, fortsatt er en prioritert gruppe for utsendelse – ved siden av, og ikke underordnet, bl.a. kriminelle – i en situasjon hvor måltallet for tvangsreturer i tillegg var økt med 400 personer, til 7 100, midt i året. De Grønne har i denne saken reagert på at stortingsflertallet, alle unntatt Miljøpartiet De Grønne og SV, på den ene siden vedtar å øke måltallene for tvangsreturer i 2014, og til og med midt i året, mens en på den andre siden er opprørt i media over at barnefamilier sendes ut av landet, når det faktisk ikke er opplyst noe annet fra statsrådens side. Ja, vi må reagere når rettssikkerheten til disse barna er så dårlig som den er, og ja, vi må reagere når statsråden ikke er tydeligere på omprioriteringene som skal gjøres for å nå måltallene, men Stortinget har i denne saken vært mildt sagt lite årvåkne når de – med unntak av SV og Miljøpartiet De Grønne – støtter denne plutselige økningen i antall tvangsreturer midt i året og etterpå altså er forferdet over konsekvensene. Miljøpartiet De Grønne mener at det mest alvorlige som ble avdekket i kontrollhøringen om disse asylbarna, var den systematiske mangelen på rettssikkerhet for personer som tvangsreturneres, holdt opp mot et statlig maskineri som er systematisk rigget for å nå et politisk måltall for returer, og et økt sådant. I et slikt system vil måltall lett trumfe de menneskelige vurderingene – og dette blir gjort veldig klart fra etatene selv under høringene – og det er altså et maskineri som svekker et personlig rettsvern som burde hatt en selvfølgelig høyeste prioritet. Norske myndigheter er forpliktet etter folkeretten til ikke å returnere personer til områder hvor de risikerer forfølgelse, men i dag er det ingen mekanismer som sikrer at det gjøres oppdaterte vurderinger før personer med asylavslag sendes ut av landet, selv om de har ventet lenge, og situasjonen deres kan ha forandret seg mye. De har riktignok rett til en slik oppdatert vurdering dersom de klarer å engasjere en advokat, eller andre, som anmoder om omgjøring av vedtaket, eller noen gjør dette på egen hånd. Men det gis ikke fri rettshjelp, og det gis heller ingen informasjon fra myndighetene om rettigheten disse menneskene har, eller hvordan de kan skaffe hjelp. Hadde det vært automatikk i at lengeværende asylbarn fikk saken sin vurdert på nytt før de tvangsutsendes, som det er for kriminelle, ville sannsynligvis flere av de barna vi diskuterer i denne saken, ikke blitt sendt ut. Lengeværende asylbarn er som kjent i en særstilling fordi de kan ha rett til opphold på grunn av tilknytning til Norge. Dette er noe annet enn beskyttelsesbehovet som blir vurdert i den opprinnelige asylsøknaden. Den 18. mars i år ble Politiets utlendingsenhet instruert til ikke å iverksette tvangsutsendelser av enkelte lengeværende barnefamilier, men instruksen gjelder bare et fåtall barnefamilier – det er de med minst fire og et halvt års opphold i Norge som ikke har fått saken sin vurdert etter nye forskriftsendringer fra desember i fjor. De som tvangsutsendes, er heller ikke bare barnefamilier, selv om det er barn som det har vært fokusert mest på i forhandlingene med Venstre og Kristelig Folkeparti. Regjeringen og samarbeidspartnerne gir fortsatt ingen ny rettssikkerhet for andre personer som kan ha nye grunnlag for opphold, på grunn av f.eks. endringer knyttet til personen selv, forhold i hjemlandet eller norsk asylpraksis. Asylsøkere som tvangsutsendes etter å ha ventet lenge på å kunne returneres, er en liten gruppe, og denne gruppa er enda mindre om en kun ser på barnefamiliene. Men dette er en sårbar gruppe, som konfronteres med et system som i dag er styrt etter måltall. Når disse måltallene plutselig blir økt midt i året og politiet får det ekstra travelt, er det rettssikkerheten til de menneskene det gjelder, som blir satt på prøve. Miljøpartiet De Grønne har derfor tatt til orde for at det bør gjøres oppdaterte vurderinger av tvangsutsendelse dersom asylavslaget er mer enn ett år gammelt. Det er mye både i en persons liv og i situasjonen i hjemlandet som kan ha forandret seg i løpet av denne tida, som er relevant for Norges forpliktelser til å overholde folkeretten. Vi kommer tilbake med et sånt forslag utpå høsten, forhåpentligvis sammen med flere andre partier. Miljøpartiet De Grønne støtter altså ikke forslaget om mistillit, men vi støtter forslaget som er fremmet av representanten Grøvan, på vegne av Kristelig Folkeparti og Miljøpartiet De Grønne.