trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-12-04:
Ja, det bør det, for det kan jo tenkes at miljø og klima bare forsterker de situasjoner som vi ser skaper ustabilitet internasjonalt. Vi ser jo nå at når vestlige land skal stille opp for å bidra internasjonalt, har de betydelige problemer. Det ser vi av utfordringene i forbindelse med Darfur. Det vi dessverre kan tenke oss, er at klimaendringer og f.eks. kamp om vann kan føre til at vi får utfordrende og ustabile situasjoner mange, mange steder på denne kloden. Det er ikke min hensikt å gå i detalj om dette nå, men det er ikke utfordringer som etter min vurdering vil svekke behovet for å ha militære styrker til rådighet. Det vil være svært alvorlige situasjoner, som ikke vil bli mindre ved at vi har en klimakrise i bakgrunnen. Så er det også slik at vi f.eks. er i Afghanistan. Jeg vil sende en hilsen hjem via representanten til hans partifelle, miljøvernministeren, som jeg synes skulle flytte en del av sin oppmerksomhet fra Latin-Amerika til Afghanistan. Jeg synes han skulle ta med seg en del av bistandsmidlene til Afghanistan og lytte til det forsvarssjefen sa i sin tid. Det er mange intelligente offiserer som sier kloke ting, og da sier de: Sørg for å gi oss et mandat sivilt som gjør at vi vet hva vi slåss for. Dette er en hilsen via representanten til statsråd Solheim.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-12-04:
I Forsvarspolitisk utvalgs innstilling gis det mange vurderinger og råd. Ett av rådene som gis, er hvordan man tenker å arbeide videre med det arbeidet som er utført. Det er selvfølgelig gitt av et uavhengig utvalg. Mitt spørsmål til statsråden er om hun har gjort seg opp noen tanker om hvordan denne delen av rådene som er gitt i Forsvarspolitisk utvalgs utredning, skal håndteres framover?
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2007-12-04:
Soria Moria-erklæringen understreker sterkt fokuseringen på nordområdene som Regjeringens viktigste satsingsområde. Det har vi fokusert på fra dag én. Det har vi også gjort gjennom budsjettene våre og politisk vilje til bl.a. økning av Kystvaktens aktivitet. Vi har fokusert sterkt på overvåkingsflyene. For kampflyene våre er det planlagt 9 500 timer for neste år. Når det gjelder Luftforsvarets budsjett, er det, selv om det er en nedgang i tall på driftsbudsjettet, en reell økning nettopp fordi – som jeg også sa i innlegget mitt – Forsvarets logistikkorganisasjon og Forsvarsbygg tilbyr billigere tjenester. Derved får også Luftforsvaret mer igjen for pengene.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2007-12-04:
Jeg er veldig opptatt av at prosessen som er knyttet til langtidsplanen, skal bli en god og inkluderende prosess. Samtidig er det slik at i og med at det ikke er lenge siden Forsvarsstudie 07 ble fremlagt og Forsvarspolitisk utvalg la fram sin rapport, er Regjeringen i begynnelsen av sitt arbeid med dette. Jeg ser det som helt rimelig at faktainformasjon som knytter seg til tall, i så stor grad som mulig må gjøres tilgjengelig, slik at alle kan få den informasjonen som er nødvendig. Så har jeg også lyst til å si at vi nå bestreber oss veldig hardt på å bli ferdig med langtidsplanen, slik at den kan være Stortinget i hende før påske. Påsken kommer tidlig neste år – og jeg håper i hvert fall det skal gi Stortinget den nødvendige tid også etter påske til å gå grundig inn i dette arbeidet.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2007-12-04:
Som jeg også har sagt veldig sterkt, har vår regjering satt nordområdene høyt på dagsordenen på alle områder. Jeg er helt enig i det som sies, at det ikke først og fremst er en militær utfordring i nord, det er like mye en miljøutfordring, en klimautfordring knyttet til olje og gass og utvinning av energi. Ikke desto mindre er det slik at vi må innrette Forsvaret vårt slik at det er mulig å kunne være til stede dersom en uforutsett situasjon skulle oppstå. Så er det slik at vi bruker Forsvaret i nord hver eneste dag i sivil sammenheng. Kystvakten sørger i fredstid for at vi forvalter fiskeressursene på en god måte. Det drives også miljøovervåking. Vi har også Grensevakten som hver eneste dag vokter grensen i nord. Så Forsvaret brukes i høy grad også i sivil sammenheng.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2007-12-04:
Det som kanskje var det mest imponerende med resultatet fra Forsvarspolitisk utvalg, var den brede enigheten som ble oppnådd både mellom de politikerne som utgjorde utvalget, og de ekspertene som var tatt inn der. De følger opp en tradisjon når de i arbeidet med ny langtidsplan ønsker at enigheten om forsvarspolitikken skal være så bred som mulig. Det er selvfølgelig også en målsetting for oss. Det er viktig at det er bred enighet om forsvarspolitikken. Jeg opplever også her i dag at det er en veldig bred enighet om de store linjene, og som jeg nevnte tidligere, er jeg opptatt av at vi her skal jobbe for å få til en så inkluderende prosess som mulig. Så får vi se hvordan det kan skje i praksis, men det er jeg absolutt villig til å diskutere videre.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2007-12-04:
Jeg vil ikke være med på en svartmaling av Forsvaret, og jeg opplever heller ikke at det er det som er forsvarssjefens budskap. Men det er helt klart at vi ser utfordringer på sikt hvis ikke det gjøres noe for å skape den balansen som har vært etterlyst mellom de bevilgninger som er gitt, og den strukturen som vi har. Så kan det jo hende at det er riktig å endre på noe av den strukturen, uavhengig av hvor mye penger vi har. Det dreier seg bl.a. om personell, hvordan vi bruker personell, hvordan vi klarer å rekruttere personell, og hvordan vi klarer å utnytte det vi faktisk har, som da blir en knapphet. Dette arbeidet er det vi skal jobbe med i forbindelse med langtidsplanen, som også Stortinget i sin tur vil få til behandling.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2007-12-04:
Jeg brukte en stor del av innlegget mitt på å beskrive innholdet i Soria Moria-erklæringen og den sterke satsingen i Luftforsvaret, i Sjøforsvaret og ikke minst når det gjelder Kystvakten og Hærens tilstedeværelse i nord. Regjeringen har vist gjennom sine budsjettforslag at den følger opp det som står i Soria Moria-erklæringen. Jeg skal ikke begi meg ut på å forskuttere en lokaliseringsdebatt i forbindelse med Forsvarspolitisk utvalg, men jeg ble litt overrasket da forsvarskomiteens leder etterlyste mitt ønske om et bredt forlik. Jeg sa i innlegget mitt at debatten her viser at det er stor enighet om både omstillingen i Forsvaret og de sikkerhetspolitiske og forsvarspolitiske utfordringene vi står overfor. Jeg svarte på to replikker – én fra representanten Petersen og én fra representanten Dørum – om dette med prosessen i forbindelse med langtidsplanen. Jeg er selvfølgelig opptatt av at vi skal jobbe for et så bredt forlik som det er mulig å få til. Jeg sa også at Regjeringen er i begynnelsen av dette arbeidet. Men jeg er opptatt av at når det gjelder faktainformasjon som ikke minst er knyttet til beregninger – som jeg skjønner det er stor etterspørsel etter – vil vi selvfølgelig gjøre vårt beste for å komme med opplysninger når det blir bedt om det. For øvrig har jeg lyst til bare å komme med en liten kommentar til representanten Bredvold, som nærmest svartmaler situasjonen for soldatene i internasjonale operasjoner. Representanten Signe Øye var i sitt første innlegg inne på viktigheten av godt utstyr og materiell. Jeg vil understreke at det er noe vi fokuserer på hver eneste dag, og som jeg selv er svært opptatt av. Det er krevende å holde tritt med den teknologiske utviklingen. Like fullt er det viktig – og det har vi full fokusering på – at de soldatene vi sender ut, skal ha det beste utstyret og være godt trenet for den oppgaven.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2007-12-04:
For alle partier som er opptatt av forsvarsbudsjettet, må det være en stor fordel at det tilleggsbevilges til de internasjonale operasjoner som ikke er påregnelige, og som dermed ikke kan beregnes når man jobber med eller legger fram budsjettet. Det var faktisk forholdet med UNIFIL i fjor. Bare for inneværende år er det en tilleggsbevilgning på forsvarsbudsjettet på totalt 374 mill. kr. Budsjettet er faktisk økt med det – slik at budsjettet fra 2006 til 2007 er videreført. Jeg ønsker å komme med en kommentar når det gjelder prosjektet lettvektstorpedo som var tatt inn i omgrupperingsproposisjonen. Jeg har lyst til å si at jeg har forståelse for komitelederens bemerkning om hvilke saker som skal inn i omgrupperingsproposisjonen. Jeg merker meg absolutt synspunktet. Jeg vil bare understreke at når det likevel er gjort, var det for å spare tid i prosessen med et viktig prosjekt som ikke var klart i forbindelse med utarbeidelsen av St.prp. nr. 1.
Bent Høie (Høyre), 2007-12-04:
Det er ikke til å unngå at denne budsjettdebatten også blir preget av prosessen som følger av forsvarsstudien. I 2001 valgte den daværende arbeiderpartiregjeringen å gå inn for integrasjon av Forsvarsdepartementet og Forsvarssjefens stab. Dette var omstridt og møtte motstand i Stortinget. Jeg tror at vi i debatten og oppfølgingen av Forsvarsstudie 07 for alvor vil se utfordringen denne organiseringen er for den politiske beslutningsprosessen. Når forsvarssjefens hovedprinsipp også for denne forsvarsstudien er å legge til grunn at man skal få mest mulig forsvar ut av de økonomiske rammene som stilles til disposisjon, blir det en klar diskusjon om de økonomiske premissene i studien. Da er Stortinget i den situasjonen at de som skal kvalitetssikre forsvarsstudiens premisser, er de samme menneskene som er ansvarlige for selve studien. Jeg vil advare mot en slik strategi. Hvis vi sammenlikner hvilke krav som legges til grunn i forkant av samferdselsinvesteringer, er det åpenbart at Regjeringen må bruke ekstern kompetanse for å få regnet på forsvarssjefens studie, for at Stortingets beslutningsgrunnlag skal bli godt nok som grunnlag for store investeringsbeslutninger. I 2001 vedtok Stortinget å etablere et felles operativt hovedkvarter på Jåttå, for bl.a. å sikre NATOs tilstedeværelse i Norge. Dette ble kombinert med en landsdelskommando for Nord-Norge, som skulle ivareta Forsvarets innenlandske virksomhet som foregår i all hovedsak i den landsdelen. Store investeringer er foretatt, og blir fortsatt foretatt på Jåttå, både fra norsk side og av NATO-alliansen. Ved forsvarsstudiens forslag vil faktisk anlegget stå ferdig omtrent på det tidspunktet utflyttingen skal begynne. Disse investeringene regnes ikke med i studien. Forholdet til NATO er ikke et tema. I tillegg begrunnes flyttingen med satsing på nordområdet. Antallet personer som skal rasjonaliseres vekk som følge av flyttingen, tilsvarer dagens bemanning i landsdelskommandoen. Resultatet av dette er at det samme antallet mennesker som i dag leder våre operasjoner i utlandet, også skal lede aktiviteten innenlands. Man trenger ikke stor bakgrunn fra Forsvaret for å forstå at med den intensiteten som preger våre operasjoner i utlandet, vil ikke disse klare å fokusere mer på nordområdene enn sine nåværende kollegaer på Reitan. Å selge en omlegging som innebærer at landsdelskommandoen for Nord-Norge nedlegges som en styrking av vår fokusering på nordområdene, er mildt sagt oppsiktsvekkende. NATO blir uansett ikke med på flyttelasset. Dårligere infrastruktur på Jåttå som følge av flytting kan fort føre til at deres flyttelass går sørover istedenfor. Da er det verd å minne om at én av utfordringene vi har i NATO-samarbeidet, er å holde oppmerksomheten på Norge og nordområdene. Dette arbeidet vil bli enda vanskeligere hvis NATO ikke er permanent til stede på norsk jord. Dermed kan SV si at de ikke lyktes med å få Norge ut av NATO, men i regjering lyktes de med å få NATO ut av Norge.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2007-12-04:
Det siste som statsråden sa, at vi har en aldrende befolkning, er vel et faktum som ikke er til å bestride. Men det er også et faktum at en aldrende befolkning er noe man har over hele Europa – det er ikke noe som bare gjelder Norge. Det er fremdeles slik at man har dobbelt så mange uføretrygdede i Norge som i andre land, som har mye dårligere ordninger. Det er, som statsråden var inne på, en veldig mangel på arbeidskraft ute i samfunnet i dag, så det er et stort dilemma at man ikke får flere tilbake i arbeid. Fremskrittspartiet er enig i IA-avtalen. Det er fornuftig at man starter med å følge opp arbeidstakere som er sykmeldt, på et langt tidligere tidspunkt, slik at man kan lede dem tilbake til arbeid hvis de går mot utføretrygd. NAV-reformen er jo også et viktig arbeidsredskap for å komme i mål. Det tar tid å løse disse problemene, og det er mange som ønsker seg tilbake til arbeidslivet. Vi ser i dagens Aftenposten at handikappede får dårligere kår. Det står der: «Vi trenger jobb, ikke flere fagre løfter og honnørord. Det vi ser, er økende avstand mellom politiske ambisjoner og realitetene, sier generalsekretær Lars Ødegård i Norges Handikapforbund.» Det er lagt fram en rapport som viser at arbeidet med å få handikappede tilbake til arbeidslivet går veldig dårlig. Mellom 40 000 og 50 000 av de 271 000 funksjonshemmede vil gjerne jobbe, viser arbeidskraftsundersøkelsen til Statistisk sentralbyrå. Hittil har fokus vært på kvalifisering av den enkelte arbeidssøker, mens rapporten viser at det er arbeidsgiversiden som må kvalifiseres gjennom informasjon og kunnskap. Regelverket må forenkles. Det er særlig viktig å få små og mellomstore bedrifter som ikke har en stor administrasjon, til å forstå og håndtere papirarbeid. Det er derfor utforståelig, synes jeg, at statsråden ikke legger større vekt på å dra med de frivillige organisasjonene, som kan gjøre en innsats her. La dem på vegne av staten informere og kvalifisere arbeidsgivere rundt om i dette landet. Som jeg sa i min innledning: Jeg har vært på en del møter med forskjellige bedrifter og med Bedriftsforbundet i Nordland, der ikke én av de bedriftseierne som sitter i salen når jeg forteller om de ordningene som staten har for å legge til rette for å få flere handikappede tilbake til arbeid – gi dem muligheten til arbeid – vet om at disse ordningene fungerer. Det viser jo at vi ikke har nådd i mål med den informasjonen som vi skal i mål med. Da får ikke disse arbeid. Det håper jeg statsråden tar med seg og gjør noe med.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2007-12-04:
Først vil jeg takke for debatten. Så vil jeg gå litt igjennom det som er blitt sagt her. Blant annet vil jeg gå inn på det som representanten Lise Christoffersen sa, at Fremskrittspartiet i sitt forslag til statsbudsjett har lagt fram forslag om at det skal være en medisinsk begrunnelse. Det er helt korrekt, og det er faktisk det som står i loven i dag også, selv om det har sklidd litt ut. Det står i folketrygdloven § 12-6: «Sosiale eller økonomiske problemer gir ikke rett til ytelser etter dette kapitlet.Den medisinske lidelsen må ha medført en varig funksjonsnedsettelse av en slik art og grad at den utgjør hovedårsaken til nedsettelsen av inntektsevnen/arbeidsevnen.» Det må være et dilemma også for Arbeiderpartiets Lise Christoffersen og Per Rune Henriksen at vi har to ganger høyere avskalling til uføretrygd i Norge enn i andre OECD-land. Det har vi altså selv om vi har alle disse gode ordningene som er laget nettopp for at man ikke skal få den arbeidsbelastningen etter arbeidsmiljøloven som representanten Henriksen viste til i stad. Så sa Lise Christoffersen at hun har liten grunn til å bruke pisk og stille krav til arbeidstakere. Det er det stikk motsatte når det gjelder avgifter. Når det f.eks. gjelder miljøavgifter, er det ikke snakk om at man skal stille noen gulrot til disposisjon – på det området er det kun pisk som gjelder, for det er inntekt til staten. Statsråden har sagt at sosialhjelpsmottakere må stå opp om mårra’n, noe som vi er enige om. Jeg tror ikke at statsråden sa det for å mistenkeliggjøre noen, jeg tror faktisk han sa det for å hjelpe disse personene til å få et bedre liv, gjennom å stille krav. Jeg håper at statsråden er med på å stille krav også til uføretrygdede – ikke på grunn av at man skal mistenkeliggjøre dem, eller være slem på noen måte, men det er faktisk sånn at det skjer mange forandringer i samfunnet. Det er mange yrker – representanten Henriksen var inne på industriarbeidsplasser – som var tunge yrker før. I dag er de tunge yrkene innenfor omsorgsyrkene. Det foregår en stadig forandring. Det kommer nye yrker, og det er nye måter å arbeide på. Derfor bør det stilles krav om at det skal være en jevnlig gjennomgang av uføregraden. Fremskrittspartiet har i finansinnstillingen fremmet følgende forslag, som jeg også skal komme tilbake til i debatten på torsdag: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at NAV innfører individuell plan for alle mottakere av uføreytelser som har en mulig restarbeidsevne.» Og: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at uførepensjon/tidsbegrenset uførestønad tildeles utelukkende på medisinske kriterier.» Og videre: «Stortinget ber Regjeringen innføre en ordning der alle som mottar uføreytelser, både permanente og midlertidige, etterprøves minst hvert 4. år.» Jeg håper statsråden tar det med seg. Jeg skal ikke fortelle til noen at det opprinnelig var Fremskrittspartiets forslag, hvis han legger dem fram senere.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2007-12-04:
Ja, jeg tar med meg det og hører hva representanten Svendsen sier. Samtidig vil jeg også si til landets arbeidsgivere, og det er både privat og offentlig sektor, at tiden nå er preget av mangel på arbeidskraft, og tiden kommer til å bli preget av mangel på arbeidskraft. Det er ikke en spesielt konjunkturavhengig prognose. Nettopp fordi befolkningsutviklingen er som den er, vil Norge mangle arbeidskraft selv i konjunkturnedgang. Derfor er det slik at de virksomhetene, enten de er offentlige eller private, som evner å legge en slagplan for å rekruttere bredt, er de som vil lykkes i framtiden. Vi fra myndighetenes side skal stille opp med virkemidler for å koble de ledige hendene med arbeidsgivere som får øynene opp for rekrutteringsutfordringene. Jeg kommer rett til Stortinget fra et bedriftsbesøk hos Stormberg, som har en stor butikk her i Oslo, men som har selve hovedanlegget sitt i Kristiansand. Det er en bedrift som har en målsetting om at 25 pst. av alle ansatte skal rekrutteres fra såkalt marginale grupper i arbeidslivet: rusmisbrukere, folk med psykiske lidelser, folk som kommer rett ut fra fengsel, osv. – 25 pst. av arbeidsstokken. Jeg hadde en svært interessant samtale med lederen for Stormberg, som sier at jo, det ligger et sosialt engasjement bak, men det ligger først og fremst en god forretningsmessig tenkning bak. For gjennom å rekruttere fra disse gruppene får Stormberg tilgang på arbeidskraft som ingen andre ser. Og de får svært lojale medarbeidere, som har et svært lavt sykefravær, og som er dedikert i forhold til arbeidsplassen sin. Jeg har såpass tillit til norsk næringsliv at jeg tror at stadig flere nå vil få øynene opp for det faktum at det er i disse gruppene potensialet ligger – alle andre er i jobb. Så trenger man flere, må man søke i de gruppene som ikke er i jobb, og det er altså funksjonshemmede, innvandrerbefolkningen, og det er folk som har en historie knyttet til rus, psykiatri, fengselsopphold, osv. Jeg er optimist, men det betyr jo ikke at vi bare skal stå og følge utviklingen. Som sagt: Jeg tar med meg det representanten Svendsen sier om at vi må trykke på med informasjon.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2007-12-04:
Jeg tar det med meg. Men uansett, når vi skal vurdere problemstillingen om hvor det nå er vi skal sette inn støtet, hvor det er vi først og fremst skal satse, for det vil alltid være en prioritering hvor vi først og fremst skal bruke de ressursene vi har, tror jeg vi må erkjenne at det er en betydelig enklere – ikke enkel, men altså enklere – oppgave å forsøke å begrense tilgangen på nye uføretrygdede enn det er å få folk som har blitt uføretrygdet, tilbake i jobb. Derfor er min hovedinnfallsvinkel til den utfordringen som representanten Svendsen tar opp i sin interpellasjon, ikke å avvise den fokuseringen som representanten Svendsen har på å få uførepensjonister tilbake i jobb, men innfallsvinkelen min vil i mye sterkere grad være å fokusere på tiltak for å begrense tilgangen. For jeg tror at det er enklere enn det andre. Jeg er enig med representanten Svendsen i at situasjonen på arbeidsmarkedet er såpass ny at det er veldig viktig med informasjon ut til de uføretrygdede også. Det er viktig at folk er klar over at hvis man prøver seg i arbeidslivet, betyr ikke det at man må starte på nytt igjen for å få uføretrygd, dersom det ikke går. Man kan få tilbake trygden hvis man har prøvd og det ikke gikk. Man må få ut massiv informasjon om det nye varige lønnstilskuddet, som kan bli et veldig effektivt og viktig virkemiddel, for jeg tror det er mange uføretrygdede som har lyst til å gå til arbeidsgiveren sin og si at de har en arbeidsevne, men den varierer litt – en uke er den ganske stor, neste uke er den ikke like stor. Man kan få et varig lønnstilskudd som tar høyde for at det svinger litt i arbeidsevne, og det varige lønnstilskuddet tar høyde for at arbeidsinnsatsen kan variere litt fra uke til uke, fra måned til måned i løpet av året. Man kan få et varig lønnstilskudd som gjør at arbeidsgiveren får kompensasjon for det og den trygdede får sin tarifflønn. Så vi gjør nye ting med nye virkemidler også overfor dem som er uføretrygdet. Men hvis vi skal prioritere knappe ressurser, som det alltid vil være snakk om her, tror jeg mer på tiltak for å forhindre tilvekst enn på det andre.
Bjørn Sturla Odden (Fremskrittspartiet), 2007-12-04:
I dagens situasjon er det viktig at vi tar vare på de arbeidstakerne som er i arbeid. Det er ikke uopprettelige fysiske begrensninger som gir oss høye uføretall. Stressende arbeidssituasjoner, dårlige varslingsrutiner og en teknologi- og samfunnsutvikling som gjør at mange føler seg utgått på dato, er ofte en bakenforliggende årsak til at mange rimelig friske mennesker velger å legge inn årene. Dette stiller store krav til dagens ledere. Jeg tror at nøkkelen til arbeidsglede og lengre innsats i arbeidslivet ligger i lederutvikling. Jeg har opplevd at sykefraværet i en barnehage ble halvert da man fikk ny leder i barnehagen. Det ble ikke foretatt investeringer eller store rutineendringer. Reduksjonen i sykefraværet kom av noen enkle holdningsendringer og noen enkle tiltak. Man opprettet kommunikasjon. Den nye lederen snakket om de positive tingene på arbeidsplassen, om alt som han hadde å glede seg over. Lederen bygget sammen med de ansatte et godt inkluderende miljø som alle følte tilhørighet til. Man laget påkledningsbenker og foretok andre tiltak som reduserte hverdagsproblemer og belastninger. Dette gjorde man i samarbeid med og etter råd fra de ansatte. Med andre ord: Man lyttet til de ansatte og tok dem på alvor. Stort sykefravær er faktisk et målbart sykdomstegn for en arbeidsplass. Det er svært ofte sammenheng mellom sykefravær og uføretrygd, så det er viktig å analysere årsakene til fravær og se på mulighetene for forebyggende tiltak. Det er tankevekkende at vi, med dagens hjelpemidler og arbeidsbesparende tiltak, med streng kontroll av arbeidsmiljø og detaljerte beskyttende regelverk, likevel opplever utbrente og utslitte arbeidstakere allerede i 40-årene. Folk blir faktisk tidligere utslitt nå enn før hjelpemidlene og de beskyttende regelverkene ble innført. Dette er et livsstilsproblem som vi må ta på alvor. God ledelse inspirerer og gir arbeidsglede. Problemer som oppstår, skal fanges opp og løses umiddelbart. Man må foreta arbeidstilpasninger, stimulere og gi de ansatte nye utfordringer som de har forutsetninger for å mestre. Da kan man gi dem ros og anerkjennelse og styrke deres selvbilde. Man må informere og gi opplæring slik at arbeidstakerne føler seg kompetente og trygge på sine arbeidsoppgaver og sin egen arbeidssituasjon. De fleste har hørt om Lotte sykehjem i Danmark. Der gikk sykefraværet ned i nesten null etter en spennende omlegging av drifts- og organisasjonsform. Mitt råd er at man fokuserer på lederutvikling og konkretiserer de grunnleggende holdningene som god ledelse skal ha som fundament. I tillegg må man i den grad det er mulig, påvirke livsstilsutviklingen i samfunnet vårt. Vårt velferdssamfunn passiviserer oss og gir oss utfordringer som vi må finne løsninger på.
Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2007-12-04:
Årsakene til at folk blir uføretrygdet, er mange og sammensatte. I NOU 2007:4, om ny uførestønad, finner vi dokumentasjon på at yrkesdeltakelsen i aldersgruppen 50–64 år gjennomgående er høyere i Norge enn i mange andre sammenliknbare OECD-land. Vi har flere uføretrygdede i denne aldersgruppen, mens i andre land går de som er ute av arbeidslivet, i større grad over til ordinær pensjon, arbeidsledighet eller andre løsninger – som det står, uspesifisert, i statistikken. Det betyr at vi har en uførestønad som i stor grad fanger opp dem som av en eller annen grunn faller utenfor arbeidslivet, og slik sett kan vi antakelig si at det er et sikkerhetsnett som fungerer. Utviklingen i andre land som har svakere faglige rettigheter, svakere arbeidsmiljølovgivning og svakere velferdssystemer enn Norge, er faktisk mer dramatisk enn i Norge når det gjelder yrkesdeltakelsen for eldre arbeidstakere. Det er likevel nødvendig at vi fokuserer på hvordan vi kan sørge for at folk holder lenger ut i jobben sin. Arbeidsmiljø og jobbsikkerhet er forhold som har stor innvirkning på risikoen for å bli uføretrygdet. La oss ta verkstedindustrien som eksempel. Det er hevet over enhver tvil at det er en slitsom bransje, med tungt fysisk arbeid, høye krav til tempo og yteevne, gjerne kombinert med at jobbsikkerheten svinger sterkt med konjunkturene. På Aker Stord har det i perioden 1998–2007 vært 163 personer som har gått av med en eller annen form for pensjon. 60 pst. har gått av med avtalefestet pensjon, 2 pst. – 2 pst.! – har stått til de er 67 år, og hele 38 pst. har blitt uføretrygdet. I rapporten «Arbeid, velferd og samfunn 2006», som er utgitt av NAV, påviser Knut Røed fra Frischsenteret at nedbemannings- og omstillingsprosesser øker sannsynligheten for at ansatte blir uføretrygdet. Deler av kostnadene ved omstillinger og nedbemanninger veltes over på samfunnet. Sterke fagforeninger som bidrar til et systematisk og godt helse-, miljø- og sikkerhetsarbeid og skånsomme omstillingsprosesser, blir viktige bidragsytere i arbeidet med å redusere tilgangen på uføretrygdede. Med andre ord trenger vi mer av Arbeiderpartiets og mindre av Fremskrittspartiets politikk i arbeidslivet. Fremskrittspartiet er konsekvente motstandere av det lov- og avtaleverk som gir fagbevegelsen styrke og rett til å framforhandle godt arbeidsmiljø og god jobbsikkerhet for sine medlemmer. Det er derfor grunnlag for å hevde at Fremskrittspartiets arbeidslivspolitikk vil føre til at flere faller utenfor arbeidslivet enn i dag. Spørsmålet blir om de med Fremskrittspartiets politikk vil ha et sikkerhetsnett som fanger dem opp.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2007-02-20:
Da må jeg få si noen ord til.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2007-02-20:
Ikke helt. Jeg var nemlig ikke sikker. Jeg lyttet til presidentens åpning – om det skulle behandles felles. Da hadde jeg tenkt å gjøre det, men jeg hørte det ikke, og da tenkte jeg at da ble det ikke det. Men da retter vi det enkelt og greit opp. Det jeg da må gjøre, er først og fremst å foreta en rettelse i innstillingen i sak nr. 2. Der er det ved en inkurie bortfalt en setning som i vedtaket heter: «§ 14 a oppheves.» Det skal stå i spalte 2 på side 4 foran der det står «§ 14 b blir § 14 a.» Vi kan ikke lage en ny § 14 a uten å oppheve den gamle § 14 a, og det var ved en inkurie bortfalt. Det som skjer i forretningsordenen, er at man innfører bl.a. dette med at en tredjedel av kontroll- og konstitusjonskomiteen kan reise sak. Kontroll- og konstitusjonskomiteen overtar fra Presidentskapet behandlingen av spørsmål om å gjøre konstitusjonelt ansvar gjeldende, som jeg nevnte i mitt innlegg, og det er også andre praktiske endringer som skjer. Komiteen har valgt å gjøre en liten endring på noe som Kosmo-utvalget fremmet forslag om, nemlig å presisere at før forslag om å gjøre konstitusjonelt ansvar gjeldende overfor noen kommer til votering i stortingssalen, skal saken ha vært forberedt av kontroll- og konstitusjonskomiteen. Det kunne tenkes at spørsmål om å reise konstitusjonelt ansvar dukket opp i en annen komite, som så fremmet forslag direkte i salen, og det kunne også tenkes at noen fremmet et forslag direkte i forbindelse med en debatt i stortingssalen, ved innlevering før kl. 9. Her har vi fremsatt forslag til endringer i forretningsordenen som i begge disse sammenhenger medfører at dette forslaget vil bli behandlet av kontroll- og konstitusjonskomiteen før det kommer til votering. Fremlegges det i salen, skal det sendes kontroll- og konstitusjonskomiteen, som skal avgi innstilling. Hvis det er en komite som dukker opp med et forslag om å gjøre konstitusjonelt ansvar gjeldende, skal utkastet til innstillingen fra den komiteen oversendes kontroll- og konstitusjonskomiteen før endelig avgivelse. Derved er Stortinget garantert at et spørsmål om å gjøre konstitusjonelt ansvar gjeldende overfor noen ikke kommer til votering i salen før det er behandlet av kontroll- og konstitusjonskomiteen, altså på en sikker og grundig måte, slik som vi også har hatt det til nå. Hvis det fattes vedtak i Odelstinget om lovendringer som ikke har vært komitebehandlet, skal det gjøres før det kommer til Lagtinget. Ellers viser jeg til innstillingen, som går litt nøyere inn på en del detaljer. Men dette forslaget bygger altså på at grunnlovsforslaget i sak nr. 1 blir vedtatt.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2007-02-20:
Det å fjerne Stortingets hva vi vel kan kalle noe kunstige inndeling i lagting og odelsting, er en naturlig konsekvens av omorganiseringen av riksrettsinstituttet. Jeg slutter meg til denne endringen – som vil få virkning etter valget i 2009 – av flere årsaker. For det første har det vært urimelig at en fjerdedel av Stortingets medlemmer egentlig har vært ekskludert – det vil jeg kalle det – fra å delta i debatter her i huset om nye lover. De facto har det muligens én gang pr. år vært en reell debatt i Lagtinget om en lovsak. Meget sjelden har det vært debatter der – og kun noen store. Vi har også sett mange eksempler på at representanter som er saksordfører, og som er medlem av Lagtinget, følgelig ikke kan presentere saken for Odelstinget – hvor den reelle politiske debatten foregår. Det har for en fjerdedel av Stortingets medlemmer vært en urimelig eksklusjon fra disse debattene. Når man ved to gangers behandling i Stortingets plenum ivaretar tryggheten, sikrer man samtidig også det som var noe av tanken bak denne inndelingen og to gangers behandling ved lovgivning. Etter valget i 2009 vil det skje en modernisering med virkninger for det praktiske arbeid – ja faktisk også for den praktiske inndelingen av dette hus. Debattene om hva lagtingssalen skal benyttes til etter 2009, vil bli langt livligere – og vil det være betydelig mer interesse for – enn debattene i mange år som har foregått i lagtingssalen. Jeg ser faktisk frem til de mange gode ideer om hvorledes akkurat den salen, som ligger veldig nær vandrehallen, skal kunne benyttes til noe som har med dette hus å gjøre. Selv er jeg ikke fremmed for at den kan brukes i forbindelse med media, at vi kan få litt mer stil over en del intervjuer og spørsmål fra media etter debatter i denne salen, som pr. i dag ikke er noe særlig pent skue, bl.a. etter spontanspørretimene, ute i vandrehallen. Kanskje kan det bli litt mer verdige former, ved at salen ominnredes og blir brukt til dette. Ellers kan en muligens fortsette med kurs og omvisninger og ikke røre den i det hele tatt av bevaringsverdige grunner. Det blir en interessant debatt. Vi i vår gruppe støtter altså forslagene om å gjøre de nødvendige endringer slik at sittende odelstingspresidenter og lagtingspresidenter samt varapresidenter blir de siste, og de går dermed over i historien som sådanne.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2007-02-20:
Også i forrige stortingsperiode ble det behandlet et forslag om endringer i riksrettsinstituttet. Ingen støttet det forslaget som da forelå. Forslaget som nå foreligger, er derfor vesentlig forskjellig. Siden da har det utvalget som Presidentskapet nedsatte, gjennomført en grundig utredning av alternativer til gjeldende riksrettsordning og presentert dette for Stortinget i Dokument nr. 19 for 2003-2004. Dette arbeidet har også dannet grunnlaget for de forslag til endringer i Grunnloven som vi nå behandler. Riksrettsordningen har i lengre tid vært moden for endringer som styrker de rettslige sidene ved ordningen. Ordningen har også fordret tungrodde prosedyrer for igangsetting av en riksrettsprosess, noe som nok har gjort Riksretten til et lite relevant og hensiktsmessig rettsinstitutt i dagens samfunn. Høyre er derfor tilfreds med det foreliggende forslag til endringer av ordningen. Det ligger nå an til endringer som vil minske rommet for en politisk-rettslig skjønnsutøvelse, og som vil styrke rettsvernet for dem som faller inn under ordningen, og samtidig gjøre Riksretten til en mer relevant innretning – eller jeg bruker gjerne uttrykket som ble sitert fra tidligere statsminister Kåre Willoch: en mer brukelig innretning. Rettsvernet styrkes ved at straffansvar knyttet til utpreget politiske vurderingstemaer utgår av ansvarsgrunnlaget for riksrettsordningen. Samtidig gjøres Riksretten mer relevant som rettsinstitutt gjennom endringene i sammensetningen. Det at sittende stortingsrepresentanter ikke lenger skal være dommere, men isteden erstattes av valgte legdommere, vil – ved siden av et klarere ansvarsgrunnlag – trolig kunne senke terskelen for å gjøre ordningen gjeldende i praksis. Dette er positivt, ikke fordi man ønsker en hyppig bruk av Riksretten, men fordi en enklere tilgjengelig og mer avpolitisert riksrettsordning sikrer rettssikkerheten, både for fellesskapet representert ved staten og for de enkelte statsråder, stortingsrepresentanter og høyesterettsdommere. Det kan f.eks. ikke lenger med samme rett hevdes at en statsråd «går fri» på grunn av at riksrettsprosedyrene er for krevende å sette i gang, eller at en riksrett kun vil være å anse som en del av et politisk spill. I tillegg er denne grunnlovsendringen en naturlig og velkommen anledning til å grunnlovfeste parlamentarismen, ved at Regjeringens opplysningsplikt overfor Stortinget og plikt til å søke avskjed etter mistillitsvotum grunnlovfestes. Man kan si at etter 120 år var sannelig en slik modernisering på tide, men på den annen side har parlamentarismen også fungert godt i 120 år uten Grunnlovens bokstav. Ja, man kan se seg rundt i verden, eller iallfall i Europa, og finne ut at parlamentarismen fungerer faktisk også meget godt i land som ikke har noen skreven grunnlov. Med makt skal det selvsagt følge et konkret ansvar. Gjennom å videreføre Riksretten i en ny form – slik det ligger an til etter komiteens enstemmige innstilling – vil ansvar kunne gjøres gjeldende på en hensiktsmessig måte.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2007-02-20:
Dette grunnlovsforslaget omhandler det aller mest sentrale av menneskerettighetene, nemlig respekten for liv og menneskeverd. Utgangspunktet for forslaget, det å understreke at en grunnleggende respekt for liv og menneskeverd fortsatt skal prege vårt samfunn, har Høyres helhjertede støtte. Dette bør derfor ikke være en debatt for eller imot vernet av enhvers «Ret til Liv og legemlig Integritet» – for å sitere forslaget – men snarere en debatt om dette trenger en ytterligere grunnlovfesting, slik som forslagsstillerne foreslår, eller ikke. Jeg viser til at vi gjennom internasjonale konvensjoner om menneskerettigheter har tiltrådt vel så sterke formuleringer og forslag. Etter mitt skjønn er retten til liv ikke bare den mest elementære rett et menneske har, det er også en rett som er så innlysende og selvsagt at det er overflødig å dekke den ytterligere inn gjennom tilføyelser i statsforfatningen, slik som foreslått. Når det gjelder legemlig integritet, må dette forstås som det enkelte menneskes rett til beskyttelse mot krenkelse eller overgrep mot sitt legeme eller sin kropp. Heller ikke her er det vanskelig å være enig i forslagsstillernes intensjon med forslaget, iallfall slik jeg tolker intensjonen. Dette er imidlertid forhold som allerede er godt dekket i lovgivningen vår, ikke minst gjennom Grunnloven § 110 c. Forslagsstillerne begrunner forslaget på en måte som vanskeliggjør en debatt som ikke blander kortene, ved å blande inn tema som dødshjelp og svangerskapsavbrudd. Slik jeg ser det, er ikke abortlovgivningen vår i strid med det foreliggende grunnlovsforslaget. Dette er således ikke grunnen til at jeg mener at forslaget ikke bør bifalles. Hvis forslagsstillernes egentlige intensjon er å få endret lovgivning i slike saker, er det å anbefale heller å benytte muligheten til å fremme private lovforslag i Stortinget. På denne bakgrunn anbefaler jeg Høyres representanter å stemme imot grunnlovsforslaget, i tråd med komiteinnstillingen.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2007-02-20:
Det hersker ingen tvil om at enhver har rett til en rimelig levestandard, også i forhold til bolig. Den enkeltes rett til en rimelig levestandard, herunder rett til en egnet bolig, er nedfelt i FN-konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter, som er inkorporert i menneskerettighetsloven. Retten til bolig er dermed allerede ivaretatt i Grunnloven, gjennom den generelle menneskerettighetshenvisningen i § 110 c. Høyre mener i utgangspunktet at man bør være tilbakeholden med å ta inn programerklæringer om rettigheter til økonomiske ytelser eller materielle goder i Grunnloven. De rettighetsbestemmelsene vi allerede har i Grunnloven, er stort sett bestemmelser som verner den enkelte mot inngrep fra statens side. Et viktig unntak er retten til arbeid, som ble grunnlovfestet for noen tiår siden. Dette bør forbli et unntak fra Stortingets grunnlovspraksis. Noe av problemet med slike rettigheter er at selve ordet rett blir mer og mer innholdstomt. Hvis en gir borgerne en rett eller en rettighet, må det ikke bare være mulig å si hva innholdet i rettigheten er. Det må også være mulig for lovgiveren å håndheve den i rimelig grad og for borgerne å forfølge saken hvis rettigheten ikke føles oppfylt. På denne bakgrunn vil jeg anbefale Høyres gruppe å avvise forslaget.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2007-02-20:
Jeg vil gjøre det klart overfor representanten Ryan at i hvert fall Kristelig Folkeparti tar alle slike forslag til endringer eller tilføyelser, enten det er i Grunnloven eller andre lover, på alvor, så det ikke er noen tvil om det. Men nå er det et bredt flertall som avviser forslaget om å ta inn en ny bestemmelse i Grunnloven om retten til bolig. Det betyr selvsagt ikke at en er uenig i at alle skal ha et sted å bo, og at det offentlige skal hjelpe til med å skaffe bolig til dem som har problemer med dette selv. Her har kommunene og den kommunale sosialtjenesten et veldig klart ansvar. Det vi er uenige om, er om det skal grunnlovfestes, naturligvis. Selv om retten til bolig er en av flere viktige rettigheter, har vi vanskelig for å se at den er av en slik overordnet karakter at den bør inn i Grunnloven. Det bør vises varsomhet med å ta inn programerklæringer av ulikt slag i Grunnloven. Det bør i hovedsak forbeholdes politikkområder som har med grunnleggende rettigheter og verdier å gjøre. Retten til bolig er etter Kristelig Folkepartis oppfatning godt nok ivaretatt i det lovverket som vi ellers har. Boligpolitikken er dessuten et område som mest naturlig hører hjemme i politiske prioriteringer i budsjettsammenheng, og gjennom boligpolitikken skal vi sørge for at alle får en mulighet til et sted å bo.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-02-20:
Det er jo en rekke saker som behandles i denne debatten, som saksordføreren har gjort rede for, og de henger jo sammen. På én måte henger selvfølgelig Riksrettens omorganisering og innskriving av parlamentarismen i Grunnloven svært sammen, fordi Riksretten i sin historiske oppgave var det middel som Stortinget hadde for å kunne utøve kontroll og bruke sin makt overfor Regjeringen. Så kjenner vi jo hele den politiske historien, hvor ofte Riksretten er blitt brukt, og vi kjenner til at parlamentarismen de facto ble skrevet inn ved riksrettsdommen i 1884, men at den i realiteten først kom inn ved unionsoppløsningen i 1905. Ved at den nå kommer inn i Grunnloven med alle de bestemmelser som hører til dette – både om parlamentarismen som prinsipp og opplysningsplikten – har Grunnloven, etter den praksis som har vært i Norge, blitt modernisert også på dette området. Rett og slett er det som har vært politisk praksis, blitt skrevet inn i Grunnloven. Så av denne grunn alene vil jo dette måttet hatt effekt på Riksretten. Det andre forhold som har med Riksretten å gjøre, er i de sammenhenger den skal brukes, slik som sakens ordfører har gjort rede for. Ingen er over loven, ingen er bortenfor loven. Det er etter Venstres mening rimelig at man har en ordning som da ivaretar det konstitusjonelle ansvar som påhviler de gruppene som sakens ordfører har gjort rede for. På det grunnlag støtter Venstre de endringene som er framlagt både i denne sak og i en senere sak i dag – de to sakene hvor det er navneopprop ved grunnlovsendring. Hvis jeg skal gjøre meg noen refleksjoner rundt dette, vil det kanskje dreie seg om det som er reist i forbindelse med Grunnloven. Den er etter hvert blitt endret ganske mye. To tredjeparter av den er blitt endret siden 1814. Jeg vil nok si at det kan være andre områder hvor man bør se på Grunnloven, f.eks. i forholdet mellom individ og samfunn. Vi vet også at Regjeringen forbereder et arbeid som går på personvern. Det er et område som henger sammen med individ og samfunn, men det spørsmålet vil det være anledning til å komme tilbake til i andre sammenhenger enn i dag. I dag skal jeg på vegne av Venstre nøye meg med å slutte meg til de vurderinger som saksordføreren gjorde i sin redegjørelse, og i den presentasjon han hadde av de ulike grunnlovsendringer som foreligger her i dag, og som vi fra Venstre vil støtte ved den senere voteringen.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-02-20:
Venstre kommer til å stemme for grunnlovsendringsforslagene. Jeg vil knytte noen korte merknader til dem. Det er riktig, som mange har pekt på, at Norge har hatt en annen type tokammersystem enn andre land, f.eks. i Norden. Land som Danmark og Sverige, som har hatt reelle tokammersystem, har avskaffet dem. Det norske systemet tror jeg vi må forstå i en historisk sammenheng, ved Grunnloven av 1814 og forholdet mellom den lovgivende og den utøvende makt. I den sammenheng, og med Riksretten som et politisk virkemiddel og våpen, hadde dette stor kraft i seg. Med gjennomføringen av parlamentarismen bit for bit i tiden 1884–1905, og fullt ut ved innskriving i Grunnloven i dag, faller grunnlaget for den historiske Riksretten bort. Vi får en riksrett i en annen utgave, slik som det er beskrevet i en tidligere sak i dag. Da blir debatten om den norske varianten av tokammersystemet for lovgivningsbehandling spørsmålet. Jeg er enig med de representantene som sier at det er en stund siden tokammersystemet har hatt betydning, men jeg har selv vært til stede i denne sal da det hadde det. Det var i valgperioden 1977–1981, i en debatt om unntak i arbeidsmiljølovens bestemmelser om ansettelser og om ideologiske og livssynsbaserte institusjoner, i en samarbeidssituasjon mellom den daværende arbeiderpartiregjeringen og Venstre, som ikke alle var med på, for det ble ett flertall i Odelstinget og et annet flertall i Lagtinget. Det avspeilet reelle politiske forskjeller. Så man skal ikke gå så langt tilbake for å kunne se at det har hatt en viss praktisk politisk betydning, og da ble saken løst underveis. Jeg er enig i at det i perioden etterpå er vanskelig å se situasjoner hvor tokammersystemet har hatt det. Jeg er derfor enig med saksordføreren i at når man går bort fra vår variant av tokammersystemet og får ett kammer for å behandle lover, er det veldig viktig at man praktisk tenker nøye igjennom at lovbehandlingen i to runder ikke bare blir formell, men også reell, i den forstand at den gir muligheten til den ettertenksomheten og kvalitetskontrollen man skal ha. Det er ganske viktig, og jeg hørte at saksordføreren sa at det var viktig å komme tilbake til det. Det legger Venstre til grunn ved behandlingen i dag. Med disse merknader kommer vi til å stemme for grunnlovsforslaget når det kommer til votering ved navneopprop senere i dag.
Inge Lønning (Høyre), 2007-02-20:
Det har gjentatte ganger vært brukt adjektivet «historisk» i dag, og det kan man godt forstå. Denne saken innebærer også at dette møtet får karakter av et minnemøte. Jeg skal ikke polemisere mot Odelstingets president fra denne talerstol, men jeg synes at et minnemøte kanskje ikke bør inneholde for mange muntre innslag, og vil nok presisere at det slett ikke har gått sport i å avvikle Lagtingets møter på kortest mulig tid. Det som faktisk har skjedd over tid, er at praksis har endret seg, uten at man har endret systemet. Opprinnelig foregikk det full lovbehandling i begge kamre. Det var jo poenget ved å instituere det på den måten Grunnloven gjorde. Da foregikk debatten begge steder, og ingen fryktet for at det ene skulle bli en reprise av det annet. Det som gradvis har forandret praksis, er naturligvis at jo mer de politiske partigrupperingene spilte en førende rolle i Stortingets behandling, og partisammensetningen stort sett var den samme proporsjonalt i begge kamre, fant man ut at det var lite praktisk å kjøre full debatt begge steder. Men det er jo ingenting i dagens ordning som forhindrer at man kan gjøre det. Det er simpelthen bare praktiske bekvemmelighetshensyn som har medført at man gjennom en slags stilltiende overenskomst mellom partiene i Stortinget er blitt enige om at man normalt kjører debatten om lovforslag i Odelstinget og ikke i Lagtinget. Men så til det som er sakens realitet: Når riksrettsordningen ombygges slik at den ikke avhenger av noen form for todeling i Stortinget, er jo den aller viktigste begrunnelsen for nødvendigheten av å opprettholde et delt system falt bort. Da gjenstår det ett hensyn, nemlig kvalitetskontrollen og kvalitetssikringen i lovgivningsprosessen. Jeg er fullt ut enig i det som sies i komiteinnstillingen, at den kvalitetssikringen kan ivaretas akkurat like godt ved at man behandler lovforslag flere ganger i plenum. Det foreligger altså, med den endringen som gjøres i riksrettsordningen, ikke lenger noen tungtveiende grunner til å opprettholde todelingen. Da er det helt logisk at man lar den falle. Det har også de praktiske fordeler, som flere har påpekt, at da vil alle de valgte representanter stille på like fot når det gjelder muligheten til å delta fullt ut i debatten om alle typer saker som Stortinget behandler.