Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2009-02-12:
28. september 2007 besluttet EØS-komiteen å innlemme vanndirektivet i EØS-avtalen. Et enstemmig storting gir i dag sitt samtykke i samsvar med Grunnloven. Vanndirektivet omfatter vassdrag, grunnvann og kystvann ut til én nautisk mil utenfor grunnlinjen. For bestemte miljøgifter, såkalte prioriterte stoffer, gjelder direktivet ut til tolv nautiske mil utenfor grunnlinjen. Direktivet vil bidra til en mer helhetlig forvaltning av vannforekomstene, og det vil ha betydelige nyttevirkninger for beskyttelse og bærekraftig bruk av vannressursene. Norge har siden 2001 deltatt i EU-landenes arbeid med å gjennomføre vanndirektivet. Det forberedende arbeidet til den første planperioden har hatt stor betydning for å sikre at gjennomføringen også tar hensyn til norske forhold. Et viktig resultat av Norges deltakelse i EU-landenes arbeid med å gjennomføre vanndirektivet er at vannforekomster med større fysiske inngrep kan kategoriseres som sterkt modifiserte. Her gjelder tilpassede miljømål, gitt betegnelsen «godt økologisk potensial». Vannforekomster som er utbygd til vannkraftformål, vil typisk kunne falle inn under denne kategorien. Tiltaksplanene som skal utarbeides med utgangspunkt i direktivet, vil bli et viktig prosessverktøy i forbindelse med revisjon av vannkraftkonsesjonene. Dette understrekes i merknadene fra komiteen. Der det i dag ikke er krav om minstevannføring, er det viktig å få til ordentlige miljøforbedringer. Generelt sett er det et stort forbedringspotensial på mange plan i gamle vannkraftverk, der potensialet for miljøforbedring kan være stort med bare litt vannslipp. For ordens skyld vil jeg som saksordfører understreke at dagens forvaltningskompetanse og vassdragslovgivning ligger fast. Til tross for at mye arbeid allerede er gjort, vil gjennomføringen av direktivet være krevende for Norge. Det forutsetter en betydelig innsats på flere områder. Direktivet medfører økte krav til vannovervåking, forskning og utvikling og skjerpet forvaltningsinnsats. Det vil bli behov for å styrke basisovervåkingen for å fastslå miljøtilstanden for ulike vanntyper og for å følge langsiktige endringer i vassdragene våre. Også tiltaksovervåking må gjennomføres for å fastslå kjemiske og økologiske tilstander der det er fare for at miljømålene ikke nås og for å følge utviklingen og effekten av miljøtiltakene. Tilstrekkelig overvåking må være på plass i 2014 hvis vi skal klare å nå målene i direktivet. For å oppfylle miljømålene skal det i hver av de ni vannregionene utarbeides en sektorovergripende forvaltningsplan med et tilhørende tiltaksprogram. Disse skal rulleres og oppdateres hvert sjette år. Det er nå viktig at vi bruker den kompetansen som vi allerede har i de forskjellige vannregionene, og at dette blir tillagt vekt når man skal bestemme hvem som skal ha vannregionsansvaret. Skal vi lykkes med gjennomføringen av vanndirektivet, forutsetter det utstrakt samarbeid mellom en rekke berørte myndigheter på alle nivåer i forvaltningen. Kommunene vil være sterkt involvert og i mange tilfeller prosessdrivende for arbeidet. Dette forutsetter at det legges praktisk og ressursmessig til rette for en bred involvering av sivilsamfunnet – slik direktivet forutsetter. Avslutningsvis vil jeg understreke at vanndirektivet også vil innebære økte kostnader for kommunene, spesielt knyttet til tiltaksgjennomføringen. De samlede og direkte økonomiske konsekvensene er det foreløpig svært vanskelig å anslå. Kommunene må i årene framover bli tilført tilstrekkelige midler for å sikre at nødvendige tiltak i tråd med vanndirektivet kan bli gjennomført.