Inge Lønning (Høyre), 1999-05-11:
Jeg tillater meg først en ørliten bemerkning til den siste replikkveksling. Tatt i betraktning at vi skriver 1999, har jeg betydelig respekt for representanter som har en hukommelse som strekker seg helt tilbake til begynnelsen av dette århundret. Man kan anlegge mange ulike perspektiver på ordet utdanningssamfunn. Man kan spørre seg om det i det ligger et ønske eller en konstatering. Det som imidlertid er helt sikkert, er at det norske samfunn gjennom de siste par tiår er grunnleggende endret. Kanskje er det lettest å få øye på endringen når det gjelder skole- og utdanningssystemets plass, hvis man anlegger et livsløpsperspektiv for dem som i dag vokser opp i Norge. For få år siden hadde vi en levealder som lå rundt 70 år, og en skoleplikt for de fleste som utgjorde 7 år, dvs. 10 pst. av levetiden. I dag er det et økende antall som befinner seg i skole- og utdanningssystemet i opptil 20 år. Av en gjennomsnittslevealder på 80 år blir det en fjerdedel av levetiden. Hvis man også legger til at den faktiske pensjonsalder etter de siste statistiske opplysninger ligger på 59 år, får man et interessant livsløp: Den første fjerdedelen av livet tilbringer vi i skole- og utdanning, altså under forberedelse, og den siste fjerdedelen tilbringer vi i pensjonsalderen, som forhenværende. Bare halvdelen av livet er man i sosialt omløp, i det som kalles for arbeidslivet. Man kunne si mye interessant om denne endring av livsløpet. Men det som står til debatt i dag, er utdanningsministerens redegjørelse for utdanningspolitikken og dens rolle. Det som helt klart gjør skole og utdanning stadig viktigere, er at i den første fjerdedelen av livet legges grunnlaget for resten av livsløpet. Det er der holdningene formes, det er der kunnskaper og ferdigheter skal innlæres, og det er der man skal bli, som det het i en tidligere skolelov, gagns menneske. Jeg la merke til i statsrådens redegjørelse at han la vekt på fire grunnleggende målsettinger for Regjeringens videre utdanningspolitikk. De lyder: å styrkje kvaliteten i og mellom alle ledd i utdanningssystemetå fremje nyskapings- og utviklingsarbeid, mangfald og fleksibilitetå flytte meir av fokus frå sentrale styringsnivå til lokale handlingsromå styrkje og konkretisere verdiperspektivet i opplæringa» Alle disse målsettingene kan jeg uten noe forbehold slutte meg til. Og jeg deler representanten Løviks vurdering i et tidligere replikkordskifte av at dette innebærer en betydelig tilnærming fra Regjeringens side til det som har vært Høyres hovedmålsettinger i utdanningspolitikken i lang tid. Særlig synes jeg det er interessant at statsråden som første punkt formulerer det mål å styrke kvaliteten i og mellom alle ledd i utdanningssystemet. Jeg tolker det dit hen at statsråden er opptatt av at den fjerdedelen av livet som barn og unge investerer i dagens skole- og utdanningssystem, skal gi den best mulige uttelling i form av læring, kunnskaper, ferdigheter og holdninger. Når han bruker formuleringen «i og mellom alle ledd», oppfatter jeg det også slik at det signaliserer en forsterket interesse for sammenhengen i utdanningssystemet, en forsterket interesse for å sikre at det virkelig skal være en progresjon som gjør at de som begynner på skolen i 6-årsalderen, eller for den saks skyld i barnehage flere år tidligere, og som går ut kanskje en gang i midten av 20-årene, virkelig har opplevd at de hele veien har lært noe nytt, at de hele veien har tilegnet seg nye ferdigheter, nye kunnskaper. Jeg ser med interesse i møte statsrådens videre oppfølging av denne målsetting, for så vidt som det i redegjørelsen i liten grad er gitt konkrete, operasjonelle anvisninger på hvorledes denne kvalitetssikring skal foregå. Nå sier statsråden riktignok følgende i det avsnittet som handler om høyere utdanning: «Det kan vere ein farbar veg å erstatte noko av rammeplanstyringa med skjerpa kvalitetssikring.» Det er jeg også hundre prosent enig i. Men jeg vil mene at den formuleringen med fordel kunne utvides til å gjelde alle nivåer i skolesystemet. For like fra start i barneskolen og til topps tror jeg den riktige veien, hvis man vil styrke kvaliteten, må være akkurat det, å demontere forskrift og rammeplanstyring så langt som mulig og i stedet satse på å finne kvalitetssikringsmetoder som kan sikre at barn og unge får et likeverdig læringsutbytte uavhengig av hvor i landet de vokser opp. Så til punkt 2 – «å fremje nyskapings- og utviklingsarbeid, mangfald og fleksibilitet»: Ja visst, det er et virkelig fundamentalt behov i dagens norske skolesystem for akkurat det. Nærhetsprinsippet, det at ingen avgjørelse skal flyttes høyere opp enn det som er nødvendig av hensyn til avgjørelsens innhold, trenger å bringes inn, kanskje mer i skolen enn noe annet sted i dagens norske offentlige system. Jeg er helt enig med statsråden i at her ligger det et uforløst potensial av menneskelig innsats i den norske skolen, og at det haster med å få forløst dette potensialet. Punkt 3 – «å flytte meir av fokus frå sentrale styringsnivå til lokale handlingsrom»: Det er vel egentlig bare en annen måte å si det samme på – riktignok kan jeg styre min begeistring for den overhåndtagende bruk av fotografspråk – «fokus» er et av de mest misbrukte ord i dagens norske språk – men jeg er også her hundre prosent enig i at det trengs å flytte ansvar og makt fra de sentrale nivåer og så langt ned i retning av det enkelte klasserom som mulig. La meg også bemerke at når uttrykket «lokale handlingsrom» forekommer i skolepolitikken, vil jeg gjerne tolke det som klasserommet, for det er det som er det virkelige lokale handlingsrom i skolens hverdag, og det er der man må satse på tillit til den enkelte lærers pedagogiske dyktighet, ansvarsfølelse og evne til å finne de riktige utfordringene til de elevene som lærerne har ansvar for. Konkret nevner statsråden at forhandlingsansvaret skal vurderes flyttet fra det statlige til det kommunale nivå. Det er også et signal som jeg hilser med glede, for dette har Høyre argumentert for i lang tid. Jeg tror at det å flytte forhandlingsansvaret ned, vil kunne gi større differensiering, og det vil kunne gi mer dynamikk inn i lønnsdannelsen for lærerne. Så til det siste punktet – «å styrkje og konkretisere verdiperspektivet i opplæringa»: Også på det punkt er jeg grunnleggende enig i målsettingen. Men på dette punkt må jeg få anmelde en liten reservasjon. Statsråden omtaler denne målsetting på universitets- og høyskolenivået på følgende måte: «Etter initiativ frå Stortinget vil eg ved hjelp av Noregsnettrådet vurdere korleis etikkundervisninga kan styrkjast på universitets- og høgskulenivå, og kva tiltak som kan vere med på sikre ein høg etisk standard innanfor nærings- og finansmiljøa.» At det siste kan være en god målsetting, er jeg enig i. Men at det hører hjemme akkurat her, stiller jeg meg litt undrende til. Det jeg stiller meg enda mer undrende til, er at statsråden ønsker å koble inn Norgesnettrådet i denne sammenhengen, for er det noe man ikke behøver Norgesnettrådet til, så må det være dette. Dette er den enkelte utdanningsinstitusjons soleklare ansvar, og hvis man skulle adressere det via noe nasjonalt råd, måtte det være Høyskolerådet og Universitetsrådet, og ikke Norgesnettrådet. Norgesnettrådets oppgave er å fordele arbeidsoppgaver mellom de ulike instansene, og dette dreier seg jo ikke om arbeidsdeling. Dette dreier seg om å stimulere de enkelte utdanningsinstitusjonene til selv å ta det fulle og hele ansvar for kvaliteten i sin undervisning på dette punkt.