trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-10:
Bjørnson eller ikke, jeg må konstatere at de fire helselovene Regjeringen har lagt fram, og som dette er sluttstenen på, faktisk på alle hovedpunkter har fått Stortingets tilslutning. Når det gjelder spørsmålet om rett til helsehjelp, har regjeringspartiene sammen med Arbeiderpartiet funnet fram til en løsning i samråd med Regjeringen som jeg har gitt min tilslutning, og som jeg ikke har gått til angrep på i noen sammenheng. Det jeg har advart mot – og det står jeg fullt fast ved – er å gå for langt i retning av å la jussen overta styringen i helsepolitikken. Det er min oppriktige oppfatning at det forslag som er lagt fram her i dag, ikke gjør det. Derfor kan jeg gi det min tilslutning, og derfor vil jeg gjennomføre det som best jeg kan. Representanten Høegh har brukt en del sterke ord om Kristelig Folkeparti i denne debatten som jeg ærlig talt syns vi kunne vært spart for. Vi har gått inn i denne vanskelige materien med det for øye å styrke pasientenes rettsstilling i norsk lovverk. Vi har fulgt opp punkt for punkt det utspill som Kristelig Folkeparti gikk ut med i valgkampen i 1997, bortsett fra lovfesting av ventetidsgarantien. Det har jo alle andre partier også forlatt. Derfor syns jeg debatten hadde tjent på at en her hadde erkjent at faktisk de fleste partier har vært på leting etter hva som er et godt uttrykk for en lovfesting av pasientenes rettigheter. Jeg er overbevist om at vi har funnet fram til en god balanse i og med flertallets innstilling.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-10:
Når det gjelder spørsmålet om de forskrifter som flertallsforslaget forutsetter, vil de måtte klargjøre hvilke kriterier som ligger til grunn for de medisinsk-faglige vurderingene. De bør skape forutsigbarhet for pasienten, gi større mulighet for ensartet praktisering og redusere behovet for å få prøvd innholdet for retten. Hvilke generelle kriterier som skal ligge til grunn for en prioritering av pasienter i den offentlige helsetjenesten, er et politisk spørsmål. Den faglige vurderingen må bestå i å vurdere om den enkelte pasient oppfyller de kriterier som er satt for prioriteringen. Flertallet legger da opp til å bygge på prinsippene for prioritering som Lønning-utvalget har gått inn for. Når det gjelder den kapasitetsbegrensning som ligger der, forstår jeg det slik at det har med begrensninger i personell, utstyr og tilgjengelige ressurser å gjøre. Men jeg ser, som flertallet, dette i en klar sammenheng med opptrappingsplanene for kapasiteten, som Stortinget har forpliktet seg på. Når det gjelder pasientombudsordningen, skal pasientombudene, som Ballo var inne på, omfatte spesialisthelsetjenesten både innenfor psykiatriens og somatikkens virkeområde. Det forutsettes i lovforslaget at alle ombud settes i stand til også å ivareta interessene til pasientene innenfor psykiatrien. Jeg vil uten videre si at på lengre sikt vil det være øns kelig at ordningen også omfatter kommunehelsetjenesten. Det reiser imidlertid en rekke spørsmål om ansvarsplassering og finansiering, om tilgjengelighet osv. som det er grunn til å vurdere nærmere når vi har fått flere erfaringer med ordningen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-10:
Beskyldning om halvsannheter er ikke hverdagskost fra Stortingets talerstol, og jeg må si at jeg slutter ikke å overraskes over representanten Høeghs karakteristikker i denne saken. Det er et faktum at Kristelig Folkeparti har fulgt opp – både Kristelig Folkeparti her i salen og helseministeren – rett til vurdering, rett til informasjon, rett til medbestemmelse, rett til fastlege. Det løftet har jo Høyre prøvd å få oss til å bryte og gå bort fra, men det står vi faktisk fast ved, og vi har fulgt opp rett til fritt sykehusvalg i tråd med det vi har blitt enig med Høyre og Fremskrittspartiet om her i salen. Men jeg har altså som helseminister ikke funnet å kunne gå inn for det Valgerd Svarstad Haugland gikk inn for i august 1997 om en lovfesting av tre måneders ventetidsgaranti, fordi vi faktisk har fått noen erfaringer siden august 1997 med hvordan den ordningen fungerer. Derimot har jeg lagt fram et forslag for Stortinget, en samlet pakke, som samlet styrker pasientens rettigheter, og jeg har medvirket til de endringer i Regjeringens opplegg som får flertall her i salen i dag.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-10:
Jeg har merket meg at representanten Alvheim og jeg har ulike oppfatninger av hva som er en god pasientrettighetslov. Det gjelder særlig spørsmålet om rett til nødvendig helsehjelp, og jeg har respekt for at det går an å se det på forskjellige måter. Men jeg må minne om at vi faktisk står sammen om alle de øvrige viktige forslag i denne loven som er med på å styrke pasientenes rettsstilling. Det må vi ikke underslå verken i forhold til brukerorganisasjonene eller i forhold til det norske folk for øvrig. Det er faktisk slik at vi sammen er med på et ganske historisk vedtak i dag, og det er ikke slik at det går en skillelinje gjennom denne salen mellom noen som er for pasientrettigheter, og noen som er mot. Det er spørsmål om en saklig uenighet om hva som er en gjennomførbar pasientrettighetslov på det punktet som gjelder rett til helsehjelp, og jeg mener at når det faktisk er en kapasitetsbegrensning f.eks. i psykia trien som gjør at vi ikke kan si til psykiatriske pasienter med alvorlig diagnose at du har rett til behandling i morgen i alle tilfeller, da er det realt å si: Denne retten gjelder innenfor de grenser som kapasiteten setter, men vi forplikter oss til å trappe opp den kapasiteten slik at retten blir reell.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-10:
Til representanten Lønning først, som gjør seg skyldig i en åpenbar misforståelse når han hevder at jeg skal ha sagt at det at vi har vedtatt en opptrappingsplan, krever at vi i loven tar inn en begrensning knyttet til kapasiteten. Det har jeg ikke sagt. Hele poenget er at opptrappingsplanene viser at vi har behov for en større kapasitet enn det vi har i dag. Det har hele Stortinget sluttet seg til. Det betyr at innen psykiatrien og innen kreftomsorgen er det ikke i dag kapasitet til å innfri en slik ubetinget rett som mindretallet foreslår. Da mener jeg faktisk at det er det motsatte av det representanten Hagen kaller det, å gi uttrykk for at det faktisk er en slik begrensning i dag. Jeg vil ikke utelukke at vi, når disse planene er gjennomført, bør innføre en rettighet som ikke inneholder denne begrensningen, men jeg kan ikke se at vi kan gjennomføre det i dag. Til representanten Hagen vil jeg si at plikten påhviler fylkeskommunen. Det fremgår av det samlede lovopplegg som Stortinget nå slutter seg til. Det er selvsagt at denne rettigheten kan prøves for domstolen. Det som representanten Hagen så i tillegg gjør, er å ta fram sitt eks empel om bilverkstedene, som jo har vært fremme i helsedebatten gjennom mange år. Problemet er at en psykiatrisk pasient med en alvorlig diagnose har svært liten bruk for en sjekk med penger i hånden, fordi det ikke finnes noen kapasitet ved noe privat sykehus, og fordi det er helt uaktuelt å reise til utlandet for å få behandling. Da mener jeg det må være riktig å si at vårt svar på det problemet er å trappe opp kapasiteten gjennom en forpliktende opptrappingsplan, og så erkjenne at den retten man har, faktisk har sin begrensning i den kapasitet som i dag gjelder.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-10:
Jeg er enig med representanten Lønning i at avklaring av forventninger er sentralt i helsepolitikken, og jeg er faktisk overbevist om at det er en tydeligere kommunikasjon å si at retten har klare begrensninger enn å gi inntrykk av at slike begrensninger ikke finnes, når den fysiske kapasitet på viktige områder i helsevesenet faktisk er erkjent for lav. Så spør representanten Hagen om hvorfor kapasiteten ikke er tilstrekkelig. Ja, det har å gjøre med organisering. Det har Regjeringen grepet fatt i. Det har å gjøre med årelange forsømmelser på prioriterte områder som psykia tri, kreft og utstyr. Det har Regjeringen med god støtte av Fremskrittspartiet og flertallet i Stortinget grepet fatt i. Det har å gjøre med finansiering. Og vi har faktisk fått en finansieringsordning som Høyre, Fremskrittspartiet og Regjeringen i fellesskap har tillagt større vekt, og som fører til at det er et press for økt kapasitet. En økning av kapasiteten følger som et resultat av denne ordningen, slik at det er faktisk et press i dette feltet allerede. Så kommer det i denne loven forslag om fritt sykehusvalg i hele landet, som mellom de offentlige sykehusene vil innføre et viktig element av konkurranse. Så representanten Hagen bør oppdatere seg i forhold til de endringer som faktisk skjer i helsepolitikken, og som bidrar til et press for å øke kapasiteten og konkurransen og gir sterke insitamenter for å hjelpe flere mennesker, istedenfor det gamle systemet som gav insitamenter til å ha lengst mulig ventelister. Det er det slutt med.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-10:
Regjeringen fremmet ikke i sin lovproposisjon rett til behandling eller rett til helsehjelp. Dette har kommet inn under komiteens behandling av lovproposisjonen. Som jeg har påpekt tidligere i debatten, mener jeg at lovteksten, slik den foreligger til vedtak nå, er uklar og upresis og står i et direkte motsetningsforhold på enkelte punkter til de premisser som er lagt av flertallet. Mitt spørsmål til helseministeren blir da som følger: Ser helseministeren noen praktiske problemer med å administrere og gjennomføre denne loven, selv ved bruk av forskrifter? Er ikke disse uklare og upresise lovtekstene et problem i seg selv når denne loven skal praktiseres? Og er ikke helseministeren også engstelig for det han tidligere brukte som argument for ikke å lovfeste rett til behandling, nemlig juristmat og en rekke klager og rettssaker i det norske rettsapparatet? Det er jo, som sagt av and re her, også fra forbrukerorganisasjonen uttalt stor misnøye med det lovforslaget som foreligger her.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-10:
Det er ingen grunn til for helseministeren å virke så politisk hårsår i forhold til replikanten Annelise Høegh. Helseministeren beskyldte meg for et øyeblikk siden og mente at jeg nå måtte velge – og vite – hvor jeg står hen i helsepolitikken i forbindelse med rettighetsloven. Det jeg sa i mitt første innlegg, var at jeg var glad for at vi nå får en rettighetslov i navnet, men den er ikke slik som den skulle vært. Jeg tror – jeg kan ikke si det sterkere – at hvis det ikke hadde vært for helseministerens og regjeringspartienes skyld, ville den loven vi vedtar i dag, vært langt bedre, og det var den også, tror jeg, i utgangspunktet fra Arbeiderpartiets side. Men regjeringspartiene og helseministeren har etter min vurdering medvirket til at vi får en lovtekst som kan tolkes i alle retninger, og som ikke er tilfredsstillende for brukerne. Det har brukerorganisasjonene i dag gitt uttrykk for, og jeg tror vi skal lytte til dem langt mer enn til departement og politikere.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-10:
Jeg skal få lov å rette opp en feil i forslag nr. 2 § 4-9, som representanten Inge Lønning gjorde oss oppmerksom på. Forslaget skal lyde slik: «Pasienten har ikke rett til å nekte å motta blod eller blodprodukter eller til å nekte å avbryte en pågående sultestreik. » Det går mot slutten av denne debatten, og jeg må nok si meg enig med representantene fra Høyre i at Regjeringen og regjeringspartiene har kommet relativt dårlig ut i forhold til dette punktet om rett til behandling eller rett til helsehjelp. Det var ikke foreslått i proposisjonen, men det har kommet til etter sterkt påtrykk fra Arbeiderpartiet, heldigvis, og selvfølgelig fra oss i de andre større partiene, selv om vi har et annet lovforslag. Det jeg gjerne gjentar, er at jeg har en beklemmende følelse av at det lovforslaget vi nå skal vedta, hadde vært langt klarere og mer presist om man ikke hadde vært i forhandlinger med regjeringspartiene og fått utgangspunktet såpass redusert faglig og rettssikkerhetsmessig som tilfellet nå er. Kapasitet og ressurser har man bare så vidt vært innom i debatten, og man lurer på hvor Fremskrittspartiet skal ta ressursene fra for å gi en fullverdig rett til behandling for alvorlig syke mennesker. Vi har vår prinsipielle finansiering, nemlig folketrygden, som er vårt helseforsik ringsselskap, og det bør være en like soleklar rett til å få midler til behandling som det er å få sykepenger, pensjon, ledighetstrygd osv. Det var et paradoks i lovproposisjonen at man skulle ha rett til vurdering, rett til fornyet vurdering, men man skulle ikke ha rett til behandling. Dette henger faktisk ikke sammen, og det er det flere enn jeg som har sagt, og flere med betydelig større kompetanse enn jeg har på dette området. Så en liten visitt til Kristelig Folkeparti. Det gjelder dette med nødrett og å nekte å ta imot blodprodukter og å nekte å ta imot behandling i en sultestreiksituasjon. Jeg må si jeg er forbauset over at Kristelig Folkeparti har inntatt det motsatte standpunkt av hva Fremskrittspartiet har gjort, nemlig at i slike situasjoner skal man gi helsehjelp. Flere har vært inne på det, og jeg gjentar det: Det er en gåte for meg når jeg nå registrerer hvilken helsepolitikk man har, og hvilken troverdighet dette partiet har mistet i det siste.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-10:
Kapasitetsmangel – ja, det ser alle og enhver at vi har. Men det bør, til tross for dette, være en menneskerett i dette landet, i 1999, å få behandlet sin sykdom av ulik alvorlighetsgrad. Hvorfor mangler vi kapasitet? Da vil jeg henvende meg direkte til helseministeren. Den innsatsbaserte finansieringen har funket veldig bra. I 1998 behandlet man langt flere pasienter enn det man hadde forventet. Det som da skjer, er faktisk at helseministeren går inn og reduserer betalingen til poliklinikkene og til fylkeskommunene fordi man har behandlet for mange. Og så snakker man samtidig om at man har for liten kapasitet. Man vil heller ikke godkjenne private klinikker. Volvat har fått avslag flere ganger når det gjelder søknad om sengeplasser, og vi har private psykiatere som kan ta imot psykiatriske pasienter.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-06-10:
Jeg synes det er tydelig både på helseministerens ord og holdning her i dag at han forstår at dette kanskje ikke er blitt hans beste dag. Han får det ikke som han vil. Han lider nederlag på et viktig punkt, nemlig retten til helsehjelp. Det fikk meg til å minnes Bjørnstjerne Bjørnsons dikt: «Løft ditt hode, du raske gutt! Om et håp eller to ble brutt, blinker et nytt i ditt øye straks det får glans av det høye! » Det står faktisk videre: «Løft ditt hode og se deg om! Noe er der som roper: kom! – » Ja, det er pasientene, det, og vi andre, som ber dere gjøre det beste ut av det forslaget som nå tross alt blir vedtatt her i dag. Men det er ganske sjeldent, spesielt og oppsiktsvekkende at helseministeren så sent som dagen før komiteen avgav sin innstilling, offentlig advarte mot å vedta en rett til helsehjelp, en rett han visste at hans partifeller her i Stortinget nettopp ville gå inn for dagen etter. Det setter – ærlig talt – Kristelig Folkepartis holdning til dette viktige kjernespørsmål i loven i et merkelig lys. Hva er det egentlig Kristelig Folkeparti mener? Er de for det de er mot, eller er de mot det de er for? Ja, det er grunn til å spørre: Ser ikke helseministeren at det er en fare i flertallets forslag til § 2-1 for at det gjennom sin uklarhet og ved at det overlater så mange viktige spørsmål til eventuell avklaring i forskrifter senere, nettopp vil føre til det han advarer mot, nemlig at det skal bli et ras av søksmål og klagesaker, at det er det som står i fare for å skje med flertallets forslag?
Annelise Høegh (Høyre), 1999-06-10:
Helseministeren har rett i at jeg har brukt sterke ord om Kristelig Folkeparti her i dag. Hvis jeg skulle vært mer spesifikk, ville jeg kanskje i sterkere grad ha understreket at det er selvfølgelig et skille – det er forskjellige holdninger også i Kristelig Folkeparti, og det er egentlig helseministeren jeg er mest overrasket over, og mest forarget over. For Kristelig Folkepartis representanter i Stortinget har iallfall bidratt til at vi nå får en lovmessig rett til behandling, som, slik jeg også sa i mitt innlegg, iallfall er et lite skritt i riktig retning. Det jeg reagerer på, er at Kristelig Folkepartis representanter både i Regjeringen og i Stortinget ved å si visse ting, samtidig gir et inntrykk av at de står for noe som and re ikke gjør. Representanten Åse Gunhild Woie Duesund sa at Kristelig Folkeparti er «realistisk og ærlig ». Man føler vel ikke behov for å si det hvis det gjelder alle – da er det noe som skal gjøre at de er annerledes enn and re. Helseministeren sa nå nettopp at de fire helselovene Regjeringen har lagt frem, har den stort sett fått full tilslutning til. Ja, det er riktig, det. Men det er ikke noe oppsiktsvekkende, for det er jo Stortinget som har tatt ini tiativet til alle disse lovene, og vi har hatt behandling i mange år, gjennom stortingsmeldinger og innstillinger, som har dannet grunnlaget. Det er riktig at Regjeringen har lagt frem lovforslagene og fått tilslutning til dem, men det er jo ikke Regjeringen som har funnet opp dette av seg selv. Det har vært en langsommelig prosess i Stortinget hvor alle partier har bidratt i større eller mind re grad. Så sier han at Kristelig Folkeparti ikke har brutt noe løfte, iallfall ikke noe mer enn alle andre, for det er jo ingen som i dag går inn for å lovfeste tremånedersgarantien. Nei, det er også riktig. Men det er i beste fall bare en halv sannhet, for alle vi andre har faktisk foreslått en ny og en bedre formulering. Helseministeren gjorde ikke det, men nå har Kristelig Folkeparti bidratt til å få det.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-06-10:
Helseministeren har nå i flere innlegg prøvd å gjøre et nummer av at fordi ikke alle pasienter – og da spesielt ikke pasienter med psykiatriske diagnoser – kan få glede av en rett til behandling umiddelbart, skal vi ikke gi denne muligheten til noen. Jeg synes Inge Lønning på en utmerket måte viste at det å legge inn i lovforslaget et krav om at rett til behandling bare skal gis innenfor den begrensning som kapasiteten til enhver tid setter, er en sirkelargumentasjon hvor man egentlig står på stedet hvil. Selvsagt er det slik, og det vet ikke minst psykiatriske pasienter, at de ikke vil få den hjelpen i fullt monn som mange av dem trenger, dagen etter at loven trer i kraft, hverken med flertallets eller mindretallets forslag til lovtekst. Men jeg synes det er verdt å merke seg – og det synes jeg også Kristelig Folke parti og helseministeren skal legge seg på sinne – at likevel ber også disse pasientene om å få mindretallets forslag til lovparagraf, og ikke flertallets. Så man skal være litt forsiktig med å sette seg på sin høye hest og tro at man selv ivaretar retten til pasientgruppene bedre enn de selv mener å kunne forstå hvordan en slik rett bør se ut for at de skal føle at deres interesser blir ivaretatt. Det er faktisk en ganske viktig forskjell på mindretallets og flertallets forslag, som også er viktig for pasienter med psykiatriske diagnoser, fordi mindretallet ikke har lagt inn den begrensning som flertallet har, nemlig at man, hvis man ikke får oppfylt sin rett hos den tjenesteyter man først har vært hos, skal kunne gå til en annen offentlig finansiert tjenesteyter, som det heter i flertallets forslag. Det heter det ikke i mindretallets forslag, og det er med velberådd hu. Vi begrenser det til godkjente private institusjoner eller tjenesteytere, nettopp fordi vi faktisk vet at det ikke minst på det psykiatriske området fremdeles er ganske mange som gjerne vil yte en ekstra innsats i en privat praksis. Det er ikke det at det ville løse alle problemene, men det ville iallfall kunne hjelpe flere til å få behandling raskere, også for sine psykiatriske lidelser, enn det som det er lagt opp til fra flertallets side. Vi vedkjenner oss selvsagt at ikke alle problemer vil bli løst med én gang, men vi ser på loven også som et aktivt bidrag til å fremskynde den opptrappingsvirksomheten som vi må ha i gang. Det tror jeg også pasientorganisasjonene gjør. Det er derfor de har bedt om, og støttet, det forslaget som mindretallet legger frem, og er, som komitelederen sa, meget misfornøyd med det flertallsforslaget som foreligger.
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-10:
Jeg har for så vidt en viss forståelse for at helseministeren har problemer med å komme ned på beina. Utgangspunktet her var jo et forslag fra helseministeren selv, som aktivt og med en klar begrunnelse gikk inn for ikke å introdusere noen rett til helsehjelp. Så har man gjennom komitebehandlingen altså manøvrert seg frem til noe som kan ligne på en rettighet, og som likevel ikke er en rettighet. Da er det kanskje ikke så helt lett å forklare sammenhengen. Det forslaget til lovformulering som nå foreligger fra flertallets side, kan man vel karakterisere omtrent som Nils Kjær gjorde da han i sin tid talte om det demokratiske kompromiss mellom nesten noe og absolutt ingenting. Det jeg synes man da burde betenke grundig fra flertallets side, er om ikke dette blir en form for dobbeltkommunikasjon som brukerne av lovgivningen og av helsevesenet med rette vil kunne reagere på og si tilbake at hvis dere ikke har ment å gi oss en rettighet som i det hele tatt skal utløse virkninger av praktisk art dersom den ikke blir innfridd, hvorfor i all videste verden har dere da satt inn i lovteksten at vi har en rett? Jeg tror ikke det er mange pasienter som er slik konstruert at de vil finne den begrunnelsen at  «dessverre har vi i øyeblikket ikke kapasitet, så retten din kan likevel ikke innfris », særlig overbevisende. Hvis meningen er at det er den til enhver tid tilgjengelige kapasitet i det offentlige helsevesen som skal styre hvilke rettigheter pasienter har, er det soleklart for meg at man bør unngå rettighetsbegrepet og bruke begreper som ikke inviterer til så åpenbare misforståelser hos brukerne. Det som preger mye av norsk helsepolitikk i dag, og det vi strever med i norsk helsevesen, er nettopp at det er så mange skuffede forventninger ute og går. Folk som utsettes for skuffede forventninger, blir frustrert, selvfølgelig blir de det, og i neste omgang vil den frustrasjonen slå tilbake på de fagfolkene som skal betjene systemet, og som gjør så godt de kan. Dermed er man inne i den onde sirkelen. Pasienter blir skuffet fordi de er gitt forventninger som ikke blir innfridd, og fagfolkene blir frustrert fordi de settes til å bestyre et system som skaper falske forventninger hos brukerne.
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-10:
Jeg er enig med helseministeren i at det går an å leve med klare begrensninger. Problemet med flertallets lovtekst er at det er en høyst uklar begrensning. Ja, den er omtrent så uklar som det er mulig å få et kriterium i det hele tatt – det sies nemlig ingenting om hvem det er som til enhver tid avgjør hva kapasiteten tilsier, og hva kapasiteten ikke tilsier. Det er overlatt til det rene skjønn, og pasienten vil være helt hjelpeløs i forhold til den skjønnsutøvelse som finner sted. På dette punkt må vel også helseministeren medgi at mindretallets forslag, selv om han er uenig i det i sak, er rimelig klart og ikke inviterer til tolkningsstrid, fordi det tar til etterretning at hvis kapasiteten i det offentlige norske helsevesen ikke er til stede, så må pasienten kunne få tilbudet et annet sted. For pasienten vil det formodentlig være like godt.
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-10:
Det er jo så vidt sjelden at Fremskrittspartiet og SV fremmer forslag i fellesskap at det er forståelig at representanten glemte å ta opp forslaget. I alt vesentlig er det full enighet i komiteen om det som er hovedinnholdet i denne sak. Komiteen har bedt Regjeringen om å komme tilbake med et forslag til lov, og Regjeringen har utført oppdraget, så langt jeg kan se, i samsvar med det som var bestillingen fra komiteen. Så er det en nyanseforskjell når det gjelder hvor langt man vil gå i retning av å detaljere og presisere uttrykket «teiknspråkleg miljø ». Jeg ser vel for min del ikke det helt store behov for den kontroversen på det nåværende tidspunkt, for jeg forutsetter at hvis den formulering som er foreslått fra Regjeringens side, og som flertallet i komiteen slutter seg til, skulle skape problemer av nevneverdig omfang, må det være naturlig å komme tilbake til det på et senere tidspunkt. Så en liten merknad til representanten Oppebøen Hansens hjertesukk – eller «sidesprang », kalte han det visst – når det gjaldt leirskolesaken. Representanten Oppebøen Hansen har rett i at det eksisterer problemer på dette området fordi kommunene er nødt til å bære en ikke ubetydelig del av kostnadene selv. Og det er også riktig, som representanten Oppebøen Hansen peker på, at dette kan slå uheldig ut – hvis man velger den lovformuleringen som er foreslått – for de kommunene som måtte være i den posisjon at de innenfor sine grenser har en leirskole, eventuelt flere, som da blir pålagt ekstraomkostninger. Men det problemet kunne representanten løse meget enkelt ved å stemme for mindretallets forslag, for da vil ikke problemet være der i den form. Det er ingen uenighet mellom flertall og mindretall om at leirskolene er viktige pedagogiske tilbud og gode pedagogiske tilbud. Uenigheten er hvorvidt det er formålstjenlig å binde personalet til et ansettelsesforhold i den kommunen hvor leirskolen ligger. Etter mindretallets oppfatning vil det skape en rigiditet i systemet som ikke er til det gode, verken for leirskolene eller for de kommunene som sitter med ansvaret for dem. Så på dette punkt vil jeg mene at henvisningen i innstillingen fra mindretallets side til uttalelsen fra Kommunal- og regionaldepartementet er ganske relevant. Jeg siterer: «Vi ønsker at fagdepartementene er restriktive i forhold til å foreslå mange og detaljerte krav til kommunens virksomhet. » Dette forslaget kommer etter mitt skjønn helt klart under kategorien «for mange og for detaljerte krav til kommunens virksomhet ».
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-06-10:
Det var med relativt stor forbauselse jeg lyttet til helseministeren for en liten stund siden, da han mente at det flertallet går inn for, var en rettighet. Slik jeg har lært det ordet, betyr det at hvis noen har en rettighet, er det noen andre som har en plikt til å innfri den retten hvis omstendighetene for det eksisterer. Hvis det ikke gjøres, er en rettighet noe man kan gå til domstolene for å få håndhevet. Jeg har lyst til å spørre helseministeren: Hvor kan man gå for å få håndhevet den rettigheten som regjeringspartiene og Arbeiderpartiet går inn for? Kan man gå til domstolene, som så kan ut løse noe eller gi noen et pålegg med en slags rettskraftig virkning? Jeg har lyst til å trekke en sammenligning. Hvis et forsikringsselskap forsikrer f.eks. en bil, og det inntreffer en skikkelig kollisjon, er det i dag slik at man etter taksering får utbetalt en erstatningssum fra forsikringsselskapet sitt, og så finner man selv ut hvilket bilverksted man vil benytte for å få reparert skaden som man har fått penger fra forsikringsselskapet til å betale for. Hva tror helseministeren reaksjonen ville vært hos en bileier hvis forsikringsselskapet sa at ja, selvsagt, du er forsikret hos oss, vi skal sørge for å reparere bilen din, men vi skal gjøre det i våre egne bilverksteder, og dessverre er det slik med våre bilverksteders kapasitet for øyeblikket at det nok kan ta en seks-åtte-tolv måneder før din bil rekker frem til verkstedet? Det er nemlig det svaret helseministeren gir til pasienter som han hevder har en rettighet. En bileier ville sagt at dette er bedrageri fra forsik ringsselskapets side. Han ville blitt meget sint, langt sintere enn kanskje mange pasienter som er opplært til å stå i kø, som står og venter og får beskjed om å vente og vente, og de er tålmodige. Hadde det dreid seg om bilen, hadde man vel ropt og sagt: Slutt med dette bedrageriet! Gi meg pengene så jeg kan gå til et annet bilverksted enn forsikringsselskapets egne bilverksteder. Det er det forslaget Høyre og Fremskrittspartiet har fremmet. Hvis det ikke kan gjøres i det offentlige helsevesen, skal det utbetales penger slik at pasienten kan betale en operasjon et annet sted, enten i dette eller et annet land. Det er en rettighet som man kunne gå til en domstol med og få utbetalt penger ved en domsavsigelse. Jeg vil gjerne spørre helseministeren om han vil ha forståelse for de pasienter som føler at det er et slags bedrageri når helseministeren omtaler en ikkeeksisterende rettighet som en rettighet.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-06-10:
La meg først få lov til å si at for én gangs skyld – nesten – er jeg hjertens enig med representanten Inge Lønning i det siste han sa. Og så vil jeg gjerne si til helseministeren at ja, det kan selvsagt være enkelte sykdommer som kan være mer problematiske enn andre. Men hvorfor skal man si nei til et system som ville virke helt utmerket for en lang rekke medisinske problemer, og særlig operasjoner som grå stær-operasjoner og andre øyeoperasjoner, øre-nese-halsoperasjoner, hofteoperasjoner, hjerteoperasjoner og and re kirurgiske inngrep? For der ville bilverkstedsammenligningen være helt relevant. Vi vet også at det er sykehus i utlandet som faktisk svært gjerne ville ta imot, og har tatt imot, pasienter fra Norge. Man må stille spørsmålet: Hvorfor er ikke kapasiteten tilstrekkelig? Kanskje det faktisk for en god del skyldes den måten hele produksjonen med behandling av syke mennesker er organisert på. Kanskje man kunne organisere personellet på en annen måte, la legene bruke langt mer tid til å behandle syke mennesker og få andre til å ta seg av skrivebordsarbeidet. Jeg ville faktisk si at det innenfor de nåværende personellressurser er fullt mulig å øke produksjonen radikalt. Det er jo nettopp konkurransen som tvinger alle til å være effektive og rasjonelle i sin virksomhet. For å sammenligne med mitt forsikringsselskap, som selv drev sine egne bilverksteder: De har jo intet press for å utvide kapasiteten når kundene, forsikringstakerne, ikke har noen valgmuligheter – når man er i en situasjon at man kan fortelle forsikringstakerne som har fått bilene ødelagt gjennom kollisjon, at de ikke har noe annet valg enn å vente. Da kan en slik bilverkstedvirksomhet fortsette å ha dårlig produktivitet, dårlig organisering og dårlig administrasjon, fordi det ikke er noen grunn til å gjøre noen endringer. Det er fraværet av det presset som konkurransen medfører på alle andre områder, som gjør at man må utnytte ressursene fornuftig. Man må bruke personellet til det de skal, og har ikke råd til å gjøre de dumme tingene. Det er intet slikt press i dag. Tvert om vet vi jo at i realiteten har en del av de private langt større produktivitet. Feiringklinikken har vist det. Det er også andre, som opererer f.eks. grå stær, som har kapasitet i Norge i dag, og som gjør tingene langt bedre enn det offentlige. Det kunne være artig å spørre én gang til: Hvorfor er egentlig Regjeringen og helseministeren mot det systemet som virker på alle områder hvor det er iverksatt?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-06-10:
Dette er en sak hvor det er behov for en begrenset debatt. Det er en veldig kort og grei innstilling, og synspunktene er klare. Jeg vil nøye meg med å ta opp forslaget fra Fremskrittspartiet som er inntatt i innstillingen, og vil for øvrig presisere at Fremskrittspartiet vil stemme mot endringer av § 12.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-10:
Det er en enstemmig komite som står bak denne innstillingen, og innstillingen er også i samsvar med den proposisjon som vi har fått fra departementet. Jeg vil understreke og presisere det som komiteen skriver i sine merknader om å åpne for ulike pedagogiske og organisatoriske forsøk, nemlig at departementet må vise romslighet i praktiseringen av ordningen. Vi ser at de offentlige institusjonene er utsatt for økt konkurranse på ulike områder, vi ser at det blir etablert private institusjoner, og vi vet også at utenlandske universiteter og høyskoler tilbyr sine tjenester i det norske markedet. Derfor er det viktig at de offentlige universitetene og høyskolene har mulighet til å møte denne konkurransen på en god måte ved at de gjennom ulike forsøk kan finne fram til gode modeller for sin virksomhet, bl.a. i denne konkurransen. Dessuten vil jeg understreke at i forhold til kompetansereformen er det sannsynligvis også behov for ulike forsøk. Det komiteen er opptatt av, er at departementet viser romslighet og er positive i den grad en ser at dette er det behov for. Jeg vil understreke én ting til, nemlig det faktum at når det blir gjennomført ulike forsøk, er det viktig å ta vare på studentenes rettigheter og ikke svekke disse. Jeg synes at dette er en god innstilling, og at det er en viktig lovendring som nå skal gjøres.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-10:
Det innlegget vi nettopp hørte, var vel et typisk innlegg for Inge Lønning. Her behandler vi en viktig lovendring, som omfatter en minoritetsgruppe, og så bruker han én setning på den og er litt morsom fordi Fremskrittspartiet og SV står sammen. Resten av tiden bruker han til å snakke om leirskole, som er en ubetydelighet i forhold til det saken dreier seg om. Det saken dreier seg om, er å gi rettigheter til en gruppe som pr. i dag ikke har disse. Ved denne lovendringen skal de få rett til å velge opplæringstilbud. Det gjelder ungdom som har tegnspråk som førstespråk, og det gjelder ungdom som ikke har tegnspråk som førstespråk, men som etter sakkyndig vurdering også skal få rett til å velge hvor de vil ta opplæringen. Jeg er glad for den presiseringen som komiteen har gjort i innstillingen, en presisering som kom etter at vi hadde tatt opp et annet forslag, som ikke fikk flertall, men som gikk noe lenger. I tillegg har komiteen i dette forslaget presisert at ordningen også gjelder voksne som har tegnspråk som førstespråk, eller som vil ha bruk for tegnspråk. Jeg beklager at vi ikke har fått flertall for forslaget til definisjon av tegnspråklig miljø – det var jo det som Inge Lønning syntes det var morsomt at SV og Fremskrittspartiet stod sammen om. Jeg er ikke sikker på at Inge Lønning har oppdaget hva forskjellen består i. Det som Fremskrittspartiet og SV sier, er at med vår definisjon av tegnspråklig miljø utvider vi elevenes valgmuligheter i forhold til dagens system. Det er det vi gjør. I den lov teksten som Høyre går inn for, har man definert tegnspråklig miljø som et miljø hvor de har tilrettelagte tilbud. En ordinær videregående skole med tilrettelagte tilbud er definert som tegnspråklig miljø. Vi ønsker å definere tegnspråklig miljø til å omfatte tradisjonelle kompetansesentre. Og det har noe med synet på utdanning å gjøre, det har noe med synet på opplæring å gjøre. Opplæring er ikke bare noe som bare foregår i en bestemt undervisningssituasjon. Det er det samlede miljøet som elevene går i, og der de skal fungere, som vil være elevenes opplæringsmiljø. Og da er det viktig, i det miljøet de går i, og det miljøet de skal være i, at de fleste som de skal kommunisere med, kan kommunisere med dem, dvs. at de bruker tegnspråk som språk. Vi sier ikke med dette forslaget at elvene skal gå der, men vi sier at elevene skal ha denne valgmuligheten, og det er noe overraskende at Høyre, som er opptatt av valgmuligheter, ikke støtter dette forslaget. For vi har faktisk eksempler på at elever har ønsket å gå på et kompetansesenter, men fylkeskommunen har sagt at vi har en knutepunktinstitusjon, det er det tilbudet vi har, og det må dere velge – selv om elevene ønsker sterkt å gå på et kompetansesenter og leve i dette tegnspråklige miljøet. Det overrasker meg som sagt at Høyre ikke vil være med på dette forslaget, for å utvide elevenes valgmulighet. Ursula Evje har vel tatt opp fellesforslaget til nytt and re ledd, så jeg slipper å gjøre det.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-06-10:
Eg skal vere svært kort. Eg er glad for at ein samla komite sluttar seg til framlegga. Eg har merka meg komiteen sine merknader, m.a. den om å praktisere den nye regelen romsleg. Det skal eg love å gjere etter dei intensjonane som no vart framførde av saksordføraren, men sjølvsagt i samsvar med lova. Det skal òg gjelde studentane sine rettar, det at dei skal takast vare på oppe i dette.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-06-10:
Det kan høyrast ut som at denne komiteen er samansett av representantar som er prega av forkjøling, og i så måte gjeld det også meg. Nå er det om lag eitt år sidan opplæringslova blei vedteken her i Odelstinget, og dette dreiar seg altså om ei oppfølging av Stortingets tidlegare vedtak i Innst. S. nr. 275 for 1996-97. Det er ein milepæl for mange at Odelstinget nå behandlar og vedtek endringar i lova som heimlar ein lovfesta rett til vidaregåande opplæring i og på teiknspråk. Det er naturleg å sjå ein slik rett i vidaregåande opplæring i samanheng med grunnskulen og ikkje minst i samanheng med at lova nå òg inkluderer vaksne som er tekne inn til vidaregåande opplæring utan rett til dette etter § 3-1. Eg registrerer at det er ein stor mangel på utdanna tolkar. Derfor er det positivt at departementet nå arbeider for å få til ei betre tolkeutdanning og samtidig ei betre rekruttering. Eg vil oppmode statsråden om å forsere dette arbeidet. Så vil eg slå eit slag for eit område som saksordførar ikkje kom inn på, nemleg leirskulane. På mange måtar er leirskulane framleis eit stebarn i det norske skulesystemet, trass i at dei fleste parti her i salen meiner at leir skulane er viktige – dei skal me ha. Stortingets mål er at alle norske grunnskuleelevar skal få minst eitt leirskuleopphald i løpet av skuletida, fordi vi meiner at dette er eit godt pedagogisk tiltak. Og når me ser på aktiviteten, er det ingen tvil om at det er eit bra tiltak: Om lag 2 500 klassar reiser på leirskuleopphald kvart år. Nå er det slik at leirskuleverksemda fekk eigne forskrifter i 1993. Det har vore viktig for å sikre og regulere denne verksemda. Regjeringas forslag om å tilsette det pedagogiske personalet i den kommunen leirskulen ligg, er positivt. Men ein uheldig sideverknad kan vere at den altfor låge kostnadsfaktoren i statstilskotet gjer at kommunane som har leirskular, faktisk blir straffa økonomisk og må løyve pengar over eige kommunebudsjett i tillegg til statsbudsjettet. Dette var eit sidesprang, men det er eit viktig element i arbeidet for å sikre leirskulanes kompetanse og sikre rekrutteringa til dei. I og med at departementet vurderer det slik at dei ikkje har nokon heimel i lova for å utarbeide forskrifter, vil eg be statsråden om å følgje denne utviklinga nøye, og om nødvendig skaffe seg ein heimel i lova. Etter 25 år med altfor liten tryggleik bør nå leirskuleordninga få eit fundament som gir ein varig tryggleik.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-06-10:
Jeg tar opp det forslag som Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti står sammen om.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-05-31:
Jeg foreslår Jørgen Holte.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-31:
Øyangens uttalelse her er relativt oppsiktsvekkende. For når man først skal trekke inn de gruppene som da eventuelt skal representere en fare for andre – det må jo være det som er hennes poeng her – åpner man jo nettopp for at de skal kunne forbli i sine hjemkommuner, og at man i mindre grad da skal ha dem innlagt på institusjoner. Jeg synes derfor at det signal som her gis til mindretallet, at man ikke skulle ivareta tryggheten, er nokså på siden. Det vil være helt det motsatte som er tilfellet, nemlig at man får flere pasienter med alvorlige sinnslidelser ute i kommunene, og man sikrer altså ikke behandling innenfor en institusjon. Men det spørsmålet jeg ville stille til Gunhild Øyangen, er i forhold til det sitatet jeg trakk fram i sted, som Arbeiderpartiet står sammen med regjeringspartiene om, og som knytter seg opp mot bruken av tvang overfor alvorlige sinnslidende som ikke anses i stand til å ta vare på seg selv eller til å vurdere det som er best for dem selv. Det har man altså knyttet til denne formulering: «Er pasienten selv av den oppfatning at et institusjonsopphold vil være det beste, vil lovens ordlyd måtte forstås slik at institusjonsopphold må iverksettes samtidig med etablering av vernet.» Jeg vil be Gunhild Øyangen om å forklare hvordan de pasientene som først skal utsettes for tvang fordi de ikke er i stand til å ta vare på seg selv, i neste omgang faktisk skal ta stilling til hvor den behandlingen skal skje.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-31:
Jeg vil innlede med å oppklare nok en åpenbar misforståelse. Det er ikke slik at jo lenger man kommer fra de psykiatriske sykehusene, jo mer positiv er man til å bruke tvang i kommunene. I Finnmark har vi ikke noe psykiatrisk sykehus i det hele tatt. Jeg vil gjerne stille spørsmål til Åse Gunhild Woie Duesund når det gjelder to problemstillinger. Det ene gjelder bruken av kontrollkommisjoner knyttet opp mot tvang i kommunene. Man kan godt tenke seg at en kontrollkommisjon har en i hvert fall relativt sett mer oversiktlig oppgave når man innad i en institusjon skal vurdere bruken av tvang. Men hvordan tenker flertallet seg her at en kontrollkommisjon skal kunne kontrollere tvangsbruken ute i kommunene rent praktisk? Jeg vil gjerne ha et svar på hvordan man har tenkt å tilrettelegge for det. Det andre er et spørsmål som jeg stilte til Gunhild Øyangen, og som jeg ikke kunne se at jeg fikk svar på i det hele tatt, men siden regjeringspartiene utgjør flertall sammen med Arbeiderpartiet, vil jeg stille det samme spørsmålet til Åse Gunhild Woie Duesund: Hvordan er følgende formulering, som jeg leste i sted, og som jeg gjentar nå, å forstå?: «Er pasienten selv av den oppfatning at et institusjonsopphold vil være det beste, vil lovens ordlyd måtte forstås slik at institusjonsopphold må iverksettes samtidig med etablering av vernet.» – knyttet opp mot at det er pasienter vi snakker om som man ikke anser å være i stand til å ta vare på seg selv, som ikke anses å ha en vurderingsevne eller en dømmekraft som gjør at frivillig behandling kan igangsettes, men at man faktisk må bruke tvang. Hvordan skal man overlate til den gruppen å velge hvor tvangen skal skje? Det vil jeg gjerne høre, siden Gunhild Øyangen ikke kunne gi noe svar på det.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-31:
Kan jeg gjenta det fra salen?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-31:
Jeg registrerte at både representanten for regjeringspartiene og nå også Annelise Høegh framholdt at dersom tvangsbehandling ikke skal skje i institusjon, vil den være knyttet til de distriktspsykiatriske sentra. Jeg har lyst til å stille Annelise Høegh spørsmålet om det er så åpenbart. Når man leser departementets kommentarer, kan en se av høringsnotatet at den til og med kunne skje i pasientens hjem. Det har vi fått avklart at de ikke har ment. Men det foreligger etter mitt syn på ingen måte noen avklaring med hensyn til formuleringer som knytter dette direkte til distriktspsykiatriske sentre. Ser Høegh ut fra lovteksten begrensninger her som tilsier at det er der behandlingen må skje? Kunne man ikke eksempelvis ut fra teksten tenke seg at den skjedde hos den lokale kommunelege, eller at den skjedde i regi av en psykiatrisk enhet, men uten nødvendigvis den totale kompetansen som et distriktspsykiatrisk senter besitter? Formuleringene her går jo egentlig bare på at det skal være en overordnet institusjon som sitter med ansvaret. Jeg vil gjerne spørre Annelise Høegh om hun oppfatter det slik at lovteksten fra departementet og merknadene fra flertallet her er entydige med hensyn til at det er der behandlingen ute i distriktene nødvendigvis må finne sted.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-31:
Jeg noterte meg med interesse spørsmålet fra komiteleder John Alvheim og med særdeles stor interesse det svaret som kom fra Senterpartiets representant. Når det gjelder bruken av tutorerklæring, som jeg forstår at spørsmålet dreide seg om, omtales det i §§ 3-6 og 3-7 i det nye forslaget til lov. Det er høyst uklart for meg, ut fra det svaret som her ble gitt, hva flertallet egentlig mener. Men svaret til John Alvheim burde jo være såre enkelt. Tidligere var det de pårørende som først ble spurt om å skrive en tutorerklæring, mens det nå er offentlig myndighet som primært skal spørres. Det er jo bare i unntakstilfelle at det i det hele tatt vil være aktuelt å bruke familien, fordi det er offentlig myndighet som primært får spørsmålet. Jeg går derfor ut fra at Senterpartiet er enig i at den problemstillingen som Alvheim her tar opp, nå er så lite aktuell at den egentlig er en ikke-problemstilling.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-31:
Mange vil nok gå hjem, men det er nesten 40 år siden forrige gang vi vedtok en slik lov, og jeg syns at en del av det som avdekkes i denne salen, er ganske forstemmende. Når det gjelder det som Hove her sier, syns jeg uten å ironisere, at sånne juridiske betraktninger faktisk er ganske interessante – jeg er jo ikke selv jurist. Men det som jeg vet av erfaring fra kommuner, er at man i den situasjonen som oppstår mellom kommuner og spesialisthelsetjenesten, overhodet ikke tar innover seg den typen betraktninger som man kan høre i denne salen, nemlig at «det er å forstå på den måten» eller at «det skal ikke bli mer bruk av tvang». Poenget er at man står i en situasjon i det daglige der man spør konkret en institusjon: Kan dere ta denne pasienten, for vedkommende er faktisk dårlig? Det flertallet i denne salen gjør, er å gi en hjemmel til den institusjonen til å si nei, den behandlingen kan dere nå ta hånd om selv. Og det er klart at juridiske snurrepiperier vil verken den som skal legge inn pasienten, eller den som skal motta pasienten, være opptatt av i det hele tatt, og de vil overhodet ikke være opptatt av Gunhild Øyangens garantier om at man nå ikke skal bruke tvang. Det har ingenting med virkeligheten å gjøre. Det som jeg syns er beklagelig i denne debatten, er at man ikke får synliggjort den virkeligheten som pasientene må forholde seg til, og det gjør meg som saksordfører betenkt. Jeg registrerer også at en del av svarene her bærer preg av at man faktisk ikke har satt seg inn i lovteksten. Det gleder meg at det ikke gjelder representanten Hove, som ikke engang er medlem av sosialkomiteen.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-31:
Et flertall går inn for at det åpnes for bruk av tvang utenfor institusjon uten forutgående innleggelse. I hvert fall synes jeg det er vanskelig ut fra kommentarene til loven å være klar over hva slags bruk av tvang det vil være snakk om. Det er klart at det ikke er åpnet for bruk av tvang i hjemmet, men på hva slags andre arenaer – for å si det slik – er det åpnet for bruk av tvang? Flere har her nevnt at det dreier seg om de distriktspsykiatriske sentrene, men vil man eksempelvis kunne tenke seg tvangsbruk knyttet til psykiatriske enheter i et samarbeid med psykiatriske sykepleiere, eventuelt ved kommunehelsesentre eller hos private kommuneleger, fordi institusjonene har skissert at det vil være en hensiktsmessig tvangsbruk? Når det gjelder det tvungne psykiske ettervernet, har man eksempelvis i dag sprøytesetting på legens kontor etter at pasienten er utskrevet fra en institusjon. Vil det også være mulig, ut fra den nye loven, at kommunehelsetjenesten får et betydelig meransvar knyttet til sprøytesetting fordi institusjonene som ikke mottar pasientene, mener det vil være en hensiktsmessig og forsvarlig måte å behandle pasienten på? Jeg vil også spørre helseministeren: Det har vært sagt at kontrollkommisjonen ikke står overfor større problem knyttet til kommunene enn institusjonen, men en sånn behandling som jeg her skisserer, vil være en behandling som vil være over i løpet av fem minutter, og det vil være relativt mange pasienter som vil kunne behandles på den måten. Hvordan vil kontrollkommisjonen kunne kontrollere behandlingen, som pågår i veldig kort tid, uten at man stadig må være til stede for å se mange pasienter gjennom behandlingen?