Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2018-05-08:
Som flere talere har sagt, er dette en usedvanlig viktig diskusjon om en av de største og viktigste beslutningene som kan tas, og jeg er glad for at vi har denne debatten. Jeg er også glad for at komiteens flertall så tydelig går inn for ikke å støtte opp om det forslaget som er lagt fram. Grunnen til det ble ikke minst trukket fram av saksordføreren, Dag Terje Andersen, også fra Arbeiderpartiet, men jeg har lyst til å understreke litt fra den erfaringen jeg selv har. Som både utenriks- og forsvarsminister og i andre roller har jeg fulgt den dialogen og måten den skjer på, ganske nært. Jeg tror kanskje ikke den alltid er helt forstått av dem som ikke har vært der. For det er en ganske solid og ordentlig kommunikasjon mellom den til enhver tid sittende regjering og den til enhver tid sittende opposisjon, hvor regjeringen får anledning til å dele både synspunkter, vurderinger, innsikt og informasjon man har i kraft av å være utøvende myndighet, og lytte til de råd og innspill som gis i en fortrolig sammenheng, hvor man også kan snakke om ting som ikke vil egne seg i en større forsamling – for ikke å snakke om i offentlighet – og det veldig ofte dreier seg om prosesser som tar tid, hvor det ikke er ett stykk beslutning som plutselig dukker opp, men hvor en situasjon utvikler seg over tid, og hvor man altså treffer tiltak over tid knyttet til det. Jeg har opplevd det som veldig betryggende fra et regjeringsståsted, og jeg tror at når man opplever det samme fra et opposisjonsståsted, føler man at man har et inngrep med det som skjer. Samtidig er det viktig å huske på at når dette beskrives som en diskusjon om krigsdeltakelse, er det bare ytterst sjelden det gir mening å si at Norge går til krig eller deltar i en krig, hvis man med krig mener krig mellom stater, som er den mer tradisjonelle juridiske definisjonen. Det er mange andre ting vi driver med. Noen ganger er vi i skarpe, dramatiske, farlige oppdrag i interne konflikter. Mange vil kalle det krig etter folkelig begrep, men det er altså ikke krig etter juristenes mening, fordi vi ikke har en annen stat på den andre siden av dette. I andre tilfeller kan det være en forebyggende utplassering i en situasjon som ikke har utviklet seg til konflikt eller krig ennå, en slags bekreftelse på framtidig støtte. Det kan også være etterretningsoperasjoner som i sin natur ikke egner seg for en bredere dialog, og det kan være trening til andre lands styrker. Så det er et bredt spekter som diskuteres i dette formatet. Det gir altså en trygghet i regjeringen for hvor man står i forhold til de andre partiene på Stortinget, en slags forståelse av hvilken støtte som er der for noen av de vanskeligste valgene man skal ta, men det skjer samtidig uten at det binder Stortinget. Jeg tror at når det skal tenkes videre rundt dette – og det er mange grunner til å tenke videre på det med tanke på framtiden og nye utfordringer – vil jeg i hvert fall ganske sterkt fra denne talerstol si at respekten for forskjellen på å være utøvende og lovgivende makt er ganske viktig. Hvis den blir rotet til, vil jo Stortinget samtidig tilsynelatende oppnå å bli en slags del av den utøvende makt, men uten å kunne beholde den kontrollfunksjonen som man ellers vil ha, fordi man da også må settes til å kontrollere seg selv. Hva hvis beslutningen som er tatt med Stortingets samtykke, er feil – hvem skal påpeke det senere? Så til de viktige spørsmålene som representanten Moxnes tok opp om når man skal bruke militærmakt. Det er mange spørsmål der som også stilles av andre. Men jeg mener at det helt klart tilligger regjeringen å sørge for at man for det første er i tråd med folkeretten, altså det man kan kalle jus ad bellum, med tanke på når det er riktig å gå til krig – det er et ansvar regjeringen har internasjonalt, men også et ansvar regjeringen kan sies å ha overfor Norges befolkning, gjennom Stortinget – og for det andre selvfølgelig også at man følger humanitærretten, jus in bello, altså med tanke på hvordan krig føres. Man styrker ikke det ved å flytte beslutningen til Stortinget. Det jeg sier, er at jeg, som Arbeiderpartiet ellers, stiller meg sterkt, klart og tydelig bak flertallsinnstillingen om at forslaget avvises. Jeg ønsker debatten velkommen, og jeg mener å sende et lite signal til den videre behandlingen av dette om at vi må huske på det prinsipielle skillet mellom storting og regjering i slike saker.