Olemic Thommessen (Høyre), 2009-12-15:
Årets kulturbudsjett følger de lange linjene i norsk kulturpolitikk og følger opp Regjeringens forskjellige programmer – det være seg kulturløft eller samspill. Slik sett leverer Regjeringen. Men det er heller ikke så veldig mange overraskelser utover det. Høyres innvending mot budsjettet er ikke at det er økninger. Vi har støttet økningene i hele forrige stortingsperiode, og vi gjør det også nå, i hvert fall ved denne korsvei. Det vi kritiserer, er at vi mener at Regjeringen har et for dårlig fokus på det som er problemet med å ha en stor statlig finansiering, og at den blir ensidig. Det betyr en innflytelse inn i kulturlivet, både direkte og indirekte, som Høyre mener det er viktig å ha en aktiv politikk imot, altså det å minimalisere dette problemet. Vi ønsker en spredning av makt. Vi ønsker å gjøre det gjennom å se hvordan man finner frem til beslutningstakerne i kulturlivet, hvordan man organiserer den offentlige støtten – i det hele tatt hvordan man med en stor offentlig finansiering kan greie å lage en lengre avstand mellom departement, politisk ledelse og kulturlivets organer. Ett grep i dette fra vår side som jeg håper vi har gitt uttrykk for i årets budsjett, er en satsing på frie grupper – eller det frie feltet. Vi snakker da om det frie feltet innenfor teater, dans og musikk og i og for seg også frilansere. Vi mener at innenfor det frie feltet ligger det et spennende entreprenørskap, en effektiv bruk av de midlene kulturlivet får, og ikke minst en maktspredning og et stort stykke mangfold. Problemet for det frie feltet ligger på to områder. For det første har dette feltet ikke vært særlig prioritert. Til tross for store, store løft gjennom de siste fem årene ligger det frie feltet fortsatt på en veldig knapp tildeling gjennom tilskuddsordningene. For det andre mener Høyre at nyskapingskriteriet i Norsk kulturråd er et problem, i den forstand at man styrer det frie feltet gjennom tilskuddsordningene inn på – om ikke noe så smalt som en nisje, så i alle fall inn på et begrenset estetisk uttrykksområde. Dersom vi skal løfte frem et fritt felt – det være seg innenfor dans, teater eller musikk – er det viktig at vi slipper dette fritt, i den forstand at vi ikke bør binde dem opp i noen estetisk retning. Det bør etter min oppfatning ikke være noe problem om en fri teatergruppe ønsker å lage en type forestilling som man gjerne ser på Nationaltheatret, f.eks. Innenfor musikken har man det slik, uten at det er noe problem i den sammenheng. Dernest er det klart at man må få til et løft som gjør at det blir rom for å drive over tid og i et volum som skaper et miljø, og som skaper et reelt alternativ. Basisfinansieringen, som ble innført for omkring tre år siden, var en veldig bra start for å ivareta de viktigste gruppene. Men så ble det med det, og i dag tror jeg ikke det er mer enn tre–fire grupper som får basisfinansiering. Det burde være en vesentlig større andel. Men nå blir det mer en slags brannslukking i forhold til grupper, hvor det blir pinlig at man ikke får en større langsiktighet. Så i årets budsjett vil man altså finne en omprioritering fra Høyres side fra institusjonene og over til et helt spekter av tiltak på det frie området. Det dreier seg om tilskuddsordningen i Kulturrådet, basisfinansieringen. Det dreier seg om en pilotordning for unge talenter. Det dreier seg om Dansealliansen, og det dreier seg om en rekke frie grupper som er å finne på 74- og 78-postene. Til dem vil jeg også gjerne legge inn en liten kommentar, som jeg ber kulturministeren legge seg særlig på minne, og det dreier seg om at Regjeringen tydeligvis har en oppfatning om at man skal kjøre stramt på en holdning som går på at hvis du har post på statsbudsjettet, skal du ikke være potensiell søker i Norsk kulturfond – Norsk kulturråd. Dette har man forsøkt å gjennomføre i noen år, og man har prøvd å finne smidige ordninger i Kulturrådet for ikke å skape den katastrofen som det ville blitt for de relativt få gruppene det er snakk om. Vi har noen få grupper som man finner på 74-posten og 78-posten. De havnet der under en helt annen forutsetning. Da de havnet der, var det ingen som tenkte at de skulle være avskåret fra å kunne søke rundt omkring i systemet for øvrig. Den premissen har altså Regjeringen endret, og man burde samtidig ha gjort et løft for disse gruppene – enten det, eller man burde ha flyttet dem over på en eller annen måte. Det er en opprydning som ikke er gjort, og som er veldig pinlig for dem det dreier seg om. Et annet område Høyre mener er forsømt, er folkekulturområdet. Igjen: Til tross for store økninger gjennom de siste fire–fem årene har folkekulturområdet blitt liggende litt etter. Dette er jo et område vi har et særlig ansvar for å ta vare på i vårt land, slik andre land skal ta vare på sin folkekultur. Dette dreier seg om den internasjonale genbanken av kulturer som det er viktig å løfte frem. I vårt budsjettforslag dette året søker vi igjen å styrke folkekulturområdet gjennom tiltak knyttet til Ole Bull Akademiet, Bygda dansar, folkemusikkorganisasjonen, som det nå heter, Riksscenen for nasjonal og internasjonal folkemusikk, joik og folkedans og en del andre mindre tiltak. Dette er det viktig å holde ved like, og det er viktig å skape et volum som er over en – hva skal jeg si – kritisk masse for å holde ved like en kultur som er presset med hensyn til det moderne samfunns mangfold, som jo ellers er positivt, men som også kan være en utfordring også for dette feltet. Så er vi utålmodige etter å finne frem til gode løsninger for frivilligheten. Jeg sier ikke mer om det i denne omgangen. Det har vært nevnt også i andre sammenhenger. Det viktigste feltet i denne perioden tror jeg blir mediepolitikken. I hele forrige periode etterlyste Høyre behovet for å komme i gang med utformingen av en ny mediepolitikk. Dette har, for å si det mildt, ikke avstedkommet noen ting. Regjeringen har rett og slett gjort svært lite på det området. Riktignok har den forrige kulturstatsråden, etter å ha holdt hendene godt i fanget i fire år, oppnevnt noen utvalg som skal arbeide med sentrale spørsmål i dette, men vi savner den helheten som vi tror er nødvendig for å stake ut en grunnleggende ny mediepolitikk. Her burde man hatt et mye bredere fundament og mer målrettede mandater. Situasjonen på medieområdet er svært krevende. Selv ikke de største mediehusene kan med stor sikkerhet si hvordan de skal tjene penger om f.eks. tre år. Finanskrisen aksentuerte problemstillingen, men er ikke det egentlige problemet. Her snakker vi om underliggende problemer i en langsiktighet som er skremmende, og det dreier seg rett og slett om hvordan man skal tjene penger på nye plattformer. Det har så langt vist seg vanskelig. Hovedutfordringen i mediepolitikken er hvordan vi skal sørge for at norske publisistiske tradisjoner videreføres inn i en digital tidsalder. Her spiller mediehusene en sentral rolle. De tradisjonelle hensynene i mediepolitikken bygger på medienes demokratiske rolle. I tillegg kommer det også en viktig kulturpolitisk oppgave når det gjelder å produsere norsk innhold på nett i alle sammenhenger. Det vil være en nøkkel til å ivareta norsk kultur i fremtiden med norsk språklig innhold. Det betyr at f.eks. kabelregimet for levende bilder, tilskuddsordningene og de regulatoriske grepene, slik som vi nå er midt oppe i når det gjelder TV 2, blir viktige deler av det virkemiddelapparatet som politikken rår over. Disse områdene er ikke spesielt synlige i mandatene som de forskjellige utvalgene nå jobber med. Blant dagens virkemidler er det vel egentlig bare momsfritaket som Høyre setter sin lit til. Eierskapsloven og produksjonsstøtten mener vi ikke fyller det som var de opprinnelige hensiktene. Den tidligere kulturstatsråden har altså levert 18 stortingsmeldinger innenfor det tradisjonelle kulturområdet, og sånn sett lagt løypen på de fleste områder. På medieområdet har han ikke levert noe særlig. Dette må være et oppmuntrende utgangspunkt for den nye kulturstatsråden som jeg håper vil gå løs på dette med krum hals, og at vi kan komme inn i en konstruktiv debatt om hvordan vi løser grunnleggende problemer på medieområdet som er viktig for oss alle, og som er viktig for det demokratiet vi lever i.