trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2019-03-14:
Vi har reagert på en nokså bred måte mot disse kuttene. Det ene er at vi har markert vår politiske uenighet mot dem. Vi tok helt fra starten av aktivt del i det såkalte She Decides-initiativet, som handler om at man skal fylle opp en del av de uttrekkene USA gjør av penger fra en del av organisasjonene. Det gjelder særlig på området for seksuell og reproduktiv helse. Derfor har vi bl.a. økt grunnbevilgningen til UNFPA, som ett viktig tiltak. Vi har også tidlig bidratt med frivillige midler til reform av FN, som vi mener er helt avgjørende. 2019 er et avgjørende reformår i FN. Vi har også sørget for å styrke UNRWA, som er organisasjonen for de palestinske flyktningene, og betalt ut vår støtte i begynnelsen av året, både i år og i fjor, rett og slett for å bidra til at de har økt likviditet for å kunne tilby tjenestene de skal tilby.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2019-03-14:
For det første mener jeg at vi grunnleggende sett overfor både USA og alle andre land må ha respekt for at det er nasjonalforsamlingene eller regjeringene i de ulike landene som selvsagt til slutt bestemmer hvordan deres budsjett skal se ut. Jeg tror nok også at behandlingen i Kongressen kan komme til å gjøre at ting vil se annerledes ut enn det vi har sett til nå. Vi har f.eks. sett at ett område, Verdens matvareprogram, har fått økte bevilgninger under Trump-administrasjonen. Så dette er ikke et entydig bilde. Vi gir også klar og tydelig beskjed gjennom vår FN-delegasjon, naturlig nok, og vi sier ifra i diskusjonene med amerikanske myndigheter. Men vi ønsker også å bidra til at FN-organisasjonene utvider sin base av givere, slik at man ikke blir så avhengig av enkeltland, som en del er. Det handler ikke bare om USA; det handler også om flere andre land som er store givere i enkelte av organisasjonene. Hvis den støtten av ulike årsaker faller bort, enten på grunn av budsjetthensyn eller på grunn av politiske hensyn, blir organisasjonene veldig sårbare. Derfor er det viktig å ha flere ben å stå på, og derfor er det viktig, som Norge nå gjør, å bidra med finansieringen av reformer i FN, som er helt grunnleggende.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2019-03-14:
Det er ikke ønskelig å forlenge debatten unødvendig, men representanten Kolberg er jo godt klar over at det er Granavolden-plattformen som ligger til grunn for regjeringas utenrikspolitikk. Det er også bekreftet av andre representanter her i salen. Utenrikspolitisk redegjørelse er et produkt som kommer på vegne av hele regjeringa, og det er selvfølgelig sånn at hele regjeringa innestår for det som omtales der. Jeg må allikevel tillate meg å være en anelse overrasket over Martin Kolbergs usedvanlig korte politiske hukommelse. Da Martin Kolbergs parti, Arbeiderpartiet, satt i regjering i åtte år, så vi demonstrasjoner mot regjeringas politikk på plenen her ute. Da protesterte SV. Vi så at SV ønsket en boikott av Israel, som skapte betydelige tumulter internt i regjeringa. Vi så flere dissenser i EØS-spørsmål og stadige strider initiert av Senterpartiet. Vi så en stor dissens på migrasjonsspørsmål, og ikke minst mente en statssekretær fra SV at norske styrker som var involvert i en operasjon, kunne være ansvarlig for å bryte folkeretten, noe som selvfølgelig ikke var riktig. Jeg mener det er ganske store og alvorlige avvik fra det som burde være en felles plattform fra den daværende regjeringa. Jeg er ikke bekymret for at det er ulike oppfatninger om ulike spørsmål i utenrikspolitikken, men jeg forholder meg som resten av regjeringspartiene til det regjeringspartiene har blitt enige om i Granavolden-erklæringen. Jeg forholder meg til at når regjeringa – som selvfølgelig har behandlet den utenrikspolitiske redegjørelsen, som jeg vet det ble gjort i tidligere regjeringer, og som alltid blir gjort – har stilt seg bak den linja, så er det regjeringas utenrikspolitiske linje, og den hersker det ingen tvil om. Skal man først begynne å diskutere og se tilbake på disse tingene, tror jeg nok at representanten Kolberg for redelighetens skyld skal ta med hele bildet.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2019-03-14:
Dette er et område som er et veldig godt eksempel på at regjeringa helt fra brexit var et faktum, har inngått i samtaler og forhandlinger for å håndtere en del av de store og komplekse problemstillingene som naturlig nok ikke kan finne sin løsning før Storbritannia er ute av EU, og det framtidige forholdet skal legges. Vi har altså siden 2016 jobbet med hvordan det framtidige samarbeidet mellom Norge, EU og Storbritannia skal være når det gjelder fiskeriforvaltning. Vi går nå etter hvert over i en mer operativ forhandlingsfase. Vi kommer ikke her og nå til å snakke om forhandlingsposisjoner, naturlig nok, men både helheten og strukturene i fiskeriavtalene vil vurderes når disse posisjonene skal utformes. Et av de sentrale områdene framover blir spørsmålet om framtidig kvotebytte. Det er en viktig del av drøftelsene med EU og Storbritannia. Vi har allerede i dag en avtale som er inngått for 2019, og som vi ønsker skal vare det året.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2019-03-14:
Og oppmerksomhet kommer det selvsagt også til å få når vi nå er på vei over i en mer operativ forhandlingsfase. Dette er også et viktig tema på fiskeriministerens agenda, som han jobber mye med. Men jeg ønsker av åpenbare årsaker ikke nå å gå nærmere inn på hvilke forhandlingsposisjoner eller hvilke forhåndsoppfatninger Norge har rundt det. Det viktige for oss er at vi allerede tidlig etablerte denne dialogen, nettopp fordi – som representanten Navarsete helt riktig sier – dette er et særdeles viktig område for Norge. Vi ønsket å være tidlig i inngrep med både EU og Storbritannia på dette. Det er rett og slett fordi mange av de avtalene vi har i dag, som vi ser fungerer, er viktige også i en framtidig fiskeriforvaltning. Det er også behov for å gjøre noen andre ting, men jeg ønsker av forhandlingstekniske hensyn ikke å gå inn på det akkurat her og nå.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2019-03-14:
Som representanten Navarsete jo har sett på de ca. månedlige møtene i Europautvalget, er det sjelden mangel på statsråder som ønsker å komme og orientere Stortinget om aktuelle europapolitiske saker, og i dette tilfellet er det naturlig at fiskeriministeren redegjør nærmere for dette. Det er også et ønske regjeringa har, å holde Stortinget godt informert og involvert.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2019-03-14:
Dette er også et stort og viktig spørsmål, og fra regjeringas side har vi lagt veldig tydelig vekt på at vi ønsker å beholde et så nært og friksjonsfritt handelsforhold til Storbritannia som mulig. Dette er en usedvanlig viktig handelspartner for Norge. Vi ønsker – bl.a. gjennom det vi legger opp til i Stortinget i dag om overgangsperioden – å videreføre så mye som mulig av det vi har i dag. Men så vil det bli endringer når britene går ut av EU, det er det ikke tvil om, og det må vi også forholde oss til. Så lenge britene foreløpig ikke har begynt å forhandle om sitt framtidige forhold til EU, vet vi heller ikke helt hvor tett og hvor omfattende det blir, og hvor mye av det vi kan speile eller koble oss på, f.eks. gjennom EØS-avtalen. Det ville være fordelaktig hvis vi kunne gjøre det på en del områder, fordi det skaper forutsigbarhet. Men vi er også fullt ut forberedt og innstilt på at vi skal inngå i egne frihandelsavtaler med Storbritannia som dekker de fleste områder som i dag dekkes gjennom EØS-avtalen. Jeg oppfatter også veldig klart at det på britisk side er et tilsvarende ønske om å få til et tett og nært handelsforhold, og så friksjonsfritt som mulig.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2019-03-14:
Jeg tror vi alle skal ha respekt for at Norge ikke er  EU-medlem, og at vi derfor ikke deltar i forhandlingene, selv om noen av oss selvfølgelig skulle ønske at vi var det. Det betyr også at vår innflytelse over hvilke avtaler EU og Storbritannia til slutt kommer fram til, er liten. Når det er sagt, har regjeringa veldig tydelig gitt uttrykk for at vi mener det beste i den fasen vi er i nå, ville være en ordnet uttreden, altså med en overgangsavtale, fordi det også ville tjene våre interesser best og skape mest forutsigbarhet. Vi er likevel veldig klar over at det er et utfall som ikke nødvendigvis er gitt, særlig ikke etter de siste ukenes diskusjoner, og det er også grunnen til at vi helt fra starten av har forhandlet disse andre avtalene for dersom det kommer til et tilfelle av uttreden uten avtale. Så mener nok jeg at det viktigste for Norge er å se på hvordan vi best kan ivareta norske interesser, enten ved at vi kan speile en del av det avtaleverket som kommer fram mellom Storbritannia og EU, eller at vi på andre måter forhandler egne avtaler, og de vil naturlig nok også bli gjenstand for diskusjon i Stortinget.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2019-03-14:
Jeg kunne rett og slett ikke la være å ta ordet etter det siste innlegget fra Senterpartiet. Jeg vet ikke om det er mangel på å erkjenne realitetene, eller om innlegget var ferdigskrevet for flere måneder siden – for det tilfellet at regjeringa ikke hadde gjort en jobb – men det er usedvanlig uinformert, og det er direkte feil det som kommer fra representanten. Det har altså ikke vært noen passivitet fra regjeringas side. Vi har helt siden brexit var et faktum, holdt på med forhandlinger for å ivareta norske interesser best mulig. Og det er ikke slik at det i dag er en usikkerhet om hva resultatet skal bli på sentrale områder, for det har vi forhandlet om. Det eneste vi ikke kan kontrollere, er hva forholdet mellom EU og Storbritannia blir, og hva slags vei ut av EU Storbritannia til slutt velger. Det får selvfølgelig innvirkning på om vi får en overgangsperiode, eller om vi må gå rett på de avtalene vi har forhandlet, for det tilfellet at det ikke blir en overgangsperiode. Når det gjelder legemiddelmangel, jobber Helsedepartementet og Legemiddelverket nå for å kartlegge dette. Jeg har orientert om dette i Europautvalget tidligere, for flere måneder siden, og det ligger jo også i den forskriftshjemmelen som vi i dag skal vedta, en mulighet til å bruke denne hjemmelen ved nødvendige tiltak. Det er også slik at når to parter skal forhandle, må begge parter ha kapasitet til å forhandle samtidig. Vi er ikke de eneste britene forhandler med, og jeg tror man skal ha en viss respekt for at britene har begrenset forhandlingskapasitet når de nå skal håndtere alle sider ved brexit, først og fremst forholdet til EU og det å få håndtert brexit på en god måte. Det betyr at de avtalene vi har inngått, enten det gjelder en overgangsperiode eller det gjelder scenarioet uten en overgangsperiode, dekker de viktigste områdene for Norge, for borgernes rettigheter, for næringslivet, og dette er noe vi har tett dialog med næringslivet om. Næringslivet opplever at vi både tar ansvar og tar på alvor de bekymringene de har hatt, og de er godt fornøyd med det regjeringa har gjort for å sikre best mulige avtaler. Så må jeg få avlegge en ørliten visitt til poenget om at vi burde brukt tida på å legge fram strategier for de ulike scenarioene. Det har vi ikke mulighet til å bruke tid på. Det vi i stedet har brukt tid på, er å forhandle de konkrete avtalene, slik at når Storbritannia går ut av EU, enten det blir 29. mars eller senere, enten det blir med en avtale eller uten, så er vi klare, vi har lagt grunnlaget for å ivareta norske interesser. Jeg er ganske overrasket over at Senterpartiet mener at vi skulle brukt tida på et strategiseminar i stedet for å bruke ressursene våre på å forhandle for å ivareta norske interesser.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2019-03-14:
Jeg mener det er nødvendig å knytte noen betraktninger til spørsmålet om EØS-avtalen. EØS-avtalen tjener Norge på mange sett og vis, og det som er den politiske tragedien i denne diskusjonen, er at hvis man er imot alle de vanskelighetene som EØS-avtalen skaper, vil man ut av avtalen i stedet for å forsøke å gjøre den bedre. Det er det ene. Det andre er det som flere har påpekt, men som det er maktpåliggende for meg også å påpeke, at de store utfordringene som er knyttet til konsekvensene for norske arbeidsplasser, kan håndteres i denne salen hvis det er flertall for det. EØS-avtalen står ikke i veien for det, og vi har hatt mange debatter i denne stortingssesjonen og i denne perioden hvor de borgerlige partiene har stemt ned det som er nødvendig for å kompensere for de vanskelighetene som EØS-avtalen på noen punkter skaper. Det er realiteten i det spørsmålet. Når man sier at man må ut av EØS-avtalen for å løse dette, og så tror at man klarer det på nasjonalt grunnlag når man har et borgerlig flertall her som ikke vil ha et effektivt og moderne norsk arbeidsliv, og arbeidsfolk skal betale for det med vanskeligere arbeidsforhold, kommer den utviklingen til å fortsette. Det er det jeg mener om den siden av EØS-saken. Det blir spurt om representanten Aukrust tilhører Arbeiderpartiet. Jeg mener det er mye mer alvorlig å stille spørsmål om representantene Christian Tybring-Gjedde og Carl I. Hagen representerer et regjeringsparti. De gjør ikke det slik de har snakket i dag, slik de har snakket om nasjonalstaten, slik de har snakket om Russland. Det er ganske alvorlig at representanter for regjeringspartiene får lov til – tilsynelatende – å operere på denne måten uten at utenriksministeren reagerer. Hun reagerer på oss andre hvis vi sier noe som er i strid med regjeringens politikk, men ikke hvis hennes egne støttepartier i salen gjør det. Det er de som kommer med de viktigste og tyngste angrepene på regjeringens utenrikspolitikk. De kommer faktisk ikke fra Arbeiderpartiets side. Det burde jo være et tankekors. Utenriksministeren har nå anledning til å ta ordet flere ganger, og det bør hun faktisk gjøre for å oppklare akkurat dette: Er det greit at Fremskrittspartiets folk snakker slik som de gjør, når de tydelig snakker for en annen linje enn den hun selv står for, både i sin redegjørelse og i debatten her i dag?
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2019-03-14:
Det ble sagt «unødvendig» forlengelse av debatten. Nei, dette er ingen unødvendig forlengelse av debatten, dette er en helt nødvendig forlengelse av debatten. Jeg legger merke til at utenriksministeren, etter at vi gjennom denne debatten har gitt henne veldig mye ros og støtte, har behov for å relatere hele svaret til meg. Hun sier ikke ett ord av hva representantene fra Fremskrittspartiet har sagt i denne debatten, og det er typisk for den parlamentariske utviklingen når det gjelder denne regjeringen: Fremskrittspartiet får lov til å gjøre det de alltid har gjort: si én ting, men gjøre noe annet. Hele deres politiske historie bygger på den strategien, og Høyre hvitvasker det gjennom denne måten å opptre på, nå også i utenrikspolitikken. Jeg beklager det veldig sterkt. Det er i strid med Høyres politiske tradisjon på dette veldig viktige området.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2019-03-14:
Jeg viser først til saksordførerens framstilling av komiteens arbeid og slutter meg til det han sa i sitt innlegg. Det er slik, som vi alle vet, at usikkerheten om brexit fremdeles råder i Storbritannia – og sikkert også vil gjøre det i lang tid framover, tror jeg. Nye avstemninger i kveld vil forhåpentligvis bringe noe mer klarhet om den videre skilsmisseprosessen mellom EU og Storbritannia. I denne uavklarte situasjonen må norske myndigheters første prioritet være å ivareta norske interesser, norske arbeidsplasser, norske bedrifter, legemidler for norske pasienter osv. Derfor trenger norske myndigheter fullmakter til å håndtere denne uforutsigbarheten, til å handle raskt når og om det skulle bli nødvendig. Det er full enighet om dette. Men la meg kort, uten at jeg vil overdrive denne advarselen – og jeg understreker at jeg sier uten å overdrive denne advarselen – få minne om at fullmakter til en regjering også bærer med seg en viss risiko for at de ikke blir brukt riktig, og særlig fullmakter i en så uoversiktlig situasjon som brexit-prosessen nå viser seg å være. Avtaler og forpliktelser vil kunne bli inngått i raskt tempo, avtaler og forpliktelser med konsekvenser Stortinget ikke nødvendigvis på forhånd har muligheten til å forutse. La meg derfor avslutte med å understreke Arbeiderpartiets støtte til vedtakene vi i dag gjør i disse sakene, men samtidig også understreke at vi fra Arbeiderpartiets side forutsetter at regjeringen fortsetter å holde Stortinget løpende orientert og konsultert i den videre brexit-prosessen, på en nødvendig og riktig måte.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2019-03-14:
Representanten Kolberg stilte spørsmål om hvorvidt representanten Christian Tybring-Gjedde og jeg representerer regjeringspartiet Fremskrittspartiet, og svaret er ja – vi representerer Fremskrittspartiet, og vi taler Fremskrittspartiets politikk. Men det er også slik at innad i alle partier er det noe ulike synspunkter på en del saker. Det har vært ganske kraftige debatter internt i Arbeiderpartiet, har jeg lest i en bok som kom ut litt før jul, og også i boken til Jens Stoltenberg fremgår det at det er ulike synspunkter, og det er av og til faktisk maktkamper og fraksjonering, har jeg lest. Det som er spørsmålet, er om vi av og til kan få lov til å snakke både om vår primærpolitikk i regjeringspartier og om våre personlige synspunkter, som av og til kanskje skiller seg fra mange andres. Vi skal ha en fri politisk meningsutveksling, også i Stortinget. Det synes jeg Martin Kolberg også burde respektere. Så kan han stille spørsmålet: Føler f.eks. jeg meg forpliktet av Granavolden-erklæringen? Og svaret er ja: Når det gjelder voteringer i saker her i salen, står jeg på Granavolden-erklæringen. Men det ville være helt umulig å ha en del åpne, konstruktive debatter hvis alt skal følge en slags linje fra en slik erklæring. Det må være adgang til å ha åpne debatter, og det var det også under den rød-grønne regjeringen. Det hendte faktisk at SV-ere ga uttrykk for noe som ikke helt var regjeringens politikk, og det synes jeg er helt ok. Det er f.eks. en kjent sak at jeg ikke tilhører det vi kaller klimaalarmistene. Jeg ser ikke at CO 2 , som er en gass vi ikke kunne ha levd uten, har noen særlig betydningsfull innvirkning på klimaet. Det er ingen eksperimenter som har vist det. Dette er bortkastet – etter min oppfatning. Det er ikke regjeringens oppfatning, det vet jeg godt; det er vel heller ikke Fremskrittspartiets oppfatning. Men er det slik at man skal slutte å kunne fremføre sine synspunkter? Jeg ber Kolberg legge merke til at når han hører mine innlegg, vil han av og til høre at jeg sier «vi» – på vegne av Fremskrittspartiet, altså «vi mener» – og så hender det, som jeg har gjort i dag, at jeg snakker om hva jeg mener. Jeg håper fremdeles at vår utenriksminister, som har gjort en utmerket jobb med å forberede brexit, også vil legge seg i selen for å prøve på en eller annen måte, sammen med våre NATO-allierte, å få muligheten til å slutte med sanksjonene overfor Russland. Det tror jeg det må respekteres at jeg har lov til å si – som et slags råd.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2019-03-14:
Representanten Lysbakken sa at han var uenig i alt det jeg hadde sagt. Det respekterer jeg. Jeg håper han respekterer at jeg nå sier at jeg er enig i alt det Lysbakken sa i det siste innlegget. Så her er vi helt på linje. Så sa representanten Kolberg at utenriksministeren tillot Fremskrittspartiets representanter å holde de innleggene de gjorde. Det er ikke opp til verken utenriksministeren eller statsministeren eller finansministeren å på forhånd godkjenne innlegg til Fremskrittspartiets representanter. Det er mulig at Kolberg skulle ønske det var slik. Det er mulig han også ønsket at det skulle vært slik under den rød-grønne regjeringen – at man skulle godkjenne innlegg fra SV og Senterpartiet på forhånd. Men hvordan ville da debatten bli? Da kunne man sende Stortinget hjem etter at regjeringen er valgt, og bare la regjeringen holde på. Vi har en kontrollerende funksjon, og vi skal ha et storting hvor vi har friske politiske debatter.
Leif Audun Sande (Arbeiderpartiet), 2019-03-14:
Eg forstår godt behovet til Audun Lysbakken for å distansera seg frå det selskapet han har kome i, når ein ser den politiske brexitdebatten. Men å påstå at EØS-debatten i dag kom frå fagrørsla, vert heilt feil. Fagrørsla i Noreg har sjølvsagt alltid diskutert EØS. Det gjorde ein i 1992, og det gjer ein i dag. Men utgangspunktet er: Alle hovudorganisasjonane i Noreg har sagt at dei ønskjer EØS-avtalen. Innanfor LO finst det nokre forbund som har sagt at dei er kritiske til EØS-avtalen, og det er dei forbunda som minst av alle har handel med andre land i Europa. For eksempel mitt forbund, som organiserer olje- og gassverksemda, smelteverksindustrien, den kjemiske industrien, møbelindustrien, den farmasøytiske industrien, solcelleindustrien og ei rekkje andre industriar – eg har aldri høyrt nokon som har teke til orde for at me skal seia opp EØS-avtalen. Tvert om er kravet heller ein forsterka EØS-avtale enn ei oppseiing av han. Når me ser på den norske debatten og på meiningsmålingane: Kven i dei ulike partia er for EØS-avtalen, og kven er mot han? Raudt er det einaste partiet der dei fleste veljarane er klart imot EØS. Faktum er at meiningsmålingane viser at til og med veljarane til Senterpartiet og SV støttar EØS, og Framstegspartiet er det partiet som i tillegg til Raudt har flest veljarar som seier dei ikkje liker EØS-avtalen. Det er ikkje slik at debatten kjem frå fagrørsla i Noreg. Når ein ser på arbeidsmarknaden, ser ein ein del uheldige forhold, og så begynner ein å seia at no må me seia opp EØS-avtalen, i staden for å gå inn og løysa dei problema som arbeidsinnvandring krev at me løyser. Ein kjem ikkje vekk frå arbeidsinnvandring uansett om me har EØS-avtalen, om me skal investera alle dei hundre milliardane me held på å investera i norsk oljeverksemd årleg. Kven skal gjera jobbane viss me ikkje har arbeidsinnvandrarar? Me må ha dei her, og då må me laga reglar og retningslinjer for dei som er gode, og som vert etterlevde. Det er det som manglar i dagens samfunn. Ein etterlever ikkje reglane, og ein har ikkje gode nok reglar. Kutt ut diskusjonen om at EØS-oppseiing og alt dette løyser problema på arbeidsmarknaden, for det gjer det slett ikkje.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2019-03-14:
I likhet med mange før meg takker jeg for redegjørelsen fra utenriksministeren, som jeg synes ga et bredt og fint bilde. Jeg oppfatter at hennes hovedbudskap er viktigheten av forpliktende internasjonalt samarbeid, samtidig som hun er bekymret for at det internasjonale rammeverk for hva som holder nasjoner sammen, er svekket. Disse to er budskapene. Jeg deler det langt på vei. Skal vi få en fredelig verden, skal vi løse de store utfordringene, trenger vi definitivt sterke internasjonale institusjoner, og vi trenger lands vilje til å samarbeide med hverandre. Derfor er jeg selvfølgelig veldig bekymret over den retningen USA har tatt de siste årene. Jeg er også veldig bekymret over utviklingen av nasjonalistiske og proteksjonistiske bevegelser i Europa. Representanten Ingjerd Schou kritiserer oss i SV for vår NATO- og EU-motstand. Den debatten får vi kanskje ta en annen gang, men hun kobler det mot at SV på bakgrunn av det skulle være mot internasjonalt samarbeid. Det er en fullstendig feilkobling. Vår kritikk av NATO og EU skyldes mangler ved NATO og EU, det skyldes ikke manglende interesse eller vilje til internasjonalt samarbeid. SV er veldig opptatt av en verden hvor vi trenger – og får på plass – sterke internasjonale organisasjoner. Vi skal løse de store problemene i verden, som klima, menneskerettigheter, ulikhet, fattigdom – migrasjon ikke minst. Da må vi ha forpliktende internasjonale og også overnasjonale institusjoner. Jeg tror representanten fra Høyre her heller bør rette noe av denne kritikken mot regjeringspartner Fremskrittspartiet, som spesielt innenfor migrasjonsområdet er mindre opptatt av internasjonalt forpliktende samarbeid. Skal vi få til en verden der vi styrker menneskerettighetene, må vi også være modige og tørre å kritisere andre land. Derfor er jeg glad for at utenriksministeren har innkalt den iranske ambassadøren på teppet for den veldig alvorlige dommen mot menneskerettighetsadvokaten Nasrin Sotoudeh for noen dager siden. Hun fikk 38 år i fengsel og 148 piskeslag fordi hun hadde forsvart kvinners rett til å gå uten hijab. Samtidig stusser jeg over at det tilsvarende mot til å kritisere et annet land ikke rettes mot Saudi-Arabia, mot Kina eller mot USA for deres mur mot Mexico, osv. Skal menneskerettigheter og folkerett styrkes, må det ikke være slik at næringslivsinteresser eller allianseforpliktelser hindrer oss i å rette kritikk også mot våre venner for deres brudd på menneskerettighetene.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2019-03-14:
Tusen takk for det forrige innlegget, som jeg synes var veldig viktig, at vi får opp Midtøsten-spørsmålet. Jeg vil i mitt andre innlegg ta opp en ny dimensjon som vi ikke har diskutert i dag, og det er forholdet mellom menneskerettigheter og næringsliv. Når det internasjonale samarbeidet mellom de store internasjonale organisasjonene svekkes, er vi nødt til å sikre menneskerettigheter i verden på en noe annen måte. Makt og innflytelse flyttes i dag fra de store statsbærende, overnasjonale og internasjonale organisasjonene over til transnasjonale selskaper. Det betyr at vi langt på vei er nødt til å kompensere for å sikre menneskerettigheter – fra de store institusjonene og arbeide med det gjennom næringslivet. Jeg er da opptatt av hva Norge kan gjøre for å styrke og påvirke næringslivet i så henseende. Jeg har fire konkrete spørsmål til utenriksministeren om det, så hvis hun får anledning til å svare, hadde det vært veldig bra. Jeg vil starte med en uttalelse fra tidligere direktør i Norfund, som for en tid tilbake presterte å si at de norske organisasjoners stadige menneskerettighetsfokus skader norske bedrifters omdømme og svekker deres investeringsvilje i utviklingsland. Med andre ord: Menneskerettighetsfokuset fra organisasjonene svekker konkurranseevnen til norske selskaper. Er utenriksministeren enig med tidligere direktør i Norfund i dette, og i så fall hva har hun gjort for å rydde opp i den nye ledelsen i Norfund, sånn at de ikke skal ha slike holdninger? Så må jeg også spørre utenriksministeren om hvor langt hun vil gå for å sikre at norske investeringer ikke skal føre til brudd på menneskerettighetene, hvilke tiltak hun vil innføre. Kunne utenriksministeren også være med på å innføre en aktsomhetslov i Norge, som innebærer at norske selskaper pålegges å kartlegge og rapportere mulig risiko for deres virksomhet knyttet direkte eller indirekte til menneskerettighetene? En slik aktsomhetslov er innført i noen andre europeiske land. Og litt koblet til foregående talers innlegg om Midtøsten: Er utenriksministeren åpen for at vi kan innføre en ordning med merking av varer som er produsert på ulovlig okkupert jord, slik at f.eks. forbrukerne i Norge skal ha anledning til å vite at hvis de kjøper israelskproduserte appelsiner, er disse appelsinene produsert på ulovlig okkupert jord? Er utenriksministeren åpen for at vi skal innføre en sånn type merkeordning? Disse kravene til næringslivet ville definitivt bidra til at næringslivet også gjorde en viktig jobb for å sikre verdens menneskerettigheter.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2019-03-14:
Først: Jeg er veldig glad for at statsråden er enig med meg i det virkelighetsbildet at kriminalitetsbildet er i endring. Det jeg stusser litt over da, er at han ikke i tilsvarende grad vil bruke tydelige virkemidler for å vri politiet i den retningen ting endrer seg. I 2018 fikk Politiets utlendingsenhet beskjed om at 7 500 asylsøkere, altså et måltall på 7 500, skulle sendes ut av landet. Antallet ulovlige asylsøkere går ned. Når det gjelder vold i nære relasjoner og voldtekt, er det en dramatisk økning. Så mitt spørsmål er: Hvorfor er det så viktig å ha veldig konkrete måltall når det gjelder å sende ut asylsøkere, et tall som går ned, men ikke viktig å ha konkrete måltall for antall når det gjelder å håndtere anmeldte saker om vold i nære relasjoner?
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2019-03-14:
Det har kommet en del ting i denne debatten som jeg føler at jeg er nødt til å kommentere. Selvfølgelig er det sånn at vi har tillit til politiet. Det er definitivt sånn at politiet langt på vei må vurdere ut fra lokale behov hva de skal gjøre. Jeg er helt enig i at politiet gjør en god jobb. Jeg er også absolutt enig i at det er lite penger i politiet, mange politifolk rapporterer at de er slitne. Jeg er også 100 pst. enig i det som kom fra Senterpartiet om dette. Hadde det vært en normaltilstand, kunne vi slått oss til ro med det. Men det er ikke en normaltilstand. Det er tusenvis av kvinner og barn som nå anmelder en brutal ektefelle, far eller bror for vold i nære relasjoner, og disse familiene lever i dette helvetet. Det er ikke en normaltilstand. Og når det ikke er en normaltilstand, mener jeg det er denne sal som må ta ansvar for å gripe inn. Det er en alarmtilstand, ikke en normaltilstand, og politiet rapporterer selv om det. Derfor stusser jeg litt over Senterpartiets tilnærming til dette. De er veldig mot å styre politiet på noen som helst måte og vil heller ikke kritisere politiet. Jeg mener at det i noen tilfeller definitivt kan være grunnlag for å kritisere politiet for deres prioriteringer. Vi har altså ingen styring. Hvis vi øker budsjettet til politiet, vet vi ikke om de bruker disse pengene på å etterforske vold i nære relasjoner, eller om de kjøper en ny bil. Vi vet ikke det. Derfor mener jeg at i dette tilfellet er øremerking definitivt riktig, nettopp fordi det er en alarmtilstand. Jeg er også glad for at Kristelig Folkeparti melder seg på i justisdebatten. Jeg husker at representanten Toskedal var med i debatten om psykisk syke i fengsler. Det slår meg at representanten Toskedal alltid er enig med SV i disse sakene, men så går det to timer, og når vi kommer til voteringen, stemmer han mot. Nå er han ikke lenger i salen, men det må da være en litt krevende situasjon med stor patos å stå på talerstolen og argumentere for nøyaktig de samme sakene som det opposisjonen gjør, men når vi kommer til voteringen etterpå, stemmer de annerledes. Jeg mener at skal det være respekt for politikere her i landet, skal de stemme for det de er for, og mot det de er mot. Det gjør ikke Kristelig Folkeparti i disse sakene.
Runar Sjåstad (Arbeiderpartiet), 2019-03-14:
Jeg var en liten stund her, nå på slutten, redd for at jeg hadde tatt ordet i feil debatt. Også jeg vil takke utenriksministeren for en grundig og god redegjørelse. Som finnmarking skulle jeg likevel ønske et større fokus på forholdet mellom Norge og Russland og på den norsk-russiske grensen i hennes redegjørelse. Det norsk-russiske samarbeidet i nord er omfattende, utbredt og bredt forankret – fra pomorhandel, krig og kald krig til åpne grenser, til i dag, hvor vi igjen ser en krevende situasjon, med uenighet, sanksjoner og motsanksjoner. Det må også tilligge et godt naboskap en mulighet for å si fra når man er uenig, og sånn sett er jeg glad for den holdningen Norge har lagt seg på, men jeg er også glad for at vi fortsatt har et sterkt samarbeid. Hele perioden har samarbeidet vært forankret i ønsker og behov i befolkningen på begge sider av grensen. Selv under den kaldeste krigen var denne grensen relativt åpen, med kultur- og idrettsutveksling, det vi i dag kaller folk-til-folk-samarbeid. I 2017 var det 265 177 grensepasseringer over denne grensen. Det var en bitte liten nedgang i fjor, men det er betydelig, også når vi tenker på at Finnmark fylke har i overkant av 76 000 innbyggere. Jeg skulle gjerne sagt mer om delelinjen, felles ressursforvaltning, kommunalt og regionalt samarbeid, næringssamarbeid og folk-til-folk-samarbeid, men jeg når ikke over alt, selv om det er mye positivt å ta tak i. I sluttfasen av annen verdenskrig var det harde kamper på russisk side av grensen. Det var enorme lidelser og store tap på russisk og tysk side. Den røde armé drev tyskerne ut av Øst-Finnmark. 611 russiske soldater mistet livet på norsk jord. Den røde armé overlot senere kontrollen til norske styrker og trakk seg helt ut av Norge. Vi har et felles ansvar for å videreformidle historien til nye generasjoner. I år er det lagt opp til 75-årsmarkering av frigjøringen av Øst-Finnmark. Hovedmarkeringen vil finne sted i Kirkenes. Det er et uttalt ønske og store forventninger til en sterk tilstedeværelse av representanter for det offisielle Norge og Russland på denne markeringen, og det håper, tror og forventer jeg at ministeren tar med seg. Så, siden jeg har noen sekunder igjen, ønsker jeg å si at også jeg som finnmarking ønsker en sterk tilstedeværelse av norske styrker i Finnmark. Det er mange som har uttrykt bekymring i dag for oppbyggingen av militær aktivitet på norsk og russisk side. Min personlige mening er at det er nødvendigvis ingen motsetning mellom å ha en sterk tilstedeværelse av Hærens suverenitetshevdelse og et godt naboforhold og naboskap preget av samarbeid.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2019-03-14:
Vi hører i debatten flere av Høyres talspersoner være bekymret for opposisjonen. Jeg tror de burde vært mer bekymret for seg selv. I Russland-politikken er utenriksministerens fremste kritikere hennes egen regjeringspartner Fremskrittspartiet. I møte med at klimaendringene fører folk på flukt, hørte vi denne uka regjeringens talspersoner her på Stortinget snakke om «klimahysteri» og si at det også er dårlig vær her i Norge. Jeg er også bekymret for de signalene regjeringen sender på kjerneområder for Norge: Vi har en statsminister som har lagt på forhandlingsbordet kvinners rett til å bestemme over egen kropp. Vi har fått den første innstrammingen i abortloven på over 40 år, og vi har fått den første familieministeren på mange år som har sagt han ikke ønsker å delta på Pride. Symboler betyr noe i utenrikspolitikken, og det vet utenriksministeren godt. Her sender Norge feil signaler. Da den nye regjeringserklæringen kom, var Israel det eneste landet som fikk positiv omtale. Det var et varsel om en ny Midtøsten-politikk fra Norge, og det kom på et usedvanlig dårlig tidspunkt. Volden mot den palestinske befolkningen øker. Det er i dag ingen fredsprosess å snakke om, og drømmen om en tostatsløsning er i ferd med å svinne helt hen. Der mange av våre naboland diskuterer hvordan vi kan få sterkere virkemidler mot den palestinske okkupasjonen, gjør Norge det motsatte. Vi mener at nå er tidspunktet for å trappe opp vårt samarbeid, og Netanyahus Israel var altså eneste land som fikk en positiv omtale. Ekstra bekymringsfullt er det at dette kom ikke med noe forbehold, det skulle ikke bare handle om de områdene som ikke er okkupert. Nei, på dette området har regjeringen ikke valgt å legge inn noen forbehold. Jeg mener vi så det første tegnet på den nye Midtøsten-politikken da Netanyahu i januar besluttet å trekke de internasjonale styrkene ut av Hebron, og det er verdt å merke seg hva som var Netanyahus begrunnelse. Han sa han ikke ville tillate en internasjonal styrke som opererte mot dem. Dette var altså etter at TIPH kunne rapportere mot økt vold og overgrep mot den palestinske befolkningen. Mer vold gir mindre tilstedeværelse. Her skulle jeg ønske at den norske utenriksministeren hadde reagert både raskere og hardere. I Israel er det valg i april. Det er liten grunn til optimisme. Tvert imot er håpet om en tostatsløsning i ferd med å svinne helt hen. Her burde Norge ta et internasjonalt initiativ sammen med våre naboland til nytenking i Midtøsten-politikken. På ett vis er det det den nye regjeringserklæringen gjorde, men det var på den dårlige måten.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2019-03-14:
Tog er min favorittmåte å reise på. Man kjører miljøvennlig, man kjører på skinner, man kommer stort sett fram i riktig tid. Men også vi som elsker toget, hører mange klager – om at toget kommer for sent, at det er for få avganger, at det er fullt, at det er dårlig internettdekning, at det er dårlig informasjon, og at det er for høye priser. Men jeg har ikke hørt en eneste person som sier at man ikke benytter seg av toget, eller klager på navnet på togselskapet, og i alle fall ikke hørt en eneste person som mener at det er fornuftig å bruke nesten 300 mill. kr på en navneendring. Denne regjeringen driver ikke en togpolitikk for å bygge landet. De oppretter nye selskaper, nye direktører, de splitter opp og privatiserer. Isteden burde de brukt all sin tid på å bygge flere skinner og kjøpe nye tog. I debatten i dag om navnet på selskapet hører vi forskjellige typer argumentasjon. Noen sier at det er uhørt at vi i det hele tatt diskuterer det. Vel, man skal være ganske langt inne i politikerbobla for ikke å skjønne at dette er en debatt som folk er opptatt av. Dette sløseriet og navnejåleriet er ikke noe folk vil ha noe av. Det argumenteres med at NSB ikke kan hete det fordi det sier lite om hva NSB driver med. Jeg synes det er flott at NSB også vil satse på elbiler. Men «vyer» og «vy» sier jo ikke noe som helst om hva dette selskapet skal drive med. Man hører også om at det må moderniseres. Ja, hvorfor må det egentlig det? Er det sånn at ministeren og høyresiden mener at Coca-Cola, Hurtigruten, IKEA, Volvo og andre også burde bytte navn – de har jo hett det samme lenge? Hurtigruten driver jo ikke bare med båter, de driver også med mye annet. Eller gjelder dette bare for NSB? Det framstår som at denne regjeringen har en allergi for ordet «stat». Det snakkes om NSB – eller for den saks skyld Statoil, som vi hadde en debatt om i våres – som om dette er et hvilket som helst selskap. Det er det ikke. Det er eiet av folket. Det er vår felles eie. Vi har alle en grunn til å ha en mening om det. Men dette er høyresidens politikk for å privatisere. Det har blitt sant, det som Linda Hofstad Helleland sa da hun var leder av transportkomiteen for Høyre. Under overskriften «Slik vil Høyre knuse NSBs togmonopol» sa hun: «Vi skal skvise så mye tannkrem ut av tuben at Ap ikke får puttet det tilbake.» Vel, i dag er det bare å gratulere Høyre med gjennomslag for sin ideologiske politikk, men for sakens skyld er det trist. Jeg må si at jeg er overrasket over hvor servile både Venstre og Kristelig Folkeparti, men også mange av Fremskrittspartiets representanter, er i denne saken, og at ikke de skjønner at dette er en politikk som splitter ytterligere opp og legger grunnlaget for ytterligere privatisering av vårt felles togtilbud.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2019-03-14:
Tanken er ikke at jeg skal hale ut denne debatten til det uendelige. Men jeg har sittet og fulgt med fra kontorstolen, og grunnen til at jeg tar ordet er bl.a. at jeg synes det er feil at en så viktig debatt som utenriksministerens redegjørelse med påfølgende debatt skal være forbeholdt én komité. Det er viktige spørsmål som gjelder for landet. Det gjelder tryggheten vår, det gjelder bruk av penger, osv. Det kan være mange diskusjoner rundt hva som er høna og egget når det gjelder trusselsituasjonen, og hva som forårsaker det ene eller det andre trekket innen militær strategi. Hvis man skal forstå sin fiende, må man alltid sette seg inn i fiendens situasjon. I dagens situasjon har vi altså to supermakter, to blokker, ledet av to personer som er ganske uforutsigbare. Dette vet vi, det er ganske alminnelig kjent. Og det skjer ting som er litt skremmende og foruroligende, fra begge herreseter, kan man si. Hvis man er en av dem, hvis man er president Putin, har man sett hva som har skjedd de siste årene. Man har sett det som Putin er livredd for, og som Russland alltid har vært redd for, i alle år, til alle tider: en omringing av dette store kontinentet på åtte–ti tidssoner. Jeg har reist mye der tidligere, og jeg kjenner det gamle Sovjetunionen og det nye Russland ganske godt. Jeg må si at er det noe de er bekymret for, er det den omringingen av sitt territorium. Det vi har vært vitne til både fra EU og fra NATO, er nettopp den taktikken, som går ut på en stadig økt medlemsmasse, inn mot Russland. Så det er ikke vanskelig å skjønne Putin i hans situasjon. Det er ikke vanskelig å forstå ham. Det er de mottrekkene vi gjør når denne presidenten gjør de trekkene han gjør – og føler seg truet – som er til å stille litt spørsmålstegn ved. Jeg er kjempeglad for at vi bygger på dette topilarsystemet med at vi har et troverdig forsvar, og at vi har dialog. Den dialogdelen kan ikke understrekes sterkt nok. Jeg har reist i Russland – det har vært i embets medfør, i jobb – og det er klart for meg at nordmenn er populære i Russland. Vi er godt likt i Russland. Vi har en historikk som går langt tilbake, helt tilbake til Russlands pomorhandel, via Nansen, osv. Jeg vil bare understreke det. Det dialogsporet må følges. Det er vesentlig og avgjørende.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2019-03-14:
SV hadde ikke blandet seg inn i en endring av utseendet på en logo f.eks. Vi snakker her om større ting. Det er et bakteppe rundt det endringsforslaget som er kommet – og som vil bli gjennomført, ser det ut til. Jeg registrerer at statsråden sier at han ikke aktivt vil sette seg imot forslaget fra styret. Da er spørsmålet mitt ganske konkret: Innrømmer da statsråden at han i denne saken har det øverste ansvaret for en navneendring?
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2019-03-14:
Endringsforslaget fra NSB er blitt mottatt med sjokk, med tårer, med humor og med alvor – og ikke så lite oppgitthet, tror jeg. Jeg velger alvoret, for her er det et bakteppe som er veldig alvorlig for framtida til norsk jernbane. Representanten Stordalen synes dette er en bagatell. Jeg synes ikke det. Jeg synes dette hører hjemme her i dag, fordi vi nettopp har det bakteppet jeg nevnte. Alle som følger med i denne saken, og som har fulgt med på norsk jernbane de siste par årene, forstår at en navneendring for så vidt er en slags naturlig følge av jernbanereformen. Alt dette anbudshysteriet som vi har sett, at det vi mener er klare offentlige oppgaver, mer og mer kommer ut på anbud – en skal ikke ha mye politisk teft for å skjønne at for denne regjeringa skal NSB-navnet ut fordi selskapet heter Norges Statsbaner. Det er altså «stat» i navnet her, og da er det noe som skurrer for enkelte. Jeg vil ikke spekulere på om det har vært politiske føringer – mer enn det som er sagt av statsråden i dag – men uansett kan en på et vis forstå NSB, som må føle at deres posisjon er utsatt. NSB føler seg utsatt, selvfølgelig gjør de det. Og det er selvfølgelig fordi vi har det politiske klimaet som vi har. Det er akkurat som om man føler at man må kamuflere navnet «statsbane», at en må kamuflere navnet, slik at man posisjonerer seg bedre i en konkurransesituasjon. Hva er dette for noe? At man skal skjule sin historie og sin stolthet etter over hundre år – hva er dette for noe? Man kan da i all verden lage fargerike logoer, endre logoen, endre satsingen, markedsføringen – alle andre tiltak – men navnet kunne vel stått seg. Så er det et poeng som er ganske viktig, som er veldig underkommunisert, og det har med identifikasjonen til et firma å gjøre. Jeg har sett det på andre områder. Jeg har sett det innen luftfart, f.eks. innen SAS, der de ansatte var stolte av selskapet sitt. Det samme har NSB vært. De har følt et ansvar. Når de ansatte der så en feil, gikk de og rettet opp den feilen. Så de en mangel, gikk de og rettet opp den mangelen. Var det søppel der, tok de det også, selv om det ikke var deres ansvar – for de hadde en identifikasjon. Den kan bli borte. Dette går selvfølgelig også på økonomisk produktivitet. Det går på suksesshistorien til Norges Statsbaner, som kan få et skudd for baugen. Så får jeg se om en får tid til å fylle ut den i tide.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2019-03-14:
Som siste taler trur jeg også jeg kunne nevnt ganske mange jernbanestrekninger som kunne trengt et løft for de 280 millionene. Utviklingen av denne debatten har vist at navnedebatten inneholder noe mer enn bare et skifte av et navn. Det er det berømte bakteppet, som jeg har vært innom flere ganger, og jeg vil si det så sterkt at dette er et ledd på veien til å ødelegge norsk jernbane sånn som vi kjenner den i dag. Jeg har lyst til å poengtere at vi har sett en slags handlingslammelse når det gjelder tiltak på jernbanen, og når det gjelder utbygging. Vi må ta med oss utsettelse av intercityutbyggingen, vi må ta med oss alt det som har skjedd rundt tekniske problemer det siste året, den siste vinteren, og at vi ikke klarer å håndtere den store passasjerveksten som vi har vært vitne til, på en god måte. Samtidig viser regjeringa en fantastisk handlingsiver, en handlekraft, når det gjelder å opprette nye selskaper og å konkurranseutsette. Det er dette vi har sett, og det er denne motsetningen, disse to forholdene, som gjør at vi er bekymret. Det er riktig som representanten Jegstad sier, eierskapet til NSB står det ikke noe om. Men det går an å være bekymret når vi ser denne utviklingen. Vi kan være bekymret for at det skal komme en skurk på veien før vi ser ham. Vi ser tendensene, vi ser hvilken vei dette går, og vi er bekymret. Og det er mange ansatte som er bekymret, ikke minst de som har jobbet i NSB i mange, mange år. Regjeringa har nærmest allergi – det ble sagt før her i dag – mot offentlig drift av viktig infrastruktur. Der går det et klart politisk skille, og det vil være der framover også. Det er selvfølgelig derfor vi håper på å ta grep om et par års tid, eller før, for å få gjort noe med dette. Vi ønsker selvfølgelig at jernbanen igjen skal samles om et ansvar, et felles ansvar, for å få gjort noe med jernbanen, både på drift og vedlikehold, under en offentlig paraply. Mer komplisert er det ikke. Jeg har ikke noe imot vyer. Jeg har filmet mange visuelle vyer i mitt tidligere liv, men her ser jeg ikke så mange vyer. Jeg ser mer en logring, en innretning og en innpassing til en jernbanereform hvor et nytt navn passer bedre. Jeg ser ikke noe annet. Og jo da, jeg ser akkurat det lille poenget med at busser og tog skal ha samme navn, selvfølgelig. Det kunne jo kanskje hett NSB.
Tor Mikkel Wara (Fremskrittspartiet), 2019-03-14:
Jeg kan forsikre om at vi tar rapporten på alvor. Jeg kan forsikre om at rapporten er et viktig underlag i alle de dialoger vi har med politiet, og i alle de styringsdirektiver som vi utarbeider. Så rapporten tas på alvor, men det er også all grunn til å jobbe med de forholdene som kommer fram i rapporten, i en videre oppfølging. En rapport som dette blir en del av det ordinære politiarbeidet. Men det er igjen viktig å huske på at det er en grunn til at vi ønsker en slik rapport, det er en grunn til at vi ønsker å ha dette i fokus, og det er at vi ser en så kraftig vekst innenfor dette området at vi sannsynligvis må ha mer innhenting av informasjon, og vi må være tydelige overfor politiet om at disse sakene skal prioriteres.
Tor Mikkel Wara (Fremskrittspartiet), 2019-03-14:
Jeg deler den oppfatningen som regjeringspartiene har gitt uttrykk for i innstillingen. Så vil jeg si to ting generelt: Som statsråd vil jeg jo alltid følge de pålegg og de øremerkinger som kommer fra Stortinget. Det er en selvfølge. Det er det ene. Derfor vil jeg legge slike budsjettføringer til grunn, og jeg tenker det er ganske nyttig å ha slike runder når man diskuterer budsjett, og ikke hele tiden i løpet av et år. Vi har lagt opp til en budsjettprosess i Stortinget. Da bestemmer vi oss for størrelsen på bevilgningen, og man tar også stilling til hva som skal prioriteres og øremerkes. Så skjønner jeg at opposisjonen har lyst til å repetere en del av budsjettdebatten gjennom hele året, men det er mer ryddig å gjøre disse rundene i forbindelse med budsjettet. Derfor støtter jeg regjeringspartiene når de sier at denne gangen ønsker de ikke å legge slike føringer.
Tor Mikkel Wara (Fremskrittspartiet), 2019-03-14:
Vi har nylig fått nye tall for politiet i Norge. De viser at vi aldri har hatt så mange politifolk i forhold til innbyggertallet som vi har nå. Det har vært en utrolig oppbygging av politiet, det har vært en utrolig satsing på det. Så er det slik at til tross for at kriminaliteten på noen områder går ned, har den hatt en eksplosiv vekst på andre områder. 30 pst. av politiets ressurser går til 3 pst. av sakene. Det gjelder bl.a. disse sakene. Det er den vridningen og overgangen som man må prioritere å få til, men det er jo også et resultat av at vi har prioritert politiet. Flere anmelder voldtekt, vi avslører flere overgrepssaker, ikke minst på nett, fordi vi har et politi som har spesialisert seg på denne nye typen kriminalitet. Så det er også en del av politireformens suksess at vi avslører mer av denne typen kriminalitet.