trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lars Haltbrekken (Sosialistisk Venstreparti), 2017-11-14:
Enkeltmennesker betyr noe. En av dem som har betydd noe i høst, er Taibeh Abbasi. For fem år siden kom familien til Norge. Taibeh bor i dag i Trondheim og går på Thora Storm videregående skole. Nå vil norske myndigheter sende henne og familien tilbake til Afghanistan. Afghanistan er ikke hjemme for Taibeh. Hun har aldri vært der, hun er født på flukt fordi foreldrenes hjemland er utrygt. For noen uker siden demonstrerte tusenvis av elever i Trondheim under parolen: La Abbasi bli! Elevenes engasjement for medmenneskelighet betyr noe. I dag håper jeg vi kan ta noen skritt i riktig retning. Jeg håper inderlig at stortingsflertallet gjør det. Taibeh skrev for noen uker siden på Facebook-siden min, og jeg vil gjerne dele med dere noe av det hun skrev der: «Jeg er Taibeh, den jenta som drømte om å gå på skole. Jeg er den jenta som ble behandla urettferdig i mange år da jeg bodde i Iran. Jeg brukte å stå i vinduet og se på de iranske jentene som gikk til skolen. Min største drøm var å være i deres sko, få kunnskap og utdanning. Jeg drømte om å lære meg å holde blyanten riktig og å kunne skrive bokstavene rett.(…) Jeg er den jenta som gikk på føttene over fjellene og kryssa grenser for å komme til et bedre liv. I den grusomme flukten opp hit har jeg hver dag ønsket å komme trygg til et sted hvor jeg og min familie skal bli tatt imot og behandlet som alle andre.(…) Jeg er veldig stolt av alt jeg har oppnådd i de vanskelige årene. Jeg fikk gå på skole og har fått mye kunnskap.(…) Det er vanskelig å tenke på et liv i Afghanistan. Jeg ser ingen fremtid for meg og mine brødre. Vi har aldri vært i Afghanistan. Der blir barn, spesielt jenter, utsatt for kidnapping, voldtekt, tvangsgiftet og masse andre forferdelige ting. Mine drømmer om utdanning og karriere vil bli knust. For oss er Afghanistan ikke trygg. Det føles som om du har kommet opp på en fjelltopp, og detter ned igjen.» (…) (…) (…) Norge trenger flere som Taibeh og hennes medelever. La oss høre på dem. La dem få bli. Det vil de med SVs forslag. Vi vet det har kommet rapporter som grundig slår fast at situasjonen i Afghanistan ikke er så trygg som dagens regjering vil ha det til.
Himanshu Gulati (Fremskrittspartiet), 2017-11-14:
Norge er et land som respekterer sine internasjonale forpliktelser, og gir beskyttelse til dem med behov for det. Men det må også innebære at asylsøkere som ikke har krav på beskyttelse, er nødt til å forlate Norge. Asylinstituttet skal være en siste skanse for dem med behov for beskyttelse, ikke en visummulighet for dem som ønsker å innvandre til Norge av andre grunner. Det er dette jeg frykter skjer dersom venstresiden nå får føre sin asylpolitikk. Det er en farlig vei å gå dersom vi går bort fra prinsippene om at personer som kommer fra et land hvor det er mulig å oppholde seg trygt i andre deler av landet, såkalt internflukt, likevel skal få opphold i Norge. Det betyr i praksis at det ikke har noe å si om man har krav på beskyttelse eller ikke, og at man uavhengig av behovet for beskyttelse sier at alle skal med. Statsrådene Listhaug og Eriksen Søreide holdt to meget gode redegjørelser i forrige uke. Det ble også nevnt at nesten ingen andre land mener at Afghanistan er så utrygt at en stanser alle returer. Men SVs forslag går ikke bare ut på å stanse tvangsreturer, det går også ut på å stanse assistert retur, altså såkalte frivillige returer til Afghanistan, dette til tross for at mange afghanere har returnert frivillig til Afghanistan fra nabolandene de siste årene. Det er sånn, enten vi liker det eller ikke, at et av de sterkeste virkemidlene vi som storting har i den daglige asylpolitikken, er de politiske signalene vi velger å sende ut. Jeg vil minne om hvor mye politiske signaler har å si. Jeg vil minne om at Jonas Gahr Støre i 2015 fra talerstolen på Arbeiderpartiets landsmøte inviterte 10 000 flyktninger til Norge. Kun noen måneder senere, under flyktningkrisen, kunne vi se asylsøkere på grensen til Kirkenes bruke denne invitasjonen som sin begrunnelse for hvorfor de kom nettopp til Norge. Politiske signaler fungerer meget raskt, for de når ut til både dem med og dem uten krav på beskyttelse. De partiene som sender ut signaler som de nå gjør, må derfor ta inn over seg konsekvensene av det de velger å gjøre. Å sende et signal om at asylsøkere fra Afghanistan uten krav på beskyttelse i Norge likevel ikke vil sendes ut, selv om faglige vurderinger tilsier at det er trygt, vil kunne få store konsekvenser for antallet personer uten krav på beskyttelse som kommer til Norge. Jeg vil gjerne avslutte med å lese opp noen kloke ord fra regjeringen Stoltenberg, som skrev følgende i proposisjonen til Odelstinget når det gjaldt behandlingen av ny utlendingslov. «Det kan riktignok tenkes andre situasjoner hvor det kan bli fremmet ønske om at departementet/statsråden skal utsette iverksettingen av negative vedtak, for eksempel fordi ulike aktører på feltet mener at UDI og UNE tar feil(…) (…) Dette var kloke ord fra Senterpartiet, SV og Arbeiderpartiet under forrige regjering. Jeg håper de vil gjenta dem nå også.
Sivert Bjørnstad (Fremskrittspartiet), 2017-11-14:
Den siste uka har vi vært vitne til en værhanepolitikk vi dessverre de siste årene har blitt kjent med fra landets største parti. En langsiktig og forutsigbar asyl- og innvandringspolitikk har blitt byttet inn mot kortsiktige politiske utspill for å lystre og stilne deler av grasrota i Arbeiderpartiet. Det er trist, og det markerer på mange måter et skifte hos Støre & Co. Det man sa etter gruppemøtet sitt på onsdag forrige uke, har ikke lenger gyldighet. Mye av det Arbeiderpartiets nestleder sa i debatten på NRK torsdag i forrige uke, er bare delvis Arbeiderpartiets politikk denne uka. Hva som faktisk har endret seg siden forrige uke, har vi imidlertid ikke fått noe svar på. Er det nye opplysninger som har kommet til? Er det en endring hos de avslåtte asylsøkerne, som har fått navnet «oktoberbarn», selv om de ikke er barn? Det mener jeg vi må kunne få besvart fra Arbeiderpartiet. Er det noe nytt, bør det selvsagt også tilflyte oss andre i denne salen, slik at vi kan ta beslutninger på lik linje med Arbeiderpartiet. Jeg tror imidlertid ikke at noe sånt finnes. Da Jonas Gahr Støre gikk på talerstolen under Arbeiderpartiets landsmøte og advarte mot liberalisering av asyl- og innvandringspolitikken, var det dette han advarte mot. Så lenge varte den forutsigbarheten. På Politisk kvarter i dag tidlig kom Gahr Støre med det han kalte et politisk værvarsel, hvor han advarte mot Fremskrittspartiet i denne saken, og hva vi kunne finne på å si i løpet av dagen. Vi er, som Lauvås sa i replikkordskiftet med statsråden, forutsigbare. Vi har én politikk, og det er den samme politikken denne uka som forrige uke. Gahr Støre har imidlertid forsøkt seg på politiske værvarsler tidligere, sist i april 2015, da han inviterte 10 000 inn i landet, og vi endte opp med over 30 000. Der er vi kanskje igjen i dag. Som VG skriver i en kommentar i dag: «Mange av disse unge guttene skulle aldri blitt forledet til å dra. Og om vi liberaliserer praksisen, vil flere av dem legge ut på den farlige turen.» Ørnen i norsk politikk har landet – kanskje for godt, og det for noen kortsiktige, retoriske seire. Det er ikke sikkert at det er noen ulempe for oss som igjen skal vinne et flertall om noen år, men for forutsigbarheten i asyl- og innvandringspolitikken er det dessverre mange steg tilbake. Er det noen som burde vite hva det kan bety, er det i særdeleshet Arbeiderpartiet og Jonas Gahr Støre, men det hviler også et tungt ansvar på Senterpartiet i denne saken.
Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2017-11-14:
Bak hvert asyltall og hver asylsøknad er det et menneske. Debatten i asylpolitikken utfordrer våre verdier og vårt humanitære ansvar, og derfor er det helt avgjørende at vi sørger for gode debatter og grundig saksbehandling. Det er det motsatte som skjer i dag. Saken er krevende å ta stilling til når det er forslag over bordet, ingen komitébehandling og ikke en skikkelig prosess, særlig med et bakteppe der det ofte framstilles som om Norge returnerer en stor gruppe mindreårige barn. Slik er det ikke. Ordningen med midlertidig opphold er vanskelig, men en kan spørre seg: Hva er alternativet? Enten kan en gi oppholdstillatelse til alle barn som kommer til Norge, uavhengig av om de fyller vilkårene for beskyttelse eller opphold på humanitært grunnlag, eller en kan gi avslag til de barna som ikke fyller vilkårene for opphold. Men hva da med dem som ikke har et forsvarlig omsorgstilbud i hjemlandet? Dette handler både om hver enkelts usikre livssituasjon og om hvordan vårt regelverk kan bidra til å forebygge at flere barn sendes alene ut på livstruende reiser – eller om det faktisk vil bidra til det motsatte. Representanten Ørmen Johnsen sa i sitt innlegg at Stortinget har gått vekk fra en politisk overstyring av saksbehandling på asylfeltet etter årevis med ustabilitet og urettferdighet. Det er ikke pressgrupper eller aksjoner som skal avgjøre asylsøknader, det er Utlendingsdirektoratet. Det er jeg enig i. Det er prinsipielt problematisk hvis vi på Stortinget skal avgjøre hvilke land som er trygge eller ikke trygge å returnere til. Landinfo, UDI og UNE har myndigheten og kompetansen til å gjøre dette, det har ikke vi som stortingsrepresentanter. Så er det selvsagt regjering og storting som skal legge premissene for asyl- og innvandringspolitikken, men det gjøres ikke i en hastesak. Vi vet at dette saksområdet krever forutsigbarhet og langsiktighet og har store konsekvenser, og derfor er det urovekkende når et parti som Arbeiderpartiet, som er vant til å kjenne ansvar som et styringsparti og vet hva det innebærer, nærmest over natta skifter syn i saken. Jeg er dypt uenig i hvordan denne saken er blitt behandlet, og jeg ønsker ikke å støtte forslagene som er fremmet her i dag på dette grunnlaget. Saken fortjener definitivt et grundigere forarbeid.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2017-11-14:
SV er glad for at vi har fått denne debatten i Stortinget. Det er en viktig og helt avgjørende prinsipiell debatt. Vi kan også lese av noen av signalene at noen partier beveger seg noe i vår retning, og det er veldig fint. Jeg er derimot veldig urolig over det som kommer fra Fremskrittspartiet. De mener at det å ta en timeout fra å tvangsreturnere folk til risiko for fare i Afghanistan er å undergrave asylinstituttet. Jeg vil si det er helt motsatt: SVs forslag handler om å styrke asylinstituttet. Vi baserer oss her på et internasjonalt prinsipp som vi kaller for non refoulement-prinsippet. Det er hjemlet i flyktningkonvensjonen og i Den europeiske menneskerettskonvensjon. Der er det et tydelig forbud mot å returnere folk hvis det er den minste risiko for fare. Vi trenger ikke å ha fakta om risikoen i Afghanistan, det handler om at det er risiko for fare. Tenk: Det må være slik, fordi en asylsøker som ønsker å flykte fra krig eller forfølgelse, må kunne vite at man kan komme til et annet land uten risiko for å bli sendt tilbake til fare. Non refoulement-prinsippet, som også er hjemlet i norsk lov, innebærer et føre-var-prinsipp, og det er det vi diskuterer her. Vi ønsker ikke å sende folk tilbake til Afghanistan så lenge det er risiko for fare, og vi må ha dette avklart før vi kan starte en slik praksis. SVs forslag er altså en styrking av asylinstituttet. Det er en helt avgjørende og grunnleggende pilar i internasjonal rettsorden, og det må vi aldri gi slipp på. Det er derfor veldig urovekkende at Fremskrittspartiets politikk bidrar til å undergrave dette helt vesentlige prinsippet. Som mange her vet, har jeg vært leder av Amnesty i mange år. Og jeg har aldri i de 20 årene jeg har fulgt med i den organisasjonen, lest en rapport som har kritisert – nærmest hudflettet – Norge slik som den siste rapporten, som handler om tvangsreturer til Afghanistan. Sett litt utenfra, fra den internasjonale menneskerettighetsverdenen og det internasjonale diplomatiet, vekker det oppsikt at Norge velger en slik praksis. Det vekker oppsikt fordi mange land normalt ser opp til Norge, for Norge er vanligvis et av de førende landene som er opptatt av å bygge opp under en internasjonal rettsorden. Det vekker også oppsikt at Norge ikke lenger vil ta lederrollen i å videreutvikle pilarene i en global rettsorden.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2017-11-14:
Skal vi peke ut noen få enkeltbarn i et fattig og ustabilt land og gi disse all mulig hjelp og assistanse, eller skal vi hjelpe langt flere fra det samme landet ved å bruke ressursene der? Alle har hørt det argumentet før. Ja, vi kan gjøre begge deler, slik mange i denne salen vil påstå, men vi kan uansett kun bruke pengene én gang. I Afghanistan bor det i dag 34 millioner mennesker. Befolkningen er tredoblet på 25 år. 45 pst. av alle innbyggerne er under 15 år, mer enn 20 millioner er under 18 år. I realiteten sier opposisjonen at Afghanistan er trygt, trygt nok for 20 millioner barn, men ikke for et hundretalls som er reist fra landet sitt. Disse kan ikke bo sammen med sine 20 millioner like gamle landsmenn. I et slikt perspektiv diskuterer vi i Stortinget hvorvidt et hundretalls av disse 20 millionene skal få opphold, tjenester og ytelser i et av verdens rikeste land, ytelser samtlige øvrige 34 millioner afghanere kun kan drømme om. Dette er et spill for galleriet, føleri og forsøk på å fremstå som mest mulig barmhjertig, de gode mot de onde, de varme mot de kalde. Og mediene stiller seg 100 pst. på de godes side. TV 2 og lisensfinansierte NRK løper bena av seg for å rapportere om hvor forferdelig det er i Afghanistan. De hoster opp Afghanistan-eksperter og juridiske eksperter, som alle sier at retur vil føre til forfølgelse og drap. Spillet er helt uten konsekvensanalyser. Og hva skal vi egentlig med dem når konklusjonen allerede er trukket? Barna fra Afghanistan vil bli en kulturell og økonomisk ressurs for Norge. Hva forskningen sier, er irrelevant. Jo da, forskningen finnes; den er motvillig blitt presentert av SSB. Som ansvarlige politikere plikter vi å ta på oss litt større briller og forsøke å se utviklingen i Afghanistan i et noe større perspektiv. Ja, Afghanistan er et land i krig. Taliban er en trussel for mange. Taliban driver terror. Det er nettopp derfor et femtitalls vestlige land har sendt 130 000 unge menn og kvinner for å gjøre landet tryggere. Samtidig sitter vi i Norge og diskuterer hvorvidt disse 130 000 utenlandske soldatene har gjort Afghanistan trygt nok for landets egne innbyggere. Vi sender våre unge menn og kvinner for å bekjempe Taliban i Afghanistan. Samtidig rømmer hundretusenvis av afghanere fra sitt eget land og søker asyl i de samme landene som kjemper afghanernes krig. Etter meg kommer en annen representant på talerstolen, som vil snakke om mikropolitikk, en representant med store politiske ambisjoner, og som burde evne å se denne saken i et større perspektiv. Dessverre er også han kun opptatt av å bedrive smålig opposisjonspolitikk. Denne debatten er ikke en utstrakt hånd til afghanere. Det er ikke en debatt for å hjelpe flest mulig afghanere. Debatten er en mulighet for norske politikere, medier, organisasjoner og utvalgte eksperter til å fremstille verden som en kamp mellom de gode og de onde.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2017-11-14:
Takk, president, jeg velger å se stort på det. For å ta debatten ned til hva den handler om: Forslagene i dag handler om å korrigere kursen noe for å bøte på noen av de utslagene vi har sett overfor en gruppe sårbare unge mennesker – punktum, ferdig snakket! La oss klargjøre: Asylpolitikken i Norge ligger fast. Internasjonale forpliktelser: De med beskyttelsesbehov, skal få beskyttelse. Hovedprinsippene ligger fast. Arbeiderpartiet står ved de vedtakene vi har fattet her, det brede forliket og andre beslutninger, og vi stoler på og har tillit til utlendingsforvaltningen inntil det motsatte. Vi stiller spørsmål og forsikrer oss om praksis. Arbeiderpartiet står ved en streng, rettferdig og human asylpolitikk som sikrer kontroll ved grensene, og at prinsippene følges. Men – vi er ikke passive tilskuere til regjeringens politikk og utøvelse av skjønn. Det er vårt oppdrag å følge med på det, og når nødvendig si ifra. Da rimelighetsvilkåret ble skrotet, stemt bort, skjøt midlertidigheten i været. Da vi gikk med på den beslutningen, ble det sagt her at da sa vi klart ifra at terskelen for humanitært opphold ikke skulle senkes. Regjeringen forsikret om det. Allikevel skjøt midlertidigheten i været. Det er derfor vi gjør dette. Dette er de isolerte temaene. Til statsråden: Vi har tillit til forvaltningen. Vi har lyttet til en UDI-sjef som sier at nå er Norge helt på grensen i forhold til våre internasjonale forpliktelser. Der skal ikke Norge være. Norge skal være godt innenfor den grensen, så vi kan stå og se verden i øynene. Ja, det er uvanlig å fremme forslag på denne måten. Det er en uvanlig situasjon også. La meg klargjøre: Det vi vil, er at det skal legges større vekt på kriteriene mangel på omsorgspersoner, nettverk og/eller ressurser til å etablere seg i internkonfliktområder – større vekt på dette, større vekt på dette i det skjønn UDI utøver. Hvordan det blir gjort, overlater vi til forvaltningen, departementet, og vi skal følge nøye med på måten det gjøres på. Så vil jeg si til statsråden igjen: Hun kan ikke på den ene siden si at dette er liberalisering, og på den andre siden at det er å slå inn åpne dører. Det er et element av riktighet i det statsråden sier om åpne dører. Dette er åpne dører til kriterier som er kjente. Vi vil de skal legges større vekt på. Så vil jeg også understreke: Det er ingen grunn til å si at dette er et signal om at folk kan komme til Norge. Vi har en streng asylpolitikk. Europa er nærmest lukket. Det er Fremskrittspartiets talspersoner som står her, også statsråden, og sier det. Det er de som sender signaler. Når en norsk statsråd står og sier at nå er det fritt fram for alle grunnløse å komme til Norge, blir det rapportert? Ja, det tror jeg. Er det feil? Ja, det tror jeg. I dag tar stortingsflertallet ansvar, setter foten ned for en praksis vi ikke har ønsket – på dette området, isolert, avklart, og det er mer i tråd med norske verdier og tradisjoner.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2017-11-14:
Jeg synes dette egentlig har vært en god debatt, og jeg synes slutten nå begynner å ligne på det den bør være. Vi hører en statsråd si at hun får i oppdrag å tolke et vedtak i Stortinget. Jeg er av dem som tror at det kommer statsråden til å klare utmerket godt, og at hun har et embetsverk og en forvaltning som skal hjelpe henne med det. Det har vært snakk om snuoperasjon her. La meg bare si for Arbeiderpartiets del: Vi sa i forrige uke nei til en total stans av uttransportering av alle til Afghanistan. Vi har fremmet forslag om sårbarhetskriterier. Det lå i vårt landsmøtevedtak, det ligger i komité. Det vi legger fram i dag, er noe omgivelsene burde ha visst, hvis de fulgte med på vårt landsmøte – det tror jeg mange gjorde – i april. Så det er konsistens i det vi nå gjør. Tilbake til saken. Dette er ikke en liberalisering av asylpolitikken. Vurdering av om en har krav på opphold, ligger fast. Men det er det som min kollega Marit Arnstad sa, en presisering av forliket. Det er å ta behørig hensyn til de mest sårbare og vektlegge det i større grad. Jeg synes at statsråden har fått mange anledninger til å få en presisering av det. Så kommer spørsmålet: Hvor mange skal da få midlertidighet? Vi angir ikke en slik prosentandel, men vi sitter jo og ser på at den har gått fra 5 pst. til 40–50 pst. Vi er litt urolige over det og har gjort det på denne måten for å sørge for at det blir håndtert på en ansvarlig måte. Så vil jeg – jeg skal være ironisk – anerkjenne Fremskrittspartiets talspersoner. Det er ekte vare, det er ren profil. Det er en kraftig ordbruk i denne saken som markerer partiets standpunkter. De er til å kjenne igjen. Når vi ønsker å ha et utvidet skjønn i vurderingen av de mest sårbare, får vi høre at det vil få uante konsekvenser for Norge. Høyre er jeg mer overrasket over. De samtykker, de går god for ikke bare politikken, men også – på et beskjemmet vis – retorikken. Det synes jeg er påfallende i denne debatten. La meg så legge til en ting som også undrer meg, på slutten. Det er følgende: Jeg har oppfattet det slik at Venstre og Kristelig Folkeparti subsidiært vil stemme for våre forslag, men hvor var Venstre og Kristelig Folkeparti i denne debatten? Representanten Kjenseth har holdt innlegg, og det var ett innlegg fra Kristelig Folkeparti, men jeg synes det er underlig at når vi har den første store, virkelig omfattende, debatten om asyl i denne sal på egentlig halvannet år, er de to partiene nesten fraværende. Jeg skjønner også det, for det er to partier som enten kanskje har det ene beinet på vei inn i regjering, eller har forlik og regjeringsforhandlinger. Men det sier noe om hva det tette kompaniskapet egentlig vil ha å si for en profil. Våre forslag er referert, de er tatt opp i salen, og jeg håper de vil få flertall. Så skal vi kunne bistå i god dialog med regjeringen til at de blir tolket rett, på en måte som er Norge verdig.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2017-11-14:
Representanten Tybring-Gjedde kaller dette for mikropolitikk. Det det handler om, og det som er nerven i denne diskusjonen, er spørsmålet om Stortinget skal sørge for at den praksis en har på dette veldig følsomme området, er innenfor de rettssikkerhetsnormer som Norge er bekjent av. Det mener åpenbart et stortingsflertall ikke er tilfellet, og det er den justeringen som stortingsflertallet ønsker å gjøre, og som jeg mener at statsråden og regjeringspartiene bør ta inn over seg, fordi statsråden har brukt sin instruksmyndighet overfor UDI på en slik måte at det har skapt ubalanse i de vedtakene som Stortinget har gjort. Så vil jeg si at det jeg på sett og vis oppfatter som det alvorligste, er den måten som særlig Listhaug nå i dag og over tid har argumentert for i alle de spørsmål som er relatert til den saken Stortinget behandler i dag. Det er konsekvent å si, underteksten er slik: Vi må ikke ha et regelverk og en praksis som gjør at folk i nød kommer til Norge. Det mener jeg må avvises, ikke bare gjennom et vedtak og votering, men gjennom et verbalt oppgjør med denne politiske moralen. Det er ikke Norge tjent med. Det er ikke Norge verdig at vi har statsråder og stortingsrepresentanter som hevder dette. Norge skal være en humanistisk stat. Ved siden av at vi skal være en rettsstat, skal vi være en humanistisk stat. Og den forutsetter ikke bare rettsregler og -praksis, men den forutsetter en politisk argumentasjon og moral i denne forsamling som er slik at vi avviser at mennesker i nød og fattigdom som er utløst av krig, for noen fås vedkommende, kommer til Norge og skal bli møtt med slike karakteristikker. Det er det alvorligste i saken. Det er det Stortinget gjennom en votering, forhåpentligvis eller ganske trygt, kommer til å avvise gjennom det faktiske vi gjør, men det ligger også en politisk moral i akkurat det vedtaket. Det mener jeg er det viktigste, og det er jeg glad for, for det er nødvendig at den kommer, den burde kanskje kommet før, men nå kommer den i dag, og det er en god dag for Det norske storting, for humanismen og for rettsstaten.
Trond Helleland (Høyre), 2017-11-14:
I forrige uke hadde vi gode redegjørelser av både statsråd Listhaug og statsråd Ine Marie Eriksen Søreide. Vi fikk da klarhet i at det var ingen – bortsett fra SV – som ønsket å stemme for en total returstopp til Afghanistan. Så har partiene tenkt seg litt mer om, og i dag fremmes det en rekke hasteforslag, uten noen grundig saksbehandling, uten det som Arbeiderpartiet ofte er opptatt av, nemlig å få belyst saken fra alle sider. Partileder og parlamentarisk leder Jonas Gahr Støre sier at det er dette det handler om, punktum, altså de tre forslagene. Så kommer Martin Kolberg i neste innlegg og sier at dette handler om humanisme og moral, politisk moral. Han gjentok vel innlegget fra Nordisk råd, som fikk god omtale. Stein Erik Lauvås beskylder statsråd Listhaug for å være forutsigbar. Ja, takk for at hun er det – i en situasjon der Arbeiderpartiet annen hver gang bidrar til innstramming og liberalisering av norsk asylpolitikk. Vi satt hele høsten 2015 og forhandlet om et asylforlik, og det første punktet i asylforliket lyder: «Prioritere arbeidet med rask retur av personer som har fått avslag på sin asylsøknad, og i særdeleshet prioritere retur av grupper der dette vil ha effekt på tilstrømningen fremover.» Dette var nøye gjennomgått, dette behandlet vi i mange møter, og så kommer altså Arbeiderpartiet i dag med et hasteforslag. Instruksen som skal oppheves, ble gitt 29. mars. Da er spørsmålet mitt: Hvorfor kunne en ikke da brukt tid på en ordinær saksbehandling av dette – som jeg skjønner at Senterpartiet egentlig ville – for å sørge for at en fikk en god belysning av saken? Partileder og parlamentarisk leder Jonas Gahr Støre listet i sitt innlegg opp noen punkter han ønsker endring på. Det er blitt referert og kommer i protokollen, og det er altså kildegrunnlaget for den endringen av norsk asylpolitikk som Arbeiderpartiet legger opp til. Jeg vet ikke om jeg skal se på Martin Kolbergs innlegg eller Jonas Gahr Støres innlegg som uttrykk for Arbeiderpartiets holdning. Jeg stoler på at det er Gahr Støres, nemlig at dette er en liten endring. Men det hørtes ikke sånn ut på Martin Kolberg. På ham hørtes det ut som et generaloppgjør med en mangel på humanisme – og det i et land som er på topp i bistand, som har bistått flest flyktninger i Syria, og som har bidratt sterkt i Afghanistan til å gi jenter utdanning og skape et tryggere samfunn. Dette er dessverre feil signaler å sende fra et storting som har stått sammen om asylpolitikken. Det er én seierherre her i dag, og det er SV, som sto utenfor asylforliket – i dag vinner de.
Siri Gåsemyr Staalesen (Arbeiderpartiet), 2017-11-14:
Rettferdighet må være det bærende prinsippet i asylpolitikken i Norge. De som har behov for beskyttelse, skal få det. De som ikke har krav på opphold, skal returneres raskt. Midlertidig opphold for enslige mindreårige asylsøkere skulle være unntaket. Regjeringen er på vei mot å la unntakene nærmest bli regelen. Denne retningen ønsket ikke Arbeiderpartiet. Den sterkt økende andelen er et resultat av grep Fremskrittspartiet og Høyre har tatt i regjering, i strid med Stortingets vilje. Med våre forslag ønsker Arbeiderpartiet i dag å korrigere kursen. Regjeringen har gått ut over rammene i den enigheten vi har hatt. I dag sier vi fra om det. Det er ikke slik at vi med dette åpner grensene og vil la alle slippe inn. Det må statsråden slutte å si. Dette er ikke en åpen invitasjon. Vi er fortsatt blant de strengeste landene i Europa. Har ikke Fremskrittspartiet fått med seg det? Hvordan kan Fremskrittspartiet påstå at vi vil bli Europas frihavn for grunnløse asylsøkere? I og med fjerningen av rimelighetsvilkårene fører vi en praksis som er strengere enn i de fleste europeiske land. Det er riktig at sårbarhetskriteriene ligger i loven, men det hjelper ikke når regjeringen instruerer UDI om ikke å tillegge disse særlig vekt. Det er det vi retter opp i dag. Redd Barna-rapporten viser med tydelighet at barnas beste i svært mange saker ikke vurderes. Er representanten Ørmen Johnsen fornøyd med den individuelle vurderingen? Det er ikke oppsiktsvekkende det Arbeiderpartiet gjør i dag. Det som er oppsiktsvekkende, er at Høyre har abdisert i innvandringspolitikken og ikke lenger makter å ta tak i helt åpenbare problemer, men heller løper etter Fremskrittspartiet.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2017-11-14:
Det er bra at vi i dag gjør vedtak som innebærer et steg i riktig retning for behandlingen av en gruppe svært sårbare mennesker. Det er en seier for det store folkelige engasjementet som har vært rundt disse sakene, selv om vi på noen punkter ønsker å gå lenger. Men det er behov for å imøtegå en del av de påstandene som serveres fra Høyre og Fremskrittspartiet. For det første dette med signaler: Hvis det er sånn at Fremskrittspartiet virkelig mener at alt som blir sagt i denne salen, sprer seg som ild i tørt gress til menneskesmuglere i hele landet, er det Fremskrittspartiets representanter som står her og sier at Norge blir Europas frihavn, at det er fritt fram for afghanere, og at grensene er åpne. Da er det Fremskrittspartiet som har ansvaret for de signalene, for ingenting av det de sier, er sant. Det er ingen i denne salen som vil ha åpne grenser. Så hvis Fremskrittspartiet er opptatt av å sende signaler, må de slutte å si ting som er tøv om det andre partier mener. For det andre: Representanten Ørmen Johnsen begynte på en liten statsvitenskapelig forklaring om maktfordelingsprinsippet. Hvem er det som har politisert norsk asylpolitikk? Det forliket som ble inngått i Stortinget, bidro til en voldsom politisering, fordi det ga regjeringen store fullmakter til å styre gjennom instruks. Det er ikke i dag maktfordelingen endres. Det er ikke i dag dette feltet politiseres. Det har Ørmen Johnsen vært med på selv, og det er gjennom det forliket som ble inngått, at regjeringspartiene, Arbeiderpartiet og Senterpartiet gjennomførte en stor og omfattende politisering. Så til anklagen om «ute av syne, ute av sinn»: Hvorfor må Stortinget diskutere ekstra nøye de menneskene som faktisk er i Norge? Jo, det er fordi vi kan gjøre noe for de menneskene, og de menneskene har vi et ansvar for, for det følger av våre folkerettslige forpliktelser. Dessuten er det ingenting som tyder på at statsråd Listhaug går inn for å bruke mer penger på å hjelpe folk der de er, som det heter, når utgiftene til flyktninger i Norge går ned. Det er ikke spor av en sånn satsing i dette statsbudsjettet. Det man derimot er tydelig på, er at det viktigste for Fremskrittspartiet og Høyre er å bruke store penger på f.eks. lavere skatter til folk med aksjeformuer. Det er veldig forvirrende hvorvidt statsråden synes det er lett eller vanskelig å følge opp dagens vedtak. Det som er åpenbart, er at Fremskrittspartiet synes det er vanskelig å kommunisere, men det er et hensyn som Stortinget heldigvis ikke trenger å bry seg om. Jeg håper at statsråden slutter å klage og begynner å gjøre jobben sin, og det er å følge opp et veldig tydelig og greit vedtak i Stortinget i dag.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2017-11-14:
I asyl- og innvandringspolitikken finnes det to ytterpunkter – enten at alle som vil, skal få komme, eller at grensene stenges og ingen skal få komme. Så vidt jeg registrerer er det ingen i denne salen som mener noen av de ytterpunktene. Alle ligger vi et eller annet sted mellom de to ytterpunktene, og dermed må vi også ha et regelverk som styrer hvordan vi praktiserer politikken vår. Ingen mener at alle skal få komme til Norge, og ingen mener at alle skal stoppes på grensa. Norge skal ha en streng og rettferdig asyl- og innvandringspolitikk, men vi skal også ha en human og menneskelig innvandringspolitikk. Og la meg legge til: De som skal forbli i Norge, som får opphold i Norge, skal vi behandle med respekt og på en ordentlig måte. Jeg er overrasket over Fremskrittspartiets argumentasjon her i salen i dag. Talsmann Engen-Helgheim sa noe sånt som at med Arbeiderpartiets forslag blir Norge nå Europas frihavn for flyktninger. Han sa også noe sånt som at Arbeiderpartiet nå forlater en ansvarlig asylpolitikk. Nei, det er så feil som det går an. Men det som virkelig er ille, er at det er Engen-Helgheim, Christian Tybring-Gjedde og Listhaug som er satt til å styre og forvalte dette politikkområdet i Norge. Og enda mer oppsiktsvekkende er det at Høyre og Erna Solberg og Trond Helleland lar Fremskrittspartiet holde på sånn som de holder på. Hele tankegangen bak asylinstituttet er at de som trenger beskyttelse, skal få det, og de som ikke trenger det, skal returnere. Sånn må det også være. Men Arbeiderpartiet mener – og det er gledelig å se at det også ser ut til å være stortingsflertallets oppfatning – at i de vurderingene som gjøres for enslige mindreårige asylsøkere, må det vektlegges om de mindreårige er spesielt sårbare, altså om de har omsorgspersoner og et fungerende nettverk rundt seg, eller om de ikke har det. Dette vedtok Arbeiderpartiets landsmøte i vår, og i Arbeiderpartiet er det sånn at når landsmøtet vedtar noe, er det stortingsgruppa og stortingsrepresentantene som følger opp og fremmer forslag i Stortinget. Hvis Trond Helleland er usikker på hva Arbeiderpartiet mener, kunne han starte med å lese Arbeiderpartiets forslag, i fire punkter. Det skulle være mulig å sette seg inn i det. Prinsippene i asylpolitikken ligger fast, men det er også mulig – og det er riktig – at når mindreårige er spesielt sårbare, skal det vektlegges.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2017-11-14:
Arbeiderpartiets forslag i dag rokker ikke ved Arbeiderpartiets politikk knyttet til asylpolitikken på et generelt grunnlag. Arbeiderpartiet har alltid stått for en både streng, human og rettferdig innvandringspolitikk. Det ligger fast, og det har ligget fast siden landsmøtet vårt fattet vedtak i april i fjor. Rettferdighet må være det bærende prinsippet i asylpolitikken i Norge. De som har behov for beskyttelse, skal få det, og de som ikke har krav på det, skal selvsagt returneres – som tidligere praksis. Arbeiderpartiet har lenge vært urolig for unge asylsøkere som har hatt midlertidig oppholdstillatelse og nå, etter at de fyller 18 år, skal sendes tilbake til eget land, altså gjennom internflukt. Tidligere var midlertidig opphold for enslige mindreårige asylsøkere et unntak – vi lå på ca. 4 pst., nå ligger vi på over 40 pst. Det er ikke lenger et unntak, det er nesten blitt en regel. Dette er en utvikling som Arbeiderpartiet aldri har ønsket seg, og som er et resultat av det som Fremskrittspartiet og Høyre har gjort i regjering, i strid med Stortingets vilje og ønske. Da regjeringen foreslo å oppheve rimelighetsvilkårene, opplyste den til Stortinget at de som mistet retten til opphold på grunn av dette, i stedet ville få opphold på humanitært grunnlag. Regjeringen opplyste ikke om at det ville bli en kraftig økning i midlertidighet for unge mellom 16 år og 18 år, sånn som det har blitt nå. På dette området har statsministeren og statsråden nok en gang forvaltet enigheten om hovedlinjene i innvandringspolitikken på en dårlig måte. Heller ikke dette kan Arbeiderpartiet stå inne for. Jeg registrerer at Listhaug er forundret over hvordan Stortinget behandler komplekse saker. Jeg kan forsikre om at Arbeiderpartiet har jobbet lenge og godt med denne saken. Vi er imidlertid veldig forundret over at statsråden bare har stått og sett på problemene som nå hoper seg opp foran øynene hennes. Vi er også forundret over at statsråden ikke maktet å vurdere kompleksiteten av å fjerne rimelighetsvilkårene da dette i sin tid ble foreslått for Stortinget. Det er grunnlag for å si at utlendingsforvaltningen i mange saker ikke gjør vurderinger av barnets beste i tilstrekkelig grad. Det har vi grunnlag for å si fordi det ikke framgår av vurderingene i enkeltvedtakene som er gjort. Med vårt forslag i dag sender vi et klart signal til regjeringen om at disse vurderingene skal gjøres i alle saker, slik at barnets beste og barnets sårbarhet vurderes særskilt.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2017-11-14:
De siste dagers debatt fikk meg til å huske en sak fra da jeg var nyvalgt stortingsrepresentant i 2005. En enslig mindreårig asylsøker i min kommune skulle sendes ut av Norge etter fire år, til tross for en pågående borgerkrig i hans land. Kommunen gikk til søksmål mot staten og tapte i alle instanser. Grunnlaget for stevningen var påstander om at man ikke tok hensyn til barnets beste, at det var i strid med FNs barnekonvensjon og anbefalingene fra FNs høykommissær for flyktninger. Prosessen varte i flere år, og kommunen ga gutten gang på gang falske forhåpninger. Saken verserte i media i årevis, og det var påfallende å lese at alle problemstillinger som den saken omhandlet, er identiske med det vi diskuterer i dag. Arbeiderpartiets Bjarne Håkon Hanssen, som var ansvarlig statsråd på den tiden, svarte det samme den gang som de svar som gis nå. Dette er altså en problemstilling som vi har slitt med i årevis. Innvandringsregulerende hensyn, fokus på beskyttelsesbehov og de signaler som sendes til andre foreldre, var styrende også den gangen. Det er stor forskjell mellom flyktninger og andre migranter. For å bevare asylinstituttet og for å bevare evnen til å ta imot mennesker med beskyttelsesbehov må vi opprettholde behov for beskyttelse som et viktig kriterium. Dette er og har alltid vært Fremskrittspartiets ståsted, og grunnen til denne evige diskusjonen er selvfølgelig at dette ikke er alle partiers syn. Det jeg alltid har savnet i denne debatten, er at vi ikke er mer opptatt av å få bukt med praksisen med å sende barn alene halve kloden rundt. Alle er enige om at de fleste vil få et bedre liv i Norge, og de fleste er nok enige om at det er brutalt å sende tilbake en som har brukt så mye penger og risikert både liv og helse for å komme til Norge. Men jeg som fulgte saken i egen kommune gjennom det første tiåret i 2000, var også den gang opptatt av viktigheten av å ikke oppmuntre flere foreldre til å bruke det lille de hadde, for å utsette egne barn for slike farer. Så hører det med til historien at man aldri fant foreldrene til denne gutten heller, men han ble likevel sendt tilbake til borgerkrig. Andre europeiske land har ikke stoppet utsending til Afghanistan, og en grundig vurdering av sikkerheten der er helt nylig gjort på nytt her i Norge. Fremskrittspartiet vil ikke påberope seg å ha mer kunnskap om forholdene i Afghanistan enn fagmiljøene som er satt til å ta disse vurderingene, og vi vil derfor ikke være med på å sette slike saker som omhandler Afghanistan, på «hold» nå. Historien har vist oss at det er krevende for mennesker stadig å bli gitt falske forhåpninger, og at signaleffekten ikke må undervurderes.
Hans Andreas Limi (Fremskrittspartiet), 2017-11-14:
For knapt en uke siden fikk Stortinget to grundige redegjørelser om situasjonen i Afghanistan og de vurderingene som gjøres av Utlendingsdirektoratet i forbindelse med returer til Afghanistan av det som i utgangspunktet er enslige mindreårige asylsøkere, og som først returneres når de har fylt 18 år. Det var en påfølgende debatt, og det kom ganske umiddelbart etter debatten også en avklaring fra både Arbeiderpartiet og Senterpartiet om at de ikke ville stemme for forslagene til SV om en hastebehandling i Stortinget. Det var i og for seg ikke så veldig oppsiktsvekkende, i og med at det allerede var levert inn forslag om samme tema til ordinær behandling i Stortinget. Man kan jo spørre seg: Hva er det som har skjedd? Hva er det som har skjedd i løpet av disse dagene som har ført til at både Arbeiderpartiet og Senterpartiet nå – først sent i går kveld og med en avklaring i dag tidlig – må fremme egne forslag til umiddelbar behandling og vedtak i Stortinget, uten forutgående saksbehandling, uten komitébehandling og uten å sikre den forutsigbarheten og den gode saksbehandlingen som jeg trodde spesielt Arbeiderpartiet var opptatt av? Representanten Lauvås sa at nå var det tvingende nødvendig, men han utdypet ikke hvorfor det var tvingende nødvendig. Men det var i hvert fall viktig å kritisere Fremskrittspartiet fordi vi har påpekt hva som kan bli konsekvensene av de politikkendringene som det nå ligger an til at Stortinget gjennomfører, og at Stortingets flertall slutter seg til. Det må være lov å påpeke at politiske vedtak kan ha noen negative konsekvenser, også basert på det som er historiske fakta. Det er slik at de forslagene som nå sannsynligvis får flertall i Stortinget – forslagene fra Arbeiderpartiet – kan føre til lengre saksbehandling, og de kan gi mange mennesker falske forhåpninger. Og det er et paradoks at Senterpartiet, som har prøvd å profilere seg på en streng innvandringspolitikk, velger å støtte denne politiske endringen fra Arbeiderpartiet. Det man i realiteten gjør, er å endre regelverket. Det betyr at forutsigbarheten for forvaltningen endres. Det regelverket som håndheves av forvaltningen i dag, er jo basert på et flertall i Stortinget. Når man endrer regelverket, endrer man også den forutsigbarheten, og det betyr at man i realiteten da overstyrer det som forvaltningen baserer sine individuelle vedtak på. Så kan man selvfølgelig nyansere hva de reelle konsekvensene av forslagene til Arbeiderpartiet er. Uansett vil det skape en endret situasjon, og vi får en endring i asylpolitikken uten at vi har hatt en grundig saksbehandling og komitébehandling i Stortinget. Det er veldig uheldig.
Ove Trellevik (Høyre), 2017-11-14:
Eg høyrer til den gruppa som synest at dette har vore ein særdeles underleg og svært lite oppklarande debatt. Eg er ikkje vorten noko særleg klokare av debatten her i dag, og eg sit framleis med store spørsmål om kva som er rimelegheitsvilkår og sårbarheitskriterium, og kva som no skal endrast i forbindelse med dette. Representanten Lauvås frå Arbeidarpartiet tek til orde for at ein framleis skal gje opphald til dei som treng det mest, men debatten viser eigentleg noko anna. Representanten Asphjell seier at Arbeidarpartiet ikkje endrar politikken, men eg kan ikkje sjå nokon annan konsekvens av debatten i dag enn at politikken faktisk skal verta endra. Det er underleg eigentleg å høyra denne debatten når ein skal vektleggja meir individuelle behov knytt til kva nettverk ein har og sårbarheit – som om det ikkje vert vurdert i dag. Er det slik å forstå at Arbeidarpartiet no faktisk meiner at me skal senda ut mindreårige under 18 år dersom dei har eit godt nettverk og at sårbarheitskriteria på ein måte seier at dette skulle gå bra? I dag er det ein streng praksis, og det er det som gjer at me kanskje har svært mange under 18 år som sit her med mellombels opphald. Eg har eit spørsmål til Arbeidarpartiet: Trur Arbeidarpartiet at denne endringa av politikken, som det faktisk er, gjer at me vil få færre som kjem til Noreg og får mellombels opphald, eller vil me få fleire? Det kunne vore kjekt å få ein analyse av kva dei meiner om sin eigen politikk, og kva for konsekvensar han vil få. Dei som sit på mellombels opphald i Noreg, kunne det sikkert vore gjort mykje meir for ved å førebu menneske på ein betre retur, slik at dei stod mykje sterkare den dagen dei faktisk vart sende heim. Eg er med på ein god debatt om kva me klarer å tilby desse ungdomane, men å lempa på regelverket i ein debatt på to timar i salen i dag, som ikkje har bringa oss noko vidare, synest eg rett og slett ikkje saka fortener.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2017-11-14:
Som den i salen med lengst statsrådserfaring har jeg sympati med Sylvi Listhaug. Det er vanskelig å være statsråd. En skal tolke Stortingets vedtak, merknader, debatter. En skal forholde seg til samfunnet rundt som er i forandring. Det er krevende. Det som er fint, er at det er en frivillig jobb. En kan slutte å være statsråd dersom en synes det blir for vanskelig. Men jeg kan opplyse Sylvi Listhaug om at hittil har ingen konflikt mellom en statsråd og stortingsflertallet endt med at Stortinget går. Det er en statsråds grunnleggende plikt å prøve å gjennomføre den politikken som Stortinget vedtar. Som oftest ender det med at man slutter i den jobben hvis man ikke behersker det. I budsjettet for 2018 er det anslått en ankomst på 6 000 asylsøkere i 2018. UDIs tall etter at budsjettet var ferdigstilt, er at det kommer til å komme 3 000. Om så alle de som får sakene sine revurdert, får bli, fører det til at nedgangen blir bare 45 pst. i stedet for 50 pst. i forhold til det opprinnelige anslaget i budsjettet. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvor mye mer må asylstrømmen til Norge gå ned for at statsråden synes det er forsvarlig? Det er ikke disse 200–300 ungdommene som avgjør om norsk asylpolitikk står fast eller ikke, om den er forutsigbar eller ikke, om det er bred enighet. Tvert imot er det vel mange i Stortinget som opplever at det at de endringene vi gjorde i forliket, fikk denne konsekvensen, var noe statsråden hadde unnlatt å informere Stortinget om, noe som var ukjent for Stortinget da dette vedtaket ble gjort. Instruksen som ble gitt, var også ukjent for Stortinget da disse forlikene ble inngått. Nå retter Stortinget dette opp for å få en mer forutsigbar politikk i tråd med det vi vedtok. Noen av forslagene ble ikke vedtatt da Listhaug fremmet dem. Da spådde Listhaug at det ville føre til en ny strøm av flyktninger. Det var en feil spådom. Hvorfor skal vi ha større tillit til at de spådommene hun nå kommer med, at 200–300 får sakene sine vurdert på nytt, skal føre til en økt strøm? Det er vanskelig å forholde seg til. Arbeiderpartiet mener det er bra for Norge å ha en bred enighet om asyl- og innvandringspolitikken. Den statsråden som er satt til å forvalte dette, gjør det vanskelig å ha en slik bred enighet. Hun mistolker, feiltolker, feilinformerer, slik at hun egentlig undergraver muligheten for en slik bred enighet. Det er synd, for Stortinget trenger en slik bred enighet, og jeg håper at statsråden kan følge opp det. Hvis ikke må Stortinget på et eller annet tidspunkt spørre seg om man er tjent med en statsråd som undergraver muligheten for bred enighet.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2017-11-14:
Innvandrings- og asylpolitikken til Arbeidarpartiet er streng, rettferdig og human. Dei forslaga som me har til endringar i dag, gjeld for ei avgrensa gruppe med einslege mindreårige asylsøkjarar, altså dei av desse som har vortne vist til internflukt. Me føreslår bl.a. meir vekt på vurderinga av mangel på nettverk og/eller ressursar enn det ein har i dag. Det er ikkje så vanskeleg å forstå. Så føreslår me òg at ein fjernar ein instruks som reduserer omsynet til mangel på nettverk og ressursar. Det er heller ikkje så vanskeleg å forstå. Så ser me at Framstegspartiet og Høgre gjer eit poeng ut av at dei ikkje forstår dette. Det får me eigentleg ikkje gjort noko med. Eg får berre konstatera at Stortingets fleirtal forstår det og etter alt å døma sluttar seg til dette i dag. Det er bra. Det er i så fall ein nødvendig korreksjon av ein statsråd og ei regjering som har tynt grensene for Stortingets vilje i sine instruksjonar av underliggjande etat. Me har i dag òg fått høyra at forslaga frå Arbeidarpartiet er ei liberalisering, samtidig som dei slår inn opne dører, og samtidig som dei ikkje er til å forstå. Den kritikken er ganske schizofren, sjølv til Framstegspartiet å vera. Det er ikkje mogleg – eg vil seia sjølv ikkje for ørnen blant parti – både å liberalisera, slå inn opne dører og vera uforståeleg samtidig. Det er nesten ei oppgåve som er for stor for oss. Så Framstegspartiet – og Høgre – ser ikkje ut til å veta kva for bein dei skal stå på. Dei framfører ein kritikk av Arbeidarpartiet for kritikkens skyld. Det er ikkje verdig eit parti som hevdar at dei vil ta ansvar for landet. Då gjer opposisjonen det, når det trengst. Me har òg forstått av denne debatten i dag at for Framstegspartiet er suksesskriteriet for innvandrings- og asylregelverket at det kjem færrast mogleg personar til Noreg, punktum. For Arbeidarpartiet er suksesskriteria for eit velfungerande innvandrings- og asylregelverk sjølvsagt at me har kontroll på grensene våre, men òg at dei som har krav på opphald, får vera, at dei som ikkje har krav på opphald, vert transporterte ut, og ikkje minst at dei aller mest sårbare av dei som kjem hit, får ei særskild vurdering av si sårbarheit.