Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
Interpellanten reiser spørsmål om hvilken rolle Norge kan spille for å fremme demokrati og respekt for menneskerettigheter i Burma. Det er nyttig med en slik debatt nå, i etterkant av valget i Burma i november og løslatelsen av Aung San Suu Kyi. Engasjementet rundt situasjonen i Burma har vært bredt og langvarig i Norge. Radiostasjonen Democratic Voice of Burma, som sender fra Norge, og fredsprisen til Aung San Suu Kyi i 1991 er to håndfaste eksempler. Skiftende regjeringer har brukt politiske kanaler for å søke å påvirke militærstyret. Vi deltar i de økonomiske sanksjonene mot landet. Man trenger ikke være så veldig utålmodig anlagt for å mene at resultatene har vært magre. Det er dessverre en bekreftelse på at det er krevende å forandre et brutalt og undertrykkende regime utenfra, selv når den internasjonale påvirkningen er rimelig bred. Det eneste realistiske framover må være å konsentrere seg om de muligheter som finnes, hvor små de enn kan synes. Valget i november var langt fra fritt. Resultatet ble manipulert. Aung San Suu Kyis parti, National League for Democracy, valgte å ikke delta. Nasjonalforsamlingen vil kanskje bare møtes én gang i året. De militære har i realiteten beholdt maktgrepet. Likevel, valget har gitt større rom for en opposisjon. Makteliten er delt mellom en sivil og en militær del. Selv om de endringer som kan komme, neppe vil kunne sprenge rammene for hva de militære kan akseptere, kan det ligge et håp om gradvise endringer til det bedre. Burmas parlament vil holde sin første sesjon på 22 år når det samles den 31. januar. I avisen The Telegraph hevder regimet at dette er «one of the final steps in its self-styled «road map to democracy»». De 14 regionale parlamentene vil også komme sammen. Jeg tror det er bedre å se dette som en skjør håpets plante vi må søke å gjødsle, slik at den kan vokse, framfor å betrakte det som et fikenblad for fortsatt militærdiktatur. Det er tegn til framvekst av et sivilt samfunn utenfor den politiske kampen. Det kan vise seg å være en viktig grobunn for et bredere folkelig engasjement. På sikt vil det være et viktig grunnlag for en mer demokratisk utvikling. Aung San Suu Kyi ble løslatt etter valget, og uten begrensninger. Hun har oppfordret regimet til dialog og forsoning. Hun har reist spørsmålet om de vestlige sanksjonene, som vi deltar i, er riktig innettet. Jeg vil støtte utenriksministeren i at dette er en diskusjon vi må ta aktivt del i, sammen med de demokratiske kreftene i Burma. Jeg er også enig i at det er viktig med én internasjonal stemme, så langt det er mulig å få til. Det er viktig med samstemmighet fra det internasjonale samfunn, slik både interpellanten og utenriksministeren understreket. Så skal vi selvsagt også bidra mer for å hjelpe folket i Burma ut av fattigdom, hvis handlingsrommet for dette blir større framover. Det er i disse mulighetene det kan ligge et håp om mer demokrati og en bedring av folks livssituasjon i Burma. Det er lett å trekke fram truende motkrefter. Tunge naboland ser Burma som økonomisk viktig, slik utenriksministeren pekte på. Kina, India, Thailand og Sør-Korea øker sitt økonomiske samkvem med landet. Da får vestlige sanksjoner mindre virkning. Men i dette ligger det kanskje også en kime av håp, om vi skal være i det optimistiske hjørnet, fordi et konfliktfylt Burma er en trussel mot stabiliteten i regionen. Og er det noe nabolandene er opptatt av, kanskje spesielt Kina, er det å ha ro og stabilitet rundt seg. Det vi må arbeide for, er at disse tunge regionale aktørene ser at det beste i så måte er et Burma med større rom for et sivilt samfunn og et styre som respekterer de grunnleggende menneskerettighetene, og som arbeider for å bedre situasjonen for det brede lag av folket.