Ketil Kjenseth (Venstre), 2016-05-26:
Først av alt takk til representanten Kjersti Toppe for å reise en debatt om en viktig pasientgruppe. Rus- og psykiatripasienter representerer en pasientgruppe som har vært nedprioritert over lang tid, og fagfelt som ikke har fått nødvendig oppmerksomhet og ressurstilgang. Særlig rusfeltet er preget av et stort mangfold av tjenester og tiltak, fra lavterskel til tverrfaglig spesialisert rusbehandling. Tilbudene, i særlig grad døgnbasert behandlingstilbud, baserer seg på svært ulik behandlingsfilosofi. Dette representerer en kvalitetsmessig utfordring i et felt med svakt evidensgrunnlag. Det er stort behov for mer standardisert behandling og, som statsråden var inne på, mer bruk av pakkeforløp. Vi må i større grad kunne måle kvalitet og effekt av behandlingen. Vi trenger mer forskning og utvikling. Vi trenger altså mer og styrket evidensgrunnlag. Men vi trenger også økt kapasitet, også i kommunene – ja, vi trenger også økt kompetanse i kommunene. Flere refererer til møter og ekskursjoner, og jeg har vært på besøk i Sarpsborg kommune. De har skaffet seg en differensiert boligpolitikk som jeg, til tross for at jeg har sittet i kommunestyret i 16 år og har vært med på å behandle flere boligsosiale handlingsplaner, ikke har sett maken til overfor dem vi snakker om nå. De har containerboliger for dem som ikke er motivert for noen behandling, de har behandlingsboliger for dem som er inne i et behandlingsforløp, og de har rusfriboliger for dem som har vært igjennom et forløp, og som ikke skal bo sammen med dem som fortsatt er rusavhengige. De har sågar en egen erfaringskonsulent i kommunen. Alle kommuner burde ha en slik boligpolitikk overfor rusavhengige. I min egen kommune har vi STYRK-tilbud, og LAR-pasienter er et eksempel på en behandlingsgruppe som har vokst voldsomt de siste ti årene. Før år 2000 fantes nesten ikke legemiddelassistert rehabilitering. Det er altså en helt ny pasientgruppe. I Gjøvik kommune har de utviklet systematisk oppfølging, og flere lykkes nå faktisk uten bruk av institusjonsopphold med avrusning. Flere kommuner burde selvfølgelig ha et slikt systematisk tilbud. Flere burde ikke overlate alt til fastlegen, flere burde bygge opp kapasiteten på Ø-hjelp og bruke den bedre, og flere burde gjøre som Trondheim kommune, å utvikle helsevakttilbud, i tillegg til at vi også skal utvikle ACT-team og andre mobile team. Men vi må også snakke om elefanten. Det er kommunereform, som kan styrke kapasiteten og kvaliteten i kommunene. Kommunereformen i 1964 ble til bl.a. for å bygge boliger, for å bygge ut infrastruktur og tekniske tjenester, for å bygge ungdomsskoler. I dag er motivet for en kommunereform velferdstjenestene, som er nødt til å styrkes. Som jeg sa, LAR-pasientene, narkotikarelatert rusavhengighet – vi visste jo ikke hva det var på 1960-tallet – har vokst enormt, og vi har altså i dag fått tusenvis av pasienter i LAR. Men det i seg selv gjør at vi er nødt til å diskutere disse utfordringene. I tillegg er dette en stor grad av omegnsutfordring. Gjøvik kommune, en gammel industriby med klassiske sosiale utfordringer og avhengighetsutfordringer, har mange av omegnens og nabokommunenes ruspasienter på besøk hver eneste dag, sågar mange netter. Mange av dem mangler botilbud. Men det å finne samarbeidsfora knyttet til å styrke tilbudet til disse pasientene, enten det er botilbud eller øvrige behandlingstilbud, viser seg veldig vanskelig, og det er svært lite interkommunalt samarbeid om disse pasientgruppene. Så, som statsråden sier, det er sannelig på tide at vi kommer i gang, setter fart på og får kommunene til å prioritere arbeidet med nettopp disse pasientgruppene, som sitter og har sittet altfor lenge nederst ved bordet, og som kommunene er nødt til å ta på større alvor.