trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2019-05-28:
Jeg skjønte på siste innlegg at jeg var både selvhøytidelig og irritert, men jeg er verken selvhøytidelig – jeg håper i hvert fall ikke det – eller så veldig irritert, men jeg synes ikke statistikken er bra nok når man ser på hvordan responstiden for norske ambulanser er. Og det er jeg bekymret over, for det er mange som har opplevd at ambulansen ikke har kommet i løpet av kort tid. Når det er snakk om omfattende statistikk som dette, vil det være mange som har opplevd at det tar mye mer enn 30 minutter og 40 minutter, for statistikken viser gjennomsnittstall. Jeg opplever at regjeringen ikke er bekymret over at man ikke er i nærheten av å oppnå målene for responstid. I det siste innlegget som statsråd Høie holdt, virket det egentlig som om han var fornøyd med at man ikke nærmet seg målet for responstid. Det er ikke et problem bare for meg eller enkelte av representantene her i salen – det er jo et problem for dem som har akutte helsehjelpsbehov rundt omkring i Norge. Hvis man får hjerneslag eller hjerteinfarkt, hvis det skjer en bilulykke eller noe annet, skal folk være trygge på at det kommer folk så raskt som mulig til ulykkesstedet. Når vi da ser at det med de virkemidlene som har blitt gjennomført, reelt sett ikke har blitt en bedring av responstiden, er det på tide å diskutere om vi skal ta i bruk nye virkemidler, som vi gjorde innenfor brannvesenet, der det er forskriftsfestet. Brannvesenet er den delen av norsk beredskap som stadig oftere er raskest på skadestedet – politi og ambulanse er det stadig sjeldnere. Når det gjelder politi og ambulanse, er det er statens ansvar. Det må jo være et nederlag for Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre at de som er under regjeringens ansvar, stadig oftere kommer sist til et skadested, mens de som er under det kommunale, lokale ansvaret, er de som må ordne opp i stadig flere tilfeller. Statsråd Bent Høie har i runde etter runde ikke svart på om han og regjeringen synes det er en god utvikling at norske brannmannskaper må ta over flere politioppgaver og flere helseoppgaver fordi responstiden ikke er god nok i verken politiet eller ambulansetjenesten. Reelt sett er det nå egentlig et flertall i salen for lovfesting av responstid for ambulansetjenesten. Arbeiderpartiet gikk imot helsefraksjonen her på Stortinget, men det var et stort engasjement på landsmøtet, og en gikk inn for det der. Derfor ble det et flertall for det i Arbeiderpartiet. Kristelig Folkeparti var aktive tilhengere av det før de gikk inn i regjering. Jeg håper at også statsråd Høie legger prestisjen til side og sier at man skal ta nye grep, for utviklingen har gradvis gått i negativ retning. Men takk og pris for at vi har veldig mye dyktig ambulansepersonell rundt omkring i Norge som gjør en samvittighetsfull og god jobb hver eneste dag.
Bent Høie (Høyre), 2019-05-28:
Jeg tror dette er det enkleste spørsmålet jeg noen gang har fått av representanten Slagsvold Vedum, og jeg kan gjenta det jeg sa i hovedsvaret: Ja, jeg mener at de tallene er veldig gode å styre etter. Det er også årsaken til at jeg umiddelbart fulgte opp det offentlige utvalget om akuttmedisinske tilbud utenfor sykehus, som anbefalte at disse tallene ble innført som en nasjonal kvalitetsindikator – og det er gjennomført. Utvalget vurderte Senterpartiets forslag. Jeg opplever at Senterpartiet stadig refererer til dette utvalget som det som har autoritet på området. Det er jeg helt enig i, men da er jeg veldig overrasket over at Senterpartiet totalt ser vekk fra at utvalget aktivt tok stilling til at en ikke burde innføre dette som en forskrift. Når jeg hører representanten Slagsvold Vedum snakke om forskriften, hører jeg egentlig representanten snakke om at forskriften skal være et slags mål å strekke seg etter. Da vil det ikke ha noen annen betydning enn det som allerede er tilfellet, nemlig at helseregionene allerede har som oppdrag å følge opp de nasjonale kvalitetsindikatorene – ved siden av at det vil undergrave betydningen av forskriften fordi det da ikke vil bli oppfattet som en lov, men som noe en skal strekke seg etter. Det vil være en veldig dårlig løsning. Konsekvensene av det Senterpartiet foreslår – hvis en faktisk ute i Helse-Norge skal forholde seg til det som en forskrift, som en lov, som en skal holde uansett – vil være at en er nødt til å opprette en rekke ambulansestasjoner som vil ha to–tre oppdrag i uken. Disse skal bemannes med kompetent personell. Det skal være utstyr på samme nivå som på de andre ambulansestasjonene, regner jeg med. Og da må jeg spørre Senterpartiet: Hva tror de er sannsynligheten for at vi kommer til å klare å rekruttere kompetent og flinkt ambulansepersonell til alle disse nye stasjonene med så få oppdrag? Jeg tror de fleste ser at det ikke vil være realistisk. Men de tallene som vi har satt, skal vi styre etter. Helseregionene blir målt på det. Vi ønsker en desentralisert ambulansestruktur med ambulansetjenester, men som det offentlige utvalget som representanten Slagsvold Vedum ofte refererer til, var veldig tydelig på: Det er den samlede akuttmedisinske kjeden som er avgjørende for befolkningens trygghet. Derfor er jeg også veldig tydelig på at i de tilfellene helseregionene har planer om å gjøre endringer i ambulansestruktur, skal det gjøres i nøye samarbeid med kommunene, og ROS-analysene skal gjennomføres sammen med kommunene – fordi dette henger sammen.
Bent Høie (Høyre), 2019-05-28:
Jeg er litt usikker på verdien av at representanten Slagsvold Vedum stiller spørsmål, for han er åpenbart ikke interessert i svarene, eller han lytter ikke når det blir gitt svar. Jeg har vært overtydelig både i mitt hovedinnlegg og i mitt neste innlegg på at regjeringen står bak de responstidene som er anbefalt av det offentlige utvalget, og jeg har fulgt opp anbefalingen ved å innføre den som en nasjonal kvalitetsindikator, noe den ikke var da representanten Slagsvold Vedum satt i regjering. Dette er noe vi måler helseforetakene på, og som vi selvfølgelig ønsker at de skal nå, hvis ikke hadde vi jo ikke gjort det. Jeg registrerer at når representantene Toppe og Slagsvold Vedum snakker om sitt forslag om å forskriftsfeste responstiden, snakker de om det som om det fortsatt skal være en målsetting, og dermed er jeg svært usikker på om de egentlig mener noe annet enn det regjeringen gjør. Nå har vi store utfordringer med tallene bakover i tid – men det vi ser, er at utviklingen har vært relativt stabil, samtidig som det er kommet flere ambulanser, og det har vært en økning i antall oppdrag. Det som vil være avgjørende videre – utover det å selvfølgelig fortsatt være oppmerksom på responstiden – er å få den akuttmedisinske kjeden til å fungere bedre sammen. Det betyr at en også må se på de lokale ressursene som en ressurs – ikke som et alternativ til det helseforetakene har ansvar for, for ambulansen, men som en del av en helhet. Dette var også en viktig del av akuttutvalgets anbefalinger. Når f.eks. kommuner, som Senterparti-styrte Bjerkreim kommune, innfører lokale responsteam i sin kommune, betyr det en betydelig styrking av befolkningens trygghet. Det har bidratt til en bedring av rekrutteringen til de kommunale helse- og omsorgstjenestene. De som jobber på sykehjem og i hjemmesykepleien i Bjerkreim kommune, sier at de har fått en mer spennende og faglig innholdsrik jobb å gå til. Det har også bidratt til mer stabil bemanning. Dette er ikke noe negativt, dette er positivt. Det betyr ikke at Helse Stavanger skal trekke seg tilbake med sine ambulanser; det betyr bare at en der har evnet å se de lokale ressursene sammen med ressursene som kommer fra spesialisthelsetjenesten – til beste for innbyggerne. Det er det som er mitt krav til helseforetakene, og dette kommer til å bli ytterligere utdypet i Nasjonal helse- og sykehusplan.
Bent Høie (Høyre), 2019-05-28:
Hvis representanten ikke ønsker at dette skal være en debatt fra skyttergravene, burde hun ha gravd seg opp av skyttergraven da hun holdt sitt første innlegg. Da sto hun fortsatt med spaden og gravde seg dypere og dypere ned i skyttergraven. Jeg startet mitt svar med å si at jeg tar resultatet av denne undersøkelsen på det største alvor når en økt andel av befolkningen har inntrykk av at vi har fått et mer todelt helsevesen i Norge. Men jeg håper også at representanten tar den andre delen av undersøkelsen på alvor, nemlig at tre av fire i undersøkelsen sier at de er uenig i Senterpartiets politikk på dette området, og er enig med regjeringen. De sier rett ut at de mener at det er viktigere at oppgavene blir løst og betalt av det offentlige enn hvem som utfører oppgavene. Så tre av fire i den samme undersøkelsen som representanten ber meg om å ta på alvor, tar avstand fra Senterpartiets løsning på dette området og sier ja til regjeringens løsning på området. Så jeg tar undersøkelsen på alvor – men hele undersøkelsen, og ikke bare de svarene som passer meg. Det som er svaret på disse utfordringene, er nettopp å sørge for at de offentlig finansierte helsetjenestene stadig blir bedre. Derfor blir det prioritert av denne regjeringen. Det handler også om å redusere unødvendig venting og å gi pasienter som ikke har helseforsikring eller en tykk lommebok, en valgmulighet, f.eks. at ruspasienter har mulighet til å velge akkurat det ruskollektivet som de tror på, og at det ikke skal være tilgjengelig for bare dem som har foreldre som kan betale for seg, eller dem som får en lokal menighet til å samle inn penger til seg, noe som ofte var tilfellet tidligere. Når vi ser på hva som skjer i Sykehus-Norge, er det svært høye investeringer i bygg, medisinsk-teknisk utstyr og IKT. Ventetidene har gått ned, og flere får behandling. Det er dette som er hovedbildet fra Sykehus-Norge. Det er en utvikling som jeg er stolt over at har skjedd i vår regjeringstid, og som jeg mener bidrar til å styrke den offentlige helsetjenesten, som i Norge uansett vil være den største. Men vi kan ikke ha et dogmatisk forhold til det å bruke private og gi innbyggerne våre valgfrihet. Da er jeg helt sikker på at det kommer til å bli en større vekst i de private, kommersielle, finansiert av lommebok og helseforsikring. Det så vi også i den kraftige veksten i helseforsikringer som var sist gang den politikken ble ført i Norge.
Bent Høie (Høyre), 2019-05-28:
Jeg tror jeg har rimelig god oversikt over hva jeg selv har sagt når det gjelder helseforsikringer. Jeg har hele veien – både når jeg har blitt intervjuet, og når jeg har snakket om dette – understreket at reduserte ventetider og reformen fritt behandlingsvalg skal redusere behovet for å ha private helseforsikringer for å få de nødvendige helsetjenestene. Men jeg har også, ved alle anledninger som har bydd seg når jeg har blitt bedt om å snakke om dette, understreket at helseforsikringsbransjen alltid kommer til å tilpasse seg markedet. Det betyr f.eks. at de kommer til å tilby forsikringer på områder som ikke er en del av det som vi har prioritert felles, offentlig. Det er ingen tvil om at den kraftigste veksten i salget av helseforsikringer var under den forrige regjeringen, da det også var økte ventetider til de offentlig finansierte helsetjenestene. Den veksten har flatet ut etter 2014. Når en inviterer til en debatt om den todelte helsetjenesten og hva som er rett svar på den utviklingen, må også representanter fra Senterpartiet tåle at en setter lys på det som er deres alternativ. Det er tydeligvis en litt ny opplevelse for representanten, for det kom ingen svar på de påstandene som jeg kom med. Da regner jeg med at representanten er enig i min beskrivelse av konsekvensene av Senterpartiets politikk på dette området, og at det betyr et mer todelt helsevesen i Norge.
Bent Høie (Høyre), 2019-05-28:
Også jeg er selvfølgelig bekymret over at antallet som mottar rehabilitering utenfor institusjon i kommunene, gikk ned det første året i opptrappingsplanen. Men jeg vil gjerne understreke og fortelle noe om behovet for nettopp opptrappingsplanen. De tallene som representanten viser til, er statistikk fra IPLOS-registeret for 2017 og en Questback-undersøkelse for kommunene fra samme periode – det var altså det første året. Så er det en del indikatorer på at disse virkemidlene har begynt å virke – hvis vi f.eks. ser på årsverksutviklingen for sentrale kompetansegrupper i kommunene, der vi har KOSTRA-tall for 2018, som er det andre året i opptrappingsplanen. Vi er nå inne i det tredje året, 2019. Erfaringene fra andre områder, f.eks. regjeringens satsing på skolehelsetjenesten og helsestasjoner, viser at selv om vi har en ganske kraftig satsing, tar det tid for kommunene – punkt én – å ansette folk. De som er nyansatte, skal komme inn i sin nye rolle, og så skal de begynne å være aktive ut mot pasientene. Det tar nødvendigvis litt tid, og det betød at på det området så vi først effektene etter to til tre år. Det er også slik at kommunene mange ganger har erfart at staten lanserer satsinger med brask og bram, og så blir det en engangssatsing. Det gir også usikkerhet i kommunene knyttet til om de skal tørre å ansette folk på dette området. Så da dette kom i budsjettet det første året, var det nok en del kommuner som tenkte at vi får vente og se om dette blir en videre satsing. Nå har de erfart at regjeringen har fulgt opp sine lovnader og prioritert dette tre år på rad, og da tror jeg også at vi etter hvert vil se resultater. Representanten sa at det har vært en nedgang i antall kommuner som har utviklet planer på dette området. I mitt innlegg redegjorde jeg for den stikk motsatte utviklingen, nemlig at kravet vårt om at kommunene har politisk vedtatte planer på dette området, har ført til at fra ett år til et annet økte dette fra 40 pst. til 50 pst. Helsedirektoratet sier at deres inntrykk er at vi også kommer til å se en ytterligere økning. Jeg er ikke beroliget av de tallene vi har fått til nå. Jeg er veldig opptatt av, som også representanten avsluttet med, at vi får en god evaluering til slutt, men av de siste tallene vi har, fra 2018, ser jeg en god del tegn på at satsingen forhåpentligvis begynner å gi resultater i kommunene.
Bent Høie (Høyre), 2019-05-28:
Jeg kan også si noen ord om utviklingen av rehabiliteringsfeltet i spesialisthelsetjenesten. Selv om det har vært en del faglige råd som tilsier at en også burde overføre en større del av rehabiliteringstjenestene fra spesialisthelsetjenesten til kommunene, har regjeringen politisk valgt ikke å følge det, rett og slett fordi vi ser at en god del av det rehabiliteringstilbudet som gis i spesialisthelsetjenesten i dag, ville veldig mange kommuner hatt store problemer med å gi selv. Det ville ført til stor forskjell i landet, fordi noen da hadde bodd i kommuner som hadde hatt muligheten til å tilby den typen rehabilitering, mens veldig mange hadde bodd i kommuner som ikke hadde hatt den muligheten. Derfor har vi valgt ikke å gjøre det. Det er et politisk valg vi også gjorde i forbindelse med opptrappingsplanen for rehabiliteringsfeltet. Jeg har også gitt et styringssignal til helseregionene om at en ikke skal bygge ned rehabiliteringstilbud som en mener er innenfor det som er kommunens ansvar, raskere enn at kommunen kan være i stand til å gi det tilbudet selv. Når det gjelder tilbudet i Egersund, ble deler av det flyttet over til Stavanger, den spesialiserte rehabiliteringen, mens deler av det helt åpenbart var et tilbud som kommunene kunne håndtere selv. Kommunene i Dalane-regionen hadde fått penger gjennom opptrappingsplanen til å kunne bygge opp den type tilbud, og kunne i fellesskap drevet det tilbudet videre hvis de ønsket det. Når det gjelder Helse Møre og Romsdal, er det ikke gjort noe vedtak om å legge ned de to nevnte rehabiliteringsinstitusjonene. Det betyr at det er noe jeg selvfølgelig kommer til å følge med på, i tilfelle styret vedtar det, men det er altså ikke vedtatt.
Åslaug Sem-Jacobsen (Senterpartiet), 2019-05-28:
Jeg er veldig glad for at vi har fått denne diskusjonen – i hvert fall mellom meg og statsråden, og kanskje noen flere – for hovedmålet mitt er å løfte problemstillingen. Jeg var spent på kulturministerens svar, for til forskjell fra meg har hun et departement til sin rådighet som kanskje kan komme opp med noen ekstra gode råd. Jeg synes statsråden hadde noen tiltak: Hun nevnte innovasjonsstøtten og sa at den har regjeringen økt. Jeg tenker at den kanskje bør økes ytterligere. Hun snakket om den kommende medieansvarsloven. Det tror jeg kan bli et viktig stykke arbeid med hensyn til noen av de problemstillingene vi peker på. Når det kommer til mediestøtterådet, tror jeg ikke at det nødvendigvis kommer til å styrke tilliten til avsenderen og de redaktørstyrte mediene ytterligere, for under høringene var samtlige medier veldig tydelige på at de har redaksjonell frihet, og at politikere og det som gjelder armlengdes avstand, ikke er noe problem nå. Når det er sagt, ønsker jeg og Senterpartiet at vi skal være enda mer offensive når det gjelder disse problemstillingene, og bidra til å styrke den seriøse journalistikken økonomisk, for da tror jeg vi også vil sikre at man lager bedre journalistikk. Vi vil derfor gjerne ta tak i tiltak som mediemangfoldsutvalget mente kunne være nyttige, og kommer til å fremme forslag om fritak for arbeidsgiveravgift ved behandlingen av mediemeldingen – i hvert fall synes vi dette bør utredes for journalistiske stillinger. I arbeidet med mediemeldingen fremmer vi også et forslag om det som mediene ønsket seg, nemlig en verktøykasse – for kanskje å utrede dette. Det har jeg håp om at vi skal ha en god diskusjon om i komiteen – det samme når det gjelder det å se litt nærmere på hvordan vi kan styrke den undersøkende journalistikken. Komiteen var i Bergen, i Media City Bergen, i forrige uke og ble veldig imponert over det arbeidet som Senter for undersøkende journalistikk på kort tid har fått til med bl.a. lokalaviser. Det er en måte virkelig å vise for befolkningen at norsk journalistikk er god, relevant og tydelig, slik at de ønsker den. Jeg har tro på at kanskje også en tilskuddspost for seriøs, undersøkende journalistikk er noe vi i komiteen kan få mulighet til å diskutere og bli enige om. Da lurer jeg på om statsråden synes at en potensiell tilskuddspost for undersøkende journalistikk og kanskje også det å utrede en verktøykasse som myndighetene kan ha klar hvis det skal bli enda tøffere å være medier, er noe for komiteen å diskutere.
Åslaug Sem-Jacobsen (Senterpartiet), 2019-05-28:
Takk til alle som har vært med og diskutert denne problemstillingen. Selv om vi har litt ulik tilnærming, opplever jeg at de fleste ser at å styrke de redaktørstyrte seriøse mediene vil være et av tiltakene for å demme opp for de negative virkningene av «fake news» og alternative medier. Jeg er glad for å høre at ministeren ikke er avvisende til å få på plass en verktøykasse eller en utredning av midlertidig fritak for arbeidsgiveravgift, ei heller er hun helt negativ til tilskuddspost for undersøkende journalistikk – eller gravepott, som hun kalte det – selv om vi kanskje er uenig i innretningen. Det var fint. Jeg er også veldig enig i betraktningene til representanten Grimstad rundt hvorfor vi trenger Medietilsynet, og også når det gjelder hvor bra det er at vår egen seriøse presse bedriver skikkelig god journalistikk om hverandre. Representanten Tage Pettersen snakket godt om de utfordringene vi har med at særlig den eldre garde ikke helt forstår hva som er sant og ikke sant i mediebildet. Kanskje kan det nye mediestøtterådet bidra til det? Jeg er ikke så glad i den innretningen, men her kom det i hvert fall opp en del tiltak. Jeg er usikker på om det er nok, men jeg håper det, for det er utrolig viktig for oss at tilliten til avsenderen ikke svekkes. Som sagt: Medieundersøkelsen viste at tilliten var fallende. Det er vårt ansvar, i denne salen. Vi skal bedrive mediepolitikk for å sørge for at den kritiske, frie pressen får gode kår. Vi i Senterpartiet skal i hvert fall bidra. Vi mener at gitt den situasjonen mediene står i nå – de beskriver det selv fortsatt som en krise – trengs det bedre vilkår, ikke minst økonomisk. Så vi kommer til å jobbe for at de skal få bedre økonomiske rammer. Men når det er sagt, håper jeg også at vi i fellesskap i denne salen skal finne andre typer virkemidler til å stå opp imot det feilaktige som spres, og det resultatet det kan få.
Trine Skei Grande (Venstre), 2019-05-28:
Jeg vil gjenta at jeg er glad for denne interpellasjonen, og mener at den er veldig viktig. En av utfordringene i et demokrati – som jeg mener vi blir utfordret på akkurat i dag – er knyttet til at noen sannheter må finnes. Noen enigheter må vi ha om at noen svar faktisk har to streker under seg. Jeg er glad for både journalistikken og de andre som av og til bidrar til å skape bilder til oss. Så tror jeg at man ikke skal si at man har en negativ holdning til alle medier sjøl om man av og til mener at de gir et uriktig bilde. Det må jeg innrømme at jeg også av og til mener at mediene gjør – at de gir et uriktig bilde, en feil vinkling eller lignende. Men det betyr ikke at jeg ikke har tillit til jobben de gjør. Det betyr ikke at jeg ikke syns at det de skriver som jeg mener gir en feil vinkling på en sak, er feil – jeg mener det bare er et feil bilde man gir i den framstillingen, og en sannhet består av alle bildene, også dem man mener er tatt fra en litt feil vinkel. Så jeg tror tilliten til mediene er mye større enn hva disse målingene av og til viser. Det som ligger i sjølve kjernen i norsk mediepolitikk, er medienes egen sjølregulering. Jeg syns det er veldig viktig at vi som politikere ikke går inn i den rollen og tar over den reguleringen som har fungert så godt i form av en sjølregulering av mediene våre. Internasjonalt er et av de spørsmålene jeg som medieminister får oftest, hvordan det er å være medieminister i et land hvor man styrer alle mediene. Det er det mange som tror, siden vi har såpass rause mediestøtteordninger. Det er et av de spørsmålene jeg får oftest, og da prøver jeg å forklare at vi gjør det gjennom objektive kriterier. Jeg mener at det å organisere dette i et mediestøtteråd vil gjøre det enda mye enklere å forklare den armlengdes avstanden som er i mediepolitikken. Jeg skjønner at en del av interesseorganisasjonene ønsker bare de ordningene vi har i dag, med mer penger, men jeg tror at vi må ta noen grep også for uavhengighetens skyld. Så til hva denne verktøykassa skal inneholde: Hvis representanten leser mediemeldingen godt, vil hun se at man ikke avviser fritak for arbeidsgiveravgift for all framtid, men at man lar det ligge i en verktøykasse for å vurdere det hvis det skjer store endringer på dette feltet som gjør at vi må lete etter nye virkemidler. Jeg avviser heller ikke et gravefond, men gravefond forutsetter at vi har et mediestøtteråd, for da må vi ha lengre avstand til de politiske avgjørelsene. Det kan ikke være slik at spørsmålet om gravefond blir avgjort på ministerens kontor.
Trine Skei Grande (Venstre), 2019-05-28:
Det har vært en slags forpostfektning før behandlingen av mediemeldinga. Jeg er glad for alle de partiene som har vist engasjement her i debatten. Kanskje det er en forpostfektning, slik at det kanskje er mulig å få et litt bredere flertall bak mediemeldinga på viktige områder, for det syns jeg at norsk mediepolitikk faktisk fortjener. Dette kommer til å være et felt som er i enorm endring. Vi har økt støtten på veldig mange av disse områdene og prøvd å innrette den på en ny måte. Jeg tror at vi bør tenke nytt på dette feltet, fordi det er et felt som blir utsatt for press på mange områder, og vi må sørge for å ha den uavhengigheten og armlengdes avstanden i mediepolitikken som framtidas medieløsninger krever av oss. Så er det klart at vi politikere også kan bidra til den offentlige debatten i form av både tonen vi har, måten vi snakker til hverandre på og måten vi forholder oss til fakta på. Fra denne talerstol vil jeg aldri påstå at noen lyver, men at man forteller halvparten av sannheten eller kanskje ikke er like gode til å lytte i debatter, det har vel skjedd. Så vi har alle sammen en utfordring med å påvirke den offentlige debatten og ønske at god journalistikk også handler om å få fram gode fakta og gode perspektiv som er med på å foredle debatten framover.
Cecilie Myrseth (Arbeiderpartiet), 2019-05-28:
Norge er en havnasjon som er rik på fiskeressurser. Det gir oss mange og viktige arbeidsplasser og ikke minst gir det store inntekter til landet vårt. I 2018 eksporterte vi villfanget fisk og fiskeprodukter for så mye som 28 mrd. kr. Denne meldingen vi nå har til behandling, redegjør for de fiskeriavtalene som vi har inngått for 2019, og for fisket etter avtalene i 2017 og 2018. Det er også verdt å merke seg at så mye som 90 pst. av de fiskeressursene vi høster, deler vi med andre land. Dette er interessant lesning, og jeg vil også gi ros til departementet for å ha laget en meget interessant melding. Jeg vil også takke komiteen for samarbeidet i saken, som også i år har ført til en enstemmig innstilling. Fiskeriavtalene skal fremme bærekraftig forvaltning av de marine ressursene, basert på best tilgjengelig kunnskap og en økobasert tilnærming. Vi skal også sikre Norge en rettferdig del av kvotefordelingen av felles regulerte bestander. Og ikke minst: En bærekraftig høsting forutsetter også at vi har kontroll med fisket. Dette er utfordrende og krever stor grad av internasjonalt samarbeid. På verdensbasis er overfiske av viktige fiskebestander en stor utfordring, og Norge har de siste ti årene engasjert seg tungt i internasjonalt samarbeid for å sikre bærekraftig fiskeriforvaltning. Det er viktig at Norge også i årene som kommer, prioriterer det, og det er positivt at Norge har tatt en aktiv rolle i internasjonalt havsamarbeid for å forvalte fiskeriene og havmiljøet. Havmiljøspørsmål har de siste årene fått økt interesse i FNs generalforsamling og også i andre globale miljøkonvensjoner og i opinionen. Arbeidet som pågår i internasjonale prosesser om hav, som f.eks. FNs årlige resolusjoner om havmiljø og fiskerispørsmål, påvirker også handlingsrommet for vår egen forvaltning av ressursene. Det er derfor veldig viktig at Norge deltar her. Da man i 2017 fikk gjennomslag under FNs generalforsamling om å redusere plastforurensningen i havet, er det et eksempel på et slikt engasjement. Et annet tema som er satt på dagsordenen internasjonalt, er sjømatens rolle for matsikkerhet og ernæring. Verdensbefolkningen øker, og med det øker også behovet for mat. Vi trenger at mer av maten hentes fra havet, vi trenger at flere spiser fisk. Et av landene vi har et utstrakt fiskerisamarbeid med, er Storbritannia. Derfor har man også i innstillingen vært opptatt av hvordan brexit slår ut for samarbeidet framover, for å sikre god forvaltning. Med det er komiteens samlede innstilling anbefalt.
Cecilie Myrseth (Arbeiderpartiet), 2019-05-28:
Turistfisket langs kysten har økt betydelig de siste årene, og mange reiselivsbedrifter retter seg inn mot dette markedet. Fiskeri og reiseliv er to viktige framtidsnæringer for Norge, og Arbeiderpartiet mener at kysten og fisken er viktige reiselivsprodukter, der vi bruker både kysten og fjordene våre til å skape viktige arbeidsplasser. Men det er også viktig at vi stiller krav og sikrer at turistfisket skjer innenfor bærekraftige rammer. Jeg vil berømme Senterpartiet for å ha fremmet forslaget, som altså går ut på å øke bøtesatsene for ulovlig utførsel av fisk. Det er en samlet komité som slår fast at vi må sørge for at driften av turistfiskeanlegg er seriøs og ansvarlig, og at rammeverket kan bidra til at ressurskriminaliteten stoppes. Vi må erkjenne at vi ikke har god nok kontroll, og vi ser at for mye fisk blir tatt ut av landet av utenlandske turister. Mange av dem som blir tatt på grensen med for mye fisk i lasten, er nok heller ikke vanlige turister. Det må vi få ordnet opp i. Vi har snakket om det lenge, men tiltakene som er iverksatt, er ikke nok. Arbeiderpartiet er opptatt av at vi bruker 100 pst. av fisken i industrien. Da er det et paradoks å høre om turister som står på kaia eller i båten og kaster råstoff, store deler av fisken, rett i havet. Det er en sløsing av ressurser som ikke er akseptabel. Vi er stolte av fisken, og dette må vi sette foten ned for. Ifølge gjeldende regelverk kan det tas med 10 kilo fisk eller fiskevarer fra eget fiske ut av Norge. Dersom det er fisket i regi av en registrert fiskevirksomhet, er kvoten 20 kilo. Mens komiteen har behandlet denne saken, har Riksadvokaten foreslått å fordoble satsene fra 4 000 til 8 000 kr, og videre en sats på 100–200 kr per kilo for å sikre en tilstrekkelig preventiv effekt. Begrunnelsen er en undersøkelse Riksadvokaten har gjort hos alle politidistriktene for å kartlegge dagens satser for bøter for ulovlig utførsel av fisk. Arbeiderpartiet støtter det, men vi mener det ikke er nok. Vi mener satsene bør være på et langt høyere nivå der utførsel av fisk har et profesjonelt preg. Det ser vi også flere steder. Straff og oppdagelsesrisiko må være på et nivå som gjør at den preventive effekten er reell. Derfor er det behov for både å styrke kontrollen og øke hyppigheten av kontroller for å få avdekket ulovlig utførsel av fisk.
Tom-Christer Nilsen (Høyre), 2019-05-28:
Jeg vil fra vår side også takke saksordføreren for samarbeidet og et godt utført arbeid i denne saken. Nok en gang er et svært komplisert og følsomt forhandlingsarbeid med mange parter med motstridende interesser sluttført. Jeg vil benytte anledningen til å gi honnør til de involverte i forhandlingene for nok en gang å ha lykkes i å gjennomføre dette ytterst kompliserte arbeidet. Og jeg vil takke våre avtalepartnere for deres seriøsitet og vilje til å finne løsninger basert på historiske rettigheter, biologisk bærekraft og en felles forståelse av naturens muligheter og begrensninger. Kanskje har ikke alle vært like konstruktive, det skal være sagt, og det kan på sikt true den tilliten som er skapt over år, og som er grunnlaget for en god forhandlingsprosess. Likevel er det viktig å huske på at det er store havområder og kystområder på denne kloden hvor kyststatene ikke klarer å samarbeide om forvaltning og fordeling, og hvor torskekrigen er en slags permanent tilstand. For min egen del vil jeg si at selv om fiskeri ikke er en del av EØS-avtalen, er det liten tvil om at det at EU opptrer som en blokk og én kyststat, gjør det enklere å gjennomføre forhandlingene og være trygg på compliance fra landene i Europa. Dette demonstreres til fulle ved introduksjonen av en ny forhandlingspart i forbindelse med brexit. Vi er klar over de utfordringene det medfører, og er glad for den overgangsavtalen som er på plass. Vi i Høyre vil gi vår tilslutning til det framforhandlede resultatet og som sagt honnør til dem som har framforhandlet det i tråd med en sterk norsk forvaltningstradisjon på området, bl.a. med bakgrunn i havrettsminister Jens Evensens arbeid og de prinsipper som ligger til grunn for etableringen av 200-mils eksklusive økonomiske soner. Vi vil advare sterkt mot å rokke ved deres historiske grunnlag. Vi legger også vekt på viktigheten av å ivareta norske fiskeriinteresser i arbeidet med de norske posisjoner i forhold til brexit – dvs. om, når, hvor og hva brexit blir eller ikke blir. Jeg tenker at et naturlig utgangspunkt er, i alle tilfeller, at det blir ikke mer fisk av utmelding, og det gjelder for oss alle.
Tom-Christer Nilsen (Høyre), 2019-05-28:
Jeg opplever her at det snakkes som om man unilateralt fra norsk side kan fastsette hvilke fiskeslag som skal byttes. Når det gjelder denne prosessen og de historiske bakgrunnene for den, skal en for det første huske på at dette bytteforholdet ble etablert før trålstigen fantes. Det vil også si at det å si at det er i strid med trålstigen, er en litt spesiell innretning. Det er ikke slik at det ikke eksisterer historiske rettigheter fra den gangen. Dette er et resultat av den avtalen vi gjorde da vi innførte 200-milssoner, og som i all hovedsak var en avtale som var til gode for Norge, også med tanke på de fiskeslagene som fiskes av kystflåten. Slik sett tror jeg at en skal ha i mente at det ikke er slik at vi – uten å tenke på andre – kan overse de historiske rettigheter, også på fiskeslag, som finnes i dette systemet. Det gjelder begge veier – for både oss og dem vi bytter med.
Tom-Christer Nilsen (Høyre), 2019-05-28:
Ja – og det lå til grunn for Finnmarks-modellen, slik det prinsipielt ble lagt til grunn den gangen den ble laget. Da den ble laget, var dette bytteforholdet også en del av regnestykket. Det betyr at det vi her snakker om, både den delen som er bytteforholdet med EU, og det representanten Torgeir Knag Fylkesnes nå tar opp om forholdet mellom flåtegrupper i Norge, var en del av det store kompromisset som ble Finnmarks-modellen. Det lå der da, og det ligger der fortsatt i dag.
Tom-Christer Nilsen (Høyre), 2019-05-28:
Dette er en sak der det er stor enighet på tvers av alle partigrenser om at vi ønsker å håndtere dette på en god og restriktiv måte. I utgangspunktet er jo turistfiske noe svært positivt. Det er verdiskaping på land, der fisk videreforedles, og det er overnatting og omsetning for lokale reiselivsbedrifter og virksomheter. Det er opplevelsesturisme, og håndtert på riktig måte er det en bærekraftig turisme som gir både store og gode opplevelser og inntekter til lokalsamfunnet basert på lokale ressurser. Som for alle andre varierer fangst- og fiskelykke også for turistene, men i hovedsak er det ofte den dyreste fisken som kommer opp av havet i forbindelse med disse turistenes fiske, og de har betalt dyrt for hvert kilo. Manglende kontroll og useriøse aktører kan true enhver næring, også denne. Ressurskontroll står i fokus, men det er også viktig at disse bedriftene og deres kunder får et regelverk som gjør at både vi og de kan vite at virksomheten skjer innenfor bærekraftige og trygge rammer. Vi er ikke interessert i noen som helst gjentakelse av kolonitidens troféjegere og belastning av arter. Derfor er det viktig å ha en begrensning på hvor mye som kan tas, og det er viktig med strenge konsekvenser dersom det blir tatt for mye, også over grensen. Jeg er glad for at straffenivået for overtredelse av disse begrensningene heves. Overtredelse av grensene er miljøkriminalitet, og jeg synes de nærmer seg et fornuftig nivå, men jeg har selvsagt ingenting imot om Riksadvokaten skulle finne ut at vi bør justere disse satsene enda høyere. Jeg vil bemerke at når dette får et preg av profesjonell fiskerivirksomhet, er det også andre regelverk som trer inn og kan brukes. Skillet mellom registrert virksomhet og uregistrert fiske er også viktig å opprettholde. Vi lever i et land der hvem som helst kan leie seg et rom og hive ut et snøre. Dette er verdier vi ønsker å ha også i framtiden. Allemannsretten er en viktig grunnstein i den norske rettsoppfatningen og kulturen. Derfor er det viktig å skille mellom utnyttelse og bruk av allemannsretten og overbeskatning av naturressurser. Når allemannsretten går over i det siste, er det vår rett og plikt å reagere. Det verserer ganske mange spørsmål og er mye diskusjon om hva som foregår i turistfisket, som i annet fiske. Jeg vil legge vekt på økt kontroll og strenge reaksjoner ved overtredelse av regelverket. Skulle det ikke være avskrekkende nok, vil jeg ikke utelukke ytterligere innstramninger av regelverket.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Det er mange år sidan det har blitt nokon stor diskusjon rundt den årlege gjennomgangen av Noregs fiskeriavtaler, og eg tenkjer ikkje å gjere det til ein stor diskusjon i dag heller. SV og Senterpartiet har reist ein prinsipiell diskusjon i innstillinga til saka omkring byteforhold knytt til tredjelands kvote, med EU spesielt. Eg må berre forklare det for forsamlinga. Frå målband til fiskekvote føregår det slik at først kjem Det internasjonale havforskingsrådet med si anbefaling på kva toleevna for dei ulike fiskeslaga er, så forhandlar nasjonane seg imellom om korleis totalkvota skal fordelast på landa ut frå det rådet. Deretter, på eit seinare tidspunkt, blir dette fordelt mellom dei ulike fartøygruppene. Men før det skjer, før ein fordeler til fartøygruppene, gjer ein ei avtale med EU om byte av fisk. I korte trekk har det vore norsk praksis å gi bort torsk, som kystfiskarane kan fiske, og få i byte fiskeslag som berre deler av den havgåande flåten kan nytte. Kvifor er det problematisk? Jo, fordi vi har køyrereglar i dette landet for korleis bl.a. torsken skal fordelast, den såkalla trålstigen, som i korte trekk inneber at rundt 30 pst. skal tas frå den havgåande flåten og resten, 70 pst., skal tas frå den kystgåande flåten. Når fisken blir tatt før fordeling, betyr det at ein faktisk rokkar ved prinsippa i norsk fiskeri. Det er problematisk når ein så stor del av torsken blir gitt til EU, og dei einaste som kan nytte seg av det ein får tilbake, er den havgåande flåten. Det er problematisk, og det meiner eg undergrev det norske systemet vi har bygd opp over tid. Vi meiner prinsipielt at om vi skal ha ei ordentleg forståing av kva trålstigen omfattar, må det sjølvsagt omfatte heile den norske totalkvoten på torsk. Ein kan ikkje ta noko først, fordele, og så berre halde seg til det som er igjen til fordeling som ein del av dette. Eg ser at nokre i innstillinga prøver å gjere eit poeng av at denne kritikken rokkar ved avtaleforholdet ein har til EU. Det har ingenting med saka å gjere. Vi anerkjenner at vi står i eit byteforhold til EU. Det har vi gjort i lang tid, og det er lange historiske grunnar til det. Det er korleis ein organiserer dette byteforholdet på norsk side vi meiner er i strid med grunnlaget for fordelinga mellom flåtegruppene.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Vårt bytteforhold med EU stammar jo heilt tilbake til at ein stengde 200-milssona og stengde for trålfisket i ei lengre tid, osv. Så eg trur at alle i salen her er einige om at vi skal ha eit byteforhold. Spørsmålet er korleis ein prinsipielt skal organisere byteforholdet på norsk side. Altså: Kven skal ta byrda for det? I utgangspunktet har vi ei fordeling av torskekvotene i Noreg som er slik at mesteparten skal bli fiska av kystfiskeria, for torsken er ein kystgåande art. Men når dette blir tatt frå totalkvota, betyr det at ein i realiteten tar fisk frå kystfiskeria i større grad enn frå havgåande flåte, altså at ein underminerer det som er trålstigen. Ser statsråden den prinsipielle problemstillinga rundt dette?
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Eg går ut i frå at det som statsråden meinte til slutt, var at det går tilbake til fordelingsnøkkelen til kvar enkelt gruppe. Det illustrerer jo problemet. Dette er fisk der, dersom han hadde vore til fordeling, om lag 70 pst. hadde gått til kystflåten og 30 pst. til havgåande flåte. Men når dette blir tatt ut, betyr det at det er dei som kan ta i bruk det vi får tilbake i bytet med EU, som tener på dette byteforholdet. Altså: Dersom tredjeland fiskar heile den kvota dei har fått byta til seg, er den einaste måten vi kan få det tilbake på, at havgåande flåte drar vestafor dei britiske øyene, eller kor no desse artane er, og fiskar det fiskeslaget. Så prinsippet her om at ein bør ha det same – ein gir og skal få det same tilbake – blir brote. Det er også i strid med trålstigen. Ser statsråden den problemstillinga, eller vel ein berre å sjå bort frå det?
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
For å stille spørsmålet på denne måten: Er det noko av det vi byter og får frå EU, som den tradisjonelle kystflåten kan fiske?
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Eg tenkjer ikkje å dra ut denne diskusjonen, men det verkar ikkje som om representanten Nilsen har skjøna kva diskusjonen handlar om. Vi er jo heilt einige: Vi skal ha eit byteforhold. Dette handlar om korleis byrda blir fordelt på norsk side. Eg gjentar: Dette handlar om korleis byrda blir fordelt på norsk side. Eg kunne sagt det fleire gonger, men eg er ikkje sikker på at det sklir inn. Da er spørsmålet: Når ein byter til seg fiskeslag som berre kan nyttast av havgåande flåte, og for å få tilgang på den fisken, byter ein fisk som kystflåten har tilgang til, er spørsmålet om det er eit ujamt byrdeforhold, for det er berre ein del av den norske flåten som får tilgang til det ein byter til seg. Det er ein prinsipiell diskusjon, og det er noko vi kan ordne opp i fullt og heilt på norsk side, etter våre måtar å organisere fiskeria på. Og våre måtar å organisere fiskeria på, er bl.a. at torsken i hovudsak skal fiskast kystnært. Når byteforholdet ser bort ifrå korleis vi organiserer dette, meiner eg vi har eit prinsipielt problem. Eg gjentar: Det har ingenting med det historiske byteforholdet med EU å gjere. Det har med korleis vi organiserer byrdeforholdet internt når vi skal gjere dette opp på norsk side.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Eg vil takke komiteen for godt samarbeid. Dette har vore ei enkel sak å vere ordførar for. Komiteen er i stor grad einig i at ein treng å etablere strengare reaksjonar på ulovleg utførsel av fisk. Så har det i etterkant av at forslaget blei fremma, også skjedd ein del ting. Blant anna har Riksadvokaten vore i kontakt med alle politidistrikta og kartlagt situasjonen, og ein har tatt mål av seg til å auke bøtesatsane, slik at dei kan få ein meir preventiv verknad. Så er det ein diskusjon i innstillinga på om ein skal gå lenger, og kor langt ein skal gå. Her meiner opposisjonen at ein må gå lenger enn i dag med ulike typar tiltak, m.a. auke kontrollen for å avdekkje ulovleg utførsel av fisk. Vi får jo stadig vekk rapportar, tollen tar enkelte stikkprøver som viser at det antakeleg er langt meir ulovleg utførsel av fisk enn det vi har oversikt over. Dessutan ønskjer vi i opposisjonen også å auke straffenivået for ulovleg utførsel av fisk, slik at ein får ein enda strengare preventiv effekt. Vi ønskjer også at regjeringa kjem tilbake med ei sak om turistfiske for å få til meir organiserte og ordna forhold. Med det ønskjer eg å ta opp dei forslaga Arbeidarpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti står bak.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2019-05-28:
I utgangspunktet hadde jeg ikke tenkt å ta ordet i saken, men i og med at SV og Senterpartiet også har et annet innspill, vil jeg holde innlegget mitt, ikke minst også for å åpne for at man kan få ta replikker i så henseende, og få tatt den debatten. Fiskerinæringen har stor betydning for Norge. I 2018 eksporterte Norge villfanget fisk og fiskeprodukter for rekordstore 28 mrd. kr. En bærekraftig forvaltning av ressurser i havet bidrar til å sikre robuste fiskebestander og verdiskaping langs hele kysten. En bærekraftig forvaltning av ressursene i havet bidrar – som sagt – til å skape store verdier og mange arbeidsplasser. Vi er alle enige om at Norge fortsatt skal ha en aktiv rolle i internasjonalt havsamarbeid, både i å utvikle internasjonale regelverk og i forbindelse med forvaltning av fiskeriene og havmiljøet. Havspørsmål har økt interesse i FNs generalforsamling, i globale organisasjoner og i opinionen. Arbeidet som pågår i internasjonale prosesser, som FNs årlige resolusjoner om hav og fiskerispørsmål, påvirker også handlingsrommet for vår egen havressursforvaltning. Det er derfor viktig at Norge deltar der man kan delta. Vi blir lyttet til i internasjonale fora fordi vi har funnet en god balanse i vår utnyttelse av levende marine ressurser. Vi fremmer budskapet om bærekraftig bruk og viser i praksis at det er den beste måten å ivareta et levende, produktivt økosystem på. All fiskeriforvaltning må bygge på vitenskapelige råd. Komiteens medlem fra SV mener det er problematisk at Norge bytter fiskeslag som de mindre flåtegruppene kan fiske på, mot fiskeslag som er utilgjengelig for disse gruppene. Komiteens medlemmer fra Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti mener at vi ved bytte av fiskekvoter skal ta hensyn til at «fisken man bytter til seg, i så stor grad som mulig kan fiskes av de samme fartøysgruppene som den fisken man bytter fra seg». Ordningen med bytte av kvoter gjennom forhandlinger med andre land stammer fra 1970-tallet, da kyststatene opprettet sine økonomiske soner. Norge har siden den tid hatt som mål å beskytte sine interesser i andre lands soner ved forhandling om kvotebytte. Det er ikke slik at vi bytter bort noens kvoter, men vi har et kvotebytte for at våre tradisjonelle fiskerier også langs andre lands kyster skal kunne opprettholdes. Fiske på kvotene vi får i andre soner, innebærer transport over store avstander under til dels svært krevende værforhold, og det er vanskelig å tenke seg at mindre fartøy deltar i slike fiskerier. Ubenyttede tredjelandskvoter går tilbake til den norske disponible kvoten i det aktuelle fiskeriet.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2019-05-28:
Nei, for vi tar ikke spesifikt fra kysttorsken. Vi går ikke inn og sier at vi henter fra den og den flåten. Til opplysning for representanten Knag Fylkesnes kan jeg si følgende: I fjor byttet vi blåkveite, breiflabb, brosme, hyse, lange, reke, sei, sjøkreps, torsk pluss andre fiskeslag med EU. I tillegg byttet vi til oss blåkveite, blålange, brosme, havbrisling, hestemakrell, kolmule, lange, lodde, reke, sei, sjøtunge, skolest, uer, øyepål og andre fiskeslag fra EU. Så vi gjør det med en rekke forskjellige fiskeslag. Det er riktig at torsk er en av de største delene, og derfor har vi gjort det slik at hvis ikke bytteforholdene står i stil med hverandre, lar vi være å bytte. Sist år kom vi nettopp i en slik situasjon der de såkalte tredjelandskvotene ikke oppfylte de kriteriene vi hadde lagt til grunn, og dermed ble en del tilbakeført til nettopp den gruppen som representanten Knag Fylkesnes har tatt opp, nemlig den åpne gruppen.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2019-05-28:
Det er ikke i strid med trålstigen. Når det gjelder disse kvotebyttene, tredjelandskvotene, tas det for det første fra toppen, og det som ikke brukes, tilbakeføres til toppen. Vi har gjort opp regnskap for fjoråret, 2018, og 3 710 tonn av ubenyttet tredjelandskvoter for torsk gikk til åpen gruppe for å saldere på den åpne gruppens overfiske av torsk i 2018. Mens 1 549 tonn ble fordelt til alle fartøyene og lagt tilbake på toppen. Så dette husholderer vi på best mulig måte for å sikre at norske fartøy har et godt bytteforhold overfor EU, slik at vi får betalt på samme måte som vi må gi fra oss. Jeg tror også at dette er fornuftig med tanke på forhandlinger og den måten vi disponerer ressursene våre på i havet.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2019-05-28:
Jeg skal ikke gå inn i de enkelte fiskene her og nå. Jeg sa i mitt innlegg fra talerstolen at veldig mye av dette fisket er fiske som de mindre fartøyene ikke har tilgang til, på grunn av avstandene. Men det har ikke noe å gjøre med at vi bryter trålstigen. Det har rett og slett å gjøre med at vi er avhengig av å ha et bytteforhold med andre land, slik at vi har tilgang til deres økonomiske sone, på samme måte som at de har tilgang til vår økonomiske sone. Her bytter vi ulike fiskeslag for å kunne fiske. Det er derfor vi innenfor ringnot og pelagisk sektor har tilgang til bl.a. kolmule i EU-sektoren. Da får vi tatt unna det når det fisket er der. På samme måte kan de bytte til seg noe torsk. Slik at man er klar over det: Selve kvoteverdien som ble byttet fra oss, var 20 mill. kr i manko i fjor på papiret, med 663 mill. kr knyttet til EU og 642 mill. kr til oss. Men det var flere av disse som EU ikke klarte å gjøre seg nytte av, og dermed fikk vi det tilbakeført.