Ivar Kristiansen (Høyre), 2012-10-25:
Det er selvfølgelig et svært viktig tema representanten Chaudhry tar opp i dag, og han spør direkte: Hvilken rolle kan Norge spille i disse spørsmålene? Det er helt klart at Norge har spilt og kan fortsatt spille en sentral rolle, og la meg bare si at jeg deler utenriksministerens tilnærming og svar til interpellanten på dette området. Som medlem av Kjemivåpenkonvensjonen har også Norge en enestående mulighet til å påvirke og hindre spredning av masseødeleggelsesvåpen. Det er helt rett, som representanten Chaudhry hevder, at slike våpen dessverre ennå produseres, og de har inntil nylig vært i bruk. Det må være tragisk for det syriske folket å registrere verdens handlingslammelse – som utenriksministeren definerte som den praktiske politikken – når Assad-regimet slakter ned sin egen befolkning og sågar nå velger å true verden med masseødeleggelsesvåpen, dersom det nå interveneres utenfra i Syria. Det er svært leit å se hvem som i disse situasjonene – i den praktiske politikken – støtter Syria og sørger for at tyranner får fortsette å plage sin egen befolkning, og igjen dokumentere at verden står handlingslammet når stormakter som Kina, Russland, Iran og andre eksempelvis velger å si njet. Det er dessverre land som disse m.fl. som er avgjørende og som bestemmer og avgjør tempoet i forsøk på fremrykk. Representanten Chaudhry viste selv til de lidelser som kurderne har blitt utsatt for, og han beskrev, nokså rørende, hendelsene i Halabja, i de angrepene som kurderne ble utsatt for. De er et forfulgt og plaget folk som fortsatt lider en hjemløs tilværelse, selv 25 år etter Saddam Husseins kjemiske gassangrep. Konvensjonen om forbud mot kjemiske våpen er en meget vellykket internasjonal avtale på nedrustnings- og ikke-spredningsområdet. Konvensjonen hadde sin oppstart i 1997, og de aller fleste land har ratifisert avtalen og konvensjonen. Med en del unntak som Syria, Nord-Korea og andre, har mange likevel valgt å destruere sine arsenaler. Konvensjonen setter et forbud mot kjemivåpen og pålegger ødeleggelse av de gjenværende lagrene av disse våpnene. Historien har dessverre vist at masseødeleggelsesvåpen er mest farlig når de havner i hendene på antidemokratiske og uforutsigbare ledere. Disse finnes det som kjent fortsatt nokså mange av. Tilbakeslagene i kampen for å bli kvitt disse våpnene er mange. 11. september 2001 er et slikt eksempel og medførte det som representanten Svein Roald Hansen på en utmerket måte beskrev som «det tapte tiår», oppstarten på et tapt tiår. Atomvåpen som avskrekkingsvåpen er fortsatt et anvendt og kjent prinsipp. Likevel har Start I- og Start II-avtalen vist at det er mulig å oppnå resultater. Det har inntil nå – særlig fra de store atomvåpenmaktene – vært en vilje til å innse at spredningen av atomvåpen er en alvorlig trussel mot internasjonal fred og sikkerhet. Målet om en atomfri verden er velfundert i FN og ikke minst i NATO. NATO har ved en rekke anledninger, bl.a. i NATOs strategiske konsept fra 2010, slått fast at spredningen av masseødeleggelsesvåpen og ballistisk missilteknologi er en økende trussel og en av de største utfordringene alliansen står overfor i fremtiden. Likevel er det fortsatt – som kjent – en lang vei å gå. Representanten Høglund og andre har vært inne på forholdet mellom Russland og USA og at dette har blitt kjøligere. Vi har en nabonasjon, Russland, som har et økt militærbudsjett i år på 25 pst. I løpet av en toårsperiode skal det øke med inntil 60 pst. De har 600–700 taktiske atomvåpen på Kolahalvøya, og de foretar atomvåpensprenging rundt 100 mil fra norskegrensen. Vi må – som Høglund og andre har vært inne på – sørge for at forholdet mellom Russland og USA ikke blir kjøligere, men at denne dialogen kan vedvare og at Nunn-Lugar-avtalen kan videreføres. Det er ingen annen nasjon som kanskje kan ha mer å tjene på at et slikt samarbeid videreføres enn nettopp Norge, som ligger som nabo til – og med grense til – verdens største lager av atomavfall og atomvåpen.