Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-06-13:
Jeg finner grunn til å kommentere enkelte sider ved behandlingen av den såkalte Gholam-saken. Familien Gholam ble forhåndsvarslet om tilbakekall av tillatelser og utvisning i oktober 1995. Gholam Hussain hadde da vært i Norge fem år, mens ektefellen og barna hadde vært i landet i to år og hadde hatt gyldig tillatelse til opphold i omkring 1 ½ år. UDI trakk tillatelsen tilbake i januar 1996 og fattet samtidig vedtak om utvisning. Dette skjedde som en følge av at UDI og Kripos hadde igangsatt et arbeid for å undersøke nærmere om en rekke afghanske asylsøkere i Norge var pakistanske borgere fra byen Quetta i Pakistan. Utvisningsvedtakene ble opprettholdt av Justisdepartementet i oktober 1996, begjæring om omgjøring ble avslått i januar 1997, og departementets vedtak ble også to ganger prøvd av domstolene. Familien Gholam ble hjemsendt med følge av norsk politi til Pakistan i mai 1997 etter at pakistanske immigrasjonsmyndigheter hadde gitt klarsignal for det. Familien ble likevel avvist på flyplassen i Karachi i Pakistan. Familien fikk senere frist til mai 1998 med å returnere til Pakistan, uten at de gjorde dette. 17. desember 1998 kunngjorde daværende justisminister Aud-Inger Aure at de personer som er omfattet av de såkalte Quetta og Laos-prosjektene, herunder familien Gholam, kunne få opphold i Norge etter nærmere bestemte retningslinjer. Vilkårene i amnestiet omfattet krav til den enkelte om å dokumentere sin pakistanske identitet og nasjonalitet ved fremleggelse av ekte nasjonalitetspass. Dersom de gjorde dette, ble det lovet at det skulle innvilges ny førstegangsoppholdstillatelse som kan danne grunnlag for bosettingstillatelse. Det ble satt en tidsfrist på fire uker for fremleggelse av pass, og tilføyd at fristen kunne forlenges hvis det ble gitt en tilfredsstillende forklaring på at det tok lengre tid å skaffe passet. Konsekvensene av å ikke oppfylle betingelsene var at de aktuelle personer i så fall måtte returnere. I mars 1999 gikk de første brevene til advokater som representerte aktuelle personer, om den nærmere forståelsen av amnestiet. Det har senere vært jevnlig kontakt mellom den advokaten som representerer nær sagt samtlige personer, og departementet. Det har i perioden også vært et nært samarbeid mellom Justisdepartementet og Utenriksdepartementet om kontakt med pakistanske myndigheter via den pakistanske ambassaden i Oslo og vår egen ambassade i Islamabad. Pakistanske myndigheter har bekreftet Gholam-familiens pakistanske nasjonalitet gjennom flere noter til norske myndigheter og utstedt reisedokumenter, såkalt «emergency passport», til dem. Justisdepartementet har ikke ment at det var grunnlag for å behandle den bekreftelse som er gitt ved utstedelse av reisedokumenter og notevekslingen, på annen måte enn dersom nasjonalitetspass var utstedt. En slik noteveksling må anses minst like betryggende som bekreftelse på deres nasjonalitet som utstedelse av pass. Det viste seg i tillegg i praksis ikke mulig å få utstedt de dokumentene som nå er utstedt, innen den opprinnelige frist som var satt i amnestiet fra justisminister Aure, slik at forlengelsen kom til anvendelse. Etter departementets oppfatning må derfor familien Gholam nå sies å ha oppfylt vilkårene knyttet til amnestiet.