Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2000-10-10:
Tidligere i dag etterlyste representanten Einar Steensnæs signaler fra Arbeiderpartiet som skulle tilsi en invitasjon til samarbeid med sentrum i miljøpolitikken. I replikkordskiftet etter statsråd Bjerkes innlegg prøvde et samlet sentrum igjen å skape stor avstand mellom sentrum og Arbeiderpartiet i miljøpolitikken. Gasskraftsaken, enøkinnsatsen og manglende satsing på kollektivtransporten framheves som den himmelvide forskjellen på sentrum og Arbeiderpartiet. Ja, det er rett, det er forskjell i synet på bygging av gasskraftverk. Det er en sak hvor både jeg og sentrum kunne ønsket at Arbeiderpartiet inntok et annet syn. Det er også rett at det er en differanse i satsingen på enøk på 57 mill. kr mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Men det sentrum unnlater å nevne, er at det også er en differanse i satsingen på Miljøverndepartementets område, men da med motsatt fortegn. For med Arbeiderpartiet har Miljøverndepartementet fått 80 mill. kr mer enn hva sentrum sjøl hadde å gi i fjor. Jeg må virkelig si at når det gjelder kollektivsatsingen, må i hvert fall jeg lete med forstørrelsesglass for å se hva som er forskjellen mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Faktum er at det er ikke så enorme forskjeller mellom sentrum og Arbeiderpartiet i miljøpolitikken. Det som skjer, er at sentrum prøver å tåkelegge at de sjøl er nødt til å gjøre et valg og i stedet angriper Arbeiderpartiets miljøpolitikk. Sentrum er nå nødt til å velge. De må velge mellom å samarbeide med Arbeiderpartiet eller med Høyre og Fremskrittspartiet. Velger de et samarbeid med høyresiden, har de også valgt ikke å satse på miljøet. Velger de et samarbeid med Arbeiderpartiet, vil miljøet fortsatt være en viktig satsing i Norge. Skillet i synet på miljøpolitikken går ikke mellom sentrum og Arbeiderpartiet, skillet i synet på miljøpolitikken går mellom Fremskrittspartiet og oss andre. Fremskrittspartiet har aldri lagt skjul på at de ikke vil prioritere miljøvern. Hadde det vært opp til Fremskrittspartiet, hadde det nesten ikke blitt brukt noe verken av oljepenger eller andre penger på miljøvern. Partiet ville på 2000-budsjettet mer enn halvere støtten til forebyggende tiltak mot rovviltskader. De ville ha fjernet alle tilskudd til friluftstiltak, kuttet store deler av støtten til miljøforskning og mesteparten av støtten til kulturminner. Jeg synes også det er på sin plass å nevne at Fremskrittspartiet stemte mot å gi penger til atomsikkerhetstiltak i Øst-Europa. Det måtte dessverre en «Kursk»-ulykke til før partiet forstod at de var på ville veier, og visstnok nå har snudd i denne saken. Fremskrittspartiet har ingen miljøpolitikk, og valget burde derfor være enkelt for miljøbevisste politikere i sentrum. Arbeiderpartiet er opptatt av rettferdig fordeling – ikke bare nasjonalt, men også internasjonalt. Arbeiderpartiet ønsker å bruke sin regjeringsmakt til å bidra til en mer rettferdig fordeling og til å bekjempe verdens fattigdom. Vi ønsker å styrke FN, slette all gjeld til de fattigste landene, og vi ønsker å bidra til at alle verdens barn blir vaksinert. Hver dag dør 60 000 barn. Vi vet at 30 millioner barn ikke er vaksinert. Dette innebærer at 3 millioner barn hvert år dør av sykdommer de kunne ha vært beskyttet mot. I Nigeria, som er Afrikas største land, vaksineres kun to av ti barn. Å vaksinere barn er det mest kostnadseffektive helsetiltak vi kjenner. Vaksine hindrer at barn dør av til dels banale sykdommer. Vaksine hindrer at barn blir uføre eller får mentale lidelser som følge av sykdom, og ved å begrense sykdom reduseres kostnadene til sykehus. Utbrudd av epidemier kan forhindres. Frisk ungdom kan lettere gå på skole. Foreldre kan jobbe i stedet for å se etter sine syke barn. Det vaksineinitiativet som Norge har gått i bresjen for, kan gi et viktig bidrag til at lokalsamfunn og land kommer ut av fattigdomsspiralen. Bondevik-regjeringen vil bli husket for å ha gitt kontantstøtte til verdens rikeste barn. Jeg ønsker at denne arbeiderpartiregjeringen skal bli husket for å ha bidratt til å ha vaksinert verdens fattigste barn. Norge er rikere en noen gang. Rikdommen vår må ikke føre oss inn i en bølge av egoisme og intoleranse. Vi må bruke rikdommen vår på internasjonal solidaritet og en mer rettferdig fordeling i verden.