Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2010-06-03:
Det er et viktig tema som interpellanten tar opp, selv om jeg fortsatt har store problemer med å se at Stortinget har vedtatt en samhandlingsreform, for det som kjennetegner en reform, er at den skjer i fredelige former, i motsetning til en revolusjon, som skjer ved hjelp av makt. Opposisjonen ble som kjent enig om 42 punkter, som vi ønsket å forhandle med regjeringspartiene om, men vi ble blankt avvist og fikk høre at makta rår. Et annet kjennetegn ved en reform er at det gjerne er en forandring til det bedre. Nå var det veldig lite konkret som kom ut av Stortingets behandling, og et vesentlig element som finansieringen ble løftet ut av Stortinget og inn i et statssekretærutvalg. Historien har vel vist oss at det er nærmest ensbetydende med å legge en sak død. Så om vi står overfor en forandring til det bedre, vil bare framtiden vise. Derfor har jeg også merket meg at mange av regjeringspartienes representanter ikke lenger snakker om Samhandlingsreformen, men om samhandlingsmeldingen. Det er litt trist at vi ikke har kommet lenger, fordi St.meld. nr. 47 for 2008–2009 på en utmerket måte skisserer de store utfordringene vi står overfor. Det viktige nå er å få de virkemidlene som gjør at vi kan møte dagens og morgendagens utfordringer når det gjelder å kunne gi pasienter og brukere av helsetjenester rett behandling på rett sted til rett tid. I dag har vi 260 000 i helsekø, vi har 5 000 rusmisbrukere i kø, vi mangler 18 000 sykehjemsplasser, og vi har et etterslep på vedlikehold på 80 milliarder kr i helsesektoren. Vi vet at morgendagen vil bringe oss langt flere eldre med flere ulike sammensatte diagnoser, en økning i livsstilsrelaterte lidelser og et økende krav og en forventning i folket med tanke på kvalitet og omfang av helsetjenestene. Vi har et meget fragmentert helsevesen, fordelt over tre forvaltningsnivåer. Vi har en jungel av lover og forskrifter som selv juridiske eksperter kan slite med, og som fører til at helsepersonell har store problemer med å oppfylle sin veiledningsplikt overfor brukerne. Vi har uklare ansvarslinjer og et innfløkt finansieringssystem, med mange aktører som alle gjør sitt ytterste for å slippe å måtte dekke kostnadene for den behandlingen de faglig sett vurderer at pasienten har behov for. I spørretimen i går gjentok kommunalministeren det som ofte blir sagt, nemlig at vi lever stadig lenger, og det skal vi være glade for. Det er riktig at levealderen øker. Det går flere år før døden kommer til oss, men den kommer til oss alle til slutt. Men det betyr samtidig at langt flere av oss vil leve i mange flere år, med mange sammensatte og ulike lidelser. Det betyr at mange flere av oss i flere år vil være avhengige av å få behandling, lindring, pleie og omsorg. Det betyr at mange flere av oss i enda flere år vil være avhengige av hjelp fra andre. Er vi da så sikre på at vi kan si at det skal vi være glade for? Interpellanten peker på kompetansebygging som et viktig virkemiddel for å møte utfordringene i helsevesenet framover. Jeg mener at både kapasitet, kontinuitet og kompetanse er helt vesentlig. Derfor har Fremskrittspartiet skrevet side opp og side ned med forslag og merknader om behovet for utdanning, voksenopplæring, etterutdanning, videreutdanning, spesialisering, kompetanseoverføring osv., med fokus på at ansvaret for store og viktige utføreroppgaver skal flyttes fra et forvaltningsnivå til et annet sted. Vi snakker om tverrfaglighet, samarbeid og samhandling. Det er mange fine ord, men vi må ikke glemme hva som er utgangspunktet, nemlig pasienten. Hvordan skal vi innrette våre helsefagutdanninger framover? Kan vi lære noe av det vi tidligere har gjort? Kan vi lære noe av andre? Fremskrittspartiet har flere ganger tatt til orde for å få på plass flere hospiceplasser, uten å bli hørt. Jeg synes vi skal se mer på selve hospicefilosofien. Den har en tilnærming til hele mennesket. Jeg skulle ønske at det var det som lå til grunn for framtidens helseutdanninger. Vi ser dessverre at økt spesialisering, enten den har vært drevet fram på grunnlag av faglig utvikling eller som et ledd i en lønnskamp, har ført til at tilnærmingen til pasienten har blitt fragmentert. Samtidig ser vi en reduksjon i sykepleiefag og sykdomslære når vi ser på fagutvikling fra hjelpepleier til helsefagarbeider. Legeyrket hviler på tre pilarer: Det er å behandle, lindre og trøste. Hvis man spør noen i dag om hvem som driver med omsorgsyrker, hvor mange er det da som ville peke på legestanden? Det er også min oppfatning at praktikanttjenesten, som tidligere var obligatorisk før en tok fatt på en helseutdanning, var et positivt element som hindret senere frafall. I dag er det flere som slutter enn som begynner, ifølge bladet Sykepleien. Det er også viktig å legge til rette for utstrakt bruk av praksis i utdanningsløpet. Det er i møte med pasienten under kyndig veiledning at en helsearbeider kan lære å observere og utvikle et klinisk blikk. Det må gis muligheter for etter- og videreutdanning. Her burde fagskolene hatt en viktig rolle som et reelt alternativ til universitet og høyskoler. Men manglende fagskolefinansiering og det grepet som ble gjort i forbindelse med regionsreformen, var et skritt i feil retning. Derimot er jeg av den oppfatning at det når anestesi-, barne-, intensiv-, operasjons- og kreftsykepleieutdanningene gikk fra oppdragsfinansiering til et høyskoleansvar, var det et riktig skritt. Vi har behov for mye og kompetent personell i tiden framover. På 1970-tallet etablerte vi sykehjem uten å definere oppgaver, kvalitet og innhold. Jeg tror fortsatt vi i dag sliter med ettervirkningene med hele 30 pst. ufaglærte og utstrakt bruk av deltid. Det er ikke holdbart med den komplekse pleien som skal utøves. Så til slutt et personlig hjertesukk i disse lønnskamptider etter 30 år i helsevesenet. Når du er født som mann og det står på lønnsslippen din at du har fått kvinnetillegg, så gjør det noe med selvbildet ditt, og en lurer faktisk på om det var riktig å velge utradisjonelt. Vi må huske at vi trenger helsearbeidere av alle kjønn og at gode fagmiljøer i seg selv er rekrutterende. Først når en vet hvor en vil, er det mulig å komme dit. Det er det som er regjeringens utfordring.