trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Hedmark har i dag to familiegrupper av ulv med hele revirområdet innenfor fylket. Kommunene Rendalen, Stor-Elvdal og Alvdal er berørt av revirene til disse familiegruppene. Revirområdene til de to familiegruppene av ulv utgjør samlet ca. 3 pst. av utmarksarealet i Hedmark fylke. Innenfor revirområdene for ulv har jeg lagt vekt på å iverksette tiltak for å skille ulv og bufe, slik at kontaktflaten blir så liten som mulig. Dette har ført til at skadeomfanget grunnet ulv i dette området er lavt. Iverksatte tiltak har bl.a. vært tidlig sanking av sauen, innmarksbeiting med elektriske gjerder og flytting av beiteområdet til nytt utmarksbeite i Spekedalen. Arealet som på grunn av ulike tiltak ikke har blitt beitet, er delvis kompensert av at utmarksarealer i Spekedalen igjen er tatt i bruk til beiting. Kulturlandskapet skal forvaltes slik at vi opprettholder kulturhistoriske og estetiske verdier, biologisk mangfold og tilgjengelighet. Det er derfor viktig å opprettholde beiting i mange områder av landet for å verne om kulturlandskapet. Gjennom nasjonal registrering av verdifulle kulturlandskap er det så langt plukket ut 112 landskapsregioner i landet med kvaliteter utover «hverdagslandskapet». Dette er gammel kulturmark som i dag trues av mer intensiv dyrking eller opphør av drift, som følge av utviklingen i landbruket. Særegne seterregioner er eksempler på slike verdifulle områder. Det er lite som tyder på at disse mest verdifulle områdene i et nasjonalt perspektiv berøres i særlig grad av forvaltningen av ulv. Forvaltningen av ulv må skje på en slik måte at konfliktene i forhold til beiteinteresser og kulturlandskapsinteresser blir så lave som mulig. Av denne grunn har jeg lagt ut på høring et forslag om å avgrense området der ulv skal få etablere seg i par og familiegrupper. Utgangspunktet for denne avgrensningen er at det ikke skal etablere seg ulv i områder med mye sau på utmark. På denne måten vil også eventuelle konflikter mellom ulv og kulturlandskapsinteresser bli så lave som mulig.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Det er helt opplagt at bufe er viktig for kulturlandskapet, og helt sikkert også når det gjelder stier. Men jeg vil vise til hva jeg sa i mitt svar om at utfordringene fra rovdyr er langt fra de største når det gjelder å ivareta det verdifulle kulturlandskapet vi har. Her vil jeg si at det er den generelle landbrukspolitikken og overføringene bl.a. når det gjelder tilskudd til beiting i utmark, spesielle kulturlandskapstilskudd, overvåkingsprogrammet for kulturlandskap og andre typer ordninger i landbrukspolitikken som er de langt viktigste. Og på dette området har representanten Bredvold og jeg ulike syn på hvordan landbrukspolitikken skal drives, bl.a. har Fremskrittspartiet foreslått betydelig redusert landbruksstøtte. Og slik sett tror jeg nok ikke at det er rovdyrpolitikken som er den største utfordringen for kulturlandskapet.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Jeg oppfatter spørsmålet slik at det gjelder eiendommer som staten har ervervet til rasjonaliseringsformål, enten ved bruk av statens forkjøpsrett i medhold av konsesjonsloven eller ved frivillig kjøp i medhold av jordloven. Slike rasjonaliseringseiendommer erverves av staten ved fylkeslandbruksstyret i vedkommende fylke ved midler av Jordfondet. Eiendommene, som kan bestå av både jord og skog, blir videresolgt til jordsøkere som tilleggsjord, og forskuttert kjøpesum av Jordfondet går tilbake til fondet. De fleste eiendommer blir videresolgt som tilleggsjord innen kort tid, ca. ett år. For noen av eiendommene kan videresalg ta noe lengre tid. Det gjelder f.eks. større skogeiendommer som skal fordeles på flere jordsøkere. Slike eiendommer kan også ha dyrkede arealer. Ellers kan videresalg ta noe tid i de tilfeller jordskifte, makeskifte, odelsløsning og rettstvister er inne i bildet. Men videresalg søkes gjennomført så raskt råd er, også av hensyn til minst mulig belastning på Jordfondet. I den perioden staten sitter med rasjonaliseringseiendommer, blir det sørget for at det dyrkede arealet på eiendommene blir drevet ved bortleie. Arealet blir leid bort for en avgrenset periode enten til konsesjonssøker eller til jordsøkere/andre interessenter som kan drive det på en rasjonell måte. Vederlaget fastsettes ut fra de prinsipper som ellers gjelder i konsesjonssaker. Med bakgrunn i at rasjonaliseringseiendommene skal videreselges så raskt som råd er, inngås det i hovedsak ettårige leieavtaler for den dyrkede jorda. Bare i de tilfeller hvor det i utgangspunktet er på det rene at videresalg først kan komme i stand om f.eks. tre til fem år, inngås det leieavtaler av lengre varighet enn ett år om gangen. Etter den erfaring fylkeslandbruksstyrene, fylkesmannens landbruksavdelinger og departementet har, fungerer drift av det dyrkede arealet på rasjonaliseringseiendommene staten sitter med, på en tilfredsstillende måte. Det er heller ikke store problemer med leieforholdene til disse eiendommene. Jeg ser derfor ikke særlig behov for en ny praksis, slik representanten Bredvold antyder, for bortleie av dyrkede arealer på rasjonaliseringseiendommene.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Når det gjelder rasjonaliseringseiendommer, er det ikke hensiktsmessig å trekke inn flest mulig interessenter for leie, siden tidspunktet for leie er begrenset. Derfor er det for de eiendommene heller ikke aktuelt å praktisere lengre leietid enn de ettårige avtalene for arealer som skal videreselges. Når det gjelder andre eiendommer som staten besitter – det kan være slike som representanten nevner, eller det kan være eiendommer som Statskog eller Forsvaret besitter – vil det i veldig få tilfeller være snakk om arealer som er dyrket mark. Men i den grad det er det, vil de samme prinsippene legges til grunn over hele landet.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-10-18:
Jeg tillater meg å stille dette spørsmålet, som da vil bli besvart av miljøvernministeren: «Samordnet eiendomsutvikling i Bjørvika er nødvendig for byutviklingen i området og for å kunne bidra finansielt til senketunnelen, som er en forutsetning for denne utviklingen. Eiendommene i området eies av ulike statlige og kommunale virksomheter. Oslo havnestyre har åpnet for byutvikling i området, og Oslo bystyre har enstemmig sagt seg villig til å gå inn i et felles utviklingsselskap med staten. Når vil staten som grunneier tale med én stemme og gå inn i utviklingsselskapet?»
Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-10-18:
Jeg er naturligvis kjent med at NSB Eiendom er inne i området, og det er positivt, men staten eier etter min kunnskap også områder under Jernbaneverket, som ikke er NSB Eiendom. Man eier også eiendommer gjennom Statens vegvesen Oslo, og også eiendommer gjennom Statsbygg. Mitt spørsmål er helt prinsipielt. Alle statlige eiendommer, enten de er store eller små, må ses som en helhet for at det skal bli fornuft på en helhetlig utvikling i området. Så mitt spørsmål til statsråden må da gjentas: Vil alle statlige eiendomsinteresser i området gjennom all eiendomsgrunn som staten eier i Bjørvika, bli ivaretatt i utviklingsselskapet, slik at staten har en felles stemme uansett hvordan den praktisk måtte ivaretas?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2000-10-18:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til miljøvernministeren: «I store deler av Hedmark har ulven ført til at utmarksbeitene har ligget brakk i flere år, med de konsekvenser dette får for blant annet kulturlandskapet. Ser statsråden denne form for skade, og hva akter hun å gjøre med dette?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2000-10-18:
Jeg takker statsråden for svaret. Ser statsråden at bufenæringen også er med på å ivareta alle de stier som finnes ute i kulturlandskapet vårt? Bufe er nemlig en stor bruker av de stiene som forefinnes, og er dermed med på å ivareta dette ofte veldig gamle veinettet.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2000-10-18:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til landbruksministeren som vil bli besvart av miljøvernministeren: «I Hedmark, som andre steder i Norge, leier staten ut dyrket areal. Vil statsråden åpne for en praksis slik at flest mulig interessenter kan få leie disse arealene ved at det innføres en maksimal, fornuftig leietid?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2000-10-18:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg for så vidt er fornøyd med, men det gjelder for eiendommer som er for videresalg. Staten eier mange og store eiendommer, bl.a. areal rundt flyplasser – jeg tenker da spesielt på mitt hjemfylke – og det kan være prestegårder og andre faste eiendommer som staten ikke har planer om å selge, men som man av en eller annen årsak må sitte på. Det som er viktig for meg, er at det er tilnærmet like regler over hele Norge, slik at flest mulig får anledning til å leie disse arealene, ved at det settes en maksimal leietid, at det gjøres på anbud hvor det er gagnlig, at de som får leie, helst tar bosetting i vedkommende kommune, at rett yrkesbakgrunn er til stede etc. – altså like forhold over hele landet. Jeg tenker som sagt spesielt på eiendommer som staten har sittet på i en årrekke.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Etter min oppfatning bør det ikke være slik at private huseiere risikerer å bli et element i en løslatelses- og rehabiliteringsprosess for personer dømt for alvorlig kriminalitet, uten å vite om det. På bakgrunn av saken i Bergen har jeg derfor bedt om en gjennomgang av regelverket og rutinene rundt forholdet frisikring og taushetsplikt. Kriminalomsorg i frihet har ansvar for å vurdere boforhold for personer som skal sikres i frihet. De skal altså klarere at boligen er egnet for den dømte og om det er elementer i omgivelsene som tilsier at den dømte ikke burde bo der. Justisdepartementet har allerede begynt arbeidet med å revidere retningslinjene for saksbehandlingen, for å unngå at det som skjedde i Bergen, skal skje igjen. En vei å gå er primært å benytte offentlige boalternativer. Hvis private utleieboliger likevel skal benyttes, bør det stilles krav om at domfelte samtykker i at informasjon om kriminell bakgrunn blir gitt, eventuelt at domfelte opplyser om det selv. Det bør da uttrykkelig fremgå av leiekontrakten at huseier er orientert. Hvis sikringsklienten ikke selv bidrar til at huseier blir orientert, vil frisikringsopplegget ikke bli godkjent, og det må søkes etter andre boalternativer. En slik saksbehandling vil gi tilfredsstillende sluttresultat og fortsatt ha taushetsplikt og personvern som basis. Et rundskriv om dette vil være klart i løpet av noen dager. Til den opplysningen som er fremkommet, om at vedkommende fra Kriminalomsorg i frihet skal ha anbefalt den sikringsdømte, vil jeg avslutningsvis bemerke at det så vidt jeg har brakt på det rene, ikke er riktig at vedkommende var aktiv i forhold til en anbefaling. Men vedkommendes tilstedeværelse kan jo selvfølgelig i seg selv ha påvirket vurderingen av leietakeren. Derfor er det viktig å få iverksatt disse endringene i retningslinjene for saksbehandlingen.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Jeg har ikke så veldig mye å bemerke til det representanten Nesvik sa. Jeg er enig i at det er viktig å beskytte offeret, og at det er offeret eller et potensielt offer som er viktigst. Jeg er helt innstilt på at dette arbeidet skal gå raskt. Og som jeg sa, varsler vi at et rundskriv med beskjed om endret rutine skal vært klart i løpet av noen få dager.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Dagens lovverk når det gjelder sikring vil i løpet av neste år bli avløst av ny lovgivning om strafferettslige særreaksjoner som allerede er vedtatt av Stortinget. Endringer kommer som følge av en lang prosess, som bl.a. imøtekommer en del av kritikken som er reist mot dagens system. Selve grunnlaget for sikringsreglene er hensynet til samfunnsbeskyttelsen. Den sterke vektlegging av dette er videreført også i den nye lovgivningen. Den generelle erfaringen med dagens regler tilsier at sikring gjennomføres på en for samfunnet betryggende måte. Det finnes likevel eksempler på at personer under et sikringsregime klarer å begå ny alvorlig kriminalitet. Dette er i seg selv bekymringsfullt og gjør det nødvendig nøye å gjennomgå slike saker for å avdekke hvor årsakene til svikt ligger og eventuelt gjøre noe med disse. Men at svikt forekommer, skyldes ikke nødvendigvis at det er reglene som ikke er tilstrekkelige. Det må gjennom forløpet av en sikringsperiode gjøres regelmessige vurderinger, bl.a. om nivået på sikringstiltakene. Men det vil alltid være samfunnsbeskyttelsen som skal og må tillegges avgjørende vekt. Selv om reglene klart angir disse hensynene, er det like fullt vanskelige vurderinger som skal gjøres i hvert enkelt tilfelle. Flere instanser er involvert i dette, både påtalemyndighet, kriminalomsorg og i mange tilfeller også psykiatrien. Selve sikringsvilkårene besluttes av Justisdepartementet innenfor rammer gitt av domstolene. Et sentralt tema i vurderingene er spørsmålet om fremtidig farlighet. Dette er i sin natur vanskelige vurderinger. Erfaringene viser at det gjennomgående gjøres gode vurderinger, og at sviktsakene er få. Det er imidlertid behov for løpende å være opptatt av å styrke kompetansen hos dem som skal foreta vurderingene. Kriminalomsorgen arbeider nå konkret med bruk av anerkjente metoder for risikovurderinger i samarbeid med psykiatriske fagmiljøer. Den vedtatte lovendringen om nye strafferettslige særreaksjoner skal tre i kraft ved et eget lovvedtak. Under arbeidet med ikrafttredelsesloven vil jeg vurdere om utviklingen siden lovvedtaket i 1997 gjør det nødvendig med enkelte endringer i de allerede vedtatte reglene av hensyn til å styrke samfunnets behov for beskyttelse.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Jeg har forståelse for begge synsvinkler, både angående praktisering og ressursspørsmål. Når det gjelder praktiseringen, er det ingen tvil om at vi stadig må prøve å bli bedre til å vurdere på forhånd. Det er primært et faglig spørsmål. Så er det også et spørsmål om nivået, balansegangen, er riktig. Det må jeg innrømme at jeg synes er vanskelig å vite. Derfor er det viktig å gå gjennom de sakene der vi ser at det har gått galt. Hvorfor endte vurderingen i Bergen slik at man mente det var forsvarlig å frisikre? Hva kan vi lære om hvorvidt balansegangen er riktig eller ikke? I dette tilfellet var den opplagt ikke riktig, men hva var den faglige feilen her? Når det gjelder ressurser, er det klart at det alltid er et tema. Men akkurat i valget mellom å ta folk fra sikring ut i frisikring, er det ingen tvil om at selve sikringen inne i et fengsel er dyrere enn frisikringen, slik at der bør det definitivt ikke være ressurser som er spørsmålet, men faktisk det å velge den faglig sett beste løsningen.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Undersøkelsen fra 1998 avdekket at det var ganske stor forskjell på politidistriktene. Noen politidistrikter var mye mer tilbakeholdne enn andre. Det som i alle fall er sikkert, er at vi gjennom et nytt rundskriv kan trekke opp linjene så langt det er mulig innenfor dagens lovverk, og på den måten sikre at det samme skjer i de andre politidistriktene som i de politidistriktene som i størst grad har benyttet de mulighetene de har. Jeg tror absolutt det er rom for forbedring innenfor det regelsettet vi har. Så får vi da se om det er behov for ytterligere endringer.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Justisdepartementet har lenge vært opptatt av å finne en tilfredsstillende løsning for det offentliges ansvar når det gjelder søk etter omkomne på havet. Av den grunn ble det ved Kronprinsregentens resolusjon av 7. august 1998 oppnevnt et utvalg for å vurdere en finansieringsordning for søk etter omkomne på havet. Utvalget avleverte sin innstilling i april 1999, og oppfølgingen av denne er under arbeid i departementet.. I inneværende års budsjett avsatte Stortinget etter forslag fra den tidligere regjering til sammen 8 mill. kr til søk etter omkomne. I St.prp. nr. 1 for 2000-2001 har Regjeringen foreslått en betydelig styrking til dette formål ved å foreslå en økning i bevilgningen fra 8 mill. kr til 25 mill. kr. Dette beløpet tilsvarer det beløp som ble anslått av utvalget som nødvendig i den nevnte utredning. Med utgangspunkt i dette forslag til bevilgning samt forslag til organisering av en slik finansieringsordning vil vi kunne etablere en verdig ordning for søk etter omkomne på havet, i innsjøer og i vassdrag. Når det gjelder søk etter omkomne i Haugesund-distriktet, vil jeg spesielt nevne at Justisdepartementet i forbindelse med Sleipner-ulykken har bidratt med ca. 2 mill. kr til søk etter at redningsaksjonen ble avsluttet. Disse pengene er gitt som en ekstrabevilgning til Hordaland politidistrikt, som har hatt det overordnede ansvaret for søkene. I tillegg har Forsvaret bidratt vederlagsfritt med spesialfartøyet KNM Tyr.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Jeg er glad for at vi er i ferd med å få en ordning som bør kunne fungere for fremtiden. Jeg viser også til det jeg har svart i tidligere spørretimespørsmål om søk etter omkomne på havet, og det er at vi skal søke etter dem som forsvinner på havet, men på et eller annet tidspunkt har man kanskje søkt så mye at man må sette en grense for hvor lenge man fortsetter. Det er et tema i forbindelse med ethvert søk, og det vil være et tema ved etableringen av ordningen, hvordan en skal avgjøre spørsmålet: Når har vi søkt så lenge at det ikke er grunn til å søke videre? Når det gjelder det siste spørsmålet, om søk etter omkomne på land, er det jo ikke slik at vi ikke søker etter omkomne på land i dag, eller for så vidt ikke har søkt etter omkomne på havet før. Det har altså politiet gjort innenfor sine budsjetter, og det skal de fortsette å gjøre. Det spesielle her er at vi får muligheter for å søke på havet hvor det tidligere har vært mer uklart hvor grensene gikk, og hvem som hadde ansvaret for å søke. Så jeg mener nok at denne ordningen primært må være knyttet til søk i hav, innsjøer og vassdrag.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-10-18:
Jeg vil gjerne få lov til å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Mener statsråden at politiet har gode nok hjemler til å informere nabolag, foreldre, skoler, boligutleiere eller andre det måtte angå spesielt, om personer som tidligere er dømt for alvorlige forbrytelser, eller andre potensielt farlige personer, som for eksempel enkelte kategorier psykiatriske pasienter?»
Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-10-18:
Statsrådens svar på alle disse tre spørsmålene i dag viser vel nokså klart at vi her står overfor et veldig vanskelig område. Jeg har lyst til både å takke for svaret og gi uttrykk for at jeg ser med spenning og også med forventning frem til nye retningslinjer og de vurderingene som statsråden sier hun er i ferd med å gjøre, også vurderinger av om det blir behov for nye lovhjemler, eller om man kan få klare retningslinjer med de lover man har i dag. Det jeg har lyst til konkret å si, er at det å få gitt klare hjemler for et område som er så problemfylt, åpenbart ikke er enkelt. Så jeg ville sette pris på om statsråden kanskje kunne presisere litt nærmere om hun ser for seg at det er mulig innenfor dagens lovverk, eller om hun vil komme til Stortinget med forslag til forandringer av lovverket, og særlig med tanke på at politiet har vært tilbakeholdent, om det kan gis retningslinjer som gjør at tilbakeholdenheten blir noe mindre fremtredende.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2000-10-18:
Jeg tillater meg å sette fram følgende spørsmål til justisministeren: «I Haugesund-distriktet har vi i løpet av mindre enn ett år hatt to eksempler på at søk etter savnede i stor utstrekning har vært finansiert av foreldre og andre frivillige. Synes statsråden dette er riktig i et av verdens rikeste land, og hva vil statsråden eventuelt gjøre for å bedre på denne uverdige situasjonen?»
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2000-10-18:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er selvfølgelig kjent med at det i budsjettforslaget for neste år er satt av penger til søk etter savnede på havet. Dette er selvfølgelig gledelig, men det hjelper jo ikke de pårørende som er midt oppe i en fortvilet situasjon i dag. Jeg er også kjent med at KNM Tyr skal brukes til søk i Haugesund-distriktet når den likevel er i det aktuelle sjøområdet. Dette kom imidlertid i stand etter en henvendelse fra stortingsrepresentant Hans J. Røsjorde til forsvarsministeren. Det er imidlertid et faktum at i de to sakene jeg her viser til, har foreldrene og andre måttet samle inn penger for å søke etter sine nærmeste, for iallfall i det minste å ha en grav å gå til for å minnes sine kjære. Synes virkelig ikke statsråden at dette er uverdig for et av verdens rikeste land? Og videre: Vil statsråden åpne for at de penger som nå er foreslått bevilget til søk, også kan brukes til søk på land dersom det er usikkerhet om den savnede er å finne til sjøs eller på land?
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-10-18:
Jeg har et spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Departementet ser ut til å ta seg meget god tid når det gjelder behandling av godkjenningssøknaden fra Oasen Barneskole i Songdalen kommune. Dette fremstår som svært underlig med tanke på den iver og effektivitet statsråden viste når det gjaldt å trekke tilbake den tidligere godkjenningen gitt av statsråd Lilletun. Ønsker statsråden også å fremstå som effektiv der en må forvente et positivt svar?»
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-10-18:
Det er noe som slår meg som underlig i denne saken, og det er det faktum at man ikke på et langt tidligere tidspunkt synes å ha avklart dette spørsmålet om likestilling. Likestilling i denne sammenheng er et spørsmål av vital prinsipiell betydning for alle, og jeg føler at det er merkelig at ikke departementet ved statsråden på et meget tidlig tidspunkt har avklart dette spørsmålet i forbindelse med privatskoleloven, som vi har hatt i en lang rekke år nå. Det oppfølgingsspørsmål jeg da må stille til statsråden, er: Hvilket tilbud vil statsråden nå i ventetiden gi til de elevene som pr. i dag ikke mottar et adekvat opplæringstilbud i Songdalen kommune?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Oasen Bibelsenter søkte om godkjenning av Oasen Barneskole etter privatskoleloven 9. september 1999, og departementet imøtekom søknaden ved vedtak datert 13. mars 2000. Etter klage fra vertskommunen – Songdalen kommune – omgjorde departementet vedtaket og avslo søknaden 15. mai 2000. Vedtaket ble påklaget av Oasen Bibelsenter 2. juni 2000. Godkjenning av privatskoler etter privatskoleloven innebærer også at departementet må godkjenne de læreplanene skolene vil bruke. Oasen Bibelsenter søker om godkjenning som en såkalt ACE-skole. Av søknaden fra Oasen Bibelsenter fremgår det bl.a. at det læremateriellet som skolen vil benytte, i praksis er ACEs fagplan for de enkelte fag. De læremidlene som ACE-skolene benytter i dag, og som også Oasen Bibelsenter ønsker å benytte i sin skolevirksomhet, ble oversendt til Likestillingsombudet for vurdering 17. juli 2000. Likestillingsombudets avgjørelse i saken forelå 2. oktober 2000. Ombudet har kommet til den konklusjon at de læremidlene som ACE-skolene benytter, ikke bygger på likestilling mellom kjønnene, og at skolene som benytter læremidlene, bryter likestillingsloven. ACE Norge har varslet at Likestillingsombudets avgjørelse vil bli påklaget til Klagenemnda for likestilling. I brev til Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet fra Likestillingsombudet datert 10. oktober 2000 fremgår det at ombudet forutsetter at departementet legger ovennevnte avgjørelse til grunn og ikke godkjenner flere skoler som bygger på ACE-pedagogikken før spørsmålet om læremidlenes lovlighet er avgjort av Klagenemnda for likestilling. Jeg vil følge opp Likestillingsombudets anmodning i denne saken, noe som bl.a. innebærer at departementet ikke vil avgjøre klagen fra Oasen Bibelsenter før Klagenemnda for likestilling har tatt stilling til om de læremidlene som ACE-skolene benytter, bryter med likestillingsloven. Det vil derfor ta noe tid før departementet kan avgjøre denne saken.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Jeg kan bare slutte meg til representanten Evjes syn på at vurderingen av likestillingsperspektivet innenfor ACE-skolenes læremateriell godt kunne vært vurdert på et langt tidligere tidspunkt. Vi får her heller bruke ordtaket «bedre sent enn aldri». Vi fikk i hvert fall ganske raskt etter at jeg overtok som statsråd, satt i gang et arbeid med å vurdere likestillingsperspektivet i disse læremidlene. Godkjenningen av Oasen Barneskole ble jo foretatt av departementet bare fire dager før regjeringsskiftet 17. mars 2000. Ganske raskt etter at vi overtok fikk vi klagen fra vertskommunen, og vi fikk behandlet søknaden. I mellomtiden, fra påklagingen 2. juni fra Oasen Bibelsenter, har det selvsagt også vært sommer og sommerferie. Det kan også være en begrunnelse for at saken har tatt noe tid. Jeg vil bare til slutt få si at enhver kommune har en plikt til å sørge for et utdanningstilbud til elevene i kommunen – så også Songdalen kommune. Når man ikke har et privatskoletilbud man ønsker å benytte, har selvsagt kommunen ansvar for å sørge for utdanningen til elevene.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Jeg deler fullt ut representanten Bjørnsens syn på at kommuneøkonomien selvsagt er avgjørende for hva slags egenbetalingspress man får i skolen. Derfor har vi lagt fram et statsbudsjett hvor kommuneøkonomien er prioritert, hvor overføringene til kommunene øker kraftig, og som jeg også håper fører til at skolen blir høyere prioritert. Men det er en del av lokaldemokratiet at hver enkelt kommune selv bestemmer hvor mye de bruker av sin økonomi til skole og helse, og også i hvor stor grad en del av de inntektsmulighetene kommunene har, brukes og benyttes fullt ut. Men selvsagt skal alle kommuner forholde seg til det lovverket vi har, og loven er veldig klar i forhold til egenbetaling i grunnskolen. Grunnskolen skal være gratis, den skal være tilgjengelig for alle, og jeg akter å følge det opp, både gjennom å påse at lovene følges, og ved å se på behovet for en gjennomgang av egenbetalingene, men også i framtiden sørge for en enda bedre kommuneøkonomi.
Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-18:
Jeg vil stille kirke-, utdannings- og forskningsministeren følgende spørsmål: «I statsbudsjettet for 2000 ble det anslått at egenandelene i grunnskolen utgjorde ca. 100 mill. kroner. Det er grunn til å anta at en del av egenbetalingen er i strid med opplæringsloven. Alt tyder på at egenbetalingen har økt etter departementets forrige undersøkelse. Vil statsråden ta initiativ til å få en oppdatert oversikt over egenbetalingen i grunnskolen, og vil statsråden pålegge kommunene å fjerne all egenbetalingspraksis som er i strid med opplæringsloven?»
Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-18:
Jeg er for så vidt fornøyd med at statsråden vil se nærmere på spørsmålet. Jeg hadde vært mer fornøyd om statsråden hadde sagt at problemet skulle løses. Det er slik at når det gjelder inneværende års budsjett, sier KS at det mangler ca. 2 milliarder kr for at kommunene skal være i samme situasjon som i fjor, som altså er en underskuddssituasjon. I den kommunen jeg kommer fra, Stange kommune, har vi gjort en slik undersøkelse, og det viser seg at hver elev gir et tilskudd til Stange kommune i størrelsesordenen ca. 100 kr i måneden. Vi har en ny læreplan. Det er ekskursjoner og prosjekter som det er nødvendig å gjennomføre for å fullføre læreplanen. Det greier vi ikke. Jeg lurer på om statsråden gjør seg noen refleksjoner om hvor mye mer penger kommunesektoren trenger for at de skal kunne prioritere denne oppgaven, som jo nødvendigvis ligger et stykke ned på prioriteringslistene.
Hanne Dyveke Søttar (Fremskrittspartiet), 2000-10-18:
Mitt spørsmål til kulturministeren er: «1. oktober 2000 skulle nye regler for sponsing av TV ha trådt i kraft. Dette skjedde ikke, og saken er nå utsatt på ubestemt tid. Det er mange, spesielt landets lokal-TV-stasjoner, som er usikre på hvilken innvirkning dette har på deres inngåelse av sponsoravtaler for 2001. Kan statsråden berolige landets lokal-TV-stasjoner med å fastslå at de nye forskriftene tidligst trer i kraft 1. januar 2002?»
Hanne Dyveke Søttar (Fremskrittspartiet), 2000-10-18:
Jeg vil bare få knytte en bemerkning til det siste: Vi fikk beskjed om at saken var utsatt på ubestemt tid fordi departementet ikke var ferdig med å behandle høringsuttalelsene. Det som skjer nå, er at det er over 20 lokal-TV-stasjoner i Norge som føler at de er blitt offer i en problemstilling som egentlig er mellom NRK og de store kommersielle rikskanalene. Lokal-TV har de seneste årene etablert seg som et seriøst medietilbud i lokalsamfunnet, og vi synes de heller burde ha vært støttet opp om istedenfor at man legger hindringer i veien. Det som har skjedd nå, er at de rammebetingelsene som var kjent da eierne søkte om konsesjon og gjorde betydelige investeringer, er blitt endret. Det lokal-TV nå sier, er at det er vanskelig å satse seriøst på lokal-TV for framtiden. Så man kan jo lure: Hva kan statsråden bidra med for å gjøre det litt lettere for lokal-TV i framtiden?
Ellen Horn (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Endringene i regelverket for sponsing av kringkastingsprogrammer er en oppfølging av vedtak Stortinget fattet i desember i fjor. Det medfører ikke riktighet at ikraftsetting av reglene er utsatt på ubestemt tid. Målsettingen var å sette reglene i kraft den 1. oktober i år. Av ulike grunner er arbeidet blitt noe forsinket. Jeg tar nå sikte på at reglene vil bli iverksatt fra kommende årsskifte.
Ellen Horn (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Jeg er enig med representanten i at lokalfjernsynet er et viktig tilfang som fortjener støtte, og det medfører riktighet at de store kontroverser rundt nevnte spørsmål i hovedsak har vært knyttet til NRK og de store aktørene. Jeg vil gjøre alt jeg kan for å bidra til hurtig saksbehandling, slik at man ikke får unødige problemer for lokalfjernsynsaktørene.
Ellen Horn (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Forslaget om å avvikle det øremerkede tilskuddet til Den Norske Kulturbåten A/S er prinsipielt begrunnet. Som kjent fremmet Regjeringen forslaget om å avvikle tilskuddet i kommuneøkonomiproposisjonen for 2001. Forslaget er et ledd i arbeidet med å redusere antallet øremerkede tilskuddsordninger for å minske statens detaljstyring av kommuner og fylkeskommuner. Øremerkede tilskudd har vært begrunnet i viktige nasjonale hensyn. I proposisjonen er det lagt vekt på at Stortinget ved flere anledninger har understreket at det viktigste inntektsfundamentet for kommunene og fylkeskommunene skal være de såkalte frie inntektene, det vil si skatteinntekter og rammetilskudd. Det ble også vist til at Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite ved behandlingen av Riksrevisjonens undersøkelse om øremerkede tilskudd selv konstaterte at Stortinget ikke har fulgt flertallets målsettinger for overføringer mellom stat og kommune. Under Stortingets behandling av kommuneøkonomiproposisjonen støttet kommunalkomiteen forslaget om ytterligere innlemming/avvikling av øremerkede tilskudd, og komiteens flertall hadde ikke merknad til at tilskuddet til Den Norske Kulturbåten A/S blir avviklet. Det er således en overordnet vurdering som ligger bak forslaget om å avvikle det øremerkede tilskuddet. Jeg er kjent med at båten har en viktig funksjon når det gjelder kunst- og kulturformidling langs store deler av kysten. Først og fremst er det Hordaland og Sogn og Fjordane som er de store brukerfylkene, men også andre fylker har hatt glede av besøk fra Den Norske Kulturbåten. Av mange er båten omtalt som et flytende kulturhus, og etter min mening må derfor drift av båten være et regionalt ansvar.
Ellen Horn (Arbeiderpartiet), 2000-10-18:
Jeg er helt enig med Ågot Valle i at i alle de årene «Innvik» har vært på sjøen med kulturprogrammer, har den representert et viktig supplement til den øvrige kulturaktiviteten i Kyst-Norge, både for barn og unge. Den har tilbudt musikk, teater og litteratur på steder hvor det ellers ikke alltid har vært like lett å få et slikt tilbud. Likevel må jeg understreke det som Regjeringen har foreslått, at den videre driften av kulturbåten «Innvik» er et fylkeskommunalt ansvar. Som vi vet fra før, er det jo kommet betydelige økte rammer for kommuneøkonomien. Jeg tror at de lokale kulturpolitikerne er de beste til å vurdere hvem som skal få støtte i framtiden.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2000-02-01:
På vegner av representanten Gunnar Skaug og meg sjølv skal eg få setje fram eit forslag om endring i lov av 22. juni 1962 nr. 8 om Stortingets ombudsmann for forvaltningen.
Tor Nymo (Senterpartiet), 2000-02-01:
Forslaget i Dokument nr. 8:66 for 1998-99 handler om endring i lov av 6. april 1984 nr. 17 om vederlag ved oreigning av fast eiendom. I begrunnelsen for forslaget viser forslagsstillerne til at Høyesteretts praksis den senere tid har medført at innholdet i grunneiernes erstatningsrettslige vern på noen punkter er blitt svakere enn forutsatt av Stortinget da ekspropriasjonserstatningsloven ble vedtatt i 1984. Et tilsvarende forslag var et av flere som ble fremmet i 1996 ved Dokument nr. 8:87 for 1995-1996. Komiteen peker i sine merknader på at forslaget griper fatt i en sentral og sammensatt problemstilling, nemlig spørsmålet om hvilken betydning reguleringsplaner skal ha når det fastsettes erstatning for ekspropriasjon. Komiteen mener at det er behov for en juridisk avklaring før en tar endelig stilling til det fremlagte lovforslaget. Komiteen peker på at rettstilstanden når det gjelder forholdet mellom reguleringsplan og ekspropriasjonserstatninger, er et vanskelig og kontroversielt spørsmål. Gode grunner tilsier at det kan være behov for å trekke opp en klarere grense som bidrar til å fjerne de mulige uklarheter som i dag eksisterer. Komiteen ber departementet opprette et eget utvalg som får i oppgave å se nærmere på de problemstillinger som reiser seg i forbindelse med forholdet mellom reguleringsplan og ekspropriasjonserstatning, og at saken forelegges Stortinget i egnet form. Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Arbeiderpartiet, er enige i intensjonene bak forslaget. Til slutt tillater jeg meg å anbefale komiteens tilråding.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-02-01:
Som medforslagsstiller til det forslaget som er til behandling, vil jeg bare gi et par kompletterende kommentarer i forhold til gjennomgangen fra saksordføreren. En full gjennomgang av substansen i forslaget er jo unødvendig på det nåværende tidspunkt, i og med at departementet vil komme tilbake til Stortinget med saken. Jeg forutsetter allikevel at statsråden har merket seg intensjonen i flertallsforslaget. Ekspropriasjonssaker, med tolkningen av kravet i Grunnloven § 105 om at det skal ytes full erstatning som det bærende element, er og har vært en av de viktigste konfliktlinjene mellom sosialistisk og borgerlig politikk. Det er ingen grunn til å legge skjul på at jeg er særdeles fornøyd med at vi er kommet frem til en flertallsinnstilling i denne saken, som jo har en noe uvanlig forhistorie. Forslaget i Dokument nr. 8:66 er identisk med et forslag som ble fremsatt av representantene Arild Hiim, Jorunn Ringstad, Anita Apelthun Sæle, Jan Simonsen og Lars Sponheim i forrige storting. I saksbehandlingen i Stortinget den gangen brøt Kristelig Folkeparti ut fra sin rolle som medforslagsstiller, og forslaget ble forkastet av Kristelig Folkeparti sammen med Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forut for at Ansgar Gabrielsen og undertegnede på vegne av Høyre fremmet forslaget på nytt, forsøkte vi å få de samme grupperingene som forrige gang med som forslagsstillere, fordi den begrunnelsen Kristelig Folkeparti hadde gitt for sin snuoperasjon, ikke var holdbar, slik vi så det. Da det ikke lyktes å få den samme brede alliansen som forrige gang bak forslaget, stilte vi forslaget alene og baserte oss på behandlingen i komiteen. Disse forholdene gjør det ikke mindre tilfredsstillende at vi er kommet frem til en flertallsinnstilling, og jeg vil gjerne gi Kristelig Folkeparti honnør for sin nye erkjennelse. Det er som bekjent ingen skam å snu. Jeg vil gjerne gi den samme honnør til saksordføreren og til justisministeren for en ryddig behandling så langt. Jeg tar det da for gitt at denne klare flertallsformuleringen, «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Arbeiderpartiet, er enig i intensjonen bak forslaget» uttrykker reell vilje til å komme tilbake til Stortinget med en utredning og et forslag som på en klar og utvetydig måte imøtekommer denne intensjonen. Det er nemlig ingen grunn til å legge skjul på at det tilsynelatende er betydelig forskjell i synet i departementet, slik det kommer til uttrykk i statsrådens brev av 2. desember 1999 til justiskomiteen, og det syn som f.eks. Den Norske Advokatforening fremlegger i sitt brev til justiskomiteen den 28. november 1999. Den Norske Advokatforenings rettssikkerhetsutvalg beskriver bl.a. en «kaotisk rettstilstand» i slike saker og hevder at man «står overfor et betydelig rettssikkerhetsproblem». Jeg forutsetter derfor at lovutvalget får en sammensetning som sikrer at intensjonen i forslaget blir ivaretatt, slik at vi får ryddet opp i den kaotiske rettstilstanden. Grunneierrettighetene har vunnet en betydelig seier i og med denne innstillingen. Det er det noen hundre tusen nordmenn som er glade og takknemlige for.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 2000-02-01:
Det skal vere kort frå mi side. Eg ville berre gjerne understreke at Arbeidarpartiet har ei mindretalsinnstilling her som viser til at vi ikkje vil trekkje nokon konklusjon, akkurat slik som statsråden peikte på at han heller ikkje ville gjere, før saka kjem tilbake til Stortinget. Elles viser vi til våre merknader i Innst. O. nr. 65 for 1996-97, og det er jo ikkje tvil om at vi på mange måtar støttar statsråden når det gjeld dei konsekvensane som han trekte opp i sitt innlegg, og kva det kan føre med seg dersom vi får den endringa som fleirtalet her har innstilt på.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2000-02-01:
I april 1995 avgav den daværende justiskomite en innstilling om ny lov om politiet. Fremskrittspartiet la da fram følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen om å utrede og fremme nødvendige forslag om etablering av et uavhengig og separat politidirektorat med en felles ledelse for samtlige av landets politidistrikt.» Forslaget fikk bare Fremskrittspartiets stemmer i stortingssalen. I dag, fem år senere, blir det vedtatt å opprette et politidirektorat. Regjeringen har foretatt den utredningen Stortinget ikke ønsket i 1995, og får full støtte for sitt forslag fra samtlige partier, med et mulig unntak av Sosialistisk Venstreparti. Reformen er overmoden, sa sågar Høyres representant Kristin Krohn Devold til en avis. Men slik er det jo ofte med Høyre, en reform må bli overmoden før den får Høyres støtte. Det burde være et godt råd til Høyre at partiet i fremtiden forsøker å være i forkant av utviklingen, slik Fremskrittspartiet er, og ikke komme halsende etter i siste liten. Det er viktig at en så stor reform som denne, som vil bidra til å øke effektiviteten når det gjelder bekjempelsen av kriminalitet, blir vedtatt av et mest mulig samlet storting. Det kan selvfølgelig være detaljer i Regjeringens opplegg som kunne ha vært annerledes, men jeg ser ingen grunn til å fremme alternative forslag nå. Vi får først se hvordan Regjeringens opplegg vil fungere – det er tross alt grundig utredet og har vært gjennom omfattende runder i hele Politi-Norge. Selv kunne jeg kanskje tenke meg en annen tittel på toppstillingen. «Rikspolitisjef», som organisasjonene foreslår, er kanskje noe mer treffende enn «politidirektør», så lenge toppsjefen vil få operativ myndighet. Men det er selvsagt ikke et avgjørende spørsmål, og jeg ser ingen grunn til å fremme noe forslag om det. Dessuten burde Regjeringen i sitt forslag fulgt opp anbefalingen fra Politidistriktsutvalget om å nedlegge Utrykningspolitiet i sin nåværende form, og overføre UPs oppgaver til de enkelte politidistrikt. Det ville gitt en mer rasjonell ressursanvendelse. Det er å håpe at det vil bli neste skritt. For øvrig har saksordføreren redegjort grundig for hele saken, det samme har komiteens nestleder. Det er ikke nødvendig med ytterligere tilføyelser. Igjen ønsker jeg derfor Høyre, Arbeiderpartiet og regjeringspartiene velkommen etter. Justisministeren har vist en prisverdig handlekraft i denne saken, som han har kjørt fram raskt og effektivt, og han fortjener ros for det.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2000-02-01:
I forbindelse med representanten Reikvams innlegg har jeg lyst til bare å stille noen spørsmål knyttet opp mot det som går på beskrivelsen «dårlig», de to hovedpunktene og det forslaget som han har lagt fram for å rette på det som måtte være en svakhet ved det forslaget som Regjeringen har lagt fram, og som en enstemmig komite slutter seg til. Representanten Reikvam påstår at forslaget om et politidirektorat svekker den demokratiske kontrollen. Komiteen har vært oppmerksom på det, og har derfor i innstillingen beskrevet hvorfor det ikke skal bli et slikt resultat som det Reikvam påpeker. Hva mener Rolf Reikvam om Odelstingets klare utsagn som retningsgivende og som en type vaktbikkje i oppfølgingen av dette? For det er klart at når vi gjør et slikt vedtak, er det fordi vi ønsker at tingene skal fungere slik som vi har sagt. Her vil vi følge med og er ute etter å oppnå resultater. Dessuten sies det at et direktorat virker sentraliserende. Nei, det er understreket ganske kraftig at her skal den operative virksomhet skje rundt omkring i landet. Det jeg lurer på når det gjelder det forslaget som SV har fremmet, er om det ikke egentlig er et forsøk på en uthaling, en forsinkelse av en lenge etterlengtet prosess. Politinemnd som også inkluderer folkevalgte, må jo på høring – minst.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-01:
Også SV erkjenner behovet for at det blir gjort organisatoriske endringer innenfor politietaten. Arbeidsoppgavene ved politiavdelingen i departementet er blitt store. Avdelingen er overbelastet, og er vel i ferd med å lide drukningsdøden. Så kan man selvsagt diskutere årsaken til at det har skjedd. Det er vel bl.a. et sterkt behov for å kontrollere og vite hva som skjer ute i etaten. Det forslaget som er lagt fram i dag, er dårlig, spesielt av to grunner: Den ene er av mer prinsipiell karakter, mens den andre er mer pragmatisk. For det første: Det prinsipielle er at dette svekker den demokratiske kontrollen av politietaten og politiets virksomhet. Det kan ikke være noen tvil om at direktoratformen, som vel var 1950- og 1960-åras form, ikke burde vært den formen som vi velger i dag. Selv om en i utgangspunktet har ambisjoner og mål om å ha en sterk politisk styring av direktoratet, tilsier erfaringene at etter hvert som tiden går, kan et slikt direktorat lett bli en stat i staten. Erfaringene tilsier at det alltid er en fare for en slik utvikling, og det bekymrer oss ganske kraftig. Vi tror at en bedre form ville ha vært å flytte oppgaver ut i distriktene, at styringsfunksjoner var blitt delegert til lokale eller regionale politinemnder, mer lik den svenske modellen, med lokal, regional, politisk kontroll og styring både med ressursbruk og med andre deler av den lokale virksomheten. Sentralt kunne en ha opprettet et inspektorat, mer lik den engelske modellen, et inspektorat uten direkte styringsmyndighet, men med oppgave å påse at både sentrale og lokale retningslinjer blir etterlevd ute i politiet. Et direktorat virker sentraliserende. Det er vårt andre anklagepunkt mot denne måten å organisere det på. Vi tror, som sagt, at det ville vært bedre å flytte beslutningsmyndigheten og fått en sterkere politisk kontroll gjennom en regionalisering, en sterkere lokal organisering av dette. Derfor er det riktig at vi er de eneste i opposisjon i forhold til dette forslaget. Vi har et forslag – og jeg tar det herved opp – der vi ber om at saken sendes tilbake til departementet, og vi legger inn noen føringer i dette forslaget vårt.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-01:
Det er ganske klart at vårt forslag vil bety en forsinkelse av prosessen. Vi klarer ikke å gjennomføre dette slik som flertallet har lagt opp til, med etablering av et eget politidirektorat fra og med 1. januar 2001, så det betyr en forsinkelse. Vi må ha en ny prosess – det er klart. Så til det som går på den demokratiske kontrollen. Når det gjelder direktoratformen, kan vi i utgangspunktet si ganske klart og tydelig at her skal vi ha en sterk demokratisk kontroll. Justisministeren skal styre virksomheten, den skal være underlagt styringsfunksjonen hans. Men når vi velger den måten å organisere det på, som et eget direktorat, har vi erfaring – ganske mye erfaring – for at den demokratiske styringsfunksjonen blir svekket. Så når vi hevder at denne faren er til stede, baserer vi det på erfaring med den formen innenfor andre deler av den offentlige forvaltning. Vi har jo de siste årene beveget oss bort fra direktoratformen på mange områder og lagt oppgavene til departementene, også prøvd å flytte dem ut og lenger ned i systemet. Så med vårt opplegg, med oppgaver delegert til egne politinemnder og et inspektorat sentralt som skal påse og kontrollere at retningslinjene blir etterlevd, ville vi ha hatt en vesentlig mindre sentral organisasjon. Vi ser for oss at den andelen som skal bli igjen i Justisdepartementet, vil være sånn som det som går fram av det forslaget som flertallet har gått inn for med et politidirektorat, og så flytter vi de andre oppgavene til egne politinemnder. Så at vårt forslag vil virke mindre sentraliserende, det er ganske sikkert.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-01:
Det var vel ingen sensasjon at Venstre støttet sin egen statsråd. Hove brukte en del tid på direktoratformen, og han var opptatt av settingen den var satt inn i. Jeg har lyst til å starte med et prinsipielt utgangspunkt, basert også på erfaringer. De erfaringene vi har med direktorat og utviklingen av direktorat når det blir etablert, er at det utvikler seg – i alle fall i mange sammenhenger – til å bli en stat i staten. Det er erfaringer som vi har. Hvis vi er enige i det utgangspunktet, blir mitt spørsmål: Hva er det som gjør at Venstre vil gå inn for denne direktoratformen, hvis målet er å sikre en sterkere politisk styring av politiet, som er det sivile samfunns maktorgan? Jeg synes at Harald Hove burde ha problematisert akkurat dette noe mer enn han gjorde. Og at det virker sentraliserende, går jeg ut fra at Hove er enig med meg i, slik som det er lagt opp til. Når vi ser på antall stillinger som er tenkt etablert i dette sentrale direktoratet, og på det som skal være igjen i departementet, så vil i alle fall antall stillinger øke, slik at det i seg selv er lagt opp til en form for sentralisering med større makt sentralt i et direktorat. Det håper jeg at Harald Hove er enig med meg i, og at en kunne ha valgt en annen modell. En kunne ha fulgt opp den svenske modellen med politinemnder, hvor en også kunne ha lagt inn en sterkere demokratisk kontroll.
Harald Victor Hove (Høyre), 2000-02-01:
Når det gjelder den innledende bemerkningen om at det vel ikke var så sensasjonelt at Venstre støttet et forslag fra en Venstre-statsråd, er jeg enig med representanten Reikvam i det. Nå har jeg for så vidt ment å registrere at det ikke er noe krav til at alt som sies fra denne talerstol, skal være sensasjonelt, så slik sett skulle det vel være greit nok. Men som det forhåpentligvis fremgikk av innlegget, lå det også i den støtten som ble gitt, noe mer enn en slik rituell støtte til et forslag fra en regjering som Venstre er en del av det parlamentariske grunnlaget for, og fra en Venstre-statsråd. Det var også et uttrykk for at det er Venstres og min vurdering at dette er et riktig forslag, men jeg tillater meg – det må være lov å være litt stolt av sitt parti fra denne talerstol – å si at jeg er ikke i tvil om at dette har fått en innramming som gjør at forslaget er godt i alle tilfeller fordi det legges fram av en Venstre-statsråd. Jeg skal ikke nødvendigvis ha sagt at det ikke kunne ha fått det med en annen statsråd også, men i alle tilfeller i kraft av at det legges fram av en Venstre-statsråd. Det er nettopp det å legge inn viktige føringer knyttet til å opprettholde et desentralisert politi, og det er viktige føringer for å legge vekt på at man skal beholde den demokratiske kontrollen. Det er klart at i denne understrekingen av at innrammingen er viktig skal man selvfølgelig erkjenne at det kan ligge fareelementer knyttet til at man får en utvikling som bringer oss vekk fra utgangspunktet. På den problemstillingen er det ikke noe annet og bedre svar å gi enn å si at det er viktig å følge direktoratets videre funksjon i den offentlige debatt, og viktig å følge med i hvordan dette fungerer.