Børge Brende (Høyre), 2014-06-05:
Representanten Ropstad reiser en veldig sentral problemstilling knyttet til innsatsen for å oppnå varig fattigdomsreduksjon. Takk for et viktig initiativ, som også er i tråd med de prioriteringene som regjeringen legger til grunn i utformingen av en fremtidsrettet utviklingspolitikk – med vekt på «fremtidsrettet». Siden 1990 er vi blitt 1,7 mrd. flere mennesker på jorda. I samme periode har andelen ekstremt fattige blitt halvert. Vi har altså greid å redusere fattigdommen, samtidig som verdens befolkning har økt. For første gang i verdenshistorien har vi nå en mulighet til å utrydde all ekstrem fattigdom innen 2030. Ifølge FN vil det i 2050 være nesten 10 milliarder mennesker på jorda. Den internasjonale arbeidsorganisasjonen ILO har beregnet at verden trenger 600 millioner nye arbeidsplasser bare innen 2020 for å holde sysselsettingen på dagens nivå. Bare i den arabiske verden må det innen 2020 skaffes 70 millioner nye arbeidsplasser. Det er veldig utfordrende når bortimot halvparten av befolkningen er under 20 år. Prognosene for den globale økonomien tyder på at den største veksten fremover vil komme i Asia, Afrika og Latin-Amerika. En tredel av landene i Afrika har vekst på over 5 pst., og sju av de ti raskest voksende økonomiene i verden er afrikanske. Samtidig uttrykker Verdensbanken en bekymring for at den veksten vi ser i mange utviklingsland, ikke skaper nok arbeidsplasser. Såkalt «jobless growth» er ikke noe man bare står overfor i utviklingsland, det er faktisk noe vi ser selv i Europa. Utviklingen mot et mer differensiert næringsliv og en mer differensiert industri går for sakte i utviklingsland. Eksporten i de fleste afrikanske land er konsentrert om noen få varer. Ifølge Verdensbanken er det slik at i tre fjerdedeler av landene utgjør tre varer over halvparten av eksporten. I de ressursrike landene er konsentrasjonen enda større. De har tiltrukket seg investeringer og fått økte eksportinntekter, men ringvirkningene i form av sysselsetting og bedriftsetableringer er begrenset. Forklaringen på dette er at tyngden ligger i kapitalintensive og ofte ressursbaserte virksomheter som gruvedrift og olje- og gass-utvinning. En annen årsak er generelt dårlige rammebetingelser for utenlandske investeringer. Det er derfor nødvendig med strukturelle endringer som legger til rette for en bredere industriutvikling. Verdensbanken sier at selv under optimistiske forutsetninger vil formell sektor bare sørge for en brøkdel av behovet for jobber i tiårene fremover. I tillegg påpeker de at kvaliteten på jobbene kan være et like stort problem som antallet. Det finnes få bekreftede tall for arbeidsløshet i Afrika, men vi vet at mindre enn 10 pst. av unge afrikanere mellom 15 og 24 år i dag har lønnet arbeid i formell sektor. Over halvparten av befolkningen i Afrika sør for Sahara er under 25 år, mot 43 pst. globalt. Når slike store ungdomskull en dag skal inn på arbeidsmarkedet, er det et stort potensial for økt vekst, men også en fare for stor sosial uro dersom det ikke finnes nok arbeidsplasser. Verdensbankens årlige utviklingsrapport var i 2013 viet sysselsetting. Rapporten påpeker at de arbeidsplassene som reduserer fattigdom, binder økonomien opp mot globale markeder og bygger tillit, har størst utviklingseffekt. Den viser også at lønnet arbeid skaper langt større utviklingseffekter enn andre typer pengeoverføringer. Dagens ungdomskull er det største i historien på verdensbasis. Her finnes det talent, drivkraft og ideer som samfunnet må ta i bruk. Med riktig innsats kan de store ungdomskullene gå fra å være et problem til å bli en ressurs. Akademiske og yrkesfaglige institusjoner kan, i samarbeid med privat sektor, bidra til næringsutvikling og økonomisk vekst. Et lands utviklingsnivå vil avgjøre hvilke tiltak som gir størst avkastning. Grunnutdanning og styrking av grunnleggende ferdigheter trengs først, og når den økonomiske aktiviteten og utviklingsnivået øker, vil det være større behov for høyere utdanning og mer avanserte ferdigheter. I meldingen til Stortinget om utdanning for utvikling vil regjeringen gå inn for at Norge løfter yrkesopplæring og høyere utdanning på den internasjonale utviklingsagendaen. Målsettingen er å bidra til at utviklingsland selv blir i stand til å møte behovet for kvalifisert arbeidskraft og sysselsetting. I mange utviklingsland er det et gap mellom arbeidsmarkedets behov og ungdommens kunnskap og ferdigheter. Et tett samarbeid med arbeidslivet om opplæring og utdanning er nødvendig for å sikre relevans og kvalitet i tilbudet og for å styrke næringslivets og arbeidslivets tilgang på rekrutter med ønskede kvalifikasjoner. For å minske gapet mellom ønskede og eksisterende kvalifikasjoner trengs et bredt spekter av tiltak rettet mot formell og uformell utdanning, fra grunnopplæring i skoler, yrkesopplæring og lærlingplasser på forskjellige arbeidsplasser til kursing i organisasjonsliv. Opplæring i prosjektarbeid og -ledelse samt entreprenørskapsutdanning og relevante typer høyere utdanning er tiltak som kan ha stor betydning. Sammen med NHO og norske bedrifter ser Utenriksdepartementet nå på hvordan vi kan etablere et godt partnerskap for nettopp å sikre at unge mennesker får relevant utdanning tilpasset behovene i det lokale arbeidsmarkedet. I regjeringserklæringen la vi vekt på at økt handel, næringsutvikling og investeringer er avgjørende for økonomisk vekst og varig fattigdomsreduksjon. Statsbudsjettet regjeringen legger frem for 2015, vil ha en profil som speiler dette. I utenrikspolitisk og utviklingspolitisk redegjørelse i mars varslet jeg et politisk taktskifte med økt vektlegging av næringsutvikling og tilrettelegging for internasjonal handel. Vi skal bruke bistanden smart, slik at den utløser mer kapital, gjerne fra kommersielle aktører. Samarbeid mellom private og offentlige aktører sikrer et bredere eierskap og bidrar til at statlig bistand kan dra i gang prosjekter som ellers ikke ville ha blitt realisert. Innenfor WTO arbeider regjeringen bl.a. for en friere verdenshandel, fordi dette best både ivaretar norske interesser og gir fattige land økt markedsadgang. Samtidig har vi igangsatt en bred gjennomgang av hele næringsutviklingspolitikken. I dag kanaliseres den største delen av midlene til næringsutvikling gjennom det multilaterale systemet, særlig gjennom Verdensbankgruppen, Asiabanken og Afrikabanken. Nylig hadde vi strategiske konsultasjoner med Verdensbankgruppen her i Oslo for nettopp å identifisere mulige samarbeidsområder, i tråd med det som interpellanten tok opp. Norfund, som interpellanten også nevnte, er et annet viktig virkemiddel i næringsutviklingsarbeidet. De jobber for lønnsomme investeringer som skal bekjempe fattigdom gjennom etablering av lønnsomme bedrifter og økonomisk vekst. I tillegg bidrar innsatsen til økte skatteinntekter og flere arbeidsplasser. Vi vil tilrettelegge for mer av denne type innsats innenfor utviklingspolitikken i årene fremover. Målet med utviklingspolitikken er å få et land til å gå fra å være fattig til å bli et mellominntektsland. Jeg synes ingen har illustrert dette bedre enn president Obama, når han forteller historien om sin far, som forlot Kenya på begynnelsen av 1960-tallet. Han vokste opp i en gjeterfamilie. På begynnelsen av 1960-tallet var verdiskapingen per hode – BNP per innbygger – det samme i Kenya som i Sør-Korea. I dag er verdiskapingen per hode i Sør-Korea 28 ganger høyere enn i Kenya. Vi må gå inn og analysere: Hva er det som har ført til en sånn utvikling i Sør-Korea – er det noe vi kan lære av? Det vi kan si er en fellesbetegnelse for land som har utviklet seg, er at de utvikler godt styresett til å bekjempe korrupsjon, men at de også satser på utdanning og kompetanse. Utdanning er nøkkelen til utvikling. Med utdanning skapes det også en etterspørsel etter arbeid, det skapes arbeidsplasser. Hvis man kombinerer dette med entreprenørskap, er det grunnlaget for at fattigdom kan avskaffes. Så dette med jobbskaping, næringsutvikling og investeringer er og vil være et viktig punkt i en fremtidsrettet utviklingspolitikk.