Geir Sigbjørn Toskedal (Kristelig Folkeparti), 2020-05-12:
La meg først takke saksordføreren, Marianne Marthinsen, for hennes arbeid med innstillingen og utenriksministeren for departementets skriftlige orientering om forhold knyttet til representantforslaget fra SV. Innstillingen viser at de tre forslagene fra SV bare får støtte fra mindretallet i komiteen, altså fra SV, som støtter seg til en EU-sak, og fra Arbeiderpartiet. Og så venter vi på at Senterpartiet blir ferdig med å vente på EU. Kristelig Folkeparti vil ikke stemme for forslagene som SV fremmer i sitt forslag, og det er gode grunner til å avvise forslagene. De spørsmål som representantforslaget omhandler, er til behandling i regjeringen som en del av Norges samlede politikk overfor partene i konflikten mellom Israel og palestinerne, herunder arbeidet for en tostatsløsning bygd på en fredsavtale mellom Israel og palestinerne. For oss er det ikke aktuelt å foregripe regjeringens forhandlinger. Norge har under skiftende regjeringer aldri funnet det hensiktsmessig å gå inn på slike endringer, men tvert imot ha en balansert tilnærming til konflikten i Midtøsten. Mange vil nok også sette dette og andre krav fra SV og Rødt om restriksjoner mot Israel i sammenheng med den internasjonale BDS-bevegelsen, som krever boikott, desinvesteringer og sanksjoner mot Israel. Det er en ensidig kampanje mot Israel. Den oppleves av mange som et forsøk på stigmatisering av både akademisk, kulturelt og økonomisk samkvem med staten Israel, dens institusjoner og dens borgere. Ja, det finnes helt klart forhold å kritisere i Israel, som i andre stater – for ikke å nevne i de palestinske områdene. Når det gjelder demokrati, rettsstatlige prinsipper og vern om menneskerettigheter, er Israel likevel ikke verst, men snarere best, i regionen. Skulle noen boikottes, står andre land mer lagelig til for hogg, ikke minst i Midtøsten, men det forutsetter selvsagt at man vil bruke samme målestokk på alle. Effekten av ensidige boikottkrav mot Israel er helst at konflikten blir mer polarisert, og blant taperne blir de som jobber for fred og forsoning. Jeg tror ikke ensidige boikottvedtak vil virke konstruktivt for Norge i området, og slett ikke i arbeidet for å fremme fred i konflikten. Dessverre er det mange hindringer i veien for en fredsløsning. De finnes hos flere parter. Blant de viktigste er at Hamas, Islamsk Jihad og andre militante palestinske grupper ikke vil godta at staten Israel skal få bestå. Etter at Hamas-militsen i 2005 tok makten på Gazastripen, ble de palestinske områdene i realiteten delt både politisk og geografisk. Palestinske selvstyremyndigheter har styrt på Vestbredden, mens Hamas har styrt på Gazastripen, og Hamas vil verken la seg avvæpne eller ha fred med Israel. Med denne rivaliseringen om makten på palestinsk side er det ikke lett for de mer moderate å inngå kompromisser, som må til i en fredsavtale. Og mange i Israel har spurt om de lenger har noen partner for fred, for hvem kan egentlig gjøre avtaler som forplikter på vegne av palestinerne? Jeg har selv opplevd flere studieturer til Israel og sammen med partiet alltid besøkt begge parter, både palestinske og israelske myndigheter, besøkt konfliktområdene og fått møte frykten, tankene og følelsene på begge sider. Kristelig Folkepartis syn på Midtøsten-konflikten er kjent, og det er fulgt opp av oss videre både i regjeringsposisjon og i opposisjon. Vi ønsker å fremme rettferdig fred og forsoning, og har i flere tiår støttet arbeidet for en fredsavtale, slik Israel klarte i forhold til to av sine arabiske nabostater, Egypt og Jordan. Ensidige tiltak løser ikke konflikten, det trengs en fredsavtale. Det krever smertefulle kompromisser. President Clinton tilrettela for det alt rundt århundreskiftet, og andre har prøvd senere. En løsning krever godt og sterkt lederskap på begge sider, med myndigheter som kan gjøre forpliktende avtaler som blir fulgt opp og respektert. Det er dette som gjør at alle, både israelere og palestinere, jøder så vel som kristne og muslimer, kan sikres respekt for sine rettigheter, og at deres barn kan få leve i fred og samarbeid. Det målet må ikke gå tapt i et kortsiktig spill om oppmerksomhet, politisk makt, rivalisering og ekstremisters uforsonlighet.