Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2020-02-04:
Det var statsrådens svar på interpellasjonen som trigget meg til å stille noen flere spørsmål. Spørsmålet er jo veldig klart: Hvordan kan det ha seg at vi ikke lykkes bedre – og hva gjør vi med det – når det gjelder de ungene vi skal forsvare, som staten skal bidra til å hjelpe, og hvor vi gjør et av de mest alvorlige inngrepene i et menneskes liv? Jeg er helt enig med interpellanten, som sier at vi ikke er i tvil om at statsråden vil vel og ønsker at disse ungene skal få det bra, at de skal få den hjelpen de trenger, men statistikken er jo knusende. Vi spiller falitt i oppfølgingen av disse barna. Selvmordsstatistikken, som vi har tatt opp tidligere, viser at det var 150 barn i løpet av en 11-årsperiode – det er riktignok gamle tall, men desto verre er det at vi ikke har noen nye tall. Det er 700 barn som i løpet av 11 år dør, halvparten enten i selvmord eller i ulykker. Det gjelder gjennomføring på skole, uførhet, utestengelse fra arbeidslivet. Statsråden svarer i og for seg bra med tiltak om kompetanse, melding og tilstandsrapport og så videre, men der problemet stikker, handler om hvordan barnevernet fungerer i samfunnet rundt seg. Statistikken er et bevis på at det sannsynligvis skjer for sent, men det skjer definitivt på feil måte. Når statsråden avgrenser diskusjonen til disse kompetansetiltakene og tilstandsrapportene, er det som å snakke om trafikksikkerhet ved å diskutere hva som skjer fra ulykkesstedet inn til akuttavdelingen, til rehabilitering og ut i samfunnet igjen. Vi må diskutere i et mye større samfunnsperspektiv: Hvordan kan vi som offentlige myndigheter hjelpe familier helt fra barnet er født, til å trygge oppvekstvilkårene – uten å få flere tusen omsorgsovertakelser, mange akuttvedtak og en elendig statistikk på oppfølgingen? Det er bra med en proposisjon, fordi vi får konkrete vedtak og handling – det skal vi være for i Stortinget. Men det som er vanskelig å skjønne, er hvorfor ikke statsråden ønsker å se hele dette i sammenheng, med et bredt meldingsarbeid hvor man får involvert alle departement. Det er det som er det positive, alle må bidra og være med – alle forvaltningsnivå, kommune, fylke, alle sektorer, skole, fritidstilbud, alt som har med nærmiljø å gjøre, alle ytre etater, alle organisasjoner og Stortinget – i en bred debatt om hvordan vi, med alle de pengene og alle de tiltakene og alle de fagfolkene og alle de systemene vi har, skal sørge for at hvert enkelt barn blir trygt. Da kan vi diskutere utdanning, da kan vi diskutere hvordan man bygger samarbeid mellom etater, da kan vi diskutere hvordan vi iverksetter tiltak på et tidlig nok tidspunkt, hvordan barnehage, skole, barnevern og andre hjelper. I dag hjelper vi ikke. Som interpellanten sier, er det ikke enda flere enkelttiltak som mangler. Det som mangler, er en reform – en full gjennomtenkning av hvordan dette systemet spiller på lag med familien, med nærmiljøet, med skolen, med barnehagen, med alle dem som skal bidra til å følge barnet fra 0–18 år. I dag lykkes vi ikke. Vi har en stor debatt om hvordan vedtakene gjøres, og Den europeiske menneskerettsdomstol har tvunget Høyesterett til nå å gå gjennom praksisen på selve omsorgsovertagelsen og inngripen fra barnevernet. Men det skygger egentlig akkurat nå litt for at selv om vi gjør de vedtakene på riktig måte, og selv om vi oppfyller kravene fra EMD, så oppfyller vi ikke vårt eget krav til at vi skal hjelpe hvert enkelt barn. Det er fortsatt uforståelig at statsråden ikke ønsker Stortingets medvirkning, deltagelse og støtte i det arbeidet.