Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2008-11-14:
Vi lever i en tid hvor forsknings- og legemiddelbransjen har gjort det mulig for folk å få hjelp til mange typer plager. Når det gjelder fysisk og psykisk sykdom er det ofte en pille for alt, som det heter. Det er slik i dag, som det alltid har vært, at mennesker kommer i livssituasjoner hvor de blir utsatt for ting som gjør at de får en dyp depresjon eller at de får en sorg. Da hjelper det godt å få medisiner som kan lette den situasjonen. Piller demper smerten, men de tar ikke bort årsaken. Det gjelder også fysisk sykdom. Man kan få hjelp til å dempe smerte, men selve årsaken forsvinner ikke. Men det er også slik at med tid forsvinner det. Hvis man har fått medisiner som er avhengighetsskapende, sitter man av og til igjen med avhengigheten av tablettene eller av medisinen for å kunne fungere. Det er ikke lenger den opprinnelige situasjonen som gjør at man må ha medisiner, men det at kroppen er vant til å få det. All type medisin har en eller annen form for bivirkning, også fysisk. Det gjelder bivirkninger på nyre, hjerte og annet, som det ofte blir lagt liten vekt på. Når pasientene forsøker å kutte ut medisinene, opplever de av og til abstinensreaksjoner, og de blir klar over at de har en avhengighet som de prøver å skjule og føler skam over. Pasientene har veldig stor tro på legen sin. De støtter seg til legene, og det er legene som forskriver medisiner og behandling. Det kan nok være lett for mange leger å fortsette å forskrive medisiner og tabletter som pasientene føler hjelper dem til å fungere, i stedet for å tilby noe annet. Mange av dem som bruker medisiner mot psykiske plager – som opprinnelig var f.eks. en depresjon – fortsetter med tabletter, i stedet for at de kanskje kunne få hjelp hos psykolog eller på annen måte. Det er et for dårlig alternativt tilbud, og noen ganger tar det lenger tid. Disse pasientene må også motiveres, og de må få hjelp underveis. Det er ikke gjort med et enkelt grep å hjelpe dem ut av avhengigheten. Som det ble sagt tidligere her av interpellanten, er ikke dette pasienter som oppfatter seg selv som rusmisbrukere. De har ikke søkt denne medisineringen for å oppnå en rus, men for å få hjelp, enten i en vanskelig situasjon eller når de har hatt store smerter. Ensomhet og isolasjon er jo et resultat. Jeg kjenner personlig flere som er i den situasjonen, og som ikke opplever seg selv verken som rusmisbrukere eller som syke for den saks skyld, men de vet at de er avhengig av medisinene sine, og de er livredde for ikke å få dem. Men det å få hjelp til å komme ut av dette vil hjelpe dem ut i samfunnet igjen, ut i jobb igjen og også til å få et bedre liv og en bedre familiesituasjon. Det rammer jo ofte hele familier at noen rett og slett blir syke av medisiner. Det ble nevnt et prosjekt på Hamar og dette med prosjektstøtte. Det er mange typer tiltak innenfor helsesektoren som settes i gang med prosjektstøtte, og veldig mange blir lagt ned. Vi har snakket om intermediæravdelinger tidligere, men det er også mange andre prosjekter som settes i gang med prosjektstøtte, som når prosjekttiden er over, ikke klarer å drive videre. Dette er nok et eksempel på at kommunens ansvar for å finansiere tiltak ikke fører fram. Når det settes i gang gode prosjekter, bør de kunne fortsette. Det bør jo da vurderes som et nasjonalt ansvar, altså noe som skal finansieres statlig. Med statlig finansiering av helsesektoren ville man fått et mer helhetlig tilbud, og man kunne jobbe fram gode tiltak til beste for pasientene. Det å ha tilrettelagte tilbud er også viktig. Statsråden nevnte også at alle ikke er like – man må ha forskjellige typer tilbud. Det er noe som forhindres i dag i stor utstrekning. Jeg kan nevne ett eksempel: anoreksipasienter, som ikke kan ha valgfrihet når det gjelder hva slags tilbud de skal kunne få, selv om det er tilgjengelige tilbud som er tilpasset spesielle brukergrupper. Når det gjelder denne gruppen, bør de ha et spesielt tilbud, eller kanskje flere spesielle tilbud, som hjelper dem. Jeg mener det også må legges større ansvar på legene og på helsevesenet som forskriver medisin. De må finne alternative løsninger, de må følge pasientene bedre over tid og ikke la det gå automatikk i å skrive ut vanedannende medisin over flere år – for det er det ingen som bør ha behov for, eller iallfall veldig få.