Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-06-18:
Behandlingen av revidert nasjonalbudsjett for 1999 står i skarp relieff til fjorårets budsjettrevisjon, som politisk var en svært krevende oppgave. I fjor var det etter Regjeringens oppfatning nødvendig å markere at vi måtte påbegynne den innstramming som så ble fulgt opp gjennom budsjettopplegget for inneværende år. I dag har det vært en på mange måter udramatisk debatt. Regjeringen får, som det går fram av innstillingen, med små justeringer gjennom hovedprioriteringene i sitt opplegg. Ved framleggelsen av nasjonalbudsjettet i fjor høst betonte Regjeringen usikkerheten i den økonomiske utviklingen. Betydelig uro i den internasjonale økonomi og i finansmarkedet, lave oljepriser kombinert med et tiltakende press her hjemme, var bakgrunnen for det. Nå, nær halvveis ut i året, kan vi registrere følgende: Oljeprisen har tatt seg betydelig opp. Norges Bank har fire ganger satt ned signalrentene, med til sammen 2 prosentpoeng. Den norske kronen er tilbake – og vel så det – der den var før valutauroen i fjor. Vi har på det nærmeste bak oss et lønnsoppgjør med et lavt konfliktnivå og en synkende lønnsvekst. Regjeringens initiativ til et bredt inntektspolitisk samarbeid, der alle viktige parter trekkes med, har bidratt til dette. Den registrerte arbeidsledigheten så langt i år viser lavere tall enn i fjor. Denne uken var det 1 800 færre ledige enn for 12 måneder siden. Jeg synes det er ganske utrolig at deler av opposisjonen ikke klarer å glede seg mer over disse utviklingstrekk, men bare fokuserer på uro og negative trekk. Opposisjonen skal riktignok være kritisk, men det – jeg holdt på å si – må nesten være litt trist å leve hvis en ikke klarer å registrere det som går bra, men straks må fokusere ensidig på de faresignal som måtte være der. Arbeiderpartiet har beskyldt oss for ikke å se framover når det gjelder arbeidsmarkedet og ledighet, men bare på situasjonen her og nå. Slik låt det også i fjor høst. Da skapte partiet inntrykk av at ledigheten ville stige relativt fort og sterkt. Jeg registrerer nå at flere miljøer, bl.a. Arbeidsdirektoratet, som Arbeiderpartiet sverget slik til i fjor, har endret sine prognoser til å bli mindre dystre. Regjeringen tar likevel faren for ledighet på alvor, fortsatt full sysselsetting er vårt mål nr. 1 i den økonomiske politikken. Jeg tror vi skal ha en viss ydmykhet i forhold til økonomiske prognoser. Vi snakker ikke om eksakt vitenskap, og en må til enhver tid bygge på et sett av forutsetninger, der forutsetningene kan endre seg. Regjeringen er også ydmyk i forhold til alene å skulle ta æren for den positive utviklingen i norsk økonomi. Det ville være like galt som å gi Regjeringen skylden i fjor da vi hadde betydelige problemer. Det er flere faktorer som medvirker til at det nå går bra, og som medvirket til at det i fjor gikk dårligere. Det skal medgis at det er enklere å håndtere den økonomiske politikk når utviklingen går i riktig retning. Men det har vært en lang og til dels smertefull vei å gjenvinne tilliten til norsk økonomi og legge grunnlaget for lavere rente og for fornyet vekst. Den økonomiske politikken er et virkemiddel, ikke et mål i seg selv. Den er et virkemiddel for å skape det samfunn som vi i Voksenåserklæringen beskrev slik: «Et solidarisk og humant samfunn bygger på mennesker som viser medmenneskelighet, har omsorg for de svakeste og tar ansvar for andre, for miljøet og for kommende generasjoner.» Dette er vår visjon. Skal vi lykkes i å utvikle et slikt samfunn, må vi – som jeg også sa i min redegjørelse ved Stortingets partilederdebatt i februar – satse på et nyskapende Norge, et solidarisk Norge og et tryggere Norge. Et nyskapende Norge utvikles gjennom utdanning som gir kompetanse, og forskning som gir ny teknologi. Regjeringens nylig framlagte forskningsmelding er en oppfølging av dette. Et solidarisk Norge må gjelde både innad i Norge og over landegrensene. Vi har tatt konsekvensene av det, bl.a. ved betydelige bidrag i forbindelse med konflikten på Balkan. Nasjonalt vil Regjeringen følge opp bl.a. gjennom stortingsmeldingen om utjamning av levekår. Et tryggere Norge har med trygghet for helse, liv og eiendom å gjøre. Dette har vi fulgt opp gjennom eldrereform, flere helsereformer og økt satsing på kriminalpolitikk. Og resultatene begynner å vise seg. Sentrumsregjeringen har nå styrt halvveis ut i stortingsperioden. Vi vil om kort tid legge fram en oversikt over hvor mye av Voksenåserklæringen vi har gjennomført eller tatt opp. Jeg tror den vil vise at vi ligger godt an. Det å være mindretallsregjering setter også sine grenser for hva vi kan få gjennom. Men målt mot tidligere mindretallsregjeringer fra Arbeiderpartiet, mener jeg faktisk at vi står oss godt og slettes ikke bare sitter for å sitte. Det er ikke noe grunnlag for noe annet enn mindretallsregjeringer nå, og da tror jeg faktisk sentrum er den mest styringsdyktige.