Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2006-10-24:
Jeg vil takke både utenriksministeren og forsvarsministeren for gode redegjørelser i dag, som viser at Regjeringa har fattet en klok beslutning ved ikke å utvide vår militære deltakelse i Afghanistan nå. I stedet for å hisse seg opp over at Regjeringa ikke vil sende spesialstyrker til Afghanistan, burde opposisjonen spurt seg om det internasjonale samfunnets bidrag de siste fem åra har vært til det gode for afghanerne og for det skjøre afghanske demokratiet. Ifølge tenketanken Senlis Council, som også har kontor i Afghanistan, og mange andre kilder har det internasjonale samfunnet brukt ti–elleve ganger mer på militære operasjoner enn på utvikling i Afghanistan. Den amerikanskledete jakten på terrorister har overskygget den humanitære innsatsen. Den rød-grønne regjeringa gjør det den forrige regjeringa burde ha gjort. Vi retter opp misforholdet mellom satsinga på militære operasjoner og bidrag til å bygge opp nasjonen Afghanistan, bidrag til at den jevne afghaner får tro på at det internasjonale samfunnet faktisk vil hjelpe ham eller henne til et bedre liv. Det er denne tilliten som må fremmes. Jeg er faktisk stolt over å ha en utenriksminister som sier det den forrige ikke gjorde, nemlig at det finnes ikke noen ensidig militær løsning for Afghanistan, bare en politisk og sivil løsning. Bondevik-regjeringa var så opptatt av å bidra til USAs krig mot terror at de aldri tok inn over seg virkelig på alvor vanskelighetene i Afghanistan. Det Regjeringa gjør nå, er å fremme en helhetlig strategi. I sentrum av den står satsinga på gjenoppbygging av landet, utvikling og etablering av demokratiske rettsstatlige institusjoner. ISAF-styrkene skal gjøre det mandatet sier: bidra til stabilitet og understøtte den valgte regjeringa. Vi må lytte til den debatten som foregår i mange NATO-land. Det er den overordnete strategien i Afghanistan som nå må drøftes. Den tidligere britiske forsvarssjefen sier til The Observer: «Jeg tror ikke at vi har noen klar strategi, verken i Afghanistan eller Irak.» Det samme sier forskerne Arne Strand og Astrid Surkhe fra CMI. Og de føyer til: Det er strategien som må drøftes, og ikke tallet på soldater eller Norges plikter overfor våre militære allierte. Dette er viktig for NATOs del, men ikke minst for Afghanistans del. Hvis ikke NATO lykkes, kan det ha dramatiske konsekvenser for landet. Det er det det internasjonale samfunnet, NATO og FN inkludert, må bidra til. La oss se hva som skjedde i Afghanistan under den USA-ledete Operation Enduring Freedom. Konsekvensene er blitt tydelige i Sør-Afghanistan, der OEF har hatt ansvaret til for få måneder siden. Krigføring og jakten på Taliban-soldater har ført til at befolkninga har fått det verre, ikke bedre. For hver bombe som har falt, for hver innbygger som ble såret eller drept, økte oppslutninga om Taliban. I stedet for å føre krig mot sult og fattigdom har krigen mot terrorister vært det overordna. «Da dere først kom hit, var vi glade for å se dere. Nå har vi levd med dere i landet i 5 år, og vi har sett at dere har fortalt oss løgner og kommet med en masse falske løfter.» Dette sier en tidligere Mujahedin-kommandant i en rapport utgitt av Senlis Council. En annen kommandant sier dette: «Utlendingene kom hit og sa de ville hjelpe fattigfolket og forbedre den økonomiske situasjonen. Men de har bare brukt penger på militæroperasjoner. De fattige er fattigere enn under Taliban.» Det er opplagt at dette er en del av forklaringa på at Taliban og andre opprørsstyrker er blitt styrket, forklaringa på stadige angrep, uro og usikkerhet. Den britiske forsvarsministeren advarte nylig om faren for at flere Taliban-drepte kan motivere andre og dermed gjøre konflikten enda verre. Hamid Karzai har flere ganger bedt om at NATO-styrkene tar større hensyn til sivilbefolkninga, senest etter at 20 mennesker ble drept i NATO-angrep i forrige uke. Ifølge Flyktninghjelpen har uro og angrep ført til at 80 000–90 000 nå er drevet på intern flukt. Til sammen er det 200 000 internt fordrevne i Sør-Afghanistan. Det er denne situasjonen som undergraver den afghanske regjeringas stilling. Flere av dem som kjenner Afghanistan, advarer sterkt mot at de militære og de humanitære bidragene blandes sammen. De som driver med bistand, er tydelige på at militære oppdrag og bistand ikke må sammenblandes, men at det er NATOs oppgave å sikre det humanitære rommet. NATO må følge krigens folkerett, noe den USA-ledete OEF ikke har gjort. Bagram-fengselet er blitt et skrekkens sted, med sine mange historier om tortur og grove overgrep. Det er derfor et godt utgangspunkt for Norges del at forsvarsministeren har inngått en bilateral avtale for fangebehandling med Afghanistan. Den samlete strategien for det internasjonale samfunnet må nå følge tre spor: bygge opp sikkerhet, politiske prosesser og bistand for å bygge opp tilliten til sentralregjeringa og nasjonen Afghanistan, sikre at den afghanske kvinne og mann ser resultat nå. Karzai sin regjering må styrkes og gjøres synlig, slik at den afghanske befolkningen ser at det er den som bygger opp nasjonen og får til forbedringer for folk. Sikkerhet betyr bl.a. å styrke rettsapparatet og politiet, basisen i en rettsstat som folk kan ha tillit til. Det var også den klare beskjeden da spesialrådgiver Kai Eide besøkte Kabul nylig. I en rapport fra Amnesty International heter det: «Politiet, fengselsystemet og rettsvesenet i Afghanistan er på ingen måte i stand til å beskytte sivilbefolkningen». Det er det som anerkjennes nå. Utenriksministeren hadde en god og grundig redegjørelse som viser at innsatsen fra det internasjonale samfunnet må styrkes og samordnes. En viktig side som han var inne på, var at mer av innsatsen må gå gjennom afghanske myndigheter og afghanske NGO-er for at sivilbefolkningen skal få tillit – sjølsagt med den nødvendige kontrollen, fordi korrupsjon er utbredt. Et godt eksempel er det nasjonale solidaritetsprogrammet med satsing på landsbyutvikling og ikke minst samarbeid med kvinnekomiteer. Dette er 1325-oppgaver, Kvinner, fred og sikkerhet, satt i system. Kvinnenes situasjon er alarmerende og blir det enda mer dersom Taliban skulle komme tilbake til makta. 70 pst. av jentene i Afghanistan får ikke lære å lese og skrive. I Norge dør én til to av 100 000 kvinner i barsel. I Afghanistan er tallet 1 600. Hvis man tar med at hver kvinne i gjennomsnitt får seks–sju barn, betyr det at hver tiende kvinne kan vente å dø i barsel. En politisk prosess innebærer at afghanske myndigheter må ha dialog med alle sentrale opposisjonsgrupper som det er mulig å ha dialog med. Gradvis har vi erkjent at i de fleste konflikter er dialog bedre enn total isolasjon, dersom det er mulig. Fremskrittspartiet er høgt på banen med sin kritikk. Siv Jensen var dypt sjokkert da Regjeringa ikke ville sende spesialstyrker nå. I replikkordskiftet med Siv Jensen slo jeg fast at Fremskrittspartiet for 2006 foreslo å kutte bistanden til Asia med 460 mill. kr. Med bare 50 mill. kr tilbake ville det ikke være mye til nasjonbygging i Afghanistan. Jeg har siden replikkordvekslingen med Siv Jensen fått sjekket kommentarene fra Siv Jensen om støtten til Afghanistan. Det står altså ikke ett eneste ord i Fremskrittspartiets alternative budsjett for 2006 om Afghanistan og viktigheten av å styrke det humanitære arbeidet der. Hvis dette er en politikk som Fremskrittspartiet og Siv Jensen har kommet med i løpet av de siste dagers debatt, synes jeg det er positivt, men det er altså faktisk en sannhet at det ikke står noe om Afghanistan i Fremskrittspartiets alternative budsjett. Fremskrittspartiet og heiagjengen i de øvrige borgerlige partiene utmerker seg med krass ordbruk om Regjeringas vedtak. Det er verdt å merke seg. Det er en ordbruk som i så fall rammer et flertall i befolkningen, skal vi tro meningsmålingene, og et flertall av våre allierte som pr. i dag har inntatt den samme holdningen som Norge. Jeg vil nok en gang takke utenriksministeren og forsvarsministeren for gode og reflekterte redegjørelser. Regjeringa tar situasjonen i Afghanistan på alvor og har innsett behovet for en helhetlig strategi med gjenoppbygging og utvikling i sentrum, og med et nødvendig militært nærvær som støtter opp om akkurat dette.