Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2000-12-14:
Sosial- og helsedepartementets budsjett nærmer seg nå raskt 200 milliarder kr. Vi får mye velferd for mange i Norge for disse pengene. Sosialkomiteens arbeid med budsjettet er viktig og omfattende. Vi peker på hva vi synes fungerer bra, og ikke minst hvor det er behov for klare bedringer. Når Fremskrittspartiet peker på at sosialkomiteen har for liten innflytelse, har de seg selv å takke ved å ha en så urealistisk politikk at budsjettforlik med andre blir umulig. For meg er det helt selvfølgelig at budsjettet på vårt område må ses i sammenheng med resten av økonomien. Etter mitt syn har vi ansvar for å peke på hvordan skattebetalernes penger kan brukes på en god måte. Med så stor offentlig pengebruk som vi har på denne sektoren, blir det meningsløst ikke å stille krav til god pengebruk og høy kvalitet på tilbudene. Vi må, slik helseministeren sier, organisere sykehusene bedre for å gi pasientene et bedre tilbud for pengene. Og vi må, som sosialministeren sier, ta på ramme alvor at det er mistanke om organisert kriminalitet ved bruk av uføretrygd. Det enkleste av alle politiske grep er å gripe dypt i oljefondet og ha som filosofi at det som skjer, det skjer! Jeg er stolt over at vi har en regjering som setter landets interesser foran kortsiktig politisk gevinst. Forliket med sentrumspartiene sikrer fortsatt stabilitet og fortsatt gode fellesskapsløsninger i landet. Budsjettet for 2001 følger opp satsingen på de fire omfattende handlingsplanene, som gjelder eldre, psykiatri, kreft og utstyr til sykehusene. Med så omfattende satsing over tid skulle en ikke tro at det var rom for ytterligere forbedring av fellesløsningene innenfor sektoren, men dette budsjettet viser noe annet. Innsatsen for eldre styrkes med ytterligere nesten 4 milliarder kr. Vi vil forsere kommunenes oppstart av noen tiltak og tilfører psykiatrien ytterligere 70 mill. kr. Budsjettet har tatt i bruk virkemidler for å utjevne forskjeller. Det som gir de største forskjellene i Norge i dag, er deltakelse eller ikke i arbeidslivet. Retten til arbeid er grunnlovfestet, og vi må ta den på alvor. I land med store lønnsforskjeller og der det ikke brukes politiske virkemidler for å sikre høy sysselsetting, er det mange fattige. I USA er ca. 20 pst. av de voksne og 30 pst. av barna fattige. Slik er det ikke i vårt land. Men vi må ta det svært alvorlig at noen blir hengende etter i velstandsutviklingen. Det som antakelig vil hjelpe de om lag 70 000 fattige barna i Norge mest, vil være å sette foreldrene deres i stand til å delta i arbeidslivet. Arbeid gir inntekt. Men kravene arbeidslivet har til effektivitet, kan være krevende. Vi må ta innover oss at det foregår en utstøting fra arbeidslivet. Partene i arbeidslivet vet mye om dette, og de må selv ta et medansvar. Det er en forutsetning at arbeidslivet selv ser verdien av å ta vare på de ansatte. Det dreier seg også om holdninger til å gi folk nye sjanser. Men samfunnet bør og kan bidra mer. For å gi folk innpass i arbeidslivet er det viktig å få til en bedre og mer hensiktsmessig attføring. Mulighetene for å kombinere arbeid og trygd må bedres. Vi må forsterke innsatsen mot de gruppene som har vanskelig for å komme tilbake i arbeid. Her kan trygdeetaten være mer aktiv ved å oppsøke flere. I statsbudsjettet satser vi på forsterkning av innsatsen ved å oppsøke folk for å få dem til å delta i arbeidslivet, på jobbtreningskurs – og andre tiltak. Vi kan sikre enslige forsørgere utdanning og arbeidstrening. Vi gjør det fra neste år lettere å få dekket transport til arbeid ved sykdom og uførhet. Hvis en kan klare arbeidet, men ikke reiseveien, gir en slik offentlig ordning den beste løsningen både for arbeidstaker, arbeidsgiver og når det gjelder trygdeutgiftene. Det er også svært viktig å satse på opptrening av pasienter for å gi mennesker en bedre livskvalitet, muligheten til å gjenoppta dagliglivets gjøremål og kanskje komme raskere tilbake til arbeid. Opptrening er ofte avgjørende for å beholde hel eller delvis yrkesaktivitet. Det er viktig å understreke at ikke alle er friske nok til å arbeide, og at sikkerhetsnettet er utviklet for å sikre mennesker som av ulike grunner ikke greier det. En kritisk gjennomgang av ordningene er den beste investering for å sikre folketrygden for de som trenger den. Rusmisbrukere er en gruppe som trenger spesielle tiltak. Jeg er glad for at sosialministeren rekker ut en hånd til de tunge rusmisbrukerne som står i kø, slik at de kan få legemiddelassistert behandling. Dette kan gi sterkt overdoseutsatte mennesker håp om en ny framtid og ny livskvalitet. Forebygging og arbeid for å få flere rusfrie står selvsagt ikke i motsetning til å hjelpe de svakeste. Det går faktisk an også på dette området å ha flere tanker i hodet samtidig. Vi trenger flere til å arbeide i pleie- og omsorgssektoren. Barnehager, skolefritidsordninger, etter- og videreutdanning og en aktiv arbeidsmarkedspolitikk er alle viktige elementer for å bringe flere hender i arbeid. Hele komiteen er opptatt av å få en forsterket handlingsplan for personell. Jeg regner med at det blir tatt noen tydelige grep i retning av «rett person på rett plass» når sykehusene skal fristilles. Fra Stortingets side har vi lenge påpekt organisatoriske mangler ved mange av våre sykehus. Det gjelder klar ledelse, rasjonell drift og organisering, god utnytting av kapasitet og bedre pasientinformasjon. Vi har nå forventninger om at en ny organisering av sykehusene skal gi pasientene mer igjen. Det er svært interessant at fylkesutvalget i Sør-Trøndelag har bedt departementet ikke bare om å ta over utbyggingen av RIT 2000 i Trondheim, men også om en «forpaktningskontrakt» når det gjelder drift av sykehusene RIT og Orkdal Sanitetsforenings Sjukehus. Når dette anses hensiktsmessig, har det sin bakgrunn i at drift og utbygging griper sterkt inn i hverandre. Når fylkesutvalget ønsker dette, tolker jeg det også som en tillit til at statsråd Tønne og departementet vil ha en god dialog med fylkeskommunen, sykehusledelsen og de ansattes organisasjoner. Jeg er glad for at Stortinget gir bred støtte til statlig ansvar for drift av sykehusene i fylket allerede nå. Forhandlingene om eierskap skal skje parallelt med forhandlingene med øvrige fylker. Jeg merker meg at utbyggingen av RIT 2000 har sterk støtte i Stortinget, og at et enstemmig storting i likhet med meg, nå er utålmodig etter å få prosjektet opp og stå. Stortinget forutsetter at byggingen tar til senest høsten 2001. Midt-Norge trenger en framtidsrettet og moderne universitetsklinikk. Dersom pasientene skal få oppleve det frie sykehusvalg som de nå er blitt lovet noen år, må sykehusene i regionene framstå som fullt ut konkurransedyktige for å ha en framtid. Helsepolitikken dreier seg både om trygghet for befolkningen og om kompetanse i regionene. Helsevesenet er, vil jeg påstå, en av de aller viktigste bærebjelkene i regionalpolitikken. Jeg er svært glad for at det nå er tilslutning til en opptrapping av medisinsk forskning. Det er viktig å styrke de norske miljøene kunnskapsmessig, ikke minst ved en svært dynamisk utvikling av bio- og genteknologien. Vi må skaffe oss kunnskaper og ta del i mulighetene, men også trekke de etiske grensene gjennom en aktiv lovregulering. Regjeringen Stoltenberg har fått på plass fastlegeordningen. Jeg har tro på at den greier å reformere sykehusvesenet i tråd med Stortingets ønsker og pasientenes behov. Jeg ser også fram til at Regjeringen fremmer en stortingsmelding om narkotikapolitikken og en handlingsplan for sosial og økonomisk trygghet.