Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-10-04:
Vi ser også i dag at det igjenoppstår en ideologisk debatt om velferdssamfunnet, hvor man forsøker å gjøre dette til en debatt mellom høyresiden og venstresiden. Vi ser igjen at statsministeren, Arbeiderpartiets parlamentariske leder og andre spiller opp til dette ved å henvise til og forsvare den såkalte norske modellen. Hva er den norske modellen? Er det en velferdsstat dominert av kommunale og statlige monopoler? Er det en ukritisk bruk av markedsøkonomi og konkurranseutsetting? Hva er historien til det norske velfredssamfunnet? Det norske velferdssamfunnet har sitt utspring i at mennesker så sykdom, lidelser og fattigdom og på egen hånd tok ansvar for fellesskapet. Det ble utviklet først og fremst gjennom ideelle og religiøse aktører. Eksempler kan nevnes i fleng; enten det er potetprestene på 1600-tallet, Kirkens Bymisjon, som startet sitt arbeid i 1855 eller Blå Kors, som startet sitt arbeid for rusavhengige for hundre år siden. Dette arbeidet startet før sosialtjeneste og Nav så dagens lys, før sykehus, før kommunal legevakt, før folketrygd og helsestasjoner. Hvorfor gjorde disse menneskene dette? Var det fordi det var samfunnsøkonomisk lønnsomt? Var det fordi det lønte seg for samfunnet og arbeidslivet at folk var friske og arbeidsføre? Var det fordi man ønsket å dempe opprørstrang, eller kanskje til og med ønsket å skaffe stemmer ved neste valg? Nei, de gjorde det fordi de brydde seg. Så fulgte det offentlige etter og bygde opp statlige og kommunale tjenester, som siden har levd side om side med de frivillige, og som fortsatt utgjør grunnmuren i det norske velferdssamfunnet. Det er det velferdssamfunnet vi har i dag. De samfunnskreftene som brydde seg på 1600-, 1700- og 1800-tallet lever, og de ikke bare brydde seg, de bryr seg fortsatt, og de er der hver eneste dag og gjør Norge til et varmere samfunn. Det er dette som er den norske modellen, ikke venstresidens ensidige vekt på offentlige monopoler, der staten og kommunen skal sørge for alt, og ikke høyresidens ensidige vekt på konkurranseutsetting og markedsmekanismer. Den norske modellen er det offentliges velferdstjenester som lever side om side med frivillige, ideelle organisasjoner, som både gir mangfold og hver eneste dag tilfører det norske velferdssamfunnet et livsviktig bidrag av engasjement og omsorg, der det bærende og det eneste motivet er verdibasert: det å gi noe til andre. Vi får klare meldinger om at det er en kritisk situasjon blant de ideelle organisasjonene og deres institusjoner. HSH har uttalt at disse aktørene er borte om fem–ti år med dagens politikk. Innenfor barnevernet har enkelte begynt å snakke om to år. Det skyldes at staten stadig gjør krav på at man skal fylle opp sine egne plasser først før man ønsker å bruke noen andres, og det skyldes anbuds- og markedsmekanismer. Det er interessante signaler som i denne situasjonen har kommet fra SVs parlamentariske leder. Kristelig Folkeparti har invitert til et forlik. Og det er ikke bare et sterkt ønske, det er faktisk en dyd av nødvendighet for at vi skal ta vare på disse viktige kvalitetene ved velferdssamfunnet vårt. Jeg tar opp det forslaget som Kristelig Folkeparti har fremmet. Når det så gjelder tilstanden i barnevernet som sådan, trenger vi ikke å bruke mer tid på det – det er beskrevet tydelig i denne salen før. Når det gjelder å etterlyse tiltak, trenger vi fortsatt å bruke tid på det. Og når det gjelder det kommunale barnevernet, er det ikke lenger tvil om at det kreves øremerking av kommunale midler for å få den opptrappingen vi ønsker. Kristelig Folkeparti er et verdiorientert ikke-sosialistisk sentrumsparti. Der høyre- og venstresiden først og fremst gjør den ideologiske debatten til et spørsmål om ulik vektlegging mellom individ og kollektiv, starter kristendemokratisk ideologi med et helt annet utgangspunkt. Menneskesynet, menneskeverdet må være kjernen i en politisk ideologi sammen med spørsmålet om hvilke verdier som skal prege et samfunn. Et varmere samfunn skapes ved å la menneskeverdet være grunnmuren, og der vi bygger et samfunn der det ikke enten er individet eller kollektivet som er utgangspunket, men det enkelte mennesket som fellesskapssøkende vesen, som naturlig danner fellesskap i familie, lokalsamfunn, organisasjoner og bedrifter, og der vi gir rom og frihet for at de fellesskapene skal få vokse.