Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2008-04-22:
Kvalitet og gode helsetjenester lar seg ikke alltid telle. Dagens systemer er i for stor grad basert på å telle hvor mange pasienter som behandles, og så få betalt ut fra det. Det lønner seg dermed ikke å gi omsorg. Det lønner seg ikke å sikre et godt opplegg i hjemkommunen før pasienten utskrives. Kristelig Folkeparti har ved en rekke anledninger uttrykt bekymring for at det gjøres prioriteringer mellom lønnsomme og ulønnsomme pasienter helt ned på avdelingsnivå i sykehusene, slik både Helsedirektoratet og Legeforeningen frykter skjer. Også statsråden har vært opptatt av dette. Det er svært bekymringsfullt, og det er grunn til å frykte at ulønnsomme pasienter er de som har behov for sammensatte og koordinerte tjenester over tid. Tilsvarende «lønner» det seg ikke å satse på forebyggende arbeid i kommunene. Da Kristelig Folkeparti-representanter besøkte et forebyggingsarbeid i en kommune, uttalte ordføreren at hun fryktet at legene som utførte oppgavene, også holdt på med spesialisthelsetjenester, og det var ordføreren lite villig til å bruke penger på. Pasientene som ikke oppsøker sykehus, er vanskelige å telle, og honoreres derfor heller ikke. Kristelig Folkeparti er opptatt av finansieringssystemet, siden det har vridningseffekter som ikke er ønskelige. Dette var temaet i en interpellasjon fra representanten Giltun 4. april i år. Jeg legger derfor ikke opp til å gjenta den debatten, men samhandlingsutfordringene er så store at det er mulig - og også nødvendig - å belyse dem fra en rekke ulike vinkler. Vi kan ikke være bekjent av at tipp topp behandling på sykehusene blir til ingen nytte fordi det ikke følges opp etter utskrivning, eller at unødvendige innleggelser i sykehus fortrenger livsviktig behandling. Dette gjelder bl.a. de sykeste eldre, de rusmiddelavhengige, mennesker med langvarige psykiske lidelser og også de kronisk syke. Kristelig Folkeparti har ved en rekke anledninger også etterlyst helhetlige helsetjenester, fra forebygging til behandling og rehabilitering, og et finansieringssystem som belønner en slik helhet. Pasienter skal først og fremst behandles som mennesker, de skal ikke telles. Struktur har også betydning for hvilket helsetilbud pasientene får. Man kan ha så mange gode modeller for samhandling som bare det, men disse blir ikke brukt dersom strukturene ikke bygger opp om disse. Ett samhandlingsverktøy er individuell plan, og en undersøkelse fra TNS Gallup, foretatt blant ansatte i kommuner og i spesialisthelsetjenesten, viser at arbeidet med individuelle planer fremmer samarbeid mellom ulike deler av tjenesteapparatet. Til tross for at individuell plan er et lovbestemt krav, får ikke alle pasienter dette. Avdelingsdirektør Lisbeth Myhre i Helsedirektoratet peker på at det kan være vanskelig å bruke individuell plan, fordi den kommunale organiseringen ikke er tilpasset denne måten å yte helhetlige tjenester på, bl.a. gjøres planarbeidet unødig komplisert. Dette er en svært urovekkende uttalelse, synes jeg, og kan tyde på at den kommunale organiseringen må endres for at økt samhandling internt i kommunene skal bli en realitet. Også strukturen i den sentrale helseforvaltningen kan i denne sammenheng være et moment, der det kan være interessant å spørre statsråden om i hvilken grad forvaltningens struktur stimulerer og fremmer samhandling. Ifølge Helse- og omsorgsdepartementets hjemmeside er spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten organisert i to ulike avdelinger. Selv om forvaltningens organisering er Regjeringens anliggende, kan det være betegnende for samhandlingsutfordringene at man er organisert på denne måten. Tilsvarende finner vi i organiseringen av Helsedirektoratet, med to separate divisjoner for henholdsvis primærhelsetjenester og spesialisthelsetjenester - dette til tross for at de to nivåene i helsetjenesten har mange av de samme pasientene. Det finnes flere tilløp til god samhandling. Vi ser det bl.a. innen psykisk helsevern. Flere steder har nå barne- og ungdomspsykiatrien, BUP, som ligger i spesialisthelsetjenesten, og helsestasjoner, som ligger i primærhelsetjenesten, utviklet samarbeid som kommer barn og unge til gode. Dermed ivaretas to viktige prinsipper for at man skal lykkes med helsetjenestene, nemlig tidlig intervensjon og lav terskel for å søke hjelp. Rådet for psykisk helse tar til orde for linjeløse tjenester. Linjeløse tjenester i det psykiske helsevernet innebærer at det ikke er behov for henvisninger mellom nivåene, og at de distriktspsykiatriske sentrene og primærhelsetjenesten i en eller flere kommuner på en måte integreres. Mye tyder på at tilbudet til barn og unge er fragmentert, siden fastlege, helsestasjon, skole, PPT, barnevern og BUP delvis har overlappende ansvar, og der barns utfordringer ikke kan inndeles etter ulike forvaltningsetater. Det er på ingen måte én dør for barn som trenger hjelp, slik det nå tilstrebes for dem som søker hjelp hos NAV. Det er behov for mer samhandling i det psykiske helsevernet. Til tross for at det har vært tverrpolitisk enighet om retningen i Opptrappingsplanen for psykisk helse, om nedbygging av institusjonene og om desentralisering, har flere av prosessene ikke vært heldige nok eller gode nok. Interpellasjonsdebatten om dette 1. april i år bidrog til å belyse flere utfordringer. Det er svært uheldig at manglende samarbeid mellom kommune og stat gjør at de som trenger et tilbud, ikke blir ivaretatt. Jeg tenker da særlig på Solbu ettervernshjem i Oslo. Solbu har gitt tilbud til unge som trenger hjelp i en overgang etter behandling i det psykiske helsevernet, for å kunne stå på egne bein etterpå. Særlig har mangel på kommunikasjon mellom Ullevål sykehus og Oslo kommune forhindret en dialog om hvordan tilbudet på Solbu kan videreføres. Rusfeltet er også et felt som bør løftes fram, der behovet for samhandling er stort. Dersom rusmiddelavhengige skrives ut etter endt behandling uten et sted å bo, uten et tilrettelagt tilbud om arbeid, utdanning eller aktivitet, uten nettverk og uten helse- og sosialfaglig oppfølging, slik vi ofte ser i dag - kan faktisk behandlingen være til liten nytte. Tilsvarende bør rusmiddelavhengige som er motivert for behandling, etter min mening motta et tilbud i påvente av behandling i spesialisthelsetjenesten. Kristelig Folkeparti har tidligere foreslått at disse bør ha rett til institusjonsplass i påvente av behandling, og det vil kunne virke motiverende på helsetjenesten for å gi rask behandling. Videre er frafall fra behandling et stort problem, og det bør tilstrebes at det ikke er opphold mellom de ulike delene av behandlingstilbudet, som f.eks. mellom avrusing til videre behandling, eller at rusmiddelavhengige i både poliklinisk behandling og institusjonsbehandling faller ut av behandlingsopplegget. Mitt spørsmål til statsråden er: Hva kan statsråden konkret gjøre for å lukke disse hullene, og hvilke andre tiltak ser hun som løsning på samhandlingsutfordringene?