Erna Solberg (Høyre), 2012-11-29:
Det er en interessant interpellasjon som interpellanten har fremmet, ikke minst fordi man inviterer til en diskusjon om litt mer grunnleggende styringsforhold innenfor offentlig sektor. Den bør også invitere til refleksjon over hvordan vi utøver vår rolle som politikere, som ansvarlige i offentlig sektor, men først og fremst må den invitere til at vi tydeligere og klarere bestemmer oss for hva vi vil når vi snakker om at vi skal ha mål- og resultatstyring i offentlig sektor. Vi har hatt en rekke reformer i offentlig sektor som har undervurdert og underutredet behovet for å diskutere politikkens rolle i forhold til styringssignalene. Da jeg ble kommunalminister, arvet jeg en reform som flertallet på Stortinget hadde vedtatt, nemlig opprettelsen av UNE og utflyttingen av nesten alt politisk ansvar for behandling av saker og store saksforhold på utlendingsfeltet. Da jeg gikk inn i det spørsmålet, så jeg at det aldri var vurdert på en ordentlig måte hvor politikken skal komme inn, hvordan styringssignalene skal være. Det ledet til at Stortinget reformerte den styringsformen etter tre og et halvt år. Det er en ganske viktig læring at vi alltid må ta med politikken når vi begynner å organisere. Hvis vi skal ta begrepet «tillit», som også interpellanten nøster opp i, er vi nødt til å snakke om når politikerne er ansvarlige, og når vi har overlatt ansvaret og med ærlighet kan si at det ikke bare er for å skyve vekk problemet, men fordi vi faktisk ikke skal ha en innflytelse over sakene. Jeg har en forventning om at politisk viktige områder skal politikere ha ansvar for. Derfor er det et undervurdert spørsmål i helseforetakene hvordan den politiske styringen reelt sett skal være. Det oppleves som mistillit mot hele systemet hvis ingen politikere står til ansvar også for store strukturomlegginger, slik vi ser skjer innenfor foretakssystemene i dag. Det tror jeg ikke over tid kan være bærekraftig, og det skaper en form for mistillit. Derfor er det utrolig viktig at vi begynner denne ryddejobben med å spørre: Hva er politikkens rolle? Hvor skal den komme inn, og hvor er politikkens grenser i forhold til dette? Dette er mitt punkt 1. Punkt 2 er at vi må ha mål- og resultatstyring som måler resultatene på målene. Det gjør vi faktisk stort sett ikke i offentlig sektor i dag. Vi måler resultatene på aktiviteten, ikke på om vi har oppnådd målene våre. Det gjør vi innen mye av det som skjer i sykehusene, det skjer i Nav, det skjer mange andre steder: Hvor mange saker har du opprettet? Hvor mange aktivitetstilbud har du gitt? Men ikke: Hvor mange er ferdigbehandlet og har blitt friske, eller hvor mange er kommet ut igjen i arbeid i ettertid? For meg har det vært et tankekors, og jeg har besøkt ganske mange av landets attføringsbedrifter, å høre når de forteller at når de legger inn nye anbud, blir de ikke vurdert på grunnlag av kvalitet og resultatoppnåelse i sine forrige anbud, men de blir bare vurdert på grunnlag av hvilken pris de legger inn på tiltaket. Men måloppnåelsen er jo hva du hadde av resultater på de forrige tiltakene du hadde. Kom folk ut i jobb? Ble de i jobb? Derfor er det andre viktige punktet at vi må være flinkere til å si at resultatstyring dreier seg om resultater på målene våre, ikke på hvilke aktiviteter vi har utført, som er mye av den styringen jeg ser i mange av budsjettdokumentene. Det tredje punktet er at det er utrolig viktig at når man desentraliserer mer og har mer mål- og resultatstyring, må man være opptatt av kvalitetsstandarder på de tingene som skjer. Derfor er det viktig å utvikle gode normer, gode veiledere og gode kvaliteter når det gjelder god adferd, god aktivitet og måten man gjennomfører det på. Kvalitetssystemer er noe av det viktigste vi kan gjennomføre innen flere av våre velferdstjenester i dag. Det henger nøye sammen med det fjerde området, nemlig ledelse. Ledelse er ofte den viktigste faktoren for hvorvidt ting fungerer godt eller dårlig. Når Sykehuset i Vestfold har gått fra å være et av landets dårligste til å bli et av landets beste lokalsykehus, er svaret selvfølgelig bl.a. tøffe omstillinger, men først og fremst er det ledelse, både på det laveste, altså første, behandlingsnivået, møtet med pasientene – at det er god ledelse der – og også på toppnivå. Det er selvfølgelig for oss som politikere vanskeligere å vedta god ledelse, men vi må være flinkere til å understreke at det er vel så ofte det som gir god eller dårlig resultatoppnåelse, som mange andre politiske ønsker.