Bent Høie (Høyre), 2011-10-27:
Først og fremst vil jeg si at jeg tror ikke det er noen som er uenig i eller kritisk til den beslutningen som legemiddelindustriens foreninger her har gjort på vegne av sine medlemmer. Det er riktige og viktige skritt i retning av å få et ryddigere forhold mellom industrien og de ansatte i det offentlige og private helsevesenet. Dette føyer seg også inn i rekken av en rekke tiltak som legemiddelindustrien i Norge har satt i gang, nettopp for å rydde opp i uheldige forhold og bindinger, som de fortjener ros for. Presidenten fortjener ros for den innsatsen som han gjorde da han var helseminister, for å få startet et viktig arbeid akkurat med å rydde opp i disse forholdene. Det gjør også at legemiddelindustrien med større tyngde kan hive seg inn i den helsepolitiske diskusjonen og framheve legemidlers betydning for å hjelpe folk som er syke. Veldig ofte har industrien på grunn av en del uheldige bindinger blitt tillagt hensikter som de ikke har, og ikke hatt den nødvendige stemmen inn i en diskusjon om helsepolitikk. Kongressforbudet gir, som interpellanten er inne på, likevel utfordringer fordi deltakelse innebærer et vesentlig bidrag til legers mulighet til å være faglig oppdatert. Det bidraget bør erstattes av offentlige midler gjennom arbeidsgiveren, som i all hovedsak er helseforetakene. Det er en utfordring, for det vil være ganske vanskelig å vite om arbeidsgiver faktisk fyller det hullet som oppstår. Som McKinsey-rapporten som Legeforeningen og Sykepleierforbundet har fått utarbeidet om investeringssituasjonen i norsk helsevesen, viser, er det ingen oversikt over ressursbruk knyttet til kompetanseutvikling verken når det gjelder nivå eller prioriterte områder i helseforetakene. Det er ingen i dag som vet hvor mye helseforetakene bruker på denne typen arbeid, og dermed er det heller ingen som i framtiden vil vite om helseforetakene har fylt det hullet som nå oppstår. Det er jo ikke det verste om vi ikke får vite at en har fylt det hullet. Det verste er at dette forteller ganske mye om at man ikke er tilstrekkelig bevisst på at sykehusene våre er høykompetansevirksomhet, der den viktigste innsatsfaktoren faktisk er kompetent helsepersonell. Foruten universitetene og høyskolene og forskningssektoren er det ingen annen virksomhet som har så stor andel høyt utdannede mennesker ansatt. Jeg tror ikke en vil finne noen annen virksomhet som er så avhengig av kompetansen til de ansatte og av utvikling og forskning, og som har så liten oversikt over egen strategi og egen ressursbruk knyttet til hvor stor andel av midlene en bruker på å videreutvikle og forske i egen virksomhet – som er så avhengig av nettopp disse forholdene. Det som denne debatten også viser, er at det er behov for en mye større bevissthet rundt helseforetakenes i ytterste forstand personalpolitikk knyttet til behovet for å ha en strategi for kompetanseutvikling i egen virksomhet og ikke minst for den enkelte ansattes utvikling. All annen virksomhet som er så kunnskapsintensiv, ville hatt individuelle kompetanseplaner for sine ansatte. Det er også grunn til å understreke at det også er viktig at dette ikke framheves som en begrunnelse for ikke å ha et nært samarbeid med legemiddelindustrien fra helsevirksomheten. Det er det behov for. Skal en utvikle nye legemidler, er en i Norge nødt til å samarbeide med den offentlige helsetjenesten både på forsknings- og utviklingssiden, nettopp fordi det er her vi har vår virksomhet. Skal Norge kunne spille en rolle i utviklingen av nye legemidler, er en nødt til å ha et offentlig-privat samarbeid på dette området.