Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2013-01-15:
Norge har et moralsk ansvar for å fremme frihet, sosialt ansvar, demokrati, miljøvern og menneskerettigheter. Det er en nær sammenheng mellom demokrati og respekten for menneskerettigheter. Man får ikke det ene uten det andre. Ikke bare er demokrati og respekt for menneskerettigheter viktig i seg selv. Det legger også et godt grunnlag for samfunn hvor personlig initiativ kan skape vekst og fremgang. La meg også slå entydig fast at utdanning for alle er en forutsetning for reell deltakelse og demokrati. Et helt sentralt utviklingstrekk er at både antallet demokratier og andelen av befolkningen i demokratier øker. Ifølge Freedom House er tre fjerdedeler av alle land frie eller delvis frie. Antallet demokratier har fordoblet seg de siste 30 årene. Det er svært gledelig. Alle stater, også fattige stater, har hovedansvaret for å innfri politiske, sivile, økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter for sine innbyggere. Høyre mener at norsk utviklingspolitikk skal spille på lag med lokale politiske myndigheter der det er mulig, og oppmuntre lokalt eierskap til prioriteringer og prosjekter som finansieres av norske midler. Hvis bistandspenger fortrenger lokale ønsker og prioriteringer, risikerer man å svekke heller enn å styrke ansvarsforholdet mellom folket og deres representanter. Et slikt ønske om å bygge opp under nye demokratier vil kreve at vi aksepterer også beslutninger vi ikke nødvendigvis er enig i. Men utvikling som går på tvers av universelle menneskerettigheter, vil Høyre alltid reagere skarpt på. Det gjelder også land som bryter befolkningens sosiale og økonomiske rettigheter gjennom diskriminering eller ignorering av de fattigstes rettigheter. For å oppnå demokrati og godt styresett må det økt innsats til for å styrke kvinners sivile og politiske deltakelse. Ethvert land som ikke gir sine kvinner like rettigheter som menn, vil aldri bli et demokrati, ei heller utnytte sitt fulle potensial. Sentralt for kvinners deltakelse er at jenter og gutter har like rettigheter og muligheter i samfunnet fra de blir født. Arbeid for likestilling må gjennomføres på alle områder i samfunnet, inkludert rett til utdanning, helse og demokratisk deltakelse. Høyre ønsker å bidra sterkt med støtte til politisk institusjons- og prosessutvikling. Støtte til demokratisering og realisering av menneskerettighetene vil ikke entydig følge vår geografiske prioritering. Her er det vår kapasitet og mottakerlandets behov som er styrende. Høyres målsettinger for utviklingspolitikken er å bidra til økt demokratisering og realisering av menneskerettighetene, og å bidra til at mennesker skal arbeide seg varig ut av fattigdom. Fremst blant målene i bistandspolitikken er «do no harm». Vi må erkjenne at tradisjonell bistand i enkelte tilfeller har gått på tvers av sentrale norske målsettinger. Høyre vil aldri godta at utviklingspolitikken går på tvers av disse helt sentrale målene for utviklingspolitikken. Etiopias tidligere statsminister, den avdøde Meles Zenawi, besøkte Oslo i oktober 2011 for å delta på konferansen «Energy for all». Her mottok Zenawi en rekke godord og lykkeønskninger fra både statsminister og utviklingsminister. Utenfor konferanselokalet var det høylytte protester. Til Aftenposten uttalte en av dem som protesterte, Adam Mulualem Zerikun, som selv flyktet fra Etiopia fordi han var opposisjonell, følgende: «Meles har fengslet et hundretall opposisjonelle og journalister. Han har skapt et umulig klima for utenlandske organisasjoner å jobbe i, fordi de ikke får lov til å snakke om menneskerettigheter. Det er uverdig at Norge inviterer en diktator hit til Oslo.(…) Norge må gjøre som Sverige og redusere båndene til Meles Zenawi, ikke styrke dem som dere gjør nå.» (…) Hadde dette vært ett enkelt eksempel, hadde kritikken fra bl.a. Høyre vært mildere, men det er det ikke. Det er en del av et mønster. Den rød-grønne regjeringen har valgt å fokusere på de positive sidene i Etiopia som økonomisk vekst og fattigdomsreduksjon, og ikke på manglede demokrati og undertrykking. Jeg mener vi må klare å gjøre begge deler og vri vår støtte slik at vi under ingen omstendigheter er med på verken å støtte regimet eller legitimere det. Er det umulig, må støtten til Etiopia opphøre. Det går tilbake til Høyres prinsipp om «do no harm» og våre to hovedmål for utviklingspolitikken: varig ut av fattigdom og menneskerettigheter og demokrati. Studenter er ofte helt sentrale i kampen for demokrati. Jeg har fått følgende tall og fakta fra SAIH: I Zimbabwe var det mellom 2006 og 2010 over 1 000 arrestasjoner av studenter, og 187 studenter ble utvist fra sine læresteder. I Colombia ble det gjennomsnittlig drept to studentledere per semester mellom 2002 og 2006, og studentorganisasjonen ACEU dokumenterte i samme periode 120 trusler og nærmere 200 tilfeller av personskader, raid og ulike former for overgrep rettet mot studenter. I Iran uttalte forskningsministeren i 2009 at alle som deltok i studentprotestene, ville bli nektet utdanning. Listen er lang. Disse landene er ikke unntakene – studenter som kjemper for menneskerettigheter og demokrati blir systematisk forfulgt, truet og utvist i land i alle verdensdeler. Dette skremmer andre studenter fra å engasjere seg og bidrar til å legge lokk på det som kan bli viktige folkelige bevegelser. SAIH, NSO og Høyre mener at Norge må sørge for at studenter som blir utvist fra sitt lærested på bakgrunn av engasjement for demokrati og menneskerettigheter, kan fullføre utdanningen enten her i Norge eller i andre land. Nicaragua fikk 102 mill. kr av Norge i 2011. På Norads landsider, der bistanden forklares på et makronivå, går det ikke frem at president Ortega er villig til å gå svært langt for å beskytte sitt maktmonopol, og at sivilsamfunnets kår er svært trange. Nicaragua er nok et eksempel på at støtten enten burde endres fundamentalt, eller bortfalle helt. 24 pst. av dagens bistand til Nicaragua går direkte til offentlig sektor. Det medfører legitimering. Det er direkte skadelig når et land ikke respekterer fundamentale rettigheter. Norge har over lang tid benyttet budsjettstøtte som et virkemiddel i bistandspolitikken. I 2010 ga Norge over 1,3 mrd. kr i denne type støtte, hvis en inkluderer Afghanistan. Mange av mottakerne har hatt betydelige problemer innen demokrati og respekt for menneskerettighetene. I 2010 reduserte Norge budsjettstøtten til Uganda for årene 2010 og 2011 etter mange års hard kritikk fra Høyre. Begrunnelsen som ble gitt, var stor korrupsjon og manglende etterforskning og påtale i korrupsjonssaker mot høytstående embetsmenn. Hvor er kritikken for manglende demokrati og en brutal mangel på menneskerettigheter? Norge gir fremdeles mye penger, svært mye penger, til Uganda – totalt 454 mill. kr i 2011. Norge må ikke være redd for å stille krav til mottakerland. Samtidig må betingelser knyttet til bistanden fristilles fra giverlandenes egeninteresser. Spesielt må det stilles krav til demokratiutvikling, godt styresett og korrupsjonsbekjempelse hos mottakerne. Høyre ønsker ikke å gi budsjettstøtte eller annen direkte støtte til offentlige myndigheter i land hvor utviklingen går klart i feil retning. En forutsetning for å være en sentral mottaker av norsk bistand må være klare tegn på demokratisering og respekt for grunnleggende menneskerettigheter. Dette gjelder også selv om mottakerlandene er sentrale for å oppnå andre viktige utviklingsmål. Norge må komme med tydelig kritikk av menneskerettighetsbrudd også overfor land der det kan ha konsekvenser å påpeke slike brudd, f.eks. for norske økonomiske interesser. Jeg er ikke i tvil: Den rød-grønne regjeringen prioriterer ned både menneskerettigheter og demokrati til fordel for andre gode formål. Forskjellen til Høyre er betydelig. Våre målsettinger for utviklingspolitikken er menneskerettigheter, demokrati og varig ut av fattigdom. Politikk igangsatt av Høyre skal ikke gå på bekostning av disse helt sentrale prinsippene.