trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Carsten Dybevig (Høyre), 2002-12-05:
Storberget holdt et godt foredrag om det forebyggende arbeidet og at det er viktig i kriminalitetsbekjempelsen. Det nevnte også jeg i mitt innlegg. Gode oppvekstvilkår i hjemmet, men også nærmiljøet, er selvfølgelig særdeles viktig for den enkeltes fremtid. Årsaken til kriminalitet er selvfølgelig svært sammensatt. Virkemidlene er mange i det forebyggende kriminalitetsarbeidet. Når det gjelder samfunnets reaksjonsformer i forhold til de kriminelle, er det svært nødvendig etter vår oppfatning også å ha tilstrekkelige og gode straffereaksjoner. Hver eneste gang vi snakker om straffereaksjoner, begynner Arbeiderpartiet å diskutere det forebyggende arbeidet. Det må også være mulig å ha strenge straffereaksjoner når det gjelder kriminalitet. Jeg vil nevne noen av de områdene hvor Arbeiderpartiet etter min oppfatning har sviktet, og hvor de er «softe». Det er i forhold til kvantumsrabatter, at det gis kvantumsrabatter når flere lovbrudd begås. Det gis straffeamnestier, og Arbeiderpartiet har også tidligere praktisert løslatelse på prøve langt tidligere enn det som var forutsatt. Nå ønsker man å vurdere såkalt hjemmesoning. Etter min oppfatning er det et grovt angrep på personvernet. Man lar altså hjemmene til de enkelte bli omgjort til fengsler. Man lar familiemedlemmer faktisk bli en del av soningen, og straffen som den enkelte får, og frihetsberøvelsen, blir svært skjev, avhengig av bosted, avhengig av levevilkår, avhengig av inntekt, avhengig av sosial omgang og ikke minst av kommunikasjonsmuligheter. Det reiser spørsmålet om det i det hele tatt er frihetsberøvelse. Så en liten replikk til Anne Helen Rui. Jeg nevnte at Arbeiderpartiet har gjort lite for å bygge ut fengselskapasiteten. Poenget med å si det var at Arbeiderpartiet har hamret løs på Regjeringen i et helt år om at Regjeringen ikke gjør nok for å demme opp for soningskøen. Det gjør man nå. Man bygger ut i Halden, man bygger ut i Bergen, man har prosjektert et nytt fengsel i Nordland, og man har satt i gang på Vardåsen ved Kongsvinger. Man snakker om fengselsutbyggingen i 1993 – tror jeg det var – og det er jo tidligere enn de rapportene og de stortingsmeldingene som ble presentert, og som man ikke tok hensyn til. Så vil jeg bare få avslutte med å si at når det gjelder effektivisering av domstolsapparatet, må vi se til Trondheim. Både Frostating lagmannsrett og Trondheim byrett har vist stor kreativitet og vilje til omstilling for å ekspedere saker. De bruker videoopptak, de bruker såkalt «overbooking» av saker, de har en ekstra dommerberedskap, de har en alternativ tilnærming i barnefordelingssaker, og de bruker rettsmekling i sivile saker. Dette er viktige ting som også andre tingsretter, byretter og lagmannsretter bør se til og lære av.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2002-12-05:
Jeg synes det er mye positivt i SVs justispolitikk. På mange områder står vi sammen om å forfekte synspunkter som jeg tror det er viktig å få gjennomslag for i det norske samfunnet og få større oppslutning om. Men det er noe av det som SV sier i denne innstillingen, som bekymrer meg noe. Jeg tenker ikke minst på det som gjelder de frivillige organisasjoner. SV sier at det er positivt med de frivillige organisasjonene, og representanten Thorkildsen sa i sitt hovedinnlegg at her dreide det seg om billige investeringer, som man da underforstått ville få masse igjen for. Imidlertid finner både SV og Arbeiderpartiet i innstillingen grunn til å påpeke at «eksistensen av religiøse tilbud innen kriminalomsorgens ansvarsområde ikke må føre til at brukerne i realiteten får mindre valgfrihet, samt at det offentliges ansvar på ingen måte må svekkes eller uthules som en følge av at slike organisasjoner påtar seg oppgaver som det offentlige i utgangspunktet har ansvaret for». Så kommer en setning som jeg er enig i, men konteksten gjør at jeg ikke kan være med på den: «Disse medlemmer mener det er svært viktig at det føres en grundig kontroll med og kvalitetssikring av hvordan det offentliges tilskudd blir benyttet.» Videre heter det i merknaden: «Disse medlemmer ber samtidig Regjeringen sørge for at religiøse organisasjoner ikke tilgodesees på be-kostning av andre, ikke-religiøse organisasjoner, der disse har et like godt tilbud.» Spørsmålet mitt er: Er grunnen for å påpeke og trekke fram de religiøse tilbudene at de har sitt utspring i religiøse mennesker og organisasjoners engasjement?
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2002-12-05:
Ingen behøver å være i tvil om at det ikke er Kristelig Folkepartis forslag som har fått gjennomslag når man får lettere tilgjengelighet til alkohol. Men vi sitter altså i en sammenheng hvor Kristelig Folkeparti ikke har flertall i denne sal. Vi forsøker å være med på å skape flertall, og da må vi få flertallet der hvor vi kan finne det, og så må vi få en helhetsvurdering av de tilbudene og de mulighetene som foreligger. I dette tilfellet er vi i en sammenheng hvor vi klart ser at det med lettere tilgjengelighet til alkohol kan føre til nye og større skadevirkninger. Det er jeg fullstendig enig med representanten Rui i. Derfor har også Regjeringen bevilget 5 mill. kr i forbindelse med denne lettelsen til forebyggende tiltak. Det er ikke presisert hva disse midlene skal gå til, man kan ikke si at det går til den ene eller andre organisasjonen, eller det eller det tiltaket. Men for Kristelig Folkeparti er det viktig at man i et helhetlig perspektiv ser familien som et område hvor det er viktig med positive holdninger. Derfor er ikke minst familiepolitikken for Kristelig Folkeparti et område som vi sterkt støtter, ved at vi gir familiene mulighet for selv å utforme sin hverdag, gir dem valgfrihet i forhold til hva slags offentlige løsninger de ønsker å gå inn på. Vi har lagt mulighetene til rette fordi vi stoler på foreldrene. Når det gjelder de andre tingene som representanten Rui spurte om, så jeg ikke at det var veldig eksplisitt, og derfor er dette mitt svar.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2002-12-05:
Det er en intensjon at man skal gi hjelp til alle dem som har ulike typer problemer når de kommer i fengsel. Det gjelder også rusproblemer. Derfor har Regjeringen i dette budsjettet også gitt uttrykk for at man forventer økning i det som går på § 12-soningen. Et veldig viktig poeng representanten påpeker, er sammenhengen mellom det program man begynner på i fengsel, og det som må fortsette etter løslatelse. Kristelig Folkeparti vil gjøre hva vi kan for at den sammenhengen ikke skal brytes, at man kan få en kontinuitet slik at det som påbegynnes under soningen, kan fullføres når man løslates. Det er selvfølgelig ikke noe man uten videre kan love fra Stortingets talerstol, for det er mange sider ved det. Men det er allikevel en intensjon om at dette skal vi få til. Og jeg håper og tror at i samarbeidets ånd vil vi også kunne få dette til. Hvorvidt dette kan skje umiddelbart, vil jeg være varsom med å uttrykke bastante tanker om, men intensjonen er at det representanten spør meg om, skal gjennomføres. Og Kristelig Folkeparti har det som en uttalt målsetting at vi vil bidra nettopp til det.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2002-12-05:
Når det gjelder det siste spørsmålet fra representanten Meltveit Kleppa, var det ikke dette med § 12-soningen som var problemet. Problemet var fortsettelsen av det man har påbegynt av program mens man satt i fengsel, når man løslates og kommer over i det sivile samfunnet, om den kontinuiteten kan vare ved. Og det er der jeg i øyeblikket ikke kan levere det noen vel vil kalle et fullgodt svar. Når det gjelder den andre biten, det som går på flertall i denne sal, vet representanten Magnhild Meltveit Kleppa fra den første Bondevik-regjeringen at når man inngår i et fellesskap i en regjering som er en mindretallsregjering og man må søke flertall for budsjetter, har man også et ansvar i forhold til den forpliktelse man påtar seg ved å inngå i allianser. Det er klart at Kristelig Folkeparti isolert sett selvfølgelig ønsker den type politikk som kunne være med og støtte opp om de enkelttiltakene som representanten refererte til. Men i den fellesskapssammenhengen som vi står i, og med det ansvaret vi har påtatt oss i å være solidariske, i og med at man sitter i en regjering, vil det være ødeleggende og regjeringsoppløsende å gå inn på slike enkelte ting. Det tror jeg representanten Meltveit Kleppa meget vel kjenner til fra sin tid i den forrige Bondevik-regjeringen.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2002-12-05:
Ærede president, det ville vært underlig om ikke også Kristelig Folkeparti stilte seg i gratulantenes rekker. Det er herved gjort. Jeg har i forbindelse med arbeidet i justiskomiteen vært veldig opptatt av det som går på overgrep mot barn. Og Stortinget har gjort vedtak om at man vil opprette et Barnekripos. Dette er så langt jeg kjenner til, etablert hos kriminalpolitiet. Vi skriver i innstillingen at «Kripos" enhet for bekjempelse av barnepornografi gjør en meget god innsats med de ressursene de har tilgjengelig». Vi skriver også at opprettelsen av Barnekripos hadde som hensikt «å øke kunnskapen i politiet om behandlingen av straffesaker som omhandler overgrep mot barn». Ved et av lensmannskontorene i Buskerud ble det ansatt en politimedarbeider som kom fra Kripos. Vedkommende politikvinne gjorde en meget god jobb, i den forstand at hun hadde både øyne og ører for, og for alt jeg vet, kanskje også nese for, å lukte seg fram til hvor det var andre problemer knyttet opp mot det som var presentert, nettopp i forhold til Barnekripos, fordi hun hadde bakgrunn derfra. Spørsmålet mitt til justisminister Dørum handler om hvordan justisministeren anser at denne enheten fungerer, med tanke på å få kunnskapen ut til de forskjellige politidistriktene og til de enkelte lensmannskontorene. Er dette noe som tas på alvor, og er de nødvendige ressurser gitt?
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2002-12-05:
Representanten Storberget avla en gang Kristelig Folkeparti en visitt og sa at for Kristelig Folkeparti er det kostbart å sitte i regjering. Jeg vil gjerne bemerke at for Kristelig Folkeparti er det i øyeblikket i hvert fall billigere å sitte i en regjering som får subsidiær støtte av Fremskrittspartiet, enn å sitte i en regjering som skulle fått støtte fra Arbeiderpartiet. De omkostningene som det så ut til at vi måtte innstille oss på ifølge Arbeiderpartiets alternative budsjett, sier noe om at vi f.eks. måtte ha innstilt oss på store ofre fra Kristelig Folkepartis side. Noen endringer ville det sikkert blitt i forhandlingene underveis. Men bare for å ta to av smertepunktene som Arbeiderpartiet trykket på: En reduksjon i kontantstøtten med 1 ½ milliard kr og en reduksjon i bevilgninger til Kirken som ville medført oppsigelse av 100 prester. Da synes jeg man skal være varsom med å omtale omkostninger i forhold til det forliket som Kristelig Folkeparti har vært med på. Problemet er vel heller at Arbeiderpartiet har vanskeligheter for å forstå at når man skal samarbeide, må man også være villig til å lide nederlag på noen punkter. Man kan ikke få det som man vil overalt. Når det er sagt, så ønsker jeg å avslutte for mitt vedkommende denne debatten om justisbudsjettet med å sitere representanten Storberget, og denne gang med tilslutning. Under en interpellasjonsdebatt i vår sa han følgende: «Kampen mot kriminaliteten er en av de viktigste utfordringer vi står overfor. Vi skal likevel vokte oss vel for å gjøre debatten om kriminalitetsbekjempelse til en debatt om hvem som roper høyest, som foreslår «mest», som er mest ytterliggående, og som får de største oppslag.» – Det er godt sagt! Det bør nødvendigvis medføre selvransakende spørsmål, også for Arbeiderpartiet i forhold til den retorikk de nå presterer. Justispolitikken er ikke et område for polemikk og spill, men for felles innsats mot den utfordringen som kriminaliteten utgjør i vårt samfunn.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2002-12-05:
Representanten Marthinsen begynte sitt innlegg med å si at han var stolt av det som lå i budsjettet i forhold til at man skulle ha mer § 12-soning og hjelp til dem som har rusproblemer i fengselet. Representanten Holstad tok opp i sin replikk til Ellingsen at alkoholen er problemet i forhold til mye av vår kriminalitet. Helleland var også inne på det samme. Forskningen viser oss at 70 pst. av volden i samfunnet utøves i ruset tilstand, og vi vet at 200 000 barn sliter med foreldrenes rusproblemer. Da har jeg et spørsmål. Jeg vet jo at Kristelig Folkeparti vanligvis ser sammenhengen mellom rus og alkohol og kriminalitetsutviklingen. Andre år på rad nå er altså Kristelig Folkeparti med i en regjering som setter ned prisen på alkohol. Så har man fått rusbrus på butikken. Tilgjengeligheten er da blitt bedre, og prisen er gått ned. Ser man ikke også at dette vil øke kriminaliteten i framtida? Og da spør jeg: Jeg vet at Regjeringen har lagt fram en handlingsplan mot rus, og jeg vet at Regjeringen har laget en fattigdomspakke, men hvilke andre nye og framtidsrettede tiltak har Regjeringen nå i ermet, når den nå har sluppet opp på den ene siden? Vi vet at det vil bli økende kriminalitet, så hva gjør man i framtida? Har Kristelig Folkeparti noen tiltak som de nå kan røpe, eller er det også der helt visjonsløst?
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2002-12-05:
Det var representanten Dybevig som fikk meg til å ta ordet en gang til. Jeg tror det trengs en historiebeskrivelse som sammenfaller med sannheten, og at man ikke påstår, slik som Dybevig gjorde, at Arbeiderpartiet ikke hadde gjort noe for å få vekk soningskøen. I min forrige periode i justiskomiteen, fra våren 1993 til 1997, ble det bygd nytt fengsel i Skien, i Bergen og på Ringerike. Og sommeren 1997, da jeg gikk ut av justiskomiteen, var det under 50 ferdig dømte som ventet i soningskø. Det som vi nå har av soningskø, som pr. 30 september er på 2 509 personer, har vi fått i løpet av de siste årene. Og de siste årene er det i alle fall ikke Arbeiderpartiet som har sittet lengst i regjeringskontorene.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-12-05:
Eg lytta med interesse til Finn Kristian Marthinsens innlegg, ikkje minst den betoninga som han har i høve til kampen mot redusert rusmiddelbruk, og samanhengen der i høve til vald og kriminalitet. Så registrerer eg med overrasking at han frå denne talarstolen seier seg lei for at det ikkje er fleirtal i Stortinget for ein meir restriktiv politikk på dette området. Det har vel faktisk gått fram no av atskillege innstillingar, i behandlinga av fleire fagbudsjett, at det både ville vore eit anna fleirtal for eit styrkt førebyggjande arbeid – eg tenkjer ikkje minst på kommunane sine moglegheiter til det – og det ville vore eit anna fleirtal for omsetnadshindrande tiltak når det gjeld rusmidlar, om Kristeleg Folkeparti hadde stått ved sine tidlegare standpunkt. Sist kom det til uttrykk i innstillinga frå sosialkomiteen om at no skal rusbrusen ut i butikkane. Då var Kristeleg Folkeparti verken villig til å gå for 20 års aldersgrense eller til å be Regjeringa utgreia omsetnadshindrande tiltak. Kva er det som gjer at Kristeleg Folkeparti her finn å støtta seg til Framstegspartiet, men framstiller det som om dei ikkje har noko val, fordi det ikkje er eit anna fleirtal? Så til § 12-soning og Marthinsens svar på dei spørsmåla han fekk om det. Kva er det Marthinsen meiner manglar, når han så sterkt framhevar intensjonen, men ikkje gir inntrykk av å tru at det vil vera eit likeverdig tilbod landet over? Er det midlar som manglar, eller er det andre tiltak, andre verkemiddel, som her må til?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-12-05:
Eg skal få stilla statsråden to spørsmål. Det fyrste gjeld kampen mot vald, og framfor alt kvinnevald. Det kunne framstillast som ei fallitterklæring at Sentrumsregjeringa måtte leggja fram ein eigen handlingsplan mot vald i samliv. Det var høgst nødvendig, og det er dessverre òg nødvendig med eit eige kvinnevaldsutval. Eitt av tiltaka i den handlingsplanen som vart lagd fram i 1999, var ei føreseieleg finansiering av krisesentra. Eg ynskjer statsråden sin kommentar på at krisesentra, som det viktige elementet dei er, både for dei kvinnene det gjeld, og når det gjeld førebygging, dessverre enno ikkje har fått ei føreseieleg finansiering. Mitt andre punkt gjeld innsynslova og det forslaget som i dag ligg om å forlengja innsynstida med to år, slik at lova om innsyn i eiga mappe gjeld til 2005. Senterpartiet har tenkt å støtta det forslaget. Vi synest det er svært viktig, og at det er openberre grunnar som talar for ei slik forlenging. Vi er svært overraska over at ein statsråd frå Venstre – eit parti som har framstilt seg sjølv som nærmast å stå i ei særstilling når det gjeld openheit og innsyn – avviser eit slikt forslag.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-12-05:
Eg vil gjerne nytta høvet til å koma til ende på mine fem punkt. Fyrst kort tilbake til det som gjeld politiet, og eit spørsmål til statsråden i det høvet. Har han eit godt svar til politimeisteren i Haugesund, som no ikkje klarar å rekruttera nye politihøgskulestudentar til Karmøy, Sauda, Suldal eller Ølen? Har han nok verkemiddel i det budsjettet som no ligg føre, slik at vi òg på den sida av fjella kan få vår del av dei nyutdanna? Så kort til innsynslova og det svaret eg der fekk. Frå Senterpartiets side ynskjer vi å understreka at det er no i den aller seinaste tida det faktisk har kome fram at den ulovlege overvakinga har gått langt utover det nokon kunne rekna som rett. Ifølgje Bergens Tidende av 28. oktober i år har enkelte faktisk vorte registrerte hos overvakingspolitiet så seint som på 1990-talet fordi dei dreiv med kvinnepolitisk arbeid. Då er det vårt syn at sidan det lenge har vore eit sterkt ynske om å retta opp den uretten som vart gjord mot enkeltmenneske, er det òg viktig å avslutta denne granskinga på ein måte som gir tillit. Då er det heilt nødvendig at det blir mogleg å få innsyn i dei opplysningane som er registrerte hos overvakingspolitiet, og det kan gjerast ved å forlengja innsynsperioden. Mitt siste punkt gjeld kampen mot kriminalitet. Det er bra at politiet har aksjonar, slik som dei no har hatt, mot grenseoverskridande kriminalitet og illegal innvandring. Vi synest det er feil bruk av ordet «advent» – eit ord som faktisk fører tanken til at det er rom i herberget. Vi ser gjerne nye aksjonar, men vi synest det kler ei Kristeleg Folkeparti-leidd regjering lite å ta i bruk kyrkjelege høgtider når ein skal gi namn til slike aksjonar. Vi håpar ikkje det skjer fleire gonger. Så ei stemmeforklaring frå Senterpartiets side. Vi kjem til å støtta Arbeidarpartiet og SVs forslag til ramme, vi kjem til å støtta deira forslag nr. 2-6, og vi vil òg støtta SVs forslag, nr. 13 og 14.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2002-04-09:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-09:
Aller først må jeg beklage at jeg gikk utover taletiden i stad. Jeg fikk ikke med meg at lampen lyste, så enten må jeg begynne å ta med meg briller, eller så må jeg følge med litt bedre på høyre side her. Jeg har ikke noen tradisjon for å følge med på høyresida, så der må jeg skjerpe meg(latter i salen) (latter i salen) Jeg vil takke statsministeren for svaret. Jeg er svært glad for at statsministeren er imøtekommende og sier at han faktisk er positiv til hovedforslaget i interpellasjonen, som går på at vi skal se på norsk distriktspolitikk med nye øyne gjennom en kommisjon. Vi har hatt kommisjoner her i Norge tidligere som har gjort et formidabelt arbeid. Jeg minner om Sysselsettingskommisjonen, som gjorde et glimrende arbeid i sin tid. Jeg håper at denne distriktskommisjonen skal få samme status og gjøre en minst like god jobb som Sysselsettingskommisjonen gjorde. I det arbeidet ønsker SV å være en medspiller til Regjeringa. Vi melder oss på både med vår kompetanse og vilje til å finne politiske løsninger når vi kommer i gang med denne viktige jobben. Så vi er svært glad for svaret på vårt hovedspørsmål. Jeg vil bare kommentere to–tre av momentene som statsministeren var inne på. Statsministeren var inne på at vi har drevet en aktiv distriktspolitikk i Norge i mange år. Og det er korrekt i forhold til mange land. Norge har drevet en bedre distriktspolitikk enn f.eks. Sverige. Vi som har fartet i Nord- og Midt-Sverige, ser hva fravær av distriktspolitikk har ført til der. Det betyr også at Sverige i dag driver med betydelig reparasjonsarbeid for å rette opp de skadevirkningene man fikk på grunn av den sentraliseringen man gjorde tidligere. Både gjennom egne midler og betydelige EU-midler driver Sverige i dag og reparerer de skadene man gjorde, og jeg ser ingen grunn til at vi skal gjøre de samme feilene her i Norge, slik at vi må til med betydelige reparasjoner. Dette med vekstsentertenking er for så vidt en tanke som kan være besnærende. Men hvert eneste regionsenter er avhengig av et omland. Den dagen omlandet rundt et regionsenter er borte, er det ikke noe regionsenter lenger – da er det den ytterste utkant. Man må altså ha jobbing med vekstsenter kombinert med at man har et omland rundt som fungerer. Hvis ikke, er ikke vekstsenteret et vekstsenter. Så vil jeg helt til slutt kommentere forholdet mellom by og land. Mitt parti liker ikke at by og land blir satt opp mot hverandre. Det er to ting som er like viktig for Norge. Vi skal ha en skikkelig bypolitikk i dette landet som tar vare på våre innbyggere i byene. Det er ingen motsetning mellom en god bypolitikk og en skikkelig distriktspolitikk, der vi gjør det samme for dem som bor i Distrikts-Norge.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-09:
Jeg kunne gjerne ha kommentert mange av innleggene, men jeg nøyer meg med to–tre kommentarer. Den første er til representanten Ivar Kristiansen og gjelder norsk landbruk. Norsk landbruk har gjennomgått og kommer til å gjennomgå betydelige endringer både når det gjelder struktur og andre ting. Men norsk landbruk vil alltid være en av hovedbærebjelkene i norsk distriktspolitikk, fordi norsk landbruk har så mange oppgaver. En oppgave er å skaffe oss trygg mat. En annen oppgave er at vi skal ha en matvareberedskap i dette landet. Og en tredje viktig oppgave er at vi skal bevare et kulturlandskap som gjør at vi kan være stolte av landet vårt, slik at det ikke vokser igjen. Så selv om norsk landbruk både gjennomgår og vil gjennomgå endringer, vil det alltid være en hovedpilar i norsk distriktspolitikk. Så til representanten Per Sandberg, som sier at distriktspolitikk er overføringer. Jeg blir veldig provosert av den type uttalelser. Tenk på alle de overføringene som vi gjør til hovedstaden! Tenk på alle de overføringene som vi gjør til hovedstaden med skattebetalernes penger når det gjelder trikk, jernbane, kollektivtrafikk, teater, opera, osv.! Jeg syns det er riktig. Vi skal overføre mange penger til hovedstaden. Men det er ikke noe verre å overføre en del penger til rassikring og viktige næringstiltak i Distrikts-Norge. Man har forskjellige behov i en stor by og i distriktene, og begge baserer seg på overføringer. Vi betaler inn skatt til dette samfunnet, og så er det Stortinget som bestemmer hvordan vi skal bruke skattepengene. Og at det er et fyord når overføringene går til distriktene og et plussord når de går til byen, er for meg ubegripelig. Helt til slutt: Jeg er svært glad for at flere har stilt seg positive til statsministerens ja til å opprette en distriktskommisjon. Jeg syns det tyder på at Stortinget, i likhet med SV, ikke ønsker at de 20 foregående årene skal gjentas når det gjelder avfolking av Bygde-Norge. Det er jeg veldig glad for, og jeg håper i tida framover at vi får en konstruktiv og god tverrpolitisk debatt om hvorledes vi skal klare å løse denne oppgaven sammen.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-04-09:
Ja, president, til forskjell fra lyset i trafikken er det ikke noe gult lys her som gir en advarsel før en får det røde. Ellers er det som sentrumspolitiker min erfaring at det i trafikken er klokt å se litt til begge sider, for farene kan lure både til høyre og til venstre. Når det gjelder en mulig distriktskommisjon, sa jeg at det vil være aktuelt, og det står jeg selvsagt fast ved. Jeg er glad for at representanten når det gjelder det spørsmålet, har et perspektiv fram mot 2005, det neste stortingsvalg, for jeg tror det er riktig av oss at vi i hvert fall får hovedmaterialet, kanskje alt materialet, fra det nedsatte ekspertutvalget, det såkalte Effektutvalget, så det ikke jobbes parallelt her. Hvordan vi skal angripe den politiske oppfølgingen etter at det – forhåpentligvis – verdifulle grunnlagsmaterialet foreligger, synes jeg vi skal gi oss litt frihet til å tenke igjennom. Men et av de aktuelle virkemidlene er selvsagt en kommisjon, og fordelen med det er at en da – om mulig – også kan arbeide fram en bred politisk konsensus. Det var jo bl.a. hensikten med Sysselsettingskommisjonen, som det faktisk fra Kristelig Folkepartis side her i Stortinget var undertegnede, sammen med parlamentarisk leder Kåre Gjønnes, som i sin tid tok initiativ til. Vi var fornøyd med den kommisjonen og resultatet av den. Så jeg har for så vidt gode erfaringer med kommisjoner, men da må det være en vilje til å finne fram til brede politiske løsninger og ikke primært å drive politisk polemikk, som jeg kanskje synes distriktspolitikken har vært for mye preget av. Ryan har helt rett i at vettet er likt fordelt i ulike deler av landet, og jeg tror faktisk også vettet er relativt likt fordelt mellom ulike politiske parti, også når det gjelder distriktspolitikken. Derfor er jeg opptatt av samarbeid på tvers av partigrensene, av dialog. Derfor fant jeg også at jeg selv ville svare på denne interpellasjonen, fordi jeg synes interpellanten har et veldig riktig og positivt utgangspunkt, nemlig at distriktspolitikk ikke bare er å male videre på alle kjente virkemidler og først og fremst polemisere omkring bevilgningene til et par virkemidler. Men jeg tror at skal vi berge bosettingen over hele landet, uten at det nødvendigvis skal være akkurat slikt bosettingsmønster som vi har i dag, må vi være villig til å tenke nytt, og det har jeg oppfattet som hovedpoenget til interpellanten. Det er jeg glad for. Det håper jeg alle andre partier også vil være med på, slik at den distriktspolitiske debatten kan få en ny vri. Derfor synes jeg dette har vært et positivt initiativ, og jeg håper at den videre debatten i dag, og ikke minst den som kommer etter kommunalministerens redegjørelse den 30. april, vil følge i noen av de samme nytenkende spor og ikke bare i de gamle.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-04-09:
Jeg har også notert meg og synes det var mange interessante innspill i det vi nå har hørt, når det gjelder den videre distriktspolitiske debatten. Jeg takker interpellanten for initiativet, for jeg synes dette var en konstruktiv innfallsvinkel. Men det hjalp tydeligvis ikke verken med hans eller min oppfordring til de øvrige partiene om å vise vilje til dialog og tenke nytt, for Arbeiderpartiets hovedtalsmann gikk jo rett i grøfta og endte opp i en ren polemikk, stikk i strid med SVs tilnærming. Det viser jo igjen at SV stadig oftere kanskje blir en litt mer konstruktiv samtalepartner, for ikke å si samarbeidspartner, enn det Arbeiderpartiet er for tiden. Schjøtt-Pedersen sa at problemet ikke først og fremst er mangel på kunnskap. Da undrer jeg meg over at det var nettopp den regjeringen han satt i, som satte ned et ekspertutvalg for å få mer kunnskap om virkningene av de distriktspolitiske virkemidlene. Så her er det et eller annet som ikke stemmer med Arbeiderpartiet i posisjon og i opposisjon. Schjøtt-Pedersen mente at Samarbeidsregjeringen står for en nedbygging av distriktspolitikken, og at det er uro rundt den. Ja, Schjøtt-Pedersen husker vel tilbake til da han selv satt i regjering. Det var da det såkalte distriktsopprøret begynte i Finnmark og hadde virkelig styrke. Jeg må likevel minne om at Samarbeidsregjeringen, uten å drive polemikken videre, har styrket infrastruktur og kommunikasjon både når det gjelder veier og flypriser. Vi har styrket og bedret skatte- og avgiftsvilkårene for arbeidslivet. At vi har et sterkt næringsliv, er jo ryggraden i hele distriktspolitikken. Og vi hadde faktisk et bedre kommuneøkonomiopplegg enn det Stoltenberg-regjeringen la til grunn i sitt budsjettforslag. Men nok om det – tilbake til det mer framtidsrettede. Selv om vi skal tenke nytt i distriktspolitikken, tror jeg det er helt riktig, som bl.a. Ryan var inne på i sitt siste innlegg, at primærnæringene, blant dem jordbruket, fortsatt må være en ryggrad i mange deler av Bygde-Norge. Det vil vi også ta med oss når vi nå går inn i vårens jordbruksoppgjør. Der vi kanskje har det aller største vekstpotensial, er i kystnæringene – de marine næringer. Regjeringen prioriterer det. Vi har satt ned et eget regjeringsutvalg nettopp for å legge linjene for en framtidsrettet politikk for ytterligere å øke verdiskapingen i våre marine næringer, ikke bare i det tradisjonelle fiske, men også i oppdrett, fiskeindustri og havbruk i bred forstand. Der ser jeg for min del store muligheter. Jeg tror at representanten Ballo hadde en interessant og riktig tilnærming da han påpekte at veldig mye av verdiskapingen i landet vårt skjer ute i distriktene, og at det blir et galt bilde hvis en tror at sentrale strøk subsidierer distriktene. Vi får tenke helhetlig, og jeg inviterer til den dialogen som representanten Ryan i dag stilte opp til.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-04-09:
Det er en viktig problemstilling interpellanten tar opp. Nye utvalg kan bringe fram nye vurderinger, og det kan være bra. Men problemstillingen er ikke først og fremst mangel på kunnskap. Vi vet at vi må utvikle robuste arbeids-, bo- og serviceregioner hvor befolkningen kan få dekket sine behov. Vi vet at vi må bygge opp under et lønnsomt og konkurransedyktig næringsliv. Vi vet at kunnskap betyr stadig mer, og at vi må styrke utdanningstilbudet i distriktene. Vi vet at vi må utvikle gode verdiskapingsmiljøer, at vi må ta i bruk ny teknologi, at vi må ha en bevisst statlig lokaliseringspolitikk, at vi må ha et sterkt offentlig servicetilbud, og at vi må styrke kreativiteten, men også identiteten og tilhørigheten gjennom et aktivt lokalt kulturliv. Problemstillingen er altså ikke at vi ikke vet hva som er nødvendig for en mer aktiv distriktspolitikk. Problemstillingen er at statsministeren og hans regjering gjør det stikk motsatte av det som er nødvendig. Bondeviks regjering foreslo ved budsjettbehandlingen i høst et kutt i de distriktspolitiske virkemidlene på 350 mill. kr. Virkemidlene i næringspolitikken ble totalt kuttet med 1,7 milliarder kr. Der Bondevik I foreslo å styrke kommunale næringsfond, foreslo Bondeviks andre regjering å kutte all slik støtte. Der Bondevik I foreslo en stor satsing på regional samordning, foreslo Bondevik II å kutte all slik støtte. Der Bondevik I foreslo å øke støtten til arbeidet med vannkvaliteten i bedriftene, foreslo Bondevik II å kutte all slik støtte. Der Bondevik I foreslo fraktutjamning på bensin, foreslo Bondevik II å kutte all slik støtte. Nå ser vi at Regjeringen går videre. Regjeringen foreslår skritt for en større privatisering i skoleverket og en større grad av private innslag i helsevesenet. Hva vil være resultatet av det? Jo, resultatet av det vil være en større sammenklumping i sentrale strøk og en svekkelse av distriktspolitikken. Fiskeriministeren vil løsne på trålernes leveringsplikt. Resultatet av det er at mange lokalsamfunn som er helt avhengig av faste leveringer, ikke lenger har den sikkerhet som de tidligere har hatt. Derfor er det nødvendig å føre en annen distriktspolitikk enn det som statsministeren og hans regjering legger opp til. Jeg registrerer at statsministeren ønsker enighet om distriktspolitikken. Det gjør Arbeiderpartiet også. Men Arbeiderpartiet, og jeg formoder også Sosialistisk Venstreparti, ønsker enighet om en styrket distriktspolitikk, ikke om den nedbygging av distriktspolitikken som Bondevik og Regjeringen har lagt opp til. I så måte ser jeg interpellantens innspill i dag som et initiativ for å styrke den distriktspolitiske satsingen, og jeg håper at statsminister Bondevik vil komme tilbake til det syn Kristelig Folkeparti hadde før de kom i regjeringsposisjon, og ikke følger opp Høyres og Fremskrittspartiets linje, slik som de har gjort etter at de kom i regjeringsposisjon.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2002-04-09:
Jeg synes både interpellanten og statsministeren har hatt en positiv innfallsvinkel i både interpellasjonen og svaret. Jeg må si at etter å ha hørt Arbeiderpartiets oppfølging av dette er det ingen grunn til optimisme med hensyn til å gjøre noe forsøk på å tenke nytt. Det er man nødt til i denne saken, fordi Statistisk sentralbyrås befolkningsprognose for de neste 20 år utvetydig viser at vi hvert femte år får en 2–3 pst. befolkningsvekst i dette landet. Samtidig vil vi se at i de kommunene som i dag har befolkningsnedgang, vil nedgangen fortsette å akselerere i samme negative retning, mens de kommunene som i dag har vekst, fortsatt vil få vekst hvis vi ikke ønsker å navigere annerledes. Kan et optikerbesøk for representanten Ryan bidra til at han er villig til å se og tenke nytt når det gjelder distriktspolitiske løsninger, tror jeg det vil være vel verdt en investering. For det er ingen deler av dette landet som er mer konkurranseutsatt og eksportutsatt enn nettopp de deler av landet som representanten Ryan ønsker å vise større oppmerksomhet. Da kan vi ikke møte disse arbeidsplassene, som vi først og fremst har lokalisert ute i Distrikts-Norge, med hver bidige dag å gi dem stadig verre konkurransevilkår. Norsk fiskerinæring holder pusten i disse dager, ikke bare fordi man har lite å fiske på, men av konkurransemessige årsaker. På grunn av manglende handelsmessige ordninger sitter man i dag og avventer at andre organer skal ta beslutninger som berører det som vi har sagt skal bli det nye økonomiske lokomotivet langs kysten. Vi har altså overlatt til handelsblokker i andre land, EU eksempelvis, å ivareta vår fremste eksportnærings videre skjebne. Det må jo være et paradoks at det er flere som jobber med norsk laks i Frankrike og Danmark enn det er i Norge. Og hvis Ryan tar et initiativ til nytenking på dette området, har vi brakt denne debatten et nivå, og et nødvendig nivå, videre. Norsk landbruk kan ikke bli det som skal berge Distrikts-Norge. Antallet sysselsatte er halvert de siste 20 år til tross for økte overføringer og økt satsing. Denne tendensen vil videreutvikle seg i tiden fremover på samme vis. Om 20 år er sikkert antallet ansatte i denne næringen dessverre på nytt halvert. Vi er nødt til å ivareta interessene til eksportorientert konkurranseutsatt virksomhet. Det er den eneste løsningen for at Distrikts-Norge skal kunne overleve. Man kan i hvert fall ikke overleve på det Karl Eirik Schjøtt-Pedersen etterlot seg, Europas høyeste rentefot. Det er ingen ting å være stolt av politisk at vi skal pryde Europatoppen. Hvis vi ikke klarer å gjøre noe med disse forhold, har vi knyttet vår skjebne til ett fellesskap; det er høy råoljepris, høy gasspris, høy dollarkurs og en sterk kronekurs. Det er som gift for Distrikts-Norge.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-04-09:
Jeg er enig med interpellanten på ett område: 20 års distriktspolitikk og flerfoldige milliarder kroner har ikke virket. Da må vi tenke nytt. Og å tenke nytt i denne sammenhengen er å ikke tenke by og land separat. Vi må ha en felles politikk som løfter hele landet. Og for å greie å inkludere distriktene i den generelle politikken må vi se på avstander. Det er avstandene som skaper utkant, og disse avstandene forsterkes ved elendige veier og høye avgifter på transport, noe som faktisk interpellanten er den største pådriveren for å øke. Distriktspolitikken består i altfor stor grad av overføringer uten at det har vært stilt krav eller stilles krav. Det har ført til at en har konservert både bosetting og en gammeldags næringsstruktur. Den gamle forestillingen om at alle har rett til å bo hvor man vil uavhengig av hvorvidt man har jobb eller ikke, kan ikke få lov til å råde videre. Jeg er redd for at interpellanten med sin kommisjon ønsker å videreføre denne politikken og forsterke den gjennom økte subsidier – altså økte subsidier gjennom å la folk få tilbake pengene sine på en så lur måte at de tror det er en gave. Jeg er redd for at interpellanten også tenker på å bruke landbruket som et virkemiddel i distriktspolitikken fortsatt. Da vil jeg få lov til å sitere Ole Gjølberg, professor ved Norges landbrukshøgskole, som sier at «milliardoverføringene til landbruket har gjort det umulig for andre næringer å få fotfeste i Bygde-Norge. Noen trodde at de store overføringene til jordbruket skulle stabilisere eller til og med aktivisere bosetting i Bygde-Norge. I et langsiktig perspektiv har overføringene ledet til det motsatte. De krefter som i dag slåss for å videreføre landbrukspolitikken fra 1970-tallet, slåss for en akselerert nedbygging av norske bygder». – Og det er akkurat det jeg tror interpellanten vil videreføre. Hvis vi skal tenke nytt her, som representanten Schjøtt-Pedersen prøvde å forestille oss at Arbeiderpartiet gjør, må vi gjøre som statsministeren faktisk var inne på, vi må tenke skatte- og avgiftspolitikk og ikke minst infrastruktur. Vi må også tenke risikokapital for distriktene. Nyetablering av næringsvirksomhet i distriktene er nødvendig for å opprettholde et stabilt Bygde-Norge, ikke for å opprettholde det gammelmodige Bygde-Norge der folk skal bo uten å ha et virke overhodet. Ellers må jeg si at jeg er veldig glad for at statsministeren nå slutter opp om at vi må tenke nytt, i tråd med det Fremskrittspartiet i mange år har sagt.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-09:
Mye av den begrepsbruken som er knyttet til distriktspolitikken, er interessant. Man opererer gjerne med begreper som «tilskudd», «overføringer», «subsidier». En del av de begrepene bruker man også når det gjelder u-hjelp – man gir fra dem som i utgangspunktet har skapt verdiene, til noen som ikke har skapt dem, for på den måten å kunne subsidiere eller understøtte noen som er i en nødsituasjon. Det perspektivet former jo også vår distriktspolitikk. Det kunne ut fra en slik forståelse av virkeligheten da være interessant å gjøre et tankeeksperiment: La oss tenke oss at man satte et gjerde rundt Oslo og et gjerde rundt mitt eget fylke, Finnmark, og sa at nå får dere klare dere som best dere kan ut fra de ressursene dere er gitt, og så får vi etter en tid se hva vi skal gjøre i forhold til det. Hvis man tenker seg at man virkelig hadde gjennomført det i et slikt perspektiv, betyr det at man samme dag måtte ha skrudd av lyset i Oslo. I Finnmark er det klart at kosten ville ha blitt ensidig, men man ville ha kunnet leve av fiskeriressursene såpass lenge at det etter en viss tid ville være rimelig å tenke seg en utvikling hvor flere kanskje hadde kommet fra Oslo, fordi det var kaldt der, man hadde skrudd av lyset, til Finnmark for å utnytte fiskeriressursene. Et tilsvarende tankeeksperiment kunne man gjøre for en rekke vestlandsbygder. De ville ha klart seg utmerket godt selv, og man hadde styrket muligheten for en framtidig bosetting, mens man i Oslo relativt raskt ville ha fått en nødsituasjon. Men utgangspunktet for det vokabularet vi bruker når det gjelder distriktspolitikken, er at vi tenker oss at de verdiene som tas fra distriktene og flyttes til det sentrale østlandsområdet, kommer dit fordi det er helt naturlig at det er der verdiene til slutt hører hjemme. Når de så tas ut igjen etter at man først har hentet dem ute i distriktene der verdiene ble skapt, kaller man det for subsidier, overføringer, tilskudd. Det er klart at hvis det er sånn vi skal fortsette å drive politikk i dette landet, nemlig at vi tenker oss at den vanlige politikken er den politikken som dreier seg om verdiskapingen i det sentrale østlandsområdet, og vi i tillegg har noe på siden av det som vi kaller distriktspolitikk, og som dreier seg om overføringer, subsidier, tilskudd, vil den utviklingen vi ser, bare fortsette. Et eksempel på hvordan den vil forsterkes, er den fiskeripolitikken den sittende regjering har lagt opp til. Når Svein Ludvigsen sier at man i sterkere grad må satse på havfiskeflåten og i mindre grad på kystfiskeflåten, forsterker man nettopp det bildet som jeg nå har tegnet, nemlig at man utarmer de distriktene, de områdene som kunne ha skapt verdiene, og i stedet satser på å føre verdiene lenger og lenger bort. Det betyr at noe av det første Regjeringen bør ta tak i, er sin egen fiskeripolitikk, og at det første oppgjøret Regjeringen bør ta, er i forhold til sin egen fiskeriminister hvis man mener noe i forhold til å satse på en annen politikk som kan gi håp for fremtiden i norske distriktskommuner.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2002-04-09:
Når representanten Schjøtt-Pedersen tilnærmar seg ein negativ trend som har vart i 20 år, med ein kritikk av budsjettet for inneverande år, er det mildt sagt urimeleg. Dersom vi veit alt dette som Schjøtt-Pedersen påstod, kvifor sette då regjeringa Stoltenberg i oktober ned eit ekspertutval nettopp for å sjå på effektane av verkemidla i distriktspolitikken, både den smale og den breie? Nei, i distriktspolitikken treng vi også nytenking, og det har vi tenkt å bidra med. Noreg er eit grissgrendt land, og det vil det alltid vera. Men langs kysten vår og fjordane våre trivst eit viktig og lukrativt næringsliv. Om vi tømmer Distrikts-Noreg for folk, for ungdom, tapar vi også næringsinntekter, næringsinntekter som skapar valuta og framtid. Det har Noreg ikkje råd til. Viktige framtidsnæringar som fiskeri, havbruk og turisme er heilt avhengige av levedyktige bygder. Dersom folk flyttar, skulen vert nedlagd og tenestetilboda svinn bort, kan heller ikkje dei som driv det livsviktige næringslivet, bu der. Det er faktisk ikkje slik at det først og fremst er Oslo og sentrale strøk som støttar distrikta. Vestlandet har 20 pst. av befolkninga og 40 pst. av eksportinntektene, og det er utanom olje og gass. Mange distriktskommunar har ei stor nettooverføring til sentrale strøk, utan at dei har den vegstandarden og den infrastrukturen som næringslivet i kommunane fortviler over å mangla. Eg besøkte nettopp Fusa kommune, ein liten innlandskommune i Hordaland. Dei subsidierer sentrale strøk med 2 mill. kr i veka året rundt – 100 mill. kr i året. Det er altså ein overskotskommune, men rike er dei langt ifrå, og dei har vegar som austlendingar flest aldri har sett. Der kan ein framleis ikkje passera ein møtande bil bortsett frå på møteplassar. Bedrifter som skapar millionoverskot, tapar kvar dag på ein elendig infrastruktur, og ordførarane er naturleg nok fortvila. Vi treng ein distriktspolitikk der distrikta får behalda meir av det dei skapar. Eg er positiv til ein distriktskommisjon, med dei rammer som statsministeren skisserte, og eg vonar at mandatet vert slik at ein ikkje berre tek tak i ting for å snu flyttestraumen, men også får fram det sanne biletet av pengestraumen og effektiviteten av dei store pengesummane som vi framleis har, og som heiter distriktsmidlar. Store delar av Distrikts-Noreg ber ikkje om subsidiar, men om å få behalda litt meir av eiga verdiskaping, og det er god økonomi i god distriktspolitikk.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-04-09:
Noreg har ei levande landsbygd. Senterpartiet meiner det er eit fortrinn både for byen og for bygda at vi har det. Bondevik I-regjeringa tok viktige grep og makta å bremsa flyttestraumen. Ny optimisme i landbruket, næringshagar, kvinne- og ungdomssatsing er eksempel på det. Bondevik II-regjeringa kom skeivt ut i haust. Den svekkinga, ja delvis utraderinga, av viktige distriktspolitiske verkemiddel i 2002-budsjettet vekte oppsikt. Senterpartiet føreslo i inneverande års budsjett ein innlandskommisjon. Vi synest det initiativet SV i dag tek, er svært positivt, vi vil støtta det, og vi synest òg det er gledeleg at statsministeren vil vurdera det nærare. Men når statsministeren no møter her, hadde han jo hatt moglegheiter til å gi meir konkrete signal i forhold til dei som ynskjer å busetja seg i distrikta, og som ynskjer varierte arbeidsplassar som grunnlag for det. Når det gjeld dei tiltaka Regjeringa har kome med så langt, gir det ingen særleg tryggleik at statsministeren står her og seier at Regjeringa skal tenkja nytt. For Regjeringas nytenking så langt har med eitt unntak, utflytting av arbeidsplassar, einsidig innebore ei svekking av den offentlege innsatsen og det offentlege engasjementet for ein aktiv distriktspolitikk. Statsministeren bør svara på: Skal landbruket framleis vera ein grunnpilar for levande bygder? Kva rolle meiner statsministeren kystflåten skal ha i landet vårt? Og kva med verkemidla i næringspolitikken? Vil stortingsmeldinga som dei no arbeider med, svekkja eller styrkja innsatsen? Kva med kommunane? Skal dei mindre kommunane òg vera sikra midlar i samsvar med dei oppgåvene dei har, eller skal kommunalministeren sine urovekkjande signal følgjast opp? Og så har vi samferdsel, som er grunnleggjande for at folk i det heile kan bu i distrikta. Breiband kan snart medverka til at næringslivet i ulike kommunar består av eit A-lag og eit B-lag, alt etter kvar dei slår seg ned. Vil statsministeren at det offentlege skal gjera ein innsats der? Vil han henta fram rassikringsplanane, som kan hindra at det er mange utrygge foreldre som ikkje tør busetja seg, fordi dei er urolege for at ungane ikkje skal koma fram til skulen? Mange næringslivsleiarar vurderer også å flytta bedriftene sine på grunn av manglande framkomst.
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2002-04-09:
Når det gjeld utflyttinga av statlege arbeidsplassar, har eg registrert at statsråden i intervju med LNK-avisa har uttalt at dersom forholda ligg til rette for det, bør fleire av dei statlege arbeidsplassane leggjast til aktive nynorskstrøk. Kan statsråden stadfeste at ho ser positivt på ein slik tankegang? Så varsla statsråden i tråd med meldinga at departementet vil kome tilbake til spørsmålet om mållova og dei statlege helseføretaka. Eg meiner at dette hastar. Og signal som at Telemark Mållag nå vurderer å stemne Helse Sør inn for retten om dei ikkje endrar vedtaket sitt om sjukehusnamn, stadfestar dette. Ser statsråden her at det trengst ei rask avklaring, slik at vi slepp den debatten som nå går, om sjukehusføretaka skal følgje mållova eller ikkje? I media har eg elles registert at statsråden vil nytte gulrot framfor pisk når det gjeld bruken av nynorsk i statsorgana. Men dersom det ikkje er framgang i nynorskbruken i statsorgana etter at satsingsperioden på tre år er over, kva vil statsråden gjere då?
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2002-04-09:
Etter å ha lytta til statsråden sitt innlegg og svar på replikkar om helseføretaka og bruk av mållova, registrerer eg at her er det vilje til handling, eller som statsråden sa: Mållova skal haldast i hevd. Eg meiner det bør skje snarleg, men eg har tru på statsråden sin vilje til handling, og eg ønskjer ikkje at forslag nr. 1 blir nedstemt. Derfor ber eg om at det forslaget blir gjort om til eit oversendingsforslag.