Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-23:
SVs utgangspunkt er at kjønnslemlesting er et overgrep, og at man må finne målrettete virkemidler for å hindre at de overgrepene skjer. I det offentlige rom har jeg registrert at noen formulerer seg som om det er grader av kjønnslemlesting, nærmest i retning av at det skulle være en aksept hvis inngrepet var lite. Det er en tilnærming SV overhodet ikke ønsker. Uansett så skjer dette på kvinner eller barn som i utgangspunktet er friske, og som påføres en varig skade. Det er klart at jo mer omfattende det mutilerende, det ødeleggende, inngrepet er, jo større blir de langsiktige konsekvensene, men det forsvarer selv ikke et mindre inngrep. For SV er det viktig å se på virkemidler som kan ha effekt. Det å ha en plikt til å melde hvis man umiddelbart står overfor faren for at et slikt inngrep kan skje, synes vi er helt riktig. Man kan jo da komme i den situasjonen at nettopp ved at man griper inn, finner ikke inngrepet sted der og da, men vi tror at det har et betydelig forebyggende aspekt, fordi de pårørende som skulle sette i verk de tiltakene, vil, dersom det likevel skjer i ettertid, ha fått et kraftig signal, og det vil være lettere å forfølge det strafferettslig. Det er viktig å straffe overgripere når det har skjedd. Det er samtidig viktig i forhold til helsepersonell å finne virkemidler som gjør at meldeplikten ikke går så langt at de kvinnene som har vært utsatt for overgrep, av frykt for at det meldes, lar være å oppsøke helsevesenet. Her er jo parallellene helt klare i forhold til andre typer overgrep. En kvinne som har vært utsatt for et seksuelt overgrep, skal kunne oppsøke helsevesenet i trygg forvissning om at de opplysningene som legges fram, legges fram i en situasjon med taushetsplikt. Men helsepersonell må naturligvis opptre på en fornuftig måte, søke å støtte kvinnen i at det er fornuftig å anmelde det overgrepet som faktisk har funnet sted, og tilrettelegge for at det kan skje. Men hvis man i enhver henseende og i enhver situasjon og uten omsvøp gikk til anmeldelse uten å være i dialog med dem som var berørt, ville det være overhengende fare for at en rekke kvinner aldri ville oppsøke helsevesenet, eller andre kvinner som har fått sykdom, og som har behov for behandling, men som er livredde for at dette skal føre til eksempelvis anmeldelse av pårørende. Derfor synes vi i SV at det er en god balanse i loven, slik som Regjeringen legger den fram her, nettopp ved at når faren er overhengende, skal man gripe inn der og da, mens man må vektlegge selve behandlingsaspektet i ettertid. Så må man selvfølgelig tilrettelegge for å støtte den kvinnen som har vært utsatt for et overgrep, bidra med nødvendige legeerklæringer og stimulere til at forholdet blir anmeldt. Men det må man gjøre i en felles forståelse med dem det gjelder. Så har SV tatt til orde for at man bør gjennomgå de behandlingstilbudene som eksisterer, fordi vi tror at det kan være mange steder man ikke har den nødvendige faglige kompetansen til å gi hjelp. Vi har derfor tatt initiativ til følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen om å gjennomgå behandlingstilbudet for kvinner som har vært utsatt for kjønnslemlesting, ut fra målsetningen om et helhetlig behandlingstilbud som sikrer en helhetlig oppfølging så vel sosialmedisinsk som kirurgisk, og som bidrar til at kvinnene selv frivillig ønsker å kontakte helsevesenet for oppfølgende diagnostikk og behandling.» En samlet komite har sluttet seg til det, og det er vi i SV glad for. Vi synes at i sum har man med den måten komiteen samlet kommer ut på, en offensiv tilnærming. Så må vi gjøre erfaringer underveis og se om det også er tilleggstiltak som bør settes inn, ut fra den felles erkjennelse at dette er en helt uakseptabel atferd overfor kvinner, som selvfølgelig har rett til å beskytte sin kropp, noe enhver skal ha, og som har all mulig grunn til å kreve at samfunnet bidrar med den beskyttelsen som er nødvendig for at overgrep ikke finner sted.