Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2003-05-08:
Hensikten med denne interpellasjonen er å holde et av de viktigste spørsmål i vår tid på dagsordenen. Interpellasjonen ble reist før forberedelseskonferansen i Genève startet, slik det gikk fram av den teksten som presidenten refererte til. Nå er konferansen i praksis trolig over, men spørsmålet er like aktuelt. Jeg er derfor glad for at utenriksministeren vil bruke denne anledningen til å sette denne trusselen mot internasjonal fred og sikkerhet i fokus. Atomvåpen og andre masseødeleggelsesvåpen har en dominerende plass i den internasjonale debatten om fred og sikkerhet. Truslene og utfordringene dominerer debatten, men spørsmålene om hvordan vi skal kontrollere og redusere mengden av atomvåpen og dermed redusere faren, kommer dessverre i bakgrunnen. Faren for at såkalte røverstater skaffer seg atomvåpen, er en trussel som får mye oppmerksomhet. En annen trussel som får stor oppmerksomhet, er at terrorgrupper skaffer seg atomvåpen eller andre masseødeleggelsesvåpen. Disse utfordringene har på mange måter erstattet det fokus vi hadde på den kalde krigens våpenkappløp. Jeg mener at det er en sammenheng mellom de gamle og de nye truslene. De nye truslene har fått flere til å bringe atomvåpnene fram i forsvarsdoktrinene og dermed åpne for bruk av atomvåpen – i alle fall i prinsippet. Trusselen i dag er derfor ikke bare at nye stater eller mulige terrorgrupper skaffer seg atomvåpen og kanskje bruker disse. Trusselen er også at de som allerede har slike våpen, viser større vilje til å bruke våpnene i kampen mot dem som har skaffet seg eller mistenkes for å forsøke å skaffe seg atomvåpen eller andre masseødeleggelsesvåpen. Når målet helliger midlet, blir faren større for oss alle. Masseødeleggelsesvåpnene har vært sentrale i det internasjonale presset mot Irak. Masseødeleggelsesvåpnene var sentrale også for den krigen som den USA-ledede koalisjonen gjennomførte mot Saddam Husseins regime. Uansett hva en mener om krigen, så bør alle være enige om at dette ikke kan bli en vanlig måte å bekjempe mulige nye atomstater på. Nå bør den nye situasjonen i Midtøsten brukes til å fjerne atomvåpnene fra de landene som allerede har slike våpen, og til å bringe atomprogrammene i andre land under internasjonal kontroll og innsyn. Dette dreier seg selvsagt først og fremst om Israel og Iran. Vi har egentlig ingen andre veier å gå på dette området enn avtaleveien. Problemet er at avtalene som skal hindre spredning og sikre reduksjon av mengden atomvåpen, skranter, og at de praktiske tiltakene for å få kontroll med våpnene og våpenmaterialene er mangelfulle. Tre sentrale land har stilt seg utenfor avtalene. Det gjelder India, Israel og Pakistan. Nord-Korea bruker trusselen om ny alenegang som et pressmiddel for internasjonale konsesjoner. Dette er også meningen med å skaffe seg atomvåpen for de fleste. Det er å skaffe seg makt og innflytelse gjennom å true med atomvåpen de har, eller true med å skaffe seg slike våpen. Dette er et dilemma i forhold til hvordan vi skal forholde oss til nye eller potensielle atomvåpenstater, hvorvidt en skal gi konsesjoner og inkludere eller bare isolere og true. Jeg har liten tro på det siste – dessverre, kan en si. Problemet er ikke bare de som ikke slutter seg til avtalen. Uviljen mot praktisk oppfølging og gjennomføring av avtalen er også et stort problem. Det er et særlig dilemma at USA, som på den ene siden er den mektigste av dem som forsvarer frihet og demokrati i verden, samtidig bidrar til å undergrave tilliten til og respekten for de internasjonale avtalene og forpliktelsene på dette området og på andre områder. Når det gjelder avtalen, er det også et stort problem at de små, taktiske atomvåpnene ikke er omfattet av avtalene og dermed er utenfor internasjonal oversikt og kontroll. Men den største umiddelbare trusselen ligger trolig i de enorme mengdene av spaltbart våpenmateriale som er dårlig sikret og utenfor kontroll. Dette kan falle i hendene på stater som jakter på egne atomvåpen, eller terrorgrupper med samme formål. Vi så en variant av dette på nyhetene i går – om det var riktig eller galt, vet jeg ikke. Da ble det iallfall hevdet at radioaktivt materiale hadde kommet på avveier i Irak. Trusselen lå i dette tilfellet ikke i mulige nye atomvåpen, men i at grupper kunne lage såkalte skitne bomber, dvs. spre radioaktivt materiale som kan skade og ødelegge. Ikkespredningsavtalen er en nøkkel i arbeidet for en sikrere verden. Denne avtalen er ett av de få instrumentene vi har for å hindre spredning av kjernevåpen. Uten denne avtalen ville det være fritt fram for stater til å skaffe seg kjernevåpen. Avtalen har i dag ingen automatiske sanksjonsmuligheter, men er likevel en svært viktig mekanisme for internasjonal oppfølging av stater som f.eks. Nord-Korea. Avtalen har mekanismer som bør kunne fange opp og begrense kjernevåpenambisjonene til India, Pakistan og Israel, som står utenfor avtalen. Da Ikkespredningsavtalen ble forlenget på ubestemt tid i 1995, ble kravene til tilsynsprosessen skjerpet med et sett av «Prinsipper og målsettinger for kjernefysisk ikke-spredning og nedrustning». Under tilsynskonferansen for Ikkespredningsavtalen i 2000 ble målsettingene ytterligere spesifisert gjennom en handlingsplan for kjernefysisk nedrustning og ikke-spredning. Handlingsplanen inneholder bl.a. krav om ikrafttreden av Prøvestansavtalen, forhandlinger om en avtale for stans av produksjon av spaltbart materiale for kjernevåpen og reduksjon i taktiske kjernevåpen. Videreføring av START-prosessen og ABM-avtalen er for øvrig også en del av handlingsplanen. Gjennomføring av disse handlingsreglene er avgjørende for Ikkespredningsavtalens framtid. Norge må gjøre alt som er mulig for å holde et særlig fokus på handlingsplanen for atomnedrustning og ikke-spredning av kjernevåpen. Norge må medvirke til at alle atomstater ratifiserer Ikkespredningsavtalen. Ensidig etterlevelse og i det miste ensidig stopp i prøvesprengning vil være et bidrag til større tillit, men kan ikke erstatte den folkerettslige binding som følger av en ratifikasjon og en ikrafttredelse av avtalen. Avtalen mellom Russland og USA om ytterligere reduksjoner av de strategiske atomvåpnene må ratifiseres, og reduksjonene må bli mulig å kontrollere. Taktiske eller ikke-strategiske atomvåpen må inn under formalisert rustningskontroll. Jeg viser til at Norge tidligere har gitt støtte til flere studier av problemer knyttet til taktiske kjernevåpen. Dette må vi fortsatt sette i fokus. Effektiv nedrustning og ikke-spredning kan bare finne sted dersom ny produksjon av spaltbart våpenmateriale opphører. Norge bør derfor arbeide aktivt for å få til en avtale om produksjonsstans for spaltbart våpenmateriale. Spaltbart våpenmateriale må komme inn under internasjonal kontroll i regi av IAEA. Det vil kunne være en begynnelse om kjernevåpenstatene begynner med å deklarere egne beholdninger av kjernevåpenmateriale. Avtalen mellom USA, Russland og IAEA om å bringe materiale fra demonterte atomvåpen under permanent IAEA-kontroll må gjøres gjeldende for alle land med muligheter for atomvåpen. I det hele tatt er det særlig viktig å sikre innsyn og kontroll for å sikre tillit til avtalene. Om jeg skal nevne andre initiativ som det også er viktig å følge opp, må det være bl.a. G8-landenes globale initiativ for å unngå spredning av våpen og våpenmateriale. Til slutt på denne listen vil jeg spesielt nevne den såkalte Prøvestansavtalen – dette er for øvrig bare en av de språklige meningsløshetene på dette området. Like fullt er ikrafttredenen av denne avtalen ett av det viktigste skritt for reell rustningskontroll og nedrustning. Norge har bidratt til viktig verifikasjonsstøtte og kompetanse på dette via NORSAR. Jeg har nevnt noen viktige tiltak som kan bringe arbeidet for nedrustning og rustningskontroll videre, og andre kunne vært nevnt. Men det siste som jeg nevnte om Prøvestansavtalen, er viktig fordi det viser at Norge også kan bidra på noen områder. Norge bør naturligvis konsentrere seg om tiltak der vi kan bidra til konkrete resultater, og fokusere på områder der vi sammen med andre kan bidra til å bringe den konkrete prosessen videre. Det er tross alt det som teller, ikke de store deklarasjonene. I lys av det som her er sagt, håper jeg at utenriksministeren vil gi en foreløpig vurdering av forberedelseskonferansen i Genève, og også kommentere litt hvordan Regjeringen har tenkt å arbeide videre for å få til en konkret framdrift i arbeidet for kontroll og nedrustning av kjernefysiske våpen i praksis.