Frank J. Jenssen (Høyre), 2016-06-10:
Det er en Kristelig Folkeparti-representants ord som rinner meg i hu i denne debatten; Lars Korvald som sa at Norge er et land i verden. Men det fulle sitatet fra Korvald var slik: «Norge er et land i verden, herr president, i krig som i fred.» På hjemmebane har vi heldigvis fredelig tilstander, men vi er omgitt av en urolig verden, og vi har en plikt også til å ivareta egne interesser. Utenrikspolitikk blir i økende grad innenrikspolitikk. Det å hjelpe mennesker i nød, eller det å bidra til trygghet og fred i andre land, gjør vi av åpenbart humanitære og medmenneskelige grunner, men det er samtidig en politikk som ivaretar Norges egne interesser. Krig, vold og undertrykkende regimer ser ikke ut til å bli mangelvare med det første. Migrasjon og mennesker på flukt er dessverre en del av den naturlige orden – mer eller mindre. Oppløsningen av Syria og framveksten av ISIL har gitt millioner av mennesker fordrevet fra sine hjem som konsekvens. Samtidig må vi ikke underslå at en stor del av dem som reiser mot Europa, kommer fra land i Afrika. Mange har helt andre grunner enn krig eller forfølgelse for å ønske seg til Europa. Men Norge tar ansvar i alle ledd, ute og hjemme. Norge er en betydelig humanitær bidragsyter til Syria og nabolandene, områdene som huser millioner av mennesker som trenger mat, helse, utdanning og vann. Norge tok initiativ til giverlandskonferansen for Syria. Vi bidrar med militær kapasitet for å bekjempe ISIL, og vi stiller opp med livreddende innsats for dem som legger ut på livsfarlige reiser over Middelhavet. Selv har jeg to ganger besøkt «Siem Pilot» på Sicilia og kan underskrive på Trond Hellelands ord med ros til mannskapet. Jeg har besøkt mottakssenter på Sicilia, jeg har besøkt mottakssenter og flyktningleirer i Hellas. Norge bidrar med redningsskøyte utenfor Lesvos, og vi har vært med på å finansiere opp kapasitet og kvalitet i Hellas’ asylhåndtering. Norge samarbeider med EU, og vi deltar i den europeiske flyktningdugnaden. Ikke minst handler dette om å avlaste nettopp Italia og Hellas, to land som fortjener all mulig respekt for å ha håndtert en ekstrem situasjon over lang tid. Selvsagt skal Norge gi beskyttelse til dem som har krav på det, men vi må også returnere dem som ikke har krav på det. Strammere grep om hvem som skal få opphold i Norge, er viktig, ikke minst for å kunne ivareta dem som faktisk har krav på vår beskyttelse og for å opprettholde troverdigheten til asylsystemet. Etter å ha besøkt middelhavsområdet i flere omganger, og når vi vet at det stadig drukner mennesker som sendes ut i synkeferdige holker, framstår kanskje de syklende flyktningene over Storskog i fjor i et litt annet lys. Men på grunn av det som skjedde på Storskog, tror jeg mange – også her hjemme – skjønte hva Italia og Hellas hadde slitt med og prøvd å si over lang tid, nemlig at dette går ikke. Strømmen av mennesker er for stor, systemene overbelastes. Derfor var det heller ingen tvil om at tilstrømningen av mennesker til Europa, og til Norge, måtte begrenses, og det må skilles klarere mellom dem som har krav på beskyttelse, og dem som ikke har det. Regjeringen har allerede iverksatt en lang rekke tiltak for å håndtere og ha beredskap for en stor tilstrømning til Norge. I dag behandler vi nye forslag fra regjeringen som skal bidra til en bedre asylpolitikk og en mer rettferdig og strengere asylpolitikk. Med de forslagene Høyre stemmer for i dag, styrker vi vår evne til å ivareta våre humanitære forpliktelser samtidig som vi sørger for en forsvarlig håndtering av en krevende flyktningsituasjon.