Inge Lønning (Høyre), 2005-10-20:
Ved denne debattens åpning viste statsministeren til at to av de tre nye regjeringspartiene har erfaring med å samarbeide historisk, og viste tilbake til kriseforliket mellom det daværende Bondepartiet og Arbeiderpartiet i 1935. Det kommenterte statsministeren på følgende måte: Dette ble «starten på en lang periode med arbeiderpartistyre». Det er historisk korrekt, men jeg vil anbefale at de to juniorpartnerne i den nye regjering mediterer lenge over dette historiske faktum. Det kan tenkes at det kan ha en viss aktualitet også i dagens situasjon. Ellers har statsministeren lagt stor vekt på at fordelen med en flertallsregjering er at den vil være preget av langsiktighet og klarhet, til forskjell fra mindretallsparlamentarismen, som medfører altfor mye politisk «spill», blir det sagt. Men dette er jo bare riktig under én forutsetning, nemlig at flertallsregjeringen innbyrdes er så enig politisk at det virkelig blir klarhet i dens politikk. Og dette med det politiske spill er jo i beste fall en tvetydig gevinst, for hvis forskjellen er at det politiske spill flyttes inn i de lukkede rom istedenfor at det foregår i det åpne rom i Stortinget, er det i hvert fall for folk flest ikke noen betydelig gevinst, fordi det gjør at muligheten til å følge med og få innsyn i de politiske kompromissene som skjer, blir mindre enn før. Det er i hvert fall ikke noe fremskritt i demokratisk henseende. I regjeringserklæringen heter det: «Bærebjelkene i vårt internasjonale engasjement vil være vårt medlemskap i NATO, EØS-avtalen og det forhold at Norge ikke er medlem av EU.» Jeg har litt vanskelig for å se for meg hvordan et ikke-medlemskap i EU kan være en bærebjelke i det internasjonale engasjement, men det får jeg overlate til regjeringspartiene selv å fortolke. Men det som er tankevekkende, er at på alle de tre punktene som her sies å være bærebjelkene for norsk utenrikspolitikk, vet alle at de tre regjeringspartiene er innbyrdes uenige. Det ene av de tre regjeringspartiene skriver for det første i sitt program at NATO er irrelevant, og de har lovet sine velgere å arbeide for at Norge skal melde seg ut av NATO. Når det gjelder EØS-avtalen, har to av de tre regjeringspartiene lovet sine velgere at de skal si opp denne avtalen. Og når det gjelder ikke-medlemskap i EU, vet alle som har fulgt med, at også på det punkt er det en klar skillelinje i Regjeringen mellom det største partiet og de to minste partiene. Hvorledes dette skal være et godt grunnlag for langsiktighet og klarhet i utenrikspolitikken, er vanskelig å forstå. La meg konkretisere det: Når det gjelder NATO-samarbeidet, er det eneste konkrete som er sagt, at den nye regjering vil avvikle all norsk deltakelse i NATOs felles innsats i Irak. Det innebærer at Norge for første gang setter seg i en situasjon hvor vi har vært med på å fatte et enstemmig vedtak i NATO som vi etterpå sier at vi ikke vil være med på å effektuere – det får vær så god de andre medlemmene av alliansen bære byrden ved, og det til tross for at innsatsen i Irak har en soleklar folkerettslig hjemmel, et enstemmig sikkerhetsrådsvedtak, og også på alle andre områder oppfyller alle de kriteriene for norsk engasjement som Regjeringen sier at den vil legge til grunn for sine avgjørelser. Like før sommeren vedtok et stort flertall i Stortinget å gi sin tilslutning til den avtale den forrige regjering inngikk med Sveriges, Finlands og Estlands regjering om i fellesskap å ta ansvaret for en av de nye EU-kampgruppene. Om dette sier Soria Moria-erklæringen en hel rekke negative ting. Alt det som sies om denne avtalen, har karakter av innskrenkninger, avgrensninger. Det sies ikke et eneste ord om at Regjeringen mener at denne avtalen er et viktig bidrag fra Norges side til at FN kan løse sin konfliktløseroppgave i dagens verden. Så langt må vi kunne konstatere at når det gjelder Norges internasjonale innsats, og når det gjelder norsk utenrikspolitikk, er det ingenting i det denne regjering så langt har erklært, som tyder på at det vil bli større klarhet, langsiktighet og forutsigbarhet i norsk politikk.