Sylvi Graham (Høyre), 2012-11-23:
Det er en viktig interpellasjon vi har oppe i salen i dag – selv om statsråden synes heller å ville drive valgkamp, enn å drøfte våre felles unges utfordringer. Det handler om unge mennesker med livsløpet foran seg, med det som egentlig skulle være alle muligheter foran seg. Statistikken som interpellanten har vist til, tegner et bekymringsfullt bilde, som det er god grunn til å fokusere på. Jeg hørte en gang et hjertesukk som lød sånn: Gud fri meg fra å være 17 år en gang til. Ungdom på vei ut i livet skal gjøre en rekke valg. Valget man konfronteres med først, er valg av utdanningslinje. Et trist faktum i dag er at mer enn 30 pst. av ungdommen faller ut av videregående opplæring. Deretter kommer de andre veikryssene i rask rekkefølge: Hvor skal jeg bo? Hva skal jeg jobbe med? Får jeg i det hele tatt en jobb? Særlig bekymringsfull er denne økningen blant unge: I gruppen mellom 18 og 24 år har antallet uførepensjonister steget fra ca. 2 900 personer til 4 600 personer i perioden 2001–2011, kan vi lese i Arbeid og velferd nr. 1/2012. Det er en dyp tragedie for disse unge menneskene å falle ut av arbeidsmarkedet på den måten, enn si aldri komme inn i det. En lege har forsøkt å forklare hvorfor depresjon og angst, og derfor antallet psykiatriske diagnoser, er så økende i den gruppen vi snakker om. Han mente at ungdommene er redde for selve livet og de utfordringene det kan bringe. Ungdommens første trygghetskilde er foreldrene. Barn og unge som skal mestre livet, er avhengig av trygge, stabile hjem og støttende foreldre som de har gode relasjoner til. Dernest er det skolen som er ankerfestet. Trygghet gis i et godt skolemiljø fritt for mobbing og i et godt læringsmiljø, ikke minst med gode lærere. Dette er ikke en selvfølge overalt. Det er få ting som er viktigere på vårt felt enn å hjelpe denne gruppen ut i en yrkeskarriere, ja, ut i livet. Det som kanskje smerter meg mest, er nedgangen i funksjonshemmedes jobbmuligheter. Lesing av SSBs statistikk om funksjonshemmede i arbeid i annet kvartal i år var deprimerende. Alt i alt var 41 pst. av de funksjonshemmede i arbeid. For befolkningen som helhet var sysselsettingsandelen 75 pst. Andelen funksjonshemmede i jobb har gått ned fra 45,3 pst. da vår regjering gikk av, til 41 pst. nå – en nedgang på 4,5 pst. Nedgangen har fortsatt på tross av at fallet har stoppet opp i befolkningen for øvrig. Tidligere i år hadde jeg besøk av en gruppe unge funksjonshemmede som viste en film og fortalte om hvordan det er å være ung og funksjonshemmet i dagens samfunn. Vi hørte bl.a. en historie om en sterkt funksjonshemmet ung mann som, etter utallige forsøk var blitt tilbudt en jobb, men etter mange måneder der han forgjeves hadde forsøkt å få de tilretteleggingsmidlene han hadde krav på fra Nav, glapp jobben. Han var nå på uføretrygd og fikk ikke bidra til verken samfunnet eller statskassen på den måten han gjerne ville. Det er sånne historier vi må unngå. Jeg regnet med at statsråden ville referere til jobbstrategien for unge funksjonshemmede. Det er noen gode elementer i planen, men jeg mener satsingen er for beskjeden og kommer for sent. Fallet i antall funksjonshemmede i arbeid fortsetter i 2012 på tross av strategien fra regjeringen. Mange av dem som faller ut av arbeidslivet, går over på permanent uføretrygd. Med riktigere oppfølging kunne disse vært i arbeid, med alt det innebærer økonomisk og sosialt. Det har vært en tendens til å begynne å diskutere hvilke ting man foreslår i statsbudsjettet – det skal jeg ikke forskuttere, for den debatten kommer i de to følgende ukene. Men jeg vil avslutte med et hjertesukk: Jeg, som er inne i min første periode her på Stortinget, har hele tiden trodd at interpellasjon er en arena for en åpen og udogmatisk meningsutveksling på tvers av partier, et sted man kommer sammen fordi man ikke har alle løsninger, fordi man ønsker å finne dem, og fordi man tror at man kan tenke bedre sammen. Det å gå i skyttergraven og dunke partiargumenter i hodet på opposisjonen, som genuint ønsker en bred debatt, fører ingensteds hen, og det hjelper i hvert fall ingen unge uføre.