Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Av og til – en og annen gang – leser jeg innlegg på mine Facebook-venners vegg som får meg til å stoppe opp og tenke. Det skjedde her om dagen. En av mine venner forteller at hun er sjuk og for tida innlagt på sykehus. Hun skriver: «Jeg er en av de tusener som står midt i en behandling, og som priser det norske helsevesenet. Det er når man blir syk og trenger langvarig behandling og kostbar oppfølging at man skjønner det overveldende ved norsk helsevesen, hvilket spleiselag vi er med på. Det gir trygghet – ubeskrivelig trygghet. Jeg kjenner takknemlighet!» Jeg tenkte at det er dette som gjelder: Vi skal ha et helsevesen som er der når vi trenger det, uansett hva som feiler oss eller hvor i landet vi bor, og som aldri spør etter status og rang. Derfor skal vi ha gode sykehus i heile landet, og derfor er Samhandlingsreformen så viktig, der målet er forebygging og gode tjenester nær der folk bor. Vi har sett gjennom ti år at regional styring av sykehusene, i kombinasjon med statlig eierskap, har vist seg å være god. Vi har fått sterk aktivitetsutvikling i perioden etter at reformen ble innført. Norske sykehus behandler 1,7 millioner flere pasienter i dag enn i 2005. Vi har gått fra å være middels til å være blant de beste i verden på kreftoverlevelse og overlevelse etter hjerneslag og hjerteinfarkt. Antall fristbrudd går ned, det samme gjør ventetidene. Regional organisering av sykehusene har også bidratt til fornuftig bruk av den samla fagkompetansen og god funksjonsfordeling mellom sykehusene i den enkelte region. Og vi skal bli bedre: på IKT, på innovasjon, på generell bruk av velferdsteknologi, og – ikke minst – på bedre kvalitet og sikkerhet i pasientbehandlinga, ved bl.a. å sørge for å utdanne tilstrekkelig, mangfoldig og god fagkompetanse i helsesektoren. Det spesielle med dagens helsedebatt er at den viser oss tydeligere enn noen gang at det er sterk ideologisk forskjell mellom dagens regjeringspartier og den borgerlige blokka. Høyres slagord er nytt og forlokkende: «fritt behandlingsvalg». For å nå det målet tar høyrepartiene til orde for å «likebehandle» private sykehus med offentlige, dvs. man skal ha fritt etableringsvalg. Det betyr at f.eks. private, kommersielle konsern med adresse i skatteparadis kan – så fremt de er faglig godkjent – slå seg ned der de selv vil, behandle de pasientene og diagnosene som er lønnsomme, og så sende regninga til staten – uten at det på forhånd er inngått avtaler om samarbeid, slik praksis er i dag. Dermed har vi for første gang i helsevesenet i nyere tid en situasjon der politiske partier med vitende og vilje kutter forbindelsen mellom ressursbruk og de politisk vedtatte prioriteringene og fordelingene mellom pasienter og regioner. Det er en helt ny situasjon. De borgerlige partiene foreskriver en politikk for sykehusene som ikke henger på greip. På den ene sida tar man til orde for en streng statlig styring av spesialisthelsetjenesten, hvor man altså skal legge en nasjonal sykehusplan med definert minstestandard og innhold i sykehusene – en plan som så skal vedtas av Stortinget. På den andre sida vil man tillate fullstendig fri etablering av private, kommersielle aktører, der det ikke skal være nødvendig med avtale om hvor man skal tilby hvilke tjenester – med andre ord en helsepolitikk som bare forteller halve historia om den såkalte nasjonale sykehusplanen. Høyresida hevder at de offentlige sykehusene skal ha en slags portvokterfunksjon, og at man derigjennom skal kunne sluse de riktige pasientene ut på helsemarkedet, og resultatet vil være reduserte ventetider og avvikling av køene – gjennom såkalt fritt behandlingsvalg. All erfaring viser at dette ikke stemmer. Fri etableringsrett av sykehustjenester på fellesskapets regning har i de land som har prøvd dette, ført til økte kostnader og økt press på de faglige ressursene, noe som ikke minst har gått ut over de offentlige sykehusene. Det er riktig at køer har gått ned på kort sikt, men det har skjedd ved at de friskeste har kommet lettere til behandling, mens de med kroniske og sammensatte lidelser – f.eks. ruspasienter – har blitt stående i stadig lengre køer, stikk i strid med det høyresida påstår. Fri etableringsrett vil bety at kommersielle aktører vil etablere tilbud til «lønnsomme» pasienter, og naturlig nok helst i de mest folkerike områdene – her hos oss sannsynligvis først og fremst i hovedstadsområdet. Det fører til sosiale og geografiske skiller i ressursbruk mellom pasienter, regioner og landsdeler, noe vi ikke ønsker i vårt land. Det er ikke ofte vi kan ha reinskårne ideologiske debatter her i Stortinget. I dag kan vi ha det.