Lisbeth Berg-Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-03-19:
Havbruksnæringen har i løpet av de siste fire tiårene hatt en formidabel utvikling. Næringen har vokst fra å være en attåtnæring til å bli en av våre viktigste næringer som bidrar til aktivitet, sysselsetting og verdiskaping. Det har flere av innleggene i dag understreket. I 2010 var verdiskapingen beregnet til om lag 27 mrd. kr, og næringen bidro til 21 000 arbeidsplasser – begge disse tallene inklusive ringvirkninger. I 2012 eksporterte havbruksnæringen laks til nesten alle verdens hjørner for slående 31,5 mrd. kr. Og jeg kan bekrefte representanten Lundteigens sammenligning med landmatproduksjonen – den er mellom tre og en halv og fire ganger produksjonen av samlet norsk kjøttproduksjon. For å sikre at kommende generasjoner også kan leve og nyte godt av de naturgitte fordelene havet gir oss, må havbruk ha evighetens perspektiv. Regjeringens mål er derfor at det skal legges til rette for vekst innenfor miljømessig bærekraftige rammer. Riksrevisjonen har påpekt at havbruk står overfor miljømessige utfordringer – bl.a. kan rømming og lakselus ha negativ effekt på miljøet. All matproduksjon setter avtrykk i naturen, også havbruk. Miljøutfordringene som er løftet fram i Riksrevisjonens rapport og som også kontroll- og konstitusjonskomiteen framhever, sammenfaller med de områdene Fiskeri- og kystdepartementet har oppmerksomheten sin rettet mot. Det viser at vi er på rett vei. Et viktig utgangspunkt for Riksrevisjonens undersøkelse har vært regjeringens Strategi for en miljømessig bærekraftig havbruksnæring. Strategien setter overordnede mål og føringer for utvikling av en framtidsrettet og miljøtilpasset havbruksnæring. En rekke av de problemstillingene som er belyst i Riksrevisjonens rapport, vil bli berørt i den kommende stortingsmeldingen, som flere har vært inne på, og som jeg er glad for at de venter på, som har tittelen Norge – verdens fremste sjømatnasjon. I meldingen vil vi bl.a. ta opp spørsmål om havbruksnæringens arealbruk og førstegenerasjonsindikatorer, altså målemetoder, og grenseverdier for miljøpåvirkning. I denne sammenhengen har vi konsentrert oss om de mest akutte miljøutfordringene, som er rømming og lus. Representanten Lundteigen var også innom tilsyn og var opptatt av det. Det er jeg glad for. Det er helt klart nødvendig. Det er ingen tvil om at næringen selvsagt forventer at statens tilsynsetater skal opptre samordnet, konsistent og enhetlig. Det har vi da også lagt stor vekt på når vi har bestemt oss for å bedre samordningen av det tilsynet som bl.a. Fiskeridirektoratet, Mattilsynet og Klif/fylkesmennene fører med havbruksnæringen. Tilsyn er en viktig del av oppfølgingen når det gjelder kontroll, men også når det gjelder rådgivning, selv om det er kontrollen som er hovedjobben for tilsynene. I likhet med Riksrevisjonen og kontroll- og konstitusjonskomiteen vil jeg også framheve at det er viktig å få på plass førstegenerasjons målemetoder for miljøbelastning. Havforskningsinstituttet, Veterinærinstituttet og Norsk institutt for vannforskning, NIVA, har kommet med forslag til indikatorer og grenseverdier. Vi har også mottatt forslag fra Mattilsynet og Fiskeridirektoratet om tiltak hvis grenseverdiene blir overskredet. Komiteen framhever at det drives mye god forskning innenfor havbruk, men sier samtidig at det er viktig å se på virkemidler som kan styrke den videre utviklingen av innovasjon og forskning. Det gjelder f.eks. videreutvikling av metoder for sterilisering av oppdrettsfisk og forskning på vaksine mot lakselus. Ikke overraskende er jeg helt enig i komiteens vurdering. Det gjøres mye viktig og bra forskningsarbeid, og regjeringen tar sikte på å styrke offentlig finansiert marin forskning. Jeg kan også framheve at problemstillinger rundt steril fisk og vaksine mot lakselus er prioritert. Bruk av steril oppdrettsfisk kan bidra til å unngå genetisk påvirkning på ville laksestammer. Men det er behov for mer kunnskap. For eksempel skal Havforskningsinstituttet og Aqua Gen lede et forskningsprosjekt som kan gi mer kunnskap om tilpassing av steril laks i kommersiell produksjon. Det gjøres også framskritt innenfor forskning på lakselusvaksine. Forskerne ser nå nærmere på hvordan de kan utvikle en vaksine som kan svekke lakselusas immunforsvar, og dermed ta knekken på lusa innenfra. Dette arbeidet er utfordrende, og det gjenstår fortsatt en god del arbeid. Men dersom vi skulle greie å knekke denne koden, vil det selvsagt kunne få stor betydning. Og vi kan ikke gi oss der. Jeg vil særlig framheve at utviklingen av ny teknologi og nye driftsformer vil være viktig. Flere har vært innom de såkalte grønne konsesjonene. Som det er skrevet, ble det besluttet at det skal tildeles 45 nye laksekonsesjoner. Kravene knyttet til lakselus og rømmingssikring vil være strengere for disse enn de kravene som blir stilt til kommersielt oppdrett i dag. Målet er å stimulere til teknologisk utvikling og til at nye løsninger tas i bruk kommersielt. Jeg mener at det er en positiv drivkraft til utvikling i næringen som kan bidra til å redusere miljøavtrykket fra oppdrett. Representanten Nesvik var igjen inne på at jeg ikke greier å forklare hvordan dette faktisk er tenkt. Jeg satt og funderte på om det skyldes det som på stortingsspråket heter «en åpenbar misforståelse» – jeg skal ikke si hvor åpenbar den var – men i alle fall er det ikke sånn som jeg oppfatter representanten Nesviks beskrivelse av lus og geografi. Representanten Nesvik sa at det er krav om 0,25 lus per laks i nord og 0,1 lus i sør. Han rister på hodet, så da må antagelig den åpenbare misforståelsen ligge hos meg. I alle fall er det slik at det er ti konsesjoner som skal ha ekstra strenge miljøkrav. Der er det satt krav tilsvarende 0,1 lus. De kan ligge hvor som helst i landet – det er ingen geografibindinger på dem. Når det gjelder de resterende 35, er det rett at det er krav tilsvarende 0,25 lus. Det gjelder hele landet. I mitt hode er det opplagt at det vil det være lettere å nå de målene der det ikke er lus, slik representanten Nesvik også beskriver, i forhold til nord. Vi har gjennom disse årene visst at der det ikke er store miljøutfordringer, har vi fulgt de faglige rådene om å kunne tillate en ordinær vekst, nemlig igjen i nord. Der følger vi selvfølgelig rådene fra fagetatene. Så til det stadig tilbakevendende problemet med en eventuell tilbakelevering hvis man ikke oppfyller det man har sagt man skal oppfylle. En av de kritikkene jeg har hørt mest om i tidligere runder, er nettopp at man ikke har satt krav, at man ikke gjør det man sier man skal gjøre. I forrige ordinære tildelingsrunde var det stilt krav til foredling. Nå ser vi at foredlingsanlegg blir lagt ned og konsesjonene blir solgt. Vi har ingen mulighet til å trekke konsesjonene tilbake selv om vi skulle ha ønsket det. Noen har beskrevet tidligere runder som norgesmesterskap i søknadsskriving uten mulighet til at vi kan sette kraft bak det som søkerne selv har skrevet. Det er nettopp det vi gjør nå. Jeg opplever at det har vært litt av ankepunktet mot tidligere runder at vi stiller krav som vi ikke følger opp. Her har vi til hensikt å følge opp kravene vi stiller. Jeg har sagt i denne salen at det virkemidlet er alvorlig, og det ligger helt i fremste rekke av tiltak. Man skal selvfølgelig få mulighet til å levere på de punktene som man selv har sagt at man skal levere på. En må ikke glemme at det er søknaden som er utgangspunktet for det man eventuelt blir målt på. Greier man ikke å holde det man har sagt, synes jeg faktisk ikke det er urimelig at man i hvert fall får beskjed om det og bringer det i orden. Hvis man da etter gjentatte runder ikke greier det, så vil det være blodig urettferdig for dem som ikke nådde opp – som kanskje egentlig hadde bedre løsninger. Når jeg diskuterer dette med næringen, opplever jeg at det er stor forståelse for at man har denne muligheten i bakkant. Det er også viktig at myndighetene har effektive verktøy for å drive tilsyn og kontroll med havbruksnæringen og har reaksjonsmidler som har tilstrekkelig preventiv effekt. Det er litt av bakgrunnen for at vi skal ha muligheten til å trekke tilbake konsesjonen når man ikke gjør det man sier man skal gjøre. I september i fjor sendte departementet på høring et utkast til endringer i akvakulturloven, og vi tar sikte på å fremme en lovproposisjon for Stortinget også med det aller første. Her tar vi bl.a. sikte på å foreslå nye regler som legger til rette for bedre tilsyn og kontroll med næringen. Jeg ønsker å forsterke miljøprofilen i akvakulturloven, bl.a. ved å foreslå hjemmel til å pålegge merking eller bruk av steril oppdrettsfisk. Videre er det også forslag om et økonomisk fellesansvar for havbruksnæringen til utfisking av rømt oppdrettsfisk og hjemmel for en avgift for miljøovervåking i regi av det offentlige. I et representantforslag fra 2011 tok Høyre til orde for en gjennomgang av sanksjonsreglene i akvakulturloven. Som jeg tidligere har varslet, legger vi også opp til å foreslå nye sanksjonsregler. Jeg mener at endringsforslagene bidrar til at lovens regler om sanksjoner blir klarere og mer forutsigbare, og at næringens rettsikkerhet blir ivaretatt på en god og betryggende måte. Samtidig vil jeg foreslå til dels strengere sanksjoner, og jeg er tydelig på at det ikke skal lønne seg å bryte regelverket. La meg avrunde med å si at Riksrevisjonens rapport, og jobben med å følge opp den, har være en lærerik erfaring for departementet og de underliggende etatene. En rekke av problemstillingene som Riksrevisjonen har påpekt, er utfordringer som vi har arbeidet med over tid. Dette arbeidet foregår på en bred front. Flere tiltak er allerede iverksatt, og oppfølgingen av rapporten og bærekraftstrategien vil også være en prioritert oppgave i tiden framover. Få andre næringer har samme potensial og muligheter til utvikling av kystsamfunnene i Norge enn havbruksnæringen. Næringen skal vokse, og den skal bli enda viktigere i framtida. Men igjen: Forutsetningen er at veksten er miljømessig bærekraftig. Jeg har stor tro på at tiltakene vi har satt i gang, vil gi frukter. Jeg mener at vi har kommet et godt stykke på vei til å bli verdens fremste sjømatnasjon. Siden jeg ennå har tid igjen – det er en uvanlig følelse å stå her og ha tid til overs – vil jeg bruke den til å kommentere noen flere av tingene som er tatt opp. Representanten Lundteigen var opptatt av eierkonsentrasjoner i havbruk. La meg understreke at regjeringen ønsker et mangfold i havbruksnæringen med både små, mellomstore og store selskap. Der tror jeg det grenser til tverrpolitisk enighet om at de utfyller hverandre på en god måte, og vi ser at det er en fornuftig måte å gå videre på. Så har vi hatt en runde knyttet til eventuelle tak, og vi har hatt en diskusjon med ESA. Men også uavhengig av den mener jeg det er i tråd med det som regjeringen står for ellers, at får du ta del i fellesskapets ressurser, ja, så må du også bidra tilbake. Den diskusjonen har vi innenfor den tradisjonelle fiskerinæringen og i diskusjonen om ressursrente – jeg skal ikke ta opp den saken nå – men jeg mener det er et rimelig prinsipp å jobbe ut ifra. Derfor mener regjeringen at jo større del man får ta av fellesskapets ressurser, desto mer bør man legge igjen i kystdistriktene. Det er bakgrunnen for at vi har varslet at vi har nye forslag til bidragene fra dem som ønsker å bli større. Jeg opplevde også at i hvert fall det ene selskapet som så langt er i nærheten av taket, syntes det var tøffe, men kloke krav vi satt til næringen. De kravene går på både forskning, lærlinger, aktivitet og bearbeiding – ting som til de grader bidrar til aktivitet og verdiskaping langs kysten. Så stilte representanten Tenden et spørsmål. Nå ser det ut som hun ikke er her, men hun får lese svaret i referatet. Hun etterlyste en kommisjon knyttet til rømming. Da kan jeg bare meddele at en ny rømmingskommisjon for akvakultur er under etablering. Lederen og et medlem er oppnevnt, og det arbeides med å rekruttere ytterligere to–tre habile medlemmer til den kommisjonen. Det er allerede i gang. Helt til slutt vil jeg kommentere representanten Nesviks vurderinger knyttet til å produsere fisk på opptil 1 000 gram i settefiskanlegg. Det er absolutt relevante problemstillinger som jeg har diskutert både internt og med aktører i næringen. Her er vi i en overgangsfase. Vi må vel erkjenne at teknologi og utvikling i næringen ofte går litt fortere enn det regelverksutformingen greier å følge med på. Da jeg åpnet for at vi skulle kunne produsere settefisk opp til 1 000 gram på land, var det rett og slett med tanke på de utfordringene man har miljømessig. Men biologisk, uten å gå altfor detaljert inn på det, er det ikke tvil om at overgangen mellom smolt og en sjøklar fisk er helt klar. Det er når den er smolt – punktum. Da må den ha sjøvann ellers dør den rett og slett. Da kan en si: Hvor er denne overgangen? Jeg vet ikke om det er vanlig å tenke høyt på denne talerstolen, men jeg tillater meg det, for jeg har faktisk i denne sammenhengen tenkt at her har vi en form for hybridkonsesjonsmodell som vi må tenke mer rundt. Men jeg er absolutt enig i: Når blir det matfisk og når blir det settefisk? Før har det alltid vært når den blir satt i sjøen. Det er klart med en etablering av eventuelt en landbasert matfisk, eller for den saks skyld lukket settefiskproduksjon i sjøen. Her er det opplagt at vi må ha en gjennomgang og drøfte det nærmere. Så la meg til slutt takke for debatten og takke for de anerkjennende ord fra denne talerstolen. De tar jeg med meg, og jeg deler dem absolutt med hele forvaltningen av norsk havbruksnæring som hver eneste dag står på for å gjøre en god jobb for denne næringen. Igjen: Flere har vist til stortingsmelding og andre saker som kommer fra regjeringen. Jeg er veldig glad for å være her i dag, men skulle veldig gjerne ha lagt fram meldingen først, for da er jeg helt sikker på at flere av kontroll- og konstitusjonskomiteens medlemmer vil finne ting der de er fornøyd med. Det skal vel godt gjøres at alle blir 100 pst. fornøyd, i hvert fall i disse tider, men at det er noe som alle vil være fornøyd med, er jeg helt sikker på.