Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2019-01-30:
Vi har fått en utvidet høyreregjering, men erklæringen er ikke veldig ny. Mye har vi hørt før, de nye ideene glimrer med sitt fravær. Og etter å ha sett pressekonferansen fra Gardermoen og store deler av dagens debatt, må jeg si at også den store entusiasmen for regjeringserklæringen glimrer med sitt fravær. Denne regjeringa har en politikk for å få flere private aktører inn i velferden. De vil «legge til rette for å la private tilbydere konkurrere om å levere offentlig finansierte tjenester der det er fornuftig», som det står i regjeringsplattformen. Det kan forsterke forskjellene, og det gjør at mer av fellesskapets penger går til utbytte hos kommersielle aktører. Det er en resept som strider mot det beste i den norske modellen, der det offentlige tar ansvar for å sikre alle et godt tilbud, en god opplæring og en trygg barnehageplass. I denne regjeringserklæringen er det ingen klare målsettinger om å stoppe profitt i barnehage. Det er ingen klare målsettinger om å styrke de ideelle aktørene i barnehagesektoren, som trues av oppkjøp av kommersielle selskaper, og det forundrer meg. Det tas også få nye grep for å styrke kvaliteten i barnehagene, og det er få nye ideer for skolen. Vi kan bedre enn det. Arbeiderpartiet vil heller satse på kvalitet, og at pengene går til barna i barnehagen, billigere barnehager og skolemat til alle barn. Den offentlige fellesskolen er et av de vakreste byggverkene i det norske velferdssamfunnet. Det er en skole der alle, uansett bakgrunn, går sammen og skal få samme mulighet til å lykkes. Nå kommer fellesskolen sakte, men sikkert under press. Representanter fra Høyre og Fremskrittspartiet vil sikkert si at vi er alarmistiske når vi advarer, men vi har sett utviklingen i andre land, ikke minst i form av den borgerlige politikken i Sverige, som fra 1990-tallet og fram til i dag har gjort den svenske skolen resultatmessig dårligere, men først og fremst mer segregert. De siste årene, siden 2013, har antallet elever i privatskoler økt med nesten 40 pst. Én av fem privatskoler i Norge er siden 2013 blitt godkjent under en kunnskapsminister fra Høyre. Under denne regjeringa har hver tredje privatskole som er opprettet siden 2015, blitt startet på tvers av kommunens og fylkeskommunens ønske. Da den nye friskoleloven ble vedtatt i 2015, mot Arbeiderpartiets stemmer, sa regjeringa at kommunene nå skulle få mer å si når det gjaldt etablering av private alternativ. Nå ser vi at det kun var fagre ord – det var et løfte som ikke ble holdt. Nye skoler i hele landet har fått godkjenning, til tross for at de lokale folkevalgte advarte og sa nei: Dette ønsker vi ikke! Det er en grunn til at de lokale folkevalgte gjorde det, ut fra sin kjennskap til sitt lokalsamfunn. Det er fordi hver krone som går til en privatskole, tas fra kommunebudsjettet. Det dukker ikke magisk opp nye midler dersom det startes en privatskole. Det er de samme midlene som brukes på fellesskolen, som flyttes. Jo større andel private, jo mindre folkevalgt innflytelse over skolestrukturen – de som folket har valgt til å styre i sin kommune. Jo mer oppdelt elevene blir etter tro, bakgrunn og foreldrenes status, jo større forskjeller vil vi se etter hvert. Arbeiderpartiet er ikke imot private alternativ i skolen. Tvert imot styrte vi i åtte år – eller i hvert fall i sju år – på en privatskolelov som ble vedtatt sammen med Kristelig Folkeparti, og som sikret foreldrenes rett til å velge pedagogiske og religiøse alternativ. Men vi er imot en utvikling der en stadig større andel av elevene og en stadig større del av kommunenes budsjetter overføres fra de offentlige skolene til de private skolene. I en tid med en mer mangfoldig befolkning, med en mer fragmentert offentlig debatt og behov for å slå ring om våre felles verdier, er den offentlige fellesskolen viktigere enn på lenge. Det er der elever møtes på tvers av samfunnslag, der direktørdatteren lærer å kjenne vaktmestersønnen, der kristne, muslimer, hinduister og ateister leker sammen, lærer sammen, spiller fotball sammen, der man kan lære toleranse og forståelse. Det er fellesskolen som er mangfold – ikke at vi deles opp i hver vår skole etter evner, lommebok, religion eller foreldrenes bakgrunn. Utviklingen med stadig flere private skoler har vi sett konsekvensene av i andre land, og at en slik politikk, i et land med sterke fellesskapsverdier hos folk flest, har flertall i denne salen, er et paradoks. For Arbeiderpartiet er det tydelig at vi som fellesskap bør løse de viktigste oppgavene sammen og bidra til et mer rettferdig samfunn på den måten. Dette er en plattform som på lengre sikt svekker fellesskapet og de mulighetene vi har til sammen å gi alle – ikke bare noen få – mer makt og frihet i egne liv.