Trond Helleland (Høyre), 2012-02-09:
Behovet og mulighetene for personbevegelse på tvers av landegrensene øker som følge av økt verdenshandel, reduserte transportkostnader, nedbygging av grensehindre og tettere samhandling mellom ulike land. Ulike kulturer kommer i kontakt med hverandre, og ideer, kunnskap og erfaring utveksles raskere og mer omfattende enn tidligere. Økt arbeidsinnvandring er et viktig bidrag for å ta denne utviklingen på alvor og utnytte det potensialet som ligger i globaliseringen. Arbeidsmarkedet vil trolig være preget av økende migrasjon av arbeidstakere og tjenesteytere i årene framover, men også av større konkurranse om arbeidskraft mellom land. Det å ha en bevisst og helhetlig politikk som sikrer en bærekraftig arbeidsinnvandring, er en av de største politiske utfordringene vi står overfor. Kunnskap og kompetanse sammen med mangfold i arbeidsstyrken er avgjørende for innovasjon og næringsutvikling i et stadig mer konkurranseutsatt og internasjonalt arbeids- og næringsliv. For å opprettholde dagens velferdsnivå og sikre verdiskaping gjennom en levende kunnskapsøkonomi må Norge føre en politikk som gjør landet i stand til å hevde seg internasjonalt i konkurransen om den kompetente arbeidskraft. Norsk arbeids- og næringsliv vil ha behov for spesialkompetanse for å klare konkurransen med internasjonale selskaper. Det utvidede internasjonale arbeidsmarkedet gir norsk næringsliv økte muligheter til å rekruttere nettopp den nødvendige arbeidskraften. For ikke veldig lenge siden, i 1992, lagde SSB en stor rapport der de spådde folketallsutviklingen i Norge. Mellomalternativet spådde at det i 2016 ville være 4,3 mill. innbyggere i Norge. I 2012 vil Norge i løpet av ganske kort tid passere 5 mill. innbyggere. Det er vanskelig å spå om framtiden, befolkningsveksten har vært mye større enn forventet. Økt innvandring er en hovedforklaring. Tross innvandringsstopp har vi hatt en formidabel tilstrømming fra utlandet – flyktninger, asylsøkere, familiegjenforening og, som en følge av EØS-avtalen, betydelig arbeidsinnvandring. Den politiske debatten og det offentlige ordskiftet har i veldig stor grad fokusert på asylinstituttet og praktiseringen av dette. Jeg har stor forståelse for at dette er en viktig debatt, men debatten bidrar dessverre også ofte til å tilsløre virkeligheten. Virkeligheten er at den gruppen innvandrere som vokser sterkest, er arbeidsinnvandrere. Hvis en ser på de ti største innvandrergruppene i Norge, finner en gruppen fra Polen som en klar nr. 1, nr. 2 er gruppen fra Sverige, nr. 3 er gruppen fra Pakistan. Men på topp 10-listen finner vi også land som Tyskland, Danmark og Litauen. Jeg viser til spådommene fra SSB i 1982. Da pekte de på at vi nok ville få en større nettoinnvandring til Norge i årene som kom. De antok en nettoinnvandring på 4 000 per år. I 2010 passerte nettoinnvandringen 40 000, altså ti ganger så mye som det en trodde for 30 år siden. Dette kan selvsagt snu igjen, men med dagens tunge økonomiske krise i Europa er det vel heller grunn til å tro at arbeidsinnvandringen vil øke, også fra land i Sør-Europa. Vi ser nå i både Bergen og Oslo at ulike organisasjoner, den katolske kirke f.eks., har opprettet et kontor for å hjelpe og rådgi arbeidssøkere fra Sør-Europa. Hanne Bjurstrøm har også kommentert dette, og hennes svar var at de som var blakke, burde reise hjem så snart som mulig. Da er spørsmålet: Hva slags strategi har regjeringen for å tilrettelegge for den type arbeidsinnvandring som en nå står overfor? Det riktige er naturligvis at de som kommer, har en jobb når de kommer til Norge, men så lenge de er EØS-borgere, kan de også komme hit og søke jobb. Vi skal senere – i løpet av året, forhåpentligvis – behandle oppfølgingen av Brochmann-utvalget og Kaldheim-utvalget, og statsråden har varslet at integreringspolitikken vil bli gjenstand for behandling her i huset. Det er bra, og det er mange utfordringer å ta tak i. Vi må selvsagt ta en debatt om hvordan velferdsordningene våre kan være bærekraftige, sett i lys av de forpliktelsene vi har gjennom EØS-avtalen. Men det aller viktigste vi kan bidra til, er at det er vekst i økonomien, slik at de som kommer til Norge for å jobbe, kan beholde jobben sin, og – enda viktigere – kvalifisere seg for nye og bedre jobber. I går ble det offentliggjort arbeidsledighetsstatistikk for november 2011. Den viser en gledelig nedgang i arbeidsledigheten blant innvandrere. Størst nedgang har menn fra Øst-Europa, men også i andre grupper går ledigheten ned. Det er etter Høyres mening viktig å se arbeidsinnvandrere som en viktig og avgjørende ressurs for Norge. Høyre har tidligere tatt opp viktigheten av at arbeidsledige arbeidsinnvandrere får tilbud om norskopplæring når de er ledige, og at dette må tilbys som en del av arbeidsmarkedstiltakene i alle deler av landet. I dag gis det slike tilbud i noen få fylker, det bør gis overalt. Norsk er nøkkelen til å lykkes i arbeidslivet, og økt norskkunnskap vil bidra til å gjøre det lettere å komme i arbeid igjen. Arbeidsinnvandringen er ikke et byfenomen, men like viktig for distriktskommunene. I en rekke norske distriktskommuner er en helt avhengig av arbeidsinnvandrere for at hjulene skal gå rundt – i fiskeforedlingsbedrifter, industribedrifter, reiselivsbedrifter og servicebedrifter. I fjor var jeg på Frøya og besøkte Salmars nye lakseforedlingsbedrift, verdens mest moderne produksjon av laks for verdensmarkedet. Det slo meg at parkeringsplassen utenfor var fylt av biler fra alle andre land enn Norge. Og riktig – bedriften har 430 ansatte, av disse er rundt 400 fra utlandet. Kommunen hadde sett dette og var i gang med å kartlegge kompetansen hos de ansatte med tanke på at mange av dem kunne ha utdannelse som kommunen kunne benytte seg av. Hva er policyen for dette nasjonalt? Har en noen oversikt over hvor mange utenlandske helsearbeidere, ingeniører, mastergradskandidater etc. som arbeider på norske bedrifter, og som åpenbart kunne vært kvalifisert for andre jobber enn dem de innehar i dag? Mitt tips er at det er mange overkvalifiserte ansatte fra utlandet ved norske produksjonsbedrifter. Og når en samtidig vet at det er skrikende mangel på fagfolk i mange kommuner, burde flere gjøre som Frøya og kartlegge ansattes kompetanse. I fjor var det en nedgang i folketallet i Norge i 112 kommuner. Men det var nettovekst i tilflytting fra utlandet i 421 kommuner. Bosettingen i distriktene er altså svært avhengig av innvandring fra utlandet, noe som ble bekreftet på Kommunaldepartementets distriktskonferanse på Voss i høst. Ordførerne fra Austevoll i Hordaland, fra Fremskrittspartiet, og Hasvik i Finnmark, fra Arbeiderpartiet, bekreftet dette og understreket at de gjorde alt de kunne for å legge til rette for at arbeidsinnvandrerne skulle trives og bli boende, fordi bedriftene i kommunene var helt avhengig av deres arbeidsinnsats. Det som spesielt i Finnmark var frustrasjonen, var vanskene en støtte på med å rekruttere arbeidstakere fra Russland. Her kommer mange av de tiltakene Høyre tidligere har tatt opp, inn. For borgere av land utenfor EØS-området er det vanskelig å slippe til på det norske arbeidsmarkedet. Høyre mener dette burde vært enklere. Argumentet mot er at spesialistkvoten ikke oppfylles. Men når en hører erfaringene fra bedrifter og enkeltindivider med denne ordningen, kan en skjønne at denne kvoten ikke fylles. Vi mener at seriøse bedrifter selv burde få avgjøre hvilke arbeidstakere de trenger, og hvordan en vil rekruttere dem. I dag er det en enorm papirmølle, som gjør at mange høykompetente arbeidstakere blir så frustrert at de gir opp å bli værende i Norge. Bedrifter bør kunne forhåndsgodkjennes, slik at faglærte/spesialister kan begynne arbeidet sitt der mens UDI saksbehandler søknaden. Det bør innføres et hurtigsporsystem for forhåndsgodkjente bedrifter. I dagens forskrift er det regulert hvem som kvalifiseres som spesialist for å falle innenfor ordningen. Det bør i større grad overlates til arbeidsgiverne/bedriften selv å bedømme hvorvidt en arbeidstaker har den rette kompetansen. Det vil fjerne byråkrati og frigjøre ressurser til behandling av mer kompliserte saker. Saksbehandlingstiden og byråkratiet som møter mennesker som vil jobbe i Norge, er uholdbare. Fra mange bedrifter meldes det om saksbehandlingstid på opptil seks måneder for arbeidstakere fra ikke-EU-land. I tillegg tar det for mange av de utenlandske arbeidstakerne som kommer hit som spesialister, veldig lang tid å få tildelt personnummer. Personnummer er en forutsetning for å åpne bankkonto, noe som igjen er et viktig element i det å kunne få utbetalt lønn. Videre får en ikke fastlege uten personnummer, og svært utfordrende blir det å skaffe forsikring, mobiltelefon osv., osv. Vi må derfor endre og forenkle prosessen med å søke om, og få tildelt, personnummer for arbeidsinnvandrere. Arbeidstillatelse som faglært/spesialist kan gis i tre år, men ikke lenger enn arbeidsforholdets varighet. Fornyelse er en svært byråkratisk prosess som tar mye tid, og gir lange perioder med uavklart situasjon og stress for den det gjelder. Denne kontrollvirksomheten må kunne forenkles, spesielt for de bedriftene som forhåndsgodkjennes. Bare 5 pst. av innvandrerne som søker seg til EU-landene, har høyere utdanning eller er faglærte, mens over 50 pst. av dem som får oppholdstillatelse i USA, har høyere utdanning. Vi trenger en vurdering av endringene i dagens system, og jeg ber regjeringen vurdere en helhetlig endring av arbeidsinnvandringspolitikken gjennom å se på erfaringene EU og USA har gjort seg på feltet. Det viktigste i tiden framover blir en debatt om hvordan vi best mulig kan nyttiggjøre oss de ressursene og den kompetansen arbeidsinnvandrerne har. I dag er fokuset sterkt på dem som kommer til Norge etter å ha flyktet fra politisk undertrykkelse. Jeg ønsker et like sterkt fokus på de arbeidstakerne som er så mobile at de flytter til et ukjent land for å starte å jobbe.