trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2010-04-29:
Først vil jeg si til representanten Myhre, som nevnte dette med helhetlig planlegging, at jeg tror det på mange måter er riktig at mye av denne samlede planleggingen har vært slik representanten beskrev. Men noe av det som har utløst den senere tids debatt, er at byrådet og flertallet i bystyret selv har kommet med endringer i forhold til de planene som ble behandlet den gangen. Da var det snakk om denne Paulsenkaia, hvor dette Lambda er plassert, som ble regulert til akvarium/kulturbygg. Et akvarium ville også vært en viktig attraksjon for Oslo kommune å ha i havneområdet, noe man har diskutert i flere tiår. Det var regulert til maks seks etasjers høyde. Det var dette 14 etasjers bygget der som var starten på mange av disse diskusjonene, og som har skapt en større innsikt når det gjelder det historiske rommet vi må utvikle i denne delen av byen – hvor det kan gjøres noen viktige ting også framover. Blant annet skal bebyggelsesplanene for Kongsbakken behandles i 2018. Der ligger det et handlingsrom som jeg tror alle partier i bystyret vil være opptatt av å se på framover, som vi også har vært inne på i dag, når det gjelder forbindelsen Middelalderparken og fjorden. Det er mange spørsmål som er tatt opp her i dag som ligger innenfor rammen av det jeg mener det er viktig at Stortinget diskuterer. Det er flere ting enn det som har vært nevnt, som vil komme opp i årene framover. Et eksempel er tospors jernbane til Ski – den nye jernbaneløsningen der – og hvordan det skal gjøres gjennom dette området. Et annet eksempel er det som representanten Wickholm og andre har vært inne på når det gjelder sporløsninger og utvikling av Sentralstasjonen, og spørsmålet om hva man kan gjøre i neste transportplan når det gjelder kulvert og løsninger for Kong Håkon 5.s gate. Spørsmålet er hvordan man kan få et område med en sammensatt befolkning, og ikke skape nye forskjeller ved f.eks. tiltak som kan hjelpe Studentsamskipnaden med å etablere flere studentboliger i området med former for infrastrukturtilskudd eller hva de tilskuddene måtte hete. Så det er mange spørsmål. Statsråden var bl.a. inne på hvordan Kulturhistorisk museum kan bli et opplevelsesmuseum – en ny dimensjon i forhold til hva det har vært på Tullinløkka og slik vi tradisjonelt kjenner historiske museer. Det er en veldig oppløftende tankegang, som også krever et nært samspill mellom stat og kommune. Jeg må si jeg synes det ligger oppløftende dimensjoner i debatten, og jeg håper at den kan være starten på et sterkere engasjement for å se på noen av disse framtidsspørsmålene som ligger 20–30 år fram i tid, hvor disse ulike veivalgene skal tas. Det er en veldig god start på utviklingen av Bjørvika-området, som jeg også understreket, både fra statens side, med dens store grep, og fra Oslo kommunes side, men det er noen veivalg framover som vi bør være bevisste på, og som vi også har vært inne på i denne debatten. Jeg takker alle som har bidratt her, og for at vi kan skape oppmerksomhet om spørsmål som gjelder hovedstaden, også her i Stortinget.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-29:
Jeg vil si meg helt enig med Jan Bøhler i at historien må oppleves og så å si brukes for å ha størst betydning for mennesker. Det er helt i tråd med den debatten vi har på veldig mange verneområder – et passivt, slapt vern hvor noe bare beholdes uten at det legges til rette for at folk kan ta det i bruk, se det og oppleve det, er det siste vi må søke. Og for øyeblikket står Oslos og Norges befolknings opplevelse av Bjørvika veldig langt tilbake i forhold til hva vi måtte ønske. Regjeringen hadde sin julefest i forbindelse med Mariakirken, og det var visstnok første gang en regjering møttes i det området siden 1200–1300-tallet eller noe sånt. Men det er altså et område som er til de grader underutnyttet som historisk opplevelse – og dette må vi få. Jeg kan ikke nå ta stilling til de to spørsmålene som direkte ble brakt opp, for det vil jo gå inn i de prosessene som skal avklares med Miljøverndepartementet som mulig ankeinstans, og også i Regjeringen, men la meg si at jeg er veldig positiv til å se på enhver ting som kan gjøre at denne gaten ikke blir en så stor barriere som den nå er. Jeg mener dessuten det kunne finnes andre og bedre måter å ære Håkon 5. Magnusson på – en så viktig skikkelse i norsk historie – enn gjennom en bred vei. Men vi har jo æret Ibsen gjennom først og fremst en garasje, så sånn sett er det vel noe å slekte på. Men dette er altså en av de viktigste kongene i norsk historie, og for Oslo definitivt en helt avgjørende konge, så kanskje vi kunne finne finere måter å hedre hans minne på enn gjennom denne veien. Men la oss se på mulighetene for at den blir mindre barrierepreget. Når det gjelder Middelaldermuseet, er det en debatt som går om det, som ikke er fullført, og der vil forsknings- og høyere utdanningsministeren på et tidspunkt legge fram det for Stortinget. Men jeg vil bare si som et personlig ønske at vi må bli mye flinkere i Norge til å lage denne typen historiske museer, på en slik måte at de fenger folk og når ut til et mye bredere publikum. Jeg kom akkurat tilbake fra Washington og har sett noen av de amerikanske museene, men vi trenger bare reise til Sverige for å se hva svenskene har fått ut av Vasaskeppet. Det er en ufattelig opplevelse, som bringer mennesker tilbake til historien, til å forstå hvordan historien var tidligere. Foreløpig er vi ikke er i nærheten av å ha klart dette i Norge, kanskje med noen enkelte unntak, som Røros og andre, men vi har i alle fall ingenting i Oslo som er noe i nærheten av hva Vasaskeppet er for Stockholm og for forståelsen av svensk historie.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-29:
Det var innledningsvis spørsmål om denne debatten hørte hjemme i stortingssalen. Det må være opplagt at når vi bygger en mellomstor norsk by, så hører debatten om det i seg selv hjemme i stortingssalen. Når vi i tillegg til det gjør det i et av Norges tre historiske sentrumsområder, de avgjørende områder for å definere norgeshistorien – ikke Oslos historie, men norgeshistorien – må det høre hjemme i stortingssalen og at vi har en debatt om det. Jeg skal ikke begi meg langt ut i polemikk, men Trine Skei Grande hadde et merkelig innspill om at jeg skulle ha snakket negativt om hennes bydel Gamlebyen. Det har jeg overhodet ikke gjort. Tvert imot, uten å skryte for mye, er jeg nesten sikker på at jeg har bodd lenger på Oslos østkant enn Trine Skei Grande. Det handler ikke om det i det hele tatt. Gamlebyen er en fantastisk flott bydel for dem som bor der. Men det er ingen bevissthet i Oslos befolkning om at Bjørvika- og Gamlebyen-området er et historisk sentrum for Norge, på samme måte som hver eneste trønder vil tenke på Nidarosdomen og Erkebispegården og hver eneste bergenser vil tenke på Bryggen. Det er ikke sjelden å møte folk i denne byen som ikke har vært der engang! Hvis du ser i den retningen(statsråden peker) (statsråden peker) Så er jeg enig med Michael Tetzschner, som kom med en historisk presisering. Det er riktig at det som nå er Bjørvika i betydningen Operaen, lå under vann i mange hundre år, og bare gradvis er blitt en del av byen. Vi ser på dette som et sammenhengende område, hvor hele Bjørvika opp mot Middelalderparken, mot Vannspeilet, mot Mariakirken og Gamlebyen må bli et sammenhengende område for kultur, boliger osv. Peter N. Myhre var her noe mer forsiktig i sin omtale av Riksantikvaren enn i media – det setter jeg pris på. Men det er ikke riktig at Riksantikvaren først nå begynner å interessere seg for Bjørvika. Riksantikvarembetet, med alle riksantikvarer, har vært engasjert og en viktig deltaker i dette hele tiden. Vi har fått en ny aktivistisk riksantikvar, som har engasjert seg i saken på et nytt grunnlag fordi Oslo kommune har endret forutsetningene og dermed gitt grunnlag for at Riksantikvaren har skapt den debatten som er mye av grunnen til at vi diskuterer dette her i dag. Det har vært en veldig fin debatt. Så vil jeg til slutt si at flere har vært inne på det som Akhtar Chaudhry snakket om, nemlig at nye Bjørvika må bli en «åpen» by. Det oppfatter jeg som en åpen by både i geografisk og fysisk forstand, som åpner Oslo opp mot havna, mot sjøen og får gode siktlinjer, og også som en åpen by i sosialpolitisk forstand, ikke bare for folk som har god råd til å bo der, men i så stor grad som mulig en by for alle typer mennesker både for å bo, for å drive næringsliv og for å komme på besøk.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-29:
Jeg var glad for å høre Myraune innledningsvis si at dette er en vanskelig balansegang. Det er det utvilsomt, og at Høyre står bak det rovdyrforliket som partiet var med på, er også en veldig fin ting, i og med at det så ofte fra Høyres representanter på ulike måter settes spørsmålstegn ved hva man tidligere var med på. Men dette var positivt. Så tror jeg vi må erkjenne at det å ha rovdyr i naturen fører til lidelse. Det kan – og skal, så sjelden som overhodet mulig – føre til lidelse hos beitedyr. Hvis det ikke fører til lidelse hos beitedyr, fører det til lidelse hos andre byttedyr. Det er en del av naturen som vi simpelthen bare må akseptere, selv om det kan føles problematisk. Lidelse hos beitedyr skal vi unngå ved de mange tiltakene som vi setter i verk, og som i stor grad har dempet konfliktene. Jeg vil understreke et viktig punkt, og det er at politikken må være kunnskapsbasert. Dette er et område hvor det slenges ut veldig mange påstander, både fra fagfolk og fra enkeltpersoner og andre, og det viser seg at hvis man går grundig inn i det, er det ingen lett oppgave nøyaktig å vite hvor mange rovdyr det er i et område. Men jo mer kunnskapsbasert politikken er, jo mer presis og bedre blir den. Det er også derfor man setter i gang mange tiltak som en del setter spørsmålstegn ved. A-magasinet hadde sist uke en stor gjennomgang av ulvepolitikken hvor man stiller spørsmål ved om det virkelig er nødvendig å gå så grundig til verks for å merke dyr og kontrollere dem. Det gjør man selvfølgelig for å få mer presis kunnskap. Jo mer kunnskapsbasert den blir, jo lettere vil det være å sette bestandsmålene. Men naturen er en uforutsigbar og vanskelig materie, og absolutt presisjon i bestandsmålene er ikke mulig. Jeg tror ikke vi skal begi oss inn på det jeg oppfatter som en slags spesiell fortolkningsvitenskap. Regjeringens politikk er at vi skal holde oss nær bestandsmålene. Det er derfor de er satt. Og det er ikke mulig med absolutt presisjon. Men det er ikke noe mål å gå langt utover bestandsmålene, slik det gis inntrykk av. Vi skal holde oss rundt bestandsmålene. Så kom representanten med et angrep – eller to eller tre – på Naturvernforbundet. Det får Naturvernforbundet svare på. Vi oppfatter Naturvernforbundet som en viktig organisasjon som spiller inn med synspunkter til norsk rovdyrpolitikk, men vi lytter også til organisasjoner som har det stikk motsatte utgangspunkt, som f.eks. Folkeaksjonen for en ny rovdyrpolitikk. Kritikere fra alle hold er hjertelig velkommen til å delta i debatten. Naturvernforbundet er én av mange viktige instanser som spiller inn.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-04-29:
La meg takke interpellanten Myraune for en positiv og konstruktiv tone i debatten. Slik jeg oppfatter det, er vi enige om langt mer enn det kan virke som. Det er enighet om den dobbelte målsettingen om rovdyr og beitedyr. Det er enighet om å tilstrebe en kunnskapsbasert forvaltning, så langt det overhodet lar seg gjøre. Det er enighet om rovviltnemndenes helt sentrale betydning, og jeg understreker at det er et unntak at vi har satt til side deres beslutning. Det skal på ingen måte bli noen regel. Det er en grunnpilar i hele rovdyrforvaltningen. Vi vil komme tilbake til Stortinget med mer materiale om dette, som ville gjøre at Stortinget kan se på det hele på nytt, og vi skal nærme oss – jeg vil ikke gå ytterligere inn i den debatten – men vi skal nærme oss bestandsmålene. Når det gjelder jerv og gaupe, har vi nådd dem, og for de andre skal vi nå dem. Jeg synes også at Høyre kunne gi den anerkjennelsen at vi faktisk har oppnådd vesentlige resultater for det som er Høyres politikk, slik den ble definert i rovdyrforliket. Gaupebestanden har vokst, og det skaper vanskeligheter og konflikter. Det er ingen grunn til å legge skjul på det, men det har gitt grunnlag for en vesentlig større jakt. Så dette demonstrerer jo at politikken fungerer. Og igjen: Dette er en politikk på basis av noe Høyre har vært enig i. Så er jeg litt lei av Gundersens kontinuerlige forsøk på å så tvil om min troverdighet og min følsomhet overfor bygdefolk. Jeg begriper ikke hvorfor han holder på med det hver eneste gang vi diskuterer dette. Men la nå det ligge. Hvis man ikke kan bringe saklige momenter inn i debatten, er det en kjent taktikk bare å så tvil om sine politiske motstanderes motiver. Jeg lytter til bygdefolk hele tiden, jeg lytter også til byfolk, og jeg lytter til og med til utlendinger. La meg si til Lundteigen at den beskrivelsen som gis av hvor unikt Norge er, kan vi diskutere, men Norge er veldig spesielt i sin dobbelte målsetting her. Jeg husker fortsatt godt da vi hadde med noen franskmenn opp i Gudbrandsdalen. De ble helt fra seg over villsau, som de kalte det, som altså var vanlig norsk sau. De løp ut og skulle ta bilder av disse villsauene, noe som igjen illustrerer at vi er spesielle ved å ha dette. Helt til slutt noe som har vært en gjenganger i debatten, og det er Fremskrittspartiets angrep på caffè latte-kulturen og det å spille på alle fordommer i Bygde-Norge mot Oslo og byene. Merkelig nok løper ikke Fremskrittspartiets politikere i byene rundt med alt dette. Jeg hører aldri dette fra Fremskrittspartiets politikere i Bergen, Trondheim eller Oslo. Caffè latte er nå vidt utspredt i landet. Jeg var på det gamle smelteverket i Odda for fjorten dager siden, og der hadde de en serie kaffesorter på veggen som jeg aldri hadde hørt om. Og jeg har bodd 15 år på Grünerløkka.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2010-04-29:
Representanten Michael Tetzschner stilte spørsmål ved hvorvidt det var interessant å ha en interpellasjonsdebatt om Bjørvika. Til det vil jeg svare: Ja, det er interessant, for Bjørvika og middelalderbyen har statlig og nasjonal interesse. Det er få steder i landet der det er ruiner av en slik betydning som i middelalderbyen, Bjørvika og området rundt – med så synlige og spennende rester av maktkampen mellom stat og kirke, mellom konge og bisp, som middelalderbyens to maktsentra, markert med praktkirker og borganlegg slik det var. Utviklingen av Bjørvika er derfor også en synliggjøring av århundrets håndverk, levekår og kultur, som vi skal ta vare på – en illustrasjon på Oslos og Norges identitet, som Jan Bøhler, interpellanten, understreket sterkt. Da Oslo feiret sitt tusenårsjubileum – det kan vi selvfølgelig diskutere om det var – valfartet folk til historiske steder og merkesteiner. Med jubel gjenoppdaget Oslo sin opprinnelse, sin vugge, nemlig Gamlebyen, middelalderbyen, sjøsiden – det opprinnelige Oslo. Dette området var, som flere her sikkert husker, en søppelplass for flere statlige samferdselsetater gjennom tiår, ja sågar gjennom flere hundre år. Bjørvika var kanskje i årevis det største av alle gatebarna rundt Oslo S – foreldreløst og uten støttekontakt – som hadde, og har, potensialet til å bli Oslos kulturperle nr. 1. Både interpellanten og statsråden har understreket den historiske verdien av Bjørvika, byen under Ekeberg. Det var Gamle Oslo Arbeiderpartilag, som også har blitt nevnt her tidligere, som lanserte tanken om å legge Operaen til dette området. Og la meg legge til: Det var andre partier som var imot, bl.a. Høyre. De ville ha Vestbanen. Men i dag ligger Operaen der, og stat og kommune utvikler området. Det hadde ikke skjedd hvis Operaen ikke var blitt lagt nettopp til Bjørvika, der den ligger nå. Det er også byutviklingsmessig spennende med en kulturakse langs fjorden. På denne bakgrunn vil også jeg, som flere andre, påpeke betydningen av at Kulturhistorisk museum legges til Bjørvika, som en del av denne kulturaksen. Det vil også være en fordel for museet å ha den historiske formidlingsrammen som Middelalderparken og området rundt vil gi. Et nytt og større kulturhistorisk museum vil bli en stor publikumsattraksjon, med høye besøkstall, og vil bli en viktig del av denne kulturaksen. Jeg vil så sterkt jeg kan oppfordre statsråden – jeg ber ham høre på akkurat nå – til å sørge for å bidra til at Kulturhistorisk museum blir lagt akkurat der. Det handler også om byutvikling, om aktiv byutvikling. Det er viktig å tilføre det gamle middelalderområdet flere kulturaktiviteter og flere aktivitetstilbud. La meg til slutt få understreke at det å utvikle Bjørvika, det å legge kulturinstitusjoner der, det å sørge for en utvikling av boliger hvor alle kategorier mennesker kan bo, også er en viktig del av styrkingen av Oslo indre øst og balansen mellom øst og vest i byen – en del av det å gjøre Oslo til én by og fjerne den delte byen.
Lars Myraune (Høyre), 2010-04-29:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg setter pris på at han ga uttrykk for at rovdyrforvaltningen er en vanskelig balansegang. Det tror jeg vi alle er enige om. At det er forskjellige syn, er vi også enige om. At den rovdyrforvaltningen som er igangsatt i Norge, også er i tråd med Høyres syn, stemmer. Det vi føler ikke er i tråd med Høyres syn, er at bestanden har økt vesentlig over bestandsmålet. Som jeg tidligere har sagt, er det dokumentert at gaupebestanden ligger 40 pst. over bestandsmålene. Rovdyrnemndene har med andre ord forvaltet gaupen slik at bestanden teller 150 flere gauper enn det vi skulle hatt, hvis de hadde gjort jobben sin. Naturvernforbundet mener derimot at rovviltnemndene driver en ødeleggende forvaltning og har gått utover sin myndighet ved å plusse på 87 fellingstillatelser over fire år, mens det i virkelighetens verden springer 150 gauper for mye her i landet, ut fra bestandsmålet. Da rovviltnemnda i 2010 satte opp kvoten, var det et forsøk på å komme ned mot bestandsmålet som var basert på et ekstremt høyt skadenivå, og på føringer fra en offentlig rapport om sørsamisk tamreindrift. Dette gjelder altså område 6. Fylkesmannen i Nord-Trøndelag pekte på at de faglige rådene som de tidligere hadde gitt, var feilaktige. Samtidig ble det lagt vekt på at reindriftssamene på Verrafjellet har mistet 65 pst. av kalvene sine det siste året. Men Naturvernforbundet klaget, og det ble lyttet til. Miljøverndepartementet grep da inn og endret kvotene. Neppe har noe forvaltningstiltak i Norge forårsaket så mye lidelse som da man slapp ulv, bjørn, gaupe og jerv løs på beitedyra. Det var vilje til å foreta den kombinasjonen, som statsråden sier, men at resultatet skulle bli slik som det har blitt, hadde jeg ikke forventet. Staten selv, ved Mattilsynet, kaller egen politikk dyremishandling, men velter ansvaret over på bøndene ved å nekte dem å slippe dyr på beite. Da blir det vanskelig. Derfor blir det kanskje nødvendig med naturinngrep, dvs. gjerder, og det er heller ikke et flott naturinngrep, så vidt vi kan bedømme. Spørsmålet gikk på hva som var departementets offisielle syn med hensyn til om bestandsmålet var et minimumsmål. Når statsråden nå sier at vi har fylt bestandsmålet fordi det er over eller likt, tyder det på at statsråden tolker det på samme måte, altså kan det ikke være under, det er likt eller over. Vi trodde at bestandsmålet er at man skal prøve å nærme seg fra begge sider, ikke på den måten at det er et minimumsmål. Vi har hatt mange rovdyr fordi politikken har virket, sier statsråden. Ja, men vi har også for mange, fordi den ikke har virket.
Lars Myraune (Høyre), 2010-04-29:
Jeg takker igjen for svaret fra statsråden og understreker at husdyr på beite ikke skal lide, men at andre dyr må finne seg i å lide. Ja, jeg tror det er en del av naturen at de som står høyest på skalaen, har muligheter for å forsyne seg av andre. Det er det som gjør at de forsyner seg av husdyr også. Når det da blir for mange, blir det komplisert. Statsråden sier at han oppfatter ikke bestandsmålet som absolutt i en slik sammenheng, men har heller ikke et ønske om å gå høyt over det. Det var gledelig å høre. Når det gjelder kjernen i interpellasjonen, var jo det hvorvidt man kunne nærme seg bestandsmålet nedenfra eller ovenfra. Men når det er forstått på en slik måte at man må nærme seg det kun ovenfra, blir det etter vår mening annerledes enn det som var hensikten. Og så sier statsråden at det kom flere angrep på Naturvernforbundet. Det vil jeg tilbakevise. Jeg anser ikke at noe av det jeg sa om Naturvernforbundet, som et angrep på dem, men at de hadde uttalt seg på sviktende grunnlag i noen sammenhenger. Det står jeg fortsatt for. Gundersen var inne på belastningen på lokalsamfunnet. Det er helt klart at det ikke er liten belastning på lokalsamfunnet utover i Distrikts-Norge i dag, og det gjør kanskje at hvis vi ikke greier å håndheve dette på en måte slik at vi oppfyller det etter intensjonene, ser jeg ikke bort fra at det vil bli aktuelt å få i gang en debatt om rovdyrforliket som sådant, for det er ikke foretatt noen evaluering av bestandsmålet, slik jeg ser det. Det kunne kanskje være på sin plass. Og strømgjerder er det naturligvis ikke noe morsomt å møte ute i terrenget når man skal gå en runde. Hvis man f.eks. snakker om Verrafjellet, som jeg nevnte i mitt forrige innlegg, er det klart at det vil bli et milelangt gjerde som hindrer befolkningen på flere måter å komme ut i terrenget uten anstrengelser. Lundteigen var inne på beitebruken, og det er en veldig viktig bit av dette. Jeg takker for det. Vi kan tenke oss at hvis man kommer til det skritt at man ikke kan ha husdyr på beite lenger, kommer kongeriket Norge til å se helt annerledes ut i framtiden. Da får vi en natur som dreier seg om dyrket mark på flatlandet, og så får vi skog på resten. Det tror jeg ikke noen av oss er glad for. Navarsete sa etter at man ble enig om Soria Moria II, at det ville bli en endret rovdyrpolitikk. Det ser det ikke ut til å ha blitt. Avslutningsvis vil jeg be statsråden om å klargjøre om man nærmer seg bestandsmålet nedenfra og ovenfra, eller kun ovenfra.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2010-06-04:
La meg begynne med å gratulere statsråden med å ha fremmet mye god fremskrittspartipolitikk i dag. Det setter vi alltid pris på. Det gjelder både lærernes rett til å bortvise elever og krav om politiattest. Men det er leksehjelp spørsmålet vil handle om. Jeg er glad for at statsråden understreker kraftig at det skal gjelde for både sterke og umotiverte elever. Men det er lite erfaring med dette i mange kommuner. Noen har holdt på med dette i ganske kort tid, og det er lite forskning. Likevel konkluderer statsråden med at det er bra. Det gjør flere av oss. Men statsråden konkluderer også med at det er det beste tiltaket for skolen i dag. Det er det beste formålet å bruke masse midler på, og det er også et brudd på Kunnskapsløftet i forhold til å la kommunene og skolene ha større autonomi enn tidligere. Da lurer jeg rett og slett på: Hva er det statsråden vet som ikke særlig mange andre, verken høringsinstansene eller vi i opposisjonen vet? Hva er det statsråden vet og har kunnskap om, som vi ikke har fått med oss eller blitt orientert om?
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2010-06-04:
Vi prøver igjen. Jeg setter pris på at statsråden mener at jeg får med meg det meste. Det tror jeg egentlig statsråden også gjør. Derfor tar jeg det kanskje som et tegn på uvilje at hun svarte på et annet spørsmål enn det jeg stilte. Jeg spurte ikke om statsråden tror at leksehjelp er bra. Det tror mange av oss. Jeg spurte om hva det er statsråden vet som gjør at statsråden har konkludert med at det er det beste tiltaket. Vi har 400 mill. kr å bruke på en bedre skole, ifølge statsråden og regjeringen. Da kan leksehjelp være én ting. Kunnskapsløftet la stor vekt på at kommunene skulle få bestemme mer selv, ikke mindre. Men statsråden og flertallet i dag konkluderer altså med at de 400 mill. kr man tydeligvis har funnet til dette formålet, skal gå til ett tiltak og til én gruppe, i alderen seks–ni år. Hva er det som gjør at man konkluderer med at alle andre ting man kunne gjort i skolen, blir lagt til side, og at dette nå skal lovfestes?
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2010-06-04:
Helt kort om begrepsbruken – for det første dette med bortvise og utvise: Nå er det jo lovfesting av retten til å utvise i to timer. Men i merknaden og i meldingen bruker men også ofte begrepet «bortvise». Det er viktig å ha fokus på at det egentlig er snakk om to forskjellige ting – at utvisning foretatt av rektor er en straff, mens bortvisning handler om å korrigere en situasjon som oppstår i klasserommet i en gitt situasjon. Det samme har komiteen understreket når det gjelder informasjonsbehov om de endringene man gjør, fra lavere kompetanse til grunnkompetanse. Jeg forutsetter at statsråden følger opp dette i det videre arbeidet med denne saken. Så til leksehjelp. Vi har diskutert om vi er uenige om vi er enige eller uenige om hovedlinjene i norsk utdanningspolitikk. Vi er også uenige om det er bra eller dårlig at vi er enten enige eller uenige om hovedlinjene i norsk skolepolitikk. Jeg er en av dem som mener at det er bra at vi er enige om mye og stadig mer, og håper at det fortsetter. Det mener jeg fordi internasjonale undersøkelser tyder på at de land som holder seg unna ideologisk fyllekjøring fra grøft til grøft og bautabygging over skiftende kunnskapsministre, er de kunnskapsnasjonene som lykkes best. Derfor er det bra at vi blir enige om stadig mer. Derfor er det ikke bra at man nå i dag lovfester retten til leksehjelp, som er et brudd med styringsprinsippene i Kunnskapsløftet. Jeg må innrømme at representantene fra både SV og Senterpartiet har et åpnere forhold til lekser – hjemmelekser – enn jeg opplever at representanten Ljunggren har, som nærmest latterliggjør foreldrenes ønske om å bidra i skolehverdagen til sine håpefulle. Da er jeg glad for at statsråden faktisk viser en mer pragmatisk tilnærming til disse forholdene – det er gode nyheter. Likevel føler jeg at man med dagens vedtak om å tvinge alle kommuner til å gjennomføre nærmest samme type leksehjelp kanskje ikke bygger en diger bauta over seg selv som skolestatsråd, men man setter i hvert fall opp en liten ideologisk byste, og det hadde jeg håpet vi kunne unngått. Jeg håper vi nå framover forholder oss til hovedprinsippene i Kunnskapsløftet, og lar kommunene og de enkelte skolene, de enkelte rektorene og den enkelte lærer påvirke hverdagen sin mer. Vi vinner ikke kampen om Norge som kunnskapsnasjon fra denne sal. Den vinner vi kun hvis vi klarer å mobilisere foreldre, skolepolitikere, rektorer og lærere rundt omkring i hele Norges land.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2010-06-04:
«Ideologisk fyllekjøring», sa jeg.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2010-06-04:
Det var statsrådens siste innlegg som fikk meg til å bidra til å dra ut denne debatten. Det å si at vårt alternativ er ingenting, hørtes litt merkelig ut. Jeg lurer på om statsråden har glemt at hun har vært finansminister. Politikk handler jo om å prioritere midler. Grunnen til at vi stemmer imot i dag, er at vi ikke er sikre på at det beste og viktigste tiltaket i dag for å styrke kunnskapen i en tiårig grunnskole i Norge, er å lovfeste at alle norske kommuner skal gi alle som går i 1.–4. klasse, en lovfestet rett til leksehjelp. Det er også fordi Fremskrittspartiet står på styringsprinsippene som ligger til grunn i Kunnskapsløftet, som jeg mener er en viktig faktor for å mobilisere interesse for skolepolitikk ikke bare i denne sal, men for å mobilisere interesse for skolepolitikk rundt omkring hos norske skoleeiere, som til syvende og sist er de viktigste premissleverandørene for denne tiårige skolegangen. Fremskrittspartiet mener også at skal vi vinne denne kampen om å fortsette å være en framtredende kunnskapsnasjon, må vi ikke bare mobilisere skoleeierne, vi må også mobilisere foreldrene. Da reagerer jeg også for så vidt litt på dette med foreldres tid med barna. Jeg kan ikke helt skjønne hvorfor det skal være et mål at foreldrene ikke engasjerer seg i barnas kunnskapsdannelse/utdanning på den måten som statsråden legger til grunn. Da sier jeg takk.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2010-06-04:
Leksehjelp til elever er motivert av ønsket om å tilby elever som trenger det, ekstra oppfølging. Ifølge Dysleksiforbundet er støtteordninger for kjøp av personlig pc til dyslektiske barn en forutsetning for at de skal få best mulig utbytte av opplæringen. Det er derfor med stor undring vi ser at hele tilskuddet er borte, og at elever som trenger egen pc, nå må betale hele greia selv. Rektor Eva Bratli ved Follo barne- og ungdomsskole reagerte spontant da hun hørte om regjeringens kutt: «Et slikt vedtak vil ramme de svakeste elevene i skolesamfunnet vårt!» Statsråden ble konfrontert med saken på TV 2 i går, og da hadde hun ingen kommentar. Men nå som statsråden har fått sove på saken, mener statsråden at kuttet i pc-støtten har en god sosial profil? Ser ikke kunnskapsministeren inkonsekvensen når regjeringen på den ene siden vil lovfeste leksehjelp for elever som trenger det, men i neste åndedrag fratar dyslektiske elever deres kanskje viktigste hjelpemiddel for å få best mulig utbytte av opplæringen?
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2010-06-04:
Det var representanten Aksel Hagen som fikk meg til å ta ordet. Når han beskriver arbeidet i utdanningskomiteen som «rituell» uenighet, finner jeg faktisk grunn til å understreke at det er faktisk reell uenighet mellom opposisjonen og regjeringen. Slik er det også i deler av denne saken. Jeg trodde at de fleste partiene på Stortinget var enige om at vi skulle drive en forskningsbasert utdanningspolitikk. Men denne saken er et eksempel på det stikk motsatte. Her har man synset seg fram til at man tror det kan være rett å sette inn tiltak de første skoleårene. Da lovfester man for sikkerhets skyld først, og så skal man få vite etterpå om man traff blink med et slikt tiltak. Det er faktisk snakk om å bruke 400 mill. kr, som kunne vært vekslet inn i antakelig to skoletimer, og alle elevene kunne fått nyte godt av den tidlige innsatsen som statsråden her delvis begrunner denne lovfestingen av frivillig leksehjelp med. Hvordan vet statsråden at det er de elevene som trenger denne frivillige leksehjelpen, som kommer til å møte opp på den frivillige leksehjelpen? Jeg synes det er ganske besynderlig at statsråden bruker en slik argumentasjon i stedet for at man alternativt kunne ha brukt de pengene i den ordinære skoletiden for å være sikker på at man nådde de elevene som trenger denne tidlige innsatsen. Så synes jeg at regjeringen motsier seg selv i denne saken. Hvis det er slik at foreldrene kommer til kort, at foreldrenes kompetanse er for lav til å kunne hjelpe ungene sine, hva er det som da tilsier at ufaglærte leksehjelpere skal være svaret på hjelpebehovet og den bistanden som elevene trenger med leksene sine? Fra Høyres side er det viktig å understreke at når det skal settes inn så store offentlige midler, er det faktisk ikke likegyldig hva 400 mill. kr av skattebetalernes penger skal brukes til. Så konstaterer jeg at det er full splittelse i regjeringspartiene og innad i SV når det gjelder lekser. Aksel Hagen forsvarer nå en skole uten lekser, og han er da etter det jeg har observert og hører, på kollisjonskurs både med sin egen statsråd og med rød-grønne medrepresentanter. Han er også på full kollisjonskurs med Foreldreutvalget for grunnskolen, som man virkelig bør lytte til i en sak som denne, som er klinkende klar på at leksene har en plass, og at det er viktig i kommunikasjonen og samarbeidet med skolen at foreldrene kan gi sitt bidrag gjennom at man kan følge opp barna gjennom leksesamarbeid. Norske elever trenger å lære mer, ikke mindre. Norske elever må belage seg på å arbeide mer, ikke mindre. Høyre er derfor tilfreds med at Aksel Hagen er nokså alene, ser det ut til, om å ønske seg tilbake til lekeskolen.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2010-06-04:
Statsråden vet bedre enn det hun ga uttrykk for i det innlegget hun nettopp holdt her. Både Fremskrittspartiet og Høyre har i sine alternative budsjetter satt av noe penger til tiltak til leksehjelp basert på de mange frivillige ordninger som er ute i kommunene, og basert på at man har fått dette tilpasset lokale behov, uten at man har sagt at det skal forbeholdes ett årstrinn. Man har tvert imot sagt at man kan bruke dem på alle årstrinn. Høyre har spesielt omtalt ungdomstrinnet og behovet for å gjøre noe der. Så konstaterer jeg én ting: Det statsråden ikke svarte på, var min utfordring knyttet til det med tidlig innsats. Når man nå skal bruke så mye som 400 mill. kr på helårsbasis, kunne det vært vekslet inn i ordinære skoletimer, som hadde kommet alle elever til gode. Hvordan vet statsråden at det er de elevene som hun mener bør ha mer av tidlig innsats, som kommer til å benytte seg av dette frivillige tilbudet?
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-04:
I årtier har norsk skole hatt egenaktivitet, dels i skoletida, dels etter skoletida eller utenfor skoletida, da stort sett hjemme. Og har vi hatt det hjemme, har vi kalt det lekser. At denne velutprøvde pedagogiske metoden nå skal gis – på noe annen måte, antakeligvis – på de fleste skoler, kan neppe være en dramatisk hendelse i Skole-Norge. Vi har jo alle lagt merke til – og mange har vært inne på det – at det foregår mye leksehjelp rundt omkring i Skole-Norge som er utviklet nedenfra og litt uavhengig av de debatter vi har nasjonalt, rett og slett fordi det er oppstått et behov for og et ønske der ute om at leksehjelp skal foregå. Så jeg skjønner ikke helt dette poenget med at vi nå liksom setter i gang med en aktivitet som vi ikke vet noe om. Jo, vi vet veldig mye om lekser – vi vet ikke nok, og vi skal diskutere videre hvordan det kan bli bedre lekser. Men for all del, dette er ikke noe dramatisk nytt. Så litt om dette med frivillighet og tvang: Hvis vi ser på denne situasjonen om ett år, tror jeg vi vil bli overrasket – nei, forresten, opposisjonen vil bli overrasket – over hvor ulikt Kommune-Norge, barneskole, SFO, osv. har satt denne reformen ut i livet, inkludert hvordan det er blitt organisert med skyss. Det er en situasjon der ute der barneskole og SFO, gjerne kulturskolen mange steder, har blitt organisert på ulik måte. Da skulle det bare mangle at ikke også den enkelte kommune får mulighet til – og det får de nå – å plassere inn dette nye elementet på en fleksibel måte. Her vil vi få ulike løsninger. Takk og pris for at vi vedtar noe i dag som nettopp gir muligheter for ulike løsninger der ute i Kommune-Norge. Litt om foreldremedvirkning: Jeg synes opposisjonen skal være litt forsiktig med å si at hvis man ikke har hjemmelekser, har liksom foreldrene abdisert. Dette er litt av noen signaler å sende til de skolene som allerede så å si ikke har hjemmelekser. Vil vi si til disse skolene at her gjør dere egentlig noe som er sterkt kritikkverdig? Det er litt av et signal å sende til de foreldrene som har barna på de skolene som ikke har lagt inn mye hjemmelekser. Mener vi at de opptrer nærmest som noen sånne B-foreldre, som ikke spiller foreldrerollen sin? Hvis vi ser på den store forskjellen mellom skoler på ulik mengde foreldreaktivitet, er det ikke elementet lekser – omfanget av hjemmelekser – som utgjør den store forskjellen. Det er annen type foreldreaktivitet som skiller. For foreldreaktivitet er viktig.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-04:
Ja, jeg også er enig. La oss nå ønske alle lykke til, de som skal sette dette ut i livet. Det er krevende, det er spennende, og det er viktig. Så må vi alle følge med hvordan dette fungerer. Kanskje må vi tilbake for å justere og forbedre litt – for all del. Ikke minst det som Elisabeth Aspaker så veldig riktig understreker, at hvis dette ikke når alle, og særlig dem som trenger det, må vi ta nye debatter omkring det. Til slutt litt om vår visjon. Den er heller ikke så dramatisk. De aller fleste småbarn er på skole/SFO en seks–sju timer om dagen, blir hentet av mor og far, kommer hjem igjen, og det spises middag, så er mor og far ferdige med arbeidet. Det mener vi er bra. Da har denne vesle smågutten eller småjenta igjen noen obligatoriske lekser. Hvorfor er det nødvendigvis et stort ideal at de ikke kan få gjøre seg ferdig med arbeidet på dagtid?
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2010-06-04:
Som jeg sa i mitt innlegg: Da denne saken ble presentert, kom den ut som én time gratis SFO. Det skapte en forventning hos foreldrene, og de ble veldig irriterte på kommunen som ikke stilte opp. Jeg håper at kunnskapsministeren tar det ansvaret og den kjeften selv for at det er noe annet man har tilbudt. Men det er mange ting i denne ordningen som gjør at frivilligheten blir tonet ned, og det gjelder spesielt i mitt fylke, der det er noen små kommuner som er helt avhengig av skyss – og lang skyss – for barn for å få til skoletilbudet. Man har jo ikke råd til enkeltvis skyss, så spørsmålet blir: Skal man la den gå etter skolen? Skal man la det gå etter leksetiden, eller skal man la den gå både etter skolen, leksetiden og SFO? Jeg tror statsråden skjønner at dette vil gjøre det frivillige tilbudet til en utopi mange steder, for man har ikke råd til å lage skyss som gjør at man enten kan bruke leksehjelptilbudet, eller at man kan bruke SFO.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2010-06-04:
Det var Aksel Hagens innlegg som gjorde at jeg også tok ordet, og det er for å oppklare en misforståelse. Han sa at opposisjonen mener at foreldrene har «abdisert» i forhold til å være til stede i barns skolehverdag. Det vil jeg bare understreke at ikke kom fra representanten fra Kristelig Folkeparti. Tvert om mener jeg at foreldre virkelig ønsker å delta i elevenes skolehverdag og delta på en positiv måte, men det er ikke alltid det blir godt tilrettelagt. Når det gjelder lekser som et forbindelsesledd til skolen, er det riktig som representanten Aspaker her sier, at Foreldreutvalget for grunnskolen er veldig tydelig på at det er en av de få forbindelseslinjene foreldre har til å kunne komme inn i en god samtale om skolen. Prøv å ha en samtale med en fjerdeklassing om hvordan skolehverdagen har vært. Den vil være omtrent slik: Hvordan hadde du det på skolen i dag? Fint. Hva gjorde du på skolen? Mye. Da kommer du ikke veldig mye lenger. Når skolehverdagen er så forskjellig fra da vi gikk på skolen, er det vanskelig å få til en god samtale om hvordan man skal være med som foreldre og bygge positivt opp under det som skjer i skolehverdagen. I barnehagen, siden representanten Hagen var opptatt av å trekke det perspektivet inn, løses dette veldig lett ved at man har en tavle ved inngangen, slik at man kan se hva barna har gjort. Dette skaper mye forståelse når barnehagebarn prøver å fortelle hva de egentlig har gjort. Det er ikke lett å få til disse samtalene, men der løses det på en god måte. Jeg tror at det å bruke leksene som forbindelsesleddet mot foreldre, er kjempeviktig. Så har jeg også lyst til å si at jeg synes det er bra det statsråd Kristin Halvorsen innledet med å si om foreldrenes rolle i barns skolehverdag og hvor viktig den er. Jeg savner nok å se det igjen i konkret handling. Det er én ting man virkelig kunne gjort, og det var å gå inn og se på en mye kraftigere finansiering av Foreldreutvalget i grunnskolen. De har fått et utvidet mandat, men sett i forhold til hvor mye man legger inn av økonomi hos dem og hva det egentlig forventes at de skal utrette for oss, får vi mye igjen for pengene. En annen ting jeg mener statsråden kunne ha sett på, er det som vi har ønsket å få til, nemlig at man får noen øremerkede stillinger til folk som har kompetanse på hjem–skole-koordinasjon ute. Det er det noen rektorer som har ønsket i stedet for å måtte ta det av de pedagogiske ressursene de har i skolen i dag. Dette er to konkrete ting hvor statsråden virkelig kan gå inn og få til handling ut av den setningen hun hadde i sitt innlegg, nemlig at foreldre er ekstremt viktige i barns skolehverdag.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2010-06-04:
Jeg skal – jeg må – være veldig rask. Jeg registrerer at representanten Andersen mener at den samtalen som jeg har fått referert fra foreldre, er en klønete samtale. Det må hun stå for selv. Jeg tror mange foreldre kjenner seg igjen i at det er vanskelig å vite hvordan man skal komme inn, fordi skolehverdagen er så forskjellig i forhold til slik det var da de gikk på skolen. Så ble det påstått her at opposisjonen ikke hadde noe alternativ. Det er faktisk feil, for Kristelig Folkeparti har i sitt alternative budsjett her i Stortinget nettopp flyttet de pengene som regjeringen bruker på dette, inn i andre leksehjelptiltak – både i frivillig regi og på annen måte – for å styrke det tilbudet som allerede finnes, uten å gå for den lovfestede plikten som regjeringen legger til rette for her, og som skaper mange utfordrende situasjoner i kommunene. Dette vil jeg bare ha understreket på slutten av debatten.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-06-04:
Venstre-folk lokalt har mange steder kjempet for å få til leksehjelpordninga. Men når de får beskjed om at dette skal være et statlig pålegg, som skal organiseres på bare én måte, steiler det logisk i en liberaler. Så de har i kommunestyrer rundt omkring fremmet forslag om at dette er penger man burde fått disponere lokalt, funnet gode løsninger og kanskje nådd spesielt de elevene man faktisk ønsket å nå. Spørsmålet mitt til statsråden er: Hvorfor tror du at SV har støttet disse forslagene?
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-06-04:
Også jeg må innrømme at jeg syns debatten til tider har vært litt pussig. Jeg skjønner ikke denne enorme gleden over å late som om man er enig om ting man ikke er enig om. Jeg vil gjerne ta meg den frihet å sitere fra SVs program. Der står det – og dette har de et ønske om: «Alt skole-arbeid er lagt til skoledagen, og lekser er ikke en del av elevenes fritid.» Det er det de mener er et helhetlig kunnskapssyn, slik som også Aksel Hagen helt riktig i tråd med SVs politikk har sagt, at lekser bør ikke være noe som foreldre har noe med. Jeg vil gi noen eksempler på hvor forskjellig dette er. Jeg har vokst opp med en skole i en senterpartistyrt kommune, og vi måtte kjøre buss i tre kvarter, forbi tre skoler, for å opprettholde den siste grendeskolen. Vi kjørte altså buss i tre kvarter til skolen og i tre kvarter tilbake – for å opprettholde den skolen. Det var en liten skole med 60 elever, og til dette skal man lage et skoleskyss-system som henter før og etter SFO, før og etter leksehjelp og før og etter skoletid. Det blir en stor utfordring lokalt. På Gamlebyen skole har de mange elever som har foreldre som er analfabeter. De bruker leksehjelppengene til å ha egne kurs for disse foreldrene slik at de kan lære seg å være gode leksetilretteleggere, selv om de ikke kan være med på å gjøre leksene, sånn som å ha det stille når barnet skal lese, få barnet til å repetere hva det har lest, og alle de tingene du faktisk kan gjøre som mamma, selv om du ikke kan lese. Det har de valgt å bruke pengene til. Uenigheten i denne sal går på: Hvem skal bestemme hva som er best på vår skole? Er det kommunepolitikerne, eller er det denne salen? Jeg har stor tro på kommunepolitikerne. Jeg har stor tro på at hvis de får et handlingsrom, så vet de hva som trengs. Da vet Oslos politikere at det er i Oslo indre øst vi må begynne med leksehjelpen først, at det er i Oslo indre øst vi må sørge for å ha flest mulig kvalifiserte, mens andre steder kan vi kanskje ha andre typer tilretteleggere. Jeg tror på det lokale mangfoldet. Jeg har tro på lokale politikere. Jeg har tro på lokale pedagoger – at de klarer å finne gode løsninger. Det er av og til veldig variert hva det tilbudet bør være. Det er det uenigheten går på. Hvem er det som skal ha ansvaret for å finne de gode løsningene? Er det fagfolk og lokalpolitikere, eller er det vi i denne sal som alltid vet best? Når Sverdrup sa «all makt i denne sal», så mente han ikke at all intelligens lå her også.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-04:
Jeg vil jo i utgangspunktet mene at Tord Lien får med seg det meste som skjer – i hvert fall veldig mye av det som er den sentrale skoledebatten. For eksempel i diskusjonen om lekser vet vi at noen ting er sentrale: at elever øver på stoff som er introdusert av læreren, og at man har overkommelige oppgaver som man får tilbakemelding på om man har gjort. For dette trinnet er det også viktig at ikke perspektivet er så langt, at man altså får lekser fra dag til dag, som man går igjennom. Det er viktig. Så vet vi at veldig mange foreldre og barn har sagt at hvis de kunne få gjøre en del av dette i tilknytning til skoletiden, ville det bety mindre mas, stress og strev etter at de har kommet hjem. På den måten som kommunene nå blir pålagt å gi et tilbud, vet jeg at mange foreldre og barn kan organisere hverdagen sin på en mye bedre måte, og jobbe og øve seg på ting de har gått gjennom i undervisningen på en mer konstruktiv måte enn før.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-04:
Som representanten Aspaker antakelig fikk med seg, var ikke dette min eneste kommentar. Barn som har dysleksi, har krav på tilrettelagt undervisning. De har også krav på de hjelpemidlene de trenger for å få utbytte av undervisningen. Så det er ikke sånn at selv om denne støtteordningen avvikles – det er et tema i forbindelse med revidert – så vil dyslektiske barn ikke få tilbud om hjelpemidler. De som har enkeltvedtak om dette, har krav på å få et godt tilbud også når det nettopp gjelder PC-er f.eks. Det som da blir utfordringen, er hvem som stiller opp med den typen støtte. Skal det være en generell støtteordning? Hvem skal betale? Da er det kommunene i tilfellet som har ansvaret for at de har de virkemidlene de trenger for å få tilrettelagt undervisningen.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-04:
Dette er en problemstilling som jeg vil følge med på, men jeg tror at det kommer til å løse seg ganske fleksibelt de aller fleste steder. Det tilskuddet som kommunene nå får, er på over 400 mill. kr på årsbasis. Det tilbudet de skal gi, er et frivillig tilbud. Vi vet at ikke alle barn kommer til å benytte seg av det tilbudet, og det gir slakk. Tilskuddet er som om 100 pst. av barna skulle benytte seg av det. Så vet vi at de som benytter seg av det frivillige leksehjelptilbudet, ikke deltar i SFO, selv om det ofte er lagt sammen med SFO, og det gir også kommunene litt slakk, som jeg håper at de bruker til å redusere betalingen for SFO, men som også gir mulighet. Jeg tror at dette i de aller fleste tilfeller kommer til å løse seg, men det er en problemstilling som jeg følger med på, fordi Norge er ganske mangfoldig, og problemstillingene kan være litt forskjellige rundt omkring i kommunene.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-04:
Jeg tror det er en generell påstand. Det som jeg har opplevd som en motforestilling, eller som spørsmål rundt tilbudet om leksehjelp i denne formen, er hvorfor vi ikke har gitt dette tilbudet til de litt større barna. Det er mange som har sagt at de som går i 5.–7. klasse, eller kanskje ungdomsskolen, har større behov for leksehjelp i tilknytning til skoledagen enn de på 1.–4. trinn. Det er flere grunner til at vi nå har konsentrert oss om dem i 1.–4. klasse. Det ene er at veldig mange av dem er i SFO fra før, og veldig mange av dem har hatt et ønske om å kunne gjøre noe av leksene i den tiden de ellers er i SFO, fordi det frigjør tid etter at de er kommet hjem. Derfor er dette som et alternativ for SFO i veldig mange kommuner. Det andre er at vi vet at tidlig innsats er veldig avgjørende, og gode arbeidsvaner rundt nettopp den repetisjonen, eller de øvingene, som leksene betyr, er en viktig investering for hvordan man tilegner seg kunnskap senere. Hvis vi klarer å få organisert dette tilbudet sånn at det blir et bredt tilbud som flest mulig barn benytter seg av, er det en god investering for senere skolegang.