Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2008-05-29:
Utgangspunktet for denne interpellasjonen er Verdensbankens alarmerende melding om at 100 millioner mennesker i fattige U-land trues av tiltakende fattigdom og sult. I noen land, som i Etiopia i disse dager, har tørke ødelagt avlinger og ført store menneskemengder ut i akutt sult. I en rekke andre land har kraftige økninger i matvareprisene slått ut i alvorlig sosial uro og konflikt. Interpellasjonen konkluderer med et spørsmål om et norsk svar på denne situasjonen: «Vil Regjeringen komme med ekstraordinære tiltak for å hindre en sultkatastrofe blant verdens fattige?» Det ligger en rekke årsaker bak den brå økningen i matvareprisene. En av dem er kraftig vekst i bruken av biodrivstoff, noe som beslaglegger både matprodukter og store landbruksarealer. Representanten Vallersnes var tidlig ute med å fokusere på dette problemet, at «biofuels will not feed the hungry», i en interpellasjon som vi diskuterte den 8. mai. Jeg vil benytte anledningen til å takke min kollega Vallersnes for at han fremmet denne interpellasjonen, som bidrog til viktige avklaringer ikke minst om de kriterier som må oppfylles for at biodrivstoffet skal være bærekraftig og nyttig i klimapolitisk sammenheng. Det jeg ønsker at det skal bli fokusert på i dagens interpellasjon, er hva vi kan gjøre for å hjelpe dem som er rammet av matvarekrisen i den fattige delen av verden. I de senere årene har antall absolutt fattige blitt redusert. Nå kan utviklingen komme til å snu. Det skyldes ikke primært at uvær, som tørke eller sykloner, ødelegger avlingene, men også dette skaper store kriser, slik vi har sett det i det siste i det syklonrammede Burma. Vi får nå også alarmerende meldinger fra det tørkerammede Etiopia. Det nye aspektet er eksplosjonen i matvareprisene. Ifølge Verdensbanken kan økte matpriser sende bortimot 100 millioner mennesker ut i absolutt fattigdom og alvorlig underernæring. Andre vil ta barna ut av skolen for at familien skal klare seg. For de mest sårbare kan det bety sult og i verste fall død. For første gang på 30 år pågår det nå matopprør flere steder i verden samtidig - fra Haiti til Kamerun og Indonesia. Årsaken er den dramatiske veksten i matvareprisene. FNs matvareorganisasjon sier at denne krisen er den største de er blitt stilt overfor siden organisasjonen ble opprettet. Norge har et særlig ansvar. Vi har i flere år tjent store penger på noe av det som bidrar mest til krisen, nemlig de økte oljeprisene. Nå profitterer vi også stort på fattige lands bønder gjennom de økte gjødselprisene, noe Yaras nylige rekordresultat viser med all mulig tydelighet. Fra Kristelig Folkepartis side har vi gjentatte ganger etterlyst et sterkere norsk svar på denne krisesituasjonen. Regjeringens tiltak står ikke i forhold til utfordringene. La meg likevel gi honnør for det som skjer. Den lovede matvarehjelpen på 100 mill. kr er et positivt første skritt. Men vi trenger mer. Regjeringen bør etter mitt syn ta initiativ til en «new deal» for dem som nå trues av underernæring og fattigdom. Et knippe av tiltak og reformer kan bedre evnen til å håndtere krisen. For det første ønsker jeg at Regjeringen setter av vesentlig mer midler til å styrke matvaresikkerheten, særlig i de mest utsatte landene. Norge bør også ta initiativ til å reformere FNs matvareprogram. FN og andre aktører må bidra til at det utvikles nye sosiale sikkerhetsprogrammer, bl.a. for fattige i byene. Støtteformene må i større grad etterspørre og dermed stimulere lokal landbruksproduksjon i u-land, noe vi har sett at utviklingsministeren har understreket sterkt. Mer robuste matvarelagre trengs for å gjøre det mulig å håndtere markedssvingninger bedre og styrke matvaresikkerheten i sårbare regioner, slik bl.a. FNs spesialrapportør for matvaresikkerhet har påpekt. For det andre trengs fornyelse og strengere krav til biodrivstoffpolitikken, noe vi fikk godt belyst i debatten om interpellasjonen fra Vallersnes nylig. Mengden mais som skal til for å fylle en SUV-tank med biodrivstoff, kan fø én person i ett år. Amerikanske biler forbrenner nå nok mais til å dekke hele importbehovet til de 82 fattige landene som FNs matvareprogram sier er truet av matmangel. Andelen av USAs kornproduksjon som går til brensel, bare øker. Land som Tyskland planlegger å bruke store mengder hvete til biodrivstoff til høsten. Dette går ikke. Mat skal på tallerkenen, ikke på tanken! FN, Verdensbanken, OECD og Oxfam er alle enige om at rike lands biodrivstoffpolitikk har gjort vondt verre. Den har tatt jord ut av matproduksjon og bidratt til økte priser. Matvareprogrammet mener at det har bidratt med 10 pst. av prisøkningen, IMF sier 20 pst. Uansett er det en viktig bidragsyter. For en fattig familie i den tredje verden som lever på kanten av stupet når det gjelder mat og ernæring, merkes selv en økning på 10 pst. på kroppen. Det kan bety forskjellen mellom sultne og mette barn. Når produksjon av biodrivstoff ikke går ut over eksisterende matjord, skapes det utfordringer knyttet til rydding av nytt land. Mange former for biodrivstoffproduksjon ødelegger skog, gressland og våtmarker, noe som frigjør store mengder CO2. Ny forskning viser at biodrivstoff basert på mais og soya er omtrent dobbelt så klimafiendtlig som bensin. Kravet om innblanding av biodrivstoff forutsetter gode sertifiseringsordninger. Jeg hilser derfor velkommen meldingen fra SFT i dag, som jeg også forsto at Regjeringen slutter seg til, om å gå varsomt fram og sørge for at gode sertifiseringsordninger er på plass. Jeg håper at de europeiske sertifiseringsordningene blir gode nok, og at de ikke blir for mye av et kompromissprodukt, hvor de sterke næringsinteressene får dominere utfallet. Jeg setter pris på de positive signalene som statsråd Solheim gav under debatten 8. mai om betydningen av sertifisering. Samtidig er det viktig med handling når det gjelder å få fram annen generasjons biodrivstoff, som bl.a. kan bruke matavfall, skogsavfall og tare som råvare. Vi er opptatt av dette nettopp fordi bærekraftig biodrivstoff som ikke bidrar til økte matvarepriser, er en viktig del av svaret på klimautfordringen. For det tredje trenger vi mer landbruksbistand til fattige land. Bondevik II-regjeringen la fram en ambisiøs handlingsplan for landbruksutvikling i utviklingspolitikken. Etter regjeringsskiftet er planen ikke fulgt opp som forutsatt av stortingsflertallet. Jeg håper at statsråden kan gi andre signaler på dette i dag. De faglige råd går veldig klart i retning av at dette bør man følge opp, og en samlet utenrikskomite har flere ganger i denne stortingsperioden bedt om at landbruksbistanden må trappes opp, og at handlingsplanen må følges opp. Senest i høst bad en enstemmig utenrikskomite om dette. Mitt inntrykk - jeg håper det kan bli korrigert - er at lite eller ingenting har skjedd i forhold til oppfølging av dette. Jeg håper at den ansvarlige statsråd i dag kan komme med konkrete nyheter og konkretisere hvordan Regjeringen vil følge opp de enstemmige tilrådingene fra Stortinget når det gjelder landbruksbistand. Så langt har jeg fokusert på tre oppfølgingsområder: For det første økt matvarebistand og styrket matvaresikkerhet, for det andre reformer i biodrivstoffpolitikken og for det tredje opptrapping av den langsiktige bistanden til landbruksutvikling og matvareproduksjon. Vi ser opptøyene. Vi vet hvem som rammes av matvareprisen - det er de fattigste. Vi kjenner konsekvensene av underernæring og sult. Det er en nød - og en urett - som ikke rammer oss selv. I Norge skummer vi fløten i form av sterkt økte inntekter fra skyhøye priser på olje og kunstgjødsel. Det gir oss et ansvar for å gi en sterk og solidarisk håndsrekning til dem som trues av sult. Det kreves ekstraordinære tiltak. Og det haster. Jeg er spent på å få en oppdatering fra statsråden på hvordan Regjeringen nå følger videre opp både i internasjonale fora og i bilateral sammenheng.