Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-06-09:
Stortingsmeldingen om ansvar og mestring gir en god beskrivelse av de problemer, muligheter og utfordringer mennesker med funksjonsproblemer møter i sin hverdag. Jeg vil, i likhet med flere, gi honnør til saksordfører for et godt og grundig arbeid. Innstillingen fra sosialkomiteen viser at det er bred politisk enighet om å satse på rehabilitering. All politikk, også rehabiliteringspolitikken, må bygge på respekt for den enkelte. Mennesker med funksjonsproblemer og kroniske sykdommer er ingen ensartet gruppe. De er like forskjellige som funksjonsfriske. I denne erkjennelsen ligger det en stor utfordring. Målet må være å fremme selvstendighet og deltakelse, og å medvirke til et verdig liv og til like muligheter. Å leve med funksjonsproblemer, en kronisk sykdom eller en varig funksjonshemning, innvirker på livssituasjonen og levekår generelt. Rehabilitering betyr å gjenvinne verdighet. Det er å gjenvinne meningen med livet, veien tilbake til arbeidslivet, til fellesskapet, til familien – til tross for sykdom og funksjonsproblemer. Det å kunne handle på egne vegne og ha troen på egen evne til å ta beslutninger, er grunnleggende for oss alle. Det å ha tilstrekkelig kompetanse til å forvalte eget liv, slik at en kan oppleve selvstendighet, ta ansvar og ha tilstrekkelig frihet til å kunne foreta egne valg som er til det beste for en selv, er like viktig. Å bli syk, arbeidsledig eller funksjonshemmet medfører ofte en negativ selvfølelse. Det kan være lett å oppfatte seg selv som uselvstendig, hjelpeløs og avhengig. De sosiale konsekvensene er ofte tilbaketrekning og isolasjon. Håpløshet og depresjon er ofte de følelsesmessige reaksjonene på ikke å mestre sitt eget liv, fordi det handler om selvrespekt og opplevelsen av å bli respektert av andre. For at mennesker med funksjonsproblemer skal kunne delta aktivt og få en bedre livskvalitet, og for å kunne hjelpe flere tilbake til yrkeslivet, må rehabiliteringstilbudet være godt utbygd, både i kommuner og fylkeskommuner. Men slik er dessverre ikke situasjonen i dag. Tilbudet preges av manglende planlegging og samordning, det er uklare ansvarsforhold og for lite medvirkning fra brukerne. Det er et område som har lav status og prestisje, og det er nok en viktig årsak til problemene i forbindelse med å rekruttere nok fagfolk. Det er store forskjeller på tilbudene i kommunene når det gjelder dimensjonering, organisering og kompetanse. Derfor er det viktig at det blir utarbeidet forskrifter som presiserer det ansvar kommunene har, og at de inneholder konkrete anbefalinger når det gjelder hvordan kommunene kan organisere dette arbeidet. Tilbudet må være helhetlig, det må legges opp til et tverrfaglig samarbeid og ikke minst: brukerne må aktivt med i dette arbeidet. Kommunene er sentrale i rehabiliteringsarbeidet, og det må vurderes om ikke kommunene må pålegges å utarbeide planer. Det må også gjelde for den delen av rehabiliteringen som fylkeskommunen har ansvar for. Selv om tilbudet i fylkeshelsetjenesten er blitt styrket de siste årene, er det fremdeles mange brukere som ikke får et tilstrekkelig tilbud. Samarbeidet mellom kommunene og fylkeshelsetjenesten fungerer for tilfeldig. Det skaper problemer for den enkelte bruker og for kommunene. Derfor trengs det en samordning av tjenestene, slik at det kan bli en sammenhengende tiltakskjede. Det bor fremdeles altfor mange unge funksjonshemmede på institusjon. Rehabilitering av denne gruppen må prioriteres. En svært viktig del av rehabiliteringen for denne gruppen er jo nettopp botilbud utenfor institusjon. Å yte tilskudd til kommunene for utflytting ser ikke ut til å være nok, selv om vi nå er glade for at man har økt tilskuddet ved revidert budsjett. Regjeringen må også følge mye tettere opp i forhold til kommunene og sørge for at det blir fortgang i dette arbeidet. Det er et forslag fra komiteen om at Regjeringen skal komme tilbake til Stortinget med forslag til regler for egenbetaling i forbindelse med rehabilitering utenfor sykehus. Alle må sikres tilgang til nødvendig rehabilitering, uavhengig av inntekt, hvor de bor og hvilken sykdom de har. Men slik er det ikke i dag. Mange har ikke mulighet til å ta imot et rehabiliteringstilbud, eller de får det avkortet. Det gir en dårlig livskvalitet, og det er heller ingen god samfunnsøkonomi. Opptreningsinstitusjonene er et viktig tilbud i rehabiliteringssammenheng. Problemet er at de ikke er samordnet med de kommunale og fylkeskommunale tjenestene. Det gjør det vanskelig å få utnyttet ressursene maksimalt. Bruken av tilbudene blir ofte for tilfeldig, og utbyttet den enkelte har hatt av et opphold, kan fort gå tapt fordi de ikke blir fulgt godt nok opp når de kommer hjem. Derfor er det viktig at kommuner og fylkeskommuner tar opptreningsinstitusjonene med i sin planlegging. Både kommuner og fylkeskommuner må i sin planlegging og dimensjonering av behandlingstilbudet også ta med de private tilbudene. De utgjør en viktig ressurs, og blir de ikke benyttet, kan det faktisk føre til at en del blir nedlagt. Regjeringen viser i stortingsmeldingen til FNs standardregler og til at disse reglene er lagt til grunn for arbeidet med meldingen. I stortingsmeldingen forstås rehabilitering som tidsavgrensede, planlagte prosesser med klare mål og virkemidler, der flere aktører samarbeider om å gi nødvendig assistanse til brukerens egen innsats for å oppnå best mulig funksjons- og mestringsevne, selvstendighet og deltakelse sosialt og i samfunnet. Men i FNs standardregler finnes ingen forsøk på å tidsavgrense rehabiliteringen, verken pr. definisjon eller i konkrete anbefalinger. På dette punktet oppstod det også strid i forarbeidene til meldingen. Ikke minst funksjonshemmedes organisasjoner hadde sterke innvendinger både når det gjaldt avgrensningen og de regler som oppfordrer landene til å erkjenne at organisasjonene er viktige aktører i utformingen av politikken for funksjonshemmede. Derfor synes det svært betenkelig at Regjeringen legger opp til en forståelse av rehabilitering det ikke er enighet om. Regjeringens tolkning er også i strid med retningslinjene fra Statens helsetilsyn, der det heter at for noen vil rehabiliteringsprosessen vare livet ut, for andre er den tidsavgrenset. Det er viktig at politikerne, faggruppene og brukerne har en felles forståelse av hva rehabilitering og habilitering innebærer. Det er nødvendig i forhold til ansvarsfordelingen mellom de ulike forvaltningsnivåene. Jeg synes ikke Regjeringen gir en definisjon av begrepene som sikrer en slik felles forståelse, og flertallet i komiteen mener også at det er nødvendig at man fortsetter arbeidet med en klargjøring av disse begrepene. Brukermedvirkning er en demokratisk rettighet som er helt avgjørende for å kunne gi en god kvalitet på tilbudene. Brukerne må med på alle nivå, både som eier av sin egen rehabiliteringsprosess og på systemnivå i forhold til stat, fylkeskommune og kommune. Det må legges til rette for en god dialog med den enkelte bruker, og de må, som sagt, trekkes aktivt med i prosessen. Brukerorganisasjonene har en motivasjon, et engasjement og en kompetanse som i altfor liten grad blir benyttet. Men selv om flere organisasjoner engasjerer seg sterkt i rehabiliteringsarbeidet, er det viktig å understreke at det først og fremst er et offentlig ansvar, som en del av det totale helsetilbudet. I samarbeid med brukeren må det utarbeides individuelle rehabiliteringsplaner med utgangspunkt i den enkeltes behov og i forhold til de muligheter som ligger i den enkeltes nærmiljø, og brukerorganisasjonene må delta i utviklingen av de kommunale planer. Det kreves stor innsats fra alle nivå og fra alle involverte parter for å nå vårt felles mål. Høyre vil ha et helsevesen på pasientenes premisser. Befolkningen skal uavhengig av bosted være sikret et kvalitativt godt og likeverdig tilbud. Det skal også gjelde for rehabiliteringen. Brukerne vil ha et helsevesen som fremstår som helhetlig, hvor deres behov er i sentrum. Derfor er det viktig at helsevesenet fremstår som det. Røde Kors Haugland Rehabiliteringssenter er den eneste opptreningsinstitusjon i gruppe I i helseregion 3. I denne regionen bor det 900 000 innbyggere. Senteret har en høy faglig kompetanse, og det er et mangfold av rehabiliteringstilbud. Jeg vil spesielt fremheve det omfattende forskningsprosjekt innen rehabilitering av kvinner med brystkreft i samarbeid med Den Norske Kreftforening, region- og sentralsykehusene i helseregion 3 og Sunnaas Sykehus. De har også et samarbeid med Haugland Internasjonale Senter som bygger på en idé om at miljø, helse og menneskerettigheter skal kunne samles i en internasjonal institusjon i Norge. Dette er det viktig å ta vare på. Men senteret sliter nå med store økonomiske problemer, og situasjonen er så alvorlig at driften står i fare for å måtte opphøre. Høyre mener at dette er svært uheldig, fordi senteret ligger i en region med få tilbud innen denne type rehabilitering. Høyre er derfor svært tilfreds med at det er flertall for å sikre driften av Røde Kors Haugland Rehabiliteringssenter til det blir avklart hvilken status senteret skal ha i fremtiden. Samtidig tror jeg det er viktig å understreke at Haugland-senteret må innrette driften etter sine inntekter, og at driften må tilpasses en status som opptreningsinstitusjon i gruppe I. Forutsetningen for å sikre driften er at kreditorene foretar en gjeldssanering når det gjelder det akkumulerte underskuddet. Det må utarbeides en driftsplan i samarbeid med helseregion 3 som kan godkjennes som grunnlag for fremtidig driftsopplegg, også i forhold til en forsvarlig økonomisk driftssituasjon. Avslutningsvis vil jeg vise til det arbeidet som gjøres når det gjelder natur-, kultur- og helseprosjekter rundt om i kommunene, spesielt kompetansesenteret NaKuHel i Asker. Aktiviteten er basert på en helhetstenkning og kreativitet i nærmiljøet. Målet er bedre helse, miljø og livskvalitet spesielt for sykmeldte og trygdede i en attføringsfase. Det er en felles arena hvor offentlige etater, næringsliv, frivillige organisasjoner og ildsjeler samarbeider om et felles mål. Behovet for en slik virksomhet er stort. Mange av dem som bruker dette tilbudet, er i utgangspunktet ofte underbrukere av natur og kultur, og mange har ikke en jobb å gå til. Det er en måte å samle ressursene på for å øke forebygging og rehabilitering i nærmiljøet. Jeg vil spørre helseministeren om han ser viktigheten av og potensialet i natur-, kultur- og helseprosjektene og behovet for et kompetansesenter på Sem i Asker for å styrke dette arbeidet ute i kommunene.