Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-12-04:
Sist sommer diskuterte vi åpent i denne forsamlingen en rapport som vi hadde vært med på å avlevere for Vestunionens parlamentarikerforsamling. Det var en rapport som på bred basis drøftet sikkerhetsutfordringer i nordområdene på basis av klimaendringer, på basis av ressurssituasjonen. I den rapporten siterte vi fra en rapport fra Forsvarets forskningsinstitutt fra ca. ett år tilbake, som starter med å si at vi er ikke helt politisk korrekte, vi regner ikke med at vi ut fra de ulike scenarioer som handler om Norge, skal bli utsatt for et stort eller et begrenset angrep på landet som helhet, men vi kan ikke utelukke, selv om det ikke er det mest sannsynlige, at vi kan bli utsatt for et militært press i nord for å oppnå et politisk formål. Jeg oppfatter at det var noe av det samme forsvarssjefen sa på sin måte, og med sitt ansvar og sin bakgrunn, i sitt omfattende foredrag i Oslo Militære Samfund. Jeg opplever også at i den runden vi hadde i spontanspørretimen sist uke, hadde forsvarsministeren en tilsvarende vurdering – hvis ikke ville jo dette vært svært bemerkelsesverdig. Når jeg starter med å si dette, er det ikke for å si at dette er en retur, som vi kan se av noen aviskommentarer, tilbake til den kalde krigen, men det er kanskje, som en forsker sa det ganske nøkternt, slik at forsvarssjefen åpenbart håper på det beste, men må forberede seg på det verste, gitt en rekke vilkår som er beskrevet. Når jeg starter slik, er det for å minne om at Forsvarets utfordringer i årene som kommer, er geopolitiske, i den forstand at vi åpenbart påtar oss og utfører oppgaver langt borte fra Norge, bl.a. i Afghanistan, med stor styrke, men geopolitikken har også stor betydning i våre egne nærområder. Det betyr at det vi gjør, har en type alvor over seg som jeg regner med at vi alle sammen er nødt til å ta inn over oss. Samtidig har vi fått forsvarssjefens klinisk tydelige kommentarer i Forsvarsstudie 07, som ikke etterlater noen tvil om hvilke valg en står overfor, og som på presist norsk forteller hvordan vi er nødt til å handle dersom vi har trange økonomiske rammer. Både dette arbeidet og det arbeidet som er gjort i Forsvarspolitisk utvalg, tar Venstre inn over seg. Vi er beredt til å gå inn i en drøfting for å sikre Forsvaret forutsigbare rammevilkår framover, men vil gjerne gå inn i den drøftingen åpent og se på hvordan vi kan bidra til det. Jeg vil gjerne spørre statsråden om hvordan hun har tenkt å følge opp det som står i Forsvarspolitisk utvalgs tilråding om hvordan man skal jobbe, og også minne om hva komiteens leder, Jan Petersen, har sagt tidligere, nemlig at vi ikke må risikere å komme i en situasjon hvor vi kommer i et helt urimelig tidspress når vi skal behandle langtidsmeldingen for Forsvaret. For bak denne langtidsmeldingen ligger forsvarssjefens studie, som er klar, åpen og kjent, og innstillingen fra Forsvarspolitisk utvalg. Jeg velger å vende tilbake til de alminnelige betraktningene omkring et lands forsvar, fordi et lands forsvar på mange kan måter ses på som noe som handler om å gardere seg mot det utenkelige – å tenke den tanken at det utenkelige kan inntreffe. Da er det slik at noe av det utenkelige i sikkerhetspolitikk ofte inntreffer med en hastighet og med en styrke som en ikke klarer å ta inn over seg. Under den kalde krigen mente vi alle sammen som levde da, at en hadde en forutsigbarhet i det som skjedde. Deretter var vi inne i en periode hvor vi regnet med at ting kanskje var roligere. Så er vi i en situasjon hvor forutsigbarheten åpenbart er mindre, og hvor det inntreffer utfordringer, for et land som Norge, som er betydelige. De utfordringene føler jeg er presentert med et ærlig språk både fra forsvarssjefens side og i det forsvarspolitiske utvalgets utredninger. Jeg velger å si dette i denne debatten, selv om det er en debatt for det kommende budsjettåret. Det er også slik i dette budsjettet at Venstre har gjort det samme for 2008 som vi gjorde for 2007, vi har forskjøvet noen investeringer, og har gjort det åpent. Det har vi ikke vunnet fram med, slik at vi forholder oss til den rammen som foreligger i dag, når vi behandler forsvarsbudsjettet. Innenfor den rammen er vi glad for at det er gjort prioriteringer for å styrke Hærens mulighet til å oppfylle sine oppgaver. Det er åpenbart at hæren vår har betydelige oppgaver. Det er også åpenbart at den er hardt presset for å klare disse oppgavene, slik at de prioriteringene som er gjort, har bred støtte. Det har vært en viss debatt her i salen omkring landforsvar – hær – heimevern. I den sammenhengen er Venstre åpen for den tenkning som er presentert i bl.a. Forsvarspolitisk utvalg: å se både Hæren og Heimevernet i en bredere sammenheng i årene som kommer, slik at det blir sett på som et samlet landforsvar – og se på hvordan mange av de historisk betingede grensene som har vært der, ikke lenger skal opereres med. Det er kanskje litt rart at det blir sagt, men jeg synes det er viktig å si det, fordi jeg tror nok vi er nødt til å tenke annerledes på dette området, på samme måte som vi har vært nødt til å tenke – og tenker – annerledes når det gjelder samarbeid med de andre nordiske land, og også er åpne for å tenke samarbeid med andre land når det gjelder viktige forsvarspolitiske investeringer. Med disse betraktningene vil jeg gå over til et lite påaktet budsjettkapittel, som egentlig burde tilsagt at justisministeren hadde vært her i dag. Men jeg regner med at forsvarsministeren tar med min lille hilsen, som nå kommer, til sin kollega i Regjeringen. Dette er kapittel 451 på Justisdepartementets budsjett, som behandles i forsvarskomiteen. Det er det kapittelet som handler om samfunnsmessig sårbarhet, og som har som sitt bakteppe det første Willoch-utvalget og utredningen som kom i 2000, og deretter det andre utvalget som gikk på kritisk infrastruktur, som ble framlagt av den tidligere Veritas-sjefen, Ullring, i begynnelsen av 2006. Jeg regner med at vi får anledning til å drøfte dette bredt når vi får sårbarhetsmelding nr. 3 neste år. Vi hadde en slik melding i 2002 og en ny i 2004. Da forutsatte forsvarskomiteen at vi skulle ha en slik melding hvert annet år. Den sittende regjering har åpenbart av ulike grunner funnet at det ikke var nødvendig å ha en i 2006, desto viktigere er den som kommer i 2008. Det er slik, som komiteen understreker, at de organer og strukturer vi har, må gjennomgå sårbarheten, slik at vi ikke plutselig blir utsatt for situasjoner som handler om det utenkelige. Det gjelder akkurat det samme på den sivile beredskaps område som på den forsvarsmessige, at man må tenke tanken at det kan skje noe utenkelig. Noe som var utenkelig, var at vi altså fikk en brann på Oslo S som plutselig tok med seg langt mer enn det den skulle gjøre. Jeg regner med – og jeg henvender meg gjennom presidenten til forsvarsministeren – at denne brannen, gjennomgangen av den og hva vi lærer av den, er ett av de eksempler man tar med seg når man legger fram en sårbarhetsmelding. Den forteller oss jo at vi har en infrastruktur som er, i sin grunn, lagt ut på en slik måte at når noe rammes, tar man med seg veldig mye mer samtidig enn det som kanskje skulle vært rammet. Samtidig lærer vi at det ikke er nok beredskapssystemer for å fange opp dette. Jeg regner med at dette blir drøftet i sammenheng med den brede Øvelse Oslo, som vi har bak oss, og som var en gjennomgang nettopp for å teste alle beredskapssituasjoner i en by som Oslo i forhold til et Madrid-lignende scenario, altså bombene som gikk av i Madrid i 2004. Denne sivile beredskapen er svært viktig, og jeg vil oppfordre forsvarskomiteen, som har saksfeltet etter at Stortinget har vedtatt en slik arbeidsorden, til å bruke mye tid på dette. Jeg vil anbefale at man behandler det særs grundig, for det er viktig. Denne delen av samfunnsmessig sårbarhet handler også i en annen sammenheng om å tenke totalrisiko for et samfunn. I samfunnet vårt har vi veldig mange installasjoner som skal beskyttes, også forsvarsmessig og sikkerhetsmessig. Vi har Gassco, og vi har Kårstø-anlegget. La meg si det slik at jeg har foretatt noen inspeksjoner på noen av disse stedene – jeg skal ikke betro Stortinget hva jeg da lærte, men jeg lærte i hvert fall at det er grunn til å være kritisk ettertenksom. Den kritiske ettertenksomhet vil jeg oppsummere på denne måten: På samme måte som vi når det gjelder forsvar, oppfordres til å tenke tanken om det utenkelige litt innimellom, må vi også når det gjelder samfunnets kritiske sårbarhet, innimellom tenke tanken om det utenkelige – hvis ikke risikerer man å snuble borti situasjoner. Med erfaring fra det området vil jeg si det slik at hvis man tenker på det utenkelige hver dag, ender man i psykosen, men hvis man ikke minst tenker systematisk og kvalifisert på det i fem minutter i uka, ender man borti de hendelser som ikke skal inntreffe. Det er mange av disse hendelsene som kan forebygges. Jeg velger å bruke så mye tid av mitt innlegg på dette, fordi jeg har en viss bakgrunn for å vurdere det. Det er med et visst alvor jeg understreker viktigheten av den meldingen som kommer. Den meldingen vil komme samtidig med at vi får en langtidsmelding for Forsvaret. Det vil også gi forsvarskomiteen en sjanse til å se disse to viktige samfunnsområdene i en sammenheng. På slutten av dette innlegget vender jeg tilbake til der jeg startet. Både forsvarssjefens foredrag og den spontanspørretime vi hadde sist uke, minner oss om at Norge er et lite land i verden, som noen har sagt, men det er et rikt land i verden – vi ligger langt mot nord, og vi ligger som nabo til noen av de rikeste naturressursene som fortsatt er igjen i denne verden. Vi er også nabo til et land som er selvbevisst på mange måter, der ledelsen synes det er pinefullt å ha en opposisjon foran et valg den ser ut til å vinne, og likevel synes det er viktig å herje litt med den opposisjonen. La meg si det slik at dette er klimasignaler som vi bør ta med oss også i en framtidig sikkerhets- og forsvarspolitisk debatt.