Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2014-06-03:
Den 31. januar i år besluttet Finansdepartementet bl.a. å utelukke Israel Africa Investments og Danya Cebus fra Statens pensjonsfond utland. Var det en politisk handling? Ja, selvfølgelig var det en politisk handling. Det var en reinspikka politisk motivert beslutning, og det var en beslutning som hadde en entydig politisk målsetting, nemlig å signalisere hva Norge synes om selskapers deltakelse i boligbygging i det østlige Jerusalem. Tjente Pensjonsfondet penger på det? – Antakelig ikke, det var en begrensning i Pensjonsfondets handlefrihet fattet på politisk grunnlag. Nå har vi en interessant debatt om hvorvidt vi skal legge nye føringer for Statens pensjonsfond utland basert på effekten av kull og eventuelt olje og tjæresand osv. på klimaet og kombinasjonen av Norges og oljefondets ansvar for å bidra til den sammenhengen og oljefondets – eller Pensjonsfondets – ansvar for å gjøre en finansiell langsiktig vurdering av konsekvensen av å investere i en energiform som vi i andre sammenhenger i Norge er enige om vil få økende begrensninger knyttet til seg. Norge begrenser seg allerede sterkt i sine investeringer i Pensjonsfondet gjennom å la være å investere i en rekke potensielt lukrative virksomheter som prostitusjon, våpenhandel, tobakksindustri, menneskehandel osv., osv., uten at det fører til noen som helst debatt i denne salen. Debatten dreier seg altså om hvorvidt vi skal innføre begrensninger av hensyn til det vi påstår er et stort problem, nemlig klimaet. I trontaledebatten i fjor høst fremmet Miljøpartiet De Grønne to forslag, ett hvor vi ba regjeringen i løpet av 2014 gi Statens pensjonsfond utland et mandat til å investere inntil 5 pst. i infrastruktur for fornybar energi, og ett der Stortinget ba regjeringen om å endre investeringsstrategien til SPU for å trekke det ut av kull, tjæresand og etter hvert annet fossilt brensel. Dette ble nedstemt, men forslaget var basert på en grundig utredning fra tunge, finansielle miljøer som KLP, Storebrand og dessuten Umoe, Scatec og et bredt tilfang av miljøorganisasjoner, Kirken osv., så dette er ikke hentet ut av løse lufta. Senere har det skjedd én deprimerende ting og én oppmuntrende ting i denne debatten. Den deprimerende tingen er at vi fortsatt har en aktiv og innbitt stråmannsdebatt om spørsmålet om å trekke Pensjonsfondet ut av kull/fossilt og investere Pensjonsfondet mer offensivt mer i fornybar. Og stråmannsdebatten knyttes altså til påstander om at det er et problem å gjøre dette, fordi det dreier seg om å bruke Pensjonsfondet politisk – som om vi ikke gjør det hele tiden. Grunnen til denne stråmannsdebatten er selvfølgelig at i det øyeblikk vi begynner å fatte reelle vedtak om å bruke oljefondet aktivt, og pålegger oljefondet aktive føringer knyttet til klima, blir vi i mye større grad konfrontert med vår egen oljepolitikk, våre egne investeringer på hjemmebane og implikasjonene av dem. Derfor er det selvfølgelig også særdeles oppmuntrende at ikke bare har SV og Arbeiderpartiet fremmet likelydende forslag som det Miljøpartiet De Grønne fremmet i fjor høst, vi sitter i dag også med elleve forskjellige forslag knyttet til ulike varianter av det å begynne å bruke Pensjonsfondet politisk. Det er trist at ikke finanskomiteen har klart å stokke beina bedre, slik at man kunne fått en samling bak noen av disse forslagene som gjorde dem gjennomførbare, men jeg ser fram til at vi i løpet av det året som nå kommer – som er tapt, i likhet med de åtte foregående årene – vil få gjennomført de tiltakene som fram til nå har vært ansett som nesten uaktuelle i Pensjonsfondet.