Jan Petersen (Høyre), 2000-06-08:
Jeg har lyst til å begynne med å understreke et av de poengene utenrikskomiteens leder nå avsluttet med, nemlig at det er viktig at Norge ikke feier under teppet kontroversielle standpunkter i viktige debatter. Han har for så vidt helt rett i det han sa innledningsvis, nemlig at FN som organisasjon i stor grad er avhengig av konsensus, og derfor bør konflikter spilles ned. Det må allikevel ikke føre til at vi lar kontroversielle standpunkter ligge. Og det er en del viktige konflikter hvor det er riktig og nødvendig for Norge å ta klare standpunkter, og så får det heller briste eller bære om vi da alltid greier å stille oss i mellomroller og i meglende roller. Jeg skal komme tilbake til i hvert fall ett område hvor dette er av viktighet. I innstillingen skrives det en del om FNs rolle i det som der kalles menneskeskapte konflikter, og jeg er uten videre enig i at det var riktig av FNs generalsekretær å reise spørsmålet om suverenitetsbegrepet, sett i lys av de åpenbare humanitære hensyn som eksisterer i en rekke konflikter. Jeg forstår godt at det i mange land er betydelig skepsis til dette. Jeg tror allikevel det er riktig av Norge å understreke at suverenitetsbegrepet har sine klare begrensninger, slik det åpenbart hadde det på Balkan. Det som er et større problem, er å finne hvilken rolle FN skal spille i slike konflikter. At det er mye og riktig arbeid å gjøre på det forebyggende området, er helt på det rene. Men erfaringen fra Balkan var jo nettopp at da det først ble en konflikt, og en væpnet konflikt, og massive overgrep mot menneskerettighetene, ja da var dessverre FN simpelthen ikke svaret på problemet. De manglet virkemidlene, manglet mandatene, ja manglet den militære muskel som skulle til for å bidra til en løsning av problemene. Det er ikke en utvikling som noen av oss er glad for. Jeg tror allikevel det er all grunn til å se nøkternt på at det er situasjonen. Og når NATO og de vestlige land i stor grad engasjerte seg, var det ikke fordi man ønsket å sette FN til side, men det var fordi de spilte en rolle som FN ikke kunne spille. Vi har dessverre ved flere anledninger sett at FN har utilstrekkelige virkemidler når det gjelder militære konflikter, at det ikke er mulig å oppfylle de mandatene som er gitt. Norge har jo nettopp hatt erfaring med dette i Libanon, i UNIFIL, hvor det jo tok over 20 år før man kom i en situasjon hvor man kan si at mandatet kunne oppfylles, på det tidspunktet da Norge med rette var ute av Libanon. I den sammenheng har jeg lyst til, siden jeg har sett av pressen at utenriksministeren overveier et nytt norsk engasjement i Libanon, å uttrykke min sterke skepsis overfor et slikt engasjement. Vi har et stort, krevende engasjement gående på Balkan. Vi bør gjøre det vi kan for at dette skal oppfylles på den aller beste måten, og jeg vil advare mot at vi sprer kreftene på flere engasjementer. Jeg er klar over at man selvfølgelig kunne overveie et mer symbolsk engasjement, men jeg vil advare også mot det, ja kanskje nettopp mot det. For skal vi engasjere oss et sted, må det ikke være av hensyn til symbolikken, men det må være fordi vi kan gjøre en god jobb på stedet, og da kreves det mer enn symbolske bidrag. Så har jeg lyst til å si to-tre ord om utviklingsproblemer, for det er et område hvor jeg tror det er riktig at Norge har klare standpunkter, selv om det i forhold til bistandsmottakerne kan være kontroversielt, og det gjelder ikke minst debatten om hva som skal til for å få til en utvikling. Jeg tror det med rette er skapt stor forståelse i de senere årene for at et riktig styresett, et godt styresett, er avgjørende for en videre økonomisk utvikling. Men jeg ser jo at noen av konfliktene i generalforsamlingen nettopp har dreid seg om at mange utviklingsland synes at det er en debatt som blir vel nærgående. På det området mener jeg helt klart at Norge ikke har mye å gå på. Det er riktig for oss å fremheve hva som skal til av styresett for å få til en økonomisk utvikling. Vi har gjennom mange tiår i mange land sett et økonomisk system som har hindret en videre utvikling. Dette har riktignok bedret seg noe etter at sosialismen ramlet sammen over store deler av verden, men det er atskillig igjen, og det er ingen grunn til å gi opp dette synspunktet. Det er jo slik at nettopp et godt styresett og bred internasjonal handel er av større betydning for en riktig utvikling enn selve utviklingsbudsjettene. Nå tror jeg at Fremskrittspartiet tar helt klart feil når de i innstillingen legger til grunn at utviklingshjelp ikke har noen betydning. Det er klart at utviklingshjelp i tradisjonell forstand har en viktig betydning sammen med de øvrige faktorene, men selvsagt ikke på noen måte den betydningen som den norske promilledebatten gjennom det siste tiår skulle kunne gi inntrykk av. Men det spiller en rolle, sammen med andre og kanskje viktige faktorer. Men nettopp det at vi skal holde fast ved at et godt styresett er noe av grunnforutsetningen for en riktig utvikling, gjør at vi også må være villige til å ta standpunkt når vi ikke ser utviklingen gå i riktig retning. Og selv om utfordringen i Zimbabwe kanskje først og fremst er et spørs- mål om bilateral politikk, vil jeg gjenta at jeg tror at den norske regjering på det punktet skal være meget klar på at vi forlanger klare endringer i Zimbabwe før vi bruker mer penger der. Jeg ser at den norske regjering har forsøkt å anspore UNDP til å engasjere seg i landreformspørsmålet. Jeg vil understreke at skal man gjøre det, må forutsetningen være at det holdes frie valg, at de virkelig er frie, og at landets ledelse legges om i riktig retning. Først når disse tingene er på plass, vil bruk av midler være meningsfylt. Der synes jeg at den norske regjering er uklar, og jeg vil spørre utenriksministeren om han nå kan være helt klar på at kriteriet om godt styresett må legges i bunnen for vårt videre engasjement i Zimbabwe – det være seg om engasjementet skal være direkte bilateralt eller i samarbeid med UNDP. Jeg vil ellers understreke behovet for en friere verdenshandel, og at vi ikke bare har en kompromisskapende rolle i WTO, men at vi prøver å ligge i front når det gjelder viktige spørsmål knyttet til friere verdenshandel i WTO. At dette er et prinsipp som kommer både u-land og Norge til gode, gjør jo ikke standpunktet mindre godt. Avslutningsvis har jeg lyst til å si noen ganske få ord om rustningskontroll, for jeg legger merke til at meldingen på dette punktet sier at det var mye pessimisme knyttet til dette området i sesjonen. Nå skal vi for så vidt være glade for at det i vår del av verden ikke er FNs nedrustningsarbeid som har vært av betydning. Det har vært det bilaterale nedrustningsarbeidet og nedrustningsarbeid i en større samarbeidskontekst mellom Øst-Europa på den ene siden og NATO-kretsen på den andre siden. De har lagt til grunn et omfattende rustningskontrollregime som har gjort vår del av verden tryggere. Men det er all grunn til å registrere at det er viktige problemstillinger FN kan engasjere seg i, og da har jeg lyst til å understreke at Irak-spørsmålet er ett av dem. Min innfallsvinkel er at Irak er en av de såkalte røverstater, som bør bekymre oss atskillig fordi de har programmer og muligheter for å utvikle masseødeleggelsesvåpen – kjemiske våpen, biologiske våpen og kjernevåpen. Og selv om sanksjonsspørsmålet kan diskuteres, må vi ikke glemme at selve hovedspørsmålet er: Hva gjør man med Iraks politikk for å utvikle masseødeleggelsesvåpen? Jeg tror at en av Norges oppgaver nettopp er å sørge for at det føres en tilstrekkelig effektiv politikk, slik at vi får en kontroll med Irak på dette området. Det er også det perspektivet man må ha med om man skal diskutere sanksjonspolitikken. La meg bare ellers på mine siste ti sekunder si at jeg har observert den lille pussighet at den såkalte «New Agenda Coalition» har en merkverdig tendens til å dukke opp i flere av Stortingets utenriksdebatter, men det er vel kanskje bare et uttrykk for mangfoldet at også de mer perifere tingene finner sin plass i vår nasjonalforsamling.