trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-26:
Jeg er enig med Carl I. Hagen når han understreker behovet for deregulering av den offentlige tjenestesektor, å slippe flere private til, tenke kreativt og tenke nytt også i den offentlige tjenestesektor. Jeg er også enig med Carl I. Hagen når han tar til orde for en radikal nytenkning når det gjelder organisering av våre sykehus. Vi har fremmet felles forslag om det. Men jeg vil ta et par små forbehold, hvor jeg ikke helt skjønner Hagen. Normalt er det å si til en bedriftsleder som har kjørt budsjettet sitt med betydelige overskridelser, at det får du ettergitt hver gang, ikke et godt incitament til å holde budsjetter. Jeg kan være enig i at budsjettene ofte kan være for stramme. Men å få beskjed om at man alltid får overskridelsene ettergitt, er håpløst også for en leder, selv en leder av et sykehus. Det andre jeg vil si, er at jeg i tillegg til det Hagen nå nevner, som vi er enige om og har fremmet felles forslag om, nok tror det er behov for å se på arbeidstidsavtaler og arbeidstidsbestemmelser for leger, slik at legene kommer tilbake til primæroppgaven, å jobbe operativt, ikke med papirer og møter. Der er det mange leger som også er meget frustrerte. Jeg er også enig med Carl I. Hagen i at det er behov for en bedre og tryggere alderdom for dem som i dag er gamle, men det er også viktig å tenke på en bedre og tryggere alderdom for dem som skal bli gamle. Da er satsing på skolesektoren faktisk et ledd i Høyres verdiskapingsstrategi for dem som i sin tid skal leve av inntektene i neste årtusen, og det er ikke så lenge til. Derfor forstår jeg ikke helt Hagens idé om å kutte på skolesektoren. Hagen sa i et program nylig at det ikke er poster på statsbudsjettet som direkte gjelder skole. Jo, det er det. Det er faktisk poster som Carl I. Hagen kutter i. En post som heter Kvalitetsutvikling i grunnskolen, går faktisk til kvalitetsutvikling i grunnskolen. Hvis man mener det er for lite av det, er ikke metoden å kutte, men å øke. Man kan alltid diskutere hvor mye man har anledning til å øke, men å kutte bedrer ikke kvaliteten.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-26:
Statsråd Haga er også nestleder i Senterpartiet. Denne budsjettdebatten har jo i vesentlig grad dreid seg om hvor de ulike politiske partier har sine posisjoner, ikke minst foran neste budsjettbehandling. Fra Senterpartiets nestleder Grønlien Østmoe har vi fått høre før denne debatten at uansett hva som skjedde nå, måtte Senterpartiet neste gang gå til Arbeiderpartiet for å inngå budsjettforlik, altså i praksis for resten av perioden. Fra representanter for regjeringspartiene har vi i denne debatten fått andre signaler, nemlig at det spørsmålet ikke er avgjort, og at det er åpent. Det er faktisk så åpent, fikk vi forståelsen av, at det er mer åpent nå enn før. Hva mener egentlig Senterpartiet? Vil statsråd Haga gi et bidrag til mosaikken, tar vi gjerne imot det. Jeg oppfattet ideologien, uten å gå inn på enkelte kulturpolitiske spørsmål i statsråd Hagas innlegg, som åpen, internasjonal og fordomsfri. Når jeg leser en kronikk av Senterpartiets leder om eierskap, oppfatter jeg ikke den samme åpenhet. Han hetser en avgått norsk bedriftsleder, som han hevder først og fremst hadde sin lojalitet knyttet til eierne og egen status. Hans bedrift ble etter hvert så stor at den ble større i utlandet enn i Norge. Det er to perspektiver på det. Det ene er at det er en selvfølgelighet at hovedkvarteret fortsatt skal ligge her, slik at utlendinger skal styres herfra. Det andre perspektivet kunne jo være å se det fra en annen side, nemlig at hovedkvarteret skulle ligge i det land hvor bedriften er størst. Det ville stemme med det åpne, internasjonale perspektivet jeg oppfattet at statsråd Haga foredrog, og et åpent, internasjonalt perspektiv kan ikke være avgrenset til kulturområdet. Derfor vil jeg gjerne høre hennes syn på det som nå er døpt «Tønsethismen».
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-26:
Hvem skulle trodd for et par år siden at vi skulle høre en sentrumsregjering stå og oppsummere sitt andre år, foran det tredje, ved å skryte av at oljeprisen er «all time high». Det var på det tidspunktet de beklaget seg over at oljeproduksjonen var for høy. Hvem skulle trodd at verdipartiet Kristelig Folkeparti skulle oppsummere en debatt ved også å omfavne markedet – ja, dette var et relativt monopolistisk marked, da, riktignok – ved å si at oljeprisen er «all time high», alt går bra. Jeg har lyst til å si at vi har ingen grunn til å være grunnleggende misfornøyd, men det er en del faktorer som faktisk ikke går så godt i Norge. Vi satser mindre på kunnskap og utdanning enn de fleste land vi kan sammenligne oss med i vår del av verden. Vi har mindre teknologi i vår eksport enn våre naboland har hatt. Vi har på forskningsområdet sakket akterut i forhold til våre naboland, til og med i forhold til Finland, som har slitt med så grunnleggende økonomiske problemer. Dette slår ikke ut akkurat i år, heller ikke neste år, heller ikke året deretter, men så kommer det. Da nytter det lite for en «verdipolitiker» å oppsummere ved å vise til at alt går bra på grunn av at pengemaskinen fra Nordsjøen på basis av investeringer for fem til ti år tilbake bringer oss store inntekter. Det er noe overfladisk. Jeg har også bare lyst til å si at det ikke er riktig som hr. Steensnæs stadig sier, at avstanden til Høyres budsjettforslag denne gang er større enn tidligere. Det har han ingen dokumentasjon på i faktiske tall. Og han selv møtte Høyres budsjettforslag da det ble fremlagt, med å si: Det var som forventet. Jeg vet ikke hva han hadde ventet, men jeg antok han ventet noe på basis av det som kom i fjor, og det har han helt rett i. Hvis jeg skulle fremheve to trekk som faktisk er forskjellige, så er det det at vi denne gangen støttet Regjeringens kommunerammer, men det fikk vi også problemer med. Til gjengjeld lå vi denne gangen høyere på utdanningssiden, omtrent med samme beløp. Ikke noe av dette burde være uoverkommelige problemer for Kristelig Folkeparti. Så sier Steensnæs til slutt at avstanden var større til Høyre og Fremskrittspartiet enn til Arbeiderpartiet. Ja, hvordan i all verden kan han vite det? Meg bekjent har Arbeiderpartiet denne gangen ikke lagt frem et eneste alternativt budsjett. De har gått rett i forhandlinger, og i forhandlinger kan man nok alltids oppleve avstandene større. Men la meg si det sånn at i fjor var det ikke – etter min hukommelse – Kristelig Folkeparti vi hadde de største problemene med å komme til et forlik med, det var et helt annet parti som til slutt utløste det som ble en enighet, og det partiet talte nettopp til representanten Steensnæs, nemlig Senterpartiet.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-26:
Det gjelder en stemmeforklaring til forslag nr. 7, fra Fremskrittspartiet. Det er en serie ulike strukturforslag, hvorav mange er identiske med forslag Høyre tidligere har fremmet. Når disse er fremmet som en pakke, stemmer vi mot dem, fordi vi har valgt den metode at vi fremmer den type strukturforslag i de enkelte fagkomiteers innstillinger.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-11-26:
Ikke overraskende sa Arbeiderpartiets leder at han er tilfreds med den budsjettavtale som er kommet i stand mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Jagland sa at Arbeiderpartiet ikke hadde fått igjennom «hele sitt program» ved denne anledning, men en kunne nærmest få inntrykk av at det var nære på. Da må jeg få lov til å minne om at 99,6 pst. av sentrumsregjeringens budsjett faktisk overlever denne budsjettbehandlingen i Stortinget – og det må vel nærmest være rekord. Sentrumspartiene er tilfreds med budsjettavtalen, fordi hovedprioriteringene i sentrumsregjeringens budsjett faktisk er godt ivaretatt, ikke svekket, og ikke minst at denne budsjettavtalen gir grunnlag for å føre videre den stabiliseringslinjen i økonomien som Regjeringen står for. Jagland skaper inntrykk av at det er sentrumspartiene som har endret samarbeidsholdning ved denne anledning. Men kan ikke Arbeiderpartiets leder i det minste innrømme at hovedårsaken til at budsjettprosessen denne høsten har fått et noe annet forløp – for å si det forsiktig – er at Arbeiderpartiet har inntatt en mer realistisk holdning til budsjettsamarbeidet, bl.a. ved å akseptere kontantstøtten, og at det er Arbeiderpartiet som faktisk har gått fra ansvarsvegring til vilje til å ta ansvar?
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-11-26:
I tidligere tider da en skulle beskrive Høyres økonomiske politikk, ble det på en litt spissformulert måte sagt at Høyres prinsipp var følgende: Svaret er skattelette, hva var spørsmålet? I det alternative budsjettet som Høyre har lagt fram, ligger det faktisk forslag om skatte- og avgiftsreduksjoner i størrelsesorden godt og vel 7 milliarder kr. Dette skal jo finansieres, og jeg vil forfølge litt av den linjen som også Steensnæs var inne på. Dette finansieres ved store kutt i sykelønnsordningen, ved kutt i arbeidsmarkedstiltak og ikke minst ved kutt i bistand. Da blir det jo et spørsmål om hvilken kobling en skal ha, for jeg går ut fra at det også er slik med Høyre som med alle andre, at det må være visse koblinger mellom inntekts- og utgiftsside. Mitt enkle spørsmål – og det er ment som et spørsmål som kan besvares med et ja eller et nei – er kort og godt følgende: Ville det ha vært mulig for Høyre å foreslå 7 milliarder kr i skatte- og avgiftsreduksjoner uten samtidig å foreslå innstramninger overfor syke personer, overfor arbeidsledige og overfor de fattige i utviklingslandene? Det går an å svare ja eller nei på spørsmålet om det hadde vært mulig å foreslå 7 milliarder kr i skattereduksjoner uten å angripe disse gruppene så sterkt som det Høyre faktisk gjør.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-11-26:
Det er vel akseptert at partienes ungdomsorganisasjoner må kunne opptre noe mer frimodig enn sine moderpartier, og det har vi også sett i den saken som Bjørn Tore Godal tar opp. Jeg må uttrykke en viss overraskelse over hva lederen i Unge Venstre har uttalt om dette spørsmålet, hvor man kan få inntrykk av at en ikke bare vil kunne tenke seg å inkludere Høyre i et regjeringssamarbeid, men også kan tenke seg å bytte ut Senterpartiet med Høyre. Jeg har faktisk registrert i de to årene som sentrumsregjeringen har fungert, at samarbeidet har fungert godt mellom de tre partiene. Det har også Venstres leder i en spontanspørretime i Stortinget nylig gitt klart uttrykk for. Han sa det faktisk så sterkt som at det siste året har denne regjeringen vært sveiset sammen bedre enn noen gang. Så jeg får vel si det slik at vi tar disse reaksjonene med stor ro. Når det så gjelder Venstres ledelse, må vi akseptere at Venstres ledelse har noenlunde det samme syn på samarbeidsspørsmål som de hadde før valget i 1997. Jeg synes ikke det er noe særlig oppsiktsvekkende, men jeg har aldeles ikke inntrykk av at Venstres parlamentariske leder i Stortinget mistrives med den situasjonen vi har i dag. Han har iallfall i Stortinget gitt klart uttrykk for at dette er et samarbeid vi kan satse videre på.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-11-26:
Jeg ber om at det ikke blir oppfattet som respektløst når jeg sier at representanten Nistad på vegne av Fremskrittspartiet nærmest framstår som en distriktspolitisk ekspert, i betydning hva det er distriktene trenger – det skal jeg komme tilbake til – men jeg tillater meg innledningsvis å reise litt tvil om denne ekspertisen. Det er ingen grunn til å legge skjul på at den stramme økonomiske politikken som nedgangskonjunkturen i fjor skapte, har rammet mange sektorer. En kan ikke stramme inn med 9 milliarder kr i økonomien, slik det ble gjort i 1999, uten at dette rammer også en så stor og tung sektor som samferdsel. Men det hører også med til historien at det i dette budsjettet er tatt nye grep i retning av å komme videre både på investeringssiden og når det gjelder vedlikehold. Jeg nevner helt konkret det grusveiprogrammet som er satt inn, og som har blitt godt mottatt, ikke minst i distriktene. Når Nistad sier at det ikke har kommet en eneste krone til distriktene, er vel det for så vidt en mild overdrivelse – for å si det forsiktig. Det ble for øvrig justert fra ikke «en eneste krone» til «smuler». Men jeg føler meg ganske overbevist om at når økonomien nå gjennom den stramme økonomiske politikken er brakt i orden, vil også samferdselssektoren etter hvert komme sterkere med. Jeg tror det er et så sterkt press fra så mange hold nå at jeg tror neste års budsjett også i større grad vil bli preget av at når en nå har fått konsolidert økonomien, vil det også være økonomisk rom for større satsing på denne sektoren.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-11-26:
Det er ingen grunn til å legge skjul på at det går en fusjoneringsbølge over hele det internasjonale økonomiske system i kjølvannet av den globaliseringen vi ser på så mange områder, men representanten Jan Tore Sanner er også klar over at det i Stortinget er et flertall som ønsker å bidra til snarere å forsterke dette enn å bremse opp, og at det i en del av de sakene som har versert i det siste, faktisk er slik at det er stortingsflertallet som langt på vei har lagt løpet også i situasjoner hvor Regjeringen har prøvd å bremse. Jan Tore Sanner vet utmerket god hvilke saker det her dreier seg om. Så gjentar Jan Tore Sanner en del upresise påstander som han tidligere har servert i Stortingets spontanspørretime. Når det gjelder mine uttalelser på den energikonferansen han nevnte i sin replikk: Jeg har ikke forhåndsvarslet at Statoil vil bli delprivatisert. Jeg har tatt utgangspunkt i at det åpenbart er et flertall i Stortinget som ønsker det, og jeg har gitt uttrykk for at jeg ikke vil bli overrasket om det også kommer i forslaget fra Regjeringen. Når det gjelder spørsmålet om Statkraft, er situasjonen den at spørsmålet ble reist i denne konferansen. Jeg brukte da situasjonen når det gjelder Telenor og internasjonaliseringen av Telenor, som et eksempel på at her er det snakk om om staten skal ta hele risikoen når store statlige foretak engasjerer seg ute, engasjerer seg internasjonalt, eller om en skal kunne akseptere som en fornuftig løsning at en har et visst privat innslag, slik at ledelsen av disse bedriftene kontinuerlig og nær sagt daglig kan få et viktig korrektiv fra markedet. Det var i den sammenheng at også Statkraft ble nevnt på den aktuelle konferansen.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-11-26:
Stortinget behandlet i vår kommuneøkonomiproposisjonen – en proposisjon som i hovedsak må sies fikk støtte i Stortinget. Det budsjettet som Regjeringen la fram for Kommune-Norge, innebar at en gikk ca. ½ milliard kr utover det som lå i kommuneøkonomiproposisjonen. Så har det i løpet av den forhandlingsrunden en har hatt med Arbeiderpartiet, vært mulig å realisere ytterligere nærmere 1 milliard kr til kommunesektoren ved omdisponeringer i budsjettet. Jeg vil vise til en replikkrunde vi hadde i forbindelse med trontaledebatten, hvor det fra Arbeiderpartiets side ble reist spørsmålet om det ikke var gunstig å styrke kommuneøkonomien utover det Regjeringen hadde foreslått, en viste da til hva Arbeiderpartiet hadde foreslått. Jeg tillot meg å si at i den grad det var mulig å øke kommunerammen innenfor et forsvarlig budsjett og forsvarlige rammer, var det et av de forslag fra Arbeiderpartiet som det fra Senterpartiets side ville være lettest å akseptere. Det viste seg at det var mulig å finne løsninger innenfor budsjettet gjennom omfordelinger som gav grunnlag for å gi Kommune-Norge noe større handlingsrom. Så skal jeg mer en gjerne innrømme at situasjonen i Kommune-Norge er ikke løst ved dette. Jeg kan forsikre at Senterpartiet fortsatt vil være med og jobbe for at vi skal få en god kommuneøkonomi, for vi er av den oppfatning at Kommune-Norge er forsvarslinjen når det gjelder offentlige fellesgoder. Ingen enkeltsak når det gjelder fordelingspolitikken, er trolig viktigere enn at vi er i stand til å gi kommunene et økonomisk handlingsrom som gjør det mulig å yte de tjenester som folk forventer.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-11-26:
For å være sikker på at jeg svarer på det siste spørsmålet, vil jeg ta det først. Hvis vi ser på denne budsjettinnstillingen og de alternativer som de ulike partier har fremmet i innstillingen, må svaret på det spørsmålet bli ja. For vi må gå ut fra at når Høyre og Fremskrittspartiet legger så trange rammer for Kommune-Norge, er det uttrykk for deres egentlige politikk, som de vil forsøke å forsvare. Hos sentrumspartiene og Arbeiderpartiet – og Sosialistisk Venstreparti, for all del – ligger det en helt annen tenkning til grunn. Når det så gjelder dette med fordelingsprofilen i Kommune-Norge, synes jeg nok at Arbeiderpartiet bør gå litt mer stille i dørene, for når vi har hatt de store reformene innenfor kommunesektoren, jeg tenker på innføringen av Rattsø-reformen, har det jammen ikke vært Arbeiderpartiet som har stått på skansen og forsvart en fordelingspolitikk som ikke minst ivaretar de vanskeligstilte og de mindre kommunenes situasjon. Jeg viser til de debatter vi hadde om Rattsø-utvalgets innstilling da den var under behandling her i Stortinget. Ellers må jeg si at når det gjelder spørsmålet om velferdsordninger og dette om å slå ring om fellesskapet, vet Brustad like godt som andre her i salen at her har Senterpartiet stått på barrikadene når det gjelder slike ordninger. Det er sentrumsregjeringen og en statsråd fra Senterpartiet som har lagt fram utjevningsmeldingen, som også har som siktemål å slå ring om fellesskapssektoren. Jeg er veldig glad for at det i den verbale delen av budsjettforliket nærmest er blitt stilt i utsikt fra Arbeiderpartiets side at her er en innstilt på å være med på å finne gode løsninger på de økte ulikheter som er dokumentert i Magnhild Meltveit Kleppas utjevningsmelding, og at det til de forslag som er foreslått i den forbindelse, kan påregnes støtte fra Arbeiderpartiet. Det er vi i Senterpartiet særdeles godt fornøyd med.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Jeg er enig med Arbeiderpartiets leder når han sier at den største gevinsten ved det budsjettforliket som nå er inngått, er at Høyre og Fremskrittspartiet ikke deltar i politikkens utforming. Men det er jo i sannhet et beskjedent forlik når det gjelder politikkens innhold, og det ser man spesielt på det som har vært et tema her, nemlig utdanning, for der ligger det nesten ingenting. Jeg er også enig med Arbeiderpartiets leder i at styring er noe av det mest fundamentale fremover. Og et resultat av mangel på styring sitter Stortinget nå og behandler, nemlig bankvesenet. Hadde vi ikke hatt den svake regjeringen vi har hatt, hadde ikke det som nå skjer med norske banker, skjedd, rett og slett fordi for få siden mente Stortinget at vi skulle ha tre bankmiljø, hvorav ett utenfor Oslo. Så plutselig mener Stortinget at det bare skal være to bankmiljø. Og nå mener kanskje Stortinget at det bare skal være ett bankmiljø. På tross av statlig eierskap i bankene fins det altså ikke forutsigbarhet i rammebetingelsene for hvordan den strukturen skal være. Det gjelder på mange ulike felt innenfor samfunnet at vi har muligheten til å bruke staten som en buffer og som en aktiv pådriver for å legge strukturer som er best tjenlig for samfunnet. Det som har skjedd med de norske bankene, som også Arbeiderpartiets leder berørte, er i så måte et typisk eksempel på hva man opplever når man har regjeringer som styrer fra dag til dag og ikke har muligheten til å ha langsiktighet inn i sin politikk. Det leder meg over på det som er mitt spørsmål til Thorbjørn Jagland, og det går på hvordan man skal komme seg ut av en slik situasjon. Hill-Marta Solberg snakket i går om flertallskonstellasjoner, og Kirsti Kolle Grøndahl har snakket om behovet for at vi skal ha flertallsparlamentarisme. Og mitt spørsmål til representanten Jagland er følgende: Hvordan ser han for seg at den langsiktigheten som han selv etterlyser, skal forvaltes? Og hvilke politiske grep/konstitusjonelle grep er det han mener, og – selvfølgelig også – hvem mener han skal utforme flertallet?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Med respekt å melde er det mye rart man hører fra denne talerstol, og det Hagen har servert i dag, tar vel prisen for det meste. La meg bare gå litt gjennom det han faktisk prøver å si. Han sa nylig helt klart: Vi kutter ikke i ting som er viktig for det norske folk. Hvis vi går inn i budsjettet hans, finner vi ut at han har kuttet mye. Bare på utdanning har han kuttet 900 mill. kr, på kommunesektoren for øvrig har han kuttet 3, 6 milliarder kr, som han skryter av utgjør mindre en 2 pst., og så sier han at den dynamiske virkningen av Fremskrittspartiets samlede opplegg vil mer enn kompensere. Men når det gjelder den dynamiske virkningen, må man spørre: Hva er realiteten? En ting er at Fremskrittspartiet ønsker et helt annet system, og det kan man på en måte akseptere, selv om det er aldri så vanvittig. Men det er ikke mulig i all realismens navn å kutte pengene før det nye systemet er på plass. For det det betyr, er at alle de menneskene som er på sykehus, alle de eldre som er på institusjon, alle de barn som går på skolen, rent faktisk skal få merke de dramatiske kutt som her ligger. Skal det finnes et snev av seriøsitet i den typen politikk, må man først få endret systemet, slik at systemet kan tilføres de nødvendige pengene. Det er her man går seg helt vill, og særlig når man på toppen av alt sier at man ikke kutter. Man kutter faktisk meget dramatisk på mange av disse felt. Det var også interessant å høre at Hagen ønsker at flere studenter skal studere i utlandet. Det har jeg stor sympati for. Jeg håper de får seg kjærester og tar med mange fremmedkulturelle kjærester hjem igjen. Men heller ikke her finnes det penger. Vi bruker i dag over statsbudsjettet langt over 1 milliard kr på å sende studenter ut. Det er kjempebra. Men det betyr også at vi må ta imot flere studenter fra utlandet, antar jeg, på våre universitet. Når vi neste gang fremmer forslag om at vi skal øke posten som heter gebyrstipend, så flere av våre ungdommer får muligheten til å komme ut, og ikke minst at flere ungdommer får muligheten til å komme til Norge fra andre land, forventer jeg at Hagen sier at dette var et godt forslag fra representanten Djupedal.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Da denne debatten startet i går, sa komiteens leder at dette var den siste finansdebatt i vårt århundre – og det er selvfølgelig riktig – og at man dermed skulle prøve å løfte debatten, slik at man kunne få et litt større perspektiv enn det som kanskje er vanlig i en finansdebatt. Min oppsummering av det er at det har vi ikke lyktes med. Denne finansdebatten har vært kjedelig og har heller ikke, tror jeg, rokket ved så mange. Det er ikke så mange utenfor stortingssalen som har opplevd hva som faktisk her har foregått. Det er litt trist, for man burde ha benyttet den muligheten som her foreligger, til å komme inn på de visjoner vi skal ha for Norge og det internasjonale samfunn inn i det neste århundret. Denne debatten har rett og slett vært litt kjedelig. Det eneste som jeg tror vil bli husket fra denne debatten, er at sentrum har inngått en ny allianse med Arbeiderpartiet. Det skal man kanskje heller ikke undervurdere. Det kan tenkes at det ligger perspektiver i det, perspektiver vi i dag ikke kjenner til. Og la meg være helt åpen om det: Det perspektivet er et perspektiv som SV setter pris på. Jeg håper at vi, i likhet med mange av våre naboland, for framtida skal få etablert flertallskonstellasjoner som går fra venstre mot sentrum. Hvis man ser på Sverige, på Danmark, på Frankrike, på Italia og på Tyskland, vil man se at der har man flertallskonstellasjoner bestående av sentrum/venstre. I denne stortingsperioden er det ikke mulig for SV å være den tungen på vektskålen som avgjør dette, men vi håper likevel at det samarbeidsmønsteret som er etablert gjennom årets budsjettforlik, er et perspektiv som peker videre framover, også etter stortingsvalget i 2001. Grunnen til det er veldig åpenbar. Hvis vi ser på en del av de spørsmålene som har vært debattert i salen som går på rettferdig fordeling, som går på miljøvern og ikke minst på utdanning, er det bare en allianse mellom sentrum/venstre som vil være i stand til å løse de problemene. Min vurdering er at det Høyre og Fremskrittspartiet har bidratt med i denne debatten, er å marginalisere høyresiden i norsk politikk, rett og slett ved at man har standpunkt som ikke er visjonære, og heller ikke er av en slik kaliber at de i framtida vil klare det. Det verden og det Norge trenger, er altså ikke ytterligere skattelettelser – skattelettelser for enhver pris. Det vi trenger, er en mer rettferdig fordeling, en mer solidarisk politikk, og det er det perspektivet vi må ta med oss inn i det nye århundret. Vårt ønske er med andre ord at det som har vært en kjedelig debatt, allikevel har kimen og sporen i seg til at man også i Norge skal få etablert flertallsløsninger som har et visjonært perspektiv som gjør at vi kan se relativt lyst på å gå inn i det neste århundret.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Vi skal satse på eldreomsorg og helsevesen. Derfor sier Arbeiderpartiet eldre og helse først. Og derfor sa Arbeiderpartiet ved inngangen til denne stortingsperioden at vi ønsket å legge fram et program på 30 milliarder kr for å bygge ut omsorgstilbudet, for å bygge sykehjem, for å bygge enerom i sykehjem. Ikke 1 milliard kr, ikke 2 milliarder kr, ikke 5 milliarder kr, men 30 milliarder kr – en massiv utbygging. Fremskrittspartiets oppfølging av det da de kom i posisjon til å forhandle om budsjettet her i huset, var at de sa at det ikke var så viktig å holde tempoet i denne gjennomføringen av reformen for de eldre. Man utsatte gjennomføringstempoet, under sterk kritikk fra Arbeiderpartiets side. Så snakker Hagen om penger. Hvis vi husker tilbake til finansdebatten høsten 1997, så understreket representanten Hagen i sitt innlegg i den debatten hvor bunnsolid norsk økonomi etter hans syn var. Og han sa at stortingsflertallet snakker om «illevarslende signaler», og: «Det kommer advarsler. Jeg har store problemer med å forstå logikken i det.» Dette sa representanten Hagen høsten 1997. Han ville bruke mer penger. Det er sikkert ikke så mange som husker representanten Hagens innlegg i finansdebatten i 1997. Men hva de fleste husker, er at høsten 1998, relativt kort tid etter Hagens innlegg, steg rentene til et nivå som gjorde at folk hadde betydelige problemer, folk flyktet fra Bondevik-regjeringen, folk forstod at selv om økonomien er bunnsolid, må den styres. De flyktet fra folk som Hagen, som sa at han har problemer med å forstå logikken. Kanskje hadde det vært nyttig for Hagen å minnes hva som skjedde i tiden mellom finansdebatten i 1997 og finansdebatten i 1998?
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Til en åpenbar misforståelse!
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
I den utstrekning det har skjedd et kursskifte i samferdselspolitikken slik at det skulle ha vært investert mer i sentrale strøk enn i distriktene, er det interessant å registrere at det i så fall har skjedd under den regjering som representanten Sahls parti deltar i. Og ikke bare det, det er faktisk slik at representanten Sahls parti også har den posisjonen som heter samferdselsminister. Da burde jo Kristelig Folkepartis muligheter for å få gjennomslag for samferdselspolitikken være ualminnelig gode. Og hvis det da har skjedd at det har blitt reduserte bevilgninger til Distrikts-Norge i den perioden, ville det kanskje være en idé at representanten Sahl tok en samtale med sitt partis representant for samferdsel i Regjeringen for å diskutere den saken. Det er tross alt Regjeringens forslag som i rimelig grad har fått gjennomslag i Stortinget. Men så er det slik at Arbeiderpartiet ikke er fornøyd med samferdselsinvesteringene. Derfor har Arbeiderpartiet tatt opp i budsjettforhandlingene at man ønsker å øke investeringene til samferdsel, både når det gjelder vei, og når det gjelder havner. Og til tross for alt som har vært sagt fra Høyre, Fremskrittspartiet og andre om samferdsel, er det slik at det verken i 1997 eller i 1998 kom en eneste krone mer til samferdsel i de budsjettforlikene som ble inngått. I år kom det tross alt 100 mill. kr. Selv om ikke det er et overveldende beløp, blir det noe mer – også til Sahls landsdel. Så reiste representanten Sahl spørsmål om de såkalte 40 milliarder kr. La meg først få lov til å vise til at det beløpet er satt opp av NRK som en sammenstilling av de nåværende budsjettbevilgningene, lokale bidrag og egenbetaling over en periode på 15 år. Det er altså slik at det utvalget som har vært nedsatt av Arbeiderpartiet, har forutsatt at det ikke skal innebære noe krav om endring av den regionale fordelingen. Den veien Sahl viste spesielt til, er forutsatt 100 pst. brukerfinansiert. Men jeg skulle gjerne vite om representanten Sahl og Kristelig Folkeparti er imot Østfoldpakken, som man har lagt fram sak om i dag, om han er imot Oslopakke 2, om han er imot å styrke jernbaneutbyggingen i Østfold og Vestfold, om det i det hele tatt finnes noe prosjekt som staten er tenkt å finansiere blant dem som Arbeiderpartiet har med i denne pakken, som Kristelig Folkeparti er imot. I så fall vil jeg finne det særdeles oppsiktsvekkende.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Jeg mente og jeg mener at det er viktig å ha en stabil skattereform, og jeg mente og jeg mener at det er viktig å holde marginalskatten nede. Hva har imidlertid skjedd? Jo, etter at man inngikk et bredt forlik om skattereformen, inngikk man forlik mellom Høyre og Fremskrittspartiet og de nåværende regjeringspartiene om betydelige lettelser i skattereformen, som selvfølgelig gjorde at hele fordelingsprofilen som lå inne, bl.a. i forhold til delingsmodellen, ble endret i forhold til det opplegget som ble avtalt i 1992. Da hadde det som konsekvens at den samlede fordelingsmessige virkningen av skattesystemet ble til dels dramatisk endret, fra det som var forutsatt fra arbeiderpartiregjeringens side, og det som var forutsatt også i de forlik som ble inngått i Stortinget ved behandlingen av den reformen, og som for så vidt også Høyre var med på deler av. Og da oppstår en situasjon der man må reise spørsmålet: Hvordan kan man rette opp igjen den ubalansen som oppstår når f.eks. takene i delingsmodellene blir senket til et nivå som gjør at man på et urimelig lavt nivå går over til å få 28 pst. skatt istedenfor 49,5 pst. skatt? Da er man nødt til å finne andre grep som det er mulig å få flertall for. Arbeiderpartiet konstaterte at man samlet sett var nødt til å gjøre grep som kunne bidra til en mer rettferdig fordeling. Det er jo ikke slik at det forslaget om et 3. trinn er det eneste innspill som har vært inne i denne diskusjonen. Arbeiderpartiet har hatt mange forslag i denne debatten som man gjerne er åpen for å diskutere. Og hvis Høyre har alternativer til det nåværende 3. trinnet, må de gjerne komme med det. Jeg er overbevist om at Arbeiderpartiets finansfraksjon er åpen for å diskutere det. Men så lenge det ikke finnes andre muligheter, er dette en mulighet for å gjenopprette noe av fordelingsvirkningene, selv om man ikke har kommet så langt som Arbeiderpartiet gjerne skulle ha ønsket.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Hvis representanten Myrvoll spør om det er slik at de 75 mill. kr av riksveiinvesteringer alle vil komme til Nord-Norge, er jeg redd for at jeg nok må skuffe ham. Men jeg ser ikke bort fra at det vil komme tiltak også i den landsdelen i likhet med i andre landsdeler. Det har vært et utgangspunkt å se på hvordan vi kan bruke midlene slik at vi får en mer rasjonell framdrift på prosjekter som er i gang, og de fordeler seg i rimelig grad over hele landet. Vi har utfordringer i forhold til samferdsel og veiutbygging i nord i likhet med i andre deler av landet. Når representanten Myrvoll viser til at man tidligere hadde en mye høyere andel av de samlede veimidlene i Nord-Norge i forhold til i dag, tror jeg det er viktig å ha med seg det perspektivet at man heldigvis har fått løst en del av de veiutløsningsprosjektene som har vært viktige etter hvert, og da er den oppgaven faktisk gjennomført. Det er andre prosjekter som står i kø, men man har fått tatt de aller viktigste, samtidig som det oppstår nye kapasitetsproblemer i andre deler av landet. Jeg tror det vil være veldig farlig å si at man skal ha en statisk fordeling av veimidler mellom de ulike regionene. Det er en balansegang mellom at det i enkelte områder ikke er veiutløsning – og hvor man må søke å få det til – at man i andre områder har en utilfredsstillende kvalitet, f.eks. ved at man har rasproblematikk, og at man i enkelte områder, og ikke minst i sentrale strøk, har et kapasitetsproblem, jf. f.eks. veier ut av Oslo, hvor det passerer 90 000 biler hver dag. Da kan man ikke lukke øynene for at det er ulike utfordringer i ulike deler av landet som alle krever sin løsning, og da må man samlet sett foreta en balansering av hvordan ressursene skal settes inn. Det er nettopp det vi har Vegplanen og Nasjonal transportplan til, og som vi vil få rik anledning til å gjøre noe med fra mars og utover våren.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Det er jo gjennom de økonomiske virkemidler at de enkelte partier gir til kjenne sine prioriteringer, så også for Fremskrittspartiet. Regjeringspartiene har i dette budsjettet klart signalisert at de har en rekke prioriterte områder, ikke minst innenfor utdanning, forskning og nyskaping, helse og eldre, internasjonal bistand og distriktene, bare for å nevne noen områder. Vi kan lese av budsjettdokumentene at Fremskrittspartiet denne gangen foreslår å kutte hele 28 milliarder kr i statens utgifter i løpet av et år. På ett år skal det altså kuttes 28 milliarder kr! Er det mulig? Og hvor skal det kuttes i en budsjettramme som i mange tilfeller allerede er svært stram? Må ikke slike kutt også sies å være urealistisk hvis partiet nå satser og har ansvar for det budsjett de legger fram, ikke minst ut fra de sterke signaler som Carl I. Hagen har gitt her i debatten, knyttet opp til det som har med helse og omsorg å gjøre. Vil ikke disse 28 milliardene også måtte få følger der? Og hvordan skal det være mulig fortsatt å kunne opprettholde alle de fellesgoder som samfunnet møysommelig har bygd opp gjennom alle disse årene, hvis 28 milliarder kr skal kuttes?
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Regjeringen har foretatt viktige og tunge prioriteringer innenfor meget viktige områder, f.eks. innenfor utdanning og forskning, helse og omsorg, distriktspolitikk, barnefamilier m.v. Representanten Kristin Halvorsen har flere ganger berørt kontantstøtten og bruken av disse midlene. Mener en at dersom disse midlene, dersom de ikke benyttes til kontantstøtte, er til fri benyttelse på andre områder? Nei, da måtte selvfølgelig disse pengene blitt benyttet til andre tiltak for småbarn, f.eks. innenfor skolefritidsordningen, barnehager o.l. Pengene er ikke til fri benyttelse. Jeg er glad for at regjeringen Bondevik nå legger fram et balansert budsjett som bidrar til å øke stabiliteten i norsk økonomi. Ambisjonsnivået må opp, sier representanten Halvorsen. Sosialistisk Venstreparti har i alle år hatt ekstra penger å dele ut til mange ulike formål. Dette gjelder også for årets budsjett. Skyldes denne ekstra bruken av penger at SV ikke har hatt økonomisk ansvar her i Stortinget, ved at de har unngått å danne flertall selv i tider med mindretallsregjeringer fra Arbeiderpartiet – dette til tross for at det nå står i SVs budsjettalternativ for år 2000 at Sosialistisk Venstreparti og Arbeiderpartiet har mange felles målsetninger? Hvorfor har ikke da SV benyttet alle disse mulighetene, gjennom flere år, til å ta medansvar, fremfor hele tiden å fortelle Stortinget at dette og hint burde vært gjort. De har vegret seg for å gå inn i budsjettansvar ved mange, mange anledninger.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Det er særlig én positiv side ved årets budsjettforlik, og det er at Fremskrittspartiet er skjøvet ut på sidelinjen og i realiteten er uten innflytelse i norsk politikk. Resultatet er at vi andre kan jobbe enda mer for en mer rettferdig fordeling. Også representanten Hagen var opptatt av at budsjettforliket dreier seg om 0,4 pst. Men det blir en veldig gal fremstilling. Jeg vil tillatte meg å si det slik at de andre 99,6 pst. stort sett er gammel arbeiderpartipolitikk. Det innebærer rettigheter som vi har jobbet fram for vanlige folk, for småkårsfolket, som Hagen er opptatt av. Det er store og viktige reformer i samfunnet vårt som ligger inne i det øvrige budsjettet. Jeg har også lyst til å korrigere det som Hagen sa tidligere, at den eldresatsingen som Arbeiderpartiet har kjempet fram, innebærer at vi skal bruke 30 milliarder kr på fire år og ikke på 30 år. Hagen var i sitt innlegg opptatt av at vi som verdens rikeste land burde sørge for at noe av pengene skulle komme vanlige folk til gode og til en bedre og tryggere alderdom, og at det er de som bygde landet, som skulle få pengene. Det er jo det vi jobber for hver eneste dag. Poenget er at det er lite av Hagens politikk som kommer vanlige folk til gode. Jeg vil f.eks. bare nevne de nærmere 4 milliarder kr som Fremskrittspartiet kutter i kommuneøkonomien, som også betyr en rasering av tilbudet til eldre i kommunene, som kanskje representanten burde være opptatt av i en her-og-nå-situasjon. Derimot subsidierer Fremskrittspartiet AMS-ordningen og gir til dem som har penger til overs. Det er vel heller ikke akkurat minstepensjonister som har best nytte av det. Jeg vil spørre representanten: Når vil du innrømme at det er friske mennesker med høy inntekt som tjener på Fremskrittspartiets politikk?
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Partiet Venstre er av mange karakterisert som lille-Høyre, fordi Venstre mest av alt ønsker å regjere med Høyre på et mer høyreorientert og liberalistisk grunnlag enn det Regjeringen har i dag. Under finansdebatten i 1997 skrøt representanten Kvassheim av samarbeidet med Høyre og Fremskrittspartiet, og sa at fordelingsprofilen var blitt bedre. I fjor innrømmet han, riktignok, at fordelingsprofilen var blitt noe dårligere, og i år er representanten Kvassheim godt fornøyd med budsjettforliket og takker Arbeiderpartiet for det. Dette viser at sentrumsregjeringen ikke er et blokkuavhengig sentrumsalternativ, men mer en politikkuavhengig blokk. Men noen i Regjeringen har sett lyset og innsett at det bare er med Arbeiderpartiet at de kan få gjort noe med Forskjells-Norge og få til en mer rettferdig fordeling. Og de har innsett at sentrumsprosjektet var feilslått. Man kan jo lure på om Venstre er mer fornøyd nå med å samarbeide med Arbeiderpartiet framfor med Høyre og Fremskrittspartiet. Spørsmålet mitt til representanten Kvassheim blir: Er representanten enig med senterpartitoppene i at det bare er i samarbeid med Arbeiderpartiet de kan få mer rettferdig fordeling av godene i samfunnet, og mener han dette vil få konsekvenser for Venstres mange utilslørte høyrefrieri?
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Ved behandling av veg- og vegtrafikkplanen våren 1997 stod et enstemmig storting sammen om at det skal bygges en ny tunnel i Bjørvika. Ja, Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet åpnet til og med for å bruke mer til Bjørvika-utbyggingen enn det arbeiderpartiregjeringen la opp til. Jeg hadde derfor ønsket at vi i dette budsjettet hadde avsatt prosjektmidler til Bjørvikatunnelen, at vi allerede nå kunne gi startskuddet til bygging av tunnelen, slik at vi unngår enhver unødvendig forsinkelse. De som var mest redde for å forsinke bygging av ny opera, burde være de første til å være opptatt av å komme i gang. I fagetatenes forslag til Nasjonal transportplan, som ble lagt fram tidligere i høst, uttales det at det ikke kan forsvares å bygge Bjørvikatunnelen ut fra en samferdselspolitisk nytteverdi. Heldigvis er det bare et forslag som kan og må rettes opp av den politiske ledelsen i departementet. Hvis ikke vil det i beste fall bli tolket som forsøk på å trenere stortingsvedtaket om Bjørvika, og i verste fall vil man tro at Regjeringen ønsker omkamp om lokalisering – men det tror jeg ikke. Jeg regner med at Regjeringen vil følge opp den brede enigheten som til nå har preget viljen til å framskynde bygging av tunnel i Bjørvika. Det er også enighet i Oslo om dette. Fagetatene legger til grunn en urgammel samferdselspolitisk holdning som er ute på dato. Hva er samferdselspolitisk nytteverdi? At anslagsvis 420 mennesker dør i Oslo årlig på grunn av svevestøv, faller det utenfor fagetatens tankebaner? Tidligere antok man at 90 mennesker døde hvert år på grunn av forurensning i Oslo. At forskere nå har kommet til 420 mennesker, burde få noen og enhver, og særlig samferdselsbyråkrater, til å tenke seg om. Det er dramatiske tall. Trafikkeksos er en av årsakene til det dødsfarlige svevestøvet som rammer mange tusen mennesker, særlig småbarn, syke og eldre. Det er ganske klart at Bjørvikatunnelen vil være til hjelp for alle som bor i Oslo, og særlig i Gamle Oslo, som er en veldig tettbefolket bydel. Det er mitt håp at også Regjeringen tar disse vurderingene med når de legger fram Nasjonal transportplan for Stortinget. Det beste hadde vært, som sagt, at man sa noe om Bjørvika i denne budsjettrunden, for å unngå usikkerhet blant alle dem som av ulike årsaker er opptatt av og trenger denne tunnelen. Ikke minst er det viktig for de investorene som vil satse i Bjørvika. Oslo kommune har gjort jobben sin, og ettersom jeg forstår, er det kommet til en viss enighet mellom byrådet og Samferdselsdepartementet, slik at Bjørvikatunnelen kan være blant de prioriterte prosjektene framover. Men jeg vil også minne om at Bjørvikatunnelen i utgangspunktet var en samferdselssatsing fra Oslo kommunes side lenge før det ble vedtatt å legge det nye operahuset til Bjørvika. Operavedtaket førte til at vi satte Bjørvikatunnelen lenger fram på prioriteringslisten. Bygging av opera og planer om å byutvikle området har altså kommet etter at Bjørvikatunnelen ble satt på dagsordenen.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Når man ved denne korsvei står utenfor den innflytelse på budsjettet som en budsjettavtale gir, kan man kanskje forstå trangen til å slå litt i ulike retninger. Og man skal vel for så vidt ikke misunne Jan Petersen det. Men når man lytter til Høyres leder, og til andre framtredende Høyre-talere – og det bør man gjøre nøye – oppdager man fort at Høyre er vesentlig gladere i å tale om skattelettelser enn å tale om fordelingspolitikk. Hva er da det samlede opplegg for Høyre? Og i forhold til hvem? Høyre ønsker å redusere skatten for de rike ved redusert toppskatt og ved redusert formuesskatt. Høyre ønsker å stramme inn på sykelønnsordningen og på arbeidsmarkedstiltak. Høyres samlede skatteopplegg er altså å fordele skattebyrden slik at det blir en tøffere belastning på alminnelige arbeidsinntekter og den situasjonen folk kommer opp i i tilfelle sykdom, mot at man letter skatten for dem som er best stilt. Dette er antakelig et skatteopplegg som først og fremst vil ramme de toinntektsfamiliene som har små barn, og som f.eks. er organisert i fagforeninger. Bare kuttet på fagforeningsstøtten nuller jo ut det at Høyre setter seg mot en økning av elektrisitetsavgiften for en alminnelig husholdning.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Det er min innerste overbevisning at hvis vi snakker om å støtte de svake gruppene i det norske samfunn, kan det selvfølgelig være noe uenighet om hvem det er. Det kan være minstepensjonister, barnefamilier i en etableringssituasjon eller mennesker uten arbeid. Hvis en ønsker å støtte de svake gruppene i det norske samfunn, er den sikreste veien å ha økonomi til å kunne bidra til å opprettholde velferdsstaten, bidra til å kunne holde fellesforbruket oppe og bidra til at det kan fordeles noe fra hver enkelt av oss som har en rimelig brukbar økonomi, til dem som trenger samfunnets fellesskapsløsninger. Etter mitt beste skjønn er ikke Fremskrittspartiets totale økonomiske opplegg noe godt bidrag, tvert om vil jeg tro at det er det dårligste bidraget i så måte. Vi vet alle hvordan inntekter fastsettes i det norske samfunn. Fordi jeg distanserer meg noe fra hvordan noen i en finansdebatt trekker inn bestemte grupper når det gjelder lønnsfastsettelse, f.eks. lærerne, vil jeg også vise til at inntekter for pensjonistene fastsettes gjennom trygdeoppgjørene. Men de som bare har minstepensjon å leve av, og ikke har andre inntekter ved siden av – en del har jo det – ville jo ikke få noen betydelig skatteskjerpelse av dette, fordi de ikke betaler skatt i utgangspunktet. Det er dessuten slik at de som har lave lønnsinntekter i tillegg til pensjon, selvfølgelig vil nyte godt av det skatteforslaget Arbeiderpartiet har lagt fram.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Det siste spørsmålet er det faktisk ikke opp til meg å svare på. Regjeringen sitter trygt så lenge den avfinner seg med den politiske sammensetningen Stortinget har, og Regjeringen velger i den sammensetningen Stortinget har. Når Steensnæs har snakket om å gå først til Arbeiderpartiet, er jeg ikke overbevist om at dette bare dreier seg om kjøttvekten. Dette dreier seg etter min oppfatning om et politisk valg hvor Regjeringen har satt fordelingspolitikken høyt og derfor har ønsket å få til et politisk budsjettkompromiss sammen med Arbeiderpartiet. På grunn av dette tydelige signal gjorde Arbeiderpartiet fra sin side den innrømmelse at vi ikke ønsket å la striden om kontantstøtten stenge for et slikt samarbeid, når vi så muligheten for gode og konstruktive løsninger. Og det fikk vi. Når det gjelder hvem i det norske samfunn som skal betale for f.eks. elektrisitetsavgiftsøkningen, mener jeg personlig for det første at man for økningen i elektrisitetsavgiften har ikke ubetydelige miljøpolitiske argumenter, og at man i hver enkelt husholdning til en viss grad selv kan regulere hvor mye man skal betale for en slik økning. Men jeg minner om at Høyre i sitt opplegg faktisk strammer inn så mye bare på fagforeningsfradraget at det for en familie med to fagorganiserte nuller ut den lettelse Høyre gir på elektrisitetsavgiften.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Jeg er enig med Rolf Reikvam i at Stortinget kan endre inntektssiden på statsbudsjettet og dermed få mer rom til bruk på utgiftssiden i statsbudsjettet. Men det har sine åpenbare begrensninger i forhold til f.eks. prisstigning og andre faktorer vi er opptatt av ikke skal utvikle seg negativt i det norske samfunn. Det Arbeiderpartiet her har bidratt til av skatteendringer, er jo faktisk en endring av skattefordeling mer enn en betydelig økning av inntektsgrunnlaget på statsbudsjettet. Og jeg tror det er en riktig prioritering. Det betyr selvfølgelig også at vi har vært nødt til å kutte enkelte steder i budsjettet for å få rom for de satsingsområdene vi mener er viktigst. Det jeg mente med marginene på statsbudsjettet, er at en skal verken overdrive eller underdrive en budsjettendring på en del milliarder kroner når man ser hvor stort statsbudsjettet er totalt, nettopp fordi det er så mange bundne utgifter der, og fordi, heldigvis, verdifellesskapet i det norske samfunn er så bredt at alle er enige i at det skal være bundne utgifter i den norske velferdsstaten. Utover de frie midlene til kommunene har altså Arbeiderpartiet noe økning for fylkeskommunene. Vi har bl.a. fått i gang en satsing på gratis skolebøker, og vi har satset på bygging av studentboliger. Så utdanningssiden går i riktig retning, selv om det selvfølgelig ikke løser alle problemer på ett års budsjett. Hvordan kommunene bruker de frie midlene, er det jo til syvende og sist kommunene selv som bestemmer. Men jeg skulle tro – ikke minst etter den kommunevalgkamp vi har bak oss – at en styrking av grunnskolen vil være høyt prioritert i de fleste norske kommuner. Og mange steder tror jeg arbeidet allerede er godt i gang.