Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-10-10:
La meg først begynne med å gi representanten Thorbjørn Jagland kreditt i dag. Han er en av de få som i løpet av denne trontaledebatten har maktet å løfte perspektivet utover det nasjonale og ut i et internasjonalt landskap, ved siden av vår statsminister og representanter fra regjeringspartiene. Vi må løfte blikket. Som tidligere statsminister Lars Korvald har sagt: Norge er et lite land i verden. Norge kan imidlertid spille en rolle internasjonalt. Det har vi vist før. Det viste vi også i Johannesburg. Og det vil vi vise igjen. En av grunnene til dette er vår internasjonale troverdighet. Den bygger ikke bare på de siste års fredsinnsats i ulike deler av verden, men på mange, mange års innsats for verdens fattige. Norge har stilt opp under kriser og katastrofer, og vi har bidratt i et langsiktig og møysommelig arbeid for økonomisk og sosial utvikling i fattige land gjennom de siste 50 år. Her har Norge vært til å stole på. Dette har også gitt oss vesentlig mer innflytelse enn vårt lands størrelse skulle tilsi. Dette må vi ta vare på. Kutt i bistanden vil bidra til det motsatte. Den britiske statsminister Tony Blair sa følgende i sitt innlegg på toppmøtet i Johannesburg: «Et karaktertrekk ved vår verden er gjensidig avhengighet. Ditt problem blir vårt problem. Et lands krig blir et annet lands asylsøkere. Et lands forurensning blir et annet lands oversvømmelser!» Ja, nettopp. Derfor er bistandsinnsats også viktig. Man kan mene mye om den nye amerikanske sikkerhetsstrategien. 11. september har imidlertid ført til at utviklingspolitikk og bistand nå er blitt en viktig del av USAs nye sikkerhetsstrategi. Og det har bidratt til en historisk økning i amerikansk bistand, den største siden Marshall-hjelpen. Fra 2004 vil økningen bli på 50 pst. eller 5 milliarder US-dollar. Også andre land trapper nå bistanden opp. For Norge er det imidlertid ikke egeninteressen som er begrunnelsen for vårt internasjonale engasjement. Gapet mellom fattig og rik er vårt ansvar. Derfor må vi gjøre noe med det. Derfor må vi stille opp. Som Norge også sa i Johannesburg, det dreier seg om rettferdighet – rettferdighet i forhold til verdens fattige og rettferdighet i forhold til kommende generasjoner. For hva er situasjonen? En fattig afrikaner har et forbruk på 4 kr om dagen, mens sveitsere eller vi nordmenn bruker 500 kr. 1,2 milliarder mennesker lever for under en dollar dagen i ekstrem fattigdom. Hvert sjuende menneske i verden lider av sult. Med dagens tempo vil det kunne ta opp til 130 år å utrydde sulten globalt. Dette har vi ikke tid til, for imens dør folk av underernæring og feilernæring – 685 mennesker hver time, av disse er 450 barn. Det er nesten slik at for hver setning vi rekker å avslutte i denne debatten, dør ett barn – hvert åttende sekund. Ifølge Verdens Matvareprogram trues nå 14,4 millioner mennesker av sultkatastrofen i det sørlige Afrika. Dette kan vi ikke akseptere. Hiv/aids-epidemien dreper hver dag. Hvert sjette sekund blir en ny person smittet. 14 millioner barn er foreldreløse på grunn av hiv/aids. Dette kan vi ikke tåle. Vi må gjøre noe med det. Det har Regjeringen lagt opp til i forslaget til statsbudsjett. Men når vi hører debatten om budsjettet kunne vi forledes til å tro at Norge er landet med enorme fattigdomsproblemer og store mangler, her er armod og nød. Når utfordringene her hjemme ovenikjøpet skal løses ved å kutte i bistanden, slik Fremskrittspartiet tar til orde for, er paradokset fullkomment. Verdens fattige skal betale fjerning av økningen i egenandelene, økning av innsatsen innenfor helsesektoren – og ikke minst billigere brennevin gjennom lavere alkoholavgifter. Vi skal altså ta fra de fattigste i verden og gi til dem som i global målestokk – oss – har svært mye fra før. Vi bruker 99 pst. av våre inntekter på oss selv, og under 1 pst. på verdens fattige. For å sette tall på dette: 565,2 milliarder kr av budsjettet til neste år vil gå til oss nordmenn, mens økningen til de fattige i verden altså utgjør 856 mill. kr. Mer er det ikke. Fattigdomsutfordringen i verden er enorm. Vi kan glemme alle gode hensikter om å nå tusenårsmålene og løse fattigdomsproblemene om vi ikke samtidig øker innsatsen betydelig. De årlige møtene i Det internasjonale pengefondet, IMF, og i Verdensbanken i forrige uke etterlot ingen tvil om dette. Til og med USAs finansminister Paul O"Neill ser dette klart og tydelig, og sa dette i et møte med meg i uken før. Vi kjenner målene, vi er enige om dem, og vi vet hvilke virkemidler som skal til for å nå dem. Men nå gjelder det å levere. Nestekjærligheten stanser verken ved Svinesund eller ved Middelhavet. Den er global, og den krever handling. Det er slik Regjeringen tar ansvar. Vi vil ta ansvar ikke bare nasjonalt, men også internasjonalt og globalt.