Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2008-10-23:
Jeg synes dette har vært en interessant debatt med stort engasjement. Jeg skal vokte meg for å ha en mening om hvordan parlamentarikerne vurderer reformer av sitt arbeid, men jeg mener at det å ha en pågående reformambisjon i Nordisk Råd er positivt. Jeg snakker da av egen erfaring fra det reformarbeidet som ble gjort i Ministerrådet tidlig på 1990-tallet, hvor jeg som embetsmann var med på å reformere statsministernes arbeid, som bl.a. brakte utenriks- og forsvarspolitikk inn i Nordisk Råds diskusjoner for første gang. Det arbeidet har kastet av seg – for å si det slik – og er en av grunnene til at vi i dag har en mye tettere og jeg vil si tabufri diskusjon om utenriks- og sikkerhetspolitikk, som bl.a. ligger bak det oppdraget Thorvald Stoltenberg nå utfører, og som jeg skal komme tilbake til. Så vil jeg ta et litt annet perspektiv enn det representanten Kielland Asmyhr tar. Jeg mener at der hvor det er politisk strid, må den politiske striden fram, også i diskusjonen. Men en styrke i det nordiske samarbeidet som kommer på toppen av hvert lands egne strider, er jo fellesskapet, enigheten om å gjøre ting. Jeg synes andre delen av Kielland Asmyhrs innlegg var veldig god, om ambisjonene for grensesamarbeid. Der er det en styrke at det er mest mulig enstemmighet og konsensus i hvordan vi nærmer oss dette. I de nordiske debattene er det ofte slik at nasjonale strider blir løftet inn i Nordisk Råds diskusjoner og gir temperatur der. Men jeg synes at der Nordisk Råd og nordisk samarbeid virkelig demonstrerer konkrete framskritt, er der man går sammen også på tvers av nasjonale skillelinjer. Så vil jeg si at i representanten Hill-Marta Solbergs innlegg fikk vi illustrert utviklingen i det nordiske området. Hvis det er ett observasjonstrekk jeg har merket meg siden jeg ble utenriksminister, er det hvordan det arktiske nå føyer seg sammen med det nordiske og nordområdeperspektivet. Hill-Marta Solberg var igjennom mange dimensjoner av det – hvordan det nå rører seg, hvordan parlamentarikerne også driver fram en dagsorden angående det. Det som er interessant å registrere, er at vi nå har en ny vitalitet i Arktisk Råd, vi har en fortsatt vitalitet og evne til nyskaping i Barentssamarbeidet, vi har en fornyelse av Østersjøsamarbeidet på gang som EU og andre land er engasjert i, og vi har den nordlige dimensjon, som arbeider med å finne sin form, og hvor Norge, Island og Russland deltar. Dette er etter mitt skjønn de mest suksessrike regionale samarbeidsordningene vi ser i Europa i dag. For to dager siden hadde jeg samtaler med Algeries utenriksminister, som nå ser mot Middelhavsunionen, Middelhavssamarbeidet, som EU og landene sør for Middelhavet utvikler. Der er de ute etter å se hvilke erfaringer vi har av konkret art når det gjelder grensesamarbeid og det å kunne sette regionale spørsmål på dagsordenen. Det betyr at vi i disse forskjellige forumene, som hekter seg i hverandre, og hvor Norge er med i de aller fleste, virkelig har en mulighet til å drive en dagsorden framover. Drivkreftene i disse organene er de samme som de som ligger bak Norges nordområdesatsing. Det er klimaendringene, det er energi og naturressurser, det er utviklingen i Russland, og det er de nye transportveiene. Det er så omfattende drivkrefter som her egentlig aktiverer seg nå, at ser vi dem sammen, ser vi at det tegner seg nye, veldig spennende perspektiver i vår del av Europa. La meg også legge til at rundt Svartehavet og Det kaspiske hav – meget turbulente regioner, som vi har sett de senere månedene – er det interesse for den måten vi samarbeider på her. Jeg har i samtale med min tyrkiske kollega sørget for å overlevere erfaringer og materiell til Tyrkia. For Tyrkia og de initiativene Tyrkia nå tar, kan det være interessante leksjoner å hente, selv om regionen er veldig forskjellig fra vår. Så er det slik, som jeg sa, at i lys av det tettere utenrikspolitiske og forsvarspolitiske samarbeidet i Norden har det vært rom for å ta nye initiativ. Det er ulike årsaker til at dette samarbeidet nå utvikler seg. Én årsak på forsvarssiden er rent fornuftsmessig og økonomisk – at små forsvarssystemer har interesse av å arbeide tettere sammen, med f.eks. innkjøp og øvelser, og å se ting mer i fellesskap. Den prosessen drives av forsvarssjefene og har politisk støtte fra regjeringene, selvfølgelig. Men det henger også sammen med at det europeiske sikkerhetspolitiske bildet gir grunnlag for at regjeringene ser mer felles på de utfordringene vi har. Det at noen land er medlemmer av EU og noen medlemmer av NATO, var lenge en sperre mot den type diskusjoner. I dag vil jeg si at det nærmest er en inspirasjon, hvor vi fra norsk side har interesse av å arbeide tettere med våre EU-naboer i Norden, og hvor våre EU-naboer i Norden som ikke er NATO-medlemmer, har interesse av å arbeide tettere med Norge, Island og Danmark, som er NATO-medlemmer. Det vi ser, og som vi har snakket om i denne sal tidligere, er at de fem nordiske land er plattformen, men de regionale utviklingstrekkene gjør det mulig for to, tre eller fire land å samarbeide tettere innenfor rammen av de fem. Det har vi funnet en form på nå, og det er helt greit så lenge vi også er oppmerksomme på at det er de fem som er basen. Det var derfor vi fem bad tidligere utenriks- og forsvarsminister Thorvald Stoltenberg om å tenke fritt rundt perspektivet for nordisk utenriks- og sikkerhetspolitisk samarbeid i en tiårshorisont. Han fikk i oppdrag gjerne å se det en god del mer djervt og dristig enn ministre normalt vil gjøre. En rapport kommer like før jul, og Stoltenberg har hatt omfattende konsultasjoner med myndighetene i alle de nordiske land og også samtaler utover Norden rundt det arbeidet han gjør, som vi imøteser med interesse. Så får vi se hvordan vi følger det opp i det videre arbeidet. Jeg vil også legge til et perspektiv her som representanten Arnesen trakk fram, nemlig urfolkdimensjonen. Jeg mener at vi har urfolkdimensjonen godt til stede både i Arktisk Råd og i Barentssamarbeidet. Det er det viktig at vi har, for her har vi både et ansvar etter våre internasjonale konvensjoner og forpliktelser og et ansvar for å vise i det internasjonale bildet hvordan urfolks rettigheter og interesser tas med når det er veldig kraftig utvikling på gang. Derfor er det noe vi må legge opp til, og det er positivt at parlamentarikerne gir oss bred støtte til det. Så merket jeg meg at representanten Tørresdal, som ikke er her nå, var opptatt av at Norge hadde kommet for sent på banen i forhold til Island. Det vil jeg med respekt å melde få ha en innsigelse til. Vi hadde, som jeg sa i min redegjørelse i dag, lenge før denne krisen kontakt med Island om den sårbarheten Island har hatt i det finansielle systemet. Derfor var ordningen med å stille tilgjengelige kreditter for sentralbanken på Island på plass allerede før sommeren. Jeg opplever at Island må ha ansvar for og rett til å finne ut av sine egne behov selv. Noen sier at islendingene er et så stolt folk at de ikke vil be om hjelp. Vi kan ha en stolthet noen hver av oss, både personer og stater, men det som ville være enda verre, var å fortelle Island hva de trenger. Det tror jeg ville være en veldig dårlig strategi for et stolt broderfolk. Derfor hadde vi tett, nærmest daglig, telefonkontakt med våre kolleger, og også direkte kontakt, hvor vi stilte Island i utsikt at vi var rede til å sitte ned og gå igjennom situasjonen når de følte de var klare for det. Da de var det, sendte statsministeren den delegasjonen som nå er i arbeid på Island, og som vil gi oss verdifull tilbakemelding. Så dette opplever jeg at vi har gjort i en tett samforståelse. Jeg vil legge til at det ikke er en naturkatastrofe som har rammet Island, det er utslag av Islands store eksponering i bankvesenet og i det finansielle systemet. Klokskapen i det er under debatt på Island. Dette er en del av de gjennomgangene Island må gjøre før de vender seg mot det internasjonale samfunn og de diskusjoner vi nå er i gang med. Vi lever i en region hvor Nordisk Råd, som for noen år siden ble sagt å være et råd som ikke hadde mye å oppta seg med, absolutt står i fokus for noen av de mest spennende regionale utviklingstrekkene. Arktisk Råd tror jeg også kommer til å få vesentlig økt betydning i årene som kommer, fordi hele arktisproblematikken blir så viktig – Barents- og Østersjø-området, den nordlige dimensjon. Den organisasjonen som har vart lengst og vært kontinuerlig i denne regionen, er Nordisk Råd. Men, som vi har vært inne på i denne debatten: Ingen slike institusjoner klarer seg over tid med vitalitet og relevans, om ikke det er reformer. Så den diskusjonen, og viljen til å gå inn i den, bør Norge være aktivt med i både fra regjerings- og parlamentarikersiden.