Bjørg Tørresdal (Kristelig Folkeparti), 2007-02-22:
Interpellanten peker på en rekke utfordringer vi står overfor når det gjelder innvandrerbarn, eller barn med minoritetsbakgrunn, i grunnskolen. Hun pekte på foreldre med dårlige eller manglende norskkunnskaper, og behovet for leksehjelp og oppfølging. Hun pekte på jenters deltakelse i aktiviteter som kroppsøving og leirskoleopphold, og hun pekte på generelt vanskelig eller fraværende samarbeid mellom skole og hjem. Dette er viktige utfordringer å ta på alvor. Mange skoler gjør en god jobb, ikke minst de skolene som satser spesielt på skole–hjem-samarbeid for fremmedspråklige elever. Interpellanten er opptatt av at lærere med minoritetsbakgrunn vil gjøre skolen mer inkluderende og rustet til å takle disse utfordringene. Det har hun helt sikkert rett i. Lærere er viktige rollemodeller, og lærere med minoritetsbakgrunn vil kunne tilføre skolen mye positivt, men det løser neppe alle utfordringer. Som representanten Dagrun Eriksen sa i sitt innlegg, må vi se på tiltak som kan styrke foreldrenes rolle og bedre skole–hjem-samarbeidet, spesielt må det fokuseres på mødrene til barna. Et bedre og styrket skole–hjem-samarbeid vil gi gevinst både på kort sikt, for å bedre den enkelte elevs skolegang, og også på lang sikt, for å påvirke den enkelte elevs videre valg i forhold til høyere utdanning. Får foreldrene et positivt og nært forhold til skolen, vil dette påvirke elevene og deres valg på lang sikt, både i forhold til at innvandrerungdom velger å ta høyere utdanning, uansett hva de velger, og i forhold til hva slags utdanning de velger å ta. Vi kan ikke løse alle utfordringer i skolen ved å sette inn innvandrerlærere. Gran skole har satset mye på foreldrene og på skole–hjem-samarbeid og har gjort veldig gode erfaringer med det. Det bør alle skoler i Norge gjøre. Jeg er uenig i at det bare er et osloproblem. Det er mest et osloproblem, men som rektor ved en skole i Sandnes i Rogaland kan jeg fortelle at det var 27 nasjonaliteter blant mine 400 elever. Så til årsaken til at innvandrerungdom ikke velger lærerutdanning eller andre yrker som barnevernsarbeider, førskolelærer, politi osv. Jeg er enig med den representanten som sa at det er flott at de velger høyere utdanning, og det er forståelig at det velges yrker innen medisin, naturvitenskap osv., fordi det er internasjonale yrker, som har stor referanse til yrker i andre land. Det kan òg være at det handler om lønn og status. Det kan òg være erfaring fra egen skolegang med bare etniske nordmenn som lærere og mangel på rollemodeller. Det kan absolutt òg være en grunn. Men så er det òg slik at mange yrker går i arv. I noen familier er det mange som blir lærere, i andre familier er det mange som blir jurister. Når det gjelder den utfordringen, er det klart at en styrket rådgivningstjeneste vil være til god hjelp og bryte en sirkel der foreldrene absolutt ikke har høyere utdanning, og der barn med minoritetsbakgrunn velger blant alle yrker. Vi trenger mennesker med minoritetsbakgrunn i alle yrker i samfunnet, både for å avskaffe fremmedfrykt og for å fremme toleranse og inkludering, for det handler om bred deltakelse og inkludering. Det er kanskje den viktigste årsaken til at en bør få flere lærere med minoritetsbakgrunn. Jeg vil gjenta det vi på kort sikt må gjøre: Skal vi løse bedre de utfordringene som grunnskolen har i dag, må vi satse på foreldrene, og vi må satse på skole–hjem-samarbeid i første omgang. Så har jeg lyst til å legge til en liten utfordring til statsråden. Det satses veldig mye på barnehager, på mødrene til barn i barnehagen og i småskolen. Det er bra. Men hvor mye satser en på de barna som kommer til underveis i skoleløpet? Det er veldig mange barn som kommer til Norge når de er 11, 12 og 13 år. Er det laget noen målrettede tiltak for akkurat den gruppen som ikke går via barnehage, men som går rett inn i skolen, og som har foreldre som gjerne mangler språkkunnskaper?