Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-05-08:
Hva er kjennetegnet på et godt samfunn? Ifølge FNs Human Development Index må kortversjonen av svaret være: et samfunn som Norge. Det er etter hvert blitt en vane at Norge har topplassen på denne indeksen. Indeksen måler menneskelig utvikling etter tre dimensjoner: forventet levealder, utdanningsnivå og levestandard. Folkevalgte, særlig fra regjeringspartiene – de som til enhver tid sitter i regjering – er flinke til å påpeke: De aller fleste i Norge har det svært godt, rent materielt, selv om det kanskje ikke er det inntrykket man får i denne sal når budsjettdiskusjonene pågår. FNs Human Development Index lyver ikke. Norge er et ualminnelig bra land å leve i – for de aller fleste. Men økonomisk rikdom og lykke er ikke sammenfallende indikatorer. Mennesket lever av brød, men ikke bare av brød. I overført betydning: et godt sosialt sikkerhetsnett og økonomisk trygghet er absolutt sentralt for opplevelsen av det gode liv – men ikke tilstrekkelig alene. Den private kjøpefesten blir en svøpe for samfunnet når biproduktet er stadig større mengder avfall og voksende klimautslipp. Den private kjøpefesten kan bli en svøpe for den enkelte når det å eie det nyeste og «hotteste» til enhver tid er nødvendig for å bli respektert som menneske. Den private kjøpefesten blir også en svøpe for oss politikere hvis vi tror at den sikreste vei til økt oppslutning er å snakke om, fokusere på og stimulere til et enda høyere forbruk. Vi har mange faretegn i samfunnet som tyder på at det materialistiske fokus har fått overtaket i Norge. UNICEFs rapport om barns levekår viser at norske barn får mest, men de har det ikke best. Våre barn troner nest øverst på lista over materiell rikdom, men havner på sjuende plass etter alle de andre skandinaviske landene ut fra en samlet vurdering av hvordan barn har det. Norske barn er i gjennomsnitt blant de minst tilfredse blant OECD-landenes barn. Mens velstanden har skutt i været de siste 20 årene har «lykkenivået», slik det måles i enkelte opinionsmålinger vært mer eller mindre konstant. Enda mer tankevekkende er det at i dette verdens beste land å leve i mottar Kirkens SOS årlig nesten 180 000 oppringninger fra mennesker som har behov for å snakke med noen om livsverdier, livskriser eller personlige problemer. Spør man den jevne innbygger, er det slett ikke bare materiell standard man legger vekt på når man skal beskrive et godt og meningsfullt liv. Da handler det vel så mye om venner, familie, helse og sosial trygghet. Hvis vi skulle beskrive et livskvalitetssamfunn, tror jeg veldig mange ville si at det er et samfunn der det er rom for fellesskap i nære relasjoner, med familie og venner – et samfunn der folk opplever en god balanse mellom arbeid og fritid, et samfunn der mennesket lever i balanse med natur og miljø. Mange vil si at livskvalitetssamfunnet bygges nedenfra, at det er et samfunn hvor enkeltmennesker og familier kan velge hvordan de vil skape det gode liv – og der lokalsamfunn, foreninger og bedrifter får blomstre. Et slikt samfunn har plass til alle, uansett egenskaper. De vil kanskje si at livskvalitetssamfunnet er et samfunn som er bærekraftig i forhold til felles miljø og livsgrunnlag, og at det er et samfunn som plasserer den internasjonale fattigdommen på museum. Mitt spørsmål i dag – og bakgrunnen for at denne interpellasjonen er reist – er følgende: Forsterker vi fokuset på materiell levestandard som det eneste saliggjørende for et godt liv ved at vi så ensidig bruker målestokker som har med økonomisk vekst og framgang å gjøre når vi skal måle utviklingen i det norske samfunnet? Når finansministeren i sitt årlige budsjett skal illustrere virkningene av regjeringens foreslåtte politikk, gjøres det gjennom variabler som realvekst i privat og offentlig konsum, vekst i bruttoinvesteringer i fast kapital, vekst i brutto nasjonalprodukt og i driftsbalansen overfor utlandet. Det gjøres, med all respekt, enten finansministeren heter Kristin Halvorsen eller Per-Kristian Foss. Det skal og bør selvsagt Kristin Halvorsen også gjøre når hun legger fram revidert nasjonalbudsjett om få uker og når hun legger fram Nasjonalbudsjettet for 2008 til høsten. Men spørsmålet mitt er: Er dette tilstrekkelige indikatorer for å måle hvordan samfunnsutviklingen oppleves? Kan vi gjennom en ensidig vektlegging av veksten i disse variablene komme i skade for å forsterke den oppfatningen at vekst i privat og offentlig rikdom er det eneste som bringer lykke til befolkningen? Og ikke minst: Hvordan skal vi få til de omlegginger i vårt energiforbruk og i vårt generelle forbruksmønster som de fleste begynner å bli enige om at klimaproblemene krever, hvis vi ikke klarer å flytte fokus? Hvordan skal vi få til en bærekraftig utvikling hvis vi fortsetter å måle så ensidig med tradisjonelle målestokker? Etter min og Kristelig Folkepartis oppfatning er det på høy tid at samfunnsdebatten kan dreie noe av sitt fokus over fra levestandard til livskvalitet og fra ensidig vekst til bærekraftig utvikling. Vi skal på ingen måte glemme at også i vårt land har vi utfordringer for enkeltmennesker og -grupper når det gjelder å få til en nødvendig forbedring av levestandarden. Men for de fleste er ikke det hovedutfordringen i dag. Skal vi komme nærmere livskvalitetssamfunnet, trenger vi etter min oppfatning en bred, offentlig samtale om hvordan vi kan nå dit. Livskvalitet og bærekraftig utvikling må settes på den politiske dagsordenen. Jeg har merket meg at finansministeren gjennom sitt ansvar for bærekraftig utvikling ved flere anledninger har markert at hun også er minister for bærekraftig utvikling. Det synes jeg er løfterikt, og det er en viktig markering fra landets finansminister. Én vei kan være at Regjeringen setter ned et bredt sammensatt utvalg som kan komme med forslag til hvordan myndighetene kan endre fokus fra levestandard til livskvalitet i samfunnsplanleggingen. Arbeidet burde da legges opp slik at det inkluderer flest mulig – enkeltpersoner, lokalsamfunn, organisasjoner og bedrifter. Gjennom en slik bred kontaktflate vil mange flere kunne trekkes med, både som bidragsytere og partnere i en dugnad for mindre forbrukspress og mer livskvalitet, og en mer bærekraftig utvikling. Utvalget bør også foreslå tiltak for å begrense de uheldige konsekvensene av forbrukskulturen, kommersialiseringen og den overdrevne markedstenkningen. Det finnes sikkert flere andre gode virkemidler for å stimulere en slik samfunnsdebatt og dreining av fokus i samfunnsplanleggingen. Hovedhensikten med denne interpellasjonen er å etablere en bredest mulig enighet om at det faktisk er behov for å skifte fokus, og at Regjeringen kan jobbe videre med konkrete forslag om tiltak, som den jo også er i gang med på mange viktige områder. Det er også viktig at det faktisk legges inn rapportering på og evaluering av indikatorer som måler livskvalitet i bred forstand, også i de faste budsjettrundene i Stortinget, som jo legger så viktige premisser og føringer for samfunnsutviklingen. Da kan vi få et annerledes nasjonalbudsjett, og vi kan få en annerledes finanstale enn det som tradisjonelt blir presentert for oss. Det hadde vært spennende om finansministeren kunne trekke opp noen linjer i forhold til det. Det er unektelig en viktig og sentral aktør i samfunnsdebatten som sitter foran meg i salen nå, nemlig landets finansminister. Jeg håper og tror at hun vil engasjere seg sterkt i å bringe inn en bredere og mer dekkende dimensjon i samfunnsplanleggingen gjennom å utvikle og rapportere måleindikatorer som forteller mer enn hva veksten i brutto nasjonalinntekt forteller. Derfor vil jeg utfordre finansministeren til å si noe om hvilke tiltak hun mener kan være hensiktsmessige for å bidra til et slikt skifte av fokus – fra velstandsutvikling til utvikling av livskvalitet, f.eks. utvikling av nye indikatorer for en god samfunnsutvikling. Jeg ønsker at hun kan redegjøre for noe av det arbeidet jeg vet hun er i gang med når det gjelder indikatorer for en bærekraftig utvikling, og for hvordan dette kan ses i sammenheng med anliggendet i min interpellasjon. Jeg ber henne også vurdere om det kan være aktuelt å ta initiativ til et bredt sammensatt livskvalitetsutvalg, som skissert i denne interpellasjonen.