Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2011-11-22:
Utenriksministeren la vekt på at det ikke finnes noen enkel løsning ut av det krysspresset som mange euroland nå befinner seg i. Når det hevdes at det ikke finnes alternativer til kraftige økonomiske nedskjæringer og velferdstap for Europas befolkninger, skyldes det sjølsagt tidligere politiske valg, og det skyldes manglende politisk oppslutning om å ta sjølkritikk og tenke nytt, altså endre maktforhold. Noen stikkord kunne vært: gjeninnføring av nasjonale valutaer, mer makt tilbake til folkevalgte organ i nasjonalstatene og mindre subsidier og redningspakker til en grådig finansnæring. EU valgte å innføre euroen trass i tunge faglige advarsler. EU valgte en pengeunion uten at en samtidig fikk en politisk union. Å drive pengepolitikk for alle euroland er umulig uten nødvendige politiske verktøy. Det må bety vanskeligheter for noen, fordi økonomiene er så ulike. Den norske Europabevegelsen er enig i dette. Før krisa inntraff, har euroen dreid økonomien i favør av storeksportøren Tyskland på bekostning av de mindre produktive statene i sør. Alle land har ansvar for egen utvikling, men det er ikke tvil om at EU-land, og særlig euroland, har gitt fra seg betydelige virkemidler for å skjøtte dette ansvaret på best mulig måte. Det har i Vesten foregått en enorm satsing på finansspekulasjon, eiendom og tjenestesektor og en massiv svekkelse av de vareproduserende næringer. Mange vestlige land har revet ned, mens Kina har bygd opp. Kina sitter med store valutareserver, mens USA og europeiske land er nedtynget i gjeld. I en årrekke har EU-statene forsøkt å følge opp krav fra Brussel om en budsjettpolitikk som fører til større konkurranseevne. Målet var mindre folkevalgt styring og tilhørende svakere korrigering av markedskreftene f.eks. i finanssektoren. Dette har sjølsagt gitt mer spekulasjon og urettferdig konkurranse framfor bl.a. skikkelige forhold i arbeidslivet. Deler av denne utviklingen gjelder dessverre også i Norge gjennom EØS-avtalen. En av nyhetene i går var at Hanne Inger Bjurstrøm nå pent ber nordiske kollegaer om drahjelp imot ESA, som mener Norge ikke kan følge ILO-konvensjonen om arbeidsfolks rettigheter når offentlige innkjøp skal ut på anbud. Det er nesten ikke til å tru det en opplever, men det er sant. Det er et klart bevis på at vi i Senterpartiet hadde rett da vi i tjenestedirektivstriden ikke stolte på forsikringer om at norsk rett ikke ville bli underordnet EU-retten for arbeidslivet. Det er jo et stort paradoks i seg sjøl at statsråden må skyve FN og ILO-konvensjonen foran seg i striden med Brussel. Det viser for alle at norsk lov er lite å stille opp med i Brussel. Den er underordnet EU-retten, og ingen utsendingsdirektiv endrer dette EU-systemets logikk. Snart kommer det regjeringsoppnevnte EØS-utvalget med sin rapport. Samtidig har Nei til EUs prosjektleder Sigbjørn Gjelsvik ledet arbeidet med alternativer til dagens EØS-avtale. Det må vitalisere den norske debatten. 52 pst. av befolkningen svarer nå at de er enige med Senterpartiet om at en gjensidig fordelaktig handelsavtale med EU vil tjene norske interesser bedre enn EØS-avtalen. Å holde den store EØS-motstanden utenom norsk debatt blir en norsk variant av det europeiske ledere nå gjør altfor ofte, nemlig driver det politiske ordskiftet uten å ha befolkninga med på laget. Utenriksministeren uttrykte bekymring over at teknokratregjeringer tar over i Italia og Hellas. Vi er helt enig i det. Den gryende sosiale uroen som nå kommer, er ett av mange signaler imperiebyggerne burde tatt inn over seg. Den europeiske unionen er rett og slett overmoden for endring. Mer union, som er mantraet i Brussel, er ikke svaret.