trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-03-02:
Åndsverkloven er vel noe av det mest kompliserte lovverket som finnes. Når vi i tillegg skal inn og regulere Internett, sier det seg selv at noen hver får problemer med å hanskes med de kompliserte termene i loven, og når de juristene som sitter i lovutvalget, på toppen av det hele ikke klarer å bli enige seg imellom, sier det seg også selv at de juridiske sidene av dette er særdeles kompliserte. Det som etter min oppfatning er litt merkelig i denne saken, er at den politiske konstellasjonen Høyre og Fremskrittspartiet er – stikk i strid med den virkeligheten som prøves skapt ellers – blant de mest reguleringsivrige, mens sentrum og venstresiden ønsker litt mindre reguleringer. Jeg skal konsentrere meg om det ene omstridte punktet, om vi i dag skal ta stilling til departementets fortolkninger av eneretten, eller om vi skal avvente en beslutning i EU. I det ligger det selvsagt at vi risikerer å få denne saken til behandling på nytt i løpet av få år. Vi har altså ulike oppfatninger av når det skjer en eksemplarfremstilling. Flertallet har endt opp med å støtte Regjeringen, mens mindretallet velger å avvente et standpunkt fra EU. Et av Regjeringens argumenter for å tillate at det skjer midlertidige lagringer uten at dette er å anse som en eksemplarfremstilling, har vært et nordisk felles løp for å påvirke EU. La meg presisere at det ikke har vært et viktig argument for Arbeiderpartiet. Derimot har hensynet til brukerne veid tungt: Vi vil både unngå at en skal bli kriminell uten å være klar over det, og ha et funksjonelt nett der hastigheten faktisk påvirkes av om det finnes såkalte proxy-servere, eller om de må skrus av. Når det er sagt, er det ikke Arbeiderpartiets hensikt å gjøre rettighetshaverne rettsløse i forhold til det som skjer på nettet. Derfor er det grunn til å understreke at det ikke er fastsatt noen varighet i forhold til når lagring er flyktig, eller det er et eksemplar som vil utløse noen form for vederlagsplikt – med Internetts muligheter vil det også være rimelig absurd å gjøre det. Derimot er det bruken av midlertidige lagringer som avgjør når det er å regne som en eksemplarfremstilling og utløser vederlagsplikt, som Arbeiderpartiet legger til grunn i denne saken. Dermed mener vi at rettighetshavernes interesser ivaretas, samtidig som vi unngår at brukerne blir skadelidende. Til slutt vil jeg legge til at jeg er sterkt bekymret for utviklingen innenfor enkelte kulturområder; spesielt på musikkområdet er det store utfordringer dersom vi har som mål å holde oss med egne artister – uten at de nødvendigvis skal være statlig lønnet. Løsningen ligger ikke – det er jeg helt sikker på – i det forslaget vi behandler i dag, men derimot i en systematisk satsing på artistene både økonomisk og juridisk.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-03-02:
Jeg skjønner godt at Høyres representant ble bekymret over min framstilling av hans parti som mer reguleringsivrig og samtidig mindre bruker vennlig, når man faktisk velger å ikke ta stilling til spørsmålet som drøftes, i motsetning til Fremskrittspartiet, som understreker det i innstillingen. Det forandrer likevel ikke på det faktum at det foregår en prosess innenfor EU som det faktisk er muligheter for å tilpasse seg ut fra det synet som Arbeiderpartiet og sentrumspartiene står sammen om i denne saken, og som vil vektlegge brukerne mer enn det som ser ut til å være en rådende oppfatning innenfor EU-systemet. Vi kjenner jo alle til at EU-parlamentet allerede har drøftet saken og fattet et vedtak. Dersom Høyre hadde vært opptatt av å være mindre reguleringsivrig og samtidig mer brukervennlig, så hadde man nok gått på det som er flertallets innstilling i dag. – Men det var mer som et paradoks. Det viktige i denne saken er at vi ivaretar både brukernes og rettighetshavernes interesser. Og jeg tror at med det opplegget som flertallet i dag går inn for, vil rettighetshavernes interesser bli godt nok ivaretatt, selv om det ikke automatisk utløser vederlagsplikt dersom det skjer en midlertidig fiksering.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-03-02:
Fremskrittspartiet støtter i hovedsak forslagene til endring på det grunnlag at Fremskrittspartiet sterkt vil presisere at rettighetshavernes interesser må ivaretas. Fremskrittspartiet registrerer at den raske utvikling som skjer på dette området, gjør at man må være observant og jobbe for å få flest mulig like regler innenfor EØS-området så snart som mulig – dette selvfølgelig fordi databaser og utveksling av data ikke stopper ved landegrensene. Som konklusjon er Fremskrittspartiet rimelig fornøyd med Ot.prp. nr. 85, og vil fortsatt jobbe for at rettighetshavernes stilling ikke blir redusert, men styrket. Fremskrittspartiet vil på denne bakgrunn vente til EUs direktiv om eneretten foreligger til behandling.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 1999-03-02:
De foreslåtte endringene i åndsverkloven som i dag foreligger til behandling, er ikke omfattende, men likevel nødvendige og viktige oppdateringer som følge av den tekniske utviklingen. Proposisjonen er en direkte oppfølging av EU-direktivet om rettslig vern av databaser, hvor det tas sikte på harmonisering av nivåene for vern av databaser innenfor de landene som er knyttet til det indre marked. Norsk lovgivning har allerede et utstrakt immaterialrettslig vern for databaser. Departementet har derfor funnet det tilfredsstillende å foreslå kun begrensede lovendringer for å bringe den i samsvar med tilsvarende bestemmelser i hele EØS-området. Fra sentrumspartienes side konstaterer vi at det er tverrpolitisk enighet om de foreslåtte lovendringene i proposisjonen, og det skulle derfor ikke ligge an til noen videre debatt om dette. Jeg vil nøye meg med en kort bemerkning knyttet til den smule uenighet som har vært i komiteen i forbindelse med denne proposisjonen. Det dreier seg om hvorvidt Stortinget skal gi sin støtte til den linjen Norge har fulgt i forhandlingene om opphavsrettslig vern av såkalt flyktige eller midlertidige eksemplarer. Som kjent var dette et viktig tema under diplomatkonferansen i regi av verdens organisasjonen for opphavsrett i 1996. Den samme problemstillingen diskuteres for tiden også i Europa, innenfor EU. Norge har i denne sammenhengen – sammen med andre nordiske land – gått imot forslaget om opphavsrettslig vern av såkalt flyktige eller midlertidige eksemplarer. Det har spesielt dreid seg om å opprettholde en viktig balanse mellom rettighetshavernes og brukernes interesser også innenfor det digitale området. Norge har vært opptatt av å sikre ivaretakelsen av rettighetshavernes rettigheter også i digitale medier, men uten at dette samtidig gjør forholdene for risikofylte for brukerne. Opphavsretten bør ikke lovfestes på en slik måte at brukerne gjøres ansvarlig for brudd på opphavsretten ved en midlertidig lagring, som skjer når en f.eks. surfer på Internett. Et helt annet spørsmål vil det være dersom materialet lagres utover det som er nødvendig for denne typen bruk, eller det gjøres videre bruk av midlertidig lagrede eksemplarer. Da vil opphavsretten umiddelbart kunne bli gjort gjeldende. Flertallet har gitt sin støtte til den linjen Norge har ført i forhandlingene om dette punktet, og i dag vet vi ennå ikke hva resultatet blir. Det vil være svært ønskelig å finne en felles holdning som ikke bare ivaretar rettighetshavernes interesser, men også tar et rimelig og nødvendig hensyn til brukernes behov. Samtidig er det grunn til å gi honnør for norske myndigheters pådriverrolle også på dette området. Jeg viser for øvrig til de merknader som vi er med på i innstillingen.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-03-02:
Som flere har vært inne på, er dette en oppfølging av et EU-direktiv og en endring i åndsverkloven. Det er også, som flere har sagt, en komplisert sak. Jeg er glad for å kunne konstatere at komiteen enstemmig har gitt sin tilslutning til lovendringsforslagene, og jeg har merket meg at komiteen understreker viktigheten av både å beskytte rettighetshaverne og å opprettholde balansen mellom rettighetshavernes og brukernes interesser også i en digital tid. Jeg vil gjerne få lov til å nevne i denne sammenheng at det på opphavsrettsområdet er og i mange år har vært et utstrakt nordisk samarbeid med stor rettsenhet. Denne nordiske rettsenheten er en stor fordel når opphavsretten i større og større grad er gjenstand for internasjonal regulering og man ønsker gjennomslag for viktige prinsipper for balansering av rettigheter mot samfunnsmessige bruker behov og for valg av løsninger når enerettigheter skal harmoniseres internasjonalt. Et eksempel er at den særnordiske katalogregelen nettopp har vært mønster for EUs databasevern i direktivet. Vår tid er preget av mange nye muligheter som har åpnet seg ved utviklingen av den digitale teknologien. Det gir også store utfordringer for opphavsretten. Problemstillinger som er knyttet til digital teknologis muligheter, er også utpreget grenseløse, og aktiviteten foregår uhindret av nasjonale grenser og jurisdiksjoner. Nettopp derfor er det så viktig at det arbeides internasjonalt med disse spørsmål. Det er allerede vedtatt traktater i regi av verdensorganisasjonen for opphavsrettigheter under FN-systemet, WIPO, samtidig som det arbeides med nye avtaler, bl.a. om vern av databaser, og EU arbeider for tiden med et direktivforslag om opphavsrett i informasjonssamfunnet. Jeg tror derfor ganske sikkert at denne forsamling om ikke så altfor lenge igjen vil bli presentert for lovforslag som berører opphavsrettsområdet.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-03-02:
Jeg skal være svært kort. Fremskrittspartiet har i denne innstillingen to mindretallsforslag i tillegg til innstillingen, og det dreier seg om å lage egne kapitler i skatteloven for petroleumsbeskatning og rederibeskatning. Begrunnelsen vår er rett og slett å gjøre lovgivningen noe mer lesbar også på disse områdene. Vi viser til at vi har et eget kapittel for kraftskatten, og syns det ville være naturlig av hensyn til lesbarheten å ha det også for disse forholdene. Jeg tar derfor opp våre forslag.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-03-02:
Jeg kan vel langt på vei bekrefte det. Av formelle grunner har det ikke vært mulig for komiteen å endre sin innstilling før Odelstingets behandling, og vi redegjør derfor for dette synspunktet fra denne talerstol, slik at departementet kan vurdere en egnet oppfølging av akkurat dette forholdet. Men jeg vil igjen understreke at det som har vært komiteens hovedintensjon, fortsatt ønskes ivaretatt, nemlig at boligbyggelagene skal kunne fortsette sin omsetning uten bevilling, men at akkurat forholdet knyttet til en mulig konkurranseskjevhet på oppgjørssiden bør rettes opp.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-03-02:
Eg vil berre stadfesta det som saksordføraren var inne på, og som finansministeren bad om å få stadfesta. Det som heile tida har vore hovudinten sjonen til komiteen, er at boligbyggjelaga skal kunna halda fram med å omsetja utan bevilling, men kven som skal belastast når det gjeld provisjon, har ikkje vore ein del av den debatten som vi har ført. Så dersom departementet meiner at dette er konkurransevridande, er det klart at dei må sjå på akkurat den biten og koma tilbake til komiteen eller Stortinget når det gjeld det.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Jeg foreslår Asmund Kristoffersen.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-20:
Jeg vil takke for svaret. Det er en svært omfattende problemstilling vi diskuterer. Statsråden sa hun skulle komme tilbake til en del detaljer, og det er bra, for det er mange biter av dette puslespillet som må på plass. Statsråden sa at det er vanskelig å se sammenhengen mellom det stramme arbeidsmarkedet som vi har i dag, og den store økningen i antall uføretrygdede. Det er et av de store spørsmålene vi stiller oss. Det at vi faktisk også har en god del tiltak for å rette på dette – ikke nok etter SVs mening, og ikke gode nok etter SVs mening, men det blir tross alt gjort mye – er grunnen til at jeg mener at vi kanskje også må fokusere sterkere på hvordan arbeidslivet som sådan fungerer. Spørsmålet er om de økte kravene som stilles i arbeidsmarkedet, de økte kravene som blir stilt til de aller fleste som deltar, nå er i ferd med å ta av på en slik måte at de skaper problemer også for folk som faktisk kunne ha klart en full jobb i et vanlig arbeidsløp under litt andre forhold. Det er grunnen til at jeg også ønsker å uteske Regjeringas holdning i hovedsak på disse områdene, fordi jeg opplever det slik at denne Regjeringa har åpnet for å diskutere det jeg mener er en svekkelse av den beskyttelse som arbeidstakere har hatt på en del områder som har vært vesentlige for å holde arbeidsbelastningen på et rimelig nivå, og som har gjort at en kunne forvente at en kunne klare å stå i et vanlig arbeid fram til pensjonsalderen. Jeg oppfattet ikke noen særlige signaler fra statsråden på de områdene. Men hun sa at hun var opptatt av å skape en fleksibilisering som er til det gode både for arbeidstaker og arbeidsgiver, og det er et utgangspunkt som det ikke er så vanskelig å være enig i. Men foreløpig har vi hørt mest om disse fleksibiliseringsforslagene, som går på arbeidsgivers premisser. Jeg vil gjenta det som jeg forsøkte å komme litt inn på i stad, nemlig kompetansereformen og kompetansekravene, som er veldig viktige. Jeg tror det blir viktig for oss nå – både på politisk nivå og på arbeidstaker- og arbeidsgivernivå – å fokusere på dette, slik at vi klarer å nå de viktige målene og sørge for å skape et rom også når det gjelder arbeidskapasitet og evne til å gå inn i denne kompetansereformen, og slik at vi ikke på forhånd bruker opp all kapasitet og alle krefter i det ordinære arbeidet, for da tror jeg vi bommer på noe som er meget viktig. Og jeg tror det er viktig – både fra vår side og fra arbeidslivets side – at det ryddes plass til dette området, ellers tror jeg at vi vil oppleve både flere uføretrygdede og, ikke minst, at vi ikke klarer å skaffe oss det viktigste konkurransefortrinnet som norsk næringsliv trenger i framtida.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-20:
En del talere har vært inne på at de mener at arbeidslivet kanskje ikke er tøffere nå enn det var før, og det kan man sikkert filosofere litt over. Men før var det slik at det var en mindre del av arbeidsstokken som var i arbeid, og det var i langt større grad et privat problem hvis man ikke klarte det eller ikke hadde arbeid. Nå har vi hatt en politikk der vi har sagt at det skal være arbeid til alle. Det var det jeg tok utgangspunkt i, og det er det jeg mener vi skal ta utgangspunkt i, og da blir det å se an arbeidslivet og om de endringer vi ser, går i riktig retning i forhold til å minske utstøtingen i arbeidslivet, og det er grunnen til at jeg fokuserer på de endringer og fleksibilitetsforslag som er fremmet. SV og jeg har ingenting imot ordninger som kan bidra til å gjøre dette enklere, men de forslag som har vært oppe hittil, har etter vårt syn faktisk ensidig føre til at konkurranseforholdene for dem som har problemer på arbeidsmarkedet, er blitt verre. Signalene er at man har tenkt å gå videre i denne retningen, og vi kan ikke se at dette møter det vi har vært opptatt av i dag. Representanten Annelise Høegh var opptatt av holdningen til å leve på trygd, og også av dette at det skal lønne seg å jobbe. Jeg er ikke uenig i det i det hele tatt. Det er nettopp dette som gjør at vi i SV har vært veldig opptatt av at tiltak i forhold til arbeidsledige, i forhold til folk som får problemer, skal komme inn fort, og at man ikke skal vente med det, slik at man på en måte får tid til å øve seg på en slik situasjon. Det er nettopp samfunnets fokusering på at man skal i arbeid som er viktig, og da er det viktig at terskelen inn i dette arbeidslivet ikke blir for høy, slik at motløsheten kommer veldig tungt inn for dem som har noen handikap å slite med, enten de nå er fysiske eller sosiale. Så var representanten Næss inne på dette med skolen. Det synes jeg var veldig interessant, for en slik fokusering tror jeg også vi er nødt til å ha, at skolen faktisk skal sette elevene både fysisk og psykisk i stand til – for å si det slik – å utnytte hele sin kapasitet og ha mot og lyst og vilje og evne til å gå inn i det. Så det synes jeg var en positiv innfallsvinkel. Så til det at jeg kanskje ikke har pekt på så veldig mange konkrete måter å gjøre dette på. Det finnes utallige, og det skal jo nå jobbes i utvalg med dette. Hovedpoenget for meg har vært å få Regjeringen og de andre partiene her til å holde fast ved at det er arbeid til alle som er hovedmålsettingen, at våre inngrep i forhold til arbeidsmarkedet og våre tiltak på dette området er det som er i hovedfokus. Dette må det tas hensyn til når man går inn i drøftingene om endringer i forhold til vilkårene på arbeidsmarkedet, og når man skal se på hvor store midler man er villig til å sette inn i den fasen som går på å forebygge og rehabilitere, og ikke bare se på trygdeutgiftsiden i ettertid.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-04-20:
Interpellanten har i dag fokusert på eit svært viktig spørsmål, eit spørsmål som opptek mange enkeltpersonar og familiar, som opptek mange arbeidsgjevarar og arbeidsplassar i dette landet, og som det er viktig å fokusera på for å skapa så gode arbeidstilhøve og så gode ordningar som mogleg. I mitt forarbeid med denne interpellasjonen vart eg på nytt mint om alle dei tiltaka som er sette i verk, som er utprøvde – og ikkje alle gjev dei forventa resultata. I arbeidet med å inkludera så mange som mogleg, må ein vera villig til å godta at ikkje alt er like vellykka. I mitt første innlegg minte eg om handlingsplan for redusert rusmiddelbruk, handlingsplan for opptrapping av psykiatrien – eg kan òg nemna den styrkinga som er sett i verk av sosialkontora – handlingsplan for funksjonshemma, stortingsmeldingar som er under arbeid, der ein skal sikra ei mjukare arbeidslinje, oppretting av idébanken, trygdeetaten sine utvida moglegheiter til å fylgja opp sjukmelde, ikkje minst gjennom ordninga med aktiv sjukmelding, ansvarsplasseringa i rehabiliteringsmeldinga og det engasjementet som er når det gjeld attføring. Eg synest difor at det her allereie er mange gode tiltak. Så nemner Karin Andersen eit av dei siste utvala som er nedsett, og er skeptisk til kva som kjem ut av det. La oss avventa dei drøftingane om fleksibilitet som skal finna stad i det utvalet, der arbeidstakarane er sterkt representerte. Så vil eg, som ho, understreka kor viktig det er at kompetansereforma ikkje berre blir ei reform for dei som frå før er vellykka i arbeidslivet, men at det òg blir viktig å oppdatera og etterutdanna og inkludera endå fleire, òg dei mest utsette gruppene.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-04-20:
Erfaringar og forskingsresultat viser at eldre arbeidstakarar er særleg utsette ved innskrenkingar i bedriftene, samtidig som denne gruppa har større problem enn andre med å koma inn i arbeid igjen. Lat meg der nemna to tema som Stortinget vil få moglegheit til å koma tilbake til. Det eine er ei lovendring som Kommunal- og regionaldepartementet no arbeider med for å sikra at arbeidstakarar med tenestepensjonsordningar ikkje blir oppsagde med alder og pensjonsordning som grunngjeving. Det andre er gåvepensjon, som blir brukt i mange bedrifter i ein omstillingsprosess for å få eldre arbeidstakarar til å trekkja seg tilbake. Den er gjenstand for eigne forslag i samband med førtidspensjoneringsutvalets innstilling, som no er ute på høyring. Så vil eg oppsummera med å seia at eg registrerer at det her er eit breitt engasjement òg i Stortinget for å sikra at flest mogleg får høve til å nytta sine evner og anlegg og for å sikra gode ordningar for dei som ikkje har den moglegheita. Eg er imponert over det arbeidet som partane i arbeidslivet har nedlagt. Det har eg hatt moglegheit til å sjå på nært hald i eit forum som eg har delteke i, og det tok kort tid å realisera idébanken, altså ein plass der det går an å innhenta dei gode forsøka som er utprøvde. Og til Karin Andersen: Mitt mål med idébanken er ikkje einsidig å verna arbeidsgjevarane. Det er tvert om å fokusera på dei gode forsøka som er gjorde av omsyn til arbeidstakarane. Signe Øye må ha mistolka meg. Eg understreka at vi ikkje hadde råd verken menneskeleg eller samfunnsøkonomisk, så lat meg klårgjera – det er omsynet til det enkelte mennesket som her skal vera i hovudfokus. Så vil eg seia at eg tek denne drøftinga med som eit positivt innspel i sluttspurten med stortingsmeldinga om utjamning i levekår. Der vil både lønnstilskot til ulike bedrifter, som vi har reist ein debatt om tidlegare, og òg moglegheit til å kombinera uførepensjon og arbeid på ein betre måte enn i dag, bli teke opp. Eg kan då konstatera at det vil vera støtte til dei tankar som vi der ynskjer å realisera.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Økningen i antall uføretrygdede er mer enn bekymringsfull. Når Stortinget har lagt vekt på at alle skal gis mulighet til arbeid, er det ut fra en erkjennelse av at arbeid er av stor betydning for den enkeltes levekår og livskvalitet. Gjennom arbeid får en tilknytning til arbeidskolleger og et sosialt nettverk som for de fleste er av uvurderlig verdi. Derfor er det ønskelig å legge til rette for at også de som ikke helt og fullt har sin arbeidsevne i behold, kan få brukt den arbeidsevnen de har. Vi må derfor på ulik måte stimulere både arbeidstakere og arbeidsgivere til å tilrettelegge for at en i større grad kan kombinere arbeid og trygd. Arbeiderpartiet ønsker derfor et stillingstilskudd til arbeidsgivere som ansetter langtidssykmeldte og yrkeshemmede med langvarige lidelser. Vi mener også at vi må ha en sterkere oppfølging av attføring overfor langtidssykmeldte, og aktiv sykmelding må brukes mer enn i dag. Ordningen innebærer at en kan kombinere sykmelding med tilpassede arbeidsoppgaver, og på den måten i større utstrekning hindre at en uføretrygdes. Men istedenfor å ta vare på restarbeidsevnen kan det i dag synes som om arbeidstakere som ikke har hele sin arbeidsevne i behold, presses ut av et arbeidsmarked som er tilpasset den unge og effektive. En svekking av arbeidstakerrettighetene virker i samme retning. Stortingsflertallets vedtak om å ta fra dem med lavest lønn retten til sykepenger, er jeg redd for kan svekke motivasjonen for dem som forsøker å bruke restarbeidsevnen sin, fordi de er blitt fratatt noe andre arbeidstakere betrakter som selvfølgelige arbeidstakerrettigheter. Og ved å gjøre det signaliserer man at en betrakter disse som annenrangs arbeidskraft. Jeg har forstått at landsmøtet i Kristelig Folkeparti har bedt om at en ser på denne ordningen på nytt, og vil spørre sosialministeren om hvorvidt hun kan love at Regjeringen vil komme tilbake med et forslag til endring på dette området.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-04-20:
I likhet med de øvrige talere synes også jeg dette er et bekymringsfullt problem. Jeg har også merket meg at interpellanten egentlig har nøyd seg med å ta opp problemstillingen og ikke har gitt så mange svar. En ting som jo ligger nær å tenke på, er at mennesker er forskjellige når det gjelder evne til å tåle press og klare en arbeidsinnsats, men samtidig har vi tariffavtaler som påtvinger den samme belønning. Det er klart at hvis man ikke er i stand til å yte en innsats som tilsvarer den lønn man får, oppstår det en disharmoni som enten kan føre til at man presses ut, eller at man får belastningsskader. Så jeg vil nok tro at selve dette strenge tariffsystemet vi har, med liten plass til individuelle avtaler, skaper noen av disse pressproblemene. En annen ting som ligger nær å tenke på når det gjelder belastningssykdommer, er at gymnastikk – for øvrig nå kalt kroppsøving – så vidt jeg vet har fått en mer og mer tilbaketrukket plass i skolene i en periode hvor ungdom blir stadig mer stillesittende og skulle ha et større behov for nettopp dette faget. Når man da kommer ut i arbeidslivet, vil man jo lettere få slike belastningssykdommer. I denne forbindelse, siden dette i stor grad dreier seg om pleiesektoren, har iallfall jeg i lang tid etterlyst en langt større rekruttering av militærnektere, nå kalt sivilarbeidere, til disse litt tyngre løftene. Det syns jeg de kunne ha ualminnelig godt av, og det ville føre til en lettelse for det vanlige personalet. Så jeg vil anbefale sosialministeren å gå inn for at man åpner for den muligheten i større utstrekning enn i dag.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-04-20:
Veksten i antall uføretrygdede er foruroligende. Den er i noen grad forståelig, fordi det synes som om arbeidslivet stiller stadig større krav til arbeidsevne. Et stramt arbeidsmarked presser også personer med liten arbeidsevne inn i arbeidslivet, og disse blir gjerne de første som så må forlate jobbene. Arbeidsmarkedet har forandret seg, og mange typer arbeid som stilte forholdsvis små krav til arbeidstakeren, er det nå liten tilgang på. Mens uføretrygd i godt voksen alder ofte skyldes ryggproblemer i forbindelse med yrkesbelastning, er årsaken til uføretrygd blant unge ofte rusproblemer og psykiske problemer. En del av disse unge uføre synes å ha problemer med lesning og skriving, og jeg tror det er uhyre viktig at skolen så tidlig som mulig er våken for slike problemer og treffer nødvendige tiltak for å hindre at disse elevene blir tapere i arbeidslivet – ja, endog ryker ut av arbeidslivet. Det er farlig å generalisere, men ofte vil bakgrunnen for uførhet blant unge være et kompleks av psykiske og eventuelt fysiske problemer kombinert med bruk av ulike rusmidler. Dette må også vise seg i måten vi prøver å takle disse problemene på. Det er viktig å tilnærme seg problemstillingen på mange fronter. Et svært viktig tiltak er etter mitt syn aktiv sykemelding, dvs. at man kan forsøke seg i arbeid under pågående sykemelding. Det er viktig at graden av arbeidsevne kan bli utprøvd før en eventuelt går til det skritt som uføretrygd er. Et annet vesentlig punkt er samarbeid mellom de offentlige instanser i slike tilfeller. Det er viktig at trygdekontor, arbeidskontor og sosialkontor her er aktive og holder nær kontakt. I arbeidet med å forbedre kontakten mellom disse instansene er offentlige servicekontor et viktig tiltak. Det er også betydningsfullt med de brukerkontorene som nå er under utprøving. Arbeid er et gode, og de fleste mennesker vil ønske å utnytte den arbeidsevne de har, til beste for seg selv og andre. Det er derfor viktig å legge forholdene til rette for at flest mulig skal kunne utnytte sin arbeidskraft, enten den er stor eller liten, slik at en unngår unødig uføretrygd av personer som har en restarbeidsevne. Dette kan kreve stor grad av tilrettelegging og stor grad av fleksibilitet. Det dreier seg om enkeltmennesker med ulike problemer, ulike sterke og svake sider. Det er en viktig sak interpellanten har tatt opp, og jeg er glad for at statsråden så tydelig har gitt uttrykk for at også Regjeringen ser alvorlig på det økende antall uføretrygdede, spesielt blant unge, og vil treffe tiltak for å avhjelpe dette.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-04-20:
Jeg synes interpellanten holdt et klassisk – om det går an å kalle det det lenger – SV-innlegg om disse spørsmålene. Analysen ble litt for enkel og for lite sammensatt, for de problemene vi står overfor, med et økende antall uføre, er sammensatte. Det er riktig som interpellanten og mange andre har vært inne på, at det er tegn ved vårt arbeidsliv i dag som krever et tempo og en omstillingsevne som kan støte mange ut. Men det er også riktig, hvis vi ser en generasjon eller to tilbake, at arbeidslivet i dag er mer åpent, mer tolerant, mer innstilt på å inkludere folk som er annerledes, og som har en dårligere arbeidsevne enn før. Det er også riktig at vi har et arbeidsliv som legger opp til større fleksibilitet, som i utgangspunktet var et krav fra arbeidstakerne for å få en mer tilpasset arbeidssituasjon. Det er klart at den fleksibiliteten også kan utnyttes av arbeidsgiver, men vi skal ikke glemme utgangspunktet. Det er et faktum, som jeg ikke synes er noe stort paradoks, at når arbeidsledigheten går ned, da øker antallet sykemeldte og uføretrygdede. Det har med den menneskelige natur å gjøre. I Sverige har de hatt en debatt om dette – de snakker om at alle spør etter giroen, men ingen spør hvem som betaler den. Det er spesielt urovekkende at det synes å være en ganske utbredt holdning, særlig blant unge eller yngre, at det er ok å leve på trygd. Derfor må vi ha ordninger der det faktisk lønner seg å jobbe. Blir trygdeordningene for generøse, vil arbeidslinjen mislykkes. Og arbeidslinjen er viktig. Arbeid er viktig sosialt og på alle andre måter, slik flere har vært inne på. Derfor er det viktig å finne en balanse mellom trygdeordninger det går an å leve av i kortere tid, og trygdeordninger som allikevel stimulerer til at det skal lønne seg å gå tilbake til arbeidslivet. Jeg vil i tillegg til de forslag som er nevnt, både om aktiv sykemelding og om aktivt samarbeid mellom offentlige etater, som vil være et gode for arbeidssøkere og for folk som har problemer med tilknytning til arbeidslivet, nevne to forslag. Det ene er at Regjeringen bør se på opptjeningskriteriene for uførepensjon, særlig i forhold til tilleggspensjonsdelen i uføretrygden, slik flere andre land, bl.a. Sverige, gjør, for å vurdere om den ikke bør stå mer i forhold til opptjente rettigheter og alder for uføretidspunktet. Det andre er selvfølgelig det som vi ofte har vært inne på, at det bør være mulig å få operasjon for sykepenger. Mange ville slippe å bli uføretrygdede. De ville ikke havne i en uføresituasjon dersom de hadde fått hjelp fra helsevesenet raskere til å komme seg tilbake i arbeidslivet igjen.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-04-20:
Det er en viktig sak som her blir tatt opp av interpellanten. Det er et paradoks at antall uføretrygdede øker nå mens sysselsettingen har bedret seg betraktelig. Dermed skulle også tilgangen på arbeid kunne vært mye større. Press og prestasjonskrav på arbeidsplassen og i næringslivet har nok økt betraktelig, og utstøtingen har i stor grad økt som en følge av dette. Økningen har nok også sin årsak i at behandlingskapasiteten har blitt bedre. Det har blitt kortere behandlingstid i RTV, med det faktum at tallet på ubehandlede saker og krav i 1998 ble redusert med 3 000. Det må vi på den annen side være veldig glad for, for noe av kravet bl.a. fra Stortinget har vært at en skulle få vekk disse lange køene med krav om vurdering av uføretrygd. Situasjonen krever fleksibilitet og samarbeid mellom den enkelte arbeidstaker og arbeidsgiver, men også med det offentlige apparat og gjennom bedre brukermedvirkning. Rehabiliteringsmeldingen og Handlingsplanen for funksjonshemmede, som ble lagt fram av Regjeringen sist vinter, har dette som en klar ledetråd. Jeg synes det er positive ting å merke seg her. Ikke minst er det viktig at de offentlige instansene samarbeider og samhandler. Det ble bl.a. tatt opp som en vesentlig del i velferdsmeldingen i forrige stortingsperiode, og er fulgt opp og forsterket av den sittende regjering og sosialminister. Den meldingen som Regjeringen vil legge fram nå i vår om utjamning i levekår, bør ha klare dokumentasjoner og rådgjerder for hvordan en skal handle når det gjelder dette med utstøting i arbeidslivet og de forskjeller som det fører til i samfunnet. Jeg synes også det er positivt å merke seg opptrappingsplanen for psykiatri og også oppfølgingen av Handlingsplan for redusert bruk av rusmidler. Dette er eksempler på, som statsråden nevnte, at en tar tak i grupper som har behov for en klar og tett oppfølging for å komme tilbake i arbeidslivet. Ordningen med aktiv sykemelding har vært nevnt av flere. Det er av de ting som jeg mener ligger innenfor området samarbeid mellom arbeidstaker og arbeidsgiver, og også med en aktiv medvirkning fra offentlig sektor. Trygdeetaten har ansvar for å følge opp de sykemeldte. Arbeidskontoret og arbeidsmarkedsetaten har ansvar for å følge opp dem som har behov for yrkesrettet attføring. Det er jo positivt at halvparten av dem som har avsluttet yrkesrettet attføring i 1998, enten gikk ut direkte i arbeid eller er registrert som arbeidssøkere. Det synes jeg er et bra tall. Det betyr at det ikke er så veldig mange som lekker tilbake til en uføretrygdesituasjon. Det er også grunn til å nevne flere ting(presidenten klubber) som er positivt nå. Men jeg skal nøye meg med å si at de utvalg som er satt ned, som går både på arbeidstakers og arbeidsgivers fleksibilitet,(presidenten klubber) synes jeg er positivt. (presidenten klubber) (presidenten klubber)
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-04-20:
Siden fleksibiliteten er oppbrukt, håper jeg det gjaldt den forrige taler og ikke de etterfølgende talere. Det som gjelder selve temaet for interpellasjonen, er et viktig spørsmål. Det overordnede er å gi folk muligheten til deltakelse i yrkesliv og samfunnsliv. Derfor er økningen i antall uføretrygdede svært bekymringsfull. Dette er viktig, både fordi det er sentralt å gi den enkelte mulighet til å livnære seg gjennom egen innsats og eget arbeid, og fordi deltakelse i arbeidslivet ofte også er en inngangsport til annet sosialt liv. Endelig er det viktig med sikte på å redusere utgifter til de sosiale ytelsene i samfunnet. Det må være et mål at flest mulig bidrar, og at færrest mulig bare tar imot. Men som jeg har vært inne på: Dette er også viktig for den enkelte. Det er sikkert riktig, som det har vært framhevet av flere, at utviklingen i arbeidslivet stiller økte krav til ytelse fra den enkelte arbeidstaker, noe som i mange sammenhenger medfører et økt press. Men samtidig er det også sider ved utviklingen i arbeidslivet som skulle gi muligheter for større fleksibilitet og større muligheter for deltakelse, selv om man måtte ha enkelte problemer. Det er tross alt en redusert fysisk belastning i mange yrker. Dessverre gjelder det kanskje ikke innenfor en av de største sektorene, den største sektoren for kvinnelig arbeidskraft, nemlig omsorgsyrkene. Det å finne tiltak som kan redusere en del av den fysiske belastningen i de sammenhenger, er kanskje noe av det viktigste vi må gjøre. Jeg tror det er viktig å ha som et utgangspunkt at vi mennesker er forskjellige, og at det nettopp er dette yrkeslivet i stor grad er nødt til å tilpasse seg for å kunne være åpen for flere. Det kan tenkes at det ikke er slik som interpellanten uten videre legger til grunn, at alle opparbeidede faglige rettigheter alltid er mest egnet til å gi mulighet for fleksibilitet. Det å også se på rehabilitering og muligheten for en fleksibel rehabilitering er viktig, og i den sammenheng vil jeg gjerne fremheve det som flere har sagt, nemlig at kompetansereformen ikke må motvirke det å gi mulighet for flere. Til slutt vil jeg si at når man her skal finne løsninger, må det skje i et samvirke mellom arbeidstakeres og arbeidsgiveres behov. Det nytter ikke å motarbeide de endringer som er nødvendige.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-04-20:
Jeg har et spørsmål som går mer direkte på selve forslaget og hvordan det skal oppfattes. Siden jeg ikke slapp til med replikk på Arbeiderpartiets hovedtaler, får jeg ta den i forhold til den andre forslagsstilleren. Den problemstillingen jeg vil be om å få et svar på, skal jeg prøve å formulere så presist som mulig. For det første – og det kunne man jo gjøre seg litt lystig over – står det altså i forslaget «på lik linje med andre», og jeg vil anta at «andre» i dette tilfellet er ektepar. Det er vel mer en skrivefeil, som ikke er så viktig. Men det som er problemstillingen min, er faktisk: Hva ligger i dette «på lik linje med» når vi tar utgangspunkt i en enslig? Betyr det at den enslige skal vurderes som omsorgsperson uavhengig av om man tar stilling til at det ikke vil være en ektefelle som representerer enten det å være far eller mor for barnet, eller skal det forhold at barnet da vil få bare en forelder – altså ikke både mor og far – kunne være et moment som man skal kunne ta hensyn til, men at det da blir spørsmål om vekten av det hensynet som kommer inn her? Altså: Jeg føler på en måte at i dette med å si «på lik linje med» er det noe som blir stående åpent og uavklart, knyttet nettopp til det forhold. Det at det er én forelder, er det et hensyn som overhodet skal kunne tillegges vekt i vurderingen av adopsjon, eller er det et forhold som skal være irrelevant og uinteressant?
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-04-20:
Noe av det jeg med størst glede vedkjenner meg her i livet, er evnen til å tvile. Jeg er også veldig glad for på vegne av Venstre å kunne si at vi stadig vekk kan være i tvil, og at vi også våger å vedkjenne oss den åpent. Jeg tror at forskjellen på Venstre og andre partier er at vi i større grad nettopp våger åpent å vedkjenne oss tvilen, mens andre partier prøver å tildekke den på ulike måter gjennom flertallsvedtak, som deretter blir partienes endelige standpunkt for alle representanter. Hvis vi i dag sviker de enslige, er det en ganske sterk karakteristikk av hva Arbeiderpartiet har gjort i ti år med regjeringsmakt. Den får i så fall stå for replikantens regning og vil ikke bli underskrevet av meg. Når det gjelder den utviklingsprosess som her ble omtalt, kan det godt være at det er en riktig beskrivelse av historikken. Jeg bare bemerker at hvis det er rett at Sylvia Brustad satte i gang en prosess da hun var statsråd, så lyktes hun ikke med å komme i mål med den på det knappe året hun var statsråd. Statsråd Valgerd Svarstad Haugland har i alle fall kommet i mål med en endring. Så får vi etter en tid se om endringen er så stor som vi ønsker.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-04-20:
Jeg har i alle fall fått representanten Grethe G. Fossums aksept for at det å tvile kan være en god egenskap, så jeg takker for det. Som jeg har sagt, har Venstre vært i tvil om hvordan vi skulle votere i dag. Vi har altså bestemt oss for å votere slik at vi vedlegger dette protokollen. Det betyr at det er det man gjør i denne omgang. Man har altså ikke dermed tatt noe definitivt standpunkt om at det som er foreslått, nødvendigvis vil være uønsket, hvis man om noen tid skulle finne ut at det vil være riktig å gå videre. Så er jeg ikke helt sikker på om det er en korrekt karakteristikk av Barne- og familiedepartementets praksis at dette skal gjøres så vanskelig som mulig, men det vil vel statsråden kunne si noe om og oppklare i sitt innlegg.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Jeg la merke til at sosialministeren i sitt innlegg vektla arbeidsgiverne og utgiftene og sa at vi ikke hadde råd til denne økningen. Men mitt råd til sosialministeren er at man også må vektlegge hensynet til det enkelte mennesket, når vi vet at det å være i jobb gir vesentlig økt livskvalitet. Det må være like viktig å vektlegge at alle som ønsker å være i arbeid, får mulighet til det selv om restarbeidsevnen er liten, som at dette koster penger. Arbeid til alle er en veldig viktig målsetting, og derfor er vi i Arbeiderpartiet bekymret for den sterke økningen i antall nye uføretrygdede. Jeg har derfor mange ganger også fra denne talerstolen spurt sosialministeren om mottiltak for å hindre den sterke økningen i antall nye uføretrygdede, men jeg vil si at det har vært vist liten vilje til å ta fatt i problemet. Tvert imot mener vi Regjeringen har gjort grep som heller vil være med på å øke utgiftene på dette området. Jeg trenger ikke gå lenger tilbake enn til sist onsdag da det var snakk om tilgang til hjelpemidler for dem som har lese- og skrivevansker, som nå er innsnevret. Skal vi begrense antall nye uføretrygdede, tror jeg vi må sette inn tiltak, for det vil lønne seg på sikt både for staten og for den enkelte. Det må ikke være tvil om at f. eks. det rekordlave nivået på arbeidsmarkedstiltak for inneværende år vil føre til at vi får ytterligere nye uføretrygdede i årene som kommer. Ifølge interpellanten øker antall nye uføretrygdede spesielt blant unge under 30 år. Likevel kutter Regjeringen, med støtte fra Høyre og Fremskrittspartiet, ungdomsgarantien for dem mellom 20 og 25 år, den som gav disse en garanti for å komme i jobb, og som vi også vet at vi har lyktes med i mange år nå. Mange av disse har ikke rett til dagpenger, og da er sosialkontoret eneste utvei for å få noe å leve av. Det bør ikke være overraskende for noen at veien til uføretrygd er kort, selv om restarbeidsevnen er stor nok til at man kan utføre et arbeid. For det er ofte en grunn til at noen forblir ledige over lang, lang tid. Arbeidslivet blir tøffere, og det kreves at man er nesten 110 pst. arbeidsfør for å kunne konkurrere om de ledige stillingene, og kompetansekravet er høyere. Derfor mener også vi i Arbeiderpartiet at det må kunne settes inn tiltak, som varige lønnstilskudd, til denne gruppen, slik at de blir attraktive for arbeidsgiverne.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-04-20:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er, som jeg var inne på i mitt hovedinnlegg, ingen ting i veien verken med mål eller ambisjoner, og det mangler verken handlingsplaner eller prosjekter. Jeg synes statsråden hadde mange interessante spørsmål i innledningen av sitt innlegg, og jeg er enig i at det trengs en rekke tiltak for å sikre rekrutteringen, som lederutviklingsprogrammer, forskning og utvikling, informasjon, motivasjon og påvirkning, som statsråden nevnte. Det er positive tiltak som må følges opp. Det er positivt at rekruttering av kvinner i statlig sektor i ytre etater og på lavere nivå er bedre, og at dette har hatt en positiv utvikling. Det gleder vi oss over. Men når det gjelder ansettelser på departementsrådnivå og ekspedisjonssjefnivå, blir likestillingsmål og ambisjoner satt i revers. Det står jeg fast ved, og det mener jeg får konsekvenser for likestillingsarbeidet generelt, som jeg også var inne på. Men det er svært positivt at det i alle departementer nå pågår arbeid som direkte eller indirekte bidrar til å bedre karriereforhold for kvinner, og det er positivt at det arbeides med likestilling på alle fagfelt, som en integrert del av politikkutforming og forvaltning. Det er selvfølgelig ikke slik at det bare nytter å telle hoder og mene at full likestilling er oppnådd dersom departementene bare har nok kvinnelige ledere – selvfølgelig mener vi ikke det. Det er også andre tiltak som må til, slik som også statsråden var inne på. Men jeg er sikker på at kvinner i topplederstillinger ofte er avgjørende for hvordan tenkningen blir. Det er vel fordi vi kvinner tenker annerledes, assosierer annerledes, prioriterer annerledes, og det er rett og slett fordi vår hverdag og vår erfaring er annerledes. Derfor vil fravær av kvinner i lederposisjoner helt åpenbart påvirke hvilke synspunkter som kommer fram, og hvilke verdinormer det bygges på. Jeg vil gjerne høre hva statsråden mener om den manglende kvinneandelen når det gjelder departementsråder og ekspedisjonssjefer, og hvilke konsekvenser dette kan få for likestillingsarbeidet, utover det statsråden sa om at hun ser dette som «uheldig». Det som er problemet, er jo at vi ikke har kvinner i topplederstillingene. Det andre jeg kunne tenke meg å spørre om, er: Hva kan Regjeringen tenke seg å gjøre for at staten kan bli konkurransedyktig og bli mer attraktiv i forhold til f.eks. privat sektor, slik at kvinner faktisk får lyst til å søke disse stillingene?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-04-20:
Jeg er enig med representanten Fossum i at tilstedeværelsen av kvinner og mangel på menn i salen under denne debatten nok synliggjør en del av problemet. Jeg ser også at det i diplomatlosjen sitter fem kvinner og én mannlig rådgiver, dvs. at etter at det ble påpekt, har det faktisk økt til i alt tre menn, og det er jo positivt. Det er påfallende, men jeg tror nok representativt, at interessen for disse spørsmålene er såpass lav. Jeg synes dette har vært en engasjert og konstruktiv debatt. Det er bred enighet om de likestillingspolitiske mål, og jeg oppfatter at vi alle er utålmodige etter å nå målene. Det er behov for aktivt engasjement og større påtrykk. Statsråden har uttrykt sterk vilje til å bedre situasjonen og til å følge opp, spesielt når det gjelder topplederstillinger. Det er viktig og nødvendig med den erfaringsbakgrunn kvinner har. Selvsagt gjelder det også menns erfaring, men mangel på menn og menns innflytelse er ikke noe problem, for mennene har vi i fullt monn. Skal det bli helhetlige og representative beslutninger for samfunnet, må det være bortimot lik representasjon av kvinner og menn i ledelsen i offentlig forvaltning, i politikken og i næringslivet. Det er bare slik vi kan sikre mangfold og demokrati, og at kvinner og menn gis mulighet til å ta et felles ansvar også når det gjelder omsorgsoppgaver. Statsråden sa selv i sitt innlegg at likestillingspolitikken er et lederansvar. Det er jeg helt enig i, og jeg tolker det slik at statsråden nå tar dette ansvaret alvorlig og bidrar til at målsettingen om 30 pst. kvinner i ledende stillinger i staten innen utgangen av 2001 blir oppfylt.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-04-20:
Jeg vil gi honnør til interpellanten for en grundig gjennomgang av disse problemstillingene. Rapporten fra NOVA viser at situasjonen for lesbiske og homofile har bedret seg på de siste 20 årene. Mye av årsaken til de positive endringene i livssituasjonen er trolig knyttet til endringer i folks holdninger. Holdningene i befolkningen er en viktig premiss for deres livssituasjon, både fordi holdningene påvirker de unge lesbiske og homofile i en fase hvor de skal bygge sin identitet, og fordi negative holdninger kan slå ut i form av krenkende reaksjoner overfor lesbiske og homofile som er åpne og synlige. Undersøkelsen viser også at når det gjelder utdannings- og inntektsnivå, slår det positivt ut i forhold til befolkningen generelt. Men når det gjelder sosialt nettverk og sosial kontakt, er bildet annerledes. Sosial isolasjon ser ut til å være et større problem enn hos befolkningen generelt. Lesbiske og homofile har dårligere helse, og det er stort rusmiddelbruk, og svært mange er plaget av angst og depresjoner. Det er blant de unge kvinnene og mennene at problemet er størst. Som flere har vært inne på, har en av fire under 25 år forsøkt å ta sitt eget liv. Det er meget alvorlig. De opplever mobbing, trakassering og utfrysing både på arbeid og i skole i mye større grad enn ungdom ellers. Enda mer alvorlig er det at denne gruppen er mye mer utsatt for vold og trusler, faktisk dobbelt så mye som blant øvrig ungdom i samme aldersgruppe. Undersøkelsen fra NOVA viser at det ikke er tvil om at mange lesbiske og homofile ungdommer opplever en ungdomstid med særlig store belastninger. Jeg er enig i at det trengs mer informasjon om homofili i undervisningen på grunnskolen. Det vil gjøre det lettere for de unge å utvikle en positiv selvoppfatning og hjelpe dem videre i en vanskelig fase. Det er viktig at de møtes med toleranse og respekt, og selvfølgelig må de ha de samme grunnleggende rettighetene som alle andre. Jeg er enig med interpellanten i at det er viktig å handle raskt, fordi helseproblemene og stoffproblemene er store. Samtidig mener vi at det er behov for å gå dypere med disse spørsmålene. Det krever, som statsråden var inne på, en samordning mellom ulike departementer for å få en best mulig handlingsplan som kan virke raskt. I tillegg mener vi at vi gjennom en stortingsmelding har muligheten til å drøfte disse problemene mer inngående. Jeg har tillit til at Regjeringen har tatt virkeligheten innover seg, og jeg er enig i alle de generelle tiltakene for barn og ungdom som statsråden var inne på. Men denne gruppen trenger ekstra innsats etter det som er avdekket i NOVA-rapporten. Jeg vil på vegne av Høyre og Sosialistisk Venstreparti fremme følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en stortingsmelding vedrørende lesbiske og homofiles levekår og livskvalitet i Norge.»