trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hans Kristian Hogsnes (Høyre), 2003-11-21:
Jeg vil i likhet med interpellanten, representanten Trine Skei Grande, få uttrykke min bekymring for lokaldemokratiets fremtid. Det er, som interpellanten helt riktig påpeker, grunnpilaren i det nasjonale folkestyret, og jeg er glad for at Regjeringen, slik statsråden nettopp uttrykte det, også deler denne bekymringen, samtidig som de aktivt ønsker å gjøre noe med denne utviklingen. Det er nødvendig med en systemendring i Norge som medfører at lokaldemokratiets makt kan økes, og at velgerne opplever at det å bruke stemmeretten er betydningsfullt. Jeg vil gi statsråd Erna Solberg honnør for at hun, og Regjeringen, i hele sin funksjonstid faktisk har vært opptatt av å styrke lokaldemokratiet. Det så vi senest under behandlingen av kommuneproposisjonen før sommeren, der det ble lagt frem forslag om en rekke tiltak. Det handlet bl.a. om å øke de frie inntektene, forenkling og reduksjon i regelverk og rapportering, og mindre øremerking. Alt dette vil bety at kommunene får et friere spillerom, og det igjen vil være en stimulans til at det blir mer interessant å delta i valg. Det blir rett og slett mer synlig at de lokale folkevalgte har rett til, og reelle muligheter til, å foreta prioriteringer som betyr noe for folks hverdag. Nå heter det seg jo litt spøkefullt at det verste vi politikere vet, er å måtte prioritere, men det er samtidig det som skaper engasjement og deltakelse. Jeg vil også peke på at lokaldemokrati handler om praktiske forhold som tilrettelegging av samhandling og kommunikasjon mellom innbyggere og lokale myndigheter. Her er det mange kommuner som har tatt i bruk vår tids nyeste teknologi og opplever at de kan være på talefot med sine innbyggere praktisk talt hele døgnet. For meg er altså de sentrale stikkordene i dette at kommunene fortsatt har for strenge statlige reguleringer og for lite handlingsrom. Ulike lokalsamfunn har ulike utfordringer og en ulik sammensetning av befolkningen. For Høyre er det derfor helt sentralt at hver kommune får større frihet til å prioritere mellom oppgavene uten for sterk overstyring fra sentrale myndigheter. Vi må tørre å tillate økt kommunal frihet og mer lokalt initiativ. Det vil også sikre at kommunene kan tilby tjenester av god kvalitet og med en tilgjengelighet som er tilpasset den enkeltes behov. Utfordringene i kommunesektoren kan med andre ord ikke alene løses gjennom økte statlige overføringer, men må kombineres med andre virkemidler som styrker lokaldemokratiet og øker det kommunale handlingsrommet. Det var kanskje en av de viktigste erfaringene jeg gjorde som lokalpolitiker. Med større frihet vil kommunene i større grad kunne målrette sin innsats overfor sine innbyggere. De vil kunne løse flere oppgaver og få mer igjen for pengene. Mye av akkurat den utfordringen ligger hos oss her på Stortinget. Vi må la lokale folkevalgte få en mer reell mulighet til å prioritere. Det er det vi som stortingspolitikere som må ta inn over oss, og la kommunene selv få det handlingsrommet. Det tror jeg vil styrke lokaldemokratiet og øke interessen for å delta i lokale valg.
Leif Christian Johansen (Kristelig Folkeparti), 2003-11-21:
Det er en viktig debatt vi har i Stortinget i dag. Det er en debatt som kanskje ikke får temperaturen så høyt opp blant folk, men den berører selve grunnlaget for det systemet vi representerer. I kristeligdemokratisk tenking er det et grunnleggende prinsipp at beslutninger bør tas nærmest mulig dem som beslutningene gjelder. Det er også ønskelig at flest mulig av dem som beslutningen gjelder, faktisk inkluderes i beslutningsprosessen. Dette tilsier og krever et aktivt selvstyre, både på lokalt og på regionalt nivå. Som statsråden berører i sitt svar til interpellanten, kommer et slikt nærhetsprinsipp i en mulig konflikt med en del av det som skjer fra sentralt politisk hold. De siste ti årene har kravene til tjenestenivå og tjenestemangfold i folks hverdag økt betraktelig. Det er et faktum at mange oppgaver som før ble ivaretatt i privat og i frivillig sfære, nå må ivaretas av det offentlige. Dette stiller krav til likeverdige tilbud over hele landet, et krav som sentrale myndigheter har møtt gjennom øremerking, krav om minstestandarder og en lang rekke reformer. Denne prosessen har gradvis flyttet makt fra kommune til stat og storting. Vi må gi kommunene økt tillit til at også de er i stand til å utforme verdige og gode tilbud til sine innbyggere. Lokalpolitikerne må synliggjøres nettopp gjennom de politiske valg de tar på sin arena, slik at innbyggerne faktisk får påvirke utviklingen i sin kommune. For denne regjeringen er økningen i de frie inntektene, mindre øremerking, forenklinger og reduksjon i regelverk samt forenklet rapportering viktige tiltak. Samtidig må det understrekes at de primære og krevende oppgavene fortsatt vil eksistere i kommunene, selv om en del av den detaljerte styringen fra statlig hold reduseres. Det er derfor grunnleggende at kommunene sikres de økonomiske rammene for å utføre de oppgavene innbyggerne i dag oppfatter som primære. Politikk kan ofte oppleves som et spill sett utenfra. Dette er en utfordring for demokratiet som helhet. Som politikere må vi på alle nivåer ta ansvar i forhold til dette. I så måte mener jeg at årets budsjettprosess i Stortinget er meget positiv. Ryddighet og klare linjer i arbeidet gir et signal om at man også i dette hus prioriterer de gode løsningene framfor internt spill. Dersom vi skal makte å revitalisere lokaldemokratiet, må velgerne settes i sentrum. Velgerne er de egentlige eierne av de politiske prosessene, og mellom valg og gjennom valgprosessene må velgerne se at deres innsats faktisk får politiske konsekvenser.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2003-11-21:
Det er eit sterkt beklageleg faktum at valdeltakinga er for låg. Tendensen er svært negativ. Valdeltakinga er no på eit historisk lågmål, og ho rasar nedover. Det har ho gjort sidan 1963, med eit einaste unntak, nemleg i 1983. For førti år sidan stemde åtte av ti veljarar. No er valdeltakinga dramatisk mykje lågare. Det er særleg grunn til å vere uroa over at førstegongsveljarane sviktar når vallokala opnar. I 1999 var det ein av tre førstegongsveljarar som brukte stemmeretten sin, og det er liten grunn til å tru at biletet var meir positivt tidlegare i haust. Eg trur at det er mange grunnar til at det er slik. Eg vil skilje mellom praktiske årsaker og meir politiske årsaker. Når det gjeld dei praktiske årsakene, vil eg understreke at det er blitt vanskelegare å få stemme enn det har vore før. Tidlegare kunne ein få stemme på Posten. No er det ikkje lenger slik. Ein kan få førehandsstemme på færre plassar enn før. Det bidreg òg negativt. I mange kommunar er opningstida for vallokala blitt kortare enn ho har vore før. Skifte av reglar og endringar av praktisk organisering kan føre til forvirring. Det kan føre til at det blir oppfatta slik at det er kome nye hinder, som bidreg til at færre får bruke stemmeretten sin. Dette må vi sjå kritisk på. Når det gjeld dei politiske årsakene, trur eg det må vere eit tankekors for oss politikarar at vi må bli flinkare til å få fram dei politiske alternativa, ikkje å drukne i detaljar, når vi debatterer politikk, anten det er i nasjonalforsamlinga, i fylkestinga eller i kommunestyra. Vi har fått eit samfunn som i større grad enn før set søkjelyset på problema i samfunnet, med veksande arbeidsløyse, større sosiale vanskar for mange og – ikkje minst – ei kommunal armod. Dette skapar òg maktesløyse, og det fører i neste runde til passivitet hos mange av veljarane. Eg vil peike på at i dag er det slik at kommunane ikkje får dei pengane dei har behov for, for å løyse dei oppgåvene som staten har bestemt at dei skal finne løysing på. Det gjeld spesielt innanfor skule og eldreomsorg. I dag er det dessverre eit faktum at 106 kommunar, nesten 25 pst. av kommunane våre, er svartelista av Kommunal- og regionaldepartementet på grunn av dårleg økonomisk kontroll. Til slutt: Vi må ikkje få ein situasjon der det regionale statlege byråkratiet faktisk kan ha ein overordna funksjon overfor dei folkevalde i kommunane. Det skapar avmakt og lågare valdeltaking i tida som kjem.
Martin Engeset (Høyre), 2003-11-21:
Gjennom lengre tid har vi opplevd en stadig synkende valgdeltakelse ved lokalvalg. Noe av den samme tendensen har vi sett ved stortingsvalg, selv om valgdeltakelsen her ligger klart høyere. Kommunalministeren gav gjennom sitt innlegg en etter mitt skjønn nokså presis analyse av hovedårsaken til at valgdeltakelsen ved lokalvalg gjennom en årrekke har vært synkende: Den statlige detaljstyringen reduserer lokalpolitikernes spillerom og gjør det mindre interessant å være velger. Samtidig er det viktig å erkjenne, som statsråden gjorde, at valgdeltakelse er et komplekst fenomen, og at det ikke finnes noen enkle grep som raskt bringer valgdeltakelsen opp på et høyere nivå. En god start ville imidlertid være om stortingsflertallet ville gjøre ord til handling og slutte opp om Regjeringens forslag om å gi kommunene langt større handlefrihet. Det er selvfølgelig ikke slik at det er enten Regjeringen, Stortinget eller lokalpolitikerne som hver for seg sitter på nøkkelen til en bedre valgdeltakelse. Regjeringen har en viktig jobb å gjøre ved konsekvent å fremme forslag som bidrar til større lokal handlefrihet, stortingsflertallet ved konsekvent å unnlate å fatte vedtak som går i motsatt retning, og selvfølgelig har lokalpolitikerne selv også en viktig rolle å spille. Kommunalministeren siterte i sitt innlegg et utdrag fra Valglovutvalgets innstilling: «Det hører til det positive i bildet at politikken i seg selv ser ut til å være den faktoren som har størst effekt på valgdeltakelsen. For de politiske partiene ligger dermed utfordringen i å utforme en politikk som svarer på dagens utfordringer.» Jeg er hjertens enig i at «politikken i seg selv» er den faktoren som har størst effekt på valgdeltakelsen. Da blir det også et relevant spørsmål om lokalpolitikerne og partiene lokalt evner å få frem forskjellene partiene imellom, gjennom valgkampen og i den politiske hverdag. Jeg tror ikke det, og årsakene er langt flere enn mangel på penger. I mange av landets kommuner fremstår det nok som ganske uklart hva de ulike partiene står for. I mange kommuner er det «Kommunepartiet» som styrer, hvor det sjelden eller aldri er konfliktsaker partiene imellom. I store deler av Kommune-Norge er den politiske kulturen preget av konsensus, harmoni og aversjon mot konflikt og uenighet. Da er det kanskje ikke til å undres over at velgerne har store problemer med å skille partiene fra hverandre, og at det å gå og stemme oppleves som irrelevant og uinteressant. Men bildet er ganske sammensatt. Det er interessant å merke seg at valgdeltakelsen faktisk gikk opp i 131 kommuner. Det er grunn til å anta at i mange av disse kommunene fremstod de politiske skillelinjene som klarere for velgerne, og at velgerne der faktisk følte at det var viktig å gå og stemme. Jeg tror dette poenget ikke må overses i debatten om valgdeltakelse.
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-21:
Det ble sagt av interpellanten at man skal ha tro på mennesket, at det politiske ansvaret er for utydelig i dag, og at «tredje sektor» er viktig for demokratiet. Alt dette er jeg hjertens enig i. Men når jeg hører den høflige meningsutvekslingen mellom regjeringskameratene i Høyre og Venstre her, får jeg et bilde i hodet av to som sitter i et glasshus og kaster stein. Det er hvordan vi forvalter lokaldemokratiet, hvordan vi forvalter demokratiet her på Stortinget, som er det viktigste for å avgjøre valgdeltakelsen. Jeg har lyst til å legge en liten visitt til Oslo-valget. Vi hadde en valgkamp der partiet Venstre gikk til valg på kollektiv trafikk, kollektiv trafikk, kollektiv trafikk, og der punkt 4 var: Vi skal ikke ha noe med Fremskrittspartiet å gjøre. Det var et klart og tydelig budskap, som jeg også synes man fikk framført veldig tydelig. Ingen i Oslo skal være i tvil om at det var det som var det viktigste for Venstre i valgkampen. Så opplever vi en konstituering i Oslo som tar tid, som er vanskelig, og hvor det forhandles fram og tilbake. Enden på visa er at det klare og tydelige partiet Venstre i Oslo stemmer inn Fremskrittspartiets Peter N. Myhre som samferdsels- og miljøbyråd i Oslo. Oslo har altså fått en samferdselsbyråd som ikke tror på drivhuseffekten, og det er det partiet som har jobbet mest for kollektivtrafikken, Venstre, som har satt ham inn. Er det en klok måte å forvalte lokaldemokratiet på? Oslo er full av frustrerte Venstre-velgere som sier at de ikke stemte på Fremskrittspartiet. Nei, de gjorde ikke det. De har aldri stemt på Peter N. Myhre. Oslo er også full av frustrerte Høyre-velgere som aldri har stemt på Kjell Magne Bondevik. Vi er nødt til å forklare det vi gjør, og så sørge for at det er en sammenheng mellom ord og handling på en helt annen måte enn det vi har opplevd i det siste. Det handler om tydelighet, og det handler om å ta ansvar. Venstre hadde et valg i Oslo. Venstre hadde et valg der de kunne ha fått oppfylt sine ønsker 100 pst. – et absolutt nei til Fremskrittspartiet, og de hadde fått masse mer igjen til kollektivtrafikken. Det var det løftet de gav til velgerne. Det holdt de ikke. Jeg tror vi blir nødt til å se på oss selv i denne sammenhengen. Helt til slutt vil jeg fortelle om den siste dagen før kommunevalget, da jeg gikk på tur i Marka. Da jeg kom ned til Grønland stasjon, ble jeg møtt av en plakat der det stod: Skatt – noe sosialister og sjørøvere er opptatt av. Hilsen Oslo Høyre. Et kraftslag for lokaldemokratiet var vel neppe det heller.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2003-11-21:
Denne saka handlar om at Stortinget gav Regjeringa høve til ved forskrift å forlengje perioden på 26 veker før arbeidsgjevarens lønsplikt trer inn igjen for permitterte innanfor bestemte næringar, samt å forlengje perioden med rett til dagpengar for permitterte, også det innanfor bestemte næringar. Spørsmålet om endringar i permitteringsregelverket har vore gjenstand for debatt fleire gonger i denne salen i løpet av dei siste to åra. Det blei ein generell reduksjon frå 52 til 26 veker pr. 1. januar 2002. Og seinare, utpå sommaren i 2002, blei det vedteke ei midlertidig lov om overgangsreglar for m.a. asfaltbransjen. Og sist sommar, i samband med revidert budsjett for 2003, vedtok Stortinget å gje Regjeringa høve til nye utvidingar for bestemte næringar, nemleg å utvide frå 26 veker til 42 veker før arbeidsgjevaren på ny fekk lønsplikt. Departementet fekk altså denne fullmakta, og gjorde utvidinga gjeldande fram til 1. november 2003, seinare prolongert fram til 1. januar 2004. Eg vil streke under at Arbeidarpartiets forståing iallfall er at ei slik avgrensing i tid som departementet la opp til, aldri var meininga frå Stortingets side. Arbeidarpartiet meiner at permitteringsordninga i dagens situasjon bør utvidast frå 26 veker til 42 veker for alle bransjar, slik at ein unngår unntaksreglar. Men dette vil ein, som kjent, kome tilbake til i samband med behandlinga av statsbudsjettet for 2004, og også i samband med behandlinga av Ot.prp. nr. 12 for 2003–2004. I proposisjonen framgår det at departementet meiner at unntaksreglar for enkelte bransjar kan vere i strid med EØS-avtala. Eg viser òg til den utgreiinga som førsteamanuensis Olav Kolstad ved Universitetet i Oslo har gjort for departementet. Og då kjem ein inn på den juridiske vurderinga av «støtte»-omgrepet, som eg veit at EFTA-domstolen tidlegare har tolka svært vidt. Den faglege konklusjonen i den utgreiinga som er gjord av Kolstad, seier at ein antek at unntaksreglar for enkelte bransjar er i strid med EØS-avtala. Eg vil utfordre statsråden til å ta eit initiativ vidare for å få avklart dette spørsmålet endeleg. Til slutt skal eg rette opp ein feil i innstillinga. I andre spalte, første linje i første avsnitt, står det: «Komiteen viser også til at det i juni 2001 …» Det skal endrast til 2002.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2003-11-21:
Eg hadde eigentleg ikkje tenkt å ta replikk i dette ordskiftet, men eg blei litt provosert da statsråden trekte fram forslaget frå Stoltenberg-regjeringa i 2001. Det me må hugse på, er at det var ein heilt annan situasjon i 2001. I dag er det dobbelt så mange arbeidslause som det var den gongen, slik at det i all hovudsak er god grunn til å hevde at det var behov for å endre regelverket. Samtidig er eg òg einig med statsråden i at det er viktig med stabilitet og føreseielege rammevilkår, både for dei som er i arbeidslivet, og for dei som driv næring. Ein skal sjølvsagt tenkje på dei arbeidslause og få folk tilbake i arbeid. Men bør ikkje statsråden òg vurdere det slik at det er verdifullt for lokalsamfunnet og verdifullt for bedriftene å ta vare på den verdifulle kompetansen som er i dei marknadene der svingingane er store?
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2003-11-21:
Me er alle einige om at det er viktig med føreseielege rammevilkår, ikkje minst for næringslivet, i alle delar av landet. Eg trur òg me fort kan bli einige om at det normale bør vere ein tidsperiode på 26 veker. Av og til er det behov for ein lengre permitteringsperiode for å hindre at bedrifter mistar verdifull kompetanse. Eg må seie at eg blei litt forundra over replikksvaret frå statsråden til Carl I. Hagen. Det kan sjå ut for meg som om statsråd Norman kritiserer den budsjettavtala som er inngått med Arbeidarpartiet, og at han hadde føretrekt ei budsjettavtale med Framstegspartiet. Mitt spørsmål til statsråden er: Meiner statsråden at det ville blitt meir føreseieleg, ville det sikra meir stabile rammevilkår, og ville Regjeringa oppnådd eit betre resultat med ei budsjettavtale med Framstegspartiet?
Victor Norman (Høyre), 2003-11-21:
Jeg tror ikke det er innlevelsen som eventuelt mangler, verken hos statsråden eller i Regjeringen, eller for den saks skyld i Stortinget. Men vi må huske på at permitteringsregelverket innebærer en fryktelig vanskelig avveining. På den ene side ønsker vel alle – ikke minst Regjeringen – at næringslivet i Norge skal ha gode vilkår, at de skal ha mulighet til å holde på kompetanse, og at vi skal hjelpe dem når de er i vanskeligheter. Næringslivet ønsker også forutsigbare rammevilkår. Husk på det siste. På den annen side må vi også tenke litt på de ledige. Vi må huske på at en person som er permittert, er ledig uten at man kan gjøre noe for å hjelpe vedkommende. Det er en som går arbeidsledig. Alle de andre arbeidsledige er faktisk ikke arbeidsledige. De har en jobb – de er jobbsøkere. Men de som er permittert, bare går og venter. Og hensynet til hver enkelt av dem, hvor lenge det er forsvarlig å gå og vente, må veies opp mot hensynet til bedriftene, som selvfølgelig gjerne vil ha en reservearbeidsstyrke å kunne trekke på om tidene skulle bli bra igjen. Denne avveiningen er vanskelig. Regjeringen Stoltenberg og et enstemmig storting kom til at det var riktig å sette grensen for denne avveiningen ved 26 uker. Regjeringen Stoltenberg sa den gang at det var en forutsetning at dette ikke skulle varieres gjennom konjunkturperioden. Det var nok en fornuftig tanke, men stortingsflertallet kom før sommerferien i fjor på en annen tanke, som vi aksepterte og bøyde oss for. Jeg skal ikke gå nærmere inn på den diskusjonen, for den kommer vi tilbake til i forbindelse med lovproposisjonen for neste år, men jeg har lyst til å minne om at Regjeringen har inngått et budsjettforlik med Arbeiderpartiet, som innebærer at 42 uker kommer til å bli foreslått for alle bransjer. Så kort til Karin Andersen, som lurte på om Regjeringen hadde en agenda. Selvfølgelig har Regjeringen en agenda, men jeg forstod henne dit hen at hun nærmest mente vi hadde en skjult agenda. Regjeringen har ingen skjult agenda. Vi har en åpen agenda, som er å hjelpe folk tilbake i arbeid så fort som mulig og gi næringslivet rammevilkår som gjør at de skaper arbeidsplasser. Karin Andersen og andre vet nøyaktig hvilken politikk vi ønsker å føre for å gjennomføre den agendaen. Saksordføreren tok opp spørsmålet om å få avklart om muligheten for unntak for enkeltbransjer var i strid med EØS-reglene. Jeg er enig med ham i at det er viktig å få dette spørsmålet avklart. Nå tror jeg nok ikke man kan få en endelig avklaring av dette spørsmålet før det eventuelt kommer opp som en ESA-sak, og jeg er ikke sikker på om verken storting eller regjering nødvendigvis ønsker at det skal bli en ESA-sak. Men i forbindelse med spørsmålet om behandlingen av lovproposisjonen for neste år, vil nok Stortinget få anledning til å komme tilbake til dette. Og vi skal se på hvilke ytterligere avklaringer vi kan komme frem til på dette punktet før den behandlingen
Victor Norman (Høyre), 2003-11-21:
Jeg tror ikke det er grunnlag for den store uenigheten mellom Oppebøen Hansen og meg i denne saken. Det er nettopp den vanskelige avveiningen mellom ønsket om å hjelpe folk over i annet arbeid og ønsket om å hjelpe bedrifter til å bevare kompetansemiljøer som gjør at vi i det hele tatt har et permitteringsregelverk. Hvis det hadde vært slik at vi ikke ønsket å gi mulighet til å bevare kompetansemiljøer, var det ingen grunn til å ha et permitteringsregelverk. Når vi har 26, 42 eller 52 ukers permitteringsperiode, er det nettopp en følge av denne avveiningen, på den ene siden ønsket om å hjelpe folk over i annet arbeid og på den andre siden ønsket om å bevare arbeidsplasser og miljøer. Jeg tror også jeg kan være helt enig med Oppebøen Hansen i at det ikke er slik at det finnes et fasitsvar som sier at 26 uker eller 42 uker er riktig. Det er en vurdering, en vanskelig avveining. Derfor har vi også akseptert et forlik med Arbeiderpartiet som innebærer at det kommer til å bli 42 uker til neste år.
Victor Norman (Høyre), 2003-11-21:
I Regjeringen jobber vi kontinuerlig med å vurdere konsekvensene av hele arbeidsmarkeds- og næringspolitikken, herunder virkninger av permitteringsreglene. Den siste henstillingen kan jeg absolutt si at vi følger opp løpende. Når det gjelder spørsmålet om forutsigbarhet, deler jeg bekymringen fullt ut. Det hadde vært fullt mulig for representanten Hagen og hans parti å sørge for at det hadde blitt forutsigbare rammevilkår for næringslivet, hvis Hagen og Fremskrittspartiet hadde inngått budsjettavtale med Regjeringen. Jeg har lyst til å minne om at Regjeringen først gikk til Hagen og Fremskrittspartiet for å få en avtale. Det var først da det forsøket strandet at man gikk til Arbeiderpartiet, og i den forbindelse måtte vi gå med på en løsning på permitteringsspørsmålet som vi ikke syntes var ideell, men som vi altså kan leve med.
Victor Norman (Høyre), 2003-11-21:
Det blir atskillig vanskeligere for folk som er uten arbeid, hvis de ikke får hjelp til å skaffe seg annet arbeid. Jeg var nettopp i England og besøkte de miljøene der borte som jobber med en ny og bedre arbeidsmarkedspolitikk, en oppfølgning av regjeringen Blair, som jeg ikke ellers nødvendigvis vil gi min store støtte til. Men det de sier til hver eneste som mister jobben, er: Nå må dere fra første dag huske på at dere ikke er arbeidsledige. Dere har bare fått en annen jobb. Jobben deres nå er å søke jobb. Det er den meldingen alle som mister arbeid, får, unntagen de som mister arbeid ved å bli permittert. De får beskjed om at nå er dere ledige, nå skal dere sitte og vente og krysse fingrene og håpe at dere får arbeidsplassene deres igjen. Jeg synes ikke alltid det er en menneskelig behandling av folk. Vi vet erfaringsmessig at veldig mange av dem som blir permittert, etter det blir arbeidsledige, og da har de mistet et halvt år eller mer på veien til en ny jobb.
Victor Norman (Høyre), 2003-11-21:
Nei, selvfølgelig er det ikke noe tvil om at Regjeringen vil følge opp et flertallsvedtak i Stortinget, og også på en raus måte. Det gjorde vi for øvrig ved å gi langt flere unntak fra 26-ukers regelen i høst enn det Stortinget nok hadde tenkt seg. Det var på grunn av situasjonen på arbeidsmarkedet. Selvfølgelig følger vi situasjonen på arbeidsmarkedet nøye, men når vi, som komiteen også vet, ikke kunne gjøre ordningen som ble innført i sommer, varig, var det på grunn av uklarhetene i forhold til EØS-reglene. Derfor kom vi med et alternativt forslag til regler for neste år som kombinerte en viss innstramming i permitteringsreglene med en åpning for midlertidig ansettelse, som vi mente var en bedre løsning både for bedriftene og for de ansatte. Nå har vi inngått et forlik om en løsning som er akseptabel, men ikke fullt så god, og som innebærer at det blir 42 uker for alle i første halvår. Så får vi se hvordan arbeidsmarkedet utvikler seg, akkurat på den måten som representanten Meltveit Kleppa mener at vi skal.
Victor Norman (Høyre), 2003-11-21:
Til det konkrete spørsmålet: Det er ingen som vet hva som hadde vært innholdet i en konkret avtale med Fremskrittspartiet, siden en slik avtale aldri ble fremforhandlet. Jeg sa at representanten Hagen ville hatt muligheter til kanskje å få til det han ønsket, hvis han hadde tatt en avtale med oss. Jeg bare pekte på at vi først gikk til Fremskrittspartiet, så han hadde muligheten. Nei, jeg er veldig godt fornøyd med at Regjeringen har inngått budsjettavtale med Arbeiderpartiet. Jeg tror det er veldig viktig for landet at vi har fått denne avtalen. Jeg tror det er veldig viktig at vi har fått til en avtale på tvers av de tradisjonelle skillelinjer i norsk politikk, og jeg har ingen problemer med at vi på arbeidsmarkedsområdet må akseptere en litt annen politikk enn det vi ideelt sett skulle ønske, for å få til dette samarbeidet med Arbeiderpartiet. Jeg tror det er i landets interesse. Det eneste jeg prøvde å antyde, var at det ikke nødvendigvis var i representanten Hagens og Fremskrittspartiets interesse.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2003-11-21:
Jeg ber om ordet i saken fordi behandlingen av denne saken har tatt litt lang tid, og det har hatt noen konsekvenser for mulighetene norske idrettsorganisasjoner har hatt til å søke på programmet. Den ble behandlet i EØS-komiteen den 20. juni, og nå skriver vi 21. november. Så vidt jeg vet, har komiteen behandlet den som vanlig i slike saker, med høyt tempo. Dette programmet startet opp i våres, og den første utlysningen for å kunne søke på programmet skjedde i mai. Fristen for å søke var 1. juli. Annen runde var litt senere, med frist 1. oktober. Det betyr at det som gjenstår av dette programmet, er en tredje og siste runde som kommer over nyttår, med søknadsfrist 1. mars. Da gjenstår det 2 av 6 milliard euro i programmet. Det innebærer at norske idrettsorganisasjoner sannsynligvis har mistet muligheten til å få en god del av disse midlene til dette utdanningsprogrammet. Nå er jeg kjent med at Norges Idrettsforbund har samarbeidet med en europeisk idrettsorganisasjon, ENGSO, og at de har forsøkt å få midler gjennom det samarbeidet. Men det krever en litt annen kreativitet og minsker mulighetene for å nå fram. Jeg peker på dette fordi vi kanskje bør ha litt mer oppmerksomhet mot det som skjer ute i Europa, med hensyn til den type programmer som vi kan koble oss på gjennom EØS-avtalen. Vi bør også være litt mer oppmerksom på de tidsfristene som gjelder, slik at norske organisasjoner, som i dette tilfellet, ikke mister muligheten til å få sin andel av de midlene som ligger i programmene, og som vi altså er forpliktet til å bidra med gjennom EØS-avtalen. Ellers er jeg helt enig i innstillingen fra komiteen, og jeg antar at den blir enstemmig bifalt.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2003-11-21:
Forslaget søker å bedre elevers og foreldres rettssikkerhet gjennom økt informasjon, økt innflytelse og opprettelsen av et uavhengig skoleombud. Flertallet i komiteen, alle partiene unntatt Fremskrittspartiet og representanten Simonsen, er av den oppfatning at det lokale handlingsrommet i skolen er stort og må økes ytterligere. Samtidig betyr et slikt økt rom til å organisere undervisningen og velge pedagogiske metoder at foreldrenes behov for informasjon og veiledning også kan øke. Ulike problemstillinger rundt hjem/skole-samarbeidet vil bli konkretisert i den ventede stortingsmeldingen basert på Kvalitetsutvalget og evalueringen av Reform 97. Forslaget om å opprette et eget skoleombud blir viet den største oppmerksomheten både i dokumentet og i mindretallsmerknadene. Flertallet i komiteen, alle unntatt Fremskrittspartiet og representanten Simonsen, mener det ikke er behov for et eget skoleombud. Begrunnelsen for dette er at dagens ordning med Fylkesmannen som klageinstans etter flertallets oppfatning fungerer godt. Ut fra et rettssikkerhetssynspunkt er Fylkesmannens juridiske kompetanse, den ytterligere adgangen til å ta en sak videre til Sivilombudsmannen og hensynet til mest mulig lik regelpraktisering viktige bjelker i dagens ordning. For øvrig vil jeg bemerke at det både i dokumentet og i mindretallsmerknadene fra Fremskrittspartiet og representanten Simonsen framkommer flere til dels alvorlige påstander. Mindretallet har ikke lagt fram dokumentasjon på disse påstandene for komiteen under behandlingen av dokumentet. Flertallet finner derfor heller ikke å kunne gå inn på disse påstandene, og de er derfor ikke kommentert nærmere i innstillingen.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2003-11-21:
Jeg kan forsikre Stortingets medlemmer og spesielt representanten Evje om at jeg leser aviser, og at jeg og den øvrige komite har hatt veldig god tid til å sette oss inn i og lese dokumentet og mindretallsmerknadene både en og flere ganger. Det jeg konkret henviser til, er innstillingens side 2, spalte 1, øverst, der det står: «I flere tilfeller disse medlemmer har mottatt dokumentert informasjon om, blir det offentliges øvrige organer, så som barnevern, brukt som «riset bak speilet» for å dempe foreldres engasjement i enkeltsaker.» Videre i dokumentets side 2, spalte 2, ca. midt på siden: «Det har fra flere hold blitt hevdet at ressurser til spesialundervisning etter enkeltvedtak, har tjent til å gi den enkelte lærer arbeidsro i klassen i større grad enn læringsutbytte til den aktuelle elev som mottar spesialundervisningen.» Dette er påstander som er ganske alvorlige, og som jeg av de grunner jeg nevnte i mitt innlegg, ikke har funnet grunn til at komiteen skal gå inn i og kommentere.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2003-11-21:
Jeg er glad for at representanten Eriksen henviser til nettopp disse sakene, og jeg skal med glede bringe henne en mappe bestående av i hvert fall 20 enkeltsaker hvor barnevernet har blitt brukt som «riset bak speilet», og hvor det har foreligget muligheter for anmeldelse av nettopp dette forhold. Videre kan jeg fortelle representanten Eriksen at anmeldelser ofte blir avvist på grunn av at barns rettssikkerhet, ifølge politiadvokatene, ikke har prioritet. Men det vil vi komme tilbake til senere. Hun må bare ta kontakt med meg, så skal vi bringe dette på det rene.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2003-11-21:
Jeg vil kort henvise til representanten Reikvams ønske om at jeg skal trekke tilbake mine utsagn. Det kommer overhodet ikke på tale. «Det synes som om» – og det gjør det, hr. Reikvam, hvis man ser seg om! Når det gjelder en ny evaluering av mobbeprogrammene som er satt i verk, hadde det kanskje vært en fordel å titte på Nordahls evaluering av mobbeprogrammene som ble levert i juni 2000, hvis jeg ikke husker feil, hvor alle de eksisterende programmene på ordre fra statsråden skulle vurderes med hensyn til muligheter for å lykkes. Kun ett av jeg tror det var 49 eller 59 program ble av Nordahl den gangen funnet tilstrekkelig, og det var Olweus’ program. Alle de programmene som ved den evalueringen ble funnet svake, lite tilstrekkelige, er faktisk fortsatt i bruk. At vi da kaster midler ut gjennom vinduer, kan jeg godt komme med som en påstand, dersom de ikke har blitt evaluert og vurdert og endret i forhold til det som var kritikkverdig. Noe gjør vi iallfall som er helt, helt galt. Fylkesmannen som klageorgan kan sikkert være meget bra, men det finnes klare eksempler fra dette land på at fylkesmannen på grunn av til dels merkverdige koblinger ikke har fungert. Et slikt tilfelle er sendt til Sivilombudsmannen. Sivilombudsmannen gav foreldrene rett, men kommunen har nektet å oppfylle det Sivilombudsmannen har bedt om. Jeg har selv tatt dette opp med Sivilombudsmannen og spurt hvilke andre virkemidler han måtte ha i sin portefølje. Han svarte da at han hadde rett til å fremme prinsipielle rettssaker på vegne av befolkningen. Det gjenstår nå å se om foreldrene ønsker at Sivilombudsmannen skal fremme dette som en prinsipiell rettssak. Enda en ting – det gjelder barnas lovfestede rett til tilpasset opplæring. Retten omfatter også nødvendige tekniske hjelpemidler for å gjennomføre opplæringen, gjøre det mulig å få et læringsutbytte som det statsråden selv i flere pressemeldinger er meget opptatt av. I Akershus fylke, og det burde hr. Reikvam være godt kjent med, står 377 barn i kø og venter på et helt nødvendig teknisk hjelpemiddel – en PC. Det er 377 identiske saker som ligger til grunn. Noen av barna har ventet sju år av sin skolegang. De har kjempeproblemer med å få den opplæringen de vitterlig har krav på. En av grunnene til at dette er komplisert, er at Rikstrygdeverket har et regelverk som gjør at skolebarna faktisk har lavere prioritet på hjelpemidler enn noen annen gruppe, bl.a. arbeidsledige. Nå er det faktisk slik at vi skal prioritere å få uføre i arbeid, og det går også ut over barns opplæring og muligheter for læringsutbytte. På bakgrunn av dette har jeg ikke lyst til å ta tilbake noe som helst, men hadde jeg hatt god råd, skulle jeg kjøpt mange nye briller.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2003-11-21:
Jeg vil først få lov til å si – og dette bekommer meg nesten litt problematisk – at jeg er veldig glad for det engasjementet representanten Bekkemellem Orheim og statsråden virkelig viser i denne saken, for den er også veldig viktig for meg. Og jeg pleier som oftest å stå her og bare bråke. Så takk skal dere ha! Det som er viktig, og som representanten Bekkemellem Orheim bemerket, er at eleven må få et avklart forhold til sitt handikap. Det tror jeg er av avgjørende betydning. Jeg er helt enig i det. Men når man har fått avklart dette forholdet, gjenstår det et ugjort arbeid. Det er at eleven lærer å mestre sitt handikap i hverdagen, og at disse elevene, også de som er mest handikappet innenfor lese- og skriveproblematikk, virkelig får de ressursene som trengs og muligheten for å lære seg noe som vi alle synes er rimelig enkelt, nemlig å lese tekst og forstå den teksten en leser. Jeg kjenner mange med dysleksi som kan lese, men de har svært liten leseforståelse. Det blir også et veldig viktig begrep å få til. Når vi nå vet at det å gi dyslektikere leseferdighet, denne forståelsen av hva de virkelig leser, er et veldig spesielt opplæringsfelt, kan vi heller ikke forvente at den generelle lærer i en klassesituasjon, med ansvaret for mange elever, skal ha denne spesialkompetansen. Derfor er det veldig viktig at vi innser at slik er det, og at vi ikke fjerner den ekstra ressurstilgangen som følger eleven. Jeg kan vise til at også når det gjelder andre elever, f.eks. elever med ADHD-syndrom, følger ekstra ressurser med i skolesituasjonen. Og det er absolutt påkrevd. Det jeg prøver å si, er at den tilrettelagte undervisningen har disse elevene krav på som vanlige standardelever, men disse elevene må ha vesentlig mye mer i tillegg. Det må vi ta innover oss. I sak nr. 5 viste jeg til at 377 elever i Akershus i øyeblikket står i kø for å få en PC, altså IKT-utstyr som er et helt nødvendig hjelpemiddel. De fleste av disse 377 elevene er i gruppen som trenger tilpasset opplæring. Når en av dem da har måttet vente i sju år, har man forsømt seg grusomt. Og, når departementet skriver i brev til meg at hovedregelen i forhold til § 5 derfor må bli at det må treffes nytt enkeltvedtak om spesialundervisning når en elev skifter skole, og at det kun er for multihandikappede man kan trekke med seg pengene som en rettighet til eleven, da blir jeg ganske bekymret.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-21:
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet i denne debatten, men etter Ursula Evjes innlegg er jeg nødt til å si litt. Det var en del påstander der som er ganske alvorlige, ikke minst når de blir satt fram fra denne talerstol. Det ble sagt at skoler systematisk bryter opplæringsloven, systematisk bryter forvaltningsloven, og at det er systematiske overgrep mot elever. Den type påstander er ganske alvorlige, og det rammer en stor del av vårt utdanningssystem når en bruker den type begreper. Jeg skulle virkelig ønske at representanten trakk tilbake noen av disse påstandene, som det overhodet ikke finnes dekning for. At det skjer ting som ikke skal skje i norsk skole, vet vi, men at dette er systematisk, og at dette er mer eller mindre organisert fra skolen, slik som det blir framstilt her, det går rett og slett ikke an å si fra denne talerstol. Så dette synes jeg er litt leit, og jeg beklager det når det blir sagt på denne måten. Så har jeg lyst til å gjøre oppmerksom på hva denne saken egentlig dreier seg om. Fremskrittspartiet har tre forslag. Det ene er å opprette et skoleombud. Det andre er at foreldrene skal ha flertall i driftsstyrene, og det tredje er at det skal opprettes et brukerutvalg. Det er det som egentlig er utgangspunktet for saken, og jeg hadde håpet at det var det vi skulle diskutere. Det er det som flertallet har forholdt seg til i denne saken når vi har behandlet den i komiteen, og ikke de grusomme, eller ubehagelige, påstandene som er blitt framsatt her fra denne talerstolen i dag.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-21:
Først til representanten Britt Hildeng om prosjektet «Leser søker bok». Arbeiderpartiet skal få sjansen til å stemme for dette i Stortinget i og med at vi synes det er en så viktig sak at vi kommer til å legge den inn i budsjettet vårt innenfor de rammene som komiteen har fått. Dermed vil Arbeiderpartiet få sjansen til å bli med på dette forslaget for å styrke organisasjonene og legge til rette for at vi kan få dette til, i og med at disse organisasjonene selv går inn med ganske mye penger til dette prosjektet. Evalueringen av L97 viser at vi ikke lykkes med tilpasset opplæring. En god del av problemet ligger i at vi rett og slett ikke får til å legge til rette for opplæringstilbud som er individuelt tilpasset. Vi tar ikke utgangspunkt i den enkelte elevs evner og anlegg og bygger opplæringen rundt den enkelte elev. Her er det store utfordringer, og vi må klare det. Vi er nødt til å klare det. Vi er nødt til å ta de nødvendige grepene til våren når vi får stortingsmeldingen, slik at dette blir tatt på alvor. De internasjonale komparative studiene viser at norske elever leser gjennomsnittlig. I tillegg viser studiene en ting til som det er fryktelig viktig å ha med seg. De sier noe om læringsstrategi, at norske lærere mangler læringsstrategier, spesielt sammenlignet med svenske lærere. I svensk skole tenker en leseferdighet ikke bare knyttet til svenskfaget, men gjennom alle fag, og det er fryktelig viktig at vi kan få inn den type læringsstrategier også i norsk skole. Jeg er ganske overbevist om at hvis vi klarer å få det til – det er en stor utfordring – så vil lese- og skriveferdighetene bedres vesentlig. Evalueringen viser også at det er store variasjoner i antall timer, dvs. i den tid som blir brukt til norskopplæring, til lese- og skriveopplæring. Evalueringen viser veldig store variasjoner mellom skoler. Det kan for så vidt være greit nok, men det har vel også noe med ulike læringsstrategier innenfor norsk skole å gjøre. Så det å få tatt noen grep rundt dette er også veldig viktig. Jeg har lyst til å si at det er gjort lesestudier også blant den voksne delen av befolkningen, de som er fra 25 til 54 år. Der er leseferdigheten enda dårligere. Det har likevel gått framover, og vi kan ha en mager trøst i det. Studiene viser at det i alle fall har blitt bedre. Helt til slutt vil jeg si at jeg synes det er viktig at statsråden tar grep i forhold til utdanningsinstitusjonene, slik at vi får orden på dette med eksamenstid og eksamensformer for dem som har dysleksi. Jeg tror nok det er et behov for å lage et ensartet regelverk. Spesielt nå når vi lager nye eksamenssystemer med mappeevalueringer osv., er det viktig at dette kommer på plass. Det er viktig at statsråden tar dette opp med de høyere utdanningsinstitusjonene våre.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2003-11-21:
Saksordføreren har på en grei måte redegjort for flertallets syn i denne saken, og Kristelig Folkeparti er en del av det flertallet. Jeg synes også at representanten Reikvams påpekning av hva debatten egentlig dreier seg om, var helt berettiget. Når jeg tar ordet i saken, er det for å understreke det behov foreldre og elever får for informasjon og veiledning når det lokale handlingsrom i skolen økes. Skolens opplæring skal organiseres ut fra hva som er faglig-pedagogisk forsvarlig og tryggingsmessig forsvarlig. Dette må også ses i lys av målet om tilpasset opplæring for den enkelte elev. I en slik situasjon skal foreldre og elever ha mulighet til både å delta og å ivareta egne rettigheter i samarbeidet med skolen. Når mer av vurderingene og tiltakene vil bygge på faglige vurderinger og skjønn, står foreldre og elever i fare for ikke å nå fram med sine vurderinger og behov. Dette må møtes med tiltak som informasjon og rådgivning. Slik kan foreldre og elever ivareta sine interesser gjennom innsikt og faglige argumenter. Konflikter kan slik løses gjennom dialog og samarbeid. Jeg vil ikke utelukke at foreldre vil ønske uavhengige råd og vurderinger. Jeg har imidlertid ingen ønsker om at disse skal komme fra advokater. Derfor håper jeg ministeren går inn på disse problemstillingene i arbeidet med Kvalitetsutvalget og vurderer tiltak som kan hjelpe foreldrene og elevene. Fremskrittspartiets forslag i dag om et skoleombud med avgjørelsesmyndighet mener Kristelig Folkeparti er en dublering i forhold til fylkesmannens myndighet til å behandle klager. Vi har tillit til denne institusjonen som klageinstans og vil derfor stemme mot forslaget i dag.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-11-21:
Det var representanten Evjes innlegg som gjorde at jeg også følte at det var behov for å gripe ordet. I det innlegget mener jeg det ble tegnet et altfor dystert og negativt bilde av situasjonen i norsk skole, og det fremkom påstander som ikke kan dokumenteres. Det ble sagt at norsk skole «har et enormt troverdighetsproblem», og det mener jeg heller ikke er riktig. Generelle brukerundersøkelser der man spør elever og foreldre om norsk skole, viser stort sett at den norske befolkning er veldig fornøyd med skolen. Det er en oppgang i tilfredsheten med skolen, og det er i særdeleshet en oppgang i tilfredsheten med relasjonen til lærerne i norsk skole. Det er også høy trivsel i norsk skole, og Maktutredningen, som nylig er gjennomført, viser at mange foreldre engasjerer seg i norsk skole. De føler at de blir hørt, og at de får anledning til å påvirke. Det er naturligvis for mange barn som blir mobbet i norsk skole. Antallet barn som er i befatning med mobbing, er ca. 100 000, hvorav er ofre. Selvfølgelig skal disse og alle andre elever ha gode rettssikkerhetsgarantier – det er ingen som er uenig med Fremskrittspartiet i det. Uenigheten består i at vi andre mener at vi har det, at vi har et system. Vi har et tilsyns- og klageorgan som er uavhengig av skolene, som har meget høy kompetanse, som fysisk sitter sammen med andre med beslektet kompetanse innenfor andre fagområder når det gjelder barn og unge, nemlig fylkesmannen. I tillegg er det i vårt demokrati ytterligere en instans å henvende seg til, nemlig Sivilombudsmannen. Så må jeg legge til at når det gjelder mobbing spesielt, eller det psykososiale læringsmiljøet, har vi nylig innført en utvidet klagerett i forbindelse med dette, der passivitet fra skolens side er å betrakte som enkeltvedtak som kan påklages. Dette gjør vi samtidig med et veldig omfattende dugnadsarbeid for å bekjempe og forebygge mobbing i norsk skole. Det er så omfattende at det nå vekker internasjonal oppsikt, og det gjør at mange ser til Norge i forhold til dette arbeidet, for dette er naturligvis et problem som også finnes i andre land. Det er feil at statsministeren, eller dette mobbemanifestet, har lovet at mobbingen skal fjernes i løpet av to år. Det går det ikke an å love. Det statsministeren har gitt uttrykk for, er at han håper vi skal komme i en situasjon der ingen barn skal kunne mobbes og trakasseres over lang tid uten at noen voksne griper inn. Vi vet ikke hva slags resultater dette arbeidet har gitt. Det er ikke riktig som representanten Evje sier, at vi kan konstatere en økning i mobbingen som en følge av den innsatsen som vi nå gjør. Det er ingen som vet hvordan utviklingen er. Vi har engasjert Rogalandsforskning til å foreta en forskningsmessig evaluering av de tiltakene som settes i verk, og resultatene av dem. Det vi foreløpig vet, er resultatene på et utvalg skoler der Olweus-programmet er brukt, og de resultatene er meget positive. Det er en nedgang i mobbingen på ca. 40 pst.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-11-21:
Jeg kan bekrefte at dette er et område som engasjerer meg. Jeg tror nok det vil være en del som vil hevde at vi ganske lenge har visst at en ganske stor gruppe elever faktisk ikke har lært å lese og skrive skikkelig. Det er mulig det til og med sitter en på presidentplassen som mener at han ganske lenge har visst det. Jeg er veldig glad for at dette nå er en kunnskap om norsk skole som vel alle har fått, som det er stor grad av samstemmighet om er riktig, og som på mange måter er overraskende, ut fra de ønsker vi har hatt om enhetsskolen, der vi trodde at vi skulle greie å jevne ut forskjeller i større grad enn vi har. Det er altså en stor gruppe elever som vi ikke greier å «trekke» opp. Hvis vi greier det, vil ikke det gå ut over gjennomsnittskvaliteten i skolen. Det er ikke noe motsetningsforhold mellom det å jevne ut disse store forskjellene mellom elevene – skape mindre forskjeller – og samtidig ha en skole av høy kvalitet. Vi kommer selvfølgelig tilbake til en del tiltak i den stortingsmeldingen jeg annonserte. Et viktig spørsmål der er jo det som representanten Bekkemellem Orheim var inne på, nemlig forholdet mellom tilpasset opplæring og spesialundervisning. Det er et radikalt forslag som er fremmet. Det er ikke til å legge skjul på at dette nok er det mest omstridte og mest omdiskuterte forslaget, slik vi tolker høringsuttalelsene og de høringsmøtene vi har hatt. Det blir ikke lett for Regjeringen å konkludere i spørsmålet, men det må vi komme tilbake til. Men så vil jeg nok si at vi ikke sitter og venter til meldingen er laget før vi gjennomfører tiltak for å styrke lese- og skriveferdigheten og lese- og skriveopplæringen i skolen. Det er 35 tiltak i denne leseplanen, og vi har også gjennomført en del andre tiltak. Formålet er at vi skal greie å forebygge og avdekke lese- og skriveproblemer før de har fått festnet seg – og smitter over på andre fag. Noen har kritisert vårt engasjement i disse basisfagene for å være på en måte litt instrumentelt, at vi bare er opptatt av nyttefagene. Jeg mener at disse fagene er veldig nyttige – for andre fag og for utdanning og arbeidsliv senere. Men jeg mener også at de er en absolutt forutsetning for demokratisk deltakelse, for å kunne være borger, og for høy livskvalitet. Det har også med livsnytelse å gjøre. Så dette tar vi meget alvorlig.