Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2000-06-14:
Den meldingen som vi har til behandling i dag, minner meg om berget som fødte en mus. Det var mye snakk om den før den kom, det ble mindre snakk om den etterpå, og enda mindre ble det da Arbeiderpartiet ble nødt til å gå inn i substansen. For det er mye ord. Det er «bedrevet ord» med stor lyst! Meldingen beskriver riktignok generelle trekk i samfunnsutviklingen, og mye av analysematerialet er bra. Men det meste er kjent fra før. Regjeringen har nøyd seg med å beskrive situasjonen og tar i mindre grad innover seg årsakene til at enkelte faller utenfor. Den gir heller ingen svar. Meldingen bærer preg av å være uferdig. De fleste av forslagene gjelder nye forsøksprosjekter og utredninger. I meldingen snakkes det om forskjeller. Det mener jeg er en avsporing av debatten. For den sosialpolitiske utfordringen er ikke først og fremst forskjeller, men fattigdom. Høyre er ikke opptatt av retorikk mot Forskjells-Norge, men en målrettet politikk og konkrete tiltak for å redusere fattigdom. Problemet er ikke at noen har for mye, men at enkelte ikke har det nødvendige. Til tross for store overføringer når ikke velferdsstaten dem som trenger det mest. Bare en begrenset del av det som blir betalt inn i skatt til staten, går til dem som har størst behov for hjelp og støtte. Tall fra Sverige viser at bare 26 pst. av overføringene går til personer som har sterkt behov for assistanse og hjelp. Resten er midler som går i en evig rundgang fra middelklassen til middelklassen, som har betalt skatt og mottar overføringer. Spesielt grovt blir det når det må gis sosial støtte til familier som ikke klarer å leve på sin egen inntekt på grunn av høyt skattetrykk og høye avgifter. Slik må det ikke bli i Norge. For hvert nytt offentlig støttetiltak som rettes mot svake grupper, må vi spørre oss selv: Hadde de enkelte mennesker dette er ment å hjelpe, kanskje fått det bedre om de fikk beholde mer av egne penger gjennom lavere skatter og avgifter? Vi må ikke ta ansvaret fra folk som er i stand til å løse sine egne problemer. Og nå tar statsministeren selvkritikk på Arbeiderpartiets vegne i VG 6. juni. Han sier at de til nå har nektet for at mange faller utenfor samfunnet, og innrømmer at de har vist unnfallenhet. Det er jo en begynnelse. Arbeiderpartiet og sentrumspartiene har samarbeidet om denne meldingen. Ønsket om å redusere forskjellene i samfunnet brukte sentrumsregjeringen i budsjettet før jul som et argument for å søke samarbeid med Arbeiderpartiet. Og det var forskjellsutviklingen under arbeiderpartistyret sentrumspartiene skulle rette opp. For å fjerne ethvert element av logikk henviste sentrumsregjeringen til at de økonomiske forskjellene var blitt mindre markert i løpet av de siste to årene. Men det var jo nettopp i disse to årene sentrumsregjeringen søkte samarbeid med Høyre og Fremskrittspartiet om budsjettet og den økonomiske politikken. Slikt blir det ikke mye sammenheng i politikken av. For Høyre er det sentrale i velferdspolitikken den enkeltes trygghet. Trygghet er først og fremst vår evne og mulighet til å ta ansvar og ta vare på oss selv og våre nærmeste. Høyres politikk handler ikke om penger og materialisme, men om hvordan vi kan utvikle trygge, kreative og ansvarsfulle mennesker som kan stå på egne ben og med rygg og hjerte til å ta vare på seg selv og vise omsorg for andre. Det er ikke slik at det er den offentlige velferden som er mest effektiv. Nei, det er den personlige kontakten, omtanken og omsorgen mennesker imellom. Arbeiderpartiets forsøk på å motvirke forandringer og gi oss stadig flere offentlige sikkerhetsnett og velferdsordninger har mislyktes totalt på ett område: Å skape trygge enkeltmennesker. Høyre vil at staten skal være sterk nok til å løfte de svake, men ikke så overmektig at den knekker dem som kan klare seg selv. Skole og utdanning er den aller beste velferden vi kan gi våre barn. Kunnskap blir mer og mer viktig i en verden hvor valgmulighetene strømmer mot oss, og hvor vi er avhengig av å kunne skille mellom det viktige og det uviktige, mellom det som er riktig og galt. Derfor må vi ikke tape av syne utdanningspolitikken når vi diskuterer velferds- og sosialpolitikk. Kampen mot den strømlinjeformede enhetsskolen, som skaper tapere og ingen vinnere, er derfor sentral for Høyre for å gi hver enkelt det de trenger av kunnskap, av holdninger og tro på seg selv i møte med virkeligheten. De fleste lever godt i dagens samfunn. Men de aller svakeste mangler tilstrekkelig omsorg og behandling. Derfor er det nødvendig med en mer treffsikker og målrettet sosialpolitikk som hjelper rusmiddelmisbrukere, psykiatriske pasienter uten ettervern, hjemløse, innvandrere og flyktninger med språklige og kulturelle problemer og dem som ellers faller utenfor sikkerhetsnettet. Det mest markante skillet går mellom dem som har arbeid, og dem som står utenfor arbeidslivet. Derfor må det legges til rette for å skape flere arbeidsplasser kombinert med tiltak som gjør det lettere å få flere over fra passiv trygd til helt eller delvis arbeid. Hovedkonklusjonene i velferdsmeldingen må stå fast: Det skal lønne seg å jobbe, og støtteordningene som er ment å være midlertidige, må utformes slik at de gir hjelp til selvhjelp og ikke hjelp til varig avhengighet. Sikkerhetsnettet skal ikke fange folk og skape klienter, men hjelpe den enkelte tilbake til selvstendighet. Å ta del i arbeidslivet vil for mange være det viktigste bidraget til å bli selvhjulpne. For å sikre tilgang på arbeidskraft i fremtiden må det legges vekt på at den enkelte kan stimuleres til å stå lenger i arbeid. Det må legges til rette for fleksible ordninger for deltidsarbeid blant trygdede for å sikre at arbeidstakerne ikke faller fullstendig ut av arbeidslivet på grunn av sykdom eller uførhet. Flertallet ber Regjeringen vurdere å innføre 30 pst. uføregrad som inngangsvilkår for uførepensjon som en permanent ordning. Høyre er enig i at det er riktig å oppmuntre uføretrygdede til å prøve seg i arbeidslivet, men den forsøksordningen som ble satt i gang i 1997, hvor uførepensjonen kan graderes helt ned til 20 pst., og som skal vare til 2003, må først evalueres før det settes i gang nye permanente tiltak. Regjeringen påpeker i meldingen at forslaget kan ha negativ virkning på arbeidstilbudet. Det er en betimelig advarsel. Forslaget fra flertallet kan virke mot sin hensikt. De som står i arbeid og ikke oppfyller kravet om 50 pst. uførhet, får en lettere vei ut av arbeidslivet. Resultatet blir ikke et inkluderende arbeidsliv, men et arbeidsliv hvor veien ut blir enklere og fører til at flere blir uførepensjonister. Det er underlig at flertallet, på tross av arbeidslinjen som Arbeiderpartiet og Høyre stod sammen om i forbindelse med velferdsmeldingen, pålegger Regjeringen å vurdere endringer som vil lempe på kravene for å bli uføretrygdet, før Sandman-utvalget har avgitt sin innstilling, spesielt på bakgrunn av det Regjeringen skriver i revidert budsjett, hvor det vises til Sandman-utvalget og at det derfor ikke er «aktuelt å foreslå endringer i selve uførepensjonsordningen nå». Flertallet foreslår å utarbeide statlige rettledende normer for utgifter til livsopphold. Dette støtter ikke Høyre. Denne beslutningen må ligge der stønadene finansieres, nemlig i kommunene. Sosialhjelp skal være en midlertidig hjelp, og etter behov. Adgangen til å klage kommunens vedtak inn for fylkesmannen ligger fast og skal bidra til å hindre en åpenbar urimelig forskjellsbehandling mellom kommunene. Å vedta en statlig rettledende norm som ikke på noen måte er bindende for kommunene, er å kaste blår i øynene på mennesker i en vanskelig livssituasjon. Og igjen har Arbeiderpartiet snudd. Ved behandlingen av velferdsmeldingen stod Høyre og Arbeiderpartiet sammen om dette. Høyre støtter heller ikke forslaget om å vurdere en ordning med garantert minsteinntekt. En slik ordning vil bryte med prinsippet om at offentlige tjenester skal være basert på en rettighet eller et behov. Det vil bidra til å holde folk utenfor arbeidsmarkedet, fordi arbeid i mindre grad blir et lønnsomt alternativ til sosiale ytelser. Høyre vil advare mot å utvikle trygde- og stønadsordninger som bidrar til at det ikke lønner seg å ta ordinært lønnsarbeid for dem som har muligheter til å delta på det ordinære arbeidsmarkedet. Mange har falt utenfor i velferdssamfunnet på grunn av manglende forståelse for at folk er forskjellige. «Gi alle muligheten til å delta!» Det må være parolen for debatten om utviklingen av Velferds-Norge i det nye årtusen.