Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-03-22:
Åpenhet om regelutvikling og muligheten for å påvirke den er viktig. Det styrker informasjons- og ytringsfriheten, og det sikrer demokratisk deltakelse, rettssikkerheten til den enkelte, tilliten til det offentlige og mulighetene for kontroll fra allmennheten. Disse hensynene er også uttrykkelig framhevet i formålsparagrafen til vår egen offentlighetslov. Interpellasjonen her reiser i grunnen to hovedspørsmål. Det første gjelder mulighetene for EUs innbyggere, nasjonale institusjoner og allmennheten for øvrig til å få innsyn i EUs regelutvikling, basert på EUs eget regelverk. Den andre delen av spørsmålet går mer spesifikt på hvilke muligheter Norge har til å følge med på eller påvirke europeisk regelutvikling som vil få virkning for oss på grunnlag av EØS-avtalen og andre avtaler. Jeg kommer først til å omtale EUs tiltak for å ivareta offentlighetshensyn i egen regelverksutvikling før jeg går nærmere inn på det jeg oppfatter som det sentrale spørsmålet knyttet til norske interesser. Når det gjelder det første hovedspørsmålet, synes interpellasjonen å legge til grunn at EUs eget regelverk ikke vektlegger eller bare i veldig begrenset grad gir mulighet til åpenhet, gjennomsiktighet og adgang til innsyn i EUs dokumenter. Det er – kanskje ikke overraskende – et premiss jeg ikke er enig i. EUs institusjoner er underlagt et grunnleggende åpenhetsprinsipp. Hovedprinsippet om offentlighet er siden Lisboa-traktaten knesatt i artikkel 15 punkt 3 i traktaten om EUs virkeområde. Det betyr at innsynsnekt krever begrunnelse i et nærmere angitt unntak. Det er nærmere regulert i forordninger som har blitt presisert gjennom rettspraksis. Enhver har adgang til å søke gjennom den prosedyren som er beskrevet der, og som interpellanten er inne på, har EU siden 1995 hatt en ombudsmann som er valgt av Europaparlamentet. Utgangspunktet for regelverket er at alle dokumenter er offentlig tilgjengelige, men på samme måte som for innsynsretten etter norske regler er det gjort unntak for visse opplysninger av hensyn til offentlig sikkerhet, personopplysninger, internasjonale forbindelser, militærhemmeligheter osv. Unntaksreglene har vært tolket strengt av EU-domstolen, og EUs institusjoner har en høy innvilgelsesrate for innsynsbegjæringer. I 2018 innvilget Kommisjonen 80 pst. av innsynsbegjæringene, Rådet 72,2 pst. og Parlamentet 96 pst. Kommisjonen mottar flest innsynsbegjæringer, og antallet er økende. EUs rettsutvikling har heller ikke vært statisk. Offentlighetsspørsmål er i økende grad blitt satt på dagsordenen også i saker for EU-domstolen. Krav til meroffentlighet og åpenhet når det gjelder praktisering av innsyn, har vært en prioritering fra de nordiske landene i EU, i tråd med det som er nordisk rettstradisjon. Det har også vært gjenstand for debatt og økende fokus i EUs institusjoner. Selv om forvaltningstradisjonene på dette feltet har vært til dels veldig ulike i de europeiske landene, har det skjedd en betydelig bevisstgjøring og rettsutvikling på dette feltet. Det må legges til at EU-samarbeidet med årene har utviklet seg fra et primært økonomisk samarbeid til også å omfatte en rekke andre viktige samfunnsområder. Muligheten for demokratisk innflytelse på EU-reglene er helt sentral, og det følger av EUs traktater at EU-borgere har en rett til å delta i EUs demokratiske liv. Kommisjonen gjennomfører åpne høringer for alle større politiske initiativ, noe som for øvrig er påkrevd i henhold til traktaten. Åpne, offentlige online-høringer inngår alltid for både initiativ der konsekvensanalyser er påkrevd, initiativ som skal igjennom evaluering og kvalitetskontroll, og grønnbøker, altså politiske diskusjonsgrunnlag. Høringene løper i minst tolv uker, og også norske aktører kan gi innspill på disse høringene. Deretter er det Rådet og Europaparlamentet som er lovgivende organer. Rådet består av representanter for medlemslandenes regjeringer. Disse representantene står selvfølgelig demokratisk ansvarlig overfor sine egne lands nasjonalforsamlinger og er bundet av sine folkevalgte representanters synspunkter når de deltar i diskusjoner på EU-nivå. Europaparlamentets medlemmer er på sin side direktevalgt av EUs innbyggere og står ansvarlig overfor sine velgere, uavhengig av nasjonale regjeringer og parlamenter. Europaparlamentet gir sånn sett en demokratisk tilleggsdimensjon til EUs lovgivningsarbeid. De lovgivende EU-institusjonene er etter traktatene pålagt å ha en åpen og regelmessig dialog med sivilt samfunn og interesseorganisasjoner. Medlemslandenes nasjonalforsamlinger har en traktatfestet rett til å bli holdt informert om forslag til nytt EU-regelverk og deltar i regelmessige konsultasjoner og forvaltningen av subsidiaritetsprinsippet. Som nevnt er EUs institusjoner underlagt et grunnleggende åpenhetsprinsipp. Kommisjonens forslag til regelverk og strategier publiseres på Kommisjonens hjemmeside, Rådets møtekalender er offentlig og lett tilgjengelig på hjemmesida, og konklusjonene fra rådsmøtene er offentlig tilgjengelige. Europaparlamentets møter er i all hovedsak åpne for publikum, og møtene kan også selvfølgelig følges på videooverføring. Det gjelder både plenumsmøter og komitémøter, noe som altså er mer åpenhet enn det Stortinget viser, særlig knyttet til komitémøter. Alle forslag og dokumenter som skal diskuteres, er åpent tilgjengelige på Parlamentets hjemmeside. Også enkeltpersoner, organisasjoner og bedrifter har mulighet til innsyn i EUs lovgivningsarbeid gjennom informasjonen som legges åpent ut på EU-institusjonenes hjemmesider. Ifølge Kommisjonen har covid-19 ført til økt interesse for Kommisjonens dokumenter. I tillegg til den informasjonen som er offentliggjort, er det altså mulig å benytte seg av innsynsretten. Både Parlamentet og Kommisjonen er opptatt av økt åpenhet. Parlamentet er opptatt av at innbyggerne skal ha tilgang til et bredt spekter av informasjonskilder som grunnlag for egne standpunkt. Av den grunn ønsker Parlamentet en mer proaktiv tilnærming til åpenhet fra institusjonenes side og mener at EU-institusjonene må ha en løpende vurdering av nye metoder for å oppnå maksimal åpenhet. Det er en prioritering jeg er enig i. Parlamentet mener at særlig Rådet bør tilstrebe større åpenhet, og ikke minst ønsker Parlamentet en gjennomgang og oppdatering av innsynsreglene fra 2001. Både Europaparlamentet og ombudsmannen gjennomgår åpenhet og innsyn jevnlig og kommer med kritikk og forslag til forbedringer i sine rapporter. I sin siste resolusjon om åpenhet, som ble vedtatt av Parlamentet 10. februar, og som interpellanten viser til, ble det lagt fram flere konkrete forslag og ønsker. Parlamentet ønsker bl.a. mindre hemmeligstempling av dokumenter, økt åpenhet om traktatbruddsaker for EU-domstolen og økt åpenhet om diskusjonene i Rådet. Parlamentet ønsker også en mer brukervennlig løsning for innsyn i Parlamentets stemmegivning. Åpenhet er også en viktig prioritet for Von der Leyen-kommisjonen. Åpenhet er en forutsetning for å sikre tillit hos innbyggerne til EUs lovgivning og politiske initiativ. Det er nylig inngått en avtale mellom EUs tre lovgivende institusjoner om opprettelse av et transparensregister som skal sikre innsyn i institusjonenes kontakter. Det gjelder både lobbyvirksomhet og mottatte dokumenter. Under innsettelsen tok von der Leyen initiativ til en konferanse om Europas framtid, og et sentralt tema for konferansen er nettopp spørsmålet om hvordan innbyggerne skal bringes nærmere EUs beslutningsprosesser. Så til våre rettigheter og muligheter til innsyn som hviler på EØS-avtalen og andre avtaleforhold med EU. Disse kommer i tillegg til de alminnelige mulighetene til å få innsyn i EUs prosesser som jeg har beskrevet overfor. Det er viktig å huske at EØS-avtalen gir oss traktatfestede rettigheter til å bli inkludert og få innsyn i de tidlige fasene av regelutviklingen på linje med EUs medlemsland. Dette følger bl.a. av artiklene 99–101 i avtalen. Jeg vil dessuten legge til at stadig mer regelverksutvikling hviler på forskning og innhenting av ny kunnskap som er nær knyttet til deltakelsen vår i EUs programmer. Der er vi også gjennom EØS-avtalen gitt særlige deltakermuligheter i artiklene 79–82. På grunnlag av EØS-avtalen er det også vokst fram deltakermuligheter på en rekke saksområder av sentral betydning for norsk velferd. Jeg vil her bare nevne eksempler som helse, mattrygghet, bekjempelse av forurensning, forbrukervern og luftfartssikkerhet. Jeg vil legge til at andre avtalegrunnlag med EU også gir oss innsyns- og deltakermuligheter. Schengen-samarbeidet innebærer en betydelig grad av innsyn og utveksling av betydning for kontroll med vår felles yttergrense og har muliggjort forenklinger av vesentlig betydning for reiser innenfor Schengen-området. Regjeringa har en sentral målsetting om å føre en aktiv og effektiv Europa-politikk. Vi søker derfor å benytte de mulighetene vi har gjennom vårt avtaleverk og samarbeid med EU, særlig EØS-avtalen, til å påvirke og medvirke i regelverksutviklingen i tråd med norske interesser og gode felleseuropeiske løsninger. Regelverksutviklingen i EU er som oftest en lang prosess, og sjansene for å få gjennomslag og påvirke innholdet i regelverket som er relevant for oss, er størst i forberedende faser, ikke ulikt det det er her hjemme. Derfor benytter vi oss av den muligheten som ligger i EØS-avtalen til å delta i ekspertgrupper og komiteer under Kommisjonen og i EUs byråer når forslag er under forberedelse. I tillegg har norske aktører, inkludert norske myndigheter, mulighet til å gi innspill gjennom EUs åpne høringsprosesser. Regjeringa og embetsverket har også utstrakt kontakt med Kommisjonen, Rådet og Parlamentet. Vi deltar også i mange uformelle prosesser. Åpenhet er viktig, deltakelse er viktig, men jeg er altså ikke enig i premisset om at dette ikke skjer i EUs prosesser.