Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2007-12-06:
Det var som om representanten Gullvåg hadde stjålet manuskriptet mitt. Fremtiden skapes – den vedtas ikke, lyder et av Fremskrittspartiets politiske slagord. De som har lest litt politisk filosofi, vil vite at dette slagordet bygger på sentral tenkning i liberalismen, nemlig at vi alle har et selvstendig ansvar for hvordan vi velger å leve våre liv, og at politikerne verken kan eller skal ta dette ansvaret fra oss. Beklageligvis har aldri liberalismens støttespillere hatt flertall i denne salen, og vekslende regjeringer har derfor kommet med et utall av løfter som de ikke under noen omstendigheter vil klare å innfri. Vi husker alle Bondeviks proklamasjon om fjerning av all mobbing i skolen, og hans visjon om null skadde i trafikken. Vi husker Stoltenbergs løfter om å gjøre norsk skole til verdens beste, og Regjeringens garanti om å fjerne fattigdommen i Norge. Alle vet at disse løftene ikke vil bli innfridd – ikke fordi politikerne ikke har de beste intensjoner, men rett og slett fordi innfrielse av slike løfter ligger utenfor rammen av det vi politikere kan vedta. Problemstillingene slike løfter reiser, er så komplekse at kombinasjonen av penger og god vilje aldri vil være tilstrekkelig. Det merkelige er at innenfor de områdene hvor vi politikere faktisk kan utøve en forskjell, så velger et flertall i denne salen å abdisere fra sitt ansvar. Fremskrittspartiet mener Norge som nasjon bør ha ambisjon om å bygge verdens beste infrastruktur. Dette er et mål i god, liberalistisk ånd. Etter Fremskrittspartiets mening bør det offentlige sørge for at hver enkelt av oss får en hverdag som legger forholdene til rette for maksimal mulighet for egenutvikling, og at ytre forhold ikke skal diskvalifisere noen fra å realisere sine drømmer. På samme måte vil verdens beste infrastruktur gi vårt næringsliv de aller beste rammebetingelser for å gjøre det det skal gjøre, nemlig skape arbeidsplasser og verdier for nasjonen. Beklageligvis finnes det ingen slik prinsipiell tenkning i Regjeringen. Det finnes ingen innrømmelser av at politikken har sine begrensninger, og ikke minst, ingen innrømmelser av at økte bevilgninger til passive ytelser kan gjøre samfunnsutfordringene verre på sikt. At folk i bunn og grunn har ansvar for sitt eget liv og sin egen livsførsel, passer ikke inn i den sosialdemokratiske velferdsstaten. Og nettopp derfor er ikke Regjeringen i stand til å skille mellom penger som bevilges til passive ytelser, og penger som bevilges til infrastruktur for å skape fremtidig vekst. Vekslende regjeringer har brukt vikarierende argumenter for hvorfor vi ikke kan bevilge tilstrekkelige midler for å bygge ut veinettet. For tre år siden var hovedargumentet at dersom vi brukte én eneste oljekrone mer enn regjeringen, så var dette å anse som å stjele fra våre barns pensjoner. Dette var et så viktig budskap at stortingsflertallet valgte å endre navnet fra Petroleumsfondet til Pensjonsfondet – og det til tross for at ikke en eneste krone i fondet er øremerket pensjoner! Ifølge Regjeringens egne estimater vil Pensjonsfondet i 2030 være på 15 000 milliarder kr. Dette tilsvarer 3 mill. kr på hver eneste nordmann. Med slike tall forsvant Regjeringens viktigste argument mot å ruste opp infrastrukturen i Norge. Da dette argumentet glapp, valgte Regjeringen en ny strategi. Bruk av en eneste krone mer av oljeinntektene enn Regjeringen selv foreslår, vil føre til press i økonomien – vi vil få høyere inflasjon og høyere rente. I dag ser vi at inflasjonen er rekordlav og langt unna Norges Banks inflasjonsmål. Selv Norges Bank innser nå at rentebanen må justeres ned, rett og slett fordi det ikke finnes grunnlag i forskriften for å øke renten, noe den sterke kronekursen bekrefter. Da dette argumentet forsvant, valgte Regjeringen en tredje strategi. Nå kunne vi ikke bruke en eneste krone mer enn det Regjeringen foreslår, fordi vi har mangel på arbeidskraft. Men selv om dette argumentet kan være gyldig innenfor visse områder, har det på langt nær gyldighet innenfor samferdselssektoren. Innenfor EØS-området står veientreprenører i kø for å tilby sine tjenester til Norge. Sannheten er at dagens regjering ikke er i stand til å ta inn over seg de enorme mulighetene som våre gigantiske oljeinntekter gir. Regjeringen har stivnet i et gammeldags, konservativt mønster, hvor den baserer ethvert nytt budsjett på bevilgningene fra foregående år. I et slikt system er det ikke mulig å foreta nødvendige investeringer i infrastrukturen. Resultatet ser vi her dag. Mens vår nasjonale formue øker med 50 mill. kr hver eneste time, 24 timer i døgnet, 365 dager i året, står representantene og krangler om småbeløp. Samtidig forfaller infrastrukturen, og vedlikeholdsetterslepet øker. Dette bringer meg over på behovet for å endre rutinene for hvordan statsbudsjettet føres, og ikke minst for hvordan vi behandler budsjettet her i Stortinget. Fremskrittspartiet mener det bør etableres langtidsbudsjetter hvor det skilles mellom forbruk og investeringer. I slike langtidsbudsjetter bør investeringenes levetidskostnader inngå. Med langtidsbudsjettering vil det være mulig å se investeringer i et bredere perspektiv. Bevilgninger, eksempelvis til utvidelse av en eksisterende vei, vil med langtidsbudsjettering kunne inkludere de mange positive ringvirkninger en slik investering vil få for samfunnet. Vi vil bl.a. konkret kunne beregne besparelser grunnet nedgang i trafikkulykker – menneskelige lidelser, sykehusopphold, trygder, forsikringer – og vi vil konkret kunne beregne bedriftenes reduserte transportkostnader.