Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-06-06:
St.meld. nr. 47 for 2008–2009, Samhandlingsreformen, beskrev følgende hovedutfordringer: Helsetjenestene preges av for liten innsats for å begrense og forebygge sjukdom. Pasientenes behov for helhetlige og koordinerte tjenester besvares ikke godt nok. Demografisk utvikling og endring i sjukdomsbildet betyr at vi må endre måten vi yter helsetjenester på. Reformen ble omtalt, som flere har sagt, som en retningsreform der man løpende måtte evaluere virkemidlene opp mot målsettingene. Reformen la til grunn at den forventede veksten i behov i en samlet helsetjeneste i størst mulig grad må finne sin løsning i kommunene, og at en større del av ressursveksten i helsesektoren i de kommende årene skulle komme der. Det ble spesifikt lagt til grunn at veksten i legeressurser i hovedsak skulle komme i kommunene for å imøtekomme økt behov og bidra til å sikre bedre tid til pasienten og en styrking av allmennmedisinske offentlige oppgaver. Senterpartiet vil understreke at samhandlingsreformens intensjoner og hovedfunksjoner er og var både riktige og nødvendige. En økt satsing på kommunehelsetjenesten, bedre forebygging og økt samhandling er fortsatt en hovedutfordring i helsetjenesten. For å sikre bærekraften i framtidas helse- og omsorgstilbud og redusere sjukdom og helseforskjeller i befolkningen er det nødvendig at gjennomføringen av samhandlingsreformen lykkes. Vi mener at Riksrevisjonen har påpekt funn som er svært alvorlige. Regjeringas avvikling av den kommunale medfinansieringen var et skritt i feil retning, som også representanten Kolberg sa. Ved å overføre 5,7 mrd. kr fra kommunerammen til sjukehusrammen fjernet regjeringa kommunens incentiv til å tenke forebygging og til å bygge opp tilbud nærmere der folk bor. Og all den tid en ikke hadde rukket å høste erfaringer med en slik bevilgning, kan en heller ikke få evaluert det hele. Medfinansieringsordningen var først og fremst innrettet for å styrke kommunenes forebyggende og helsefremmende arbeid, slik at man i neste instans kunne se eventuelle effekter på spesielt livsstilsjukdommene, som KOLS, diabetes, hjerte- og lungesjukdommer. Kommunene som hadde gjort en svært god innsats, ble også fratatt sin belønning, og Senterpartiet beklager at den endringen ble gjennomført. Vi er også særlig bekymret for at reformen kan ha bidratt til at liggetiden ved norske sjukehus har blitt uforsvarlig kort, i en situasjon der Norge har blant de korteste liggetidene på sjukehus blant OECD-landene. Bare Tyrkia og Israel har kortere liggetid for pasienter i sjukehus. Senterpartiet vil understreke at det var et klart mål for reformen at utskrivningsklare pasienter – og jeg understreker utskrivningsklare – skulle ut av sjukehus og overføres til kommunene. Men det var ikke et mål, et formål med reformen at sjølve behandlingstida, den nødvendige behandlingstida, altså antall liggedøgn på sjukehusene, skulle kortes ned. Det er en viktig forskjell. Tilbakemeldinger fra fastlegene om for tidlig utskrivning og uheldige reinnleggelser gir grunn til bekymring. At mange kommuner forteller at pasienter nå skrives ut så tidlig at det er vanskelig for kommunene å tilby et godt tjenestetilbud, indikerer at sjukehusene kan ha endret sin utskrivningspraksis. Jeg regner med at statsråden vil svare på det, for det er et sentralt punkt i den gjennomgangen som vi nå har. Jeg vil også si at det økonomiske incitament som betalingsplikt for utskrivningsklare pasienter er, ikke synes å bygge opp under samarbeidsavtalene og behovet for økt samarbeid, men først og fremst bidrar til hurtigere forflytning av pasienter mellom sjukehus og kommune. Denne utviklingen må det rettes opp i, og spesielt vil jeg ha oppmerksomhet på ett sentralt område, og det er eldre, skrøpelige pasienter i livets siste fase. Når det der er manglende samarbeid, mange forflytninger og transporter og reinnleggelser, som er særlig utfordrende både medisinsketisk og medisinskfaglig, må en sette spørsmålstegn ved systemet. En må sette spørsmålstegn ved om betalingsplikt for utskrivningsklare såkalt skrøpelige eldre pasienter, som man antar har kort tid igjen å leve, burde oppheves. Dette er helt sentralt. Enhver som har vært på sjukehus, vet hvor mange eldre mennesker som er i en slik vanskelig, krevende situasjon, hvor det kreves verdighet ved behandlingen. Et annet punkt som jeg vil ha oppmerksomhet på, er at helseforetakene har overført 1,5 mrd. kr til kommunale øyeblikkelig hjelp døgntilbud, såkalte ØHD-senger, i perioden 2012–2014. Det er viktig for bruken av tilbudet at fastlegen er godt kjent med hvilke pasienter som kan legges inn ved tilbudet, og at ØHD-tilbudet sikres god kompetanse og rekruttering av nødvendig medisinskfaglig ekspertise, og Senterpartiet forutsetter at de kritiske merknadene og forbedringspunkt som rapporten fra Riksrevisjonen har om ØHD-tilbudet, blir tatt på alvor og rettet opp. Det er viktig at statsråden har en sentral rolle. Sjøl om statsråden mener at kommunene ikke har økt sin personellinnsats på området psykisk helsearbeid i kommunene i perioden 2010–2014, mener Senterpartiet at det ikke er grunnlag for å si at tilbudet ikke er styrket. Senterpartiet reagerer på statsrådens vurdering av den aktuelle situasjonen. Riksrevisjonen påpeker jo at kommuner opplever at samarbeidsavtalene ikke klargjør oppgave- og ansvarsfordelingen mellom spesialisthelsetjenesten og kommunene på rus- og psykiatrifeltet, og vi mener at departementet må vurdere tiltak som sikrer at rus- og psykiatripasienter ved behov for tjenester fra både kommunen og spesialisthelsetjenesten får et godt tilbud. Vi viser til statsrådens påpekninger av Meld. St. 26 for 2014–2015, Fremtidens primærhelsetjeneste – nærhet og helhets krav om psykologkompetanse i kommunene, oppretting av oppsøkende behandlingsteam og betalingsplikt for utskrivningsklare pasienter innen rus- og psykiatri, men mener at dette ikke er svar på de utfordringer som denne riksrevisjonsrapporten bringer til torgs. Vi slutter oss til alle Riksrevisjonens anbefalinger og legger til grunn at statsråd og departement følger opp disse anbefalingene på en fullgod måte. Til slutt. Vi har merket oss at både Helsetilsynet og Riksrevisjonen – og jeg vil understreke både Helsetilsynet og Riksrevisjonen – har kritisert at målene i reformen ikke er nådd. Målene i seg sjøl er det brei enighet om, og Senterpartiet mener at det at ikke målene er nådd, viser at det er behov for mer samhandling, ikke mindre. Samhandlingsreformen staket ut en retning for riktigere bruk av våre felles verdier for å sikre befolkningen gode helsetjenester, og det er den sittende helseminister som har det overordnede ansvaret for at samarbeidsavtalene mellom sjukehus og kommunehelsetjenesten overholdes og for at kommunehelsetjenesten sikres tilstrekkelige ressurser. Og det kan ikke understrekes nok at kommunehelsetjenesten må sikres tilstrekkelige ressurser for å ta sitt ansvar og må også sikres kompetanse for å løse oppgavene de er satt til å utføre. Svaret på problemene er ikke å gå bort fra ideen om å utvide tilbudet i kommunehelsetjenesten, men å sikre at det skjer – og det er som sagt regjering og den sittende statsråds ansvar.