Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2015-01-27:
La meg få starte med å rette en takk til interpellanten for å løfte diskusjonen om demokrati i forbindelse med kommunereformen også til Stortinget. Det er åpenbart at så store strukturelle endringer som regjeringens kommunereform legger opp til, vil kunne ha demokratiske følger. På et tidspunkt ble også regjeringens kommunereform ofte omtalt som en stor demokratireform, men så langt er det vanskelig å finne spor av endring og styrking av demokratiet i det som regjeringen har lagt fram. Det har handlet veldig mye om struktur. Spørsmålet er om man har forlatt det sporet, eller om man fortsatt er opptatt av å bruke anledningen når man gjør betydelige strukturendringer, til også å styrke lokaldemokratiet. Tiden er i hvert fall inne for å være nyansert, løfte fram og drøfte ulike løsninger og muligheter og se på konsekvenser av de endringene som gjøres. La meg nevne ett eksempel, som handler om diskusjonen som har oppstått nå, etter at ekspertutvalget til regjeringen tok opp en diskusjon om hvordan man velger å organisere fylkene: I utgangspunktet er det i dag slik at alle som stemmer ved kommune- og fylkestingsvalg, har innflytelse på de samme oppgavene. Hvis man skal følge et slikt opplegg som ekspertutvalget har lagt fram og velge én av de modellene, hvor man har f.eks. byfylker, og at noen kommuner skal ha en annen oppgaveportefølje enn andre, vil jo det få konsekvenser for hvilken vekt stemmen din skal ha på ulike nivåer. Det er isolert sett ikke et demokratisk problem, men det vil i hvert fall kunne være mindre oversiktlig, og det kan også utgjøre et problem noen steder når man vil få noen restoppgaver som er veldig avgrensede, mens andre innbyggere vil kunne påvirke mye større oppgaver som er lagt til fylker eller kommuner. Det er også sånn at hvis man skal nå det målet som mange har trukket opp – man har antydet ca. 100 kommuner – vil det bety at vi ikke bare får færre kommuner, men vi vil også få færre folkevalgte. Det norske demokratiet er i dag sterkt fordi vi har ca. 11 000 folkevalgte. Spørsmålet er hvor mange lokale folkevalgte vi blir sittende igjen med. Det er jo ikke sikkert at det er et en-til-en-forhold mellom antallet folkevalgte og demokratiet, men mitt utgangspunkt er i hvert fall at de folkevalgte vi har, som ofrer mye av fritiden sin, og som er engasjert i sitt lokalsamfunn og ønsker å skape et bedre samfunn, gjør en veldig viktig jobb. Flere akademikere som har uttalt seg om reformen, er også opptatt av hva som skjer hvis det forsvinner et stort antall ordførere – ordførere som kan representere en annen stemme enn sentralmakten nasjonalt når det gjelder å forstå og tegne et bilde av hvordan nasjonen egentlig ser ut. Hvis 300 av de 400 ordførerne forsvinner – har det en demokratisk betydning? Og hva er konsekvensene på sikt? La meg bare understreke at Arbeiderpartiet er veldig opptatt av at vi tar en diskusjon om hvordan kommunene skal møte sine framtidige utfordringer. Vi tror det er viktig at de lokale folkevalgte setter seg ned og diskuterer hvordan de enkelte kommunene skal møte utfordringene. Det er en uenighet om om man skal lytte til de svarene man får, eller ikke, men vi er i hvert fall enig med regjeringen i at det er viktig at man setter seg ned rundt omkring og tar det som statsråden omtaler som nabopraten. Men det å kunne bestemme styringsformen og hvordan man skal styre sitt eget lokalsamfunn er også en del av demokratiet. Det betyr at vi også må lytte til de rådene vi får fra de lokale folkevalgte. Nyere forskning viser at de samfunnene med tillit og jevnbyrdighet, er de samfunnene hvor folk også er mest fornøyd. I tillegg er dette de aller viktigste forklaringene på hvilke økonomier som lykkes. Det å ha tillit handler også om å ha nærhet, og det handler om at de beslutningene som lokalpolitikere og regionalpolitikere fatter, har legitimitet, og det må vi ikke gi på båten gjennom en storstilt kommunestrukturendring. Statsråden var i sitt innlegg inne på spørsmålet om interkommunalt samarbeid, og la meg få lov til å understreke at min oppfatning er at interkommunalt samarbeid i seg selv ikke er et demokratisk problem, men det er utfordringer mange steder knyttet til hvordan man velger å organisere og praktisere det interkommunale samarbeidet. Det burde vært viet mer oppmerksomhet enn bare å skylde på at dette er et demokratisk problem. Debatten om dette skal selvfølgelig foregå i Stortinget, og det er viktig at Stortinget deltar i denne debatten, og regjeringens kommunereform bør også få større oppmerksomhet i den offentlige debatten. Men det er et ansvar som også hviler tungt på statsrådens skuldre. Man kan ikke bare utsette dette spørsmålet til etter at reformen er klar, og så diskutere(presidenten klubber) demokratiet. Formannskapslovene av 1837 hadde to formål: Det ene var å løse nasjonale(presidenten klubber igjen) oppgaver. Det andre var å sikre lokaldemokratiet. Sånn må det også være med kommunereformen. (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)