Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-01-28:
Utenriksministeren unnlot i sin redegjørelse å komme nærmere inn på konflikten i Kosovo under henvisning til at han vil gjøre det ved en senere anledning. Tatt i betraktning at denne konflikt i høy grad dreier seg om Europa, og er svært aktuell, synes jeg redegjørelsen på dette punkt gir debatten en for snever ramme. Redegjørelsen dreier seg først og fremst om vårt forhold til EU. Jeg har merket meg at det fra Arbeiderpartiet og Høyre har vært rettet kritikk mot Regjeringen fordi den skal ha forholdt seg for passiv når det gjelder initiativ i Europa-politikken. Denne kritikk har stort sett vært av generell karakter og ble påfallende nedtonet av hr. Blankenborg her i dag. Det er på det rene at folkeavstemningsresultatet må ligge til grunn for norsk EU-politikk, i alle fall i inneværende stortingsperiode. For øvrig er det EØS-avtalen som danner rammen om norsk politikk på dette området. Denne avtalen gir ikke Norge noen initiativ- og forslagsrett. Her er det EU-kommisjonen som har forslagsmonopol, og Norge har bare valget mellom å stemme mot eller for det EU har bestemt. Noen mulighet for å endre eller modifisere et EU-vedtak har Norge ikke. Hittil har Norge innskrenket seg til å stemme for alt som EU har vedtatt, uten at det har avstedkommet en antydning til protest fra hverken Arbeiderpartiet eller Høyre. Regjeringen har videre lojalt forhandlet frem en ny Schengen-avtale, som disse partier heller ikke har innvendinger mot. På denne bakgrunn vil jeg i likhet med hr. Steensnæs spørre de to nevnte partier om hva slags konkrete forsømmelser de mener Regjeringen har gjort seg skyldig i i Europa-politikken. Utenriksministeren nevnte i sin redegjørelse at Norge har vetorett i EØS og at man er beredt til å gjøre bruk av den. Det dreier seg med andre ord om en reell vetorett. Det har han åpenbart rett i. Likevel synes jeg det er på sin plass med noen supplerende bemerkninger. Når Norge har sluttet seg til det felles marked for varer og tjenester, må vi strekke oss til det ytterste for å realisere dette felles mål. Jeg minner om EØS-avtalens artikkel 3, hvor det står at medlemsstatene skal avholde seg fra alle tiltak som kan sette virkeliggjørelsen av denne avtales mål i fare. De skal videre lette samarbeidet innen rammen av denne avtale. Av dette må man med rimelighet kunne slutte at Norge bare bør benytte seg vetoretten når spesielle og vitale norske interesser står på spill. Det må med andre ord dreie seg om EU-vedtak som vil ramme norske interesser spesielt hardt. Det ville virke urimelig dersom Norge f.eks. skulle nedlegge veto mot EUs veterinærdirektiv fordi Norge har et spesielt syn på hvordan slik kontroll skal foregå. En ordning som er akseptert som tilfredsstillende av EU-landene, må være god nok til at Norge kan godta den, når alternativet er å stille seg utenfor en felles lovgivning på området med den følge at forutsetningene for frihandel bortfaller. Det samme gjelder det såkalte matsminkedirektivet. Her mener EU-landene at forbrukeropplysning i form av f.eks. varedeklarasjoner og emballasje må være tilstrekkelig til å hindre at slike matvarer brukes av allergikere. Svenske og norske myndigheter mener på sin side at slike sminkede produkter må forbys i sin helhet for å forhindre allergi. Sverige har avfunnet seg med flertallets syn. Det ville virke underlig om Norge skulle presentere sitt spesielle helsepolitiske syn som grunnlag for å benytte seg av vetoretten. Det dreier seg jo om spørsmål som slett ikke har noe med vitale norske interesser å gjøre. Det dreier seg snarere om et spesielt norsk syn. At Norge ikke på alle områder er spesielt opptatt av folkehelsen, demonstreres best ved at man subsidierer mat som vi har et helseskadelig overforbruk av, og at enkelte partier i tillegg ønsker å redusere merverdiavgiften på slike varer. I vårt forhold til Europa bør vi huske at alminnelig goodwill er svært viktig. Mange EU-land ser svært gjerne at Norge blir medlem av EU. Årsaken er først og fremst at Norge har et høyt bruttonasjonalprodukt pr. innbygger, og at landet derfor vil kunne bli en betydelig bidragsyter til EU-kassen. Norge blir sett på som et land som vil forhandle seg til flest mulig særavtaler og særordninger med EU, men som er uvillig til å yte vederlag i form av formelt suverenitetstap eller penger. Norge bør være oppmerksom på at psykologi er en viktig faktor også i internasjonal politikk, og at man skal være forsiktig med å sette den på spill i saker som ikke er av vital betydning. Vi bør for all del unngå å gi våre europeiske partnere inntrykk av at vi først og fremst er ute etter å plukke ut fordelene av samarbeidet. Skal vi oppnå noe i det store, må vi være litt rause i et små. Jeg håper utenriksministeren er enig med meg i denne vurdering av bruken av vetorett. Når det gjelder konflikten i Kosovo, mener Fremskrittspartiet at Regjeringen og NATO har slått inn på en urealistisk linje når man ikke ønsker at Kosovo skal oppnå full uavhengighet av Jugoslavia. Man vil tvert imot forsøke å forhandle frem en løsning som innebærer at kosovoalbanerne, dvs. mer en 90 pst. av befolkningen, skal være underlagt regjeringen i Beograd. En slik løsning vil innebære at Kosovos utenriks- og handelspolitikk vil bli underlagt Beograd. Det samme gjelder militærvesenet og beskatningen. Det innebærer at man går inn for en forhandlingsløsning der kosovoalbanerne tvinges til å finansiere og gjøre tjeneste i den eneste hæren de har all grunn til å frykte, nemlig den jugoslaviske. En slik løsning er etter Fremskrittspartiets mening umoralsk. Gjennom en årrekke har regimet i Beograd undertrykket den albanskættede befolkning på en måte som minner om apartheid. I den senere tid har den jugoslaviske hær i velkjent mønster fra Bosnia ført krig mot sivilbefolkningen gjennom brannstiftelse og massakrer. Mer enn 200 000 mennesker har foreløpig måttet flykte fra sine hjem. Regjeringen i Beograd er det siste kommunistiske diktatur i Europa, og den har stadig brutt internasjonale avtaler, samtidig som den i Bosnia er ansvarlig for etnisk rensing og et utall av brudd på menneskerettighetene. Til tross for dette kommer man trekkende med folkeretten, og fremholder som et avgjørende argument at Kosovo folkerettslig er en del av Jugoslavia, som om Jugoslavia er en helt vanlig stat på linje med f.eks. Nederland eller Danmark. For en del år siden var det vanlig å vise til folkesuvereniteten som et viktig prinsipp i folkeretten. Det passer åpenbart ikke lenger for opportunistiske europeiske politikere. La oss tenke oss at svenskene etter at Norge i strid med folkeretten hadde oppløst unionen med Sverige i 1905, hadde marsjert inn i Norge og brent mesteparten av bebyggelsen på Østlandet, la oss videre tenke oss at de europeiske stater under henvisning til folkeretten, det vil si Kieltraktaten, hadde motsatt seg at Norge skulle få sin selvstendighet: Hvordan hadde vi da reagert? Utenriksministeren ønsker tydeligvis at befolkningen i Kosovo skal måtte være et slags sonoffer for å forhindre at det senere blir ugreie med grensene på Balkan i form av et fremtidig Stor-Albania. For å forhindre at andre majoriteter eller minoriteter, alt ettersom man ser det, lager vanskeligheter i Europa, skal kosovoalbanerne tråkkes ned under den jugoslaviske jernhælen til evig tid. På denne bakgrunn er Fremskrittspartiet ikke enig i at det skal være et formål å forhindre at Kosovo blir en selvstendig stat. Vi går tvert imot inn for selvstendighet for Kosovo og mener at det er den eneste fremtidsrettede løsning. Vi går videre inn for at OSSE-kontrollørene blir trukket ut av Kosovo, både fordi deres personlige sikkerhet er i fare og fordi vi ikke kan se at de er i stand til annet enn å bevidne overgrep fra den serbiske hær. OSSE-kontrollørene skaper den samme type problem som FN-styrkene i Bosnia. I begge tilfeller er problemet at FN og OSSE skal forholde seg nøytral i en væpnet konflikt som er satt i gang av den ene part som også begår folkemord. Å forholde seg nøytral i slike tilfeller er egentlig umoralsk og stimulerer til en holdning og en argumentasjon som går ut på at «det skal to parter til for å slåss», eller at «det er begått grusomheter på begge sider». OSSE-kontrollørenes tilstedeværelse virker dessuten som en garanti mot flyangrep fra NATO, slik at den serbiske hær har frie hender. Vi ser på utvisningen av lederen for OSSE-kontrollørene som en ganske uinteressant sak. Saken har først og fremst gitt OSSE og NATO anledning til å kamuflere et langt mer vesentlig faktum, nemlig at de jugoslaviske hærstyrker ikke er blitt trukket ut av Kosovo i overensstemmelse med avtalen og at de fortsetter sine angrep på sivilbefolkningen. Fremskrittspartiet vil anbefale at Regjeringen i NATO går inn for luftangrep mot serbiske militære mål dersom styrkene ikke straks trekkes tilbake. Formålet med slike angrep er selvsagt å redusere serbernes skadevoldende evne. Fremskrittspartiet vil også be Regjeringen arbeide for at Milosevic blir tiltalt ved krigsforbryterdomstolen for Jugoslavia.