Harald Victor Hove (Høyre), 1999-01-28:
Venstres Europa-politikk bygger på norsk deltakelse i en rekke organisasjoner. Den bygger på EØS-avtalen, NATO, Europarådet, OSSE, Østersjøsamarbeidet og Barentssamarbeidet, for å nevne en del viktige organisasjoner og samarbeidsformer. Når det gjelder forholdet til EU, bygger Venstre på EØS-avtalen og folkeavstemningsresultatet fra 1994. I begge sammenhenger var Venstres standpunkt i samsvar med de vedtakene som ble truffet. Venstre gikk i 1992 inn for EØS-avtalen, og Venstre var imot norsk medlemskap i EU. Regjeringens grunnlag for sin Europa-politikk er her det samme som Venstres. Jeg er i og for seg enig med representanten Blankenborg i at EØS-avtalen kanskje ikke er det mest sentrale i dagens debatt. Jeg vil likevel si noen ord også om den. EØS-avtalen har i seg selv et klart dynamisk element. Den tar opp i seg utviklingen av regelverk som innføres etter hvert. Dette innebærer at EØS-avtalen i seg selv inneholder klare utviklingselementer i Norges forhold til EU. Men dermed blir også EØS-sakene en del av norsk innenrikspolitikk. Det er derfor viktig å følge opp arbeidet med større åpenhet i EØS-sakene. Det er på dette området, med hensyn til større åpenhet, tatt prisverdige initiativ fra Regjeringens side, og spørsmålet var også sentralt i utenriksministerens redegjørelse. Når det gjelder spørsmålet om større åpenhet, er dette dels et spørsmål om mer aktiv informasjon, å gi kunnskap om hvilke saker som er til behandling, og dernest er det viktig med kunnskap og diskusjon om de sakene som behandles. Mange av EØS-sakene er i det større politiske bildet relativt trivielle. Men sakene kan likevel være viktige for mange enkeltpersoner og enkeltgrupper som vil bli berørt mer direkte. Det er derfor viktig at disse får mulighet til å påvirke norske holdninger og vurderinger inn mot behandlingen av de enkelte sakene i EU og EØS-systemet. Det kan vel også være at vi bør stille spørsmål om det bør bli større åpenhet om Stortingets behandling av disse sakene. I forhold til EØS-sakene er det ett spørsmål som av og til blir sentralt, og det er spørsmålet om Norge skal legge ned veto mot eventuelle vedtak. På det punktet er det to innfallsvinkler som er fornuftige. Den ene er at når man har fremforhandlet en vetorett, så er den der for at den skal kunne brukes, og den skal brukes hvis det er nødvendig. På den annen side vil man ikke kunne føre EØS-politikk på en stadig bruk av veto. Et sted i krysningspunktet mellom disse to hensynene må den direkte bruken av vetoordningen legges, og jeg er enig i det som utenriksministeren sa, at dette er lite egnet for teoretisk diskusjon og overlegninger, det må vurderes i de tilfeller hvor det måtte bli aktuelt. Venstre mener at det er det beste for Norge at man har en regjering som selv hadde det samme grunnlag for sin EU-politikk som det som er folkeflertallets standpunkt fra 1994, altså nei til medlemskap og ja til EØS. Regjeringen har en aktiv holdning overfor samarbeid med EU og andre europeiske organisasjoner, men samtidig en sunn skepsis. Det er vel ikke tvil om at dagens debatt er blitt langt mer nøktern og rolig enn det man kunne vente på bakgrunn av tilløp man hadde i forhold til EU-debatten i høst. Det hørtes da ut som om Arbeiderpartiet og Høyre mente Regjeringen ikke hadde noen Europa-politikk, samtidig som disse partiene syntes å mene at alt som hadde tilknytning til EU, var udelt positivt. Det kunne også virke som om Arbeiderpartiets leder, Thorbjørn Jagland, til tider glemte at det i Arbeiderpartiet er større grupper som har en annen holdning til EU-spørsmålet enn lederen selv. Ja, Jagland gikk i svensk TV så langt som å si at Arbeiderpartiet var det mest EU-vennlige partiet i Europa. Det var også vanskelig, synes jeg, til tider å få med seg at ikke deler av utspillene i høst var starten på en ny debatt om medlemskap. På denne bakgrunn var det befriende å høre innleggene fra representantene Blankenborg og Petersen i dag. Det var der ingen utsagn om manglende EU-politikk fra Regjeringens side. Rett nok var begge opptatt av å stresse et poeng med en huskelapp som det skulle være nødvendig å utstyre Regjeringen med når den drog til Europa. Det får da være en motpåstand å hevde at en slik huskelapp overhodet ikke har vært nødvendig. Men når jeg hører omtalen av utenriksministerens redegjørelse her i Stortinget, kan det virke som om opposisjonen skulle ønske at den hadde vært med på å skrive den, og det har den definitivt ikke. Når det er sagt, er det vel heller ikke uønskelig å ha en regjering som inviterer opposisjonen til å komme med innspill og som også er villig til å lytte til de innspillene som kommer. Det kan i denne sammenheng være grunn til å minne om at utenrikspolitikk tross alt er et område hvor det er et større poeng å etterleve en konsensus mellom de politiske partiene i Norge enn på de andre politikkområdene. Det denne debatten i dag heldigvis har vist, er at man har trukket ut Europa-debatten fra et innenrikspolitisk spill, der det viktigste i høst syntes å være å ramme Regjeringen. Norsk Europa-politikk står overfor viktige utfordringer framover. Disse utfordringene gjelder dels innenfor EØS-avtalen og dels områder utenfor. Når det gjelder EØS-avtalen, har jeg allerede sagt en del om den. Når det f.eks. gjelder telepolitikk, gjør Norge et aktivt arbeid overfor EU, og det er et område hvor Norge på mange måter er i forkant og er med på å etablere spillereglene også i EUs telepolitikk. Det er videre viktig for Norge å følge opp det som er knyttet til EUs utvidelse, som også vil innebære en utvidelse av EØS. Spørsmålet om nye medlemsland i EU er derfor også for Norge i forhold til EØS-avtalen. Når det gjelder politisamarbeid, er det et område hvor det på den ene siden er viktig å følge opp det arbeidet som skjer i EU, men hvor det på den annen side nok også kan være grunn til en viss sunn skepsis, fordi det er spørsmål om hva dette samarbeidet vil utvikle seg til. Hvis det blir et mer rent samarbeid mellom politiet i de enkelte land, kan det være god grunn til å knytte seg tett opp til det. Men dersom det er spørsmål om å utvikle en mer felles politistyrke, er det all grunn til skepsis. Når det gjelder spørsmålet om euroen, viser jeg til det som representantene Steensnæs og Jakobsen har sagt om det forholdet. Det er også tegn innenfor EU som kan tyde på at man vil få et tettere utenrikspolitisk og sikkerhetspolitisk samarbeid i EU. I så fall vil Norge være nødt til å forholde seg til det, og det er for så vidt ikke uten videre grunn til direkte å beklage en slik utvikling. Men det er da et område hvor det aktuelle vil være samarbeid og samordning mellom Norge og EU. En felles utenriks- og sikkerhetspolitikk kan i og for seg også være et godt argument for at man nettopp ikke skulle ønske EU-medlemskap. EU er også en viktig nabo for Norge, og det gjør at en rekke spørsmål, som f.eks. fiskeripolitikk og spørsmål knyttet til Russland, bl.a. miljøspørsmål, er viktige. Det er derfor all grunn for Norge til å støtte oppunder de initiativ som er gjort, særlig fra Finland, for å styrke EUs nordlige dimensjon. Men Europa-spørsmål er også langt mer enn spørsmål bare om EU. OSSE er en viktig organisasjon, og det er grunn til å understreke at den har viktige oppgaver knyttet til fredsskapende og demokratifremmende tiltak i Europa. Og ikke minst Norges situasjon nå viser nettopp at man der har en viktig oppgave og kan spille en aktiv rolle. Når det konkret gjelder Europarådet, har også det en viktig oppgave, f.eks. i forhold til spørsmål om utvikling av menneskerettigheter.