Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2003-06-03:
Det er viktig å hjelpe foreldre i konflikt til å komme fram til en avtale om samarbeid når det gjelder barnet. Dette er også målsettingen med forslagene til nye saksbehandlingsregler i barnefordelingssaker for domstolene. De foreslåtte saksbehandlingsreglene vil bl.a. kunne bidra til å korte ned saksbehandlingstiden. Større fleksibilitet i måten å bruke sakkyndig bistand på vil bidra til en mer effektiv og målrettet styring av saken med hensyn til tidsbruk, i forhold til dagens ordning, der tradisjonelle sakkyndigerklæringer er eneste mulighet. Jeg mener også det vil være en fordel at barnefordelingssaker behandles av dommere med kunnskap og erfaring med denne spesifikke sakstypen. Barne- og familiedepartementet vil derfor ta initiativ til at det i forbindelse med ikrafttredelsen av nytt regelverk sendes en anbefaling til domstolene om å kanalisere barnefordelingssaker til spesielt interesserte dommere. En slik spesialisering, sammen med de nye mulighetene til å bruke sakkyndige på alle trinn i prosessen, vil etter min mening sikre at barnefordelingssakene ivaretas på en god måte i de alminnelige domstolene. I dag er det domstolene som i all hovedsak behandler barnefordelingssaker. Fylkesmannen behandler kun en liten del av sakene, fordi behandlingen hos fylkesmannen forutsetter enighet. De aller vanskeligste sakene løses dessuten sjelden eller aldri hos fylkesmannen. De går videre til domstolene. Komiteen foreslår at Stortinget skal be Regjeringen iverksette tiltak, slik at det ved alle samlivsbrudd lages en kontrakt eller avtale der barnets rett til å bli hørt og barnets interesser og rettigheter blir ivaretatt. Komiteen foreslår i tillegg å be Regjeringen om å legge til rette for at foreldre og barn som ønsker det, skal få tilbud om hjelp og rådgivning i forbindelse med samlivsbrudd, og at tilbudet bør være gebyr- og kostnadsfritt. I St.meld. nr. 29 for 2002-2003, familiemeldingen, har Regjeringen lagt fram forslag til endring av meklingsordningen. Forslag knyttet til ordninger som skal oppmuntre foreldre til å inngå avtaler forut for saksbehandlingen ved domstolene og gi foreldrene hjelp og rådgivning, bør etter mitt syn drøftes i sammenheng med vurderingen av forslagene knyttet til meklingsordningen i familiemeldingen, som også flere representanter har vært inne på her i dag. Departementet har imidlertid utarbeidet en informasjonsbrosjyre som gir foreldre veiledning om hva en samarbeidsavtale om barna bør inneholde, og som er i tråd med de hovedtrekkene flertallet peker på at en samarbeidsavtale mellom foreldrene må inneholde. Denne brosjyren brukes bl.a. ved mekling både i forbindelse med separasjon og samlivsbrudd og i meklingssaker der foreldrene ønsker å reise barnefordelingssak for retten. I så måte synes vi dette langt på vei også er godt ivaretatt. Regjeringen har i familiemeldingen også presentert en rekke forslag knyttet til samboere. Det er bl.a. foreslått endringer når det gjelder mekling og foreldreansvar. Jeg synes derfor det er naturlig at forslag knyttet til foreldreansvar for samboere, vurderes i sammenheng med Stortingets drøftelser av familiemeldingen. Situasjonen for foreldre, avhengig av om de er gifte, samboende eller aldri har bodd sammen, skiller seg først og fremst ved at gifte har automatisk felles foreldreansvar, mens det ikke er automatikk i dette når det gjelder samboere eller foreldre som aldri har bodd sammen. Nettopp derfor har Regjeringen i familiemeldingen foreslått noen endringer her. Jeg er glad for at et flertall i komiteen støtter Regjeringens forslag om å senke aldersgrensen for høring av barn i barneloven til sju år. Dette vil være et effektivt virkemiddel for å sikre at barn blir hørt fra denne alderen av. Det er imidlertid viktig å understreke, som flere har gjort før meg, at barnet ikke har en plikt til å uttale seg, men en rett til å bli hørt. Det er videre klart at det med den foreslåtte endringen av aldersgrensen for høring av barn i barneloven fortsatt vil være anledning til å høre barn som er yngre enn den aldersgrensen som nå lovfestes. Jeg viser for øvrig til at justiskomiteen i sin innstilling til Ot.prp. nr. 45 for 2002-2003, om innarbeiding av barnekonvensjonen i norsk lov, går inn for å senke aldersgrensen for høring av barn i adopsjonsloven og barnevernsloven til sju år. Det er en hensiktsmessig løsning å ha samme aldersgrense for høring av barn i saker etter disse tre lovene, som alle regulerer avgjørelser av betydning for barnets familie- og omsorgssituasjon. Jeg forstår innstillingen slik at flertallet i komiteen ønsker en absolutt aldersgrense på sju år for høring av barn i saker etter barneloven, og at denne aldersgrensen skal være veiledende i andre typer saker som angår barnet. Dette flertallet mener at det vil virke tydeliggjørende å ha en veiledende aldersgrense for når barn har uttalerett. Flertallet mener videre at dersom ikke særlige hensyn tilsier det, vil det være saksbehandlingsfeil ikke å la barn ned til denne alderen bli hørt. Jeg oppfatter det slik at Stortinget mener en slik veiledende aldersgrense skal gjelde i særlovgivningen, der det ikke er bestemt en spesiell aldersgrense for når barn skal ha rett til å uttale seg eller rett til å motta informasjon om saker som angår barnet. Departementet har i forslaget til ny § 48 foreslått at avgjørelser i barnefordelingssaker først og fremst skal rette seg etter det som er best for barnet. Denne formuleringen mener jeg er mest i tråd med FNs barnekonvensjon artikkel 3, som sier at barnets beste skal være et grunnleggende hensyn i alle avgjørelser. Bestemmelsen vil nå bli en del av menneskerettsloven, og den vil nå gå foran barneloven i tilfelle motstrid. Dette er et tungtveiende argument for å bruke begrepet «barnets beste», eller – slik vi har formulert det – «det som er best for barnet», også i barneloven. Også etter gjeldende rett skal hensynet til barnets beste være det avgjørende kriterium når domstolen skal løse en konflikt mellom foreldrene i saker om foreldreansvar, barnets bosted og samvær. Prinsippet er nedfelt i flere bestemmelser i barneloven. Departementet ønsker å tydeliggjøre dette prinsippet i en egen bestemmelse, slik at dette grunnleggende hensynet til barnets beste får en sentral plassering innledningsvis i kapittelet om saksbehandlingsregler i barneloven. Å gi generelle regler om hva som er til barnets beste i alle saker, er verken mulig eller ønskelig, fordi barnets beste må bero på en konkret individuell vurdering i hver enkelt sak. Barneloven regulerer barnets rettigheter i forhold til foreldrene. Bestemmelsen om at en avgjørelse først og fremst skal rette seg etter det som er best for barnet, er en av flere rettigheter barnet har etter barneloven. Andre slike rettigheter i barneloven er f.eks. barnets rett til samvær, rett til å bli hørt, rett til å få informasjon, rett til å ha medbestemmelse eller rett til å melde seg inn i foreninger. Jeg har merket meg at komiteen «ber Regjeringen vurdere å fremme en endring i lovteksten slik at barnets rettigheter blir retningsgivende i barneloven». Dette vil jeg derfor komme tilbake til.