Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2009-06-12:
Jeg vil først takke komiteen for tålmodighet og fleksibilitet overfor saksordføreren, ettersom jeg har vært sykmeldt de siste åtte ukene, og har forsøkt meg på «long distance»-styring av prosessen. En god teaminnsats fra vararepresentant og rådgivere har også gjort dette mulig. Likevel, eller for alt jeg vet, kanskje nettopp av den grunn, har komiteen hatt en meget ryddig og saklig behandling av saken, og der er stor grad av enighet etter en konstruktiv innsats fra alle partier. I forkant av denne stortingsmeldingen forelå en betydelig prosess: Refleksprosjektet med artikkelserier, bokutgivelser, debatter og folkemøter aktiviserte og involverte både fagmiljøer og offentligheten i større grad enn tidligere. Det er positivt. Vi registrerer likevel at enkelte fant prosessen mer spennende enn selve meldingen. Regjeringen kan med fordel finne egnete måter å videreføre den åpenheten om utenrikspolitisk tenkning og arbeid som Refleksprosjektet har vist. Det må samtidig gjøres på en slik måte at så omfattende departementsstyrte og utenomparlamentariske prosesser i forkant av en stortingsbehandling ikke ender med meningsproduksjon fremfor reell debatt. Et helhetlig bilde av utenrikspolitikken får en bare om en ser St.meld. nr. 15 for 2008–2009 i sammenheng med en rekke andre meldinger, som f.eks. St.meld. nr 13 for 2008–2009, om utviklingspolitikken, og St.meld. nr. 10 for 2008–2009, om bedriftenes samfunnsansvar, ofl. Denne meldingen inneholder mye god substans, ikke minst for dem som er opptatt av globalisering, internasjonal handel, samarbeid tuftet på internasjonale kjøreregler, migrasjon og EU. I Stortingets innstilling videreføres det viktige fokuset på sammenhengen mellom utenrikspolitikk, klima-, miljø- og energipolitikk. Meldingen preges av fremtidsoptimisme og er løsningsorientert. Det er ganske bemerkelsesverdig ettersom meldingen fremlegges i en tid karakterisert av internasjonal krise og resesjon. Det kreves derfor atskillig realisme og nøkternhet når meldingens trender skal ekstrapoleres inn i fremtiden. En tilnærmet samlet konklusjon fra høringsinstanser og kommentatorer er at meldingen er sterkest i sine beskrivelser av utviklingstrekk og problemstillinger om hvordan globalisering og geopolitisk endring utfordrer Norges interesser i en endret verden, samt hvilke prinsipper som skal legges til grunn for prioriteringene, mer enn i appliseringen av de samme prinsippene på interessene og på det politiske innholdet. Det legges også opp til et mer realistisk selvbilde enn kanskje deler av norsk offentlighet og debatt – særlig venstresiden – tidligere har fremført. Retorikken rundt konsepter som «fredsnasjonen» og «den humanitære stormakten» er tonet betydelig ned. Dette er ytterligere forsterket gjennom Stortingets behandling med stor grad av enighet i komiteen. Noen ord om overordnete interesser og prioriteringer: Komiteen har i innstillingen gitt sin tilslutning til at den sentrale målsettingen i norsk utenrikspolitikk skal være å ivareta norske interesser, ved at den systematisk søker å fremme det norske samfunnets velferd, sikkerhet og de politiske verdiene som ligger til grunn for samfunnet. Regjeringen har lagt frem to enkle prioriteringsprinsipper for ressursbruk og innsats i utenrikspolitikken: viktighet og relevans for det norske samfunnet og Norges mulighet og evne til å gjøre en forskjell. Dette sier komiteen seg enig i. Som en nok kunne forvente, er det imidlertid nettopp i anvendelsen av disse to prinsippene meldingen møter de største vanskelighetene, og som derfor blir det svakeste leddet. Ikke desto mindre må det være riktig å legge vekt på å forstå og utnytte de av Norges nasjonale egenskaper hvor vi er store og kan gjøre en forskjell i internasjonal politikk og økonomi. Jeg vil også kommentere en del punkter som har vært viktige for Høyre i behandlingen av meldingen. Høyre er fornøyd med at Regjeringen fokuserer på Norge som en av verdens mest markerte globaliseringsvinnere. Norsk velferd er stadig mer avhengig av omverdenen, fri internasjonal handel og rammefaktorer som i realiteten bestemmes langt utenfor Norges grenser. Norge har høstet store gevinster ved å delta i den internasjonale økonomiske samhandlingen. Internasjonal integrasjon i et slikt perspektiv er først og fremst en mulighet til å få mer igjen for egen innsats, ikke en trussel mot norske arbeidsplasser eller levestandard. Dette synet har det vært viktig å videreføre og forsterke i Stortingets behandling. Regjeringens eksplisitte uttalelse om at spørsmålet om Norges tilknytningsform til EU ikke er tema for meldingen, betyr at meldingen blir ufullstendig i sin ambisjon om å skissere og prioritere mellom Norges interesser i en endret verden. Høyre anser det som umulig å gjennomføre en slik øvelse uten faktisk å konkludere i EU-spørsmålet. Vi vil komme tilbake til det temaet senere i dagens debatt. Forholdet til Russland er et helt sentralt rammevilkår for norsk utenrikspolitikk og samfunnsutvikling. Asymmetrien kan synes overveldende, men må avhjelpes gjennom å legge til rette for å integrere Russland i de multilaterale rammene og gjennom vår egen klare forankring i Vesten. Høyre har gått lenger enn resten av komiteen i å påpeke utfordringene i forholdet og hvordan utviklingen i deler av russisk samfunnsstruktur viser at forholdet ikke nødvendigvis kun utvikler seg positivt. Jo tettere naboskapspolitikk, jo større behov for forankring i NATO og EU. Jeg minner om det gamle uttrykket om at Russland kan sammenlignes med en stor seilskute: Mannskapet og seilføringen kan variere over generasjonene, men skutas retning og målene er stadig de samme. Det understreker vårt behov for en langsiktig strategi, som må gjenfinnes i utenrikspolitikken i form av realisme og fasthet. Meldingen og innstillingen er klare og positive angående NATO. Høyre er kanskje litt overrasket, men gleder seg over at komiteen står samlet om så klare formuleringer om alliansen og det transatlantiske forholdet. Vi mener likevel analysen av utviklingen i alliansen ville vært enda sterkere om en også hadde gått dypere inn i noen av utfordringene. Det kommer bl.a. frem i opposisjonens samlede merknad om byrdefordelingen i Afghanistan. Utviklingen tyder på at vi vil stå overfor store utfordringer i det internasjonale arbeidet for menneskerettigheter, særlig i FN-systemet, og økende synliggjøring av konfliktlinjene i verdispørsmål. Det er viktig å motarbeide radikaliserte globale verdi- og identitetskonflikter, samtidig som man er en sterk og klar stemme for det liberale rettsdemokratiet og grunnleggende sivile og politiske menneskerettigheter. Dialoglinjen åpner i seg selv for nye dilemmaer, og opposisjonen har signalisert en usikkerhet rundt verdien av menneskerettighetsdialog dersom vanskelige spørsmål og kontroverser ikke tas opp i de fora hvor man har mulighet for det. Jeg gjentar gjerne et uttrykk jeg har brukt ved flere tidligere anledninger: Det gjelder å stå for det en mener er rett, men så må en også stå opp så det synes. Denne høsten velger jeg å forlate Stortinget. Det har vært et privilegium å få arbeide disse åtte årene i utenrikskomiteen med lærerike og interessante oppgaver, både i fellesskapet og individuelt. Flere saker som er vesentlige, og som jeg gjerne vektlegger, har jeg allerede omtalt i innlegget. La meg avslutningsvis nevne et par til, som stadig opptar meg sterkt. Det ene er vår begrensede evne til å se langsiktige konsekvenser av politikken vi gjennomfører. Et grovt eksempel diskuterte vi våren 2008 i en interpellasjon om matvarepriser, biofuel og «landgrabbing» i Sørøst-Asia – gode intensjoner, men dystre resultater lokalt. Løsningen på denne type utfordringer må være mer kunnskap og åpenhet for ulik input og bredere meningsdannelse som grunnlag for politikkutformingen. I et slikt lys har utenriksministeren vist én måte å gjøre det på gjennom Refleksprosjektet. Det må etter mitt syn videreutvikles som metode. Det andre er vår holdning til dem som er annerledes og ulik oss, det være seg kulturelt, religiøst, etnisk eller politisk. Skal vi dempe konfliktutløsende drivere, er det som nevnt nødvendig å stå synlig på de verdiene vi forsvarer, men samtidig vise toleranse og arrogansefri interesse for at det finnes andre løsninger enn våre. Ett av mine beste minner fra denne salen er en interpellasjon med utenriksministeren om hvordan vi i Vesten har hatt en fremferd i Østen og Midtøsten, som kan forklare de antivestlige holdningene og etter hvert handlingene vi nå møtes med. I en slik sammenheng er det spennende å følge president Obamas politikk og ønsket om å bygge ned motsetningene mellom den vestlige og den muslimske verden. Ganske mange – ikke så få – av de problemene vi sliter med internasjonalt, er sprunget ut av en økende og pådrevet bevisstgjøring av slike motsetninger. Også på dette området må de vestlige landene stå sammen. Skal en lykkes, vil det bli krevende for den andre parten, og det blir minst like krevende for oss selv. President Obama har vist evne til å ta oppgjør med tidligere feilgrep, som f.eks. kuppet i Iran i 1953. Vi kan bare håpe at en slik romslighet kombinert med en fast vilje til å forsvare våre egne verdier vil gjøre inntrykk på mennesker i de landene som definerer oss som motstandere. På dette laget håper jeg å se Norge som en aktiv medspiller.