trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2020-05-12:
Det ble spurt her tidligere om hvorfor Norge skulle stille opp for det internasjonale samfunn. Det henger vel sammen med at i norsk selvstendighet og handlefrihet i utenrikspolitikken har internasjonalt samarbeid tjent oss veldig godt. Vi har fått mer handlefrihet og selvstendighet på grunn av internasjonalt samarbeid. Mitt spørsmål er knyttet til menneskerettigheter. Det var jo utenriksministeren inne på i forbindelse med Ungarn. Dette er et større spørsmål. Det viser seg nå at globale aktører blir mindre opptatt av å fremme menneskerettigheter på den internasjonale agendaen. Da blir samarbeid med EU viktigere for Norge enn før. Hvilke initiativ vil utenriksministeren ta for å styrke samarbeidet med EU for å fremme i sterkere grad menneskerettigheter i de land vi samarbeider med?
Ingjerd Schou (Høyre), 2020-05-12:
Det er litt uparlamentarisk, kanskje, men jeg er «ille fornøyd» med at dette representantforslaget blir stemt ned i dag, og at vi har et flertall som kommer til å støtte det. Det er også i tråd med regjeringsplattformen, som sier at vi skal «legge til grunn en balansert holdning til Midtøsten-konflikten», og som jeg synes utenriksministeren på en utmerket måte har redegjort for fem eller seks ganger i salen nå, i tur og orden i innlegget og i replikkordskiftet. Dette forslaget er helt i tråd med det som ligger i regjeringsplattformen, altså at vi ikke støtter det. Det er derimot en tydelig bevegelse i Stortinget i holdningen til Midtøsten. Det er bare å konstatere at Israel har stadig færre venner i norsk politikk. Overraskende nok har også Arbeiderpartiet føyd seg inn i den kretsen. Det er ingen overraskelse at Sosialistisk Venstreparti går inn for å ramme Israel, partiet har aldri lagt skjul på sin linje i disse spørsmålene. Det som derimot er bemerkelsesverdig, er jo nettopp at Arbeiderpartiet støtter forslaget. Det er ikke lenger et parti som er til å kjenne igjen når det gjelder sin tilnærming til Midtøsten. Det å ha en balansert tilnærming blir på denne måten forlatt. Når Arbeiderpartiet står sammen med Sosialistisk Venstreparti i samtlige forslag som fremmes for å merke varer fra Vestbredden, så er det tydelig. Målet er å ramme Israel økonomisk, akkurat som ulike boikottforslag som er kjent fra andre aktører. Selv om dette forslaget har sitt utspring et helt annet sted, i en prejudisiell foreleggelse fra EU-retten, er det ikke EUs øvrige merkeordning forslagsstillerne og deres støttespillere er interessert i. Det er kun muligheten til å ramme Israel økonomisk som er interessen. Sosialistisk Venstreparti er ikke kjent som en ivrig EU-tilhenger, men kaster seg like fullt opportunistisk på når anledningen byr seg. Jeg har uttrykt det andre steder i forbindelse med denne saken, at når man er imot Israel, er alt lov. Vi ønsker fra Høyres side å forholde oss til den norske matinformasjonsforskriften slik den er, og dersom det gjennom EØS-avtalen vil komme pålegg om endringer, skal vi forholde oss til dette når det i så fall blir aktuelt. Men per i dag sier Stortinget nei til en slik opportunistisk, antiisraelsk politikk.
Hårek Elvenes (Høyre), 2020-05-12:
Representanten Tybring-Gjedde holdt et gjenkjennelig innlegg med betydelig skepsis til internasjonalt samarbeid og liten forståelse for verdien for Norge av å delta i et slikt samarbeid. Nytt var det jo nå at han også framsto som en klimafornekter og viste til nobelprisvinner Giæver. Hvis den samme Giæver følger like dårlig med på sine eldre dager som han gjorde under sitt studium, tror jeg man skal ta med en klype salt det som kommer fra ham: Jeg var ikke interessert i det jeg studerte. I stedet vant jeg turneringer i bridge, biljard og poker. Det var nesten pinlig hvordan jeg brukte min tid. Vel, hvis noen høsten 2019 hadde foreslått at EU skulle utarbeide en felles helseplan, hadde det antagelig ikke blitt flertall for det. Det er jo interessant at de som nå kritiserer EU, egentlig roper på mer overnasjonal styring. Det er ingen tvil om at covid-19-viruset oppsto i Kina. Det er heller ingen tvil om at Kina var for sen, og var for lite åpen overfor omverdenen om virussituasjonen i sitt eget land. Covid-19-viruset angriper menneskets immunforsvar, men covid-19-viruset angriper også samfunnets motstandsdyktighet. Vi ser at Russland og Kina utnytter denne situasjonen og ønsker å ramme folks tillit til de vestlige demokratiene for å berede grunnen – særlig Kina – for utbredelsen av sitt eget samfunnssystem. Hele registeret av hybride virkemidler blir tatt i bruk, og Russland praktiserer sin egen lærebok, skrevet av general Gerasimov, der krig føres på flere arenaer og nivåer samtidig, gjennom politiske, økonomiske og kulturelle virkemidler. Vi ser at Kina bruker «maskediplomatiet», også i kombinasjon med hybride midler. Men også under denne krisen er det Sør-Europa som er blitt hardest rammet. Syretesten på EUs håndtering av dette blir EUs evne til å yte økonomisk hjelp, og her leverer EU. Vi ser at betydelige midler er omfordelt fra EUs naturskadefond og regionale utviklingsfond, og betydelige midler er kommet i tillegg, til den store sum av 540 mrd. euro. Det er grunn til å helle kaldt vann i blodet på dem som tror at økonomisk selvberging nå får en renessanse. Norge har en liten, åpen økonomi og har bidratt til stor utjevning gjennom det. Til slutt: Jeg tror ordene til europeer og kansler Helmut Kohl vil stå seg også denne gangen. Han har sagt: Hundene bjeffer, men karavanen ruller videre.
Hårek Elvenes (Høyre), 2020-05-12:
Dersom jeg hevder at representanten Helgheim har en forståelse for utviklingen i Ungarn, håper jeg at jeg tar feil. Hvis ikke er det dypt alvorlig. Orbán har over ti år samlet mer og mer makt på sine hender. Ungarn står nå på kanten til å bli EUs første diktatur. Den nasjonsbyggingen som Orbán driver på med, følger en klassisk linje: 1. finne en ytre fiende, 2. definere staten etter det, 3. framstå som landets øverste beskytter. Dette har vi eksempler på i Europas historie hvor vil bære hen. Det er ingen grunn til å vise forståelse for en slik samfunnsutvikling i et europeisk land. Det som gjør dette ekstra alvorlig, er at Orbán også ved hjelp av EU-midler har klart å bygge dette regimet. Norge må – og det vet jeg at Norge gjør – se kritisk på om EØS-midlene til Ungarn nå skal stilles i bero. Dette er en fullstendig uakseptabel utvikling, som i verste fall kan spre seg, og da har vi en meget dramatisk utvikling i Europa.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2020-05-12:
Mange land er nå rammet av koronakrisen, men noen land i Europa har vært rammet veldig lenge av en økonomisk krise, og et av dem er Hellas. I ti år har de vært rammet av en økonomisk krise, og de har også på grunn av sin beliggenhet fått ansvaret for en stor mengde asylsøkere som har kommet inn til Hellas. Hva har da vært responsen på dette, også fra Norges side? Jo, Norge har gitt ganske mye penger over år, men over halvparten av de pengene har kommet tilbake, og det er fordi Hellas verken kan eller vil bruke dem opp. Senest før jul fikk Norge tilbake 600 mill. kr av EØS-midlene – ikke alle fra Hellas, men mange, også da. I redegjørelsen sier statsråden at man er avhengig av et bredt økonomisk samarbeid for å løse dette. Ja, det er vi, for Norge er en del av Schengen- og Dublin-samarbeidet som påfører Hellas disse forpliktelsene. Norge har også støttet EU–Tyrkia-avtalen, som gjelder bare på øyene i Hellas, og derfor blir flyktningene sittende på øyene. Er det i Norges interesse at Hellas bryter sammen? De klarer jo ikke dette. Lokalbefolkningen er utslitte, sinte og slitne. De har vært utsatt for kutt i ti år, og nå opplever de at Europa vender ryggen til. Og Norge har ennå ikke klart å si ja til å være med på det tyske initiativet om å evakuere noen av de mest sårbare. Vi venter fremdeles på regjeringens svar på dette – for det er andre som dukker opp, som melder seg og kommer på banen for å hjelpe lokalbefolkningen hvis ikke andre europeiske land gjør det, og det er de høyreekstreme. De er der allerede og har jaget frivillige fra øyene. Dette er alvorlig. Det er et viktig signal nå at Norge er med blant de landene som sier ja til å strekke ut en hånd til Hellas og til lokalbefolkningen for å si at vi vil være med og hjelpe dere, at vi ser dere, og at vi ikke overlater denne arenaen til dem som er der nå – og ser ut som de interesserer seg – eller at takten og retningen på dette i Europa skal styres av Polen og Ungarn. Norge må ha en opplyst egeninteresse av at Europa beveger seg i en solidarisk retning og ikke i en retning der vi lar de mest høyreekstreme regimene få lov til å bestemme takten og retningen. Det har vært snakket om menneskerettighetene her i dag, og jeg er glad for det. Det er mitt verdigrunnlag. Da må Norge stå på menneskerettighetene – også asylrettighetene – og ikke være med på den glideflukten som mange land er med på i dag.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2020-05-12:
SV er for internasjonalt samarbeid og også for forpliktende avtaler. Vi er svært for at Norge skal holde sine forpliktelser når det gjelder menneskerettighetene, som jeg har vært inne på. Vi er for samarbeid rundt klimaspørsmål. Vi er for handelsavtaler med andre land. Det vi er kritiske til, er avtaler som er abonnement på høyrepolitikk, og som tvinger oss til å drive høyrepolitikk, for det mener vi ikke er noen løsning på verken denne krisen eller andre kriser. Da jeg i mitt innlegg nevnte f.eks. Dublinavtalen, som Norge er en del av, var det fordi den er viktig når vi skal se på krisen som har oppstått i Hellas nå. Norge er en del av Dublinavtalen, og SV har fremmet forslag i Stortinget mange ganger om at vi er nødt til å reforhandle den avtalen fordi den er så skjev. Den gir alt ansvaret for flyktninger til det landet der flyktningene kommer inn. Hva skjedde i 2015? Jo, da sluttet Italia og Hellas å stemple passene til asylsøkerne fordi de visste at de kom til å sitte med ansvaret. Så ble grensene stengt, og nå sitter altså Hellas med et kjempestort ansvar for en avtale som Norge er en del av. Hvordan responderer vi på det? Det er mitt spørsmål til flertallet. Hellas ber oss på sine knær om å hjelpe til med i hvert fall å avlaste med noen av de barna, som ikke har fått gå på skolen på flere år, der det ikke er helsetjeneste igjen. På tross av at norske myndigheter har kastet masse penger etter dette og til og med skryter av å ha vært med på å finansiere noen av de verste leirene som er der, noe av det verste jeg har sett, er det ikke et system der som det hjelper å kaste penger etter. Vi er nødt til å bistå på en annen måte. Tyskland har tatt et slikt initiativ. Det er mange europeiske land, ti land, som har sagt at de vil være med. Norge nøler. Hvorfor i all verden gjør vi det i en situasjon der Hellas har vært økonomisk på knærne i ti år og nå sitter med denne alvorlige oppgaven de ikke klarer, og der det altså er høyreekstreme krefter som er der og tilbyr hjelp? Jeg hadde håpet vi kanskje hadde lært litt av det som har skjedd på Gaza. Når andre vender ryggen til, vender man seg til ganske ekstreme krefter som hjelper en med mat, som hjelper en ved at noen ser dem. Det er min utfordring til regjeringen i dag. Hadde det ikke vært klokt å rekke ut en hånd, sånn at Hellas ikke blir et drivhus for høyreekstreme krefter nå – at vi hjalp til litt, fordi vi er en del av Schengen og Dublinavtalen? Vi kan diskutere den, men det er et faktum. Det er et faktum at den norske regjeringen har sagt at de støtter EU–Tyrkia-avtalen, som også legger dette store ansvaret på Hellas. Da burde vi bidra med det de ber oss om, ikke med mer penger som de ikke klarer å bruke fornuftig.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2020-05-12:
Denne saken handler om de menneskene som har vært i permanent krise lenge, og de fleste av dem er syke i tillegg og har økonomiske problemer. Og når vi nå opplever at mange kommer i krise, ser stortingsflertallet at de reglene vi har, ikke rekker for dem, men de rekker visst for dem som har vært i permanent krise. Jeg forundrer meg over de representantene som går opp her og sier at velferdsstaten ikke kan være alt for alle. Nei, nå snakker vi om de mest vanskeligstilte, de som er syke, de som har fått kutt i AAP. Hvordan er virkeligheten nå da – får folk raskere helsebehandling nå i koronakrisa enn det de fikk før? Dette er jo folk som ikke har fått helseavklaring før de blir kastet ut av AAP. Blir det bedre da liksom, når de blir kastet ut og får karantene på et helt år uten inntekt? Selvfølgelig blir de fattigere, de blir sykere, de blir mer utstøtt. Er det noen i denne salen som tror at arbeidsmarkedet nå er slik at dette er mennesker som får jobb nå? Skulle vi da kanskje sikre dem inntekt i denne tida som er så vanskelig, der mange spreke folk uten helseproblemer og med lang utdanning står først i køen? Nei, ikke engang da vil regjeringen være med på dette. Dere hører sikkert at jeg er ganske sint, og det er jeg på dette. For regjeringen nøler ikke med å bruke milliarder på de aller rikeste, de som arver millioner, de som har svære formuer. Da er det bare et knips, så er pengene der. Men hvis du er syk, da skal det letes med lys og lykte etter noe å stramme inn på, for man tror – antakeligvis – at det motiverer folk på en eller annen måte. Og jeg kan fortelle at jeg har jobbet med dette i mange år. Dette ødelegger livet til folk, og det er helt unødvendig. Hva skulle vi gjøre? Jo, vi må følge opp folk bedre. Og er det sånn at Nav nå følger opp folk bedre med det som faktisk kan få folk i jobb, nemlig kvalifisering? Svaret er dessverre nei. Riksrevisjonen har laget en stor rapport som viser at vi kaster bort milliarder på tiltak som ikke virker. Jeg hadde håpet at regjeringen hadde vist litt mer interesse for det og sørget for at flere kunne ta kompetanseheving, lengre opplæring for å komme seg på beina og komme i jobb, for jeg vet at sosialt arbeid nytter, kvalifisering nytter. Men nå skal alt ta så kort tid, så kort tid at det nytter ikke. Vi er faktisk nødt til å kvalifisere folk mye bedre enn det vi gjør i dag, og vi er nødt til å gi dem den helseoppfølgingen de trenger. Da kan vi regne med at flere kommer i jobb.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2020-05-12:
Det gjelder 331 og 332. Når det gjelder 331, er det en del av krisepakkene som finanskomiteen nå behandler. Det handler om kommuneøkonomi. Den hører helt naturlig hjemme i finanskomiteen og bør behandles der. Det er finanskomiteen som nå sitter med fullmaktene til å forhandle fram enighet mellom partiene om krisepakkene. Når det gjelder 332, ba vi ved møtets start i dag, da det forslaget ble fremmet – det handler om riving av Y-blokka – om at det blir behandlet etter forretningsordenens § 39 c, altså legges ut til offentlig innsyn og behandles direkte i Stortinget innen 48 timer. Det er fordi det haster. Derfor foreslår vi at dette er de behandlingsmetodene som vil være mest hensiktsmessig for disse to forslagene.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2020-05-12:
Da kan jeg kanskje bidra litt til den historietimen. Det er SV og Fremskrittspartiet som har vært forkjempere for et Nav-ombud helt fra starten av. Men det var altså sånn at Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti i 2013 fremmet et forslag om et Nav-ombud etter modell av Pasient- og brukerombudet. I 2013, nærmere bestemt den 18. juni, uttalte daværende arbeids- og sosialminister Robert Eriksson at han var veldig glad for at dette hadde kommet inn i regjeringserklæringen, for dette hadde han kjempet lenge for. En annen, ganske sentral representant fra et regjeringsparti uttalte samme dagen: «Vi har bl.a. vært enig i behovet for et Nav-ombud – ikke for å få et ombud etter modell fra f.eks. barneombudet, men etter modell fra pasientombudet – som skal være en slags fasilitator for dialog, for å bruke en uttrykksmåte som kanskje kunne kommet fra Utenriksdepartementet, mellom bruker og system. Mange saker kunne kanskje unngått å komme til klagebehandling dersom man hadde hatt en litt bedre dialog – man kunne satt seg ned med en tredjepart og løst det på den måten istedenfor å gjøre det til en langtrukken klageprosess.» Hvem sa dette? Det var veldig kloke ord. Jo, det var nåværende arbeids- og sosialminister Torbjørn Røe Isaksen. Dette sa han altså i 2013. Det ene er at det her er et så dundrende stort flertall at det er aldeles ubegripelig at dette ikke har kommet før. Det andre er at ideen om at det er Sivilombudsmannen som skal ha denne funksjonen nå, er veldig, veldig rar og helt i strid med det ministeren sa den gangen, og med det flertallet som nå sitter i regjering, mente den gangen. Det de mente da, var mye klokere enn det som blir vedtatt nå. Det man trenger, er nettopp det Torbjørn Røe Isaksen sier i forslaget sitt: en fasilitator også i det daglige arbeidet. Jeg har jobbet med dette lenge. Før hadde man et brukerombud i Kristiansand kommune. Det var modellen da vi begynte å jobbe med dette. De satte seg ned sammen med Nav og brukerne og løste veldig mange saker. Der var det også sånn at Nav til og med ringte til dette brukerombudet og ba om hjelp, og de løste mange saker sammen – mindre klagebehandling, mer fornøyde brukere, tryggere brukere og også tryggere Nav-ansatte, som fikk hjelp til å løse noen av konfliktene som ligger der. Jeg mener bestemt at denne ordningen må organiseres slik som Pasient- og brukerombudet, etter den modellen, og slik både Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti før har foreslått i Stortinget, og ment var den beste løsningen.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2020-05-12:
Norge står i den mest alvorlige og dyptgripende økonomiske krisen på generasjoner. Vi har ikke sett høyere ledighetstall i Norge siden 1930-tallet. I den krisen som kom raskt på, har det vært helt avgjørende å sørge for inntektssikring for personer, sørge for at bedrifter overlever og sørge for kraftfulle tiltak. Det har vært helt avgjørende, og det har vært avgjørende å gjøre det raskt. I det arbeidet, og jeg har selv sittet nært på det i finanskomiteen, har en sett hvordan vi støter på og butter imot EØS-avtalen på alle mulige bauger og kanter. Noe av det første vi tok tak i, var situasjonen for reiselivet, som ble truffet momentant og hardt av krisen. Da et enstemmig storting sa at vi vil redusere avgiftene og redusere momsen med tilbakevirkende kraft for reiselivet for å gi reiselivet en viktig håndsrekning i en dramatisk situasjon, sa regjeringen: Vent litt, dette må vi sjekke med EU – vi må sjekke det med EØS-avtalens voktere i Brussel. Så kommer en tilbake og sier: Nei, beklager, ESA sier at dette er trøblete med tanke på EØS-avtalen. Så sier Stortinget én gang til: Vi mener fortsatt at dette er viktig for å ivareta reiselivet i Norge, sikre arbeidsplasser og sikre aktiviteten i hele Norge. Man henvendte seg nok en gang til Brussel. Svaret fra ESA var nok en gang nei. Det norske storting må bøye nakken for EØS-avtalen. Samtidig ser en at verft langs hele den norske kysten er i krise. Det er for få oppdrag, verft står i fare for å gå konkurs, arbeidsplasser står i fare for å gå tapt. Stortinget sier: Vi må gjøre det mer gunstig å investere i nye skip, vi må gjøre avskrivningsordningene bedre, vi må lage en ny avskrivningsordning for skip – som regjeringen skulle komme tilbake med i revidert nasjonalbudsjett. I dag ble revidert nasjonalbudsjett lagt fram. Hva kan vi lese der? Nei, det kan vi ikke gjøre på grunn av at EØS-avtalen setter en stopper for det. Slik kan man gå på område etter område, enten det er snakk om å ivareta samfunnskritisk infrastruktur, luftfart, låneordning for små og mellomstore bedrifter eller en kompensasjonsordning for bedrifter som er i fare. Hver gang må en først sjekke med dem som sitter i Brussel. Det har blitt sånn at Stortinget har en mer forberedende behandling, så skal vi aller nådigst få bruke noen få dager på det, og så kommer den endelige behandlingen i Brussel til slutt. Vi er nødt til å gjenvinne nasjonal suverenitet, sånn at en i krisetid, men også i ordinære situasjoner, kan være herre i eget hus.
Jon Engen-Helgheim (Fremskrittspartiet), 2020-05-12:
Jeg synes det var en veldig interessant debatt å følge – også redegjørelsen fra utenriksministeren. Den kom jo rett inn i en annen interessant debatt som vi har hatt gående noen dager her i Norge, og som går på nettopp internasjonalt samarbeid eller om man skal satse på nasjonalstaten. Det er veldig mange som prøver å si at den debatten er veldig uinteressant og malplassert, men det er også veldig mange av de samme representantene som drar den opp gang på gang nettopp fordi det er en interessant debatt å ta. Debatten handler noe om hvilke signaler som gis, og hva man er mest opptatt av. Jeg mener faktisk at den i mindre grad handler om motforestillingene mellom nasjonalstat og internasjonalt samarbeid. Jeg tror ikke det er noen partier på Stortinget som hele tiden er imot internasjonalt samarbeid – heller ikke Fremskrittspartiet er det. Fremskrittspartiet er f.eks. veldig tilhenger av NATO og forsvarssamarbeidet der. Men det er grenser for hvor langt ethvert samarbeid skal gå, og hvor inngripende det skal være. Det har vi fått mange eksempler på i norsk politikk. Gjennom koronakrisen og andre saker møter vi gang på gang oss selv i døren. Vi har også hatt utfordringer rundt Nav-skandalen, som egentlig er motsetninger mellom nasjonale interesser og EUs lovverk, som veldig mange helt sikkert kan være enig i har gått for langt, blitt for inngripende, og at det har blitt for vanskelig å følge opp de forpliktelsene man gradvis hele tiden slutter seg til. Derav får vi også en del misnøye. Jeg registrerte at utenriksministeren kritiserte Ungarn og Polen for ikke å føye seg etter domstolene i EU og vedtakene som blir fattet der. Jeg tror den misnøyen kommer til å øke fordi dette har blitt for inngripende. Det har blitt en kollisjonskurs mellom de nasjonale interessene og det internasjonale samarbeidet, som selvfølgelig har all verdens gode intensjoner. Det har det alltid hatt. Det er veldig lite man kan sette seg ned og peke på og si at det og det målet er vi imot. Men når man får et så stort og tungt byråkrati som vi helt klart har fått på mange områder, blir det et problem. Jeg mener også at utenriksministeren, Høyre og flere partier burde tatt den kritikken mer inn over seg – at det er økende misnøye med at vi som politikere, som nasjonalforsamling, stadig vekk møter oss selv i døren fordi vi har inngått så inngripende samarbeid at vi ikke klarer å føre den politikken vi egentlig ønsker, i alle sammenhenger.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2020-05-12:
Jeg tar ordet for å svare på representanten Engen-Helgheims forsøk på å omtale sitt eget mediestunt om en pin som en interessant debatt. For å belyse det vil jeg sitere fra utenriksministerens redegjørelse. Der sier hun: «Det er derfor bekymringsfullt at den omfattende innsatsen som gjøres innenfor rammen av det europeiske samarbeidet, er utsatt for feilinformasjon – både bevisst og ubevisst. Det er med på å undergrave folks tillit både til europeiske institusjoner og nasjonale regjeringer.» Det legges ned en omfattende innsats også her til lands for å undergrave folks tillit til regjeringen i denne saken. Det gjøres ved å late som om den norske regjeringen ikke er på jobb for oss her i Norge fordi noen av dem går med FNs bærekraftsmål-pin – for Rødt og Fremskrittspartiet mener å vite at det er mange som ikke vet hva den betyr. Hele poenget med den buttonen er jo å spre informasjon og bevissthet om målene. Koronaepidemien har blitt en stall der alle kan gre sine kjepphester, det er denne debatten også et godt eksempel på. Men det er også blitt den nye hesteskoen, der Rødt og Fremskrittspartiet møtes i enden, på toppen eller i bunnen – alt etter hvordan man snur den hesteskoen. Representanten Engen-Helgheim nevnte Polen og Ungarn i sitt innlegg. Han sa at Polen og Ungarn reiser seg mot noe han mener er et altfor inngripende samarbeid. Det som skjer, er at Polens ledelse og Ungarns ledelse reagerer på at det internasjonale samfunnet ønsker å overholde menneskerettighetene. Det er selvfølgelig veldig irriterende for lands myndigheter som ønsker å bryte disse menneskerettighetene, men det er ikke en befolkning som reiser seg mot et internasjonalt samarbeid – tvert imot.
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2020-05-12:
Jeg gir full støtte til forrige taler, for det er mange som nå forsøker å skape en falsk motsetning mellom sterke nasjonalstater og internasjonalt samarbeid. Men et vellykket internasjonalt samarbeid forutsetter sterke nasjonalstater som tar nasjonalt ansvar for å løse egne utfordringer og samtidig bidrar til å løse grenseløse globale utfordringer. Deltakelse i NATO svekker ikke forsvarsevnen vår selv om det forplikter oss til å gjøre andre prioriteringer og investeringer enn om vi sto alene. NATO forutsetter nasjonal forsvarsevne som styrkes av at vi nettopp kan gjøre andre prioriteringer enn om vi måtte sørge for å få full kapasitet på alle områder selv. Det er alltid interessant å se EU-motstandernes reaksjoner når EU ikke viser seg å være det de forsøker å fremstille det som, nemlig en overnasjonal inngripende overmakt som overstyrer nasjonalstaten og undergraver nasjonal suverenitet. Som en demokratisk institusjon verken kan eller skal EU handle som om de var en føderasjon med vide fullmakter over enkeltland. Tvert imot er EU avhengig av velfungerende nasjonalstater som tar ansvar for nasjonale anliggender som beredskap og helsevesen. Men både responstid og selve responsen på koronaepidemien synliggjør svakheter ved både nasjonalstatens evne til å håndtere kriser lokalt og internasjonale institusjoners handlekraft når kriser oppstår. EU har fått berettiget kritikk for å respondere for lite og for sent da epidemien traff Europa, men da de fikk styringsfart, sørget de effektiv for handelskorridorer gjennom stengte landegrenser, de hindret hamstring av utstyr og legemidler i enkelte EU-land og koordinerte innsatsen der den trengtes mest. Internasjonalt samarbeid utfyller og forsterker det vi har, og sammen blir vi sterkere enn vi hadde vært hver for oss. Vi velger internasjonal handel og forpliktende samarbeid fordi det i stort tjener norske interesser og styrker nasjonalstaten. I forrige uke feiret vi 8. mai, frigjøringsdagen i Norge og Europa. Noen av oss feiret også Europadagen 9. mai, som i år markerte 70-årsdagen for Schuman-erklæringen, grunnlaget for kull- og stålunionen, som var forløperen til EU. Grunnlagt på ruinen av to ødeleggende verdenskriger var dette i erkjennelse av at regulert handel og samhandling forebygger konflikter. Det europeiske fellesskapet har lagt grunnlaget for dyp fred i Norge og Europa siden. Når vi snart skal heise flagget på nytt for å markere vår frihet, vårt demokrati og vår selvråderett på 17. mai, må det være i erkjennelsen av at vår frihet, vårt demokrati og vår selvråderett er nært knyttet til det samme i Europa og i resten av verden. Global handel, FNs bærekraftsmål og internasjonal samhandling styrker nasjonalstaten Norge. Vi er sterkere sammen.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2020-05-12:
Jeg vil starte med å vise til en litt parallell debatt. I debatten om Vest-Sahara vil jeg gi utenriksministeren ros for å være veldig klar – for å ha klare holdninger, men også for at Norge har klare offisielle råd. Det ser vi har effekt. Forrige uke ble det avslørt at Equinor har fraktet gass til Vest-Sahara. Da sa de at det skulle de aldri ha gjort, og det skal de heller aldri gjøre igjen. Det viser at våre virkemidler i utenrikspolitikken fungerer. Derfor mener jeg det er uforståelig at ikke utenriksministeren vil bruke de samme virkemidlene overfor okkupasjonen av Vestbredden, og at hun heller ikke sier at hun vil være med på en merking av israelske bosettervarer, så norske forbrukere har muligheten til å ta selvstendige valg. Vi hører i hennes innlegg og i innleggene fra Høyres representanter at de er veldig redd for å være partiske. Vel, da er det uforståelig at Israel er det eneste landet i verden som har fått positiv omtale i den regjeringserklæringen som de styrer etter. Det er en klapp på skulderen til Netanyahu og den mest høyreorienterte regjeringen Israel noen gang har hatt. For det er med et dystert bakteppe vi diskuterer denne saken. Valget i Israel og deres nye regjering har gitt en situasjon hvor drømmen om en tostatsløsning kan svinne hen. Det er først og fremst partene som blir satt i en helt ny situasjon, men også verdenssamfunnet blir det. Da må vi tenke nytt, sånn som vi alltid har gjort. Det blir snakket veldig mye om Arbeiderpartiet fra Høyres representanter. Vel, Arbeiderpartiet har alltid tenkt nytt i disse spørsmålene – fra da norske politikere på 1980-tallet begynte å møte PLO, til man hadde fredsinitiativer på 1990-tallet, og til den rød-grønne regjeringen, som med utenriksministrene Jonas Gahr Støre og Espen Barth Eide var den eneste som anerkjente samlingsregjeringen på palestinsk side og gikk bort fra å snakke om begrepet palestinske områder til å snakke om Palestina. Når ser vi at det er Sverige og andre europeiske land som går foran. Det er ikke lenger en debatt om Norge skal kunne gå foran, spørsmålet er hvor langt vi skal henge etter. Det Stortinget i dag sier nei til, er å si nei til det veldig mange andre EU-land gjør i praksis. Ingjerd Schou brukte sin taletid på å si at dette var antiisraelsk politikk. Vel, det er det resten av de europeiske landene gjør. Til Michael Tetzschner, som mente at dette var helt ny politikk: Vel, da følger han veldig dårlig med. Dette har vært Arbeiderpartiets politikk siden 2014, og vi har fått ny politikk på bakken – i møte med en stadig mer brutal okkupasjon må man også kunne endre politikk. Jeg mener at håndteringen av denne saken viser at denne regjeringen i veldig liten grad er klar for å gjøre nettopp det. Michael Tetzschner og Ingjerd Schou var i sine innlegg mest opptatt av å vri og vrenge på alt det Arbeiderpartiet mener, mens Fremskrittspartiets innlegg og det vi hørte fra Christian Tybring-Gjedde, ikke ble nevnt med et eneste ord. Jeg mener det forteller mest om den vandringen representantene Michael Tetzschner og Ingjerd Schou har gjort i politikken.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2020-05-12:
Debatten begynner å bli lang når utenriksministeren er nødt til å ty til det veldig utvannede begrepet «i åtte rød-grønne år». Hvis vi i debatter om utenrikspolitikk bare skulle diskutere hva som skjedde for seks år siden, ville det ikke bli noen debatter å ha i dette storting, for verden forandrer seg. Det kan ikke brukes som et argument fra utenriksministeren at grep som man ikke tok for seks–sju år siden, kan man heller ikke ta i dag. Jeg tror tvert imot at utenriksministeren egentlig er helt enig med oss, at hun gjerne skulle kvittert ut denne saken. Jeg tror ikke det er noen stor motsetning mellom Ine Eriksen Søreide og de fleste andre utenriksministerne i Europa. Jeg tror heller ikke at utenriksministeren er enig i at Israel bør være det eneste landet som positivt bør trekkes fram i den norske regjeringserklæringen. Jeg tror hun er uenig i det, men har måttet gjøre det for å blidgjøre de kreftene i Kristelig Folkeparti, i Fremskrittspartiet og et par også i Høyre som vi har fått høre i denne debatten. Vi fikk høre fra Michael Tetzschner at Arbeiderpartiet var nyskapende. Vel, i utenrikspolitikken skal man være nyskapende, man skal tenke nytt. Jeg vil aldri bruke det som et argument mot noen, men det var jo virkelig nyskapende da Michael Tetzschner snakket om at det ikke er nyansefritt å snakke om okkupasjon. Vel, jeg mener at det er nyansefritt ut fra folkeretten. Det er en tydelig okkupasjon, og det er en veldig glidning i Høyres argumentasjon i denne saken. Så hørte vi at utenriksministeren også prøvde å skape en helt falsk motsetning mellom meg og det glitrende innlegget fra saksordfører Marianne Marthinsen. Vi sa akkurat det samme. Dette gir norske forbrukere muligheten til å si nei til å handle varer som er laget på ulovlig okkupert jord. Vi hører at man i veldig mange av innleggene snakker om boikott. Vel, det er ikke snakk om noen boikott av Israel. Det er ingen som har tatt til orde for det. Tvert imot er dette en veldig avgrenset politikk mot det vi vil livs, nemlig okkupasjonen. Til slutt vil jeg si at der strekket har vært veldig stort, er på regjeringssiden, og jeg synes Ola Elvestuen holdt et godt innlegg om hvorfor det var gode grunner til å gå inn for dette. Vi har hørt flere av representantene si at dette er til vurdering i regjeringen, mens andre altså sier at det er anti-israelsk og styrker hat i regionen. Vel, man kan ikke mene begge deler samtidig. Man kan ikke både mene at det er anti-israelsk, og at regjeringen skal vurdere dette videre. Om Kristelig Folkeparti i denne debatten ikke lytter til Arbeiderpartiet, bør de lytte til mange av de kirkelige organisasjonene. I går var det et stort opprop fra Changemaker, en kristelig studentorganisasjon, og KFUK-KFUM som nettopp tok til orde for alt det som Arbeiderpartiet har gjort i denne saken. Jeg håper de ikke mener at de kreftene også er anti-israelske og bidrar til mer hat i regionen.
Steinar Reiten (Kristelig Folkeparti), 2020-05-12:
Som representanten Toskedal var inne på, har det for Kristelig Folkeparti helt siden opprettelsen av staten Israel i 1948 vært viktig å ha et godt og vennskapelig forhold til den staten. Derfor er det en glede å se at Israels ambassadør til Norge, Hans eksellense Alon Roth, er til stede i salen i dag og følger forhandlingene. Er det noe historien kan lære oss, er det at restriksjoner og inngrep mot fri handel er en av de viktigste årsakene til konflikt og krig. Konflikten om grenseområdet mellom Tyskland og Frankrike, det ressursrike Alsace-Lorraine, har vært en årsak til tre kriger i Europa de siste 150 årene. Den underliggende årsaken til Japans angrepskrig i Stillehavet i krigsårene var også en frykt for å bli avskåret fra råvarer for et land som er veldig fattig på de råvarene som trengs. Derfor er det fredsskapende arbeid å bidra til at handel mellom land fungerer så godt og knirkefritt som mulig. Derfor var det kjekt å få være med på et møte like før jul mellom den israelske ambassaden, Norsk-Israelsk Handelskammer og foreningen Israels Venner her på Stortinget, der temaet nettopp var hvordan en kan få til mer handel og samkvem om forskning og utvikling mellom våre to land. Satt inn i en slik større sammenheng er det forstemmende å se at SV, som er et parti som i andre sammenhenger er svært opptatt av fredsskapende arbeid og fredelig samkvem mellom stater, velger å ty til et virkemiddel som bidrar til det stikk motsatte. Jeg mener det kan være grunn til å spørre SV og Arbeiderpartiet om hva konsekvensen blir dersom en først legger seg på en slik linje. Det finnes mange eksempler å ty til da. Jeg kan nøye meg med å nevne Kinas okkupasjon av Tibet i 1951. Hvis en legger seg på en slik linje som Arbeiderpartiet og SV gjør nå, skal det også være slik at varer som kommer fra Tibet, blir merket på samme måte? Vi i Kristelig Folkeparti tror ikke at det vil bidra til å løse noen problemer, i like liten grad som det vil løse et problem å merke et utvalg varer fra Israel.
Steinar Reiten (Kristelig Folkeparti), 2020-05-12:
I mitt første innlegg understreket jeg at Kristelig Folkeparti historisk sett har hatt et godt og vennskapelig forhold til Israel. Samtidig er det en viktig del av vår utenrikspolitikk at vi ønsker å bidra til fred og til fredelig sameksistens mellom folkegrupper. Det er ikke slik at retten til fred, frihet og velstand er forbeholdt enkelte folkegrupper, verken i Midtøsten eller andre plasser. Jeg kan forsikre representanten Petter Eide om at hvis han tar seg litt tid til å bla i Kristelig Folkepartis program for inneværende stortingsperiode, vil han bli overrasket over å se hvor balansert tilnærmingen til Midtøsten-spørsmålet er. Så konstaterer jeg bare – før jeg går ned – at verken Arbeiderpartiet eller SV har benyttet anledningen til å svare på mitt spørsmål i mitt første innlegg. Hvis en først legger seg på en slik linje at produkter fra gitte regioner skal merkes, hva er da logikken i at en ikke merker produkter fra Tibet?
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2020-05-12:
Forslaget vi behandler i dag, går inn for merking av varer produsert på israelskkontrollerte områder på Vestbredden og Golanhøydene. Hensikten er tydelig, en ønsker å begrense eller forby økonomiske relasjoner med israelskkontrollerte områder fordi man bl.a. hevder at handelen med israelske bosettinger kan være et brudd på folkeretten. Professor Kantorovitz ved Northwestern University School of Law har vurdert grundig disse spørsmålene opp mot folkerettsperspektivet. Han viser til at det har vært vanlig praksis at stater praktiserer full åpning for økonomisk kontakt med områder under langvarig okkupasjon eller ulovlig anneksjon. Ingen land er forpliktet til å blokkere den typen aktivitet, kreve spesiell merking av varer eller hindre utenlandsk bistand til slike områder ut fra folkeretten. Man har frihet til å innføre en boikott av varer produsert i hvilke som helst områder dersom det ikke bryter med frihandelsavtaler eller andre handelsregler. Men da er det av diplomatiske eller politiske grunner, ikke av juridiske. Vi kan også merke oss en domsavsigelse fra 2014 fra høyesterett i England som slo fast at israelsk økonomisk aktivitet på Vestbredden ikke bryter internasjonal humanitærrett, og om den skulle gjøre det, vil likevel eksport av relevante produkter være lovlig etter folkeretten ifølge høyesterett i England. Grupperinger i Frankrike hevder at SodaStream merket sine produkter falskt med merkelappen «Made in Israel» når deler av brusmaskinen var produsert i en israelsk næringspark på Vestbredden. Dette ble avvist av en fransk domstol. Det er derfor viktig å merke seg at når en foreslår boikott av Israel, gjør man ikke dette av juridiske grunner, men av politiske eller andre grunner. Så er det ingen grunn til å legge skjul på at Israel har klare forbedringspunkter når det gjelder håndheving av menneskerettighetene. Israel er langt fra noen perfekt nasjon, men landet har mekanismer for å styrke menneskerettighetene, funksjoner som ikke eksisterer i andre nasjoner i Midtøsten. Merking av varer som i neste omgang vil kunne føre til boikott av varer fra Vestbredden og Golanhøydene, vil dessuten først og fremst ramme palestinere. Mange palestinere er helt avhengig av å kunne jobbe i bedrifter eid av israelske selskaper for å kunne tjene til livets opphold. Det er faktisk realitetene i dag. Kristelig Folkeparti arbeider for en tostatsløsning som kan skape en ny framtid for palestinerne og trygge grenser for Israel. Etter vårt syn er det ikke veien å gå å iverksette tiltak som det foreslås i dag, noe som fort heller vil styrke hat og uforsonlighet til den nasjonen palestinerne skal ha som nærmeste nabo.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2020-05-12:
Jeg skal selvfølgelig ikke referere noe fra den saken som vi ikke skal referere noe fra, men det er jo en kjent sak – og det er en offentlig del av saken – at det var veldig sterk kritikk av situasjonen i Riksrevisjonens rapport. Så har vi også diskutert denne saken i lukket storting. Statsråden refererte nå til den amerikanske rapporten. Jeg kunne tenke meg å spørre statsråden: Ser statsråden at vi kunne ha noe å tjene på med tanke på offentligheten, tilliten – at ingen skal tro at ting blir holdt skjult av politiske bekvemmelighetshensyn – noe mer åpenhet rundt denne type spørsmål, sånn som f.eks. den danske riksrevisjonen praktiserer overfor Folketinget?
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2020-05-12:
Jeg tror det gikk fram av både mitt innlegg og mitt spørsmål at det ikke er snakk om fullstendig avkledning eller blotting. Men her er det jo snakk om fullstendig tildekning. Jeg har lest i danske revisjonsrapporter om stridsvogner, bemanning på stridsvogner – ja, til og med hvordan statusen er på de danske båtene til marinen i forhold til de norske. Så jeg gjentar spørsmålet mitt: Ser statsråden at vi kunne ha noe å tjene på å ha noe større grad av åpenhet enn den 100 pst. tildekning som var tilfellet i denne saken?
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2020-05-12:
Da må jeg stille spørsmålet på en annen måte, for jeg går ut fra at også statsråden ser sine kollegaers rapporter i Danmark, et nært alliert land: Ser statsråden at en del områder som ikke er omtalt i åpenhet i Norge, blir omtalt i de danske riksrevisjonsrapportene? Ser statsråden den forskjellen?
Svein Harberg (Høyre), 2020-05-12:
Takk til saksordføreren for en ryddig gjennomgang av den saken som har vært til behandling. Grunnen til at jeg tar ordet, er at den saken som har vært – det har for så vidt Dag Terje Andersen svart godt på – har vært, og den kan vi ikke gjøre noe med. Men vi vil bare signalisere at vi har stor forståelse for intensjonen som vi oppfatter i de løse forslagene som Moxnes har fremmet i dag, og at vi får en debatt om hvordan vi på best mulig måte kan håndtere slike forslag for framtiden. Det er en nyttig debatt å ta, og det synes vi er bra. Så synes nok også jeg at formen er litt underlig, at Stortinget pålegger et utvalg nedsatt av presidentskapet, der mandatet er gitt fra presidentskapet, en ny oppgave. Så vi synes det kunne være greit å støtte de forslagene hvis de gjøres om til at det oversendes til presidentskapet for oppfølging, slik at de som mandatgiver kan gå videre med det til utvalget som ser på Stortingets kontrollfunksjoner, for at også disse tingene kan ses på. Det håper jeg vi kan få til, og da vil vi i så tilfelle støtte det.
Freddy André Øvstegård (Sosialistisk Venstreparti), 2020-05-12:
Anskaffelsen av de nye kampflyene er den største enkeltstående offentlige anskaffelsen i norsk historie. Selv nå som Stortinget bevilger mange milliarder i kampen mot koronakrisen, er prislappen for disse flyene svimlende – beregnet levetidskostnad på 276 mrd. kr, det snakker for seg selv. Og den svimlende prisen, bl.a., påvirker hele forsvaret vårt; det er klart at prisen for en så stor anskaffelse må tas andre steder i Forsvaret. Vi har gjort oss veldig avhengig av dette kampflyvåpenet. Derfor blir den rapporten som Stortinget har behandlet, veldig viktig. Og siden det er snakk om en sak som er så usedvanlig viktig for landet, har SV, sammen med de andre i kontrollkomiteen, hele komiteen, i behandlingen ønsket så mye åpenhet som mulig om innholdet, fordi vi mener at offentligheten har en rett til å vite hva slags funn Riksrevisjonen har gjort om kampflyanskaffelsen, innenfor det som er mulig med tanke på sikkerhet. Selv etter at Riksrevisjonens rapport er ferdigbehandlet, mener SV at offentligheten har en klar interesse av å vite mer om hva som står der, for videre valg og diskusjon rundt et så viktig prosjekt. Men det har jo ikke vist seg lett. De som altså eier informasjonen, har motsatt seg dette, de har stilt spørsmål ved om det er mulig, og det har det visst ikke vært. Betraktninger om det er riktig eller ikke, om det er noe i rapporten som kunne vært offentlig, er det jo umulig å si noe om her – for et åpent storting – så det vil jeg heller ikke prøve å gjøre. Men SV fremmer iallfall forslaget i saken, om å be regjeringen i samråd med Riksrevisjonen sikre at det utgis en ny rapport om innholdet i de undersøkelsene, der så mye informasjon som forsvarlig gjøres offentlig. Det er godt mulig at det hadde blitt en rapport så preget av sladding at det ikke hadde gitt særlig mening å lese den, men det ville i hvert fall gitt en tydelig bestilling og en intensjon om mer åpenhet i en viktig sak fra denne salen. Og når SV må velge, da velger vi mer åpenhet, for det er verdt å strebe etter, selv når det er vanskelig, ja, kanskje spesielt når det er vanskelig. Så selv om ikke de andre partiene er med på det forslaget, er jeg iallfall glad for at hele komiteen understreker behovet for mer åpenhet framover, og det skal vi huske å holde alle partier ansvarlige for ved neste korsvei. Så har det kommet to løse forslag fra Rødt, som også SV deler intensjonen med, og vi håper at representanten Moxnes vil si noe mer om formen på de forslagene.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2020-05-12:
La meg innledningsvis starte med å si at informasjon om Forsvarets operative evne vil kunne skade nasjonale sikkerhetsinteresser dersom den blir kjent for uvedkommende. Det vil generelt være behov for å gradere hele eller deler av dokumenter og rapporter fra Riksrevisjonen som gjelder Forsvarets operative evne, og behandlingen i Stortinget vil også måtte skjermes. Stortinget og dets kontrollorganer har selvfølgelig tilgang til all informasjon, både gradert og ugradert, selv om ikke alt kan offentliggjøres. Det har vært gjennomført mange revisjoner i Forsvaret, og flere pågående revisjoner berører Forsvarets operative evne. I sum gir dette et omfattende bilde av Forsvarets sårbarheter, som kan skade nasjonale sikkerhetsinteresser om det blir kjent for uvedkommende. Forsvarssjefen har også vært tydelig overfor meg med sin bekymring om dette temaet. I dette tilfellet peker Riksrevisjonens rapport på sårbarheter som innvirker på kampflyvåpenets operative evne. Den peker samtidig på behov for å vurdere ytterligere tiltak. Setninger og avsnitt kan hver for seg være ugradert, men sammenstillingen og vurderingen i sin helhet tilsier at dokumentene er gradert. Det er altså summen av opplysninger som tilsier at denne undersøkelsen må være gradert Begrenset. Den amerikanske revisjonsrapporten stortingsrepresentanten Moxnes viser til, representerer en revisjon av status for det flernasjonale logistikksystemet til F-35, herunder Norges behov for understøttelse. Dette er ikke en rapport som direkte kan sammenlignes med den norske. Rapporten er offentlig og omtaler allerede kjente forhold, som partnerskapet har iverksatt tiltak for å korrigere. For eksempel har partnerskapet kontrahert anskaffelse av reservedeler til en verdi av over 2 mrd. dollar for å kompensere mangelen på reservedeler. Anskaffelser i denne størrelsesordenen er offentlig informasjon. Jeg vil bemerke at det amerikanske forsvaret består av en rekke komplementære våpensystem, noe som gjør det mindre sårbart ved svakheter i ett enkelt system. Det norske forsvaret har ett kampflyvåpen, og det er derfor i større grad behov for å beskytte opplysninger om sårbarheter knyttet til det.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2020-05-12:
Ja, jeg har både stor forståelse for og er helt enig i at vi skal ha så stor åpenhet som mulig. Og så skal vi strekke åpenheten så langt det er forsvarlig av sikkerhetsmessige hensyn. Men med det forsvaret vi har, med en lang rekke revisjoner, er det helt åpenbart at vi ikke kan kle helt av oss. Det er altså nødvendig å skjerme noen av de rapportene, behandle dem skjermet i Stortinget. Så handler det om tillit. Jeg mener at vi ved å være åpne om hvorfor vi gjør det, og hvilke prosesser vi har, bygger tillit hos innbyggerne til at vi har hatt en grundig gjennomgang av disse rapportene. Ja, graden av kritikk, den offentlige, rangerer fra «kritikkverdig» til «alvorlig», og det er også blitt svart for det under prosessen i Stortinget. Det mener jeg har vært en god prosess, som også bygger tillit overfor innbyggerne.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2020-05-12:
Når jeg sier at vi praktiserer åpenhet så langt vi mener det er forsvarlig av sikkerhetshensyn, er det den vurderingen vi gjør. Vi har veldig mange rapporter, og sammenkoblingen av all den informasjonen vil øke sårbarheten til Forsvaret og sårbarheten til nasjonen. Når vi har gjort de avveiningene vi har gjort knyttet til begrensninger her, ligger det grundige vurderinger bak. Vi tar åpenhetsdebatten på alvor. Vi tar også debatten rundt det med tillit på alvor. Men vi har så langt vurdert disse sakene slik at den begrensningen vi har lagt, mener vi er den som må være der.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2020-05-12:
Det kan godt hende at det er forskjell på temaer i rapporten fra den danske riksrevisjonen og i rapporter som den norske riksrevisjonen har gjort. Men vi har altså gjort vår vurdering av hva som er nødvendig. Det er en vurdering som er gjort i samråd med forsvarssjefen, som er den fagmilitære rådgiveren til forsvarsministeren. Vi mener vi har lagt oss på et nødvendig nivå når det gjelder det.