Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2020-01-28:
Når man leser innstillingen til denne saken, er det kanskje litt vanskelig å få øye på de store politiske motsetningene mellom partiene. Alle i denne sal – det er ikke så mange av oss igjen, men de som er her – er enige om at netthets er noe vi ikke liker, men vi vet ikke helt hva vi skal gjøre med det. Vi mener også at sosiale medier har tilført oss en ny dimensjon ved måter å kommunisere på. Det har vært en demokratisering av det politiske rom. Det har utvidet scenene for politisk engasjement – og sånn sett er det viktig for oss at vi ikke begrenser de arenaene. Samtidig har vi sett, som flere nå har pekt på, en flom og en økende mengde av det vi oppfatter som netthets gjennom sosiale medier og kommentarfelt. Dette oppleves selvfølgelig veldig krevende og som en utfordrende situasjon. Vi har også en prinsipiell debatt. Vi skal verne om retten til ytring. Vi skal også utvide scenene og arenaene for demokratiske ytringer. Samtidig skal vi lage reguleringer og rammer som gjør at dette skal være innenfor lovens grenser. Derfor ønsker Arbeiderpartiet og SV et offentlig utvalg som skal se på de grensene. Hvor går grensen mellom det som skal være lovlig, og det som skal defineres som ulovlig? Og hvordan skal det kunne følges opp på en ordentlig måte? Vi er alle utsatt for dette. Jeg er helt sikker på at de som er igjen i salen, også opplever en del av dette. Selv blir jeg på nett stadig vekk kalt «sjuk», «gal» og «tufs», og jeg blir fortalt at jeg har overhodet ingenting på Stortinget å gjøre. Det skriver folk til meg stadig vekk hvis jeg ytrer meg om et eller annet i media. Dette er definitivt hatefulle ytringer, men er de ulovlige? Det vet jeg ikke, og det er heller ikke sikkert at den nye justisministeren, som også er jurist, kan si om de er ulovlige. Men de er definitivt hatefulle. Så vi kan heller ikke slå fast at alle hatefulle ytringer i sin intensjon nødvendigvis er ulovlige. Nettopp det å få avklart disse grensene vil være viktig for oss. Amnesty gjorde i fjor en undersøkelse blant kvinnelige politikere. Det er ikke jeg, som mannlig politiker som har det verst, jeg har det antakelig ganske bra. Det er kvinner og kvinnelige politikere som har det verst. I undersøkelsen gjort blant disse kom det fram at to av tre kvinnelige politikere jevnlig blir utsatt for dette – type usanne påstander, sexistiske meldinger osv. Det ligger definitivt en diskrimineringsutfordring her. Det som også kom fram i den undersøkelsen, og som er mer alvorlig, er at åtte av ti av de som utsettes for dette, sier at det gjør dem mer forsiktige i deres politiske arbeid, de får konsentrasjonsvansker av det, og de mister selvtilliten. Vi har altså en utfordring her som er interessant: Vi lager et samfunn der vi ønsker å verne om retten til å ytre oss. Vi mener det er en demokratisk rett. Det står i konflikt med at den samme demokratiske retten til å ytre seg kan være en begrensning for andres ytringsmuligheter – og vil dermed også begrense demokratiet. Det er krevende prinsipielle motsetninger som vi er nødt til å håndtere på en ny måte. Derfor mener forslagsstillerne, med støtte fra oss, at det er behov for å få dyktige folk til å se på og utforske grensene mellom hva som er lovlig og ikke, og at vi da innfører noen reguleringer. Det er definitivt også viktig å se på dette juridisk, slik at det blir klart for alle hva som er lovlige ytringer, og hva som er ulovlige ytringer. Så tilbake til det jeg sa helt innledningsvis. Det er nok vanskelig å se de politiske motsetningene mellom partiene i dette. Alle som snakker om dette, sier at dette er ille – langt på vei langs de samme linjene som jeg gjør nå. Forskjellen på oss er nok at forslagsstillerne og SV er noe mer ivrig etter å gjøre noe. Det er et større engasjement og trykk, mens vi fra regjeringssiden opplever en noe avventende og tilskueraktig tilnærming til dette – uten den forventningen og det trykket for å prøve å løse denne samfunnsutfordringen.