Henning Warloe (Høyre), 2011-03-15:
Det er sannsynligvis unødvendig å ha en politisk debatt også her i Stortinget om hvorvidt mobbing er et samfunnsproblem eller ikke. Det det kan være interessant å ha en politisk debatt om, er hvilke tiltak vi tror det kan være viktig å sette inn. En annen debatt som det av og til kan være greit å ta, er hvor man setter grensen for det vi politisk bør konsentrere oss om. Jeg har registrert at noen forskere – og personlig tror jeg nok at jeg deler den oppfatningen – advarer litt mot at en debatt om mobbing har en tendens til å bli en altomfattende debatt, hvor både alvorlig mobbing og det vi må kunne kalle for mer hverdagslig knuffing mellom elever, settes i samme kategori. Det må være helt klart at alvorlig mobbing innebærer systematisk og alvorlig plaging av medmennesker – i skolen medelever – som kan få store konsekvenser for dem som rammes. Det er den type mobbing som først og fremst må være i fokus. Så må vi heller tåle at det i debatten om mobbing ofte brukes et generelt begrep som noen ganger har en tendens til å være litt for vidt. Men jeg vil understreke at det ikke skal oppfattes som jeg bagatelliserer den alvorlige delen av dette problemet. Det er mange saker der skolen pålegges et ansvar. Noen har sagt at skolen er et oppsamlingssted for samfunnets mange dårlige samvittigheter. For ikke så lenge siden hadde vi en debatt her i Stortinget om Tidsbrukutvalgets rapport, som bl.a. går inn på at skolen etter hvert har blitt tillagt ansvaret for en rekke saker. I mange tilfeller er det åpenbart at det går ut over skolens evne til å prioritere det aller viktigste, nemlig undervisningen for elevene. Når det gjelder mobbeproblemet, er det kanskje også én av samfunnets dårlige samvittigheter. Men mobbing – for dem det rammer – går direkte inn på elevenes læringsmiljø, og derigjennom også læringsutbytte. Det har ingen hensikt å levere den beste undervisningen hvis noen elever på grunn av alvorlig og systematisk mobbing ikke er i stand til å ha glede av den undervisningen. Det betyr at mobbespørsmålet kanskje er en sak som står i en særklasse når det gjelder denne type saker, der man ofte tillegger skolen ansvaret. Så er det også viktig å slå fast at om nå skolene skulle lykkes i sitt arbeid mot mobbing, er samfunnet mer enn bare skolen, også for skoleelevene. Det vi må kunne oppfatte som helt uakseptabel adferd, altså alvorlig mobbing, handler dypest sett om anstendighet – hvordan vi oppfører oss overfor medmennesker, og hvordan vi ser på andre mennesker. Hva er akseptabel oppførsel, og hva er det ikke? Her må det altså settes noen grenser, og i skoletiden og i skolemiljøet er det skolen som må gjøre det. Mange har sagt at dette er et lederansvar og peker i den sammenheng på lærere og skoleledere. Det er vi i Høyre naturligvis enig i. Men la meg minne om at tidligere statsminister Kjell Magne Bondevik tok et lederansvar da han satte mobbing på den nasjonale politiske dagsorden. Det ga resultater. Statistikken gikk riktig vei under Bondevik II-regjeringen, da dette temaet sto høyt oppe på den politiske dagsorden. Det har ikke hittil i samme grad stått på den politiske dagsordenen under den rød-grønne regjeringen, og derfor har vi også dessverre sett at statistikken har gått feil vei i de siste årene. Jeg skal i et senere innlegg komme tilbake til hvordan Høyre ser på de konkrete forslagene, og også på andre forslag som er kommet fram i debatten.