Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-02-28:
Også den utenrikspolitiske debatten preges nå mer og mer av enkeltsaker med krav om kjappe og sterke standpunkter. Den ene dagen kan spørsmålet være om man er for eller mot USA, eventuelt hvor sterkt man er for eller mot USA. Den neste dagen skal man være for eller mot globalisering. Utenrikspolitisk debatt blir mer og mer som innenrikspolitisk debatt, fra sak til sak, fra dag til dag. Alt passerer i revy uten en indre sammenheng. Men mer enn på noe annet område er det behov for å drøfte hovedlinjer og å forholde seg til de store utviklingstrekk. Det er nødvendig å være klar over at begivenhetene skaper historie og nye mønstre som vi må forholde oss til, som f.eks. da Berlinmuren falt. Da ble det sagt at dette ville skape et helt nytt Europa. Det var de første dagene og de første ukene. Men så skjedde det ikke så mye, og da begynte mange å si at dette var kanskje ikke så historisk likevel. Nå kan vi si at denne begivenhet nettopp førte til det som ble sagt i de første dagene, det skapte et helt nytt Europa. Utvidelsen av EU og NATO startet opp. Euroen innføres nettopp i dag. Vi har fått en felles utenriks- og sikkerhetspolitikk og en felles politikk på justis- og politiområdet i EU. Nå er situasjonen den at ti nye land kan komme til å bli medlemmer av EU, slik at EU kan komme til å omfatte hele det europeiske kontinent så å si. Vi står foran en ny utvidelse av NATO. Mye taler for at Storbritannia kan komme til å gå med i euroen, at Sverige da kanskje kommer etter, og at det også kan komme til å gjelde Danmark. I Danmark har det skjedd nærmest en revolusjon på venstresiden i politikken i de siste ukene. Lederen for Socialistisk Folkeparti, Holger Nielsen, og Keld Albrechtsen, Enhedslistens EU-ordfører, den listen som ble valgt inn nettopp på motstand mot EU, går nå inn for å oppheve de forbehold som landet har tatt i forhold til det forsvars- og sikkerhetspolitiske samarbeidet og politi- og justissamarbeidet, fordi disse forbeholdene etter deres oppfatning – og jeg siterer fra Berlingske Tidende den 4. februar i år – «forhindrer Danmark i at deltage i væsentlige beslutninger og opgaver i EU, som vi burde have direkte indflydelse på og tilmed har en klar interesse i at påvirke.» Holger Nielsen sier rett ut at forbeholdet mot å delta i politi- og justissamarbeidet og i utenriks- og sikkerhetspolitiske samarbeidet «blokerer for danske interesser, som ingen kunne forudsige, da forbeholdene blev skrevet i 1992». Jeg trekker fram dette for å få fram at det er skapt et nytt Europa, ikke bare ved at hele kontinentet er i ferd med å samle seg i EU, men også ved at alle politiske retninger er i ferd med å samle seg om EU og om at EU er rammene for politisk arbeid og for demokratisk debatt og konkurranse mellom de ulike ideologier og partier, akkurat som vårt politiske system er rammene for en demokratisk konkurranse og debatt mellom de ulike politiske retninger. Dette er noe dyptgående historisk som har skjedd på det europeiske kontinentet. Den andre begivenheten som etter min oppfatning kommer til å skape like dyptgående utenrikspolitiske virkninger, er den som vi alle snakker om, den 11. september. Også her fikk vi de første dagene høre at dette nettopp ville føre til enorme forandringer, men så etter hvert har mange begynt å si at det fører kanskje ikke til så store forandringer likevel. Jeg tror at det samme kommer til å skje som følge av denne historiske begivenheten som det som skjedde etter Berlinmurens fall, nemlig at vi står foran store endringer i verden som følge av dette. De vil påvirke våre utenrikspolitiske rammebetingelser like mye som Berlinmurens fall gjorde det, og vi kommer til å se det om ti år kanskje. For det første mener jeg at erkjennelsen allerede er i ferd med å bre seg – den var der for så vidt også mye før – av at vi alle er sårbare og i samme båt. Dette vil være et nytt startskudd og en kjærkommen anledning for alle som vil kjempe for å styrke de globale institusjonene. Jeg er glad for at utenriksministeren understreket nettopp det. For det andre kommer ikke verden til å godta at vold og terrorisme hører det 21. århundre til. Verdenssamfunnet har rett til å gripe inn mot stater som støtter terrorisme. Retten til humanitær intervensjon er kommet enda høyere på den utenrikspolitiske dagsordenen. Vi går mot et FN som ikke bare skal sikre statenes sikkerhet, som er nedfelt i FNs charter, men som også skal sikre enkeltindividets rettigheter, og at FN har rett til å gripe inn i staters indre anliggender dersom enkeltindividets rettigheter blir tråkket på. For det tredje: Akkurat som Berlinmurens fall gav støtet til samlingen av Europa, og at det var det fundamentale som skjedde, kommer etter min oppfatning den 11. september til å gjøre kampen mot fattigdommen til det 21. århundres aller viktigste sak – ikke fordi terrorismen kjemper for de fattige, men fordi den desperate situa-sjonen fattige mennesker er i, gir næring til desperate handlinger. Dette har flere og flere fått øynene opp for. Jeg har lyst til å si: Er det noe USA skal kritiseres for, er det ikke at landet tok opp kampen mot terrorismen, men at landet i denne situasjonen går til en historisk militær opprustning for å vinne krigen mot terrorismen, uten å ta opp kampen eller starte en krig mot fattigdommen. Fattigdommen er en udetonert bombe som vi alle må få øverst på den utenrikspolitiske dagsordenen. Det er stor enighet om det meste av det utenriksministeren sa. Men utenriksministeren hadde ingen tanker om hvordan Norge skal takle følgene av de store utenrikspolitiske endringene som nå er i ferd med å skje, for det første virkningene av samlingen av Europa for Norge, for det andre hvordan vi skal forholde oss til de store dagsordenene som nå kommer opp globalt – også operativt og praktisk. Vi kommer som følge av den 11. september til å se et nytt partnerskap mellom EU, Russland og USA, og jeg tror at vi her også kommer til å se at EU kommer til å spille en viktig rolle i skjæringspunktet mellom disse. Det er mulig at NATOs rolle kan bli svekket. Da vil EUs rolle bli styrket ytterligere. La meg her gå mer konkret til verks. Vi ser at EU nå inngår et partnerskap med Russland, bl.a. i energipolitikken, som vil berøre oss direkte. Russlands rolle som energiforsyner til USA vil bli viktigere etter den 11. september, ettersom begge har fått økt innflytelse i Sentral-Asia, der olje finnes. Midtøstens rolle og OPECs rolle kan bli svekket eller brutt opp. Dette kan få følger for oljeprisene og dermed påvirke oss direkte. Det er ingen tvil om at det er en stor utfordring for oss å stå utenfor EU når alt dette former seg, bl.a. av hensyn til vår gasspolitikk. Hva vil skje med en annen viktig ressurs, fisken, hvis Island skulle bestemme seg for å søke om medlemskap? Hva vil skje med EØS når EU kommer til å omfatte nesten hele det europeiske kontinent, og det blir tre små EFTA-land igjen på den andre siden? Jeg sier dette fordi jeg finner det uholdbart at utenriksministerens svar er å vise til at Regjeringen begår selvmord hvis den skulle begynne å analysere konsekvensene av dette i løpet av stortingsperioden, derfor kan den ikke gjøre det. Men jeg mener at vi er nødt til som land å forholde oss til disse store endringene som er på gang, og som er ettervirkningene av Berlinmurens fall. Det andre jeg savner, er Regjeringens operative politikk når det gjelder fattigdomsbekjempelse. Hvordan vil Regjeringen forholde seg til de store spørsmål som kommer opp på finansieringskonferansen om utvikling? Er den fornøyd med de uforpliktende formuleringene som foreligger i det foreløpige dokument når det gjelder finansiering av bistanden? Vil den gå inn på globale skatter for å finansiere de globale institusjonene, som f.eks. en skatt på valutahandel, som f.eks. en skatt på våpenhandel? Hva mener Regjeringen om sletting av u-landsgjeld? Hvordan har i det hele tatt Regjeringen tenkt å forholde seg til de store spørsmålene som nå kommer på den viktige FN-konferansen, som nettopp går inn på det som blir hovedsaken i det 21. århundre, kampen mot fattigdommen? Det er bra med fine ord, men det er nødvendig med konkret handling.