Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2015-02-03:
Kartlegging av kompetanse er viktig for å kunne målrette opplæringen slik at læring faktisk skjer, og pedagoger og lærere har i alle år kartlagt for å kunne tilpasse undervisningen til elevenes beste. Det er en metode det er bred enighet om at har effekt, og representantforslaget vi diskuterer i dag, har heldigvis ikke til hensikt å betvile dette. Men selv om det er bred enighet om kartlegging som metode, er det betimelig med en diskusjon rundt hvilken kartlegging som har best effekt. Vi må stille oss spørsmålet: Hva er det som er målet med kartleggingen? Jeg mener vurdering for læring skal være et overordnet prinsipp for testing av elever i den norske skolen. Kartleggingen bør altså ha en hensikt utover det å kun være en rapportering og kontroll av skolesystemene. Som saksordføreren var inne på, har de nasjonale prøvene blitt endret flere ganger i løpet av sin levetid til det bedre. Det er bl.a. utarbeidet veiledningsmateriell som skal sørge for at resultatene ikke bare blir en rapportering på systemnivå, men at de brukes til pedagogisk utviklingsarbeid på skole- og elevnivå. Men det er nok også riktig å si at mange steder havner dette aspektet litt i skyggen. Det blir bekreftet av NIFUs evaluering av nasjonale prøver som ble gjennomført i 2013. I denne evalueringen sier lærerne at den ønskede effekten av prøvene forsvinner fordi de ikke har tid til å gå inn i hver enkelt elevs resultater på en måte som fremmer læring i klasserommet. Dette funnet understreker at det er nødvendig å se tidsbruk og kartleggingssystemet i sammenheng. Ofte opplever jeg at frustrasjonen rundt den lokale kartleggingen er større enn frustrasjonen rundt den nasjonale. I opplæringsloven har vi sagt at kommunene må ha et forsvarlig system for vurdering av om kravene i opplæringsloven blir fulgt, og at det skal legges fram en kvalitetsrapport til diskusjon i kommunestyret årlig. Det er en tendens til at dette koker ned til tall, grafer og det å få flest mulig resultater på bordet. Jeg mener ikke at den lokale kartleggingen skal forbys, men det kan være nødvendig å diskutere sterkere føringer på omfanget av den lokale kartleggingen. Er det kanskje sånn at vi med PISA, TIMSS, PIRLS, nasjonale prøver, obligatoriske kartleggingsprøver og den lokale kartleggingen gjennomfører en del unødvendig dobbeltkartlegging? Med dette som bakteppe har Arbeiderpartiet i innstillingen til representantforslaget foreslått at regjeringen kommer tilbake med en sak der det totale kartleggingssystemet i skolen gjennomgås. Saken skal inneholde en vurdering av om dagens system er innrettet på en måte som sikrer effektiv tidsbruk og reduserer byråkrati, samtidig som det ivaretar nasjonal og lokal skoleutvikling til beste for elevenes læring. Det er vi som legger føringer for hvordan prøvesystemene oppfattes og brukes i skolen. Endringene i prøvene fra 2014, som bl.a. gjør det lettere å måle endringer over tid, er i utgangspunktet positive, men endringene knyttet til offentliggjøring er jeg sterkt skeptisk til. Dette fører til et rangeringsfokus på systemnivå og ikke først og fremst læring i klasserommet. Fokuset flyttes fra Petter på 10 år og hans leseferdigheter til en graf og nettopp et gjennomsnittstall. Det er ikke god vurderingspraksis. Lærernes tid og reduksjon av unødvendig byråkrati er utgangspunktet for representantforslaget. Her deler vi forslagsstillernes bekymring. Vi ønsker derfor å stemme for punktene 2 og 3 i forslaget, som har til hensikt å gjøre prøvene mer effektive og målrettede, og at det settes et høyt trykk på å redusere det totale skolebyråkratiet. Og bare for å understreke det: Det siste handler om mye, mye mer enn kun kartlegging. Med dette fremmer jeg Arbeiderpartiets forslag i saken.