Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2004-11-18:
Kristelig Folkeparti er selvsagt tilfreds med at Regjeringens forslag til endringer i medieeierskapsloven har fått tilslutning på alle punkter. Det er også positivt å registrere den forholdsvis brede forståelse det er også utenfor Stortinget både for å ha en lov som regulerer eierskap på medieområdet, og for de endringsforslagene som er framlagt. Tatt i betraktning den diskusjon som kom til uttrykk i den forutgående høringsrunden, ser det ut til at Regjeringen har landet trygt. Noen har hevdet at det ikke skulle være nødvendig overhodet med strenge reguleringer av mediene i et lite land som Norge, med et begrenset marked. Både er vi lite interessante for store utenlandske investorer, og de medieselskapene vi har her i landet, har stort sett edle hensikter og har ikke ønsker om fra eiersiden å overstyre verken retning eller innhold i mediene. Det er nok mye sant i dette. Derfor er da heller ikke eierskapsloven utformet slik at det så å si automatisk følger et inngrep fra myndighetene straks det blinker et lys. Nei, dette er ment som en føre var-lov, hvor det skal utøves mye skjønn før det kan komme et aktivt utspill fra tilsynets side. På den annen side tror jeg det er fornuftig å stable opp noen stabbesteiner i lovverket også på dette området som kan være til påminnelse for alle aktører og hjelpe til med å unngå en uheldig utvikling. Målet er, som det har vært pekt på av flere talere, selvsagt å sikre størst mulig mangfold både nasjonalt, regionalt og lokalt. Vi som tror på demokratiet som styreform, har også plikt til å sikre at folk rundt om i landet kommer til orde. Dette hensynet ble sterkt understreket i grunnlovsdebatten tidligere i høst. Det er en nær sammenheng mellom demokrati, ytringsfrihet og mediemangfold. Debatten om eierskap i mediene er selvsagt sterkt preget av at mediene lever i en kommersiell virkelighet. Dette bidrar i høy grad til at den offentlige politikken på dette området står overfor en vanskelig avveining mellom ulike hensyn – på den ene siden viktigheten av å opprettholde et mangfold på eiersiden, på den annen side hensynet til økonomisk bærekraft i de enkelte medieselskaper. Denne avveiningen synes aller vanskeligst med utgangpunkt i de regionale og lokale nivåer i mediemarkedet. I mange lokalsamfunn er befolkningstettheten så lav at det ikke engang er grunnlag for en lokalavis, og slett ikke en såkalt nummer to-avis. Takket være momsfritak og produksjonsstøtte har det likevel vært mulig å drive svært mange lokalaviser og en del nummer to-aviser i distrikter der det ellers ikke ville vært mulig. Det viser bare hvilken betydning offentlige rammevilkår har i denne sammenhengen. Et forhold som til tross for dette preger den lille norske medieverden, er at den er svært sentralorientert og sentraldirigert. En overveiende del av de privateide mediene eies av tre store nasjonale medieselskaper og ledes fra hovedstaden. Et trekk i dette bildet er også at det finnes noen relativt sett sterke, selvstendige mediebedrifter i noen regioner. Disse har utgangspunkt i de større regionavisene og er ledet fra regionhovedstedene. Disse mediebedriftene – avisene særlig – er viktige meningsbærere og talerør i spørsmål som berører regionale og lokale interesser. Jeg tror det er viktig å ha in mente det korrektiv også disse organene utgjør, ikke bare i spørsmål som handler om forholdet mellom sentrum og periferi, men også i andre spørsmål. Jeg ser ikke grunn til å gå videre inn på ulike enkeltspørsmål i lovforslaget. De er grundig behandlet både i proposisjonen og i innstillingen, og vårt syn kommer til uttrykk der. Likevel vil jeg, med referanse til det jeg nettopp nå understreket, tillate meg å peke på et forhold som jeg tror departementet gjør klokt i å se nærmere på, nemlig der eierkonsentrasjon omfatter flere nivåer. Dette kan skje ved at et nasjonalt medieselskap kjøper seg opp og sikrer seg full kontroll i f.eks. en eller flere regionale mediebedrifter som allerede har en dominerende stilling i sin region. Disse har jo gjerne også på sin side eierinteresser i lokale medier. De betenkelige sidene ved eierkonsentrasjon vil bli forsterket ved kombinasjon av regional og nasjonal dominans. Nå har det vist seg vanskelig å se for seg det grepet som kan ta høyde for denne problemstillingen i loven, men jeg tror det er et forhold det bør arbeides videre med. Ut fra hensynet til mediemessig mangfold og variert premissgiving i samfunnet er vi tjent med at det finnes sterke regionale medieselskaper i tillegg til de nasjonale konsernene. Men det er avgjørende viktig at de kan forbli selvstendige og uavhengige av nasjonale aktører. Det er å håpe at også dette blir tillagt vekt ved praktiseringen av loven.