Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2015-06-19:
Budsjettprioriteringene til de ulike partiene skal primært synliggjøres gjennom behandlingen av statsbudsjettet hver høst. Revidert budsjett skal være nettopp det – en revisjon av det budsjettet som ble vedtatt, men hvor en tar høyde for oppdaterte anslag og kan justere for uforutsette hendelser som er oppstått etter at budsjettet ble vedtatt. Med denne regjeringen ser vi imidlertid at det som til tross for rekordhøy oljepengebruk ikke får plass i statsbudsjettet, heller tas i forbindelse med revidert budsjett om våren eller i forbindelse med nysalderingen før jul. Det kan tyde på at regjeringen mangler evne til å prioritere. Det er allikevel helt nødvendig å gjøre endringer når vi ser hvor dårlig det vedtatte budsjettet fra i fjor høst er tilpasset den situasjonen vi ser i norsk økonomi nå. Når vi i dag debatterer revidert nasjonalbudsjett i Stortinget, er det i en krevende tid for mange bedrifter og for mange arbeidstakere. For første gang på ti år er arbeidsledigheten i landet på over 4 pst. Da statsministeren innledet regjeringens budsjettkonferanse for årets budsjett, anslo hun at ledigheten kunne øke til 3,75 pst. i 2015. Et halvår inn i budsjettåret ser vi at den ligger på over 4 pst. Ifølge SSBs AKU-tall, gjengitt i VG i forrige måned, er om lag 112 000 personer arbeidsledige. Det er det høyeste antallet på 22 år. I samme avis kunne vi lese at Norsk Industri frykter at vi kan få en ledighet på opp mot 200 000. Det vil i så fall tilsi den høyeste ledigheten siden annen verdenskrig. Jeg kan ikke gå god for disse tallene, men kanskje kan det være en idé i noe større grad å lytte til dem som kjenner hvor skoen trykker, i alle fall når regjeringen i sine anslag stadig ser ut til å undervurdere arbeidsledigheten. Regjeringen snakker mye om omstilling. Det er vel og bra. Men man kan jo forledes til å tro at det er et nytt ord, at omstilling ikke er noe som hele tiden skjer i norsk næringsliv, men noe som har oppstått som en følge av regjeringsskiftet. Det er det selvsagt ikke. En av de virkelig store styrkene ved den norske modellen, noe av det som gjør at vi er blant de mest produktive i verden, er vår evne til omstilling. Små forskjeller mellom folk, trepartssamarbeid, ryddige arbeidsforhold, kompetente ansatte – alt dette bidrar til økt omstillingsevne. Da er det underlig at denne regjeringen velger å angripe sentrale deler av modellen. Mer midlertidighet i arbeidslivet, økte forskjeller gjennom skattekutt til dem med mest fra før – i kombinasjon med kutt i ytelser til dem med lite – er neppe en suksessoppskrift for å øke omstillingsevnen. Regjeringens suverent viktigste satsing i fjor høst var skattekutt, primært til de mest velstående. Nesten halvparten av regjeringens skattekutt gikk til de rikeste 5 pst.-ene i landet. På den andre siden ble det lagt fram et svakt kommunebudsjett, et sykehusbudsjett som lå 1 mrd. kr under lovnadene fra valgkampen, et flatt utdanningsbudsjett, svært lite til arbeidsliv og kutt i velferd for en rekke utsatte grupper. Det reviderte budsjettet er et forsøk på å dempe manglene ved og skadevirkningene av regjeringens eget statsbudsjett, for vi kan trygt fastslå at situasjonen i dag er noe annerledes enn det den var siste gang vi behandlet et rød-grønt revidert budsjett, i juni for to år siden. Da hadde det i løpet av en åtteårsperiode blitt skapt 370 000 nye arbeidsplasser, veksten i økonomien var god, og vi hadde kommet oss gjennom det største internasjonale tilbakeslaget siden 1930-tallet. Det var allikevel aldri snakk om å lene seg tilbake. Vi foreslo nye tiltak for å bidra til å holde aktiviteten oppe og arbeidsledigheten nede og for å motvirke det som da var en økende bekymring: tendensen til en todeling av norsk økonomi. En kraftfull vekstpakke for fastlandsindustrien ble lagt fram, og Scheel-utvalget ble satt ned for å berede grunnen for en skattereform som skal gjøre det mer lønnsomt å investere og skape arbeidsplasser i Norge. Dette var å ta ansvar for utviklingen i norsk økonomi. Regjeringens mest håndfaste tiltak i årets reviderte budsjett er å reversere egne grep fra i fjor når det gjelder permitteringsreglene og tiltaksplasser. Det er vel og bra, men vi ser en regjering som hele tiden er på etterskudd. Med en ledighet på rundt 3 pst. var Arbeiderpartiet alltid opptatt av en aktiv politikk for å få flere i arbeid, for å holde ledigheten nede. Denne regjeringen velger å vente og se eller å følge situasjon nøye, som de selv sier – med en ledighet på 4,2 pst. Samtidig ser vi en statsminister som de siste ukene konsekvent har latt være å snakke om regjeringens politikk, om løsninger for å møte nedgangstidene, men i stedet forsøker å legge skylden på den forrige regjeringen. Nå nettopp brukte hun Dagens Næringsliv til å angripe sin forgjenger for manglende kontrakter til norske verft. Jeg må med respekt å melde si at jeg synes Dagens Næringsliv satte skapet greit på plass i en leder dagen etter, hvor de omtalte det utspillet som «statsministervås». Etter snart to år i regjering er det kanskje på tide å legge vekk billige slagord og møte de utfordringene vi står overfor, med handling – ikke med passivitet og ansvarsfraskrivelser. Så mener jeg også at det er bekymringsfullt dersom statsministeren og finansministeren mener at en nedgang som primært skjer i petroleumsrelatert sektor, må møtes med økt oljepengebruk. For mange eksportbedrifter er dagens situasjon, med lav kronekurs, svært kjærkommen. Det er disse bedriftene vi nå trenger å lene oss på. De trenger neppe en finanspolitikk som setter dette i spill. I går leverte Thøgersen-utvalget sin rapport – det var også komiteens leder inne på. Et av de poengene som Thøgersen understreket, i tillegg til å påpeke at oljepengebruken er for høy, var at finanspolitikken skal tilpasses konjunkturene, men at den ikke er svaret når utfordringen er å styrke konkurranseutsatt industri. Det er der vi er nå. Ledigheten blant unge er ti ganger så høy som for dem over 54 år, og ble målt til 9,4 pst. første kvartal 2015 av AKU. Den store forskjellen på nedgangen nå og den vi så under finanskrisen, er etterslepet når det gjelder kompetanse, særlig blant de yngste. Regjeringen ser dessverre ut til å møte denne utviklingen med et skuldertrekk. Det er skattekuttene som tilsynelatende skal sørge for nødvendig omstilling og vekst i økonomien, til tross for at regjeringen så langt ikke har klart å godtgjøre at disse har noen effekt. Arbeiderpartiet har andre virkemidler. Vi foreslår i vårt budsjettalternativ en tipunktsplan mot den økende ledigheten. Det dreier seg om arbeidsmarkedstiltak, vi foreslår nesten 2 000 flere plasser. Vi foreslår at de yngste skal prioriteres i Nav. Vi foreslår å gjennomføre et ungdomsløft i Nav, sørge for at de unge møtes med et skreddersydd opplegg rundt seg, får egne koordinatorer som følger dem opp i deres utfordrende situasjon. Vi foreslår – som man var inne på i replikkordskiftet – en kraftig økning av lærlingtilskuddet. Det betyr at vi foreslår et prinsipp hvor lærlingtilskuddet skal opp på samme nivå som det vi i dag betaler i gjennomsnitt for en skoleplass på videregående skole. Det vil selvfølgelig bidra til at flere bedrifter tar inn lærlinger, at flere kommer seg gjennom et lærlingløp, og vil avhjelpe situasjonen med økende ungdomsledighet. Vi foreslår flere studieplasser. Dette gjør vi, samlet sett, fordi vi vet at når de yngste skyves ut av arbeidslivet, blir veien tilbake ofte fryktelig lang. Det å få store hull i CV-en allerede i starten av en yrkeskarriere kan gjøre at man aldri kommer inn igjen. Det skumle som vi har sett i mange land rundt oss, er at når tidene snur, når konjunkturene går opp, når ting går bedre, er det en tendens til at de unge ledige, de som har havnet utenfor, ikke blir med på denne oppturen. Derfor er stigende ungdomsledighet noe av det farligste et land kan oppleve, og den må møtes med mottiltak før den rekker å bli høy. Derfor er vi bekymret over den passiviteten som vi nå ser fra sittende regjering – ingen forslag til tiltak, ingen offensivitet og egentlig heller ingen bekymring å spore. I stedet får vi til svar at vi skal vente og se. I tillegg til dette gjentar vi noen av forslagene i vårt alternative budsjett fra i fjor høst i en pakke for næringsutvikling og omstilling. I den ligger det bl.a. tiltak som tidligfasekapital rettet mot gründerbedrifter – her så vi at det kom noe i regjeringens budsjettopplegg og i forliket i Stortinget, men dette er en mer kraftfull satsing – tiltak innrettet mot vekstbedrifter og en styrking av miljøteknologiordningen. Dette var forslag som ble nedstemt i fjor, men som vi inviterer Stortinget til å ta stilling til på nytt, i lys av den krevende økonomiske situasjonen vi står oppe i. Til slutt har jeg også lyst til å nevne forslaget om utvidet land-for-land-rapportering, som nå ligger som et enstemmig forslag fra komiteen. Jeg må si at jeg er veldig glad for at Stortinget bruker behandlingen av revidert budsjett til å ta nye skritt i retning av større finansiell åpenhet og rettferdig beskatning. Jeg tar med dette opp de forslagene Arbeiderpartiet har alene eller sammen med andre.