Michael Tetzschner (Høyre), 2014-05-13:
Av hensyn til dem som kanskje følger debatten utenfor salen, vil jeg introdusere mitt innlegg som et lite stilbrudd, for jeg får nå ordet til en annen sak som inngår i dagens kart. Jeg får ordet som saksordfører for det spesielle grunnlovsforslag som går ut på en endring av vår nåværende ytringsfrihetsparagraf, § 100. Det er – for dem som har dokumentene tilgjengelig – grunnlovsforslag 15 i Dokument 12:15(2011–2012) (2011–2012) Komiteen har delt seg i synet på hvorvidt det er fornuftig å tilføre vår relativt nye ytringsfrihetsparagraf en spesiell presisering om at den kritiske ytringsfriheten også skal kunne rettes mot religion. De i komiteen som har ønsket en slik presisering, er Arbeiderpartiet, Venstre, SV og Miljøpartiet De Grønne. De ønsker å tydeliggjøre at ytringsfriheten også omfatter retten til religionskritikk. Når det gjelder flertallet i komiteen – som jeg selv tilhører – dvs. Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, vil vi vise til at dagens formulering har to retninger. Den uttrykker at den ønsker den kritiske ytringsfrihet mot – det er selvfølgelig – staten. Det er ganske viktig i et demokrati at folk kan si hva de vil, til og med om staten, som organiserer maktbruken i samfunnet. Så står det – og det er en gammel formulering fra den tidligere grunnlov: om enhver annen gjenstand. Hvis man ser på den utformingen som § 100 fikk i 2004, etter Sejersted-utvalget, som laget en NOU, NOU 1999: 27, var det der ikke tvil om at enhver annen gjenstand for ytringsfriheten også innbefattet frimodige ytringer og kritisk ytringsfrihet brukt mot religionen. Slik flertallet i komiteen ser det, er det et unødvendig tillegg, for under «hvilkensomhelst anden Gjenstand» vil man altså finne at religion som fenomen ikke unndrar seg den kritiske samfunnskritikk, og det er vesentlig. Når det er sagt, kan man gå tilbake til mindretallet – dvs. flertallet i komiteen – og deres merknad i innstillingen: «For flertallet er det imidlertid viktig å presisere at denne balansen ikke bør reguleres gjennom lovverket, men at det i stedet er et spørsmål om samfunnets debattklima og høflighet. Flertallet mener derfor at løsningen ikke er å forby holdninger, ytringer eller religiøs praksis. Løsningen er, etter flertallets syn, å legge aktivt til rette for at religionskritikk blir en selvsagt del av den offentlige debatten.» Da må man spørre: Er det slik at disse partiene i komiteen, Arbeiderpartiet, Venstre, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne, ser for seg – i motsetning til det vi andre sier, at det er ytringsfrihet, og så trekker vi oss tilbake og lar debatten i offentligheten gå som den kan, uhjulpet og uregissert – at staten skal arrangere kampanjer med religionsfiendtlig innhold? Hva ligger egentlig i dette? Det kan man spørre seg. Jeg vil fremheve at jeg er av den oppfatning at ytringsfriheten med et slikt tillegg ikke vil gå opp i en høyere og bedre enhet ved denne henvisningen til religionen. Jeg vil også advare rent lovteknisk mot å påbegynne en oppramsing, for hva skal så det neste være, hvis det er andre foreteelser i samfunnet man særlig vil bruke ytringsfriheten og kritikken mot? Hvor vil man etter hvert sette punktum for en slik oppramsing? Jeg tror at vi også her skal lene oss tilbake til den gode grunnlovstradisjonen, som betyr at man gjennom noen korte, veldig vide, uttalelser av normativ art i Grunnloven dekker det man trenger for alle de fenomener som måtte oppstå i kjølvannet av ytringsfriheten. Jeg vil også minne om at rent språklig er det ganske stor forskjell når det gjelder et generelt utsagn av f.eks. typen: «Jeg flagger aldri.» Det vil innholdsmessig selvfølgelig være det samme som å si: «Jeg flagger aldri – og i hvert fall ikke når naboen har fødselsdag.» Man vil forstå av konteksten at det særlig er et eller annet med naboen man ønsker å ramme, skjønt dette rent språklig innbefattes av det første alternativet, nemlig at man aldri flagger. Derfor kan vi få en utilsiktet effekt: å lage skyteskiver. Så skal vi være klar over, hvis man virkelig gjør dette: Ytringsfriheten forlanger en god del hard hud hos og en god del toleranse av oss som enkeltmennesker. Hvis vi et øyeblikk også tenker på enkeltmennesker som har sin tro og sin religiøse overbevisning som en veldig viktig del av sin kulturelle identitet, skal man da trekke denne toleransegrensen annerledes fordi den er nevnt i grunnlovsbestemmelsen, eller skal man det ikke? Det vil jeg gjerne ha svar på fra en av dem fra den andre siden i komiteen som har vært med på innstillingen. Det vil være veldig interessant. Svaret vil enten være nei, vi har ikke tenkt å endre denne toleransegrensen – da er tillegget unødvendig – eller man vil si jo, vi vil med dette si at folk som har en religiøs overbevisning, må tåle mer av sjikane eller av ytringsfrihet brukt på en dårlig måte. Det vil også være et veldig interessant svar. Jeg håper ikke det siste er svaret. Meningen har, som sagt, bare vært å presisere – fra begge sider i komiteen – det som er selvsagt, nemlig at det råder ytringsfrihet. Man kan ha frimodighet og kritisere enhver «anden Gjenstand» i vårt offentlige liv.