Olemic Thommessen (Høyre), 2010-06-01:
Vi har i Norge en god tradisjon for å gjøre kunnskap tilgjengelig for mange. I ethvert norsk hjem har det å ha et godt leksikon vært en del av – jeg får nesten si – standardinventaret. Det er en del av vår kultur – jeg tror det er mange som har brukt mange vinterferier på kunnskapsspill – rett og slett å ha faktakunnskap tilgjengelig. Det er en viktig kultur å ta vare på. Det er en viktig kultur å bringe videre, det at hvem som helst på en enkel måte skal kunne skaffe seg kunnskap som man i rimelig grad kan stole på er riktig. Nå er denne saken koblet opp mot Store norske leksikon, men la oss ikke gjøre det til bare en sak om vi skal ha Store norske eller ikke, la oss gjøre det til en sak om hvordan vi i vårt land i fremtiden tenker oss å ivareta det behovet som jeg innledningsvis pekte på. Men det er klart at slik situasjonen nå er, så er Store norske det mest iøynefallende utgangspunktet for å bringe denne tradisjonen videre. Ett er sikkert: Blir Store norske nå nedlagt, skal det svært mye til at man greier å etablere noe nytt i samme gate. Jeg tror vi med nokså stor sikkerhet kan si at det ikke vil komme til å skje. Denne debatten kom som et ledd i en mangeårig debatt og en mangeårig prosess. Det tradisjonelle leksikon har slitt. Papirutgavene er for lengst en saga blott, og vi ser også at nettutgavene – ikke bare i vårt land, men i mange land – sliter med å holde det gående med hensyn til å greie å finansiere det som en leksikal, redaksjonell virksomhet krever. Denne saken var også oppe i Bondevik II-regjeringens tid, og Kristin Clemet sa da nei til å støtte Store norske i forhold til videre drift. Bakgrunnen for det var at vi den gangen trodde det ville være et fungerende marked innenfor kunnskapsformidling. Vi trodde at nettet skulle være den allmenningen hvor nye forretningskonsepter og de mange slapp til, og hvor det demokratiske elementet skulle gjøre det mulig å holde gående en sterk og godt markedsbasert kunnskapsformidling. I det bildet var det også klart at de restriksjonene som EU legger på oss når det gjelder konkurransevridning, når det gjelder hvordan et marked skal fungere, også gjorde det svært vanskelig å tenke seg å støtte én aktør. Det regner jeg med også er noe av bakgrunnen for den holdningen og de innspillene som er kommet fra regjeringen i denne saken. Men siden den gang har vi gjort noen viktige erfaringer. Vi har erfart at markedsmekanismene i cyberspace nok ikke var slik vi trodde. Vi trodde at dette var den store demokratiske allmenningen – og det er det i og for seg. Det har sin store tilgjengelighet, hvem som helst kan komme inn, det er billig å bruke, mulighetene er mange. Men erfaringene forteller oss også at det er svært vanskelig å skape lønnsomme forretningskonsepter basert på åpne løsninger i nettet. Vi har erfart at det også er sterke monopoliseringstendenser – ikke bare ut fra et nasjonalt marked, slik vi er vant til fra før, men også i forhold til internasjonale aktører. Den naturloven som vi har sett i pressen i alle år, nemlig at det er den største avisen som får annonsene, og nummer to-avisen sliter, ser vi til den ekstreme ytterlighet i nettverdenen. Den som treffer spikeren på hodet, har nesten ingen grenser for suksess, mens alle de andre stamper og sliter. Dette er en stor problemstilling i mediepolitikken som vi ikke skal komme inn på så mye her, men vi ser også at andre typer virksomheter rammes av det, f.eks. leksikon, som er det vi diskuterer nå. Konkurransen om annonsene er større enn noen gang, og betalingsviljen hos et publikum som er vant til å få tjenestene gratis, er svært begrenset. Mitt og Høyres utgangspunkt er altså at vi må diskutere dette ut fra at det ikke er et fungerende marked for kunnskapsformidling. Det er ikke slik at køen er lang av dem som vil bruke penger på å redigere, oppgradere og bearbeide kunnskap med tanke på formidling til et bredt publikum. Erfaringen har fortalt oss at alle de aktørene stort sett er borte. Den aktøren som har utkonkurrert de andre, nemlig Wikipedia, bygger sin virksomhet på andre prinsipper og på en mye mer – la oss innrømme det – tidsriktig måte å jobbe på. Det tar nemlig aktivt i bruk nettverkene og inviterer brukeren inn både som leverandør av kunnskap og som korrektiv der det er feil, eller til diskusjon om hva som er riktig. Det er et veldig godt grep, men det er også et grep som har sine klare svakheter. For det første er Wikipedia ingen gammel virksomhet. Det er en relativt ung virksomhet, som har spredt seg med eksplosiv kraft, og som altså har hatt en utkonkurrerende virkning på resten av dette markedet. For det andre ser vi at også Wikipedia har svakheter med hensyn til det å gjøre seg selv til arena for interessegrupper som har behov for – hva skal jeg si – en definerende makt. Makt er ikke alltid et spørsmål om penger, makt er også et spørsmål om å forvalte sannheten, og Wikipedia er en egnet og åpen arena for nettopp å gjøre det, å arbeide aktivt for at ens egen oppfatning av riktighet blir det gjeldende. Så kan man spørre seg om dette blir en demokratisk allmenning, og om faktaopplysninger er egnet for debatt, eller om det i virkeligheten er en arena som blir spesielt egnet for interessegrupper. Vi har sett interessante artikler i internasjonal presse i det senere som illustrerer nettopp dette. Wikipedia har heller ikke noen systematisk kvalitetssikrende aktivitet, og det redigeres heller ikke ut fra de leksikale prinsipper vi er vant til i forhold til hvilke kvalitetskrav man vil sette til et leksikon. Et annet spørsmål er også om det ikke er slik at Wikipedia også har behov for konkurranse. Vi må stille oss spørsmålet om det er behov for å ha et tilgjengelig kvalitetssikret leksikon på nett i Norge, eller om vi klarer oss med Wikipedia. Hvis svaret er at Wikipedia trenger et korrektiv, at vi trenger noe ved siden av Wikipedia som ivaretar andre funksjoner og kvaliteter enn det vi nødvendigvis kan forvente at Wikipedia vil gjøre over tid, så blir det neste spørsmålet: Er dette et statlig ansvar, er dette et område for politikk? Og i så fall, hvordan skal vi håndtere det i fremtiden? Høyres utgangspunkt er at staten som sådan ikke bør drive et leksikon. Det bør være en god avstand mellom statlige myndigheter og det å kunne komme i en posisjon hvor man kan beskyldes for å opphøye seg til å ha definisjonsmakt, eller på noen måte opphøye noe til å være offisielle statlige sannheter. Men dersom man kunne komme frem til en ordning som den som nå er skissert f.eks. fra universitetenes side, for å imøtekomme det initiativet som Kunnskapsforlaget har tatt med hensyn til å overlate basen til en stiftelse, mener vi at ved en indirekte statlig støtte – for jeg opplever det som indirekte hvis det er universiteter, Nasjonalbiblioteket, høyskoler eller andre som har aktiv interesse i dette, som kommer inn i bildet – vil alt ligge til rette for en god løsning på et behov som vi mener er svært viktig å ivareta. Om dette er en løsning vi skal ha for evigheten, vites ikke. Men i en digital tidsalder da endringene skjer i stort tempo, blir det en løpende debatt om hvilke verdier og hvilke behov vi vil ivareta i fremtiden. Det er veldig fort gjort at vi nå kan helle barnet ut med badevannet, rett og slett fordi samfunnsendringene går fortere enn det politiske miljø greier å håndtere.