Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2011-03-10:
Det var knyttet store forventninger til Nav da Nav-reformen ble vedtatt av et bredt flertall i Stortinget i 2005. Intensjonen bak Nav-reformen var selvsagt at man ønsket en mer helhetlig tenkning, og man ønsket å hjelpe flere mennesker til å være eller komme i aktivitet og arbeid framfor å gå på passive ytelser. Som mange husker, var det en stor diskusjon om det skulle være én eller to etater. Men etter diskusjon i Stortinget endte man på at man ønsket én etat. Samtidig har det også vært en viktig del av reformen – og intensjonen – at man ønsket en høyt kompetent førstelinje. Jeg ønsker å sitere fra sosialkomiteens innstilling i 2005, der man uttaler: «I tillegg til god tilgjengelighet vil komiteen legge stor vekt på at førstelinjen må inneha et kompetansenivå og et beslutningsansvar som gjør disse kontorene til et sted der folk reelt opplever å få den veiledning og bistand de har behov for, i størst mulig grad uten å måtte henvises til andre kontorer, instanser og «dører». Den felles førstelinjen må oppfylle klare krav om rask avklaring, fjerning av gråsoner og kasteballtendenser og rask igangsetting av tiltak.» Det var en god intensjon og et godt vedtak som Stortinget gjorde. Vi er mange som har tro på Nav, og som mener at Nav er viktig. Nav er jo nettopp der det offentlige kan møte de menneskene som har falt utenfor, eller de menneskene som er i en vanskelig situasjon, og som trenger det offentlige til å stille opp for seg. Sånn sett er Nav kanskje ett av de verktøyene, eller en av de store mulighetene, det offentlige har til å kunne være med og hjelpe mennesker til å få et enda bedre liv og hjelpe dem tilbake i arbeid. Det er utrolige muligheter som ligger i Nav. Det som er én av nøklene til å få Nav til å fungere, er selvsagt at man klarer å ha et godt samarbeid mellom stat og kommune. Ett av de viktige leddene i det samarbeidet er selvsagt at man har en felles virkelighetsforståelse, at man opplever situasjonen lik, og at man opplever at man har de verktøyene man trenger for å møte denne virkeligheten. Sånn sett er arbeidsmarkedstiltak et viktig virkemiddel, og man kan også snakke om kvalifiseringsprogram. Begge deler handler om å frigjøre mer ressurser til å kunne jobbe med å få mennesker ut i arbeid. Eller IKT-systemet: det at de ansatte på Nav-kontorene opplever at man har de verktøyene man trenger, og gjør dette på en effektiv måte, for å kunne konsentrere seg om hvordan man kan få mennesker ut i arbeid. Det er her jeg kommer til min bekymring, min virkelighetsforståelse og mine tilbakemeldinger om hvordan Nav fungerer. For min opplevelse er dessverre at regjeringen egentlig har mistet litt av styringen. Om de har hatt styringen, har de i alle fall sluppet rattet. Det er ikke til forkleinelse for statsråden som sitter her, men det har vært fire statsråder de siste fem årene som har jobbet med Nav – én av de viktigste og største reformene som Norge har gjennomført, som slår sammen ulike etater og ulike kulturer, og som dermed kanskje krever ekstra stor styring fra staten og fra statsråden. Det som i hvert fall jeg opplever, og som man ser ute, er at man ikke har klart å skape en enhet mellom de ulike kontorene eller de ulike etatene – og også mellom stat og kommune. Et eksempel som er til behandling nå i Stortinget, er jo Riksrevisjonens rapport om oppfølging av sykmeldte. Det er et enkelt eksempel, der man ser at variasjonen fra fylke til fylke er relativt stor, og der en ser at gjennomføring av dialogmøter ligger på 20 pst. i ett fylke, mens det ligger opp mot 60 pst. i et annet fylke. Det sier meg at det i alle fall er ulike styringslinjer eller ulike signaler som kommer ut til fylkene. Hva er konsekvensene av at Nav ikke fungerer? Jo, det er som vi har sett, og som vi får tilbakemeldinger om, at brukerne ikke får pengene sine. De som venter på trygden sin eller venter på å få utbetalt sosialhjelp, opplever tull med datasystem, eller at det dessverre er for mange søknader eller så mange saker til behandling at man ikke klarer å få behandlet dem kjapt nok. Det rammer mennesker som trenger pengene. Eller en ser at søknader «forsvinner»: Søknad leveres inn på det lokale Nav-kontoret, og når en ikke har fått svar og lurer på hvor langt søknaden er kommet, oppleves det som om søknaden er forsvunnet fordi de på det lokale Nav-kontoret ikke har kunnskap om søknaden. Eller som flere Nav-ledere sier til meg: Resultatet av at Nav ikke fungerer som det skal, er at flere ender på langvarige stønader istedenfor å komme i aktivitet. For de mulighetene som en har i Nav, kan en også snu på. Når en ikke får det til å fungere, er det akkurat det motsatte som skjer: Når en ikke får til den tidlige innsatsen, når en ikke får til den tette oppfølgingen, så vil en heller ikke lykkes med å få flere i aktivitet. Og taperne er de menneskene som trenger hjelpen vår aller mest. En kan se til Møre og Romsdal og det lokale Nav-opprøret som jeg viste til der, der rådmannen i Herøy kommune sendte ut brev til alle landets ordførere, og en vet at KS i Møre og Romsdal, eller KS i Agder for den saks skyld, beskriver situasjonen som meget dramatisk. Eller en kan se på situasjonen i Nordland, der det er utfordringer. Eller en kan se at på kontoret i Kristiansand, som skulle være vel det siste kontoret og sikkert ett av de gode eksemplene på hvordan en skulle få Nav til å fungere, var det 35 pst. sykmeldinger. En opplevde at Nav-lederen sluttet i protest mot det han kalte uforsvarlige bevilgninger. Lederen på Nav-kontoret i Kvinesdal, som er rett i nærheten, gjorde akkurat det samme, sluttet i protest mot uansvarlige bevilgninger. Hvis det betyr at virkelighetsforståelsen er den samme, hvis det betyr at bevilgningene er gode nok, oppleves det i alle fall ikke sånn ute i en del kommuner. En ser at kommunene, fylkene og KS sier klart og tydelig i brevs form til oss eller til statsråden at en opplever at staten tar den eventuelle gevinsten ut av Nav-reformen for tidlig. De kaller det for et ran og opplever at staten trapper ned på antall ansatte, mens kommunene må øke antall ansatte for også å kunne overta oppgavene som egentlig staten skulle løse. Der ser en utfordringene med to styringslinjer, der en har staten på den ene siden og kommunene på den andre siden. Men det rammer også de ansatte. Vi har mange tusen ansatte i Nav som gjør en fantastisk innsats, og som på mange måter er hverdagshelter, fordi de gjør en viktig jobb for å hjelpe mennesker som er kommet i en vanskelig situasjon. Men den innsatsen de gjør, kan ikke hjelpe på de utfordringene og den frustrasjonen de opplever. En ser at noen velger å slutte, men en ser i alle fall at det er mange som opplever en presset arbeidssituasjon, og det går ut over samarbeidet. Når ansatte opplever at staten, eller for så vidt kommunen, ikke tar de utfordringene de har, på alvor, opplever de også at det blir en så uholdbar situasjon at de føler at de står maktesløse overfor utfordringene. Så min utfordring til statsråden er å vise en konstruktiv utålmodighet, hvordan vi kan møte utfordringene, hvordan vi kan bedre samarbeidet, og hvordan vi fra statlig side kan se på utfordringene i Nav som blir beskrevet ute i kommunene og fylkene. Jeg ønsker bare å stille spørsmålet til statsråden: Hvordan vil statsråden gå fram for å bedre samarbeidet mellom kommune og stat slik at brukerne kan få et bedre tilbud?