Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2009-12-09:
I forrige måned var jeg gjest under Kirkemøtet i Tønsberg. Kirkemøtet i 2009 markerte et jubileum; det var 25 år siden det første kirkemøtet ble avholdt. Etableringen av Kirkemøtet kom som en direkte følge av diskusjonen om statskirkeordningen som ble ført på begynnelsen av 1980-tallet. Kirkemøtet var et svar på kirkelige reformkrav, der hovedsaken var økt kirkelig selvstyre. I løpet av de 25 årene som er gått siden Kirkemøtet ble etablert, har det pågått et kontinuerlig kirkelig reformarbeid. Kirkens organisasjon har funnet nye former ettersom stadig flere oppgaver og beslutninger er overført fra politiske organer til kirkelig valgte råd på sentralt, regionalt og lokalt nivå. Etableringen av Kirkemøtet i 1984, overføringen av tilsettingsansvaret for prestene til bispedømmerådene på slutten av 1980-tallet og etableringen av de kirkelige fellesrådene i hver kommune som kom med den nye kirkeloven av 1996, regnes som de viktigste milepælene i dette arbeidet. Når jeg trekker opp hovedlinjene fra de siste 25 årene, er det for å vise til at det kirkelige reform- og fornyelsesarbeidet har vært i en kontinuerlig prosess. Samtidig vet vi ved inngangen til en ny stortingsperiode at det er lagt til rette for nye og omfattende endringer i kirkeordningen. Den 10. april 2008 ble det inngått en avtale mellom de politiske partiene på Stortinget om hvordan forholdet mellom staten og Den norske kirke skal reguleres i framtiden. Med bakgrunn i avtalen er det nå fremmet forslag om endringer i alle de sju grunnlovsparagrafene som i dag omhandler statskirkeordningen. Gjennomføringen av dette forliket vil med andre ord representere de mest omfattende endringene i statskirkeordningens rammeverk siden vi fikk Grunnloven i 1814. Selv om vi i Norge har god tradisjon for å arbeide oss fram til kompromisser, og da særlig i saker som er av overordnet nasjonal betydning, vet vi at det finnes politiske skillelinjer i synet på statskirkeordningen. Ordningen er av mange forstått som en garanti for at Kirken skal bevares som en bred, åpen og inkluderende folkekirke. Mange har likevel vært opptatt av det problematiske ved at båndene mellom stat og kirke er så tette, ikke minst ut fra hensynet til likebehandling. Jeg mener at vi i kirkeforliket har greid å finne fram til gode og balanserte løsninger, som både ivaretar kirkemedlemmenes behov for kontinuitet og tilhørighet til folkekirken, samtidig som det legges til rette for at staten fortsatt skal kunne føre en aktiv, støttende politikk overfor andre tros- og livssynssamfunn. Kirkeforliket forutsetter at det skal gjennomføres en demokratireform i Den norske kirke. Oppfølgingen av dette er nå godt i gang. Kirkevalgene i høst var det første av de to valgene som skal gjennomføres før Stortinget vedtar en endelig ordning for valg til Kirkemøtet og bispedømmeråd. Valgene ble gjennomført samtidig med stortingsvalget og i tråd med de føringer som ellers er lagt inn i den politiske avtalen. Resultatene viser at oppslutningen om kirkevalgene har økt. Både valgordningen og informasjonsopplegget skal nå grundig evalueres, med henblikk på ytterligere utprøvinger ved kirkevalgene i 2011. Jeg vil komme tilbake til Stortinget med en sak om dette. Uavhengig av deltakerprosent ved kirkevalgene er oppslutningen om Den norske kirke stabilt god. Kirken har i underkant av 3,9 millioner medlemmer. Det utgjør 80 pst. av befolkningen. Oppslutningen om kirkelige handlinger er høy i den norske befolkningen. Båndene mellom folk og kirke er sterke. Skal Den norske kirke bevares og videreutvikles som folkekirke, er den avhengig av at også nye generasjoner finner sin plass og sin tilhørighet i menighetene. Jeg har merket meg at en samlet komité viser til trosopplæringen som en viktig forutsetning for å opprettholde en bred og engasjert folkekirke. Bevisstheten om dette synes å være høy på alle nivåer i Kirken. Kirkebudsjettet for 2010 innebærer 20 nye mill. kr. Jeg har merket meg at komiteen er opptatt av sammenhengen mellom en landsomfattende, åpen folkekirke og en prestetjeneste som er nærværende i alle lokalsamfunn. Det er en sammenheng også jeg vil peke på. Staten har ansvaret for å finansiere prestetjenesten, og bevilgningene til presteskapet utgjør den klart største andelen av kirkebudsjettet. Jeg vil til slutt peke på de store rekrutteringsutfordringene vi står overfor i årene som kommer. Vi er beredt til å gå inn og jobbe med dem. Jeg tror det er en av de viktigste tingene vi kan gjøre i tiden framover.