trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2002-10-22:
Fisk og fiskeprodukter er Norges viktigste eksportprodukter etter olje og gass. Fiskeri- og havbruksnæringen gir oss gode inntekter og bidrar til aktivitet og bosetting langs hele kysten. Havbruk kan, dersom vi fører en politikk for nyskaping og vekst i denne næringen, komme til å bli den viktigste eksportnæringen vår i framtiden. Vi står nå på terskelen til det som blir et maritimt eventyr, med flere nye fiskearter i kommersiell oppdrett og vekst i skjellproduksjonen på flere arter. Utnytting og foredling av naturressursene er grunnlaget for en stor del av norsk næringsliv, og det er det viktigste bidraget til sysselsetting og bosetting i distriktene. Ny teknologi, kombinert med lokal innsikt og erfaring, gir samtidig mange ressursbaserte næringer et betydelig potensial. Jeg er derfor glad for at Samarbeidsregjeringen fører en nyskapings- og forskningspolitikk som gjør det mulig å hente ut det betydelige verdiskapingspotensialet som ligger i marine og andre naturressurser. I motsetning til petroleum representerer havbruket fornybare ressurser dersom de forvaltes riktig. For Kristelig Folkeparti er det viktig at arbeidet med å skape vekst i havbruksnæringen bygger på tanken om bærekraftighet. Hensynet til miljø må være et kjennetegn på norsk havbruksnæring. Skjellanlegg produserer en biomasse på en økologisk god måte, som har mange mulige anvendelser, f.eks.: menneskematråstoff til dyrefôrskall og eventuelt innmat til jordforbedringråstoffkilde til spesielle kjemiske produkter Dette vitner om en god ressursutnyttelse. Havbruksprodukter er interessant ikke bare for matproduksjon. Det biologiske materialet som ikke kan brukes som mat, kan vise seg å være svært viktig for mange andre formål. Men alt dette forutsetter at nasjonen og næringslivet investerer i kunnskap og forskning i den marine sektoren. Derfor er jeg glad for at Fiskeridepartementet har trukket fram forskning som en av sine hovedsatsinger i sitt budsjettforslag for neste år. Det er en klar og tydelig satsing fra Regjeringens side. Spesielt gledelig er Regjeringens forslag om å etablere en nasjonal marin biobank i Tromsø, slik at Norge kan kartlegge og systematisere sine marine forekomster. Biobanken vil få stor betydning for framtidig forskning og næringsutvikling. Det burde være bred politisk enighet i denne salen om en sterk og tydelig satsing på fiskeri- og havbruksnæringen som framtidig motor i den norske økonomien. For å få det til må vil styrke forskningsinnsatsen. Samtidig må vi sørge for at næringen spiller på lag med framtiden og bygger på prinsippet om bærekraftighet.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-10-22:
Det er vel få – om i det hele tatt noen – områder der Norge har så gode naturgitte forutsetninger for å bli en av verdens fremste nasjoner som nettopp innenfor marin sektor, og alle de analyser som har blitt gjort i forhold til hva vi skal leve av etter oljen, som det blir sagt, viser at denne sektoren sannsynligvis kommer til å bli det viktigste vekstområdet framover. Debatten her i dag avslører at det også fra denne sal ses vidt ulikt på hva som skal til for at denne sektoren skal kunne utvikle seg. Skatt er selvsagt ikke uvesentlig, og markedsadgang er definitivt ikke uvesentlig for utvikling av marin sektor. Men jeg vil jo tro at utvidelsen av skatteinsentivordningene har kun bidratt til å spre begrenset glede hos ledelsen i Pan Fish de siste ukene. Jeg tror også at vi må erkjenne at med de svingningene som denne næringen er utsatt for, med de utfordringer som man står overfor, og med den langsiktighet som kreves i forhold til utvikling av ny arter, vil verken skattelettelse eller markedsadgang være nok til å få fram de nye produktene og de nye oppdrettsartene. Næringsnøytralitet, der kapitalen skal gå dit den gir mest avkastning og skattelettelse, vil etter min oppfatning ikke føre fram. Det må også fra myndighetenes side satses målbevisst på de næringer som man ønsker å dyrke fram. Uten en målbevisst satsing fra myndighetenes side ville ikke Norge ha vært en av verdens fremste oljenasjoner i dag, Irland ville ikke ha vært en av de fremste på IKT, og Finland ville ikke hatt sitt Nokia uten at også staten hadde gått målbevisst inn og satset på de bransjer og de næringer som man ønsket å dyrke fram, og hvor man så at man hadde naturlige fortrinn. Derfor er det trist å se at den næringen som kan bli vår fremste vekstnæring, nå behandles så stemoderlig som den gjør fra Regjeringens side når det gjelder vilje til å satse på nyskaping. Forskningsrådet har i forhold til dagens oppdrettsnæring bidratt med ca. 1½ milliarder kr for å komme dit vi er nå, med en oppdrettsnæring som i dag er oppe og går kommersielt. SND har bidratt med minst like mye bare til utvikling og kommersialisering. På dette området har den statlige medvirkningen vært helt avgjørende. Jeg er enig med fiskeriministeren i at det er nødvendig å tenke langsiktig, at det er nødvendig også å innse at det er høy risiko knyttet til dette, og at det fortsatt er et stor behov for forskningsinnsats. Men da er det ikke nok å være opptatt av nettverk. Kuttene i SND gjør at vi ikke får utviklet de nettverkene som fiskeriministeren ønsker seg. Det er heller ikke godt nok når det kuttes i bevilgningen til SND, som gjør at innsatsen svekkes betydelig på disse områdene. Det må en helt annen målrettet innsats til fra myndighetenes side, og Senterpartiet akter fortsatt å være en pådriver for at det skal kunne skje. Det er den eneste måten vi kan få vekst i denne næringen på.
Knut Werner Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-10-22:
Statsråden beskriver de uforløste mulighetene vi har i den marine næringen. Representanten Solholm beskriver på sin måte oppdrettsnæringens arealbehov i dag. Jeg skal ikke gå inn og diskutere den beskrivelsen han gir. Han sammenligner jo det arealbehovet med arealbehovet til en konkret ferje. For meg, som har litt bakgrunn i det marine systemet, virker det som om den ferja har behov for ny autopilot. Statsråden bruker mange fine ord for å beskrive denne regjeringens genuine satsing på denne type forskning og utvikling. Han beskriver også behovet for en ansvarsdeling mellom næringen og det offentlige. Det er vi enige om. Jeg har lyst til å si at jeg egentlig føler at den ansvarsdelingen har blitt ganske mye vridd i den siste tiden. Næringen opplever en helt annen situasjon enn den jeg hører blir beskrevet fra Stortingets talerstol. Jeg synes egentlig Stortinget burde lytte mer til næringen enn å bruke næringen i en politisk debatt. Jeg opplever det jeg hører her fra talerstolen, ikke å være i samsvar med realitetene i næringen. Det som oppdrettsnæringen opplever, er at ansvaret skyves mer og mer over på den. Det som skal skje av utvikling av næringen i Norge, skal skje av næringen og betales av næringen. Det er ikke noen tvil om at det kan dokumenteres at Norge er ei sinke i forskning og utvikling i forhold til andre land som man sammenligner seg med her, og vi er også ei sinke på marin forskning. Jeg skal beskrive virkelighetsforskjellene slik som jeg opplever det og slik som næringen opplever det, med to konkrete eksempler. Til tross for alle fine ord og påstander om økt satsing på budsjettet for 2003 er det der totalt sett en nullvekst på marin forskning i Norge, det er det som er realitetene for næringen. Det er nok sånn at noen poster er økt, men så har man også omorganisert og noen poster er redusert, så summen er altså null. Sett i forhold til oljenæringen, hvor man har en såkalt nullvisjon som alle er enige om, tviler jeg på at alle er enige om Regjeringens nullvisjon på denne typen forskning. Vi innførte fra og med i fjor en avgift på fiskerinæringen på eksportsiden som skulle finansiere næringens egenkapital for å få økt satsing på forskning og utvikling. Næringen forutsatte at disse midlene skulle være næringens egenkapital for å frigjøre økt satsing og stimulere til det. Det som vi opplever nå, etter ett og et halvt–to år med dette, er dessverre det som vi fryktet, at der hvor man finansierer ting med FoU-midler, altså over dette FHF-fondet, går andre finansieringskilder ut. Jeg opplever det siste som å være i strid med forutsetningene, og jeg har lyst til å spørre statsråden hva han vil gjøre for å prøve å bidra til å innfri forutsetningene.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-05-21:
Eg vil på vegner av meg sjølv, Per Sandberg, Karin Andersen og Magnhild Meltveit Kleppa fremje eit forslag til mellombels lov om overgangsreglar i lov av 6. mai 1988 nr. 22 om lønnsplikt under permittering.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-05-21:
Jeg tror jeg som tidligere forskningsminister kan stå med svært hevet hode. I min tid som forskningsminister økte Forskningsfondet fra 3 milliarder kr til 11 milliarder kr. Stortinget hadde satt som mål at fondet skulle være på mellom 10 og 15 milliarder kr innen år 2005. Vi nådde målet i 2001. I forslag til statsbudsjett for 2002 foreslo vi historiens største forskningsøkning på 1,7 milliarder kr. Riktignok kuttet Inge Lønnings parti og regjering forskningsbudsjettet med 200 mill. kr da de overtok. Så jeg har litt forståelse for at Inge Lønning er litt bekymret for hva Regjeringen kommer til å gjøre med forskningsbudsjettet i årene framover. Men da må det jo være betryggende at det nå er et flertall i Odelstinget, og også i Stortinget, for å øke Forskningsfondet med nye 14 milliarder kr, så forskningen sikres en stabil inntekt og ikke er avhengig av Lotto-inntekter. Det er 17 år siden første gangen Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og SV stod sammen om å endre på tippenøkkelen. Det at vi nå gjør det igjen, kan dermed ikke komme som et stort sjokk. Det som har vært avgjørende for Arbeiderpartiet, er at forskningsmidlene har vært sikret. Og når vi i tillegg har klart å få flertall for at disse kulturmidlene som nå kommer hele kulturlivet til gode, ikke skal gå på bekostning av tilsvarende områder på kulturbudsjettet, er det veldig betryggende. Men selvsagt er det slik at kulturministeren må kjempe den samme kampen for å sørge for at kulturbudsjettet vinner fram i forhold til andre prioriteringer på statsbudsjettet, bl.a. til store skatteletter. Men det er som sagt et veldig paradoks at når vi snakker om 280 mill. kr til neste år til idrett og til kultur for barn og unge, da slår man på stortromma og sier at her har man ikke inndekning. Men når Høyre gang på gang tidligere år har gått inn for fjerning av skatt på arbeidende kapital, har foreslått 3 milliarder kr mer pr. år til forsvarsbudsjettet osv., da har det aldri vært snakk om inndekning. Men så har da Høyre heller ikke klart å holde sine løfter.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-05-21:
Flertallet skriver i innstillingen hvordan de økte kulturmidlene skal fordeles, men vi sier også at her må departementet komme tilbake med forslag til organisering av disse ulike fordelingsordningene. Vi har bevisst ikke gått inn i en detaljert beskrivelse, fordi vi ønsker at departementet skal utrede det på en skikkelig måte. Når det gjelder Frifond, har vi allerede en ordning, så jeg går ut fra at det er uproblematisk. Og når det gjelder den kulturelle skolesekken, er det her snakk om et helt annet beløp enn det vi hittil har snakket om. De 12 mill. kr som i dag brukes til den kulturelle skolesekken, går delvis til tilskudd til ulike tiltak, men først og fremst til å utvikle ordningen. 12 mill. kr kan jo aldri bære den kulturelle skolesekken. 170 mill. kr derimot kan virkelig bære den kulturelle skolesekken. Hvordan departementet vil foreslå å fordele de pengene, får departementet utrede. Men jeg ser ikke bort fra at en mulig løsning kunne være at disse pengene øremerkes til kommunene og til skolene, slik at man kan få en pengesum pr. skoleelevantall i kommunene til bruk på den type aktiviteter. Det kan dreie seg om alt fra busspenger til det å besøke et galleri, eller til betaling for ulike formidlingsordninger av ulike kunstnere. Men det får vi ta når departementet kommer tilbake med det. Når det gjelder ordninger med hensyn til bygg, har vi på statsbudsjettet en post som går til bygg. Det vil vi også overlate til departementet å komme tilbake til. Men jeg ser ikke bort fra at det vi så på i Moss, kan være et tiltak som kan få støtte fra en slik ordning. Men igjen: Det får vi komme tilbake til når departementet har kikket nærmere på det. Det som er vesentlig, er at dette ikke skal gå på bekostning av de ordningene som vi allerede har på kulturbudsjettet, det skal komme i tillegg, sånn at det blir en reell styrking, tilsvarende den økte overføringen. Så spør representanten Lånke om hvorfor vi vil foreta en slik endring nå. Dette dreier seg jo om en lovsak. Det dreier seg om en endring i tippenøkkelen, som er regulert i lovs form, og dermed er det en sak som ikke nødvendigvis hører inn under statsbudsjettet.
Inge Lønning (Høyre), 2002-05-21:
Grunnlaget for den sak Odelstinget behandler, er et Dokument nr. 8-forslag fra Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet foreslo på inneværende års statsbudsjett å redusere kulturbevilgningene med 1,2 milliarder kr. I dette Dokument nr. 8-forslag, som kommer et par måneder senere, foreslår man å øke kulturbevilgningene med ca. 450 mill. kr – da over noen år. Det er i og for seg ikke overraskende at Fremskrittspartiet ter seg på det viset. Det som er mer overraskende, er at Arbeiderpartiet, umiddelbart etter at man har lagt fra seg regjeringsansvaret og umiddelbart etter at Trond Giske har gått av som forskningsminister – han nevnte i sitt innlegg bare at han har vært utdanningsminister, og det skjønner jeg godt når man ser på denne sak – kaster seg på et så syltynt grunnlag som dette Dokument nr. 8-forslag er, hvor det ikke foreligger noe som helst tilløp til utredning av de langsiktige budsjettmessige konsekvenser, og hvor de partiene som utgjør et flertall i komiteen, ikke har noen felles inndekning for den nettoøkning av utgiftssiden i statsbudsjettet som blir konsekvensen av forslaget. Jeg kan ikke skjønne at det partiet som selv satt med regjeringsansvar for kort tid siden, og som fant det nødvendig å igangsette en omfattende utredning av hele politikken når det gjelder lotteriinntekter og anvendelsen av dem for fremtiden, har fått det så travelt at man er nødt til å kaste seg på et så dårlig begrunnet forslag fra et parti som man i kulturpolitikken nesten alltid er uenig med. Hvis ikke Arbeiderpartiet hadde vært villig til å begynne med denne form for politisk mekking, så hadde åpenbart heller ikke SV kunnet tenke seg muligheten av å gå inn for slike fremtidige disposisjoner som dette. Jeg tror ingen andre enn de som selv driver med denne hopp og sprett-politikk, kan bli imponert over hoppene og sprettene.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2002-05-21:
Representanten Giske sa at det vedtaket vi gjør i dag, innebærer et av de største løft for idrett og for kultur blant barn og unge som har vært foretatt. Det er veldig positivt, det synes også Kristelig Folkeparti. Det jeg har lyst til å utfordre saksordføreren og representanten Trond Giske, på, er to ting. Det ene ble også berørt av representanten Inge Lønning og går på dette med at en så å si hodestups vedtar et forslag uten forutgående utredning og gjennomgang, og dette til tross for at Arbeiderpartiets egen regjering satte i gang et omfattende utredningsarbeid av spill- og lotteriområdet nettopp for å få lagt til rette mulighetene for å foreta slike vurderinger. Dette hopper man over. Jeg har lyst til å spørre representanten Giske om dette er i tråd med det man kan kalle forsvarlig saksbehandling? Det andre spørsmålet går på hva disse midlene på kulturområdet skal brukes til. Jeg synes det kunne vært greit å få klarlagt hva Arbeiderpartiet mener når de f.eks. snakker om at dette skal gå til en styrking av og «investeringer i lokale/regionale kulturelle møteplasser», som det står i innstillingen. Komiteen har nettopp lagt bak seg et besøk i Moss. Og for å ta et eksempel: Der besøkte vi et bibliotek som var under utbygging, et flott lokale som kan bli til veldig nytte for Moss" befolkning som en lokal møteplass for kultur, og vi var også på besøk i Galleri F 15, som vi ved selvsyn kunne se trengte tilførsel av betydelige investeringsmidler. Nå vil jeg spørre Trond Giske: Vil investeringer i slike møteplasser falle innenfor det som Arbeiderpartiet anser for å være en del av det vedtak som gjøres i Odelstinget i dag?
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2002-06-06:
Statsråden hevdet på replikk fra representanten Sortevik å ha lest Fremskrittspartiets merknader og forslag. Hennes tolkning konkluderer med at det ikke finnes internasjonale standarder. Dette er en korrekt observasjon. Men i vårt forslag, nr. 5, heter det bl.a.: «Akkreditering og evaluering skal skje på grunnlag av de standarder som legges til grunn ved tilsvarende utdanninger ved ledende institusjoner internasjonalt.» Og da er man ikke inne i et internasjonalt standardsett. Man er inne i de kvalitetsvurderingene som blir gjort ved enkelte ledende internasjonale institusjoner, og det gjøres faktisk i dag et betydelig kvalitetsarbeid i en lang rekke land. Så her er det en upresishet i selve fortolkningen, som igjen gjør det vanskelig å kommunisere og være enig. Og jeg vil veldig gjerne at statsråden utdyper sin fortolkning om internasjonale standarder i forhold til at vi kun ønsker at man lager standarder i samarbeid med sammenlignbare ledende internasjonale institusjoner, for det finnes.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2002-06-06:
Flere studenter på kortere tid! I dag er dette god Høyre-politikk. Forrige gang tema var oppe, i forbindelse med Reform 94, var dette Hernes’ arbeiderpartipolitikk. Hva skal velgerne tro om denne blandingen? At Arbeiderpartiet sier de ikke forstår våre særmerknader, er som forventet. Når Høyre og Kristelig Folkeparti mener at uavhengigheten til organet er sikret, taler det for seg selv, spesielt når departementet har forskriftsrett til svært mye når det gjelder hva NOKU skal gjøre, og hvordan NOKU skal gjøre det. Når departementet siden ikke kan overprøve NOKUs vedtak, er dette kun en floskel. Det materielle innholdet ligger i forskriftsretten. Fremskrittspartiet vil ha fleksibilitet når det gjelder tilsetting i undervisnings- og forskerstillinger. Formålet med fleksibilitet er raskt å kunne gjøre nødvendige endringer når f.eks. studentenes fagvalg endrer seg, og bemanningen må endres ved enkelte fakulteter eller avdelinger som følge av dette. For Fremskrittspartiet er det studenten og forskningen som er det viktigste forhold å ta hensyn til ved en kvalitetsreform innen høyere utdanning. På tross av ønsket om økt fleksibilitet er vi helt klar i vårt syn på at midlertidighet i inntil 20 år i lønnede ansettelsesforhold er en uholdbar situasjon. Perioder som vitenskapelig assistent og post-doc.-stilling er da inkludert. På grunn av dette vil vi ikke støtte Regjeringens forslag, men avvente konklusjonen til Arbeidslivslovutvalget. Dette betyr at vi får lovfestet adgang til åremålsstillinger knyttet til prosjekt, men at avgrensning om lengde på disse stillingene blir gjort så snart Arbeidslivslovutvalget har avsluttet sitt arbeid. Til slutt vil jeg understreke at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet hadde flertall for en annen og enklere struktur ved behandlingen av Mjøs-utvalgets innstilling for et år siden, en struktur som gikk på en samlet faglig og administrativ virksomhet på avdelings eller grunnivå. Denne modellen ville ha medvirket til at effektive kvalitetssikringsrutiner kunne bli utarbeidet for alle institusjoner, og lojalitetsbindingene ville være langt klarere enn de er med dagens flertallsmodell, som fremstår som til dels uryddig og en virkelig hodepine i forhold til kvalitetsprinsipper som må være til stede for å sikre både studentene og forskningen.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2002-06-06:
Jeg får bruke replikkrunden til å gi statsråden mulighet til å utdype noen synspunkter nærmere, i og med at 5 minutter ikke er så mye. Regjeringen har foreslått at det nye akkrediteringsorganet skal legges til Oslo. Jeg sa i mitt innlegg at vi er uenig i det, mer ut fra videre samfunnspolitiske mål om at en i utgangspunktet bør legge nye statlige arbeidsplasser utenfor hovedstaten. Dette er ikke et organ av et lite omfang. Som vi har fått informasjon om, dreier det seg om ca. 30 stillinger og et budsjett på 30 mill. kr. Og da er det jeg spør meg: Er det tungtveiende grunner, enten faglige eller på andre måter, som rett og slett diskvalifiserer alle andre steder enn hovedstaden for en slik geografisk plassering? Finnes det ikke miljøer andre steder som en kan spille på? Jeg forstod fra innstillingen i forbindelse med Kvalitetsreformen i fjor sommer at et poeng med akkrediteringsorganet var å skulle sikre mer uavhengighet av eksisterende miljøer som jobbet på området, mens det nå synes som om kontakten til eksisterende miljø blir et argument for at hovedstaden faktisk er det eneste stedet det er aktuelt å plassere et slikt organ. Er det kort sagt mer makelighetshensyn og mindre økonomiske uttellinger som er avgjørende for plasseringen av et organ som jeg synes i hvert fall i omfang er av en viss størrelse? Det var tidligere enighet når det gjaldt Teknologirådet. Vi tok til etterretning at Regjeringen ønsket også det i Oslo, men det var jo veldig begrenset, og noen fullmakter bør også Regjeringen kunne ha.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2002-06-06:
Jeg har lyst til å se litt fremover. Jeg sa i mitt innlegg også at nå gjør vi en del viktige lovvedtak, men det vil jo også kreve ressurser. Selv om jeg har sett at statsråden først og fremst har vært opptatt av innhold og lagt mindre vekt på ressurser, tror jeg det er åpenbart at det trengs midler også. I den sammenheng ønsker jeg meg en sterk statsråd som kan kjempe for midler til utdannings- og forskningssektoren, og jeg må innrømme at i forbindelse med budsjettet var jeg skuffet da utdanning og forskning måtte avgi vel 500 mill. kr. Jeg registrerer at det også i revidert nasjonalbudsjett skjer en årelating av sektoren. Og i forhold til den loven vi vedtar nå, tror jeg omstillingsmidler er helt avgjørende hvis vi skal klare å bevare den optimismen som jeg oppfatter er ute i systemet. Det er et viktig arbeid som skjer, og man må ikke rett og slett bare få beskjed om at de må holde seg innenfor eksisterende rammer eller kanskje risikere nedgang. Med bakgrunn i de behovene som er beskrevet, trengs det i denne omstillingsfasen for å få Kvalitetsreformen på skinnene rett og slett midler som følger opp de midlene vi også har lagt inn i årets budsjett. Kunne statsråden her gi uttrykk for noen forpliktende forventninger om en ressursinnsats for å følge opp Kvalitetsreformen, skal jeg garantere at hun i hvert fall ikke vil få noen problemer med vårt parti her i Stortinget.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-06:
La meg understreke at jeg er enig med statsråden i at det ikke finnes internasjonale standarder for akkreditering. Og det vil vi nok sikkert heller ikke få, det regner jeg ikke med at er mulig å lage på internasjonalt nivå. Statsråden brukte som argument for Oslo som lokaliseringssted for det nye akkrediteringsorganet bl.a. at det skal godkjenne utenlandsk utdanning, og at en god del av studentene kommer til Norge, til Universitetet i Oslo. Nå har komiteen presisert veldig sterkt at den enkelte institusjon som vil ha hovedansvaret for godkjenning, vil ha et tungt ansvar. Akkrediteringsorganets rolle blir først og fremst å koordinere, å samordne, og så ligger ansvaret ute på den enkelte institusjon. Jeg syns at dette argumentet blir litt tynt når man ser det i forhold til det! Så til kvalitetsreformen. Jeg er overbevist om at dette vil bli en kvalitetsreform – jeg er helt sikker på at det kommer til å bli det! Foreløpig er det en reform, men det blir en kvalitetsreform nettopp fordi vi har så veldig gode institusjoner. Så til det som er spørsmålet mitt til statsråden. Det går på språk. Det er overraskende at Høyre ikke vil være med på å lovfeste at norsk som hovedregel skal være undervisningsspråk. Jeg er overrasket over argumentasjonen som brukes også, og det vil si følgende: Vi kan ikke se at dagens lovformuleringer «har hatt noen praktisk betydning for språksituasjonen ved norske universiteter og høyskoler». Men det er ikke det som er poenget!!! Poenget er at disse utdanningsinstitusjonene har et ansvar for norsk språk uavhengig av institusjonen, og det overrasker meg at statsråden ikke vil være med på å lovfeste at undervisningen som hovedregel skal foregå på norsk! Nasjonalitet og identitet er knyttet til språk. Og hvis ikke de høyere utdanningsinstitusjonene – universiteter og høyskoler – skal ha et hovedansvar for å forvalte vårt språk, hvem skal da ha ansvaret???
Ola T. Heggem (Senterpartiet), 2002-06-06:
Lovforslaget i dag er en oppfølging av Stortingets behandling av Kvalitetsreformen. Kvalitetsreformen skal bl.a. gi utdanningsinstitusjonene større frihet og mer ansvar for strategisk styring. Studentene skal følges bedre opp gjennom studentevalueringer, sikres større representasjon i styrer og sikres et godt lærings- og arbeidsmiljø. Et nytt organ for akkreditering og evaluering skal forestå en faglig bedømmelse av om en institusjon fyller et gitt sett av standarder. Dette organet skal være uavhengig. Organets avgjørelser skal heller ikke kunne overprøves av departementet. Senterpartiet mener dette vil bidra til å sikre akkrediteringsorganets legitimitet hos berørte miljøer og institusjoner. Saksordføreren har gjort rede for at det er stor grad av enighet på de fleste områdene. Det er bra. Jeg vil imidlertid trekke fram noen områder der Senterpartiet sammen med Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti utgjør et mindretall i innstillingen. Det første gjelder tilsettinger. Senterpartiet går sammen med de to nevnte partiene imot § 30 nr. 2 om at tilsetting på åremål kan skje i undervisnings- og forskerstillinger når tjenestemannen skal delta i prosjekt, og at varigheten på en midlertidig stilling kan være fra fire til tolv år. Senterpartiet vil fremholde at det allerede er et stort antall midlertidige stillinger i sektoren, og at en utvidelse med åremålsstillinger vil virke negativt i et rekrutteringsperspektiv. Senterpartiet kan heller ikke forsvare Regjeringens forslag, fordi det innebærer en vesentlig svekkelse av de tilsattes rettigheter. Den andre saken gjelder språket. Senterpartiet er – i det samme mindretall – bekymret over at Regjeringen foreslår å sløyfe § 44 nr. 1 om at undervisningsspråket til vanlig er norsk. Senterpartiet vil understreke at universitetene og høgskolene har et særlig ansvar for å ivareta og utvikle det norske språket, og for å utvikle norske fagtermer. I tillegg vil jeg understreke at undervisning på norsk er garantien for at høgere utdanning forblir tilgjengelig for alle, og det sikrer allmennheten mulighet for informasjon og innsyn. Derfor har mindretallet fremmet et forslag: «Undervisningsspråket er til vanlig norsk.» Dette er selvfølgelig ikke til hinder for at universiteter og høgskoler kan utvikle undervisningstilbud på fremmed språk, noe komiteen faktisk har understreket skal skje. Den tredje saken gjelder plassering av det nyopprettede Nasjonalt organ for kvalitet i utdanningen – NOKU. Flertallet – bestående av regjeringspartiene, med støtte fra Fremskrittspartiet – støtter Regjeringens forslag om at dette organet skal plasseres i Oslo. Senterpartiet har merket seg at Regjeringen i denne saken ikke tar konsekvensen av at det finnes kompetente fagmiljøer i de andre universitetsbyene. Derfor har mindretallet fremmet forslag om at NOKU lokaliseres utenfor Oslo. Jeg vil avslutte med å understreke at den nye universitets- og høgskoleloven er et godt redskap for institusjonene for kvalitetsheving i høgere utdanning.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-06-06:
Det er etter min mening altfor sterkt å si at alle andre steder er diskvalifisert, for å kunne ha et slikt organ lokalisert til seg. Det går det ikke an å si. Det er foretatt en vurdering. Som Stortinget er kjent med, er Regjeringen veldig opptatt av at vi skal kunne legge nye statlige arbeidsplasser til andre steder i landet enn Oslo, men det foretas en vurdering i hvert enkelt tilfelle, hvor vi gjennomgår en del kritiske spørsmål i den forbindelse, og det er det også gjort her. Vi har da foretatt en samlet vurdering, og mener det var riktigst å lokalisere dette til Oslo. Jeg vil si at det er to–tre grunner til det som har vært ganske avgjørende. For det første tidsfaktoren. Det ville helt sikkert ført til at det ville gått lengre tid – til dels mye lengre tid – å få etablert det et annet sted enn i Oslo, fordi vi her kan bygge på et eksisterende fagmiljø. Denne tidsfaktoren synes kanskje ikke så viktig for dem som ikke befatter seg med kvalitetsreformer i høyere utdanning. Men noe jeg i hvert fall har lært siden jeg ble utdanningsminister, er at Norge er ganske sent ute med å få på plass slike kvalitetssikringsorganer, og at det simpelthen ville tatt seg litt dårlig ut og vært litt vanskelig med tanke på å gjennomføre Kvalitetsreformen å få kvalitetssikringsorganene på plass senere. Så denne tidsfaktoren har vært viktig, og da i tilknytning til at vi vil bygge på et eksisterende fagmiljø. Det er selvfølgelig et fagmiljø her, og selv om jeg sier at andre steder ikke ville være diskvalifisert, er det jo ikke et fagmiljø som det er flust av rundt omkring, det må man jo si, så vi må bygge opp noe. Et annet moment som har vært viktig for meg, er at dette organet også skal kunne vurdere utenlandsk utdanning. Det kommer ganske mange mennesker til Norge som bør få sin utdanning vurdert enklere enn i dag, og kanskje bli tatt imot på en bedre måte. De kommer i all hovedsak til Oslo, jeg tror det er riktig å si det, og det har også vært en grunn for at jeg mente det var riktig å legge dette til Oslo.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-06-06:
Bare la meg først si om akkrediteringsorganet: Regjeringen er naturligvis svært opptatt av at det skal være uavhengig, og at det skal ha legitimitet. Jeg mener det forslaget vi har fremlagt, ivaretar dette. Departementet kan ikke overprøve organets akkrediteringer, alle evalueringer skal være offentlig kjent, institusjoner skal gis klagerett, osv. Det mener jeg vi har fulgt opp på en god måte. Jeg har merket meg Fremskrittspartiets merknader, bl.a. kravet om at vi skal legge oss på internasjonale standarder. Meg bekjent finnes det ikke slike standarder. Sånn som jeg oppfatter situasjonen – jeg får nesten si globalt – foregår det et voldsomt arbeid med hensyn til å vurdere og sikre kvalitet på institusjoner og fag. Men å si at det foreligger én standard, vil være helt feil. Jeg var på en konferanse i Washington for ikke så lenge siden om dette, og da ble det reist spørsmål ved om vi noen gang kan få én global standard. Det er vel mange som tviler på at det er mulig. Men det foregår veldig mye arbeid i internasjonale organisasjoner, i de enkelte land osv. Dette følger vi selvfølgelig med stor interesse, og vi vil også delta i disse internasjonale debattene og der være en aktiv pådriver. Men pr. i dag kan ikke jeg se at det foreligger noen internasjonale standarder som vi bare kunne legge oss på. Når det gjelder Arbeidstilsynet, har vi naturligvis tillit til det. Spørsmålet er vel mer om dette er en velegnet måte og en hensiktsmessig måte å føre tilsyn med læringsmiljøet for studenter på, ettersom dette er en lov som primært skal regulere forholdet mellom arbeidsgivere og arbeidstakere. Men jeg har merket meg hva flertallet ønsker, og det skal vi gjøre: Vi skal vurdere slikt uavhengig tilsyn og komme tilbake til det – så sant vi formår, innen den frist som Stortinget har bedt oss gjøre det.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-06-06:
Jeg tror ikke jeg kan by på noen krigslignende debatt her. Dette er avveininger. Når det gjelder lokaliseringen av NOKU, er jeg klar over det representanten Reikvam var inne på. Et alternativ kunne også være at NOKU hadde et lokalkontor i Oslo, selv om hovedkontoret var et annet sted. Det ville fordyret løsningen. Men alt i alt er det foretatt en avveining av ulike forhold, og Regjeringen har funnet å ville lokalisere dette til Oslo. Det betyr ikke at alle andre steder hadde vært umulig – man kan også velge andre steder selv om det blir dyrere, fordi man ønsker det. Men her var det tidsfaktoren og det eksisterende fagmiljøet i særlig grad som var avgjørende. Så til dette med undervisningsspråk: Det fremkommer vel av det vi har lagt frem, at det vi foreslår, selvsagt ikke er ment å svekke institusjonenes ansvar for utvikling av norsk som faglig og akademisk anvendbart språk og utvikling av norske fagtermer. Igjen blir det en avveining – er det da klokt å ha det i loven eller ikke? Vi har også vært opptatt av det andre hensynet, nemlig at det er viktig at det utvikles tilbud på engelsk. Jeg må nok si at jeg er litt bekymret for den utviklingen vi har, nemlig at svært mange norske studenter nå reiser ut og studerer ute, også på heltid, mens strømmen den andre veien ikke er like god. Nå kan vi kanskje ikke forvente det som et lite land, men jeg skulle gjerne ønske at norske institusjoner og utdanninger fremstod som mer attraktive og konkurransedyktige for utenlandske studenter. Da tror jeg vi også må gi tilbud på engelsk, og da blir det en avveining om det som står i loven, blir et for sterkt signal i retning av at man ikke utvikler tilbud på engelsk, f.eks. Det er vel det som har gjort at vi har valgt å gjøre det på denne måten. Men det er ikke noen uenighet om det ansvaret man har for norsk, eller hva jeg tror kommer til å skje i praksis i institusjonene, der norsk kommer til å være det mest brukte språket, naturligvis.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-06-06:
Jeg er helt sikker på at representanten Bjørnstad forstår at jeg ikke kommer til å si noe helt bestemt om utfallet av budsjettbehandlingen i Regjeringen, eller det vi skal legge frem til høsten. Jeg er helt enig med ham i at midler også er nødvendig til sektoren. Vi har en opptrappingsplan når det gjelder forskning, og vi har en kvalitetsreform som også krever midler i universitets- og høyskolesektoren, og det er viktig at man ser disse to tingene også i sammenheng, for de henger jo i høy grad sammen. Så jeg kan bare gi en generell støtte til at det også er viktig. Men så vil jeg også legge til at det selvfølgelig også er viktig hvorledes man bruker midlene, og da vil jeg henlede oppmerksomheten på en sak vi skal behandle senere, men som vi nylig har fremmet, nemlig stortingsmeldingen om rekrutteringen av vitenskapelig personale, hvor jeg mener at det foretas et lite linjeskifte i forskningspolitikken. Delvis ligger det en ambisiøs plan der – en mer ambisiøs plan enn vi har hatt til nå – for opptrapping av doktorstipendiatstillinger. Men det andre er at vi er ganske opptatt av forskningsvilkårene, at det ikke bare er å telle hoder, altså antall forskere, hvis forskerne har dårlige vilkår og dermed ikke får kvalitet på forskningen, eller mistrives eller hva det skal være. Så der legger vi opp en strategi som går ut på at før man tilsetter flere forskere, bør man sørge for at vilkårene for de forskerne vi har, er gode nok, enten det dreier seg om vitenskapelig utstyr, eller det dreier seg om barnehageplass, for å sette det litt på spissen. Det er et viktig signal også når det gjelder bruken av midlene.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-06-06:
Det er helt riktig som representanten Evje er inne på, og som jeg selv var inne på i sted, at det foregår et meget betydelig arbeid. Man kan vel si at kvaliteten på det kvalitetsvurderingsarbeidet og kvalitetssikringsarbeidet som foregår, også varierer. Jeg synes ikke at Norge behøver å ha ambisjoner bare om så å si å prøve å kopiere noen andre, eller henge seg på noen andre. Vi kan simpelthen godt ha ambisjoner om å lage et kvalitetsvurderingssystem, et kvalitetssikringssystem, som gjerne for meg overgår alle andre, som andre vil kikke hen til. Vi skal jo også bemanne dette fagmiljøet med topp kvalifiserte mennesker, som igjen skal trekke på topp kvalifiserte fagfolk i inn- og utland for å bedømme fag og institusjoner og kvalitetssikre dem, og, om nødvendig, i verste fall avskilte dem. Det skal jo også være mulig innenfor en slik kontekst. Jeg er altså ikke redd for at vi ikke skal holde et topp internasjonalt nivå, men jeg synes godt vi kan ha ambisjoner om å utvikle vårt eget system, som holder mål, og at vi så kan delta i det arbeidet som skjer i en rekke internasjonale organisasjoner når det gjelder vurdering av kvalitet, og utveksle erfaringer om dette. På noe sikt kan det hende at det internasjonalt også utvikler seg noe som er mer felles. Det kan være. Jeg har vanskelig for å tro på ett globalt system, men det kan godt være at det i forbindelse med det man i dag kaller handel med utdanningstjenester, det vil bl.a. si de 14 000–15 000 studentene vi har ute, kan utvikle seg behov for å se på noen standarder for kvalitetssikring. Vi har jo interesse av, for å si det veldig kort, at de studentene vi har ute, og som jo i stor utstrekning er finansiert av den norske stat, og som kanskje skal komme hjem og arbeide her, oppholder seg ved institusjoner og tar utdanninger som holder mål. Det har vi en egeninteresse av.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-06-06:
To poenger til statsråden: Hun brukte mye tid i sitt innlegg på å snakke om behovet for og viktigheten av kvalitet og også da med internasjonal tilknytning. Det er bred enighet i komiteen om at vi trenger en ordning med akkreditering og evaluering, at vi trenger et eget organ. Vi har noe ulikt syn på graden av uavhengighet. Fra Fremskrittspartiets side er vi opptatt av at vi legger vekt på de standarder som skal brukes, og at vi også ser ut i verden og bruker standarder som er knyttet til tilsvarende utdanning ved ledende institusjoner internasjonalt. Hvordan vil departementet sikre seg at vi legger opp en standard når vi akkrediterer og evaluerer i Norge, som er målbar og sammenlignbar med og trygt forankret i slike standarder som vi finner ved internasjonalt ledende institusjoner? Det er det ene. Det andre er knyttet til noe statsråden ikke berørte – det ble kanskje ikke tid til det. Det dreier seg om læringsmiljøet. Der skal jeg være kort og si at der er vel uenigheten åpenbart større i komiteen. Jeg vil spørre statsråden: Hvorfor har man ikke tillit til Arbeidstilsynet? Arbeidstilsynet er i funksjon og skal ta vare på ansattes tarv knyttet til de institusjoner som er berørt av lovgivningen. Hvorfor er man ikke villig til å bruke et organ som allerede fins, som er tilsynsorgan, som har sanksjonsmuligheter? Hva er de tungtveiende grunnene for departementet til at man ikke kan bruke dette organet, også for å sikre at studentene etter hvert får et skikkelig læringsmiljø?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-06-06:
Det er knapt tilmålt taletid i denne viktige saken. Vi får ta med oss til en annen gang at vi gjør det noe mer romslig. Derfor må det bli et ekstrainnlegg på denne måten. La meg fra Fremskrittspartiets side understreke at det skjer, som statsråden også sa, mye positivt innen utdanningssektoren. Vi har mange saker før vi nå tar ferie, som bærer frem vitnesbyrd om det. Også denne saken er en viktig sak. Det er et riktig skritt i riktig retning, men etter vår mening er det et lite skritt, og takten er rimelig treg. Vi har altså vedtak i Stortinget om at vi skal ha én felles lov for alle institusjoner, både offentlig eide universiteter og høgskoler og de private høgskolene. Den «retten» som Regjeringen tiltar seg til å fortolke vedtaket, har i ulike sammenhenger vært påpekt fra Fremskrittspartiet, og det er grunn til å påpeke det igjen. Det er en rett som Regjeringen tiltar seg, som vi er svært kritisk til. Vi ser nå at vi går en helt unødvendig ekstra runde med å tilpasse to lover som skal ende opp i én felles lov. Dette kunne vært gjort i hurtigere tempo og direkte. Vi fikk et svar fra statsråden om dette med akkreditering og evaluering knyttet mot det internasjonale aspekt, som ble noe bedre når det ble spurt én gang til fra min partifelle. Igjen er det grunn til å understreke at det er måling mot ledende institusjoner internasjonalt som er viktig. Og det kan vel ikke være slik at man viker tilbake for å måle seg mot dem som er flinke ute i verden – tvert imot har vi jo på et annet område innen utdanningen, nemlig gjennom PISA-undersøkelsen, nettopp fått en påminnelse om at vi er middelmådige, og vi må vel ha som siktemål når det gjelder den høyere utdanning, at vi skal være i teten. Da må det være viktig at vi finner ledende institusjoner internasjonalt som vi må sammenligne oss med, og som vi må sikte mot, eller i alle fall komme nærmere enn det vi klarer pr. i dag. Jeg fikk også et svar når det gjaldt bruk av Arbeidstilsynet. Det synes jeg var et dårlig svar – et svar som ikke bærer frem noen tungtveiende grunner for at man ikke kan bruke det tilsynsorganet som allerede finnes, som er inne i institusjonene, og som har sanksjonsmuligheter. Det gjenstår da den konklusjon at man ikke vil, at man dekker det til med å gå en helt unødvendig runde til for å utrede. Det er en underlig holdning hvis man har som utgangspunkt at studentene etter hvert bør få et skikkelig læringsmiljø. Så skal jeg til slutt bare nevne at vi også er bekymret når det gjelder åremålstilsettingen, når det viser seg at den kan dras ut til 19 år. Det ønsker vi ikke. Derfor har vi altså ført inn noen merknader om at vi må se noe nærmere på dette.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2002-06-06:
Det er jo hyggelig å registrere den brede tilslutningen som det er til Regjeringens fremlegg i denne saken om bedre kvalitet i høyere utdanning, som lovendringen egentlig legger opp til. Det er også hyggelig å registrere at det er representanter i salen som synes at ting skulle ha gått enda fortere, og at Regjeringen skulle gjort enda mer på dette området, og jeg håper at en del av de forventningene kan bli innfridd rimelig fort. Ett av ønskemålene med loven er at flere studenter skal kunne gjennomføre studiene, og ikke bare det at man skal kunne gjennomføre studiene, men man skal kunne gjennomføre dem med godt resultat og på normert tid. Sett i sammenheng med dagens situasjon og de resultater man har på dette området, er det en meget ambisiøs målsetting. Det gjelder også det som går på internasjonalisering, som har vært sterkt fremme i debatten i dag. Men komiteens leder Rolf Reikvam var inne på at selv om vi gjør et lovvedtak, så gir ikke det i seg selv resultater. Resultatene skal oppnås på den enkelte institusjon i godt samarbeid mellom våre gode fagfolk og våre ambisiøse studenter, og gjennom det gode studiemiljøet som de i fellesskap greier å skape. Gjennom lovvedtaket gis nå den enkelte institusjon, den enkelte høyskole og det enkelte universitet frihet til å bygge opp ledelse og struktur, styring og samarbeidsformer på en måte som de selv ønsker, og som de selv finner er best egnet for sin virksomhet. Og så langt har vi imøtekommet institusjonenes og sektorens ønsker og målsettinger. Så blir det brukt mye tid på dette akkrediteringsorganet, at det også er et steg på veien til å øke kvaliteten. Og så langt er jeg enig i det. Men også på det området løser ikke det at vi lovfester et akkrediteringsorgan, og heller ikke det at vi oppretter det, spørsmålet om kvalitet i høyere utdanning. Langt på vei er det også et ansvar som må ligge på den enkelte institusjon, at man har gode, interne kvalitetssikringssystemer, at man har rutiner i den enkelte organisasjon og den enkelte institusjon som takler avvik når de oppstår, og er i stand til å ta innover seg at det er noen som gjør ting bedre, og at man har mulighet til å lære av det for å forbedre virksomheten som man holder på med på egen høyskole og eget universitet. Kort sagt er dette et ledelsesansvar som vi i stor grad må presisere at, uavhengig av lovgivningen, ligger hos den enkelte som sitter med det daglige ansvaret. Helt til slutt har jeg lyst til å presisere – siden det har vært gjort et poeng av hvordan Høyre kan være med på noen formuleringer om norsk språk – at vi synes de formuleringene som er lagt inn fra flertallet, på en god måte ivaretar det norske språk og den norske kulturarven, som Høyre fortsatt vil være en ivrig talsmann for.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2002-06-06:
Mangelen på organer til transplantasjon er et internasjonalt problem, og muligheten for overføring av organer og vev fra dyr til mennesker har i de senere år vært drøftet i mange land og i flere internasjonale organisasjoner. Det er ikke til å legge skjul på at dette er et sårbart tema for mange. Det må bety at vi skal behandle dette med stor respekt – også for hverandres synspunkter. For mange vil xenotransplantasjon også ha en etisk side. Det blir fremhevet i proposisjonen at det bare for få år siden ble betraktet som en umulighet å overføre levende biologisk materiale fra dyr til mennesker. Utviklingen innenfor immunologi, farmakologi og genteknologi har imidlertid forbedret muligheten til å oppnå vellykte xenotransplantasjoner. Det har vært vist TV-program om hvordan griseceller skulle erstatte ødelagte hjerneceller og forbedre kommunikasjonen hos mennesker som er hjerneslagrammet. Jeg tror vi skal regne med at dette ligger langt fram i tid, og vi skal være forsiktige med å skape for store forventninger. Det er nok lenge til griseceller kan erstatte omsorg, pleie og rehabilitering. Men mange er svært glade for at det foregår forskning, med tanke på framtidig helbredelse av alvorlige lidelser. Og det kan jo av og til være artig å diskutere saker som har litt lengre perspektiv enn budsjettåret. Når det gjelder xenotransplantasjon, er mange opptatt av risikoen for smitteoverføringer, slik saksordføreren var inne på. Dette fremgår av de høringsuttalelsene som det vises til i proposisjonen. Men de fleste er enige om at ved å gjennomføre det såkalte føre var-prinsippet, vil det være forsvarlig å gradvis tillate forsøk. Arbeiderpartiet tilhører det flertallet i komiteen som har lagt til grunn for sitt syn at vevet i de produkter som skal brukes, har gjennomgått en rekke prosesser med sikte på nettopp å ødelegge mulige smittekilder. Arbeiderpartiet tilhører også det flertallet i komiteen som mener at når utviklingen har kommet så langt i andre land, er det behov for å opprette et interimsorgan som har ansvaret for å følge utviklingen innen xenotransplantasjon. Arbeiderpartiet er også opptatt av at Norge skal holde tempoet til Europa i dette spørsmålet. Derfor har vi fremmet et forslag hvor vi ber Regjeringen utarbeide et eget lovforslag om xenotransplantasjon så snart som mulig. Selv om dette forslaget ikke får tilslutning fra et flertall, vil jeg likevel ta det opp.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2002-06-06:
Saksordføreren har nå redegjort for saken, som omhandler endringer i lov om vern mot tobakksskader, og har også tydeliggjort at det bare er Fremskrittspartiet som ikke inngår i komiteens flertall. Jeg tror det kunne blitt mer fart i debatten dersom det var vårt eget tobakksforbruk vi skulle diskutere – det kan vi la ligge – selv om opplysninger om tobakksprodukter, betegnelser på tobakkspakker og helseadvarsler på tobakk kan være kontroversielt nok. Arbeiderpartiet er i hele denne saken med i flertallet i komiteen. Vi ser det som hensiktsmessig å få mest mulig likelydende regelverk over hele Europa. Vi er også innforstått med at Norge kan ha tilleggsregler, når det begrunnes ut fra helseårsaker, sosiale årsaker eller miljøårsaker. Det betyr vel at vi ikke ser så veldig mørkt på det om vi skulle ha noe strengere regler enn andre land, dersom det ut fra den begrunnelsen jeg har gitt, skulle være riktig. Vi er av den oppfatning at både ansvaret og forutsetningen for å komme med produktopplysninger ligger hos produsenten. Dette er i tråd med direktiv 2001/37/EF artikkel 6, som omhandler dette. Vi synes også det er riktig at det er produsenter og importører som må bære kostnadene med undersøkelser av tobakksprodukter, som departementet med hjemmel i lov ber om. Men det har vært viktig for Arbeiderpartiet å understreke at det i enkelte tilfeller gjøres en konkret avveining mellom kostnader, kompleksitet og nytte forbundet med undersøkelser og nytten av de opplysninger som undersøkelsen skal framskaffe. Det er av hensyn til norske produsenter. Det er det også bred tilslutning til i komiteen. Når det gjelder det praktiske tilsynsarbeidet, mener vi det er fornuftig at den enkelte kommune har tilsyn i egen kommune, men at dette tilsynet kan delegeres til et interkommunalt organ.