Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2000-02-15:
Ved mange anledninger har justiskomiteen pekt på hvor viktig det er at det går kort tid fra et lovbrudd blir begått, til lovbryteren får en reaksjon. Det er uholdbart at det går uker, måneder og noen ganger år fra noe er gjort, til samfunnet viser sin reaksjon. Det er svært uheldig overfor førstegangsforbrytere, som dermed kan vikle seg enda mer inn i kriminalitet siden ingen reaksjon kommer. Det er også svært uheldig overfor gjengangere, som får tid og mulighet til å gjøre flere lovbrudd. Også for sivile saker er det viktig at sakene går radig gjennom rettssystemet. På den måten vil folk få sin rett raskere. I mange saker kan det være uholdbart med uavklarte rettstilstander over lang tid. Komiteen er derfor glad for at Regjeringen nå har lagt fram en proposisjon med en rekke endringer som kan effektivisere gangen noe gjennom det ene leddet, nemlig domstolene. Det er ingen revolusjon Regjeringen har lagt opp til. De fleste endringene kan vel knapt kalles særlig prinsipielle. Derimot dreier det seg om en rekke små grep som hver for seg rydder litt opp, og som i sum forhåpentligvis vil føre til et noe mer effektivt rettsvesen. På den annen side understreker komiteen at hensynet til effektivitet ikke må gå på bekostning av rettssikkerheten for den enkelte. Til tross for at denne innstillingen neppe blir folkelesning, har komiteen prøvd å gi en politisk forklaring på hvorfor vi går inn for de ulike endringene. Proposisjonen er svært teknisk, med liten vekt på de politiske beveggrunnene bak endringene. Flere av endringene er tatt opp etter initiativ fra domstolene selv, og det er prisverdig at domstolene selv søker etter mer effektive og enklere saksbehandlingsregler. Forslagene er samlet opp fra flere høringsbrev fra 1996 til 1998. En sak som kan forvirre både legmann og lærd i dag, er alle de ulike fristene for å bruke et rettsmiddel. Vi har to måneder for vanlig anke, to uker for kjæremål, én måned for oppfriskning og i tillegg en haug med særfrister i lovverket. Dette kan være ganske kaotisk å forholde seg til, og dessuten har det den alvorlige siden at folk kan tape sine rettigheter fordi man i beste tro har forholdt seg til gale frister. Derfor skjærer vi nå gjennom og setter en felles frist på én måned. Den fristen vil nok være en utfordring når det gjelder omfattende ankesaker, og særlig der avgjørelsen om en anke skal finne sted, skal tas i flere ledd, som i en stor bedrift eller i kommunal forvaltning hvor kanskje et folkevalgt organ også skal inn. Imidlertid mener komiteen at dette må være overkommelig. Det betyr at rettssaker må inn i en raskere behandlingsform som gjør at slike avgjørelser tas i tide. Det betyr også at drøftelser rundt et forlik må komme i gang raskere. Et slikt press på partene kan det nok rett og slett være betimelig å sette. For noen saker, særlig når det gjelder kjæremål, vil en måned være unødvendig lang tid. Imidlertid utnyttes sjelden toukersfristen i dag, og det er ingen grunn til å tro at kjæremålene vil komme inn noe senere selv om det blir adgang til det, siden det er i partenes egen interesse å fremme dem raskt. Komiteen regner med at man ved revidering av frister i ulike særlover i tiden framover slutter opp om den felles fristen på en måned, slik at det etter hvert blir en felles rettsmiddelfrist gjennom hele lovverket. Som jeg nevnte, gjøres det flere praktiske grep som kan få saker kjappere gjennom domstolssystemet. Jeg kan f.eks. nevne: Advokatene sender selv kopi av prosesskriv til partene. Da slipper domstolene det arbeidet, og motparten mottar det tidligere. En høyere rett kan ta avgjørelser om saksomkostninger når saken er skikkelig opplyst, og slipper derved å sende spørsmålet tilbake til en underliggende rett for ny behandling. Vitner blir som hovedregel innkalt av partene og ikke på den gammeldagse og tungvinte måten ved forkynning fra domstolen. Kompetansedelingen mellom lagmann og lagmannsrett ved avgjørelse om ankesamtykke skal gis, oppheves. Slik unngår man en ekstrarunde i systemet. Det innføres en generell oppmøteplikt for vitner. Reglene for unntak på grunn av reiseavstand er ikke endret siden 1915, mens kommunikasjonsmulighetene er ganske annerledes i dag enn den gang. Fritak skal nå bare gis unntaksvis. Komiteen vil i den sammenheng også vise til de nye teknologiske mulighetene vi har med fjernavhør osv., og forutsetter at dette tas i bruk i større utstrekning enn i dag. Komiteen går også inn for flere endringer som må kunne kalles god forbrukerpolitikk eller et vern for folk flest. For eksempel overoppfyller vi Luganokonvensjonen, og det er det ingen grunn til at vi skal gjøre. Nå skal saksøkte få forholde seg til sitt eget verneting. Saksøkers verneting skal bare gjelde når vedkommende har hjemting utenfor Norge. Vi vil verne vitner fra mulig sjikane og trusler, ved at de ikke behøver å oppgi adresse i retten. Det er i tråd med det komiteen pekte på da tilsvarende ble gjort for straffesaker. Sannsynligvis vil det være aktuelt i en mindre andel av de sivile sakene, men det er likevel like nødvendig for det vitnet som måtte trenge det. Det å ikke oppgi adresse er dessuten et beskjedent og uskyldig tiltak, ikke minst i forhold til mer omfattende tiltak som vurderes for å beskytte vitner. Et annet eksempel på god forbrukerpolitikk er at salg av gjenstander, særlig biler som ikke er hentet hos håndverker, nå kan skje gjennom namsmannen. Det er enklere enn tvangsauksjon og gir kjøperen sikkerhet for at heftelser er strøket. Enda et eksempel er at man ved tvangsbruk av fast eiendom nå også kan gjøre tvangsbruken gjeldende for driftsløsøre og varelager som er nær tilknyttet eiendommen og driften av denne. Vi får også likere regler for tvangssalg av bolig, enten man eier boligen eller man leier den, noe som er typisk i borettslag. Komiteen går også inn for å fravike de vanlige habilitetsreglene, slik at tvangssalg av bolig også kan skje ved en banks eiendomsmegler, for derved å få større sjanser til å oppnå høyest mulig pris. Videre ønsker vi å styrke forliksrådets rolle noe. Dermed kan vi også avlaste det ordinære rettsapparatet. Det kan avlastes for en del saker ved at også saker mot stat og kommune kan bringes inn for forliksrådet, og også ved det grepet som gjøres når vi åpner for at partene kan møtes i forliksrådet, selv om den innklagede er enig i kravet fra klageren. Ved et møte i forliksrådet er det større mulighet for at man kan finne fram til fornuftige løsninger på hvordan den innklagede kan oppfylle kravet, og dermed kan vi være i forkant og unngå rettssaker fordi man ikke klarer å oppfylle kravet. Vi gjør også en del endringer i prosessreglene for Høyesterett, og minst en av dem er ganske etterlengtet. Det gjelder adgangen til å ha prøveadvokat på begge sider i en sak. Komiteen understreker at den vil beholde ordningen med at en advokat må vise seg skikket til å føre saker for Høyesterett gjennom to saker før hun får løyve til å føre saken for den høyeste domstolen vår. Imidlertid kan det i enkelte saker styrke rettssikkerheten at det er en prøveadvokat som fører saken. Forutsetningen må være at den samme advokaten har ført saken for underliggende rett, og at spesielle grunner gjør at hun bør fortsette å føre den. Slike grunner kan være at saken er spesielt stor og omfattende, eller at et særlig tillitsforhold mellom advokaten og parten er viktig i saken. Det kan være enkelttilfeller hvor slike grunner gjør at det er rimelig at det slippes til prøveadvokater på begge sider i en sak. Videre går komiteen inn for å avgrense noe muligheten til å komme med nye bevis og omstendigheter etter at kjæremålsutvalget har henvist en sak til ankebehandling i Høyesterett. I dag ser vi at saker kan endre art og karakter på grunn av nye innspill fra partene, og dermed blir jo selve grunnlaget for henvisningen en annen enn det Høyesterett ender opp med å behandle. Dette mener komiteen må unngås, og den går derfor inn for den foreslåtte endringen. Men komiteen er klar på at formålet med endringen er å hindre at saken får en ny karakter. Nye bevis og omstendigheter som ikke rokker ved sakens karakter, bør derfor kjæremålsutvalget godta. Dette er ett av punktene i proposisjonen hvor den nye regelen må anvendes med kløkt for å sikre at rettssikkerheten ikke svekkes. Et annet punkt komiteen noe nølende går inn for, gjelder hvor lang tid det skal gå før en bøtestraff er foreldet. I forhold til andre typer foreldelsesfrister mener komiteen at fem år synes mest rimelig. Imidlertid åpnes det også for mulighet til lønnstrekk over fem år, slik som ved trekk for skyldig skatt, og komiteen ser at Statens innkrevingssentral dermed kan trenge noe mer tid for å drive inn pengene. Vi slutter oss derfor til en foreldelsesfrist på ti år. Det er bare ved én endring betenkelighetene er såpass store at det er en dissens i innstillingen. Arbeiderpartiet vil ikke være med på å utvide adgangen til å gå rett over i hovedforhandling under et muntlig forberedende møte når begge partene motsetter seg det. Som hele komiteen understreker, er et slikt møte ment å skulle forberede hovedforhandlingen. Men dersom saken er ukomplisert og synes tilstrekkelig opplyst, har dommeren i dag adgang til å felle en dom umiddelbart, selv om den ene parten motsetter seg det. Nå går flertallet inn for at dommeren skal kunne avsi dom når det er ubetenkelig å gjøre det, selv om begge partene motsetter seg det. Arbeiderpartiet står på det synet som en enstemmig justiskomite hadde sist dette forslaget var oppe: Det vil neppe finnes en sak hvor det er ubetenkelig å avsi en dom umiddelbart dersom begge parter motsetter seg at det skal skje. Dessuten mener Arbeiderpartiet at en slik form for overkjøring kan være uheldig sett i et rettssikkerhetsperspektiv. Det er dessuten minimal, om noen, effektiviseringsgevinst å hente ut, ettersom dette vil gjelde veldig få saker. Når det gjelder reglene for hvordan pantsatt løsøre skal kunne selges, støtter komiteen å forenkle reglene. Når vi nå hadde reglene om håndpant på bordet, ønsket Arbeiderpartiet en total gjenomgang av ordningen. Dette er en måte å skaffe seg kreditt på som oppstod for lenge siden – på en tid da det å pante sine personlige verdigjenstander for mange var den eneste måten å skaffe seg kreditt på. Slik er et heldigvis ikke lenger. I Arbeiderpartiet ønsket vi derfor å få vite i hvor stort omfang ordningen blir benyttet, i hvor stor grad innleverte gjenstander blir tvangssolgt, hvor stor del av dette markedet som er under tilsyn og blir registrert, og dessuten å få en vurdering av hvor hensiktsmessig og formålstjenlig denne ordningen egentlig er. Dessverre ble vi stående helt alene om dette ønsket. Men siden justisministeren er kjent for å være en handlekraftig og aktiv mann, føler jeg meg trygg på at ingen vil henge ham om han likevel skulle mene at det var grunn til å se nærmere på ordningen med håndpant. Ja, dette var et skjønnsomt utvalg av en rekke endringer i rettergangslovene våre. Det er mange jeg ikke har omtalt, så det er bare å gyve løs på innstillingen for den som vil ha en bedre innsikt i effektiviserende tiltak i domstolene. Vel bekomme!