Gerd Janne Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2008-06-17:
Som unge sykepleierstudenter på 1970-tallet oppdaget vi at flere av de kvinnelige sykepleierne bodde sammen. Vi var imidlertid svært klar over hvem som var par, og hvem som bodde sammen med en venninne for å ha noen å dele boutgiftene med. Det ble imidlertid aldri gjort noe stort poeng av at to av samme kjønn var par, bare stilltiende akseptert at slik var det. Dette var på den tiden straffeloven § 213 ble fjernet - altså i 1972 - og vi visste å tie stille med det vi mente ikke angikk andre enn dem som bodde sammen med kjæresten sin. I henhold til § 213 var homoseksuell praksis kriminelt, dvs. det gjaldt homofile menn. Imidlertid var homofili og lesbisk praksis like tabubelagt og noe man tidde stille om. Men for en ung sykepleier på 1970-tallet var det mer snakk om biologi og kjærlighet enn om kriminalitet. Det har preget mitt forhold til homofile og lesbiske hele mitt voksne liv. Fordommene har fått ligge, selv om det som er annerledes, kan virke vanskelig å forstå og akseptere. Jeg har opplevd mennesker jeg er glad i, streve med å akseptere at de er homofile eller lesbiske. Det har vært kolleger, venner og også nær familie. Jeg har sett hvordan de har strevd med å erkjenne overfor seg selv at det er slik det er, og også sett hvor vanskelig det har vært å stå fram og fortelle omverdenen om hvordan det er. Jeg har sett usikkerheten hos en datter som har brukt mye tid på å erkjenne at hun er lesbisk. Hun har aldri tvilt på familiens støtte, men fryktet nok samfunnets reaksjoner på det livet hun ville leve. Derfor er dagen i dag en stor dag - en dag da alle de jeg har kjent, og kjenner, endelig kan oppleve at de er akseptert som likeverdige mennesker, likeverdige med oss som er heterofile. Det er merkverdig at noen kan ha en annen holdning enn at dette er det eneste riktige, men jeg aksepterer at det er noen som fremdeles må ha mer tid før de ser at vi alle først og fremst er mennesker, og ikke heterofile eller homofile - mennesker som alle har et ønske om å vise sin kjærlighet til en partner og skape en trygg ramme for seg og sin familie. Under Odelstingets møte i forrige uke siterte statsråd Anniken Huitfeldt - som også representanten Holmberg fra Høyre refererte til - Spanias statsminister, som forsvarte landets nye felles ekteskapslov på denne måten: Et anstendig samfunn ydmyker ikke sine borgere. Et anstendig samfunn behandler sine borgere med respekt. For meg er det nettopp det dette handler om. Det handler om å respektere alle mennesker og gi dem muligheten til å leve gode liv. For svært mange av oss er et godt liv preget av familieliv med barn. Det er en stor glede og et privilegium å få lov til å være foreldre. Jeg støtter derfor helhjertet opp om at lesbiske par skal ha lik rett til assistert befruktning som heterofile par. At det nå åpnes opp for en slik behandling her i Norge, gjør det både enklere og sikrere for lesbiske par å få barn. Det fører også til at barnet kan få vite hvem som er den biologiske faren etter fylte 18 år, om barnet selv ønsker det. For mange er nettopp dette viktig, og det skal vi respektere. Men når mange gjør et stort poeng av at alle skal vite hvem som er ens biologiske opphav, reiser jo det nye problemstillinger. Det er mange som lever i uvisse om sitt biologiske opphav. Skulle vi tenkt på det i alle sammenhenger, ville det vært umulig f.eks. å akseptere utenlandsadopsjon. Det viktigste vi som samfunn kan gjøre, er å skape trygge rammer rundt alle typer familier, og la foreldrenes omsorgsevne være det avgjørende både når det skal vurderes for assistert befruktning og adopsjon. Jeg har også registrert at lovens motstandere har fryktet for privatskolenes muligheter til å undervise ulike syn på ekteskap og familier. Her ligger både læreplaner og privatskoleloven fast. Alle skoler, private eller offentlige, skal undervise om ulike samlivsformer og variasjoner i seksuell orientering. Og det er «høve til å gjennomføre opplæringa i samsvar med sitt syn og si overtyding, så lenge det blir informert om andre syn og norsk lovgiving på området ». At motstandere av homofilt ekteskap derfor skal føle seg marginalisert og diskriminert, synes jeg blir å sette seg selv i en offerrolle de ikke trenger å påta seg. Under prosessen med den nye ekteskapsloven har jeg mottatt, i likhet med mange andre, sms-er og mailer fra aksjonsgrupper og enkeltpersoner. Det har ikke vært bare hyggelige henvendelser. Jeg har lest at vi har blitt utsatt for homolobbyister, at saken er for dårlig utredet, og at det har gått for fort. Jeg har ikke blitt utsatt for andre lobbyister enn dem som er imot den nye ekteskapsloven, og jeg kan ikke se at det verken har gått for fort, eller at saken er dårlig utredet. Statsråd Huitfeldts redegjørelse om prosessen omkring lovarbeidet er da også betryggende i så måte. Vi har brukt altfor lang tid på å akseptere homofile og lesbiske samliv. Vi har brukt altfor lang tid på fordommer og på å legge hindringer i veien for at de menneskene det gjelder, skal få leve et helt ordinært og vanlig liv - et liv med trygghet for de hjemmene de bygger opp, og med trygghet for de ungene som lever sammen med foreldre av samme kjønn. Derfor er dagen i dag en lykkens dag. Alle de som har kjempet kampen gjennom tiår, fortjener en stor takk for at de aldri gav opp. Jeg hilser den nye ekteskapsloven, retten til assistert befruktning og retten for lesbiske og homofile til å bli vurdert for adopsjon velkommen.