Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-05-18:
Det er jo hyggelig å kunne føye seg inn i en historisk tradisjon, som representanten viste til. Jeg må også få lov til å vise til at det er ikke slik at den utgiftsglidning som har skjedd i løpet av året de siste årene, nødvendigvis har vært uten virkning. Det er altså slik at kostnadspresset i Norge er større enn i de land som vi sammenligner oss med, og en av årsakene til det vil kunne være denne utgiftsglidning. Som jeg også har understreket i brev til finanskomiteen, kan det reises en rekke innvendinger mot å etablere et eget budsjett for finansiering av kjøp av varer og tjenester fra utlandet. En praksis med postering av enkelte utgiftsposter på et slikt «utenlandsbudsjett» vil kunne tilsløre hvordan den økonomiske politikken er tilpasset målsettinger om en stabil økonomisk utvikling. Prioriteringene mellom ulike områder ville bli påvirket på en uheldig måte, og det ville bryte med hensynet til en helhetlig budsjettering. I Norge har vi til ulike tider og under skiftende regjeringer lagt betydelig vekt på hensynet til helhetlig budsjettering. Det ligger f.eks. også bak konstruksjonen av Statens petroleumsfond, der det ble understreket at fondet måtte være en integrert del av budsjettopplegget. Det samme hensynet bør fortsatt tillegges avgjørende vekt. Dette gir i seg selv tunge argumenter mot etablering av et såkalt «utenlandsbudsjett». I Finansdepartementet er det en lang tradisjon for at arbeidet med finanspolitikken bygger på helhetlige makroøkonomiske analyser, basert bl.a. på omfattende bruk av makroøkonomiske modeller. I dette analyseverktøyet er det ikke slik at alle utgifter teller likt med hensyn til hvordan de stimulerer etterspørselen. I det makroøkonomiske analysearbeidet tas det tvert om hensyn til at ulike offentlige utgifter – direkte og indirekte – har forskjellig virkning på den innenlandske økonomien, slik også flere talere har vært inne på. Ulike utgiftskomponenter har bl.a. ulikt importinnhold. Offentlige investeringer i bygg og anlegg vil ifølge analyseapparatet gi relativt sterke impulser mot innenlandsk produksjon og sysselsetting, mens kjøp av utstyr til løpende drift eller investeringer i større grad fører til import fra utlandet. Endringer i offentlig sysselsetting virker direkte inn på det norske arbeidsmarkedet, mens ulike typer overføringer vil ha indirekte virkninger både på import og innenlandsk produksjon. I praksis vil de fleste utgifter påvirke den innenlandske økonomien i større eller mindre grad. Det gjelder både utenlandsopphold for pensjonister, kjøp av utstyr i utlandet og bistandsbevilgninger. For eksempel viser, som flere har vært inne på, beregninger fra NORAD at om lag 40 pst. av de samlede bistandsbevilgningene ble brukt til kjøp av varer og tjenester produsert i Norge i 1995 og 1996. Så bruker vi finanspolitiske indikatorer til å supplere de makroøkonomiske analysene, ved at de på en enkel måte gir en indikasjon av innretningen av finanspolitikken. En bestemt tilråding om finanspolitikken bygger imidlertid på en bredere tilnærming, der ulike etterspørselseffekter fra bl.a. privat forbruk, oljesektoren og kommunesektoren trekkes inn. En bestemt politikkanbefaling målt ved indikatoren avhenger også av sammensetningen av budsjettets utgifter. Når et slikt bredt vurderingsgrunnlag er etablert, fungerer derimot budsjettindikatoren som en krittstrek i den videre budsjettprosessen. Og det er da – i en slik sammenheng – at alle inntekts- og utgiftsposter bør telle likt. Og det er flere grunner til det, for det første fordi alle offentlige utgifter må finansieres. Selv om staten på kort sikt har solide finanser, tilsier langsiktige budsjetthensyn, og spesielt behovet for å kunne dekke den sterke veksten i pensjonsutgifter som vi alle vet vil komme, at betydelige midler settes til side i perioder med stort overskudd. I denne sammenheng er det viktig at en krone er en krone. Jeg står også fast ved at de reelle politiske prioriteringene vil kunne bli forstyrret dersom en i budsjettdrøftingene skulle vekte ulike utgiftsposter ulikt. Utgifter som i stor grad kan kanaliseres ut av landet, ville få forrang i forhold til økte bevilgninger til undervisnings-, helse- og omsorgstjenester produsert i Norge. Dersom en likevel valgte å trekke ut utgifter f.eks. til bistand fra indikatorberegningene, måtte en jo også gjøre det for årene bakover i tid. Man kunne altså ikke gjøre det bare for ett år, og så la beregningen bakover stå. Da ville utslagene naturlig nok bli feil. Siden bistand utgjør om lag en konstant del av bruttonasjonalproduktet over tid, ville indikatoren i liten grad bli påvirket av det. Det er statens samlede finansielle situasjon som må være i fokus. En oppsplitting av statsbudsjettet og utskilling av et nytt utenlandsbudsjett ville gjøre en slik oversikt vanskeligere og ville over tid kunne undergrave tilliten til budsjetteringssystemet. Prioriteringene mellom ulike områder ville bli påvirket på en uheldig måte, og det ville bryte med hensynet til helhetlig budsjettering. Det er heller ikke grunn til å tro at aktører f.eks. i penge- og valutamarkedene ville la vurderingene av finanspolitikken bli påvirket av at det settes en merkelapp på slike utgiftsposter. Snarere vil det være de reelle virkningene av aktivitetsnivået som vil være avgjørende for markedsaktørene. Det er derfor min vurdering at det er en klok beslutning når et bredt flertall i Stortinget har slått fast at det ikke er en hensiktsmessig måte å organisere budsjettsystemet på å utskille et eget utenlandsbudsjett.