trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-04-29:
Jeg skal være kort. Når representanten Ursula Evje så sterkt understreker at en må få ned renten i Lånekassen, har jeg lyst til å henvise til merknaden fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet der vi nettopp sier at vi skal ha en politisk styrt rente i Lånekassen. Det er faktisk den eneste måten å få ned renten på, og ikke å la markedet styre dette. Så en politisk styrt rente vil faktisk innfri representanten Ursula Evjes ønske om å få ned lånerenten i Statens lånekasse for utdanning.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-29:
Takk for den oppfordringen – jeg tar det faktisk som en oppfordring. Jeg tror at vi står foran et paradigmeskifte når det gjelder norsk skole og utdanning. Det er i gang prosesser som peker fram mot dette paradigmeskiftet. Da tenker jeg både på måten å organisere undervisningen på og måten å legge til rette læringsarbeidet på. Jeg tror at det der kommer til å skje dramatiske endringer. Det spørsmålet som vi må stille oss, er hvorledes vi legger rammebetingelsene til rette for at dette kan skje, og at det kan skje på en god måte. Vi vet at det er lite samsvar – iallfall ikke godt nok samsvar – mellom læreplanene våre og det som skjer rundt om i skolene våre. Vi greier ikke å realisere de målene og intensjonene som vi har i våre læreplaner, godt nok. Det vet vi en god del om, jf. evalueringen av Reform 94, som vi behandlet for et par-tre år siden her i Stortinget. Den viste at vi ikke får til alt. Vi får ikke til innholdsreformen. Vi får til strukturreformen, men vi får ikke til innholdsreformen. Det pekes på en del av de tingene som er årsaken til at vi ikke får det til. Forskerne peker bl.a. på at en av årsakene er nettopp et evalueringssystem, et eksamenssystem, et karaktersystem som i stor grad styrer læringsarbeidet. Det blir ikke læreplanen og de målene som er trukket opp der, som styrer, men det blir i stor grad eksamen, det blir læreboka, det blir alt dette utenfor som styrer. Da må vi legge til rette for at læreplanene kan bli dette styringsverktøyet som det skal være – under forutsetning av at situasjonen ikke er annerledes i grunnskolen enn den er i den videregående skole, at den evalueringen som vi har når det gjelder Reform 94, i stor grad også kan være dekkende for grunnskolen. Altså står vi foran å gjøre en del endringer, slik at vi kan greie å realisere intensjonene i vår læreplan. Jeg tror at eksamen, slutteksamen, karaktersystemet vårt, er noe av det vi er nødt til å gripe fatt i, nettopp for å prøve å stimulere til et læringsarbeid, til at en får til et undervisningsopplegg som vektlegger læring, og da læring i forhold til læreplanen, ikke læring i forhold til en eksamen som kommer om et visst antall år. Vi vet at eksamen og karakterer ikke er god nok motivasjon. Da må vi utvikle et karaktersystem, et evalueringssystem, som har læringsstøtte som mål. Det skal være læringsstøttende. Det må være målet. Jeg beklager at vi ikke har fått flertall for å starte den debatten, få i gang disse prosessene godt nok. Jeg registrerte det Jan Olav Olsen sa, om at han – og som jeg oppfattet det, også Høyre – er villig til å være med i den type debatter i årene framover. I og med at et flertall i komiteen er klart på at vi her er nødt til å ta en del grep for å få i gang den utvikling som vi ønsker, og når også Høyre nå antyder at de i alle fall er villig til å være med og diskutere, ser jeg litt lysere på situasjonen i årene framover.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-29:
Jeg skal være kjapp, men jeg er nødt til å kommentere det som statsråden tok opp i forbindelse med sakkyndige vurderinger. Jeg også aksepterer og innser at det her skal til en lovendring, men det som er viktig nå – umiddelbart – er at det går ut meldinger til fylkeskommunene om hva som er intensjonen med dette forslaget, hva Stortinget har sagt. Vi vet jo at den sakkyndige vurderingen varierer fra skole til skole og fra fylke til fylke, og det er viktig at det som fremkommer i denne saken, går ut til skolene, til PP-kontorene, som ofte foretar den sakkyndige vurderingen, slik at det allerede fra høsten av blir reelt lettere for elever som trenger alternative løp, å få det. Vi kan ikke fortsette med å plage mange elever som sliter med den tradisjonelle måten, 2+2-modellen, og som vil få det lettere og vil klare veien fram til fagbrev hvis de får et alternativt løp. Det er poenget, og så får vi selvsagt ta den tiden vi trenger til å gjøre den nødvendige justering av loven. Det er en forholdsvis enkel sak – det er vel snakk om å kutte én eller to setninger i loven – så det skal vi nok klare. Det som er viktig, er at det Stortinget nå gjør i dag, går ut, at det får virkning så fort som mulig og så greit som mulig.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-04-29:
Gjennom retten til videregående opplæring får elevene mulighet til å ta fagutdanning. Slik har Reform 94 vært vellykket. Men elever er ulike og har ulike forutsetninger og behov. Dagens hovedmodell for fagopplæring gjennom to år i skole og to år i bedrift passer ikke for alle elever. Det har vært erkjennelsen som også har ligget til grunn når vi tidligere har åpnet for at en kan starte i bedrift, for så å fylle opp med teori senere. Den adgangen har hittil vært knyttet til en sakkyndig vurdering, en sakkyndig vurdering som for så vidt har hatt en god intensjon gjennom at en ønsker å legge til rette for et tilrettelagt opplæringsløp. Jeg skulle ønske at skolene brukte disse alternative mulighetene i større grad enn det som viser seg i praksis. For å gjøre disse mulighetene mer reelle bør vi nå avvikle ordningen med sakkyndig vurdering. Jeg forutsetter imidlertid at ansvaret for og arbeidet med tilrettelagt opplæring ikke svekkes som følge av at vi avvikler en slik ordning. Kristelig Folkeparti ønsker å beholde dagens hovedmodell i fagopplæringen, men vi erkjenner at en del unge har andre behov og ønsker. Disse bør vi imøtekomme for å gi unge en god introduksjon til arbeidslivet og øke lysten til å satse på kompetanse og livslang læring. Slik som det er i dag, er det en veldig programmering i forhold til bestemte utdanningsløp gjennom hovedmodellen, og det er mer med på å svekke unges introduksjon til arbeidslivet enn å styrke den. Til slutt: Jeg registrerer også at saksordfører Bekkemellem Orheim nå signaliserer vilje til å øke lærlingtilskuddet i 2002, dette etter at hennes egen regjering i St.prp. nr. 1 for 2001-2002 omtaler dette kuttet som «ein mindre reduksjon». Omtalen i St.prp. nr. 1 må vel kunne sies å være et kraftig understatement, og en skal være en god tallknuser for å forstå at dette innebar et kutt på ca. 15 pst. Når det er sagt, vil jeg si at jeg synes det er positivt at Arbeiderpartiet og flere andre som også har stemt for den samme budsjettsum og den samme tilskuddsordning, nå signaliserer og erkjenner at en reduksjon i en slik størrelsesorden sannsynligvis fører til færre lærlingkontrakter. Også i Kristelig Folkeparti vil vi bidra til å finne en løsning på den utfordringen.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-04-29:
Jeg mener jeg var helt klar i mitt innlegg. Det er ikke bare slik at signalet skal gå ut, det er gått ut. Vi har hatt møte bl.a. med fylkesutdanningssjefene, så de er meget vel klar over det forslaget som ligger her, og de er selvfølgelig også klar over denne debatten og den oppslutningen dette forslaget har fått. Men jeg synes det må være lov, i lys av den mediedebatten som har pågått, å gjøre oppmerksom på at dersom man skal foreta en varig endring i krav om sakkyndig vurdering, så krever det en lovendring, og det arbeidet må gjøres skikkelig også av rettssikkerhetshensyn. Derfor er det rent tidsmessig ikke mulig å få det til å gjelde for ungdomsskoleelever som går ut denne våren. Men at det skal bli lettere, og at det kan skje som utprøvinger og forsøk, det signalet er gått ut, og det mener jeg at jeg gjorde klart i mitt innlegg.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2002-04-29:
Fra og med 1. januar 1998 har renten på lån i Statens lånekasse for utdanning vært markedsstyrt. I forbindelse med omlegginga til markedsstyrt rente ble det innført en rentemargin på 1 prosentpoeng utover den ordinære renten. Dette skal bl.a. dekke administrasjonskostnader og tap. Administrasjonskostnader må i denne sammenheng ikke forveksles med det administrasjonsgebyret som Lånekassen krever inn for utstedelse av fakturaer. Dette gebyret er allerede i dag et fast kronebeløp, og framgår av fakturaen. I Statsbankutvalgets innstilling, NOU 1995:11, ble det anbefalt å innføre en rentemargin bl.a. for å harmonisere systemene i Statens lånekasse for utdanning og Husbanken. Men for at systemene skal være sammenliknbare, må rentemarginen i Statens lånekasse for utdanning være høyere enn i Husbanken. Bakgrunnen for det er ganske enkelt den at Husbanken gir lån med sikkerhet i pant, mens Lånekassen gir usikrede lån. Lånekassens bokførte tap i 2001 var på ca. 452 mill. kr, og rentemarginen dekker bare delvis opp det beløpet. Forslagsstillernes intensjon er å halvere rentemarginen til 0,5 prosentpoeng, den samme prosentsatsen som i Husbanken. Flertallet viser i innstillinga til at en slik halvering beløper seg til rundt 250 mill. kr, og at dette derfor er et budsjettspørsmål. Flertallet vurderer det også sånn at hvis det i et budsjett skal bevilges 250 mill. kr ekstra til studiefinansiering, må det foretas en grundig vurdering av hva det beløpet skal brukes til. Spørsmålet er altså om man ønsker å bruke en slik bevilgning på de av Lånekassens kunder som er ferdig med utdanninga, slik forslagsstillerne legger opp til, eller på de av Lånekassens kunder som er under utdanning. På denne bakgrunnen ber flertallet om at Dokument nr. 8:74 vedlegges protokollen.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2002-04-29:
Det er greit at partiene forholder seg kort til denne saken, fordi det er bred enighet om den. Jeg har bare lyst til å påpeke et par ting i representanten Evjes innledning. Det gjelder å holde en del begreper fra hverandre her. Administrasjonens kostnader, som altså er det som står på min faktura fra Lånekassen hver tredje måned, 35 kr for å sende ut gebyr, og det som eventuelt ville stått der hvis jeg ikke betalte regningen min, 260 kr i purregebyr, er noe annet enn Lånekassens administrasjonsutgifter, som dekker helt andre ting. Jeg vil også bemerke og ta avstand fra det representanten Evje påstår når hun sier at de aller enkleste beslutninger skyves på og utsettes til budsjettprosessene. Å ta stilling til 250 mill. kr er ikke en enkel beslutning, og det bør skyves på til budsjettbehandlingen. Noe annet syns jeg ville være uansvarlig. Det blir også bedt om at man dokumenterer påstander – bl.a. basert på en del avisoppslag – om at administrasjonskostnader og tap dekkes inn ved rentepåslaget. Det er helt riktig. Samlet utgjorde administrasjonskostnader og tap 689 mill. kr for Lånekassen i 2001, og rentemarginen dekker om lag 73 pst. av dette. Tapene er altså heller ikke fullt ut dekt opp ved rentemarginen. Dette bare for å klargjøre et par begreper.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2002-04-29:
Faren i denne saken er at vi diskuterer ulike sider eller legger ulike ting i de samme begrepene. Jeg synes saksordføreren gav en god fremstilling av flertallets innstilling, men jeg har noen kommentarer. Utgangspunktet i Dokument nr. 8-forslaget blir selvsagt litt feil når man sammenlikner administrasjonsgebyr i andre banker med rentemarginen i Lånekassen, som jo i hovedsak dekker tap og risiko på utlån. Man kan også lure på hva som er intensjonen til forslagsstillerne, da det i teksten til Dokument nr. 8-forslaget argumenteres med at man bør redusere administrasjonsgebyret eller rentemarginen, mens man ender opp med å be om at man bare oppgir kostnaden i kroner og ikke i prosent. Etter min og Arbeiderpartiets oppfatning er det ikke urimelig at risikoen ved tap dekkes innenfor Lånekassens utlånsvirksomhet, og at betingelsene gjenspeiler seg ved høyere kostnad dess høyere lån. Vi mener også at dagens system synes å være det enkleste for å kunne ivareta dekningen innenfor Lånekassens totale utlånsvirksomhet. Man kunne selvsagt velge å la skattebetalerne – som Fremskrittspartiet ville ha sagt – betale mer av kostnadene ved utlån. Men som saksordføreren påpeker, må det her være en avveining med hensyn til om bedringer her skal være for dem som skal ta utdanning eller er under utdanning, i forhold til dem som har avsluttet utdanningen. For Arbeiderpartiet er det i hvert fall nå viktig å sikre økonomisk dekning for en bedret studiefinansiering, som vi har vedtatt i årets budsjett. Om det nå ikke er lavere rentemargin Fremskrittspartiet ønsker, men klargjøring av administrasjonsdelen, så har vi jo sammen i forbindelse med årets budsjett bedt om en samlet gjennomgang av reglene for tilbakebetaling. Jeg synes det er naturlig at eventuelt endret eller nytt system for synliggjøring av utlånsbetingelsene, herunder rentemargin og dekning av tap og administrasjon ved utlån, må vurderes i denne sammenheng. Jeg har også kommentarer til to viktige hensyn som påpekes i Dokument nr. 8-forslaget fra forslagsstillerne. Det sies at vi skal ha en best mulig studiefinansiering for å sikre et høyt utdanningsnivå og kompetanse. Ja, det er jo nettopp derfor vi har gått inn for en bedret studiefinansiering, som vil bli iverksatt fra høsten av. Det sies også at utdanningsfinansieringen bør være konkurransedyktig med den man har i utlandet. Jeg har ingen statistikk her og nå, men mitt inntrykk er at norske studenter er attraktive på det internasjonale markedet når det gjelder tilbud om studieplasser for ungdom. Og som jeg var inne på, skal studiefinansieringen bedres fra høsten av. Apropos debatten tidligere i dag, går jeg ut fra at ingen prøver seg på en omkamp om bedring av den studiefinansieringen som ligger i årets budsjett.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2002-04-29:
Jeg kommer ikke til å tvære ut denne debatten unødvendig, men Fremskrittspartiet har i dokumentet bedt om likebehandling når det gjelder beregning av gebyr for Statens lånekasse for utdanning og for privat finansieringsvirksomhet. Vi har pekt på administrasjonsgebyret, som ikke er øremerket, som faktisk både går til rene administrasjonsutgifter og til dekning av lån. På grunn av at det har et blandet formål, ikke er klart spesifisert, må det ses på som et administrasjonsgebyr. Alle andre enn Lånekassen og denne forsamling ville i hvert fall ha gjort det. Og: Det som ligger bak forslaget, er nettopp at alle partiene gjennom den tiden jeg har vært på Stortinget, har vært skjønt enige om at renten må og skal ned. Vi er uenige om virkemidlene. Senterpartiet og SV vil ha en politisk styrt rente. Andre har ønsket en markedsrente. Det kan ikke være spesielt vanskelig å effektuere noe man er enige om.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-19:
Jeg vil på vegne av representanten Karin Andersen og meg sjøl fremme forslag om endring av reglene for egenbetaling for institusjonsopphold for personer med forsørgeransvar for barn.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-02-12:
På vegne av representanten Jan Arild Ellingsen og meg selv vil jeg fremme forslag om å unnta imamene fra regelen om spesialkompetanse for oppholds- og arbeidstillatelse.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-02-12:
Sammen med representantene Harald T. Nesvik og Per Sandberg legger jeg frem forslag om å be Regjeringen sørge for normerte satser for omsorgslønn i alle kommuner.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2002-02-12:
Eg har stor respekt for og tillit til mange av dei vurderingane som representanten Djupedal gjer i ulike spørsmål, men eg må innrømma at her har vi ei av dei sakene der me verkeleg trekkjer ulike konklusjonar. Eg vil minna om at med den todelinga som ein allereie har fått gjennom utviklinga i Sparebank-Noreg i løpet av dei siste to tiåra, har me fått ei gruppe store einingar, og ei anna gruppe mindre, sjølvstendige sparebankar som ein litt upresist kan seia fører den gamle sparebankstrukturen og – tanken vidare – den ligg òg i den andre gruppa. Heile føremålet med denne saka, som gjeld høve til omdanning, ikkje omdanningsplikt, er å gje moglegheit for å skaffa eigenkapital på ein god og forsvarleg måte òg til dei største av sparebankane, og samtidig og parallelt utvikla ikkje berre grunnfondsbevisa si stilling, men òg andre tiltak som vil styrkja situasjonen for dei små sparebankane, for på den måten å sikra at òg dei som har valt denne nisjen, skal kunna gå vidare på en god måte. Det som me står overfor no, er ikkje noko anna enn den tilpassinga som ein frå tid til anna har hatt når det gjeld sparebankstrukturen i Noreg. Det er korrekt at i innstillinga til langtidsprogrammet i fjor vår la me i lag med våre partnarar inn eit punkt der me seier at me ikkje går inn for høve til omdanning for sparebankane. Men samtidig var dette – som ein vil sjå dersom ein les resten av det som står i merknaden til langtidsprogrammet – berre eitt av dei verkemidla som skulle til for å oppfylla dei intensjonane som me la inn. Og der er me i godt selskap, for Sparebankforeningen har gjort den same endringa i løpet av denne perioden – litt tidlegare enn me gjorde.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2002-02-12:
Det er ingenting som er forandra i forhold til det representanten Enoksen refererte her. Me meiner framleis at det er viktig å styrkja den nasjonale eigarskapen i finansnæringa, og me ser at sparebanksystemet bør ha distriktsmessig tilgjengelegheit, lokal styring, lokalt eigarskap og brukarinnverknad. Det som har endra seg, er at i løpet av denne perioden har me kome til den konklusjonen at dette kan ein taka betre vare på ved å gje høve til omdanning, som vil vera aktuelt for dei største sparebankane. Så sjølve grunnlaget er ikkje endra i det heile. Når det så gjeld det perspektivet som Enoksen prøvde å beskriva her, at dette vil føra til at samtlege sparebankar omdannar seg til aksjeselskap for så å forsvinna ut av marknaden, dersom eg forstod han rett, trur eg at den frykta er betydeleg overdriven. For sjølv med det instrumentet me har i dag, grunnfondsbeviset, er det så vidt eg hugsar berre eit par og tjue av sparebankane som har nytta seg av det. Det skulle undra meg om me får eit ras i den retninga som Enoksen her antydar. Det er ingenting som tilseier det. Snarare tvert imot er eg overtydd om at nettopp med dei grepa me gjer no, vil me få ei styrking av dei små sparebankane, slik at dei kan fungera i nærmiljøet – i personmarknaden ikkje minst, men òg i bedriftsmarknaden og i den nære marknaden. Eg fekk òg eit spørsmål om oppkjøpsvernet og dei utfordringane som ligg som ei følgje av at 10 pst.-regelen vert avvikla. Dette er av dei spørsmåla som departementet sjølvsagt vil gripa fatt i når dei fortset med denne saka. Men eg vil minna om at allereie under høyringane den 18. januar vart dette spørsmålet stilt, og det vart bekrefta frå høyringsinstansane at det finst andre moglegheiter for oppkjøpsvern.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2002-02-12:
Eg er samd i at det er vanskeleg å spå, spesielt om framtida, og slik sett er det ikkje alltid me har oversikt over konsekvensane av alle vedtak som me gjer. Men likevel har me visse framskrivingar og teoriar om korleis ei utvikling vil skje. For meg er det rimeleg klart at alternativet til det som me foreslår i dag, lett kan bli at me får ei omdanning av ein del store sparebankar til f.eks. forretningsbankar. Ville det betre ta vare på sparebankidéen, med distriktsmessig nærleik, regional nærleik osv.? Ein har ulike scenario, dersom ein skal begynna å teikna opp dei. Så eg vil berre gjenta: Me er overbeviste om at med den todelinga som me allereie har fått i Sparebank-Noreg – me tek konsekvensen av ei strukturendring som har gått føre seg ei god tid – legg me til rette for at begge kategoriane i sparebanklandskapet skal få moglegheit til vekst og utvikling og ikkje minst til å vidareføra grunntanken i sparebankidéen.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2002-02-12:
Realitetane er dessverre slik at me ikkje alltid kan få alle faktorar på plass samtidig. Me begynner etter mi oppfatning i den rette enden, nemleg med å sjå på sjølve omdanningssaka, som det er knytt to sterke vilkår til. Det eine er oppkjøpsvern, det andre er styrking av situasjonen for dei små sparebankane, ikkje minst gjennom ei styrking av grunnfondsbeviset si stilling. Eg ser jo at det kompliserer diskusjonen rundt oppkjøpsvernet at me heilt uavhengig av denne saka omtrent samtidig får opp spørsmålet om eventuell avvikling eller endring av 10 pst.-regelen. Men det er ingenting til hinder for at ein kan ha andre konstruktive tiltak på dette området. Ikkje minst av omsyn til den tida som har gått sidan Gjensidige NOR sende søknaden sin, må me nå ta eit standpunkt i ei eller anna retning i denne saka. Me skuldar å gje eit svar på dette. Då er det naturleg at me tar den prinsipielle diskusjonen, slik som me gjer no. Og eg er trygg på at me òg skal koma godt ut av den delen av premissane som er knytt til oppkjøpsvernet.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-12:
La meg få lov til å gratulere Høyre nok en gang med å vinne kampen i Regjeringen. Det viser seg at de andre regjeringspartiene er totalt fraværende i spørsmålet om strukturpolitikk og i spørsmålet om hvordan man skal tegne dette nye kartet som Høyre ønsker. Realiteten er at Høyre har bukta og begge endene, for så sent som i innstillingen til langtidsprogrammet i vår mente de to øvrige regjeringspartier at man ikke skal ha en omdanningsadgang for sparebankene. Den gangen satt riktignok Arbeiderpartiet i regjering, og disse partiene var i opposisjon, men hva som har endret seg siden da, har jeg svært tungt for å se. Realiteten er at vi nå står overfor en stor strukturendring innenfor norsk bank- og finansvesen som Kristelig Folkeparti nok en gang velsigner, uten egentlig å ta det opp i lys av det prinsipielle, som Kristelig Folkeparti faktisk har vært enig med SV om i alle år: Det er fornuftig å ha et separat bankvesen, kalt sparebankvesenet, som er forskjellig fra forretningsbankene, og som har en annen lokal tilknytning, en annen eierform – altså en annen struktur. Dessverre registrerer jeg at Høyre har vunnet her også. Det er trist. For det vi nå vil se i Norge, er omtrent det samme som vi har sett i andre land som har gitt denne omdanningsadgangen, nemlig at man ikke vil ha sparebanker over tid. Over tid vil disse nå bli forretningsbanker. Og grunnen til det er åpenbar. Når Gjensidige NOR, som den desidert største sparebanken og som det nest største finanskonsern i Norge, nå omdanner seg til et aksjeselskap, hvem vil da være opptatt av grunnfondsbevisene? Poenget er at vi kan godt si at vi skal lage en stortingsmelding om grunnfondsbevis og styrke dem i offentligheten – det er sikkert aldeles utmerket – men det er klart at nå vil presset på dette bli enda mye større. Når den største, totalt dominerende sparebanken forsvinner ut, kommer omsetningen av grunnfondsbevis til å bli mye mindre. Det er åpenbart. Det betyr at alle de sparebankene som ikke vil bli aksjeselskap, over tid vil bli tvunget til å bli aksjeselskap. Mitt spørsmål til sakens ordfører er følgende: Ser han ikke dette? Ser han ikke det åpenbare i presedensen, i presset, i markedets logikk, og hvordan det vil presse seg fram at Haltdalen Sparebank og alt det vi ellers har igjen, nå vil omdannes til aksjeselskap over tid?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-12:
Jeg tror ikke at Kristelig Folkeparti gjør dette av ond vilje. Kristelig Folkeparti mener sikkert at dette er til gagn for sparebankene. Og selvfølgelig – og det er ikke helt uproblematisk: Når den totalt dominerende sparebanken ønsker en omdanning, er det en avveining mellom bedriftens hensyn og samfunnets hensyn man da er nødt til å foreta. Når man ser på historien til sparebankene over år, er det klart at sparebankene på tross av grunnfondsbevisene har vært gjennom en betydelig omstrukturering gjennom 1990-tallet og i dag fremstår som kanskje en av de mest vitale deler av norsk finansnæring, takket være at de har vært dyktige – og ære være sparebankene for det. Likevel har de altså ivaretatt den tradisjonen sparebankene er. De har ivaretatt det lokale eierskapet, de har ivaretatt en struktur, i større grad enn forretningsbankene. Man står altså overfor samfunnshensyn kontra bedriftshensyn. Og her mener jeg at Kristelig Folkeparti har valgt feil, for her har de valgt Høyres ensidige tro på at markedet er det klokeste i all sånn sammenheng. Men det som er vår oppgave som lovgivere, er rett og slett å legge til rette for at vi kan ha en differensiert finansverden i Norge, sånn som vi har hatt det. Markedets press mot dette kommer til å bli formidabelt. Sparebankforeningen har jo i realiteten vært dispensert fra dette spørsmålet nå i flere år, på grunn av at Gjensidige NOR har sagt at de ønsker å bli et aksjeselskap. Alle høringsuttalelser fra Sparebankforeningen er jo preget av at det har vært indre uenighet. Men hvis man går tilbake og ser hva Sparebankforeningen mente den gangen Banklovkommisjonen var i virksomhet, var Sparebankforeningen entydig: Vi ønsker ikke en omdanningsadgang. Det var det som var Sparebankforeningens prinsipielle syn. Det som dessverre er realiteten, og som Kristelig Folkeparti må ta innover seg, er at ingen vedtak er for evigheten – ei heller i Kristelig Folkeparti er noen vedtak for evigheten. Det vi nå har gitt en åpning for, kan over tid føre til en betydelig strukturendring av norsk bankvesen. Det vet Høyre. Det burde Kristelig Folkeparti ha visst, derfor burde de denne gangen sagt at dette spørsmålet er vi uenig i, vi ønsker ikke å gi denne omdanningsadgangen.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-12:
Når man hører finansministeren snakke om nasjonalt forankret eierskap, skal man lytte, for det er vel ingenting denne regjeringen – og også i forrige stortingsperiode når man ikke satt i regjering – har vært mindre opptatt av enn akkurat dette. Denne regjeringen har tvert imot vært opptatt av én ting, og det er at staten skal eie minst mulig. På den måten har man lagt til rette for at en for Norge betydelig virksomhet er solgt til utlandet. Ikke minst innenfor den sektoren vi her snakker om, har to store banker i løpet av forrige periode blitt solgt – én til Den Danske Bank, og Kreditkassen, som nå heter Nordea. Det vi nå står overfor, er muligens noe av det samme, og det er det som er min utfordring til finansministeren. Man prøver her å lage en konstruksjon som på en måte skal hindre at dette skjer – ved at man lager en stiftelse, og denne stiftelsesmodellen skal gjøre det slik at det ikke skal være mulig. Hvorvidt dette er i tråd med det generelle regelverket som finnes i Europa, det vi er knyttet til gjennom EØS-avtalen, skal ikke jeg ta stilling til. Men det vi med sikkerhet vet – og det er jo det vi har sett i denne saken: I det øyeblikket denne aktøren ikke ønsker denne selskapskonstruksjonen, sier Stortinget bare ja og amen uten videre refleksjon. Det betyr at denne stiftelseskonstruksjonen heller ikke nødvendigvis er liv laga, ikke fordi Stortinget uten videre vil ta den bort, men rett og slett fordi det kan tenkes at man på et tidspunkt synes det hadde vært attraktivt å kunne være en del av dette store spillemarkedet der aktører skal kjøpe aktører. Nå er det allerede med denne stiftelsesmodellen mulig å tenke seg at Gjensidige NOR kan inngå som en alliansepartner i et større konsern, og finansministeren har vel også, etter hva jeg forstår, i et intervju antydet at det kan være en mulighet. Da er mitt spørsmål til finansministeren: Hvis man ser for seg det verst tenkelige scenarioet framover, hvordan skal vi sørge for at vi har et nasjonalt forankret bankvesen? Og hvis også sparebankene er mulige oppkjøpskandidater, hva har vi da igjen? Da har vi bare DnB og Storebrand igjen.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-12:
Jeg må si at jeg synes det er meget bekymringsfullt når finansministeren begrunner sitt standpunkt i denne saken med at de hadde lagt avgjørende vekt på hva aktørene selv mener. Det er klart at et samfunn ikke kan drives på den måten, og at et bank- og finansvesen ikke kan drives på den måten. Ethvert sivilisert land har, så langt jeg kjenner til, særregler og særordninger for bank- og finansvesenet, rett og slett fordi de er nøkkelinstitusjoner når det gjelder å få dette moderne samfunnet til å gå rundt. Det betyr at det har vært særregler i alle land. Alle land har særregler innenfor bank- og finansvesenet, rett og slett fordi disse institusjonene er så ekstremt betydningsfulle. Det er klart at en stor aktør som Gjensidige NOR har en separat og egen dagsorden, selvfølgelig, som alle store aktører har det. Det er helt legitimt å ha separate og egne dagsordener. Men samtidig er det slik at vi er satt til å forvalte et annet hensyn, nemlig hva det er som tjener forbrukeren, hva som tjener næringslivet, betydningen av det å ha et differensiert bankvesen i Norge, og ikke minst betydningen av det å ha nasjonalt forankrede bank- og finansinstitusjoner. Det er klart at når denne Regjeringen har som sitt hovedmål å legge avgjørende vekt på hva aktørene mener, og de bare skal strø sand på hva aktørene mener, står vi overfor en meget bekymringsfull utvikling. For det vil i neste runde bety at man ønsker å selge seg ned i DnB, og hva skjer da? Hvis man skal legge avgjørende vekt på hva DnB ønsker, så vet man jo ikke det i en gitt situasjon, men det betyr at en kanskje ikke sitter igjen overhodet med store, dominerende forretningsbanker. Og det er dette perspektivet som bekymrer meg. Jeg var bekymret under den forrige regjeringen, som overhodet ikke tok disse hensyn, og som åpnet for en storstilt privatisering av norsk bankvesen. Det førte til at alle som én av dem man solgte, har havnet i utlandet. Nå står vi overfor en ny stor strukturendring innenfor sparebankene, og hva som skjer med disse, vet vi heller ikke. Men det som i hvert fall er helt avgjørende, er følgende: Det må jo være Stortinget, særlig i de tilfeller der vi faktisk er både lovgiver og har eierskap, som må prøve å lage et bankvesen som er til gagn for det norske samfunn.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-12:
Jeg kan også glede presidenten med at jeg skal være kort. Jeg vil bare si at 10 pst.-regelen sånn som den har fungert, har fungert etter hensikten, og det har vært bred politisk oppslutning om den. Den er etter min vurdering, som ikke er en juridisk vurdering, ikke diskriminerende, og det betyr at den er lik både for nordmenn og for utlendinger og som sådan burde være i tråd med EØS-avtalen. Det er derfor grunn til å legge vekt på det som Selvig-utvalget skriver i sin innstilling, som nå nylig ble publisert, at «det er et åpent spørsmål om man vil vinne eller tape i en eventuell rettssak om eierbegrensningsreglene for EFTA-domstolen». Det betyr også at min sterke oppfordring til statsråden er å huske på dette. Det betyr – etter min vurdering av utvalgsrapporten – at det ikke uten videre er gitt at man skal erstatte 10 pst.-regelen. Det er mulig man kan finne supplement og andre varianter, men jeg vil allikevel understreke at 10 pst.-regelen sterkt bør vurderes videreført.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-02-12:
Det som gjøres fra flertallets side, må nok sies å være noe helt annet enn noen av de endringer som tidligere har vært foretatt i sparebanksystemet. Dette vil etter min oppfatning bety slutten på de sparebankene vi kjenner. Selv om det ikke er en omdanningsplikt, men en omdanningsadgang, sier det seg selv at konkurranseforholdet mellom dem som velger å omdanne seg, og dem som ikke gjør det, vil bli så endret at over tid vil samtlige sparebanker bli tvunget til å omdanne seg til aksjeselskap, for å få de fordeler som ligger i å kunne innhente egenkapital på den måten. Dersom noen av de store sparebankene virkelig har behov for å innhente kapital gjennom aksjeselskapsformen, er det fritt opp til enhver bank å omdanne seg til forretningsbank – man har i hvert fall muligheten til å omdanne seg til forretningsbank – og dermed nyte godt av det. Det man her ønsker, er å få det beste fra begge sidene. De sparebankene som ikke velger den formen, har altså fått de ekstra konkurranseulempene som det vil medføre. I forbindelse med langtidsmeldingen i fjor skrev man følgende: «Sentrumspartiene ser det som viktig å styrke det nasjonale eierskap i finansnæringen og ser på sparebanksystemet med distriktsmessig tilgjengelighet, lokal styring, lokalt eierskap og brukerinnflytelse som avgjørende for utviklingen av et desentralisert næringsliv og at hele landet kan være bebodd.» Så mitt første spørsmål til representanten Sørfonn er: Hva er det som har forandret seg fra i fjor vår, i forhold til den argumentasjonen som der ble brukt? Det andre spørsmålet gjelder oppkjøpsvern. Vi vet nå at ESA allerede har 10 pst.-regelen til vurdering, og at de oppkjøpshindre som vi allerede har i eksisterende lovverk, er under press. Hva slags former for oppkjøpsvern ser representanten Sørfonn for seg som ikke skal komme i strid med EØS-avtalen?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-02-12:
Erfaringene fra de landene som har vedtatt en slik omdanningsadgang som den vi nå er i ferd med å vedta, er at sparebanksystemet over tid forsvinner. Man får en kraftig omdanning, man får oppkjøp, man får eierskapskonsentrasjon – som jeg forstår at representanten Sørfonn ikke ønsker, og som han fortsatt ser på som uheldig. Hvis vi fortsatt er enige om at det er viktig å styrke nasjonalt eierskap, og vi ser på sparebanksystemet som avgjørende for utviklingen av et desentralisert næringsliv, vi ønsker å opprettholde distriktsmessig tilgjengelighet, lokal styring, lokalt eierskap osv., må jeg si at all den tid vi vet at nesten alle nasjonale lovbegrensninger som har til hensikt å ivareta nasjonalt eierskap, er under konstant press av EØS-avtalen, overrasker det meg at man ikke har valgt å gå den motsatte veien, nemlig først å sørge for å utarbeide retningslinjer eller regler for oppkjøpsvern som man kan være sikker på ikke vil være i strid med EØS-avtalen. For jeg oppfattet faktisk representanten Sørfonn slik at man la avgjørende vekt på nettopp oppkjøpsvernet da man tok stilling til denne saken, at man ønsket å beholde det. Mitt oppfølgingsspørsmål blir da: Ville det ikke være bedre først å sørge for at man hadde på plass et regelverk som begrenser oppkjøp, sørge for at det var EØS-legitimt og få det godkjent, og deretter se på mulighetene for omdanning til aksjeselskap? På den måten hadde man i det minste kanskje en viss mulighet for å sikre nasjonalt eierskap i sparebanksystemet.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2002-02-12:
Det skal vera snart gjort å gå igjennom denne saka, for komiteen konkluderer med at når innstillinga frå Selvig-utvalet – som er bede om å sjå på eigarskap i norske finansinstitusjonar – er send ut på høyring, og departementet seier at dei vil koma tilbake igjen med ei sak i haustsesjonen i år på bakgrunn av høyringane, er det ingen grunn for oss til å begynna denne diskusjonen. Sjølv om det er mange som har sterke meiningar om ulike ting i dette forslaget, er innstillinga frå komiteen at vi ventar på å få saka tilbake igjen frå departementet.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-02-12:
Saksordføreren har redegjort på en god måte for det som i all hovedsak er Fremskrittspartiets syn når det gjelder omdanningsadgangen for sparebanker, selv om jeg har lyst til å understreke at det er flere forhold som vi er noe avventende til i forhold til selve lovproposisjonen som kommer fra Regjeringen på et noe senere tidspunkt. Det har vært anført relevant og interessant argumentasjon fra en del av aktørene som har vært på banen i denne prosessen, som jeg synes man skal ta med seg på veien mot en endring av lovverket. Det er et par andre forhold jeg har lyst til å lede oppmerksomheten mot. Det ene er merknadene komiteen har skrevet i tilknytning til Landkreditt. En enstemmig komite peker på behovet for at også Landkreditt og andre kredittinstitusjoner får lov til å opptre som et viktig konkurranseelement i markedet. Jeg kunne godt tenkt meg å utfordre statsråden, basert på flertallets merknad i innstillingen, på når det vil være naturlig å anta at Regjeringen vil komme til Stortinget med forslag til endring slik at man kan endre konsernstrukturen for Landkreditt og gi dem retten til å opptre som konsernspiss. Det andre forholdet gjelder oppfølging av Konkurranseflateutvalget, eller Hope-utvalget. Jeg er svært forundret over at særlig Høyre, men delvis også Kristelig Folkeparti og Venstre, nå ikke lenger synes å ha noen mening om disse svært viktige spørsmålene. Daværende stortingsrepresentant Per-Kristian Foss og jeg brukte betydelig tid på disse forholdene i hele forrige stortingsperiode og etterlyste gang på gang på gang Regjeringens oppfølging av disse svært viktige spørsmålene for norsk finansnæring. Nå er plutselig regjeringspartiene helt fraværende når det gjelder å ha meninger om disse spørsmålene, og det synes jeg er urovekkende. Siden regjeringspartiene her i huset ikke har noen mening om det, kunne jeg tenke meg å utfordre statsråden også på dette: Når kan man forvente at Regjeringen vil følge opp disse svært viktige spørsmålene, som særlig Høyre har etterlyst ved en rekke anledninger tidligere?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-02-12:
Jeg bet meg merke i at representanten Sanner sa at han ikke var så bekymret lenger, nå som Per-Kristian Foss var blitt statsråd. Jeg synes vel kanskje at utgangspunktet her må være hva statsråden gjør, ikke hvilket navn han har. Jeg ble ikke veldig beroliget av det svaret statsråden nå gav. Det eneste spørsmålet han var klar på, gjaldt proposisjonen i forhold til verdipapirisering. Andre forhold vil man nå altså dytte foran seg. Man har i løpet av svært kort tid nå også fått den type ordbruk som man tidligere har kritisert andre regjeringer for å bruke, nemlig at man skal avvente, at man skal vurdere, at man skal utrede, og at man skal vurdere en gang til før man tar sikte på å komme til Stortinget med en endelig avklaring. Dette er spørsmål som har vært på finanskomiteens bord ved flere anledninger, og som man har vært opptatt av å få ryddet av veien. Jeg må si at når det f.eks. gjelder spørsmål om krysseie, altså deler av forsikringslovgivningen, ble dette tatt opp i Stortinget vinteren 1998, og det har på en måte seilt rundt i systemene siden da. Jeg synes ikke det er tilfredsstillende. Jeg synes at statsråden må kunne gi noe klarere tilbakemelding med hensyn til når det vil være naturlig for Regjeringen å komme til Stortinget med forslag til nye lovendringer på dette området. Jeg synes ikke det er dekkende å oversende disse spørsmålene til nok en kommisjon, for nok en vurdering og for nok en utredning. Og når det gjelder dette forholdet med Landkreditt som konsernspiss, var det slik at selv Kredittilsynet mente at det ville være naturlig, da Regjeringen gav en midlertidig dispensasjon, ikke å gjøre dette midlertidig, men å gjøre lovendringen permanent. Jeg synes vel kanskje at Regjeringen kunne være noe mer handlekraftig enn den synes å være i disse spørsmålene.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-02-12:
Jeg skal også være veldig kort. Når vi har interessante innspill på høring, vil det være uklokt av forslagsstilleren og Fremskrittspartiet å fremsette forslag i denne saken nå for å få det nedstemt. Det eneste jeg har lyst til å påpeke, er at jeg synes behandlingen av dette tar litt i overkant lang tid. Det har vært en problemstilling som har versert lenge. Vi har en konflikt gående med ESA, og det burde ha vært mulig for Regjeringen å behandle saken raskere enn det de nå legger opp til. Men vi konstaterer at flertallet i komiteen synes det er en akseptabel fremgangsmåte, og vil derfor ikke gå inn i debatten om saken nå, men vente til proposisjonen kommer fra Regjeringen.
May Britt Vihovde (Venstre), 2002-02-12:
Saksordføraren gjorde veldig godt greie for òg veldig mange av Venstre sine syn i denne saka, så eg har tenkt å konsentrera meg om dei problemstillingane som dreier seg om sparebankane sine moglegheiter for omdanning til aksjeselskap. Sparebankane er viktige for å kunna gi eit godt finansielt tilbod både til privatpersonar og til næringslivet over heile Noreg. Spesielt er sparebankane sine tilbod viktige for mindre bedrifter og næringslivet i Distrikts-Noreg. Venstre er oppteke av å sikra dette nettet av sparebankar, og av at dei som ønskjer det, kan få behalda si sparebankorganisering. Samtidig ser vi òg behovet som eit stort finanskonsern som Gjensidige NOR har for at eigenkapitalkostnadene ikkje skal liggja høgare enn dei som mange av konkurrentane står overfor. Etter Venstre si meining er Regjeringa sitt forslag i kredittmeldinga ei god avveging mellom desse omsyna. Gjensidige NOR og andre aktørar som ønskjer omdanning, vert gitt moglegheita til det, samtidig som ein ser på tiltak som betrar rammevilkåra for mindre sparebankar. Fleirtalet i komiteen er også heilt klar på at ei opning for omdanning skal vera kombinert med ordningar som motverkar uønskte oppkjøp, og som styrkjer grunnfondsbevisa si stilling. Blant anna har Sparebankforeningen levert ei rekkje forslag til å styrkja grunnfondsbevisa, og fleirtalet i komiteen slår fast at dette skal følgjast opp. Dermed vil vi klara å gi gode vilkår og sikra kapitaltilgang for dei største bankane, samstundes som vi varetek omsynet til og vidareutviklar dei mange mindre sparebankane. Venstre er oppteke av at dei mange mindre sparebankane blir sikra gode vilkår. Dette er også årsaka til at vi har vore skeptiske til å opna for omdanning. Men vi ser at dei tiltaka som kjem for å styrkja sparebankane sin posisjon, er tilstrekkelege til at også vi går inn for at det vert opna for omdanning. Blant anna Senterpartiet brukar ein del av sine merknader i innstillinga til å sitera Terje Johansen og Venstre sine synspunkt om betydninga av eit sterkt sparebankvesen. Det har vi ikkje noko imot. Desse omsyna er like viktige for oss i dag. Ueinigheita mellom komiteen sitt fleirtal og komiteen sitt mindretal går ikkje på betydninga av eit sterkt sparebankvesen, men på korleis vi best kan sikra og vidareutvikla det.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2002-02-12:
Selv med representanten Djupedals og representanten Enoksens forsøk på skyggeboksing i denne saken preges den først og fremst av bred enighet. Det er jeg glad for. Hele komiteen understreker betydningen av å styrke grunnfondsbevisene, med det mål å styrke og gi nye muligheter til de eksisterende sparebankene. Og alle partier, med unntak av SV, åpner for en eller annen omgjøringsadgang. Forskjellen er at Senterpartiet er opptatt av å få til en særordning for Gjensidige NOR, mens et bredt flertall åpner opp for en generell adgang. Og dersom man er redd for markedets dynamikk, er det helt åpenbart at hvis man først åpner for én særordning for ett selskap, vil det ikke ta lang tid før også andre vil melde seg på banen og be om tilsvarende særordning, og da er man bare ett hakk etter flertallet, som åpner for en generell adgang. Jeg er enig med Øystein Djupedal i at et norskforankret bankvesen er viktig for næringslivet, men jeg er uenig med Øystein Djupedal når han sier at denne saken ikke dreier seg om det. Jeg mener at denne saken også dreier seg om å styrke et norskforankret bankvesen. En av grunnene til at vi åpner opp for den generelle omgjøringsadgangen, er at det gir nye muligheter for bankene, samtidig som vi går inn for å styrke grunnfondsbevisene, slik at man styrker de eksisterende sparebankene. Helt til slutt: Representanten Siv Jensen etterlyser Høyres syn på Konkurranseflateutvalgets forslag. Jeg må innrømme at vi ikke er like bekymret for manglende oppfølging med tidligere representant Per-Kristian Foss i finansministerstolen som vi var tidligere. Det er også grunnen til at vi ikke har noe behov for å uttrykke den bekymring som Fremskrittspartiet uttrykker i sin merknad.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-02-12:
Hvis man vil sikre nasjonale institusjoner innenfor finansnæringen, tror jeg i alle fall man skal lytte til hva de selv hevder og mener. Den største sparebanken har altså bedt om adgang til å utvide tilgangen på egenkapital gjennom å bruke aksjeinstrumentet. Det har vi lagt vesentlig vekt på. I tillegg må man se at hvis man hadde nektet denne adgangen, og sagt at de må sperres inne i instrumenter som de selv ikke mener er tilstrekkelige, ja, da er den faktiske virkningen av det at man styrker de konkurrerende institusjonene. En vesentlig del av de konkurrerende institusjonene er utenlandsk eide, så i sin konsekvens er dette ikke et bidrag til å styrke det nasjonale eierskapet og de norske institusjonenes konkurranseevne, slik representanten sier han er opptatt av. I sin konsekvens mener jeg faktisk at det motsatte vil kunne inntreffe.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-02-12:
Jeg tror det er viktig å rydde litt av retorikken til side her. Når representanten bruker uttrykket «dytte foran seg» som en betegnelse på at man har fulgt Hope-utvalgets innstilling om ytterligere utredning, da er det i beste fall ikke helt presist. Det er ingen utsettelse av et spørsmål når vi følger opp Hope-utvalgets ønske om ytterligere utredning. En gjennomgang av hele forsikringslovgivningen er et spørsmål som faktisk, tror jeg, krever en ganske betydelig utredning, faglig sett gjennom Banklovkommisjonen. Det har vi fulgt opp. Det er ikke å dytte dette foran seg, men det er å iverksette en prosess som fører til at man kan få en mer modernisert lovgivning etter hvert. Når vi har valgt å gi dispensasjon til Landkreditt på midlertidig basis, er det av den grunn at vi mener, i likhet med Kredittilsynet, at det her trengs en lovendring dersom det skal gjøres på permanent basis. Denne dispensasjonen, altså min tillatelse til at Landkreditt kan starte bank, for å si det litt enkelt, er i tråd med Kredittilsynets anbefaling, i motsetning til hva den tidligere statsråd kom til av konklusjoner. For øvrig har jeg varslet minst én proposisjon som inneholder forslag fra Hope-utvalget i løpet av våren.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-02-12:
Jeg er enig i at ethvert land, iallfall i Europa, har særregler når det gjelder kredittinstitusjoner i forhold til annet næringsliv. Det er det verdt å merke seg også i forbindelse med gjennomgangen fra den ekspertgruppen som har lagt frem vurderinger av den norske 10 pst.-eierbegrensningsregelen i forhold til andre land. Den peker jo på – og det er interessant lesning – at alle europeiske land har ulike typer regler, som gir eierbegrensninger, og som gir oppkjøpsvern, til dels sterkere oppkjøpsvern enn det som i dag gjelder i norsk lovgivning. Når det gjelder Sparebanken NOR og konsekvensene av å si nei, vil jeg fastholde at man skal lytte til en bank som mener at de kan betjene kundene bedre ved en lovendring. Og banken har altså ikke bedt om fritt frem eller noe slags laissez faire-ordning, men om å få lovgivningen endret noe, slik at de får en omdanningsadgang, som også finnes for banker i andre land som banken bl.a. konkurrerer med. Jeg er enig i at det skal være en retningslinje for oss hva som tjener forbrukerne, hva som fremmer konkurranse. Det er lov å være bekymret for alt her i samfunnet, men kanskje man også skulle se litt på virkeligheten rundt seg og bl.a. konstatere at det i løpet av de siste fem–ti årene har skjedd en dramatisk nedgang i rentemarginen, slik at bankene i Norge i dag er mer lik andre land når det gjelder rentemarginen. Det er ikke godt nok, men det har vært en utvikling i klar positiv retning også for forbrukerne.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-02-12:
Jo, vi er opptatt av både de små, de mellomstore og de store sparebanker og i særdeleshet deres kunder. Dersom man hadde nektet Sparebanken NOR en omdanningsadgang, er jeg helt overbevist om at det hadde hatt dramatiske konsekvenser for filialstrukturen og dermed for kundene. Det ville hatt en åpenbart sentraliserende effekt, og banken har selv i rimelig klare ordelag gjort oppmerksom på det. Jeg deler i grunnen den oppfatningen som representanten Frøiland gav uttrykk for i sitt innlegg, at vel er det slik at markedet hele tiden forandrer seg – det skjer jo uavhengig av våre lovendringer – men det er ikke gitt at de som i dag ikke bruker grunnfondsbevis, som altså er flertallet av sparebankene, plutselig nå skulle ønske å bruke aksjer, eller at de som bruker grunnfondsbevis, og som er tilfreds med det, plutselig skulle gå over til å bruke aksjeformen. Jeg tror man her overdriver sterkt virkningene for andre banker av dette. Når det gjelder gaver til allmennyttige formål, vil det fortsatt være noe som sparebankstiftelsen, som vil være en av eierne i Sparebanken NOR, eventuelt har adgang til hvor de vil i landet.