Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2012-02-28:
La meg først takke interpellanten for hennes klare og sterke oppgjør med menneskerettighetsbrudd – i dette tilfellet i Etiopia – og den pågående vilje til å holde statsråden ansvarlig for hvordan han forvalter den tilliten han har på vegne av Stortinget, både økonomisk og politisk, når det gjelder dette landet. Så må jeg vel også tillate meg å spørre, når det nå med bravur ble annonsert at politikken skal endres hvis Høyre kommer til makten: Hvordan da? Det skulle jeg gjerne like å få et svar på, for det har jeg ikke fått noe svar på i denne debatten. Det er slik at Etiopia er et av verdens fattigste land. Utviklingen er motsetningsfylt. Vi gleder oss over økonomisk framgang og forbedring av skoledekning, vaksinedekning og matsituasjonen. På den andre siden viser landets myndigheter diktatoriske trekk. Korrupsjonen bekjempes ikke effektivt, det er klare tegn på misbruk av bistand, og det er dokumentert klare brudd på menneskerettighetene. Jeg går ikke inn i de enkelte rapporter, men jeg bare forutsetter fra Kristelig Folkepartis side at statsråden tar på seg utestemmen når han snakker med sine etiopiske kolleger på høyt nivå, og ikke lister seg rundt på gummisåler og er mest opptatt av den politiske rollen som dette landet kan spille i regionen, som er viktig, og i internasjonal klimadialog, som også er meget viktig. Det må være mulig å ha disse tankene i hodet samtidig. Det å trekke den konklusjonen som representanten Myhre var i full gang med, men som Høyres talere ikke har gjort ennå, nemlig at vi skal kutte bistanden til Etiopia, mener jeg er helt feil. Det kan fortelles like mange historier og legges fram like mange rapporter om hvordan bistanden virker i Etiopia, og jeg har vært ute i felten og sett det i praksis når det gjelder den lokale folkehelsetjenestens utvikling. Jeg mener det vil være feil politikk i den situasjonen vi nå kjenner til, å gå til det skrittet å lukke lommeboka for Etiopia og dermed lukke den kanalen for samarbeid med dette viktige landet i Afrika, hvor så mange millioner mennesker fortsatt lever i fattigdom og lider humanitært. Hvilke er så de dilemmaene vi står overfor? Det er et humanitært dilemma. Vi har en moralsk forpliktelse til å hjelpe flere millioner nødlidende som kjemper for livet, og til å løfte store folkegrupper ut av fattigdom ved å fremme landets økonomiske utvikling og bidra til utjamning. Men den som framfører skarp kritikk, kan risikere mottiltak som begrenser muligheten til å hjelpe uskyldige ofre. Så er det det storpolitiske dilemmaet. Etiopia er en viktig strategisk alliert i kampen mot islamistiske militante grupper på Afrikas Horn, f.eks. i Somalia, og det å sette relasjonen til Etiopias myndigheter på spill kan svekke muligheten for å lykkes i den kampen. Det må vi være ærlige nok til å si og til å erkjenne. Slike dilemmaer utfordrer til klokskap, ikke til lettvinte løsninger. Vi må ikke pynte på virkeligheten og snakke ned alvoret, som jeg kanskje syntes statsråden var litt inne på i sitt forrige svar til interpellanten, da hun tok opp dette i januar i fjor, men der han denne gangen var noe skarpere i kanten. Vi må velge andre kanaler for å få jobben gjort, men vi må ikke slutte å vise solidaritet. Det ville være å svikte medmennesker i en vanskelig situasjon. Jeg har ett forslag. Det lar seg ikke fremme i denne debatten, men det lar seg fremme verbalt på denne måten. Når statsråden nå har varslet at vi skal inn i en strukturert politisk dialog med Etiopia, synes jeg det passer som fot i hose å etablere en menneskerettsdialog med Etiopia. Det har vi hatt, og har, med enkelte andre land, som er både mottakere av utviklingshjelp og samarbeidsland på viktige politiske områder. Jeg vil utfordre statsråden til å svare på om han kan tenke seg å utvikle denne strukturerte politiske dialogen til en MR-dialog av samme merke som den Norge har hatt med andre land, og som jeg tror kan være en måte å ta dette videre på som ikke slår hånden av de fattige, men som samtidig ikke gjør at vi spiller med sordin når det gjelder de alvorligste brudd på menneskerettighetene.