Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2013-01-24:
Nav-reformen er den største velferdspolitiske reformen noensinne. Tenk, Stortinget ble for første gang i 1948 forelagt en melding om folketrygden, og i 1967, 19 år etter, ble loven vedtatt i denne salen. Det var lang tid på å forberede en velferdspolitisk reform. Mye ble gjort underveis, men allikevel – 19 år. Når det gjelder Nav-reformen, ble meldingen lagt fram for Stortinget i perioden 2002–2003. Så kom proposisjonen et par år etter, og i 2006 åpnet det første Nav-kontoret. Da var de områdene som skulle reformeres og etableres, mye, mye større enn det vi kjente til i 1967, så det ble gjort veldig fort, og det var utfordrende å slå sammen to store statlige etater med den kommunale sosialtjenesten. Vi ser nå år for år at resultatene blir bedre. Det er utfordringer på en del områder, på kvaliteten på tiltak, på oppfølgingen av hver enkelt og en rekke andre ting, men de fleste brukerundersøkelser peker på at brukerne har blitt mer fornøyd. Det er riktig og viktig. Så var det en representant som var inne på at vi nok mange ganger kommer til å diskutere Nav-reformen og resultater av gjennomganger fra Riksrevisjonen. Det kommer sikkert til å skje i årene som kommer også, for det er viktig, og det er en viktig del av det forbedringsarbeidet som vi gjør hele tiden. Det som denne rapporten har gått gjennom, er imidlertid ikke hele Nav-reformen. Det man har undersøkt, er samarbeidet mellom stat og kommune, om den delen fungerer etter Stortingets intensjoner. Flertallet av lederne i arbeids- og velferdsforvaltningen mener at samarbeidet fungerer godt, og det er gledelig. Samtidig har Riksrevisjonen påpekt flere områder hvor det er et utviklingspotensial, og Riksrevisjonen kommer med konkrete anbefalinger både til Arbeidsdepartementet og til etaten. Det blir viktig i vårt videre arbeid. Riksrevisjonens funn samsvarer på mange områder med det vi er kjent med. Dette er forhold både departement og etat sammen med KS følger opp. Det gjenspeiles i vårt svar til Riksrevisjonen og samarbeidsavtalen som vi har mellom KS og Arbeidsdepartementet, som ble undertegnet i august i fjor. Nav-reformen er først og fremst en brukerreform, Nav-kontoret skal gi et helhetlig tjenestetilbud for tjenester som tidligere ble forvaltet av to statsetater og kommunene. Det er brukernes behov som skal være førende for organisering og samarbeid i det enkelte Nav-kontor. Ikke alle brukere av Nav-kontorer har sammensatte behov. Det er derfor ikke nødvendigvis slik at man på alle Nav-kontorer skal ha kompetanse på alle områder. Det må være en hensiktsmessig organisering også. Riksrevisjonens undersøkelse er en vurdering av om samarbeidet er vellykket ut fra hvor mange ansatte i henholdsvis stat og kommune som arbeider på hverandres områder. Jeg er opptatt av at spørsmålet om et samarbeid er vellykket eller ikke, like gjerne kan vurderes ut fra hvordan den samlede brukeroppfølgingen faktisk er. Videre må vi være oss bevisst at samarbeidet i Nav-kontoret utøves lokalt. Da reformen ble vedtatt, ble det lagt opp til stor lokal frihet i organisering av Nav-kontorene. Hvordan den lokale friheten benyttes, vil også ha betydning for flere av de forholdene Riksrevisjonen tar opp. For eksempel er det ikke noe formelt hinder for at statlige ansatte kan få nødvendig tilgang til de kommunale saksbehandlingssystemene. Når denne muligheten ikke benyttes noen steder, kan det være lokale forhold som begrunner dette. Her er vi inne på noe av det en samlet komité tar opp, nemlig at partnerskap mellom stat og kommune i arbeids- og velferdsforvaltningen er en ny modell, som utfordrer våre generelle ansvars-, styrings- og ledelsesprinsipper. Dette har også forskerne som har evaluert Nav-reformen, brukt mye tid på å analysere. Hva er det som kjennetegner organiseringen av den nye arbeids- og velferdsforvaltningen, og hvilken betydning kan denne måten å organisere forvaltningen på få? Forskerne påpeker at samarbeidet er formelt og et ytterst forpliktende samarbeid. Begrunnelsene for samarbeid har vært å finne en løsning på tvers av sektorer og forvaltningsnivå for problemer som ellers ville forbli uløst. Forskerne peker på at en konsekvens av den nye organiseringen er at det blir mindre tydelig hvem som har det politiske ansvaret, og det kan redusere den politiske deltakelsen, særlig på lokalt nivå. Forskerne stiller spørsmål ved om dette kan føre til press i retning av statliggjøring, og at nasjonale politikere får en enda mer dominerende rolle i velferdspolitikken. Jeg trekker fram disse momentene fra forskerne for å illustrere at vi på sentralt hold må være oss bevisst hvordan vi legger til rette for et godt samarbeid i Nav-kontorene. Å utvikle et lokalt samarbeid oppnås ikke gjennom å beslutte detaljer i organisering og aktiviteter på sentralt nivå. Det er gjennom å høste erfaringer, systematisere kunnskap om hva som virker og ikke virker, og utvikle kompetanse blant de ansatte at vi kan få til dette. Samarbeidsavtalen mellom KS og Arbeidsdepartementet har dette utgangspunktet, og Arbeids- og velferdsdirektoratets oppfølging av partnerskapet har det samme utgangspunktet. Etter mitt syn er dette også i tråd med Stortingets intensjoner med Nav-reformen. Riksrevisjonens anbefalinger og merknader blir etter min mening i denne sammenheng litt for enkel og fanger i for liten grad opp. Et samarbeid må utvikles av dem som utøver det. Likevel peker undersøkelsen på utviklingsområder som det arbeides med kontinuerlig på flere nivå i forvaltningen og i departementet. Det er i dag lite støy rundt samarbeidet i Nav-kontorene. Lokalt finner aktørene som oftest gode løsninger, og på sentralt nivå arbeides det med å understøtte samarbeidet. KS og Arbeidsdepartementet arrangerte i november i fellesskap et dagsseminar om partnerskapet hvor både forskere og ledere på lokalt nivå var foredragsholdere. Det å delta der og høre på innleggene ga meg tro på at vi gjennom Nav-kontorene og samarbeid mellom stat og kommune har en organisering som er bedre egnet til å gjennomføre og utvikle velferdspolitikken enn den tidligere organiseringen.