Erna Solberg (Høyre), 2000-05-30:
Jeg er glad for at Marit Nybakk på slutten også nevnte noe som hele tiden har vært fraværende fra denne debatten, nemlig at tvangsekteskap ikke bare er et kvinneproblem, men at det også finnes veldig mange gutter som blir tvunget inn i ekteskap de ikke ønsker. Jeg vil nok tro at det kan være en lettere situasjon å leve med å få en kone med en tradisjonell bakgrunn fra et tredjeverdensland, når man er en moderne oppdratt, norsktenkende gutt med utenlandsk avstamning, enn det tilsvarende vil være for en del kvinner, men krenkelsen av rettighetene til guttene er faktisk like stor som krenkelsen av jentenes. Det viser seg også at mellom 30 og 40 pst. av henvendelsene til kontakttelefonene og til sentrene som nå er opprettet, faktisk kommer fra gutter som er i den situasjon at de er under press for å gifte seg mot sin vilje. Dette er etter min mening ikke område for de enkle løsningene. Når jeg for to og et halvt år siden stilte en interpellasjon til daværende familieminister Valgerd Svarstad Haugland, var det fordi debatten allerede da viste at det her var store problemer. Senere har problemene avdekket seg som langt større, ikke forbausende, fordi antydningene har vært der lenge. I interpellasjonsdebatten fremmet jeg på vegne av Høyre et forslag om at man skulle innføre en handlingsplan mot tvangsekteskap. Den gangen mente familieministeren at dette ikke var nødvendig. I ettertid tror jeg at det har vært nødvendig. Ikke minst viser rapportene fra bl.a. organisasjonen Selvhjelp for innvandrere og flyktninger, som jobber massivt med å hjelpe dem som faktisk er i en krisesituasjon, at bare det faktum at det har funnes en handlingsplan, har vært en brekkstang for å få det norske hjelpeapparatet til å forstå at dette skal prioriteres, at effekten av handlingsplanen kanskje ikke så mye har vært tiltakene – iallfall ikke før i år, for faktum er jo at det skjedde ingenting før i vår med denne handlingsplanen – men det at det fantes en handlingsplan, betydde at man kunne legge et dokument på bordet på et sosialkontor, legge det på bordet på en ambassade, gå rundt og si at dette er et prioritert område for norske myndigheter, det er man nødt til å følge opp. Og det er ganske nye og vanskelige problemstillinger som må tas opp, f.eks. hvordan man hjelper en ung jente på 14-15 år med trussel om å bli tvangsgiftet, til å flytte til et helt annet sted i landet, få en anonym identitet – alle de problemene som vi vanligvis bare har kjent fra de mest ekstreme familievoldssituasjonene. Og hvordan få sosialkontorene til å forstå at selv om dette er en jente som er under myndighetsalder, kan ikke foreldrene få vite hvor barnet er, fordi det er en trussel mot liv og sikkerhet? Som sagt er ikke dette et område for de enkle løsningene, og jeg må si at noen av forslagene fra Fremskrittspartiet er litt for enkle, bl.a. fordi jeg tror ikke vi i vårt samfunn kan innføre spesielle regler som ikke skal gjelde alle oss nordmenn, men bare personer som kommer fra andre land. Skal vi lage nye regler, må de gjelde oss alle. Og nå kommer det også i konflikt med spørsmålet om hvordan Norge skal fungere som et internasjonalt samfunn, ut fra vårt ønske om å være et tiltrekkende område også for høyt kvalifiserte folk fra andre land, men som vil oppleve at mange av disse reglene vil gjøre det vanskelig å bosette seg og f.eks. få familien sin hit – uten at det er problemområdene. Likevel tror jeg det er viktig at vi går gjennom mange av våre institusjoner og tenker: Hvor er det mulig å finne steder hvor folk kan få tenke seg om, få varsling og få pauser? Vi har, fra kvinnenes rekker i Høyre, hatt møte med mange både muslimske og andre kvinneorganisasjoner, som påpeker at ett av problemene jo er at man aldri får sitte alene og snakke med en norsk myndighetsperson og kanskje få gi signalene sine direkte der. Ett av temaene som kanskje burde vært diskutert, er: Skal vi gå til det skritt som andre land har gjort, nemlig å frata religiøse samfunn den reelle vigselsretten og si at alle vigsler i Norge også må sanksjoneres av offentlige kontorer? Da får man en arena og et område hvor man altså kan sitte og snakke med de angjeldende personene for å få vite om det er tvang eller ikke tvang. Det ville også vært et grep i forhold til spørsmålet om bigami er en del av innvandrermiljøene, som altså har aksept for flerkoneri, som vi ikke har aksept for i vårt samfunn. Disse pustehullene er det viktig å gi, muligheten for å treffe offentlige norske myndighetspersoner for dem som ønsker å gi tilbakemelding. Og så er det slik at det viktigste uansett alle disse reglene, for man bryter jo de grunnleggende reglene som allerede eksisterer, når man går inn på tvangsgifte, det er å skape dialog og skape et press overfor innvandrermiljøene for å endre praksis. Men da må man gjøre det på en måte som man føler har aksept i det norske samfunnet og ikke gir en følelse av å bli stigmatisert totalt, for da går også innvandrermiljøene inn i mye mer lukkede kretser.