trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-10-22:
Slik jeg oppfatter det, er ikke situasjonen som er beskrevet i eksemplet fra Bergen, enestående. Det er tvert imot slik at flere institusjoner i samme situasjon, altså med oversøkning til høyere grad, vurderer å løse problemet sitt med loddtrekning. Vil statsråden gi institusjonene anbefalinger eller retningslinjer om å etablere vurderinger i tillegg til ren bokstavkarakter der bokstavkarakterene alene åpenbart ikke gir en sortering som er etterprøvbar, og som sikrer likebehandling?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-10-22:
Det er mer representanten Sortevik lurer på, og grunnen til at han får lure to ganger, er en grei regelendring her i Stortinget som gjør at man får oppsamlet det som ikke var besvart ordinært i forrige spørretime. Mitt neste spørsmål går til samme statsråd og dreier seg også om Kvalitetsreformen: «Hovedmålet med Kvalitetsreformen er at studenter skal ha en mer effektiv utnyttelse av studiet og gjennomføre studiet på normert tid. Det forventes fra institusjonene at studentene bruker minst full arbeidsuke på studiene. Undersøkelser viser at 2/3 av studentene arbeider, og at 1/3 av heltidsstudentene arbeider mer enn 30 timer pr. uke, ved siden av studiene i løpet av studieåret. Hvordan legger Regjeringen til rette studiefinansieringen slik at flest mulig studenter skal kunne studere på heltid?»
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-10-22:
Jeg takker for svaret. Det kan jo tenkes at de relativt mange som arbeider relativt mye, gjør det fordi de ikke finner at den studiefinansieringen som stilles til rådighet, gjør det mulig for dem økonomisk å være heltidsstudent, også med lavere grad av arbeid i tillegg til studiene. Hvor stor del av henholdsvis livsopphold og boutgifter, for det er jo de to hovedutgiftene for en heltidsstudent, mener statsråden en bør ta sikte på å dekke gjennom offentlige ordninger?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-10-22:
Vil ikke en indeksering av kostnadsnormen føre til at vi unngår å ta skippertak med ulike års mellomrom? Det er det vi nå er i ferd med å gjøre. Vi skyver foran oss en kommende undersøkelse om levekår og levekostnader. Hvis vi indekserer kostnadsnormen, vil vi slippe mye av den problemstillingen. I tillegg er det slik at alle studenter slett ikke blir likebehandlet. Det er slik i Norge at en god del studenter som studerer ved privat eide institusjoner, også må betale skolepenger i tillegg til både livsopphold og boutgifter. Hva gjøres for å få en større grad av likhet og likebehandling mellom studenter ved institusjoner eid av det offentlige og institusjoner eid av private?
Kristin Clemet (Høyre), 2003-10-22:
Spørsmålet om hvilke vurderingsuttrykk som skal brukes i høyere utdanning, har ikke vært lovregulert før i forbindelse med Kvalitetsreformen. Det er tidligere blitt brukt ulike karakterskalaer – den vanligste har vært skalaen fra 1,0 til 4,0, som med tidelsintervaller har gitt 31 ulike beståttkarakterer. Bruken av denne karakterskalaen har variert mellom fag og studiesteder, og mange har i praksis brukt bare en mindre del av skalaen. Nytt karaktersystem er innført ut fra ønsket om et enklere og mer samordnet system for karaktergivning i norsk høyere utdanning. En av målsettingene er at samme karakter i større grad enn tidligere skal være et uttrykk for en felles forståelse av hvilket nivå kandidatenes prestasjoner ligger på, enten det er norske eller utenlandske læresteder eller arbeidslivet som skal vurdere det. Universitets- og høgskolerådet har utarbeidet generelle, kvalitative beskrivelser for de nye karaktertrinnene som de anbefaler universiteter og høyskoler å legge til grunn. Samtidig må konkretiseringen av hva som kjennetegner besvarelser som kvalifiserer til de ulike karaktertrinn, forankres i fagmiljøene. Her har de nasjonale fakultetsmøtene og fagrådene, som skal samordne høyere utdanning og forskning innenfor sine fagområder, vært viktige organer. I forhold til tidelsskalaen gir det nye karaktersystemet en grovere rangering av studentenes kunnskaper. Vurderingen av kunnskap innebærer et element av subjektivt skjønn. Bruken av en karakterskala med tidels trinn kan gi inntrykk av en sikkerhet i vurderingen av kandidatene som kan diskuteres. En mindre nøyaktig angivelse av studentenes prestasjoner vil derfor kunne resultere i en like riktig og rettferdig vurdering av studentenes innbyrdes prestasjoner. Institusjonene har fått fullmakt til å fastsette hvilke kriterier som skal legges til grunn for rangering av studentene for opptak til videre studier. Når det gjelder studier der mange ikke kommer inn, oppstår det alltid et dilemma ved valg av kriterier. Jeg forutsetter at institusjonene selv velger kriterier ut fra hensynet til at de faglig beste studentene skal gå videre, men uten å oppmuntre til lengre anvendt studietid. Samtidig er det viktig at opptakskriteriene har legitimitet blant søkere og i fagmiljøene. Etter loven er det institusjonenes ansvar å praktisere det nye karaktersystemet slik at det virker rettferdig mellom studentene og tjener til å fremme faglig kvalitet. Departementet har bedt Norges forskningsråd forestå en omfattende uavhengig evaluering av Kvalitetsreformen, der også effektene av nye evalueringsordninger vil bli gjennomgått. Stortinget har bedt om å få seg forelagt resultatene når reformen har virket i tre år, og det vil bli gjort.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-10-22:
Jeg tror vi står overfor to typer problemer her. Det ene er knyttet til visse ulemper ved en overgang fra et karaktersystem til et annet. Jeg erkjenner at det kan være slike ulemper, og noen studenter har jo reagert, de følte at det gamle karaktersystemet var bedre enn det nye. Det vil alltid kunne være slike omstillingsproblemer. Jeg mener at de omstillingsproblemene må veies mot de store fordelene studentene vil ha av at vi får et karaktersystem som gjør det mye enklere både for arbeidsgivere og utdanningsinstitusjoner både i Norge og i andre land å tolke studentenes kvalifikasjoner for videre arbeid og utdanning. Det andre settet av problemstillinger her er det som representanten Sortevik mer presist er inne på, nemlig opptak til høyere studier, altså ikke opptak til grunnutdanningen, som vi regulerer nasjonalt, men hvor institusjonene selv bestemmer opptakskriterier når det er oversøkning. Dette er opp til institusjonene. Jeg registrerer det representanten Sortevik sier om en type av inntaksreglement, nemlig loddtrekning. Jeg for min del vil bare gjenta det jeg sa i mitt første svar, at det er viktig at institusjonene finner frem til opptaksreglementer som har legitimitet, samtidig som de ikke appellerer til en senere progresjon enn nødvendig.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-10-22:
Det har vært forutsatt, og det er et forskriftsutkast på høring som eksplisitt fastslår, at institusjonene selv skal bestemme opptakskriterier når det gjelder videre studier, altså ikke selve grunnutdanningen i høyere utdanning. Jeg synes ikke det er riktig at jeg intervenerer i forhold til hva institusjonene gjør her, men jeg regner med at institusjonene selv gjør seg erfaringer nå, bl.a. ut fra det eksemplet representanten Sortevik var inne på. Jeg synes selv at jeg har gitt uttrykk for noe som er viktig og betydningsfullt i svaret mitt, nemlig at det er viktig at slike opptaksreglementer også har legitimitet.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-10-22:
Fra studieåret 2002–2003 ble det innført ny støtteordning gjennom Lånekassen for studenter i høyere utdanning og all annen utdanning som ikke er høyere utdanning. Kostnadsnormen ble økt til 8 000 kr pr. måned.Stipendandelen ble økt til 40 pst., hvorav 15 pst. er avhengig av gjennomført utdanning i 2002–2003 og 2003–2004. Fra 2004–2005 foreslås det at hele stipendet skal være avhengig av gjennomført utdanning.Behovsprøvingsreglene er også endret: Lånet er ikke lenger behovsprøvd mot inntekt, mens stipendet reduseres dersom studenten har høyere inntekt enn 100 000 kr i det kalenderåret det blir gitt støtte. Det er egne inntektsgrenser for studenter som får støtte i sju måneder eller mindre. Målet med den høyere kostnadsnormen er at de studentene som ønsker det, i større grad skal ha mulighet til å være heltidsstudenter og i mindre grad enn tidligere være avhengig av arbeid ved siden av studiene. Stipend avhengig av fullført utdanning vil kunne motivere studentene til å ha større konsentrasjon om studiene. Samtidig har studentene åtte år på seg til å ta de aktuelle eksamenene og få lånet omgjort til stipend, dersom de ikke skulle klare å ta eksamen etter planen. Likevel er det mange som arbeider ved siden av studiene, og det kan være positivt. Arbeidserfaring kan komme godt med når studentene skal søke jobb etter endt utdanning. En slik deltidsjobb behøver ikke nødvendigvis gå på bekostning av studiene. Studenten må selv avveie egen kapasitet. Dersom en student jobber 30 timer pr. uke eller mer, er han sannsynligvis mer arbeidstaker enn student. Denne studenten vil neppe ha rett til stipend gjennom Lånekassen på grunn av høy inntekt. Lånet er imidlertid ikke behovsprøvd.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-10-22:
Jeg vil ikke ha sagt noe presist om det. Det er også opp til studentene hvorledes de ønsker å leve og bo, hva slags materiell levestandard de skal ha. Det representanten Sortevik her tar utgangspunkt i, er at en del studenter føler seg tvunget til å arbeide. La meg si det slik: Vi vet jo ikke hvordan Kvalitetsreformen vil slå ut i så måte. Men når vi får noe erfaring, vil vi kunne få kartlagt på en bedre måte hva som er studentenes tidsbruk, enten det gjelder studier eller arbeid ved siden av. Jeg viser også til at vi tar sikte på å gjennomføre en ny levekårsundersøkelse for studentene. Det har vært diskutert i denne sal tidligere og har vært skjøvet litt frem i tid fordi vi ønsket å vinne noe erfaring med Kvalitetsreformen. Da kan vi også vinne erfaring med om de endringene som har vært gjort i studiefinansieringen, er tilstrekkelige og hvorledes det forslaget som nå er fremmet, dersom det blir vedtatt av Stortinget, virker.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-10-22:
Det siste spørsmålet vil vi komme tilbake til når vi fremmer, sannsynligvis våren 2004, forslag til et nytt, felles og mer tidsmessig lovverk for private og offentlige høyere utdanningsinstitusjoner som et samstemt storting har ønsket seg, bl.a. med det siktemål å få en større grad av likestilling mellom statlige og private høyere utdanningsinstitusjoner. En av grunnene til at Ryssdal-utvalget fikk i oppdrag å vurdere gratisprinsippet i den forbindelse, var ikke at Regjeringen har noen intensjoner om å fjerne gratisprinsippet i høyere utdanning, men fordi det var nødvendig å vurdere dette nettopp ut fra det representanten Sortevik er inne på, nemlig at en del studenter ved private høyere utdanningsinstitusjoner i Norge betaler høyere skolepenger. Det fremstår lite grann rart sett i sammenheng med hva en del utenlandsstudenter slipper å gjøre. Vi vil komme tilbake til håndteringen av dette gratisprinsippet. Jeg minner bare om at et av forslagene fra Ryssdal-utvalget faktisk er at gratisprinsippet også skal gjelde private høyere utdanningsinstitusjoner, for så vidt de deler av disse som er såkalt fullfinansiert av staten.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-10-22:
I opplæringsloven § 9-5 heter det: «Kommunen skal sørgje for tenlege grunnskolar.» Det er dermed et kommunalt ansvar å opprettholde en god skolestruktur, og det omfatter frihet til både å opprette nye skoler og legge ned eksisterende skoler, slik denne saken er et eksempel på, forutsatt, antar jeg, at bystyret vedtar byrådets forslag. Når en skole foreslås nedlagt, oppstår et stort engasjement blant berørte foreldre og i nærmiljøet. Oppslag om slike saker kan lett skape et inntrykk av at omfanget av nedleggelser er stort, og at antall skoler er drastisk redusert de siste årene. Tall fra Nordlandsforskning viser imidlertid at antall skoler bare er redusert med 36 fra 1997 til i dag, av et totalantall på 3 127 kommunale og interkommunale skoler. 212 skoler er lagt ned. 176 nye er opprettet. Dette viser kommunenes tiltak for å tilpasse seg endringer i bosetting og andre rammefaktorer. Handlingsprogrammet for utviklingen av Oslo indre øst er statens og kommunens felles satsing for å bedre levekårene i tre bydeler i Oslo indre øst. Handlingsprogrammet har en intensjon om felles satsing over en tiårsperiode fra 1997, og satsing på skole og utdanning, med støtte fra Utdannings- og forskningsdepartementet, har vært et sentralt område i handlingsprogrammet. Skoleetatens tiltak omfatter alle grunn- og videregående skoler, dvs. 18 skoler med 7 000 elever, i de tre bydelene i Oslo indre øst. Det er derfor ingen grunn til å tro at elever som må flyttes fra en skole til en annen i dette området, mister de fordelene det innebærer å være involvert i skoleetatens og statens handlingsprogram. Mange skoler i Norge nyter godt av ulike statlige midler uten at det innskrenker kommunenes ansvar for skolestrukturen. Jeg er tilhenger av den handlingsfrihet og det ansvar som opplæringsloven legger til rette for i bestemmelsen om ansvar for grunnskoler, og har tillit til at kommunene forvalter sitt ansvar og disponerer tilgjengelige midler på en god måte til beste for både grunnskoleelever og andre.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-10-22:
Jeg har ikke selv noen gang besøkt Vahl skole, men jeg har besøkt kanskje et hundretall andre skoler i landet. Jeg kan love representanten Froyn at det finnes en hel masse skoler som det er noe spesielt med, og som gir utrolig verdifulle bidrag på ulike områder i sine lokalsamfunn og vis à vis sine elever. Veldig mange av dem mottar også statlige midler av en eller annen art på toppen av den ordinære kommuneøkonomien til spesielle tiltak eller forsøk eller utviklingstiltak som skal gjennomføres. Så jeg har ingen grunn til å tro at ikke dette er en positiv skole i likhet med veldig mange andre. Men jeg mener at det ikke er belegg for å si at det kan påvises at den endring i skolestrukturen som har vært i Norge – man kunne si de siste 100 år, men la oss holde oss til de senere år – har vært til ugunst for elevene. Snarere er svært mange av endringene i skolestrukturen også begrunnet med andre hensyn enn økonomi. Jeg forstår likevel at de aktuelle elevene og foreldrene som berøres av dette, gjerne vil protestere og vil opprettholde sin skole, men til syvende og sist må min kommentar til representanten Froyn være, selv om han sikkert slipper å svare: Det er kommunene som skal ha ansvar for skolestrukturen. Slik må det være. Jeg tror ingen ville foreslått noe annet, spesielt ikke i den valgkampen vi nettopp har lagt bak oss.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-10-22:
Dette har jeg overhodet ikke noe grunnlag for å ta stilling til. Det er Oslo kommune som har avgjørelsesmyndigheten. Det er de som kjenner sine egne budsjetter, og som foretar sine prioriteringer, og de har sikkert veid denne prioriteringen mot andre mulige prioriteringer, slik det også skjer i statsbudsjettet, og slik representanten Froyns parti er vant til å gjøre når de sitter i styrende posisjon, både i kommunene og i staten. Jeg er enig i at man skal ta hensyn til det personlige element og til følelser, men til syvende og sist må man, hvis man skal styre og drive nasjonal eller lokal skolepolitikk, faktisk også forholde seg litt til statistikk. Det ville vært helt umulig med en fastlåst skolestruktur i landet. Da ville det virkelig gått ut over elevene. Så at det må skje endringer, både av økonomiske og skolefaglige hensyn, er helt sikkert. Jeg finner ingen grunn til å intervenere overfor kommunen – det ville jeg ikke gjort overfor noen andre kommuner heller – når det gjelder skolestruktur.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-10-22:
Spørsmål om en plan for skolefritidsordningen ble reist fra representanten Lena Jensen i spørretimen i Stortinget den 12. februar i år. I mitt svar den 12. februar ble det opplyst at en plan for utvikling av skolefritidsordningen skulle omtales i budsjettet for 2004. Forslaget til budsjett inneholder ikke en slik omtale, av årsaker jeg her gjerne vil gjøre rede for. Opplæringsloven § 13–7 pålegger kommunen å ha et tilbud om skolefritidsordning før og etter skoletid for 1.–4. klassetrinn, og for barn med særskilte behov på 1.–7. klassetrinn. Kommunen kan la andre oppfylle plikten til å ha et tilbud om skolefritidsordning, men skal da drive tilsyn. For å redusere omfanget av øremerkede tilskudd til kommunene er statstilskuddet til drift av skolefritidsordning innlemmet i rammetilskuddet til kommunene fra 1. august i år. Kommunene kan kreve utgiftene til skolefritidsordningen dekket gjennom egenbetaling fra foreldrene. Det er en kommunal oppgave å legge til rette for en god skolefritidsordning innenfor gjeldende rammer. Ved innlemming av det øremerkede tilskuddet faller også rapporteringsplikten til staten bort, men staten vil følge utviklingen av ordningen gjennom KOSTRA og GSI. Opplæringsloven § 13–7 er endret i tråd med endringer i finansieringsordningen. Skolefritidsordningen skal være et tilbud som er godt tilpasset lokale forhold, og må derfor utvikles lokalt. Foreldremedvirkning er viktig i drift og utvikling av ordningen. Kvalitetsutvalget la frem sin utredning om kvalitet i grunnopplæringen i juni. Utvalget foreslår en rekke tiltak som skal stimulere til økt kvalitet i grunnopplæringen, bl.a. forslag om utvidet timetall på småskoletrinnet og tiltak om endret struktur og innhold i hele grunnopplæringen. En stortingsmelding om oppfølging av utredningen blir lagt frem våren 2004. Utviklingen av skolefritidsordningen vil henge tett sammen med utviklingen av struktur og innhold på småskoletrinnet. Det vil derfor ikke være riktig å utarbeide en plan for utvikling av skolefritidsordningen så lenge det arbeides med forslag om endringer i småskolens timetall, innhold og struktur. Det er for tidlig å si noe om hvilke forslag som vil ligge i stortingsmeldingen på dette området. En eventuell utvidelse av skoledagen på småskoletrinnet vil ikke gjøre skolefritidsordningen overflødig, men vil kunne påvirke omfanget og bruken av ordningen. Det lokale nivået skal tilpasse seg vedtatte og iverksatte endringer i rammeverket for skolefritidsordningen. I løpet av budsjettåret 2004 kan det bli vedtatt endringer som får konsekvenser for lokal tilrettelegging av skoletilbudet. Etter en helhetlig vurdering har jeg derfor valgt å utsette arbeidet med utvikling av skolefritidsordningen i påvente av Stortingets behandling av stortingsmeldingen.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-10-22:
Jeg kan nok ha visjoner, men samtidig respekterer jeg lokalsamfunnenes og lokaldemokratiets rett til å ha sine visjoner relatert til de behovene som er lokalt, og jeg synes det er OK at skolefritidsordningen kan variere litt avhengig av lokale behov. Jeg erkjenner at jeg har sagt at jeg skulle komme tilbake med en plan om dette, og at det ikke har skjedd. Da jeg sa det, var jeg ikke klar over i hvilken grad Kvalitetsutvalgets innstilling og debatten om den samt høringen faktisk ville berøre SFO direkte og/eller indirekte. Det gjelder også diskusjonen mellom partiene i valgkampen om skolen som også direkte og indirekte berørte SFO. Nå synes jeg det er vanskelig å løsrive SFO fra den vurderingen som skal foregå av hele Kvalitetsutvalgets innstilling, før den er bedømt og kommet til Stortinget, og vi har foretatt en behandling her. Dels er det slik at en utvidelse av timetallet på småskoletrinnet vil berøre omfanget og bruken av SFO, men det er også fremkommet forslag om at SFO på ulike måter, enten fordi det er nasjonalt bestemt eller fordi man bestemmer det lokalt, integreres i skolen på en annen måte enn i dag. Vi vet at det kan være ulike meninger om det blant partiene nasjonalt, men det forhindrer jo ikke at det faktisk også skjer en del. Så jeg vil be om å få komme tilbake til dette i forbindelse med meldingen til våren.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-10-22:
Den reduksjonen som ble foreslått i statstilskuddet for en tid tilbake, før innlemmingen, forutså vi kunne føre til en viss økning i egenandelene, eller prisene, på SFO. Meg bekjent har ikke den økningen vært mer enn vi kunne forutse, og den var ikke veldig omfattende. Jeg tror de fleste foreldre, og det gjelder også meg som politiker, prioriterer kvalitetsutvikling i skolen foran SFO, tross alt. Det jeg kunne tenke meg, som jeg drømmer om og har en visjon om, er at vi får en skole som holder høyere kvalitet, hvor vi kan greie å utvide timetallet, særlig noe på småskoletrinnet, for vi vet at der har norske elever et svært lavt timetall i forhold til barn i andre land. Det er også det Kvalitetsutvalget foreslår. Men jeg tror også at den utviklingen vi ser i enkelte kommuner, at man får mer faste tidsrammer for skoledagen, vil gjøre at det blir mindre behov for SFO for mange foreldre. I dag er det vanskelig både å ha heltidsarbeid og deltidsarbeid når barn går på skole til veldig forskjellige tider hver dag. De begynner halv ni den ene dagen, halv ti den andre og slutter tolv eller halv ett. Det gjør det vanskelig for foreldre å opprettholde et arbeid utenfor hjemmet. Hvis vi kan se for oss en slik utvikling i skolen, blir det etter min mening noe mindre behov for SFO, men det kan også gjøre det lettere for kommunene å gi et kvalitativt godt tilbud, som jeg jo ønsker at de skal gjøre. Men jeg vil ikke finstyre og detaljstyre det, fordi det er opp til kommunene og lokaldemokratiet å bestemme innholdet.
Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2003-10-22:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til utdannings- og forskningsministeren: «Byrådet i Oslo foreslår i budsjettet for 2004 å legge ned Vahl skole på Grønland. Vahl skole er en god nærmiljøskole i et område med en stor andel barn fra minoritetsmiljøene. Midler fra handlingsplanen for Oslo indre øst er brukt aktivt på Vahl skole for å bedre skolegjennomføringsevnen, bl.a. til SFO og i et eget IKT-prosjekt, bl.a. for å styrke integreringen. Hva mener statsråden om at Oslo kommune vil legge ned en skole som staten støtter økonomisk med midler til å bedre skolegjennomføringsevnen og styrke integreringen?»
Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2003-10-22:
Jeg takker for svaret. Jeg er naturligvis klar over at det er bystyret som skal fatte vedtak om budsjettet for 2004, og så får vi se hvordan det går. Men det er viktig å ta det signalet som ligger i Byrådets forslag. Jeg tror det er viktig å understreke at Byrådets forslag naturligvis er et utslag av den økonomiske situasjonen i sin alminnelighet når det gjelder Oslo kommune. Men vi står overfor særskilte valg og konsekvensen av de valgene som foretas. Vahl skole er en skole i et miljø som har en viktig rolle i integreringen. Skolen er passe stor, den ivaretar barnas behov for trygghet, og den ivaretar rollen med å ha oversikt over hva som skjer på skolen. Derfor er denne skolen et særdeles godt bidrag til integreringen. Legges den ned, er det det motsatte som finner sted – man foretar et aktivt bidrag til en segregering. Mitt spørsmål til statsråden er: Syns statsråden dette er en god utvikling?
Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2003-10-22:
Jeg er alltid varsom med å gjøre den politiske debatten til en debatt om statistikk. Da forsvinner det personlige elementet i det, og jeg tror vi skal ta vare på den reaksjonen som er til stede på Vahl skole, og ikke bruke en skole f.eks. i Nord-Norge som argument for nedleggelsen. Et tema i sammenhengen, som jeg syns statsråden må kunne forholde seg til, er: Vahl skole har vært nedlagt tidligere. Det ble på 1990-tallet brukt millioner av kroner for å pusse opp skolen, slik at den kunne gjenåpnes i 1997. Syns statsråden det er god økonomi å åpne en skole i 1997, for deretter å foreslå den nedlagt i 2004?
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-22:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til utdannings- og forskningsministeren: «Jeg viser til at utdanningskomiteen i innstillingen til budsjettet for 2003 ba Regjeringen legge frem en helhetlig plan for kvalitetsutvikling i skolefritidsordningen. Både i Stortinget og i St.meld. nr. 39(2002-2003) har statsråden bebudet at Regjeringen i budsjettforslaget for 2004 vil komme med en plan for utvikling av skolefritidsordningen. Denne planen foreligger ikke. (2002-2003) Hvilke konkrete tiltak for kvalitetsutvikling i skolefritidsordningen vil statsråden iverksette?»
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-22:
Jeg tar svaret til etterretning. Jeg vil bare komme med litt fakta: I forrige statsbudsjett kuttet Regjeringen 217 mill. kr, som er en halvering av de statlige tilskuddene til SFO. Den 1. april i år iverksatte man arbeidsmiljøloven for elever i grunnskolen og den videregående skolen, som også omfatter skolefritidsordningen, der man bl.a. sier at man skal fremme trivsel, læring og helse. Nasjonal evaluering av skolefritidsordningen kom i fjor, der Regjeringen bebudet at den, etter at den hadde kommet med forslag til tiltak, skulle komme med denne planen. Den har kommet med en rekke forslag til kvalitetsheving i SFO. Samtidig har statsråden – som sagt tidligere – to ganger bebudet at man skal komme med en plan i dette budsjettet. Mitt spørsmål til statsråden er da: Har statsråden nå ingen visjoner om hva SFO skal være?
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-22:
Dette er et viktig spørsmål som berører nesten alle småbarnsfamilier, de som har barn som går i 1.–4. klasse, og dem med særskilte behov som går i 1.–7. klasse. Behovet for SFO er økende, viser evalueringen. Samtidig har man den utviklingen at personaltettheten går ned i SFO, prisene på tilbudet stiger i mange kommuner, det er – som statsråden sa – veldig stor forskjell fra plass til plass. Samtidig vet man at 8,8 pst. av dem som jobber i skolefritidsordningen, har førskole- eller lærerutdanning, mot 60 pst. i Sverige. Videre kan jeg nevne at 11 pst. av dem som jobber i SFO, er menn, og 89 pst. er kvinner. Man står overfor mange utfordringer når det gjelder SFO, og man vet at skolefritidsordningen er viktig for veldig mange foreldre. Mitt spørsmål til statsråden er da: Vil skolefritidsordningen ha en sentral plass i Kvalitetsutvalget, og vil statsråden komme med konkrete forslag til kvalitetsutvikling i SFO når man legger fram Kvalitetsutvalgets innstilling?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-10-22:
Jeg har et spørsmål til den ærede sosialminister som har slik ordlyd: «I Innst. S. nr. 260(2002-2003) fremmet finanskomiteens flertall, Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti, følgende forslag som ble vedtatt: «Stortinget ber Regjeringen foreslå lovendringer som legger til rette for forsøk med sprøyterom for narkomane.» (2002-2003) Når kan Stortinget forvente å få en slik sak til behandling?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-10-22:
Jeg takker statsråden for svaret og sier meg glad for at arbeidet er i gang i departementet, slik jeg nå forstår statsrådens svar. Men jeg må nok, både på egne vegne og spesielt på vegne av de ulykkelige og sterkt lidende mennesker dette gjelder, si meg svært skuffet over det tidsaspektet som det legges opp til her. Så vidt jeg vet, har denne saken vært på høring tidligere. Jeg vil spørre statsråden: Hvorfor skal den ut på ny høring? Og hvis det formelt må gjøres – det har jeg ikke forutsetning for å bedømme – vil jeg i hvert fall innstendig be statsråden om at den høringsfristen blir satt så kort som overhodet mulig, slik at hjelpen til disse menneskene kommer så raskt som mulig.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-10-22:
Jeg takker igjen statsråden for svaret. «Våren 2004» kan være så mangt. Jeg skjønner heller ikke at den høringsfristen må være så lang, men det får jo statsråden vurdere. Jeg vil imidlertid så innstendig jeg kan, be statsråden om at denne saken kommer til Stortinget senest i begynnelsen av april måned, slik at det er mulig å sluttbehandle den før ferien.
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-10-22:
I tråd med Stortingets anmodningsvedtak arbeider Regjeringen nå med forslag om lov og forskrifter som kan åpne for en forsøksordning med sprøyterom. Foruten å løse de strafferettslige problemstillingene som tiltaket reiser, vil Regjeringen sikre at tiltaket får et innhold som gir brukerne kontakt med sosial- og helsetjenester etter behov. Flere departementer er derfor engasjert i dette arbeidet. Justisdepartementet vil sende forslag til lov og forskrifter på høring i høst og tar sikte på å legge frem saken for Stortinget våren 2004.
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-10-22:
Jeg tror både representanten Alvheim og jeg kjenner historien til denne saken godt, både fra Stortingets befatning med den den 21. juni 2002 og vedtaket våren 2003, som gikk ut på at man skulle legge til rette for at man fikk et lovgrunnlag som gjorde det mulig å få et forsøk med sprøyterom. Et lovgrunnlag betyr også at vi må ha høring. Dette ble altså vedtatt i vår. Vi jobber aktivt og raskt med saken, og en arbeidsgruppe med representanter både fra Helsedepartementet, Sosialdepartementet og Justisdepartementet, inkludert Riksadvokaten, arbeider nå nettopp med å få frem et forslag til lov og forskrift. Det tas sikte på å sende ut høringsnotatet innen desember, med frist medio februar. Sånn sett vil en odelstingsproposisjon kunne bli fremlagt for Stortinget våren 2004. Det er den hurtigste, men også den forsvarlige fremdrift i saken. Det regner jeg også med at Alvheim er opptatt av.
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-10-22:
Vi jobber raskt med denne saken. En høringsfrist fra desember, med frist medio februar, er ikke noen lang høringsfrist. Våren 2004 kan, som representanten også sier, være så mangt, men vi tar sikte på å være raske når det gjelder denne saken.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-10-22:
Jeg har et spørsmål til samferdselsministeren: «Telenor har varslet at mobilsystemet NMT 450 legges ned fra årsskiftet. Dette telenettet har vært av stor betydning for fiskerne og deres familier, da dette er det eneste lukkede nettet. Det er i dag stor usikkerhet om den varslede utvidelsen av GSM vil ha samme rekkevidde som NMT 450 alt fra nyttår. Hva akter statsråden å gjøre for å sikre at det nye GSM-nettet har samme rekkevidde som NMT 450 alt fra nyttår?»
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-10-22:
Jeg takker statsråden for svaret, men jeg tror ikke statsråden er klar over hva NMT 450 betyr for fiskerne og for deres familier. Jeg fikk en ny båt i 1979, og jeg har brukt mobiltelefonen NMT 450 fra den tiden den var tung å bære på. I 1979 var ikke mobiltelefonene så små. Vi kunne høre 30–40 mil til havs på mobiltelefonen. I den tiden måtte vi stå i kø på VHF-en for å få ringe hjem. I dag kan du ringe hjem på NMT 450-mobil til din familie, til kone og til barn. Det kan du ikke gjøre i framtiden hvis det blir nedlagt. Jeg er klar over at GSM har en god dekning, men ikke til havs. Det er det som er problemet. De fiskerne som kunne, og som i dag kan, ringe hjem til familien, får ikke lov å gjøre det fra årsskiftet 2004/2005. Det må statsråden være klar over. Hva har hun tenkt å gjøre med det?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-10-22:
Jeg takker igjen statsråden for svaret. Det er ikke tvil om at vi får en bedre dekning generelt sett med GSM på veien. Det er akkurat som Kartverket. Vi kan gjerne ha kart for bil, men det er ikke så nøye om kongeskipet forliser på en grunne som ikke er kartlagt. Det er alvorlig for statsråden når kongeskipet forliser på grunn av mangelfulle kart, mens vi har kart for bil. Jeg har ikke sagt et ord om at VHF ikke skal ha en sikkerhetsmessig funksjon. Jeg har ikke sagt et ord om det. Selvfølgelig skal VHF være det beste midlet båtene har sikkerhetsmessig, men å få ringe hjem til ektefelle og barn er kanskje like viktig som sikkerheten. Det kan en ikke oppnå på en GSM når en er 30–40 mil ute på havet, for GSM har ikke den rekkevidden. Hva har statsråden tenkt å gjøre for at GSM skal få den samme rekkevidden ute på havet som vi i dag har med NMT 450?
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-10-22:
Jeg vil presisere at NMT 450-nettet ikke legges ned ved kommende årsskifte, slik som antydet i spørsmålet, men først ved årsskiftet 2004/2005. Konsesjonsperioden for NMT 450 var opprinnelig gitt varighet til 1. november 2003, men ble forlenget høsten 2001 i forbindelse med at kundene skulle varsles om nedleggelse av NMT 450-nettet. Ny konsesjonsperiode er gitt varighet til 31. desember 2004. Telenor har varslet at selskapet ikke vil fortsette kommersiell drift av NMT 450-nettet etter denne dato. NMT 450-systemets lange levetid og rekkevidden til frekvensene som systemet benytter, har gjort det mulig å bygge et mobilnett med svært god dekning. Nettet gir ikke bare dekning i store deler av landet, men også et stykke til sjøs. Uten at det har blitt stilt krav om det fra myndighetenes side, ser vi at mobiloperatørene på eget initiativ stadig utvider dekningsområdet til GSM-nettene langt utover konsesjonskravene. NetCom og Telenor Mobil konkurrerer om å tilby best dekning. Denne konkurransen har medført at GSM-dekningen på land stadig nærmer seg NMT 450-dekningen. Når det gjelder mobildekningen til sjøs, vil jeg understreke at GSM-systemet benytter frekvenser med kortere rekkevidde enn NMT 450-systemet. Dette gjør det vanskelig for mobiloperatørene å tilby like god GSM-dekning til sjøs, men det er med tilfredshet jeg registrerer at mobiloperatørene også utvider dekningsområdet for GSM her. Selv om den gode dekningen til NMT 450-systemet har medført at nettet har fått stor betydning for befolkningen langs kysten, må jeg imidlertid presisere at det aldri har vært meningen at de kommersielle mobilnettene skulle overta rollen til VHF-systemet som sikkerhetssystem til sjøs. Hva som videre skal skje med 400 MHz-frekvensene, er behandlet i St.meld. nr. 18 for 2002-2003. Det ble gitt tilslutning til forslaget om å gjennomføre en ny tildeling av frekvensene som NMT 450-systemet bygger på. Jeg vil arbeide for å finne fram til en realistisk måte å utnytte NMT 450-frekvensene på som vil gi en best mulig geografisk dekning for det system som eventuelt vil avløse NMT 450-systemet. På det nåværende tidspunkt vil jeg derfor ikke foreslå særskilte tiltak utover dette for å øke dekningsområdet til mobilnettene.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-10-22:
Jeg er klar over at mobilutbyggingen har bidratt til et viktig gode både for fiskere og andre i landet vårt. Det har imidlertid aldri vært meningen at mobilen skulle overta den funksjonen som VHF-en har, som er helt spesiell. Samtidig vil jeg understreke at det gjøres mye for å bygge ut mobildekningen. Vi kunne lese i Lofotposten senest i går at det nå er mobildekning Lofoten rundt, og at man bygger ut spesielt med hensyn til fiskerne og deres behov. Jeg ser at det vil være noen dekning som vil kunne bli borte, i alle fall en periode, når NMT 450 blir borte, men det jobbes med at man skal få en stadig bedre dekning på mobil, og som også dekker stadig mer av områdene til sjøs, selv om vi aldri klarer å få den samme dekningen som vi hadde med NMT 450.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-10-22:
I forhold til dekning på havet vil jeg igjen minne om at VHF er det nødsambandet som må brukes når man kommer i nød. Jeg er også opptatt av at de som ønsker det, skal få ringe til familie og ektefeller enten det er til sjøs eller til lands. Derfor er jeg fornøyd med at det stadig blir bedre dekning. Når jeg sier at rekkevidden til signalene fra antennene til NMT 450 er mye bedre, er oppfølgingen vår på dette området at vi vil utlyse bruken av frekvensene igjen. Så med tiden kan vi få et nett som har en dekning tilsvarende dagens NMT 450 – hvis noen er interessert i det.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-10-22:
Jeg er enig i at utbedringer av Rv 3 gjennom Østerdalen er viktig, ikke minst av hensyn til trafikksikkerheten. I St.meld. nr. 46 for 1999-2000 om Nasjonal transportplan 2002–2011 er utbedringer av eksisterende Rv 3 mellom Elverum og Sør-Trøndelag grense prioritert i første fireårsperiode. I Vegdirektoratets handlingsprogram for strekningsvise investeringer ligger det inne 50 mill. kr til utbedringer på denne strekningen i perioden 2002–2005. I de to første årene av perioden ble det ikke foreslått bevilget investeringsmidler til denne strekningen i Regjeringens budsjettforslag. Begge årene inngikk regjeringspartiene på Stortinget budsjettavtaler med Fremskrittspartiet, som innebar økte bevilgninger til veginvesteringer. Heller ikke i Fremskrittspartiets budsjettavtaler med regjeringspartiene har Rv 3 blitt prioritert med bevilgninger noen av årene. Høyt aktivitetsnivå i økonomien har gjort det nødvendig å foreslå et balansert statsbudsjett også for 2004. Dette innebærer at etter tre år vil oppfølgingen av handlingsprogrammet for perioden 2002–2005 ligge på 68 pst. av riksveginvesteringene. Etter en vurdering av Rv 3 i forhold til andre prosjekter og tiltak på riksvegnettet har Regjeringen dessverre ikke funnet rom for å prioritere strekningen i 2004. Strekningen vil naturligvis bli vurdert på nytt i forbindelse med både budsjettet for 2005 og Nasjonal transportplan for perioden 2006–2015.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-10-22:
Jeg vil også bare understreke at det er mange ønsker fra mange steder i landet. Det er mange viktige vegstrekninger som trenger utbedring, spesielt i forhold til trafikksikkerhet og ikke minst i forhold til næringslivets transportbehov hver eneste dag. Jeg registrerer imidlertid at verken NHO eller Lastebileierforbundet i Hedmark og Oppland prioriterer Rv 3, men derimot E6 og Rv 2 i Hedmark. Det er den utfordringen vi har hele tiden, at vi må prioritere mellom prosjekter så lenge vi har begrensede budsjetter.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-10-22:
Jeg er veldig opptatt av at vi skal ha høg trafikksikkerhet på norske veger. Det gjelder også Rv 3. Jeg registrerer at det har kommet forskjellige innspill i forhold til hvilke trafikksikkerhetstiltak som bør gjennomføres. Det må vi gå gjennom og vurdere når vi ser på budsjettene for hvert år, selvfølgelig. Men jeg vil understreke at det er viktig å lytte til de behov som man har i de ulike fylkene, og ikke minst de behov som næringslivet har når det gjelder prioriteringer av prosjekter. Så jeg tar med meg ønskene herfra om å se på Rv 3, samtidig som jeg ser at NHO og Lastebileierforbundet har andre prioriteringer.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-10-22:
Jeg ønsker å stille samferdselsministeren følgende spørsmål: «Riksvei 3 er blitt gitt stamveistatus av Stortinget, men det ser ut til at det vil ta svært lang tid før veien får stamveikvalitet og dermed blir en sikker og god vei å bruke. Hva vil statsråden gjøre for å bidra til at nettopp denne viktige veien så raskt som mulig får midler til denne svært nødvendige oppgraderingen?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-10-22:
Det er riktig, som statsråden sier, at i budsjettavtalene mellom Regjeringen og Fremskrittspartiet nådde dessverre ikke Rv 3 fram. Men i Fremskrittspartiets budsjett, når det gjelder samferdsel, var det massevis av penger, og det hadde blitt penger til både dette prosjektet og andre prosjekter i Norge. Når det gjelder dette spørsmålet, tok jeg opp tilnærmet samme spørsmål den 30. april 2003. Jeg ser jo at svaret nå også er tilnærmet det svaret jeg da fikk. Der lovde samferdselsministeren at en skulle ta opp saken på nytt. Men det virker ikke som om det har skjedd noe, dessverre. De 50 mill. kr ble lovd slik at det skulle være 20 mill. kr i 2002, 20 mill. kr i 2003 og 10 mill. kr i 2004. Hvor er de 50 mill. kr? For meg virker det som om de er borte. Jeg går ut fra at når statsråden er ute og bl.a. besøker næringslivet, er det i hvert fall én ting næringslivet etterspør, og det er gode samferdselsårer. Det kan godt være jernbane, men det er ofte vei.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-10-22:
Jeg takker statsråden for svaret. I ett av sine svar den 30. april sa samferdselsministeren: «Avslutningsvis vil jeg si at jeg er opptatt av trafikksikkerheten, og jeg vet at det er en ulykkesbelastet veg. Derfor er jeg opptatt av at vi skal få gjennomført tiltak på vegen som bedrer trafikksikkerheten.» Hvor er de tiltakene? Når vi sier at en vei skal ha stamveistandard, må jo det forplikte.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2003-10-22:
Jeg har følgende spørsmål – som egentlig var til kommunal- og regionalministeren – som jeg skjønner vil bli besvart av miljøvernministeren som rette vedkommende, noe som sikkert kan være vel så interessant: «I retningslinjene for fylkesmannens bruk av innsigelse i plansaker etter plan- og bygningsloven heter det at innsigelse skal brukes varsomt. Innsigelse må anses som et sterkt virkemiddel som kun skal brukes ved unntakstilfeller. Allikevel er lokalpolitikerne i mange kommuner ofte svært frustrert over fylkesmannens bruk av innsigelsesretten i lokale saker. Mener statsråden at fylkesmannens anvendelse av innsigelse er i økende konflikt med Regjeringens mål om å styrke det kommunale selvstyret?»
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2003-10-22:
Jeg takker statsråden for svaret, og jeg merker meg det. Jeg vil vise til en sak fra Tvedestrand på Sørlandet i sommer, som statsråden sikkert husker, der Tvedestrand kommune hadde gitt en byggetillatelse i strandsonen i Sagesund ved Tvedestrand. Fylkesmannens miljøvernavdeling i Aust-Agder griper – jeg holdt på å si selvsagt – inn og vil stoppe kommunens tillatelse. De mener at kommunens byggetillatelse medfører en uheldig privatisering av strandsonen som strider mot klare nasjonale føringer på dette området. Så havner denne saken til slutt på bordet til statsråd Brende, som en av de 30 sakene han nevner. Miljøvernminister Brende mener at fylkesmannen tar feil i denne saken, gir Tvedestrand kommune og tiltakshaver medhold, og tillater da denne byggingen. Jeg vil si at statsråden skal ha honnør for fornuftig opptreden i denne saken. Men jeg synes den er skremmende. For hvordan er det mulig at det er så fundamentalt ulike syn hos fylkesmannen i Aust-Agder og statsråden i denne saken, når man tross alt skal forholde seg til de samme lover og retningslinjer? Ser vi ikke her et eksempel på at vi må begrense fylkesmannens muligheter til å overkjøre lokale avgjørelser? Jeg håper statsråden husker saken.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2003-10-22:
Jeg takker nok en gang for svaret, men jeg vil gjerne få lov til å følge opp denne saken litt til, for jeg synes den er ganske interessant, egentlig. Fylkesmiljøvernsjefen i Aust-Agder uttalte ifølge Agderposten i juli i sommer at det er svært sjelden at slike saker går til statsråden, og det har jo statsråden bekreftet. Miljøvernsjefen i Aust-Agder mener altså at statsrådens avgjørelse i denne saken ikke får noen følger for andre lignende saker. Jeg må si jeg ble litt bekymret over det, for jeg tror kanskje at vi har visse mørketall for lignende innsigelser i byggesaker, som altså fylkesmannen stopper, og da på feil grunnlag. Likevel får fylkesmannen det som han vil, fordi slett ikke alle orker eller evner å kjøre så hardt mot fylkesmannen at klagesakene havner på statsrådens bord. Jeg synes dette er skremmende. Nettopp fylkesmannen har jo en viktig rolle når det gjelder det rent rettssikkerhetsmessige. Og i denne konkrete saken fra Tvedestrand, der statsråden måtte gripe inn overfor fylkesmannen, var fylkesmannen, slik jeg vurderer det, en trussel mot rettssikkerheten. Jeg synes dette er ganske betenkelig. Hva skal man egentlig si til dette når det er slik at hvis den saken ikke hadde havnet på statsråd Brendes bord, så hadde den antakeligvis aldri blitt omgjort?
Børge Brende (Høyre), 2003-10-22:
Vi får se hvor interessant det blir etter at svaret er avgitt. Ved innføringen av plan- og bygningsloven under Willoch-regjeringen i 1985 ble departementets myndighet til å fatte bindende arealplanvedtak flyttet til kommunene. Det var og er en fornuftig reform at arealplanlegging legges til det lokale nivå, der man vet hvor skoen trykker. Der er jeg og representanten helt enige. Hvis det nå foreligger innsigelser fra statlig myndighet på regionalt nivå, fylkeskommunen eller nabokommunene, bortfaller kommunens kompetanse – retten – til å egengodkjenne, og saken skal bringes inn for Miljøverndepartementet til avgjørelse. Det er derfor jeg besvarer dette spørsmålet i dag. Oppfølging av den nasjonale arealpolitikken ivaretas hovedsakelig gjennom statlige fagorganers og fylkeskommunens medvirkning i kommunale planprosesser. Innsigelse skal fremmes når planen er klart i strid med nasjonale hensyn. I forarbeidene til plan- og bygningsloven er det gitt uttrykk for at det fra statlig hold må vises varsomhet med å overprøve det lokalpolitiske skjønn. Det er noe jeg er enig i. Antallet innsigelser som kommer til Miljøverndepartementet for behandling, er ganske stabilt fra år til år. Årlig innebærer det ca. 30 planer av de 2 000–3 000 planene som kommunene har til behandling. Departementet legger vekt på en grundig behandling med bl.a. befaring og møte med politisk ledelse i kommunene i disse sakene. I 2002, det første hele år med samarbeidsregjering, fikk kommunene helt eller delvis medhold i 64 pst. av sakene. Året før fikk kommunene medhold i 45 pst. av sakene. Det indikerer at vi nå har lagt listen høyere for å overprøve kommunestyrene i plansaker. Oppsummert innebærer dette at for mer en 99 pst. av alle arealplaner blir kommunestyrenes vedtak stående som endelig. Miljøverndepartementets tall for de siste tre årene viser videre en klar nedgang i antall innsigelser fra fylkesmannen. Videre ser vi også at antall innsigelser som kommer fra de ulike fylkene, varierer mye fra år til år. Det pågår en kontinuerlig utvikling hvor stadig flere statlige sektorinteresser kobles til planprosesser etter plan- og bygningsloven og dermed blir gjenstand for avveininger i lokale folkevalgte organ. De aller fleste innsigelser løses ved forhandlinger lokalt, eller etter at fylkesmannen har gjennomført mekling mellom de berørte partene. Til slutt kan jeg opplyse om at departementet for tiden arbeider med et forslag til lovendring som skal begrense bruken av innsigelser mot forhold som er avklart i plan tidligere, slik at man ikke kan reise innsigelser på nytt når de en gang er behandlet. Det vil også forenkle planprosessen.
Børge Brende (Høyre), 2003-10-22:
Jeg husker saken. Det er slik at det er ca. 30 saker som havner på mitt bord årlig, av 2 000–3 000 saker. Når en avgjørelse kommer fra Miljøverndepartementet, er det fylkesmannens oppgave å gjennomgå begrunnelsen for den og se hva vi legger i den statlige arealplanpolitikken, som jeg understreket, nemlig at det skal nasjonale hensyn til for at man skal gripe inn og fremme en innsigelse. Det er riktig, som representanten understreker, at denne miljøvernministeren i større grad også – ikke minst på grunn av min kommunalpolitiske erfaring – har vektlagt at kommunene og deres selvstyre skal telle tungt. Det skal en god del til for at man skal overprøve kommunene, som vet hvor skoen trykker i forhold til den lokale arealplanleggingen.
Børge Brende (Høyre), 2003-10-22:
Det var ikke slik at jeg måtte gripe inn i den aktuelle saken. Det var slik at den saken havnet på mitt bord fordi fylkesmannen hadde benyttet seg av sin innsigelsesrett. Gjennom det vedtaket som Miljøverndepartementet fattet, gav vi kommunen, Tvedestrand, medhold. Det skal fylkesmennene ta til etterretning. Man vil også gjennom andre avgjørelser som fattes i Miljøverndepartementet, se hvilken arealplanpolitikk vi legger opp til. Som jeg også sa, er det slik at innsigelse kun skal fremmes når planene klart er i strid med nasjonale hensyn. Willoch-regjeringen la altså arealplanarbeidet og vedtakskompetansen ned til kommunene. Jeg synes at også Fremskrittspartiet kunne glede seg over at denne statsråden faktisk i større grad har gitt medhold i de kommunale vedtak som jeg henviste til. Det er 64 pst. nå som får medhold, mot et lavere tall i 2001, på 45 pst.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2003-10-22:
«Hvordan håndterer og sikrer Forsvarsdepartementet at de ansattes medbestemmelsesrett overholdes ved omorganiseringen av Forsvarets logistikkorganisasjon?»