Jan Petersen (Høyre), 2008-06-19:
Det er ingen tvil om hva forventningene til prosessen rundt langtidsplanen for Forsvaret har vært. Det har for det første vært at vi nå endelig skulle få balanse mellom oppgaver, struktur og økonomiske midler, et farvel til usikkerhet, omlegginger og frustrasjon, og et ønske om å få faste rammer. Dette er et lett forståelig ønske. Men det er også et ønske om å få et forsvar som kan løse oppgavene. Vi har registrert at det i stigende grad er blitt bekymring for om det virkelig er mulig. Det er ingen tvil om at de store forandringene vi har sett i Forsvaret, har vært nødvendige. Vi har fått et nytt sikkerhetspolitisk bilde, og dette måtte gi oss et nytt forsvar. Det har betydd mange og raske omlegginger, mye frustrasjon og mye usikkerhet, men det har ikke vært noe alternativ til den prosessen vi har vært igjennom. Jeg tror det er all grunn til å understreke at i løpet av denne prosessen har mye riktig og viktig skjedd. Vi har fått en bedre balanse. Vi har fått kvalitative løft - vi ser f.eks. hva som har skjedd i Heimevernet - og vi vet at vi vil få kvalitative løft ganske snart, slik vi ser det i Sjøforsvaret. Men mediebildet har på mange måter vært preget av mange av de umiddelbare problemene som Forsvaret har stått foran, som ikke minst ble målbåret av forsvarssjefen i hans intervju med NTB i slutten av april, hvor han forteller at vi nå må kutte i øvelse, trening, forbruk av drivstoff og ammunisjon, flytimer, seilingstimer og øvingsdøgn i Hæren. Det er klart at dette er noe som bekymrer, og det støttes av stadige oppslag i pressen. Derfor er det ikke bare spørsmål nå om å skape balanse på sikt. Vi har en alvorlig utfordring som vi må ta tak i nå, og hvor det ikke er mulig å vente helt til effekten av strukturtiltakene er kommet. Derfor må det også bli fokus på de par første årene i langtidsprogramperioden. Jeg har lyst til å si at jeg tror kanskje at for mye av debatten har dreid seg om hva som skal skje i et 20-årsperspektiv, og for lite om veien dit. Nå har det vært et ønske blant partiene om å få til et bredt forlik. Med erfaring fra de samtalene som har vært, har jeg lyst til å si: Det har vært et ærlig ønske fra alle om å få til et forlik for å sende det signalet at det er fasthet og ryddighet å basere sin virksomhet på. Det har vært en ryddig prosess og en god tone, men vi ble altså ikke enige. De av oss som tilhører opposisjonen, følte at Regjeringen ikke var villig til å strekke seg nok når det gjelder å løse de umiddelbare problemene Forsvaret står foran, og villig til å bygge opp det vi ser som et helt klart minimum for at Forsvaret skal kunne løse sine oppgaver. Derfor var det ikke mulig å få til den enigheten som vi nok alle sammen hadde ønsket at vi skulle få. Som jeg nevnte, har et av målene nå vært å sluttføre arbeidet med å skape balanse i Forsvaret. I sin essens er jo dette en regneoperasjon, men selvfølgelig ligger det under en slik regneoperasjon mye skjønn om hvordan Forsvaret skal innrettes, og det er mye skjønn som ligger bak selve regnestykkene. Der møtte vi det aller første problemet i hele denne prosessen. Verken i forsvarssjefens utredning, som ligger til grunn, eller i proposisjonen redegjøres det noe særlig for dette skjønnet - hva momentene har vært - og det redegjøres også ganske lite for tallene. Selv om man ikke redegjør for dette, har altså Stortinget blitt invitert til å fastsette en økonomisk målsetting, et tall, for bevilgningen i 2012. Men Stortinget har ikke, med det materialet vi har fått, hatt noen forutsetning for å etterprøve om denne målsettingen er riktig eller ikke, og når konsekvensen av denne målsettingen var at man skulle tvinge alt innenfor den rammen man da fastsatte, måtte det ha vært mer åpenhet om premissene enn det det har vært. Ja, det er faktisk slik at det som burde ha vært et regnestykke for Stortinget, ble et tillits- og trosspørsmål, nemlig: Tror vi på tallene, eller tror vi ikke på dem? I virkeligheten reiser det seg her et vell av spørsmål: Hva er en tilfredsstillende balanse? Hva er ubalansen nå? Hva er et riktig nivå for investeringer? Vi inviteres til å trekke ned investeringsvolumet med 1,6 milliarder kr årlig. Men hva sier det beløpet? Hvorfor er det ikke 1 milliard kr? Hvorfor er det ikke 2 milliarder kr? For Stortinget fremstår dette som «tenk på et tall»-leken. Vi inviteres til å akseptere en investeringsgevinst på 0,5 pst. pr. år. Man hva hvis vi blir hengende etter, slik det hittil har vært? Når kommer de 800 mill. kr som Regjeringen foreslår? Hva er et riktig nivå for investeringer, for seilingsdøgn og for flytimer? Hva gjør vi inntil strukturtiltakene slår inn? Har vi nå fått grep på problemene knyttet til prisstigningen? Hvor viktige er strukturspørsmålene? Min følelse er nok at de har vært oversolgt på bekostning av f.eks. bevilgningsnivå. Hvis jeg oppfatter departementets beskjed på disse områdene riktig, sender de Stortinget følgende beskjed: Ta det med ro! Dette har vi regnet på! Dette har vi ordnet, men dette bør ikke Stortinget bry sitt hode med. Jeg er av utdannelse jurist, det er riktig nok lang tid tilbake, men i mitt fag er vi selvfølgelig interessert i hva folk mener, og vi er enda mer interessert i hvorfor de mener det, og hva premissene er. Det har vi altså i altfor liten grad fått vite, og derfor har det ikke vært mulig for Stortinget nå å følge opp invitasjonen til å fastsette hvilket beløp vi skal påtvinge hele Forsvaret i 2012. Jeg er klar over at det ligger tunge faglige vurderinger bak, som jeg respekterer, men jeg må nok si at jeg også i løpet av denne prosessen har opplevd at begrepet «fagmilitære vurderinger» nok er et ganske oversolgt begrep. Jeg vil gi en illustrasjon av det: Vi har hørt at det lå fagmilitære vurderinger bak det at MTB-ene skulle fases ut, og det gjør det helt sikkert. Men mitt inntrykk er at vi får forskjellige fagmilitære vurderinger avhengig av om vi snakker med en general eller en admiral. Og det er bare riktig. Sånn skal det være. Jeg tror forsvarskomiteen i de tre årene den har fungert, etter å ha reist rundt har opplevd at det finnes et vell av fagmilitære vurderinger - mange nyanser, mange viktige synspunkter - og det er akkurat sånn det skal være. Poenget er at de må brytes mot hverandre, og det er nasjonalforsamlingens oppgave å skifte sol og vind. Det er ikke nasjonalforsamlingens oppgave å abdisere. Det er nasjonalforsamlingens oppgave å vurdere de faglige rådene vi får, men faglige råd er forskjellige. Dette bringer meg til et poeng jeg har lyst til å gjøre noe ut av, siden jeg er på vei ut av norsk politikk om et års tid. Hvis jeg skulle ha fortsatt i forsvarskomiteen, ville jeg hatt ett klart reformønske. Det er at forsvarsbudsjettene ble skrevet på en sånn måte at Stortinget kunne få større eierskap til detaljene i det og større muligheter til å fastsette de viktige hovedtallene. Med den debatten vi nå har hatt om viktige nivåer på driften, tror jeg Stortinget burde ta ansvaret for å snakke om øvingsaktiviteter, om seilingsdøgn, om flytimer og annet som er viktig for at Forsvaret er oppe og står også på kort sikt. Det ville bety langt flere detaljer, mer arbeid, men også, som jeg sa, mer eierskap og større ansvar. Men jeg får si til dem i departementet som hører på dette: Slapp av! Det er for kort tid til at jeg får gjort noe særlig med dette nå. Så har det selvfølgelig vært spørsmål knyttet det å fastsette et måltall for budsjettutviklingen pr. 2012. Jeg forstår at dette på mange måter fascinerer, og det er på mange måter også riktig tenkt, bortsett fra at vi i Norge mangler den mekanismen som gjør at dette tallet fremstår som noe annet enn et fromt ønske. Jeg har vært så mange år her i huset at jeg vet at Stortinget stadig fastsetter måltall for budsjettutvikling, som sjelden gjennomføres. Slik det har vært i det siste, fremstår faktisk disse måltallene like mye som maksimumstall som måltall. Det er ikke Forsvarsdepartementets, forsvarsministerens eller forsvarssjefens skyld, men det er selvfølgelig de tøffe prioriteringene som hver gang må gjennomføres i en regjering, som gjør at man ikke har nådd opp. Riktig nok har vi nå hatt en forholdsvis brukbar prosentvis oppfylling av den siste fireårsperioden, men det er all grunn til å understreke at svikten har vært tydeligere på slutten enn på begynnelsen av perioden. Det er faktisk sånn at det som fremstilles som et løft for Forsvaret, pluss 800 mill. kr i 2012, ikke er mer enn noen hundre millioner over det den rød-grønne regjeringen selv har trukket ned nivået med i løpet av de to siste budsjettbehandlingene. Dermed blir det kanskje ikke så mye igjen av det. At vi mangler en mulighet for å låse beløpet, gjør at vi kan ikke bare tenke på et tall og fastsette det. Derfor ønsker mindretallet - dvs. Stortingets mindretall, men komiteens flertall - å bygge opp budsjettene annerledes. Det fremgår av innstillingen, så jeg skal ikke bruke min tid på det nå. Men jeg har lyst til å understreke at det vi står overfor her, er et ganske fundamentalt spørsmål, nemlig: Hvordan ønsker vi at forsvarsbudsjettet skal utvikle seg i forhold til andre budsjetter? Vi må konstatere at dette, som dreier seg om en av samfunnets grunnleggende institusjoner, stadig taper overfor det som i og for seg er presserende, men som dreier seg om hvor god levestandarden i dette landet skal være. Det er flott det vi gjør på alle andre områder, men vi lar nå de helt grunnleggende institusjonene forvitre, og det er ikke godt nok. Det krever politisk vilje, og vi forsøker å manifestere det gjennom at det dessverre denne gangen ikke var mulig å få til en enighet om dette. Men vi håper at det lederskapet som nå trengs å utøves, utøves i forbindelse med budsjettet for 2009. Jeg tror på mange måter at det blir testen på om Regjeringen virkelig vil bygge opp Forsvaret igjen. Vi må se en substansiell bedring i 2009-budsjettet i forhold til 2008-budsjettet. Ellers må vi konstatere at Regjeringen går inn i valgåret som en stor skuffelse på dette området. Så er spørsmålet: Hvordan skal vi bygge opp igjen? Det har jeg ikke anledning til å «løpe» igjennom i dette innlegget, men jeg må åpent erkjenne at på spørsmålet om det blir dyrere, er svaret: Ja, det blir dyrere. Vi mener at med så kraftig økning som statsbudsjettene i sin alminnelighet har gått igjennom de siste årene, er det økonomisk mulig å få det til. Vi går inn for en struktur som ligger pluss/minus 1 milliard kr høyere enn det Regjeringen går inn for. Vi mener at vi må få gjort noe med de umiddelbare driftsproblemene vi nå står foran, slik at ikke kompetansen i Forsvaret forvitrer. Og ja, det koster penger, og ja, vi skal ta prisstigningsspørsmålet på alvor, for jeg er fortsatt ikke helt sikker på om forsvarssjefen og Forsvarsdepartementet snakker det samme språket når det gjelder hvordan man skal øke budsjettet. Men vi skal passe på, og vi må sørge for at den særlige prisstigningen på forsvarsområdet blir det redegjort eksplisitt for i budsjettdokumentene. Hvis ikke blir det bare den alminnelige prisstigningen man får. Når det gjelder de enkelte strukturtiltakene, vil andre talere fra Høyre komme tilbake til dette. Jeg for min del vil bare understreke at mesteparten av våre penger går til økningen av omfanget av Hæren, faset inn på sikt. Dette kan ikke gjøres fra 1. januar 2009. Det må gjøres i løpet av perioden. Men vi ønsker å bygge opp støtte- og ledelseselementer, og vi ønsker å få til en fjerde bataljon. Vi ønsker at Heimevernet skal beholde sin mannskapsutdanning. Vi ønsker å beholde Forsvarets operative hovedkvarter der hvor det nå er. Av hensyn til nordområdene ønsker vi å beholde Olavsvern. Vi ser ingen grunn til å svekke Forsvarets sentrale ledelse ved å flytte generalinspektørene ut av Oslo-området. Så vil nok noen savne at vi ikke går dypere inn i de sikkerhetspolitiske spørsmålene. Det skyldes ikke minst at selv om Regjeringen redegjør for mye, er det ingen nydannelser vi må ta stilling til i proposisjonen. Derfor må vi bare konstatere at vi her er så noenlunde i rute. Jeg vil bare avslutningsvis understreke én ting: NATO-medlemskapet er fortsatt meget sentralt, og det er viktig at vi i praksis bygger opp under det, dels ved vår innsats i internasjonale operasjoner, men også ved at tilknytningspunktene her hjemme tas vare på. Det dreier seg om øvelser. Det dreier seg om Joint Warfare Centre, og det dreier seg om at AWACS-aktivitetene må settes på topp når det gjelder strukturen. Med dette vil jeg ta opp forslag nr. 10, som er inntatt i innstillingen.