Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2015-04-28:
Jeg slutter meg til det som representanten Kenneth Svendsen nettopp har sagt til hva denne saken egentlig handler om. Den handler om politikkens legitimitet og tilliten til politikken, fordi manglende åpenhet hos statsråder og statssekretærer kan med rette – og legg merke til: eller ikke med rette – så tvil om politikkens integritet. Helt konkret var utgangspunktet for dette forslaget utnevnelsen av statsråd Listhaug – og flere statssekretærer – med bakgrunn fra en bransje som ikke var villig til å offentliggjøre hvilke oppdragsgivere statsråden tidligere arbeidet for. Jeg vil si med stort alvor at jeg sier ikke dette med sikte på å forfølge en bestemt statsråd. Problemstillinga er ikke ny, den har også vært aktualisert under det som kan kalles for «våre» regjeringer. Vi har hatt statssekretærer tidligere med samme bakgrunn og med samme bindinger, men utnevnelsen av en øverste sjef i et departement uten at offentligheten hadde kunnskap om hvilke kunder, eller oppdragsgivere, hun kunne hatt bindinger til, aktualiserte problemstillingen. Det betyr selvsagt ikke at det er en saklig grunn til bekymring, men det kan vi altså ikke vite så lenge det ikke er åpenhet om hvilke bindinger, eller ikke bindinger, en statsråd eventuelt har hatt da hun tiltrådte. Forslagsstillerne har også en annen overordnet hensikt. Det er å hindre utviklinga hvor politikken kommersialiseres. Så lenge vi ikke har noe system som pålegger den enkelte statsråd – eller statssekretær – å opplyse om eventuelle bindinger, kan vi heller ikke vite om noen kan kjøpe seg makt og innflytelse til egen fordel. Det er alvorlig, og det er nødvendig å sørge for at det ikke skjer. Det som forslagsstillerne har stilt seg spørsmål om, er: Hvordan kan dette løses? Kan det løses juridisk? Egentlig ikke – det kan bare løses gjennom åpenhet. Derfor er åpenhet om de bindinger som myndighetspersonene i Norge skal ha, den veien som det er nødvendig å gå for å motvirke en slik utvikling. Det ville være viktig og riktig, ikke minst for dem det gjelder som kommer i en slik situasjon. Alternativet er at det faller et mistenkelighetens skjær over politikerne eller over politikken som sådan. Forslaget om en opplysningsplikt for statsråder om tidligere oppdragsgivere er å ta nye problemstillinger på alvor når de dukker opp. Det handler om å være et moderne, opplyst og handlekraftig storting. På samme måte som da overgangen fra politikken til næringslivet ble aktualisert, da flere statsråder og statssekretærer fra regjeringa gikk til bransjer og stillinger som ville ha nytte av innsikten som en plass i regjering gir, ble det opprettet et eget organ, Karanteneutvalget, som behandlet disse spørsmålene og forhindret uønskede effekter ved å bruke virkemidler som karantene og saksforbud. Spørsmålet som Stortinget må stille seg nå, er hvordan man kan ivareta åpenhet og kontroll den andre veien, særlig når dette gjelder den med avgjørende myndighet: statsråden. Likeledes må vi her i Stortinget prøve å finne løsninger som er enkle å forholde seg til og enklest mulig å praktisere. Derfor må en ny lovbestemmelse være bygget på tillit til den enkelte politikers skjønn. Det foreliggende forslaget har tatt opp i seg disse tingene på en pragmatisk og enkel måte ved å lage en tilføyelse til den allerede eksisterende lov, hvor statsråder har plikt til å registrere sine verv og økonomiske interesser i den til enhver tid gjeldende registreringsordning for stortingsrepresentanter. Jeg har lyst til å henvende meg direkte til presidenten og presidentskapets medlemmer, for da vi vedtok disse bestemmelsene, sa et enstemmig presidentskap at formålet var «(…) å skape større åpenhet om representantenes og regjeringsmedlemmenes økonomiske tilknytning til, eller verv i, organisasjoner, selskaper, institusjoner mv., slik at offentligheten kan få kunnskap om hvilke interessekonflikter som eventuelt kan oppstå». (…) Slik står det å lese. Da denne ordninga ble gjort obligatorisk av et enstemmig Stortinget, var begrunnelsen at «(…) nasjonalforsamlingens autoritet og integritet var best tjent med å fjerne ethvert grunnlag for mistanke om at representantene handler ut fra skjulte motiver». (…) Akkurat – det er det denne saken handler om, bare det at den handler om det motsatte, nemlig når man går motsatt vei, fra sitt yrkesaktive liv, fra sivil virksomhet, og inn i en myndighetssituasjon. Jeg må si jeg stiller meg uforstående til – og jeg bruker det parlamentariske uttrykket «jeg beklager» – at presidentskapets flertall i denne saken ikke ser behovet for også å tette dette hullet, med tanke på åpenhet og autoritet i politikken, og sørge for at Stortingets integritet og politikkens integritet blir ivaretatt på en tilfredsstillende måte. Vi har altså denne gangen heller ingen andre motiver. Hensikten med forslaget er simpelthen å oppdatere denne loven til å gjelde vår egen tid for å kunne hanskes med nåtidas utfordringer på tvers av partiskillene. Flertallet i presidentskapet – med bakgrunn i et brev fra kommunalministeren, som her sitter – har derimot valgt å fokusere på problemene og tolke ting i verste mening når det gjelder habilitetsreglementet. Vi har ingen ting imot habilitetsreglementet. Det er ingen motsetning mellom habilitetsreglementet og det forslaget som ligger på bordet, tvert imot, habilitetsreglementet fungerer bra, men det er ikke åpenhet i habilitetsreglementet. For statsråder nå er det nok for Stortinget at de leverer en liste til departementsråden som i fortrolighet skal være med på å vurdere om statsråden er habil. Men vi kjenner ikke til listen. Hvis Stortingets presidentskaps flertall er fornøyd med det, gjentar jeg beklagelsen, og at regjeringa også sier seg fornøyd med det, forstår jeg ikke, for det er ikke nødvendig med tanke på å oppnå nødvendig åpenhet. Det er også anført av representanten Kenneth Svendsen, dette med advokater. Det er jo sant at det er en motsetning i det, og det innrømmes åpent, men det å vedta dette forslaget ville iallfall vært et viktig skritt på veien mot større åpenhet. Nå får vi ingen kontroll med åpenheten, for Stortingets flertall kommer senere i dag til å avvise dette under henvisning til presidentskapets flertall og sikkert også til konstitusjonelt kontors anmodninger. Det mener jeg er feil, og vi skulle ikke ha gjort den feilen, for her kunne vi ha vedtatt noe som hadde gjort at vi hadde kommet et stykke på vei uten at vi hadde kollidert f.eks. med det som er viktig å ivareta, nemlig advokaters rett til den lovpålagte taushetsplikten, som de iallfall har i en rekke saker. Dette er altså et forslag som har til hensikt å løse dette problemet, for med dette forslaget ville vi i det minste gi allmennheten en mulighet til å få innsikt i hvilke kunder en statsråd har hatt, og eventuelt har, binding til. Og, under henvisning til det representanten Svendsen sa: Er det likegyldig hvis en statsråd har jobbet for legemiddelindustrien i hemmelighet før han eller hun blir helseminister? Er det en likegyldig sak for Stortinget? Det burde ikke være det – ikke fordi det behøver å være noe galt i det, men vi burde vite det, og det er det som er hensikten med hele forslaget. Vi er ikke ute etter noen spesielle. Vi er ute etter å legge en alen til det stykket som det er nødvendig å legge til for å skape nødvendig åpenhet og legitimitet i politikken og hindre kommersialisering – at pengene skal kunne «kjøpe seg fram», også under henvisning til hemmelighold av kontrakter. Det burde Stortinget stille seg over og ikke akseptere, selv om det skulle gå ut over det som kalles for tredjepart. Det må underlegges de overordnende nasjonale hensyn. Jeg tar hermed opp forslaget.