Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2015-06-11:
Representanten Bekkevold var innom verket «Norske Gaardnavne» i 19 bind. Jeg kan opplyse om at det verket mangler i biblioteket. Jeg håper ikke det er hos representanten Bekkevold. Men det ligger i hvert fall som filer og er veldig interessant for den som har veldig lyst til å gå inn i det. For Senterpartiet er kulturvern og kulturminnevern viktig, både nasjonalt og lokalt, og ofte henger disse to dimensjonene tett sammen. De tradisjonelle gårds- og bruksnavnene er blant de eldste stedsnavnene, og disse anerkjennes som immaterielle og verneverdige kulturminner. Gamle stedsnavn er en del av vår felles kulturarv og gir direkte og ubrutt kobling til historien, på linje med bygninger og gjenstander. Ved fortsatt å være i bruk er nedarvede stedsnavn en levende arv fra tidligere tider. Formålet med loven er å ta vare på stedsnavn som kulturminner, samt å gi dem en skrivemåte som er praktisk og tjenlig. Statens kartverk har en sentral funksjon i forvaltninga av loven gjennom rollen som vedtaksinstans for skrivemåten av navn på alle fjell, åser, vatn, elver osv. Etter revidering av loven i 2005 har kartverket gått igjennom og fattet vedtak i mange tusen saker, i tråd med lovens krav om at skrivemåten skal følge gjeldende rettskrivingsprinsipper. Mange gårdsnavn er opp mot 2 000 år gamle, og skrivemåten har gjerne endret seg opp gjennom tidene. Mange gårdsnavn som i dag fungerer som familienavn, skrives etter rettskrivingsregler fra 1700- og 1800-tallet. Og det er her vi kommer til stridens kjerne. Mange grunneiere har i disse årene fått seg en overraskelse når den offisielle skrivemåten på bruksnavn til gårdsbruket er blitt endret uten at eierne har vært klar over det. Jeg har vært i samtaler og møter både med dem som representanten Harberg nevnte, og med mållaget på Toten, så begge er blitt hørt. Navn er for de fleste av oss nært forbundet med egen identitet. Sjøl om denne saken ikke dreier seg om retten til å bestemme verken familienavn eller skrivemåten av disse, knytter det seg følelser og identitet til skrivemåten til bruksnavn og gårdsnavn. Slik gjeldende lov har vært praktisert, har det i flere tilfeller ført til at slektsnavn og gårdsnavn er blitt atskilt ved at gårdsnavnet er gitt ny skrivemåte. Dette føler mange grunneiere som et overgrep mot identiteten knyttet til eiendommen deres. Et annet forhold er at gårder i historisk tid ofte har vært delt opp i flere gårder og bruk. Ofte finnes det derfor flere bruksnavn på hver gård som helt eller delvis er identisk med gårdsnavnet. Ikke sjelden er grunneierne uenige seg imellom om skrivemåten, slik at det har utviklet seg ulike skrivemåter for det opprinnelig samme gårdsnavnet på underbrukene. For Senterpartiet er det viktig at det i lovforslaget slås fast at grunneieren må kunne dokumentere at skrivemåten en ønsker, faktisk har vært i bruk som bruksnavn. Sjøl om gjeldende skrivemåte ble innført på et seinere historisk tidspunkt enn navnets opprinnelse, er det likevel av relativt eldre dato og i henhold til datidas skrivenorm. I et slikt perspektiv ligger det en historisk verdi i fortsatt å tillate skrivemåten fra den tida en begynte å fastsette stedsnavn i skriftlig form. Disse har over noen hundre år blitt innarbeidet og er i dag en del av den lokale historien. At en ikke normerer skrivemåten, er ikke ensbetydende med at meningsinnholdet og betydninga av navnet går tapt. Senterpartiet har forståelse for og respekterer at det er delte meninger om dette lovforslaget, men mener at lovendringa balanserer fellesskapets interesser og kulturminnehensynet og grunneierens innflytelse på skrivemåten til egen eiendom. Senterpartiet vil på denne bakgrunnen stemme for forslaget.