Erna Solberg (Høyre), 2002-06-14:
Som nevnt tidligere i debatten, er det i dag ca. 6 000 bostedsløse i landet. Vi kan jo aldri være 100 pst. sikker på disse tallene, men det er også andre vanskeligstilte i boligmarkedet. Etter min mening er det uakseptabelt at vi har det sånn i Norge, og jeg tror at alle partier i Stortinget er enig i det. Det har også vært bred enighet gjennom de behandlingene vi har hatt tidligere, om at det er kommunene som har primæransvaret for å skaffe tilfredsstillende botilbud til disse personene. Etter Regjeringens vurdering er det likevel viktig at også andre trekkes med i arbeidet for å skaffe boliger til dem. Kirkens Bymisjon og Frelsesarmeen er allerede engasjert i slikt arbeid, og begge organisasjonene har signalisert vilje til å påta seg et større ansvar i denne sammenhengen. Vi ønsker å bidra til en slik utvikling, og vi har derfor foreslått lovendringer som skal legge til rette for det. Jeg er glad for at det når det gjelder denne utvidelsen, er en enstemmig kommunalkomite som slutter opp om hovedprinsippet, at man skal utvide kretsen. Jeg ser imidlertid at det er en uenighet om hvordan avgrensningen av kretsen skal være. Alle partier er enig i at det ikke skal være fritt frem for hvem som helst til å benytte seg av regelen. Men regjeringspartiene, med tilslutning av Fremskrittspartiet, støtter opp under det som Regjeringen har foreslått i vurderingen av hvem som skal få anledning til å benytte regelen. Min vurdering er at Regjeringens forslag er smidigere ved at andre kan gjøre bruk av bestemmelsen, dersom – og jeg sier dersom – kommunen ønsker å tilrettelegge for dette. Det viktige her er ikke at vi har laget en lovregel som i og for seg gjør at det er opp til kommunen, fylket eller staten, altså samarbeidspartneren, å bestemme seg for hvem de jobber sammen med. Det er ingen åpenhet for at kommersielle foretak som driver hospits, kan kjøpe seg inn og drive her uten at det er en kontroll og et samarbeid med kommune og fylke. Jeg mener faktisk at vi skal stole på kommunens skjønn. Det er nemlig kommunens ansvar, ifølge sosiallovgivningen, å gi et tilbud til dem som er vanskeligstilt når det gjelder bolig. Jeg oppfatter altså Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiets forslag som en form for detaljstyring og mistillit til kommunenes evne til å kunne løse dette. Det får jeg jo bare ta til etterretning. Nå er det jo slik at bergensere har en tendens til å bruke store ord, i så måte også saksordfører. Jeg synes «rystet» var et sterkt ord å bruke om Regjeringens forslag, når Regjeringens forslag baserer seg på at et annet ledd i det offentlige faktisk skal være de som har kontrollen med dette, nemlig kommuner og fylker. Utgangspunktet her er jo at det skal være en samarbeidsavtale med det offentlige for å kunne benytte seg av det. Jeg har for øvrig merket meg at kommunalkomiteen enstemmig ber Regjeringen sørge for at det settes vilkår for inngåelse av samarbeidsavtale mellom en juridisk person og kommunen, og at den juridiske personen må selge angjeldende andel eller eierseksjon dersom boligen ikke lenger skal brukes til formålet. Dessuten ber komiteen Regjeringen vurdere forslag til hvordan man kan styrke samarbeidet mellom borettslag, sameier og kommune for å sikre gode bomiljøer. Jeg har notert meg disse problemstillingene og skal på et senere tidspunkt komme tilbake til hvordan vi best mulig kan gjennomføre dette. Jeg har lyst til å gjøre oppmerksom på at vi har gjort en del forskningsarbeid. Vi har hatt undersøkelser knyttet til hvordan samarbeidsavtalene, som Stortinget stilte som krav da vi innførte tiprosentsregelen, har fungert. Det er litt kryssende svar fra NBBLs side. Og så har man faktisk gitt positiv tilbakemelding på det. Men enkeltborettslag har gitt negative tilbakemeldinger på det. Vi mente at det i forbindelse med denne proposisjonen ikke var gått lang nok tid til at vi kunne komme tilbake med en hovedkonklusjon på hvordan samarbeidsutvalgene fungerer, men har vært veldig obs på at dette er noe som Stortinget i forrige periode mente var en viktig premiss for i det hele tatt å ha en tiprosentsregel, og at vi derfor må følge opp og se til at disse samarbeidsutvalgene faktisk fungerer. Jeg vil også understreke at det er kommunene som har det sosialfaglige oppfølgingsansvar overfor personer som har behov for å få bolig, og at det ikke bortfaller selv om andre aktører bidrar til å skaffe boliger til målgruppen. Tiprosentsregelen var et ledd i aksjonen mot bostedsløshet, som er et tett samarbeidsprosjekt mellom staten og kommunene. Det sosialfaglige oppfølgingsansvaret er altså kommunens, uansett hvem som måtte gjennomføre det. Kommunen har ansvaret for kvaliteten i dette arbeidet. Komiteen mener altså at alle som bor i boliger som omfattes av denne lovendringen, må kunne få bostøtte dersom man er inntekts- eller utgiftsmessig kvalifisert for det. Dette spørsmålet vil få økonomiske konsekvenser for staten. Vi kommer til å vurdere dette i budsjettsammenheng i forhold til hvordan vi skal innrette og prioritere bostøtten i årene fremover. Når det gjelder det forholdet som Senterpartiets representant Magnhild Meltveit Kleppa tok opp, vil jeg se nærmere på det i forhold til at vi nå arbeider med videreutvikling av et helt nytt sett med lovgivning knyttet til borettslag. Da vil det være mulighet for å vurdere det temaet.