Siri A. Meling (Høyre), 2010-03-25:
Jeg vil først av alt takke interpellanten Ketil Solvik-Olsen for at han har reist denne viktige debatten omkring rammebetingelser som betyr mye for Industri-Norge. Prosessindustrien er faktisk Norges andre største eksportnæring. Samlet sett er den altså større enn eksportverdien av sjømat fra Norge, og det er som kjent ingen tilfeldighet at nettopp denne industriklyngen er stor. Tilgangen på billig energi har gitt oss et komparativt fortrinn. Mange bygder og steder oppover langs kysten vår er bygd opp nettopp med basis i energitilgang og den kraftforeedlende industrien. Gjennom flere år og generasjoner har vi bygget en kompetanse rundt kraftforedlende industri som gjør at de i dag fremstår med den tyngden de gjør, både nasjonalt og internasjonalt. Denne kraftintensive industrien sysselsetter direkte ca. 28 000 mennesker i Norge, og vi vet at den ofte ligger i distriktene, gjerne i områder hvor alternative arbeidsplasser ikke nødvendigvis er hverdagskost. Høyre er opptatt av verdiskaping. Vi er opptatt av at mennesker skal ha jobb i hele Norge, og vi er opptatt av å ta ut det potensialet vår kompetanse og komparative fortinn faktisk gir oss. Det er dette som skaper velferdsstaten og trygghet for hver enkelt av oss. Derfor er vi selvfølgelig også opptatt av rammebetingelsene for vår prosessindustri. Dette er en bransje som hovedsakelig konkurrerer på et globalt marked, hvor prisene også settes globalt. Det er med andre ord en industri som er vant til å konkurrere hver eneste dag, og disse vet at de hele tiden må være proaktive i forhold til det å kunne levere de beste produktene til en best mulig pris for kundene. De vet også at de må videreutvikle seg for å holde posisjonen som ledende aktører. En slik bransje er avhengig av mest mulig konkurransedyktige rammebetingelser i forhold til sine konkurrenter. Denne industrien fremstår i dag som blant de aktører med den mest miljøvennlige produksjonen som følge av at produksjonen i stor grad er basert på vannkraft, men også fordi vi i Norge har vært flinke til å stille krav om miljøvennlig produksjon, og industrien har vært tilsvarende flink til å innrette seg deretter. Dette innebærer at f.eks. innenfor produksjon av aluminium betyr dette et miljøbidrag jo mer aluminium Norge faktisk kan produsere. Dette er et produkt vi vet verden etter all sannsynlighet bare vil etterspørre i økende grad. Her vil vår industri kunne gi signifikante bidrag til miljøet fordi en eksport av dette stoffet på mange måter kan sies å være eksport av ren fornybar vannkraft i fast form. Dette innebærer at vår aluminium- og metallurgikompetanse kan bidra til å møte de globale energi- og klimautfordringene, og næringen har ambisjoner innenfor dette området. Næringen mener å kunne redusere sine utslipp og bruke mindre energi, den kan hjelpe sine kunder til å redusere sine utslipp og til å bli mer energieffektive. Sist, men ikke minst satses det i betydelig grad på gjenvinning av aluminium, og dette tar bare 5 pst. av energiinnsatsen i forhold til første gangs produksjon av dette metallet. Klimautfordringen er global, og dette innebærer i praksis at vi i Norge, så vel som i andre land, er tjent med lavest mulig utslipp av klimagasser. Da er det fra Høyres ståsted en enkel erkjennelse å kunne si at vi på ingen måte løser klimautfordringen ved å flytte produksjon fra Norge til andre land, gjerne land med mindre krav til miljøvennlig produksjon, såkalt karbonflukt. Skjer dette med vår prosessindustri, har vi tapt på alle fronter. Først og fremst har miljøet tapt fordi en flytting av produksjonen sannsynligvis utelukkende vil skje til deler av verden med mindre krav til miljøvennlig produksjon. Dernest taper vi arbeidsplasser og kompetanse. Dette vil sannsynligvis først og fremst ramme Distrikts-Norge og en del lokalsamfunn hvor prosessindustribedriften gjerne er en hjørnesteinsbedrift. For det tredje så taper samfunnet skatte- og avgiftsinntekter. Alle disse tre forholdene er alvorlige nok i seg selv, og selvfølgelig enda mer dramatiske når de opptrer samtidig. Høyres linje i disse spørsmålene, enten det dreier seg om kvoteregimer, eller ved at det nå kan åpne seg en mulighet for statsstøtte innad i EU, er at vi mener det vil være naturlig at Norge og norske myndigheter legger seg på linje med EU i disse spørsmålene. EU representerer våre nærmeste konkurrentland og har også en del egen industri innenfor dette området. Jeg vil presisere at dette gjelder den delen av prosessindustrien som leverer globale produkter, og som konkurrerer globalt. Det er denne industrien vi må sørge for har en konkurransenøytralitet i forhold til de ordninger som EU velger å benytte seg av. EU etablerer nå et kvotehandelssystem for 2013–2020 og synes å være enige om at kvotehandel vil forbli det avgjørende virkemiddelet i klimapolitikken. Videre er de fokusert på at karbonlekkasje må unngås, og at industri som er særlig eksponert for karbonlekkasje, skal tildeles opptil 100 pst. frikvoter for direkte kvotekostnader. Kommisjonen åpner også for at medlemslandene skal kunne kompensere for indirekte utslipp.