Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-02-03:
Bakgrunnen for denne interpellasjonen er det svaret statsråden gav på mitt spørsmål til skriftlig besvarelse den 26. november i fjor. I dette spørsmålet tok jeg opp det beklagelige faktum at en pasient fra mitt hjemfylke var ilagt en skatt på 35 000 kr, fordi hans arbeidsgiver hadde betalt en hofteoperasjon for ham ved en privat klinikk. Selv ikke det velbrukte argumentet om at han opptok plassen til en annen ved et offentlig sykehus, var således til stede. Bakgrunnen for dette tilbudet fra arbeidsgiver var, som vi forstår, kø i det offentlige helsevesen for å få utført operasjonen. Ved at arbeidsgiver betalte seg ut av køen for en av sine ansatte, sparte samfunnet minst 0,5 mill. kr i sykepenger, og arbeidstakeren kom tilbake i produktivt arbeid flere måneder tidligere enn hva ellers ville vært tilfellet. Hva bedriften og samfunnet tjente på dette både bedriftsøkonomisk og samfunnsøkonomisk, er betydelig, i tillegg til at den menneskelige lidelsen ble kraftig avkortet. Pasienten hadde nemlig i tillegg til sin arbeidsuførhet store smerter. «Belønningen» fra staten, ved skattemyndighetene, var altså en skatteregning på 35 000 kr. Hele saken er rett og slett komisk, sier den restituerte pasienten. Det er godt det finnes humør i befolkningen. I de besluttende organer rundt norsk helsevesen er tilsynelatende hverken humoren, barmhjertigheten eller regneferdigheten spesielt høyt utviklet. Det hører nemlig med i bildet at det siden 1997, som en prøveordning i enkelte fylker, har vært anledning å bruke trygdeetatens midler til å kjøpe seg medisinsk behandling. Trygdesjefen i den aktuelle kommunen opplyser imidlertid til Hamar Arbeiderblad at denne operasjonen var for omfattende til å komme inn under denne prøveordningen. Den offentlige moral må være at hvis plagen ikke er særlig betydelig, ikke særlig arbeidshemmende og ikke særlig smertefull, så kan du med det offentliges penger få kjøpe deg ut av den offentlige helsekøen. Men selvsagt, hensynet til pasientene er ikke blant kriteriene for å få utført selv disse forenklede inngrepene. Trygdeetaten er nemlig påpasselig med å understreke at dette er et tilbud og ingen rettighet. Det at man i 1997 innførte denne prøveordningen, må allikevel kunne tas til inntekt for en viss erkjennelse av at problemene i norsk helsevesen ikke lar seg løse utelukkende med tradisjonelle tiltak. Trygdekontorenes kjøp av operasjoner ved offentlige og private sykehus gjorde at hele 4 500 sykmeldte fikk redusert ventetiden på operasjoner med gjennomsnittlig to måneder i 1999. Nå sies det riktignok ingenting om hvor lenge de to månedene er i forhold til den totale ventetiden, men to måneder er i alle fall en betydelig tidsbesparelse både for arbeidsgiveren, for det offentlige og for den lidende pasienten. Trygdeetaten brukte 35 mill. kr til kjøp av disse helsetjenestene i fjor og – la oss holde oss fast – en av direktørene ved Rikstrygdeverket understreker overfor NTB at dette er «svært god butikk». De 35 mill. kr gav nemlig en innsparing på 100 mill. kr. For inneværende år er det bevilget penger slik at 6 000 sykmeldte kan få tilsvarende tilbud, mens behovet ligger på ca. 9 000 operasjoner. Hvem som skal få tilbudet, og hvem som ikke skal få tilbudet, sies det ingenting om – bortsett fra hva jeg tidligere har henvist til, at skadene ikke må være altfor omfattende. Når tilbudet i tillegg er «svært god butikk», som det så vakkert heter, kunne det selvsagt være interessant å få vite hvorfor hele 3 000 pasienter allikevel ikke får tilbudet. Men Trygdeetaten er ubønnhørlig: «Tilbudet er der så lenge det finnes penger og så lenge sykehusene har kapasitet til å ta unna pasienter uten at det rammer den vanlige driften.» Slik må det selvsagt være, men da bør vi vurdere om ikke rammene bør kunne utvides. Det heter også fra Rikstrygdeverket: «Bevilgningene har hittil vært langt mindre enn etterspørselen. Derfor er det de som er kommet først til «mølla» som har fått gjennomført operasjon.» Og man føyer til: «Trygdeetatens kjøp av operasjoner har hittil vært svært tilfeldig fordelt, ofte basert på om pasienten selv har kjent til ordningen.» Det er vanskelig å tenke seg en mer knusende dom over hele det byråkratiet som styrer på dette området. Jeg tillater meg igjen å minne om at dette ifølge det samme byråkratiet er «svært god butikk». Nå vil Rikstrygdeverket «gjennomføre en mer rettferdig fordeling av midlene utregnet etter folketetthet», men fortsatt altså bare for to tredjedeler av de plagede. Behandling etter folketetthet er altså byråkratiets definisjon på rettferdighet. Hvorfor ikke gjøre en «god butikk» enda bedre og operere alle som trenger behandling, umiddelbart og ikke bare med avkortet ventetid. For folk flest er det umulig å forstå hvorfor pasienter skal behandles på denne måten, og spørsmålene om hvorfor det er slik, står i kø. Hvorfor er det plutselig blitt kapasitet til å behandle 6 000 pasienter når pengene kommer fra Trygdeetaten og ikke fra de ordinære helsebudsjettene? Hvorfor det er «god butikk» for Trygdeetaten, men ikke tilsvarende «god butikk» gjennom de vanlige rutinene? Og hvorfor det skal være pengemangel når 35 mill. forbrukte kr sparer 100 mill. kr, er komplett umulig å forstå. Og hele tiden, som den underliggende premiss: Pasientens interesser og rettigheter er salderingsposten i disse betraktningene. Det arrogante svaret fra helse- og eller trygdebyråkratiet er at «dette er et tilbud og ingen rettighet». Jeg har i all beskjedenhet med jevne mellomrom hatt mine små meningsutvekslinger med finansministeren om skatter og avgifter. Hver gang har jeg startet med stor optimisme. Så langt har jeg hver gang avsluttet debatten med pessimisme. Også denne gang er motet på topp, for en gang må det vel også bli min tur. Nå øyner jeg muligheten for at finansministeren vil skjære igjennom den byråkratiske helsegrauten og med bred penn forsikre om at landets finansminister, den øverste ansvarlige for vår felles pengehusholdning, ikke vil finne seg i at det legges lokk på en «butikk» som bringer 100 mill. kr inn i statskassen i form av sparte utgifter, mens den kun belaster den samme statskassen med 35 mill. kr. Jeg ber altså hverken om barmhjertighet eller om omtanke for de lidende pasienter, kun om at finansministeren viser praktisk håndverk når det gjelder økonomisk ansvarlighet på vegne av statsfinansene. Jeg har valgt denne tilnærmingen til problemet for å understreke at det ikke er et mål for meg om det er en privat eller – for den saks skyld – en offentlig arbeidsgiver som betaler for operasjonene. Det betyr heller ingen ting om den ansatte «sparer» skatt, selv hvor meningsløs jeg synes en slik betegnelse er. Hvis det offentlige helsevesenet via krokveier om trygdeetater eller hva det måtte være, kan løse problemene, er det i orden. Men det bør bli en løsning som omfatter alle de 9 000 pasientene, ikke bare de 6 000 spesielt informerte, eventuelt etter folketetthet i tillegg. Og det bør – etter hvert som midlene tilføres – kunne bli en løsning ikke bare for dem med små eller midlere plager. Det må ikke bli en løsning bare for dem som kan innordne seg poliklinisk behandling. Også de lidelser som krever innlegging, må bli tatt hånd om. Siden kanskje til og med finansministeren – og i hvert fall enkelte av finansministerens regjeringskolleger – har uttrykt større tro på en gjennomført offentlig innsats i helsevesenet fremfor private innslag, er jeg villig til å være helt avslappet i forhold til om køene, lidelsene og tapene for næringslivet og det offentlige kan bli løst på den ene eller den annen måte. En viss forundring over at noen fortsatt kan ha beholdt barnetroen om det offentliges evne til alene å løse problemene i helsevesenet, må jeg allikevel få lov til å gi uttrykk for. Jeg tror nemlig ikke at vi får det til hvis vi ikke slipper private løsninger til som et supplement til det offentlige tilbudet. De bedriftene som vil avhjelpe køene, må få lov til det uten å bli straffet på pungen. Private sykehus, i inn- eller utland, må få lov til å få pasientene på bena igjen, uten unødig venting og unødige lidelser. Den forestilling at en bedrift som betaler for å forebygge skader, som betaler for trimrom og røykekutt, skal være høyverdig og i orden, men at den bedrift som vil hjelpe den som er så uheldig å ha blitt syk eller arbeidsskadet, skal bli minusstemplet og beskattet, er en håpløst foreldet tankegang. På slutten av innlegget vil jeg gjerne henvise til det svaret som finansministeren gav til meg den 3. desember i fjor. Det var en enestående katalogisering av alle problemene knyttet til å finne praktiske løsninger, men det var en avslutning som gir en bitte liten lysning, et bitte lite grunnlag for håp. Han sier nemlig: «Til tross for disse klare utgangspunktene» – altså i negativ retning, sett fra mitt synspunkt – «vil jeg se nærmere på problemstillingen.» Og han sier at ordningen er «under løpende vurdering, og jeg vil ta spørsmålene opp med helseministeren og eventuelt komme nærmere tilbake til saken senere». Statsråden har hatt tiden i desember, julehelgen og januar både til å konsultere den ene og den andre og til å tenke, så det er altså med optimisme og stor spenning jeg imøteser om tankeprosessen har ført til noe positivt for pasientene.