Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-06-15:
Om våren vies landbruket spesiell oppmerksomhet i samband med forhandlingene mellom myndighetene og jordbrukets organisasjoner om jordbruksoppgjøret. Særlig i år er det skapt store forventninger på grunn av tolkninger av signaler som er kommet fra ulikt hold. Og da går det som det går: Organisasjonene reagerer svært negativt på statens tilbud og kaller det «løftebrudd». Dette følges opp med ulovlige aksjoner med møkkaspredning, organisert traktorkjøring på gjennomfartsårer, strømnektaksjoner og andre markeringer for misnøye. Det er ikke første gangen bøndene truer med aksjoner fordi de ikke er fornøyd med beløpenes størrelse på de sjekker Stortinget skriver ut, og er grinete for at det ikke er fritt fram for årelating av det norske folk. La meg ta noen eksempler. Vi husker alle Malvik-aksjonen og Dovrefjell-aksjonen våren 1995, som bl.a. resulterte i en skattenektaksjon. Men bøndene har mange muligheter til å vise oppfinnsomhet når det gjelder aksjonsformer. Dovrefjell-aksjonen antydet at det kunne bli aktuelt å dra møkkaspredere ut på veiene. I tillegg vurderte man å blokkere meieriene, slik at melken ikke kom ut til forbrukerne. Det eneste de selvstendig næringsdrivende i matvareproduksjonsbransjen vil oppnå med flere aksjoner, utenom å få oppmerksomhet, er å komme på kant med Forbruker-Norge og hisse opp folk flest mot landbruksnæringen. Det eneste aksjonistene kan oppnå, er å sette fortgang i nedskjæringene av overføringene, og at bøndenes organisasjoner setter seg utenfor når det gjelder innflytelse overfor utviklingen i næringen. Mange forbrukere vil selvfølgelig juble over et slikt resultat. Det er også oppsiktsvekkende at landbruksorganisasjonene ikke tar avstand fra alle former for ulovlige aksjoner, både i navnet og gavnet. Dette bidrar til å redusere tilliten til organisasjonene, slik vi ser det. Man skulle nesten tro at organisasjonenes frontfigurer hadde skylapper for øynene, fordi man ikke ville snakke om virkelighetens verden. Det er faktisk grunnlag for å bruke ord som «problemblindhet». Man er mest opptatt av å la tingene gå som før, og det betyr gigantoverføringer til de mange som med den største fornøyelse er villig til å årelate samfunnet, koste hva det koste vil. Det virker som om konservative krefter i organisasjonene er villig til å risikere vår felles fremtid, forbruke arvesølvet på norsk sokkel, isolere oss fra Europa og sette oss tilbake i økonomisk utvikling bare de kan beholde sine egne privilegier. Istedenfor å diskutere en overlevelsesstrategi for norsk landbruk og en nødvendig reformpolitikk, tviholder man på historien, og satser alt på at skuta skal stå av stormen denne gangen også. Slik vi ser det, burde man konsentrere oppmerksomheten om hvordan man kan utvikle et norsk konkurransedyktig landbruk som vil kunne stå imot konkurransen når importvernet ytterligere svekkes. Men det er bare Fremskrittspartiet som er villig til å gå inn for en del upopulære tiltak med omstillinger av tilstrekkelig styrke. Istedenfor å gå inn i den helt nødvendige gjennomdrøftingen, videreføres det meste av gammelt tankegods i et ordrikt jordbruksoppgjør der man truer med å gjennomføre ulovlige aksjoner når man ikke får det som man vil. Det er da folk flest bør være glade for at rørleggerfirmaer ikke har et tilsvarende lønnsoppgjør med staten. Går vi til Regjeringens tilbud i jordbruksforhandlingene, er hovedinnholdet en marginal endring blottet for nødvendige reformer. Bøndene får fortsatt omkring 13 milliarder kr i overføringer, og importvernet koster norske forbrukere 7 milliarder kr, til sammen ca. 20 milliarder kr. Tingene går stort sett som før. Påstanden fra organisasjonshold om at Regjeringen svikter landet og bøndene må betegnes som ren propaganda. Vi i Fremskrittspartiet mener Regjeringen ikke gir signaler til jordbruket om nødvendigheten av en kraftig kursomlegging. Vi opplever likevel et sosialdemokratisk forsøk, selv om det betyr mye ord og liten endring til å bryte en negativ trend. En kompensasjonsordning i skatteligningen i den størrelsesorden det legges opp til, vil ikke være tilstrekkelig til å forhindre at de prisforskjeller vi i dag har mellom Norge og våre naboland, vil øke ytterligere når Agenda 2000 gjennomføres. EUs landbrukspolitikk har klare målsettinger om å redusere prisene med 10 til 20 pst. de nærmeste år. Og når det anslås at virkningen av full gjennomføring av Agenda 2000 blir mer enn 1 milliard kr, betyr det at norske forbrukere må belage seg på større prisforskjeller, slik at det blir enda mer lønnsomt å handle matvarene f.eks. i Danmark og Sverige. Internasjonale avtaler burde også være en god anledning til å fremtvinge helt nødvendige endringer i norsk landbruk. I de forestående WTO-forhandlinger vil Norge bli møtt med sterke krav om tollreduksjoner på landbruksprodukter, og i de mest ekstreme tilfeller kan tollsatsene bli halvert. Rimi-Hagen og andre vil ikke unnlate å ta inn matvarer som i andre land er billigere enn dem som produseres her hjemme. Derfor bør de riktige grep tas i nær fremtid, slik at næringen kan rasjonalisere, effektivisere og senke prisene lenger frem. Vi ønsker ikke lenger at oljepengene skal bli brukt til å slippe å ta upopulære avgjørelser og problemer med omstillinger i landbrukssektoren. Landbrukets tillagte distriktspolitiske oppgaver, slik som å sikre bosetting utenfor sentrale strøk, har vært en til dels mislykket og åpenbart kostbar måte å forsøke å oppnå dette på. Basert på tilgjengelige tall fra OECD og Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning for perioden 1972 til 1996, er et anslag for den samlede støtten på 900 milliarder kr målt i 1996-kroner. I denne perioden forsvant nesten halvparten av alle bruk her i landet. Hva har så det norske folk fått igjen for å avstå fra denne formuen? Skal en være velvillig, kan en si at landbrukspolitikken er en meget dyr måte å bremse sentraliseringstendensene på her i landet. Men det vil være mer riktig å hevde at man egentlig utarmer distriktene, gjør dem mindre i stand til å utvikle et bærekraftig næringsliv og således bidra til å forsterke sentraliseringstendensene. Mange konkurranseutsatte virksomheter finnes i distriktene. Store deler av denne virksomhet kjemper en hard kamp for å overleve i den internasjonale konkurransen, og verre vil det bli. I denne kampen må den i tillegg til egne kostnader bære sin del av utgiftene til verdens dyreste landbrukspolitikk. Landbruksnæringen vil gradvis bli utsatt for konkurranse i årene som kommer, enten man liker det eller ikke. Det logiske vil da være å liberalisere lovverket og redusere ambisjonen om å styre bruksstrukturen i takt med denne utvikling. Når landbrukets utøvere i tiden fremover må ta større ansvar for egen inntekt, burde forholdene legges til rette istedenfor å tviholde på et lite hensiktsmessig lovverk. Dette kan gjøres gjennom å redusere omfanget av de reguleringer som hindrer landbruket i å være rasjonelt og effektivt. Jord- og konsesjonslovgivningen står sentralt i dette bildet. Landbrukspolitikken har kjørt landbruket opp i et hjørne. Bøndene har etter hvert blitt fratatt sin eiendomsrett, sin selvråderett og gjort avhengig av politikernes gunst. De er blitt fratatt alle vesentlige eierfunksjoner av politikere og byråkratiet gjennom konsesjonslover, slik at bøndene ikke fritt kan kjøpe eller selge landbrukseiendommer, velge driftsform, ikke selv bestemme antallet høner eller antallet svin de ønsker å produsere, ikke kunne begynne melkeproduksjon uten å få kjøpt melkekvote av staten og mye, mye mer. Den norske bonde er bastet og bundet på hender og føtter av kvote- og reguleringsordninger, og hvis de ikke følges, og han tenker og handler selv, blir han kriminalisert. Det er derfor et sterkt behov for en ny landbrukspolitikk som krever radikale endringer av rammebetingelser for jordbrukets og bygdenes samlede næringsliv. Det som etter vår mening må gjøres, er å gi driftige bønder mer spillerom for egen utvikling gjennom bl.a. å oppheve alle produksjonsbegrensninger, oppheve konsesjonsgrenser for ervervsmessig husdyrhold, avvikle restriksjoner på salg av jord- og skogeiendommer, oppheve konsesjons-, bo- og drivepliktsbestemmelsene osv. Og like viktig: Særlovgivningen innenfor bondesamvirket begrenser konkurransen og presser prisene oppover, og må derfor avvikles. Ut fra det som er sagt, ønsker vi også å avvikle ordningen med næringsavtaler, enten det gjelder en jordbruksavtale, fiskeriavtale eller en reindriftsavtale. I en nedbyggingsfase for støttetiltak kan bevilgningene foretas over det ordinære statsbudsjettet. Vi fremmer forslag om dette. Vi er også imot å gi en hel yrkesgruppe av næringsdrivende eksklusive inntektsgarantier et helt år fremover. Vi har ingen hotellavtale eller byggmesteravtale. Jordbruksavtalen er en omfattende og uoversiktlig næringsavtale, en komplisert affære med stort byråkrati koblet til helt uoversiktlige forhold, hvor kun noen ganske få personer har den fulle oversikt når viktige detaljspørsmål blir avgjort. Til denne avtalen er knyttet over 100 tilskudds- og støtteordninger som er kombinert med et enormt og detaljert regelverk. Alle disse landbruksbyråkratene som sysler med dette, må bøndene bære på ryggen. Det er et sterkt bidrag til at rasjonelle, konkurransedyktige og profesjonelle matvareprodusenter i Norge glimrer med sitt fravær. Deregulering og konkurranseeksponering vil være nøkkelord dersom norsk landbruk skal ha livets rett i noen større utstrekning i tiden som kommer. Vi er alle interessert i en blomstrende og fremtidsrettet landbruksnæring som kan stå på egne ben uten å belaste noen andre i samfunnet. Svaret på hvor mange som har livets rett, hvor brukene ligger og størrelsen på dem finner vi ikke hos byråkrater og politikere, men gjennom en styrt og gradvis eksponering av næringen for vanlige konkurransevilkår. Jeg vil ta opp Fremskrittspartiets forslag som er inntatt i innstillingen.