Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-18:
Siden Terje Riis-Johansen har svart utmerket på spørsmålene om informasjon til Stortinget, vil jeg konsentrere meg om det litt større bildet. Det store bildet er altså klimautfordringen, som er en gigantisk utfordring for menneskeheten, og hvor vi på grunn av en litt kald vinter har trodd at alvoret i situasjonen ikke er stort. Gå bare da til Kina – jeg skal ikke bruke mange eksempler – hvor det i Yunnan-provinsen har vært åtte grader varmere enn normalt, og hvor det har vært en enorm tørkekatastrofe. Dette er det største spørsmålet på dagsordenen. Dette alvoret må ligge over denne saken, vi må ikke la dette politiske spillet ta alvoret. Utvikling av teknologi for karbonfangst og -lagring er et av de viktigste svarene på denne utfordringen. Det har aldri vært antydet at det er lett. Og la oss også huske hva oppgaven er. Oppgaven er ikke å starte et halvgått prosjekt på Mongstad, som kanskje renser gassen der til en høy pris. Oppgaven er å lage et karbonfangst- og -lagringsprosjekt på Mongstad som er så godt at smitteeffekten av dette vil være at det starter den ballen som begynner å rulle, og som ender opp i 5 000–10 000 ikke parallelle, ikke like, men lignende prosjekter i verden. Den første bilen var selvsagt mye, mye dyrere og vanskeligere og krevde mer forskning og tok lengre tid enn alle de andre bilene. Men hvis ikke den første bilen hadde smittet over og lagt kursen for dem som kom etterpå, ville den heller ikke hatt betydning. Det er denne gigantiske ambisjonen vi har på Mongstad. Og lykkes vi ikke med dette, lykkes vi heller ikke. Vi lykkes ikke i isolasjon på Mongstad. Derfor er det også av svær betydning å se at Mongstad-prosjektet har internasjonal interesse – at Sør-Afrika, som har det største enkeltstående punktutslipp av noe land, vil være med på det, at Shell vil være med på det, og at viktige norske teknologibedrifter vil være med på det. Jo mer vi kan trekke andre med, jo bedre vil dette være. Vi har gjentatt omtrent i alle debatter i denne sal som vi har hatt med folk fra energi- og miljøkomiteen, én ting: Framtiden kan ikke vedtas, den kan bare skapes. Men vi skaper den ikke hvis vi ikke står på hver dag og har trykk på å få det til. Det er på grunn av disse svære ambisjonene til den rød-grønne regjeringen at vi kommer videre på dette området. Men vi kan ikke trylle. Vi kan ikke gjennom vedtak bestemme datoen for det, men vi kan gjøre hva vi kan for å få det til. Som Fremskrittspartiet én gang sa: Framtiden skapes, den vedtas ikke. Så har Norge et helt spesielt politisk system. Jeg vet ikke om det eksisterer noe annet sted i Europa, for jeg kjenner ikke alle land. Det er et land hvor det bare finnes ett politisk alternativ. Vi har en rød-grønn regjering som legger fram saker, og vi har en opposisjon som ikke er enige om noe, en opposisjon som bare driver én øvelse, og det er å kritisere den rød-grønne regjeringen for ikke å være god nok til å føre rød-grønn politikk. Vi ser det aldri tydeligere enn i dag. Før i dag ville Fremskrittspartiet bruke mer oljepenger, og Høyre ville bruke mindre oljepenger. Her har man altså en type kritikk fra Kristelig Folkeparti og Venstre på karbonfangst og -lagring og en helt annen fra Høyre og Fremskrittspartiet. Men det er altså ikke sånn at den som sier at et sted er for varmt, og den som sier at det er for kaldt, den som sier at noe er for tørt, og at noe er for vått, mener det samme. Man kan ikke over tid bygge et politisk alternativ bare på å være mot de rød-grønne og bare på å mene at vi ikke er fullkomne til å føre rød-grønn politikk, og jeg våger den påstand at det kommer vi aldri til å bli. Så der vil det alltid være noe å hente. Men min utfordring til opposisjonen er: La oss en dag få vite hva opposisjonens politiske alternativ er, hva som er den alternative politikken, så vi ikke kan sammenligne det rød-grønne med det perfekte, men med opposisjonen. Da får vi den debatten vi trenger. Og på dette området er det sentralt, for bare den siste måneden har vi fått tre vesentlige forslag fra Høyre og Fremskrittspartiet som vil gjøre det vanskeligere å nå klimamålene. De var imot regjeringens kjøpesenterpolitikk. De mener at vi skal åpne Lofoten og Vesterålen nå med en eneste gang, så fort som mulig, og de mener at vi skal starte nye gasskraftverk uten karbonfangst og -lagring. Alt dette er politikk som vil gjøre at vi vil klatre høyere opp på høykarbonfjellet, før vi skal begynne å gå nedover igjen. Hvis man ønsker å gå ned fra den samfunnsutviklingen som Norge har hatt de siste årene, fra en høykarbonpolitikk til en lavkarbonpolitikk, så er min anbefaling at da starter man med å gå nedover. Man går ikke først kraftig oppover, før man så skal gå ned.