Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-10-20:
Det mangler ikke på utfordringer på den utenrikspolitiske arena. De siste dagers fokusering på WTO-forhandlinger og på nordområdene viser dette med all tydelighet. Videre lever vi i en verden hvor globaliseringen stadig blir sterkere, energisituasjonen er vanskelig og terrorismen altfor ofte viser sitt stygge ansikt. For Fremskrittspartiet er det viktig å signalisere at det er grunnleggende å legge norske interesser og prioriteringer til grunn i utenrikspolitikken. Det handler særlig om å ivareta vårt ansvar i våre nærområder, ikke minst i nordområdene, herunder vårt forhold til Russland. Vi må ikke bare prate fint om suverenitetshevdelse i nord. Vi må vise i praksis at vi mener noe med det. Det vil kreve prioriteringer og oppfølging. Fremskrittspartiet er beredt til å være med på det. Større og mer permanent tilstedeværelse fra den norske marine er et stikkord i denne sammenhengen. Men det handler også om å vise solidaritet med befolkningen i vårt naboland Russland, som sliter i forhold til miljø, fattigdom, vold, tuberkulose og hiv/aids, for å nevne noe. Oppgavene er mange. Det er kanskje ingen grense mellom to land som er så kontrastfylt som den mellom Norge og Russland. Det hviler et ansvar på oss i den sammenheng. Det er Fremskrittspartiets overbevisning at for å sikre norske interesser, enten det handler om sikkerhet, handel eller andre strategiske interesser, må vi ha allierte eller i det minste venner, og dette krever langsiktighet og vilje til, også fra norsk side, å gi noe tilbake. Her har det i hovedsak vært ført en linje fra 1945 som har trygget våre interesser på en god måte. Vi er opptatt av at vi fortsetter på en slik kurs, at vi ikke skaper en situasjon i f.eks. forholdet til USA som svekker våre relasjoner og våre langsiktige interesser. Regjeringens beslutning om å avslutte deltakelsen i Enduring Freedom i Afghanistan og tilbaketrekking av offiserene i Irak er ikke konstruktivt i en slik sammenheng. Vi er uenige i begge beslutninger, ikke minst fordi vi ikke med vår beste vilje kan se at disse beslutninger bedrer forholdet for befolkningen i de nevnte land, kanskje tvert imot. Dermed etterlater vi det inntrykket at dette handler kun om at nå skal vi vise USA at nå får dere klare dere uten oss. Om dette er et godt signal å sende til vår fremste allierte, kan vi sikkert være uenige om, men det må være vanskelig å være uenig i at dette ikke bedrer forholdet mellom oss og vår nærmeste allierte, USA. Dessverre er internasjonale militære fredsbevarende eller fredsopprettende operasjoner blitt mer og mer aktuelt. Disse operasjonene har ulik organisering og struktur, og dette gir fleksibilitet og mulighet til å få igangsatt aksjoner raskere og med en sammensetning tilpasset den enkelte situasjon. Norge har vært tilpasningsdyktig og bidratt der det har vært fornuftig og på den måte som har vært hensiktsmessig. Nå vil den nye regjeringen legge bånd på hva vi skal vurdere å delta i, uten å se på hensikten med operasjonen. Dette er etter vår mening ikke i vår interesse, og jeg er redd det kan bli en tvangstrøye i forhold til fremtidige krisesituasjoner. Vi har respekt for at vi kanskje vil se ulikt på hvordan det er naturlig at Norge bidrar og på hvilken måte. Men dette får være beslutninger vi håndterer når situasjonen oppstår. Verden er slik at det er vanskelig å lage en regelbok for konflikthåndtering, i hvert fall en som kun er på norsk. Våre målsettinger må være å hindre eller stoppe væpnede konflikter, redde sivilbefolkning som utsettes for overgrep og om mulig finne og straffe terrorister, og til dette trenger vi mange verktøy. Jeg er redd Regjeringen er i ferd med å fjerne noen av våre verktøy og også gjøre oss til en mer perifer alliansepartner. Etter å ha fulgt og deltatt i utenriksdebatten i denne sal i fire år har man ikke unngått å kunne legge merke til den spenning og uenighet som det har vært mellom de tre partier som nå danner regjering. Derfor er det imponerende at man i det hele tatt har kommet frem til en felles plattform også på dette området. Men mange av oss har en frykt for at når Regjeringens utenrikspolitiske kompromiss skal settes ut i livet, så vil det bety et kursskifte, ikke brått og med store overskrifter, men i ulike handlinger som i sum plasserer Norge på et annet spor i forhold til nære allierte og i hvordan vi opptrer i internasjonal konflikthåndtering.