Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-10-10:
Det er i skjæringspunktet mellom sosialpolitikk og kriminalpolitikk at kriminalpolitikkens humanitet beskyttes. Det er i det skjæringspunktet Regjeringen også legger sitt arbeid for å forebygge overgrep mot barn og unge ved å si: Skal man overlate til politiet å rydde opp når barn og unge gjør noe galt, da har man allerede kommet til det punkt hvor man har tapt. Man må gjøre det som jeg ser når jeg reiser i dette land. Jeg opplever hvordan mennesker i Norge på lokalplanet, i lokalforvaltning og statsforvaltning gir hverandre hånden og samarbeider fordi de tar konsekvensen av det de ser. Foreldre ser, og er bekymret, lærere ser, barnevernsarbeidere ser, politifolk ser. Når de samarbeider, blir det noe som er det unike ved det norske samfunnet, at vi samarbeider istedenfor å drive svarteperspill med hverandre, fordi en menneskeskjebne er verdt så mye at vi bryr oss. Jeg har sett alle disse historiene, så vi kan si at systemet vårt fungerer når man istedenfor å drive svarteperspill, trekke seg inn i det skallet hvor man kan sitte for seg selv, går ut av det og samarbeider. Det er da vi lykkes. Det er da det skinner av politikken vår. Jeg har sett dette skje i kommuner med mye penger, jeg har sett det skje i kommuner med lite penger. Og hvorfor? Jo, for i de situasjonene hvor feltarbeidere tør være feltarbeidere – istedenfor å bli sittende i redsel på et kontor fordi man er redd for å gjøre en feil – og tør å gå ut, da skjer dette unike norske at alt det vi kan se i det gjennomsiktige samfunnet vårt, det kan vi gjøre for å glede noen. Dette er hovedtyngden i en justispolitikk som skal hjelpe barn og unge til å ha et bra liv og unngå kriminalitet. På samme måte: Når det gjelder de steder vi ikke ser, f.eks. i hjemmene, og hvor det foregår vold og voldsovergrep mot kvinner, vet vi at vi har plikt til å stille opp på en slik måte at vi rekker ut hånden under det sosiale ansvar og gir beskyttelse. Det er en del av den offentlige debatten som flere representanter i denne salen har bidratt til, når vi i løpet av det siste året har hatt en økning i stasjonære voldsalarmer i Norge, fra ca. 500 til 750. Det betyr at flere tør be om den beskyttelsen som de skal ha. Det er en videreutvikling i det at det ligger i budsjettet, at vi neste år skal gjøre også mobile alarmer tilgjengelige. Det er en del av politikken at vi skjerper bestemmelsene mot menn som er voldelige, slik at de kan nektes besøk i eget hjem, opphold i eget hjem og, om nødvendig, også i et større geografisk område. Men det er bl.a. slik, som representanten Thorkildsen en rekke ganger har tatt opp med meg i denne sal, at det er nødvendig å ha flere tanker i hodet samtidig. Derfor er det også slik at vi i statsbudsjettet for neste år satser på å legge inn penger til sinnemestringsprogram for voldelige menn. De som ikke vet noe mer enn å ta ut sinne og slå, slå en kvinne, de må også få hjelp når de sitter og skal gjøre opp for seg. Slik henger politikken sammen, slik kan vi unngå at vi rammer de svakeste. Og når vi så sier at vi også skal bekjempe den organiserte kriminaliteten – alle som vil i denne salen kan oppleve den gjennom filmen «Lilja 4-ever» – vet vi at den er kynisk. De moderne, organiserte kriminelle driver nærmest som et moderne supermarked, hvor de den ene dagen driver med kriminalitet og smugler narkotika, neste dag sprit, og neste gang er det kvinner og barn som rammes. Politiet har nå motivasjon, verktøy og virkemidler til å gå etter disse bakmennene, og det er på tide at vi gjør det. I disse bakmennslandskapene er det kynismen som rår. Her er menneskeverdet koblet ut til fordel for simpel og enkel profitt, og det er en moderne slavehandel som settes i system. Handel med kvinner er moderne slavehandel, og det å bekjempe det vi nå kaller for «trafficking», er å bekjempe denne slavehandelen. Samtidig vet vi at vi sammen med andre land, i Norden og ellers, er nødt til å gjøre noe overfor de forhold som driver folk ut i dette, bl.a. den fattigdom vi har i nærområdene. Det foregår et samarbeid i nordisk sammenheng for å gjøre noe med dette. Men det er ingen unnskyldning for at ikke norsk politi skal stille opp og gå etter disse kriminelle. Og hele vinkelen på dette er at alle de som har måttet li, har rett og slett gått glipp av hele likestillingskampen. De er blitt de glemte kvinnene, det er de som er ofre for vold i hjemmene, og det er de som lir under slaveriet ved «trafficking. Dette er sett med mine øyne en sosialt meget ansvarlig, viktig og riktig linje. Det beviser at der den sosiale dimensjon blir tatt på alvor, der kan kriminalpolitikken bli brukt som et virkemiddel for å forsvare humaniteten overfor utsatte mennesker. Det er Regjeringens politikk. Det er skissert i to nøkterne setninger i trontalen at Regjeringen vil bekjempe vold, spesielt den som rammer kvinner i hjemmene, og at Regjeringen vil bekjempe all form for organisert kriminalitet.