trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2010-12-15:
I dag kan vi lese om nok en gladsak knyttet til forsvarsindustrien i min lokalavis. I dagens næringspolitiske budsjettdebatt synes jeg også det er viktig å dra opp perspektivet rundt Forsvaret og industrien. Hvis vi går tilbake til den debatten som var i Stortinget om behandlingen av St.meld. nr. 38 for 2006–2007, uttalte Høyres Jan Petersen, som den gang var leder av forsvarskomiteen, at han «nok er av dem som er mer skeptisk til gjenkjøpsinstituttet enn det veldig mange andre er». I Innst. S. nr. 117 for 2007–2008 skrev han videre: «Dette medlem mener det kan reises mange spørsmål til hvordan forsvarsmateriell anskaffes og særlig om gjenkjøpssystemet.» Videre argumenterte Høyre i sine merknader mot å senke grensen for når det skal kreves gjenkjøp, fra 75 mill. kr til 50 mill. kr. Som kjent var et flertall i Stortinget selvfølgelig uenig med Høyre, noe som igjen ble meget godt mottatt fra forsvars- og sikkerhetsindustrien, som ikke minst gir konkrete oppdrag til norsk industri i dag. Jeg har også søkt i Høyres stortingsvalgprogram. Der står ikke ordet «gjenkjøp» nevnt en eneste gang. Det står heller ingen ting om forsvarsindustrien, heller ikke i prinsipprogrammet til Høyre. Regjeringen har gått motsatt vei. Regjeringsflertallet har valgt å styrke samarbeidet mellom Forsvaret og industrien med utgangspunkt i det som er Forsvarets behov. Forsvarsindustrien i Norge blomster. Eksporten til utlandet har siden 2005 økt med ca. 50 pst. Arbeiderpartiet har alltid stått for en politikk der Forsvarets anskaffelser også skal brukes som et næringspolitisk verktøy, og at vi gjennom det kan klare å bidra til at vi har en solid norsk forsvarsindustri. Det er derfor vi fører en politikk som gjør at store anskaffelser til Forsvaret skal bidra til økt verdiskaping i Norge, både gjennom eierskap og gjennom gjenkjøpsavtaler. I tillegg vektlegger vi flernasjonalt samarbeid i forsvarspolitikken, og vi videreutvikler det nordiske forsvarssamarbeidet. Alt dette er svært viktig for å sikre norsk forsvarsindustri og flere tusen underleverandører over hele landet. Resultatet ser vi i form av høykompetente arbeidsplasser. Vi ser ny og viktig teknologi, som også har et stort sivilt bruksområde. Altså: Dette er en viktig del av vår næringspolitikk. Jeg er glad for, i likhet med representanten Heggø, at næringsnøytraliteten er byttet ut med en verktøykasse, for jeg mener at vi trenger målrettede, konkrete og aktive virkemidler i næringspolitikken til å fremme de kompetanseintensive og framtidsrettede områdene der Norge har særlige forutsetninger. Forsvarsindustrien er en del av dette. I dag har dette ført til at en 35 år gammel virksomhet på Kongsberg kan videreutvikles og at 250–300 arbeidsplasser sikres oppdrag i 2012.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2010-12-15:
Noen mener at de gode resultatene som Norge har oppnådd, skyldes tilfeldigheter – at vi har funnet olje og gass på norsk sokkel – og at resultatene kommer av seg selv. Slik er det ikke. Vi har en klar ideologi og en modell for hvordan vi skal oppnå gode resultater og arbeid til alle – ikke minst i et tett samarbeid mellom partene i arbeidslivet, gjennom en aktiv motkonjunkturpolitikk og en aktiv næringspolitikk og gjennom en sterkt skattefinansiert offentlig sektor. Det er det som er bærebjelkene i vårt system for arbeid til alle. Vi har valgt å la inntektene fra naturressursene våre være fellesskapets eiendom. Vi har ikke privatisert og latt et lite mindretall få overta eiendomsretten til olje- og gassressursene og til vannkraften. Det har andre land gjort, og det har de tapt mye på. Jeg er svært glad for at det som ligger i denne innstillingen, en betydelig styrking av Statkraft, er en politikk fra regjeringens side som er framtidsrettet og god, ved at vi nå styrker selskapet med 14 mrd. kr, mens utbyttet framover er klart forankret. Statkraft er et av de strategisk viktigste selskapene for Norge som forvalter betydelige ressurser. De forvalter disse ressursene på vegne av fellesskapet, og bl.a. skal avkastningen komme fellesskapet til gode. Selskapet tar nå noen viktige strategiske grep. Man ser på det europeiske kraftmarkedet, man er med på markedsoperasjonene, man ser på internasjonal vannkraft, vindkraft, fjernvarme, småkraftverk osv. Dette er framtidsrettet ressursforvaltning, og det er miljøforvaltning på sikt, og dette vil ha stor betydning for Norge som nasjon. Her ser vi også hvordan et statlig eierskap kan operere og sette noe ut i livet. Her får fellesskapet penger tilbake på sikt – i mangfold. Men Statkraft har også forpliktelser. Jeg mener at selskapet må brukes mye mer aktivt også i forholdet til den kraftkrevende industrien, og må være på banen i den sammenheng. Det er de i dag, men de må markere seg sterkere i framtiden. Jeg er også svært glad for den store garantiordningen som kom på plass fra regjeringens side, med hele 20 mrd. kr inn i fondet. Dette skal skape langsiktige, forutsigbare kraftavtaler for den kraftkrevende industrien. Dette er også framtidsrettet politikk, og jeg mener at vi i dag tar noen særdeles viktige beslutninger på fellesskapets vegne når det gjelder våre selskaper.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-12-15:
Vi har et godt land å leve i. Vi har gode velferdsordninger og et høyt velstandsnivå. Lønningene er høye. Det er prisene også. Arbeidskraften er relativt dyr, men vi har også overlevd finans- og gjeldskrisen med sysselsettingen i behold. Igjen er det vekst i økonomien, og norske eksportbedrifter later til å klare seg tilsynelatende godt, til tross for vårt norske kostnadsnivå. Etter hvert som de økonomiske problemene tårner seg opp omkring oss og arbeidsledigheten øker, må vi regne med at enda flere vil se hen til landet der det faktisk er arbeid til folk flest og lønningene er høye. Og det må de gjerne gjøre. Men vi krever at de skal ha samme lønnsvilkår som norske arbeidstakere, følge norsk lov og norske arbeidslivsregler. Derfor har vi sett oss nødt til å allmenngjøre tariffavtaler, innføre solidaransvar, egne identitetskort i enkelte bransjer og opprette regionale verneombud. Men det er ikke nok. Utleie av arbeidskraft er blitt «big business». Seriøse norske bedrifter opplever nå å bli utkonkurrert av selskaper som ikke følger norske lønns- og arbeidsbetingelser, skatteregler eller sosiale utgifter. Oppskriften er relativt enkel: Norsk eier oppretter et selskap i Litauen som driver utleie av arbeidskraft. Selskapet hyrer inn arbeidere fra Romania. Rumenerne leies deretter ut til norske selskaper på ordinær utleiekontrakt. All fakturering skjer via det litauiske selskapet. Utbetaling av lønn til arbeiderne går via internasjonale bankkontoer i Romania. Verken selskapet eller arbeidstakerne betaler skatt eller avgift til Norge, heller ikke til Litauen. Arbeidstakerne i Romania antas å sitte igjen med en timelønn på 50–60 kr, og det er selvfølgelig svært lukrativt i ett av Europas fattigste land. Men de som virkelig tjener de store pengene, er de som leier ut arbeidskraften. Ingen kan konkurrere med dette, med mindre de driver på samme måten. Norske firma som driver seriøst, med norske arbeidstakere, betaler skatt, arbeidsgiveravgift, feriepenger og selvsagt norsk tarifflønn og kost- og oppholdsgodtgjørelse til sine ansatte, har ikke en sjanse i konkurransen med disse andre bedriftene. Derfor er det svært viktig og avgjørende for norsk næringsliv at vi får bukt med dette problemet. Da må arbeidsmarkedspolitikken kobles med næringspolitikken og konkurransepolitikken.
Tor Bremer (Arbeiderpartiet), 2010-12-15:
Ein næringsdebatt utan eit tungt innslag av fokus på kunnskapsinstitusjonane våre blir i beste fall ein halvgod debatt. Eg seier det slik fordi kunnskapsinstitusjonane våre meir og meir kjem til å bli dei viktigaste kryssingspunkta i utforminga av ein framtidig næringspolitikk, og for den del òg i regionalpolitikken. Den viktigaste ressursen er og vil bli den menneskelege innsatsfaktoren. Den kunnskapen som Ola og Kari har i yrkeskarrieren, vil vera heilt avgjerande for om me lukkast med innovasjon, og det å skapa nye jobbar. Eg brukte ordet kunnskapsinstitusjonar innleiingsvis, og då i brei forstand – alt ifrå barnehagen via dei yrkesretta utdanningane til høgare utdanning og forsking. Lat meg starta med det mest grunnleggjande, nemleg at barnehagane våre no har felles verdigrunnlag med skulane våre. I ein næringsdebatt vil eg difor peika på at me i dag snakkar om kreative barnehagar med fokus på nyskaping og entreprenørskap. Det er tidleg innsats i næringspolitikken. Det er altså ikkje berre i utdanningspolitikken det er viktig med tidleg innsats. Barn og unge har nemleg av natur ein undrande og utforskande trong. Dette er eigenskapar som ein òg finn hos dei beste forskarane og dei mest energiske gründerane. Men nysgjerrigheita må stimulerast for å bli utvikla. Både nasjonale og utanlandske undersøkingar viser at elevar som har hatt entreprenørskap som fag i skulen, skapar eigne bedrifter i vaksen alder ti gonger så ofte som dei som ikkje har hatt dette tilbodet. Høgskulen i Sogn og Fjordane sitt samarbeid med fylkeskommunen om utvikling av opplæringstilbod i entreprenørskap er difor eit godt eksempel på dette. I lærarutdanninga er difor entreprenørskap lagt inn som tverrfagleg tema i utdanninga. Dette gjeld både allmennlærarutdanninga og førskuleutdanninga, og høgskulen har også utvikla fleire vidareutdanningstilbod på dette området. Alle studietilboda nyttar verktøyet REAL og erfaringsbasert læring. REAL er eit amerikansk erfaringsbasert og elevaktivt pedagogisk verktøy i entreprenørskap, som Høgskulen i Sogn og Fjordane har oversett og tilpassa norske forhold, i samarbeid med skular og barnehagar. Dette er viktig for å sikra landet vårt ein kunnskapsrik og kompetent arbeidsstyrke i framtida, noko som er heilt avgjerande for vår innovasjonsevne og verdiskaping. Med andre ord er samfunnet og framtidig arbeidsliv avhengige av skapande menneske – difor dette innspelet frå mi side i næringsdebatten.
Bjørn Lødemel (Høyre), 2010-12-15:
I Nationen har det den siste tida gått ein debatt om inntektsutviklinga i landbruket. Mykje tyder på at tala som landbruksministeren likar å skryte av, ikkje synleggjer dei reelle inntektene i næringa. Høgre meiner at den norske landbrukspolitikken ikkje er tilpassa dei utfordringane som er, og at det er eit stort behov for ein politikk som gjev langt større handlefridom for den enkelte bonde. Etter Høgre sitt syn vil det vere eit av dei viktigaste tiltaka for å styrkje lønsemda og framtidstrua i landbruket. Høgre har lenge pressa på for at Stortinget skal få handsame ei ny landbruksmelding, og endeleg har vi fått gjennomslag for det. Høgre meiner det ikke berre er avtaleverket som er avgjerande for å betre lønsemda i landbruket, det er heile totalsituasjonen for bonden som sjølvstendig næringsdrivande som Høgre no ønskjer å fokusere på. Det vil også vere eit viktig tema i den nye landbruksmeldinga. Senterpartiet prøver å framstå som garantist for rammevilkåra til landbruksnæringa og prøver å skape eit avhengigheitsforhold mellom denne næringa og partiet. Når vi ser kor klistra Senterpartiet er til SV i viktige saker som privat eigedomsrett, vern, rovvilt og sosialistisk politikk generelt, er det klart at Høgre vil vere ein langt betre alliansepartnar for landbruket enn det Senterpartiet prøver å framstille det som også her i debatten i dag. Høgre meiner at staten skal halde fram med økonomiske tilskot til landbruket, men at tilskota skal vere mindre byråkratiske og meir målretta. Skremselspropaganda frå senterpartipolitikarane og landbruksorganisasjonane om at Høgre i posisjon vil øydeleggje landbruket i distrikta, er svært misvisande. Når Høgre reduserer overføringane til landbruket, blir det langt på veg vege opp av andre tiltak som reduserer utgiftene til bonden. Det blir ofte gløymt i den kritikken våre budsjett får frå landbruksorganisasjonane. Høgre meiner at tilskotsordningane på ein heilt annen måte må tilpassast både kombinasjonsbruk og heiltidsbruk. Støtteordningane må forenklast og avbyråkratiserast. Vi må ha system med lågast mogleg forvaltingskostnader. Det vi treng mest av alt i landbruket, er ein næringspolitikk som er treffsikker. Vi må stimulere oss vekk frå investeringstørka i landbruket. Derfor har Høgre føreslege investeringsfond etter svensk modell for å utsetje den høge personskattlegginga av enkeltmannsføretak. Derfor vil vi også fjerne arveavgift og formuesskatt, og vi vil heve minstefrådraget og heve toppskattgrensa for lønsmottakarar. Dei fleste bøndene har arbeidsinntekt og alternativ inntektskjelde ved sidan av, så dei blir også råka av toppskatten. Vi ser i dag at det vil kome ei sak i Høgsterett om buplikt. Dette er forelda lovverk. Høgre vil fjerne priskontroll, delings- og bupliktreglar. Det vil også betre kapital- og verdisituasjonen i landbruket og dermed vere med på å skape eit meir aktivt og framtidsretta landbruk.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2010-12-15:
Jeg har bare lyst til å komme med noen kommentarer, for det er en ganske interessant debatt. Jeg synes næringsministerens oppsummering var grei, at vi skal være fornøyd, og at det er et godt land å bo i. Men samtidig er selvtilfredsheten en svøpe. Det er åpenbart at de to–tre siste årene har det skjedd et ganske dramatisk skifte i balansen mellom offentlig og privat sektor. Det ser man ikke minst på sysselsettingsstatistikken – den dreier kraftig over på offentlig sektor. Næringsministeren sa i sitt første innlegg noe om at vi er et rikt land, at vi er et kapitalrikt land, og at det er en utfordring å finne ut hvordan staten best kan bidra til å skape næringsutvikling. Det er jeg veldig enig i. Det beste bidraget her tror jeg er å la næringslivet beholde mer av kapitalen sin selv, ved å fjerne formuesskatten. Da er vi også litt inne i landbruket. Jeg synes man har fått en uhyre interessant ideologisk avklaring. Både landbruksministeren og Lundteigen har vært inne på det ideologiske i debatten. Det at Senterpartiet omfavner SV, som i utgangpunktet ikke aksepterer eiendomsretten, er jo ganske interessant. Man er langt inne i planøkonomien – og, som vi har sett noen historiske eksempler på, med planøkonomi blir det meste svart. Det gjelder også overføringene. Grunnen til det er jo rett og slett at man ikke ser kreativiteten som utløses ved at den enkelte får lov til å råde over sitt eget. At Senterpartiet så kraftig omfavner det som ideolog, synes jeg er ganske interessant. Jeg har fulgt ganske mye av debatten, og det har vært veldig interessant, derfor hadde jeg lyst til å komme med en liten kommentar til slutt.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2010-12-15:
Jeg må si at det er sjelden jeg hører noen som trekker så underlige konklusjoner av sine egne utsagn som Lundteigen. Er det noe som demonstrerer at markedet faktisk setter pris på dem som har investert i skogen, har høstet på en fornuftig måte, er det jo nettopp det han sier: at det var mange aktører som var ute etter å kjøpe Borregaard Skoger. Borregaard Skoger er uhyre godt drevet. Den har investert høyere enn nesten noen annen eiendom i Norge, vil jeg tro. Det er velstelte skoger, og de fikk en fantastisk høy pris – det er jo nettopp det som er poenget. Da jeg leste flertallets innstilling, lurte jeg på om man egentlig hadde gått over til underholdningsbransjen, for der står det bl.a. at skogen «har et betydelig verdipotensial ut over selve skogverdien». I et marked vil man faktisk ta med alle verdier i en skogverdi. Så det man her har gjort, er jo å vurdere det ut ifra den prisen konsesjonsloven pålegger alle andre å bruke, og så sier man at den produserer en verdi som er langt lavere enn det markedet egentlig har lyst til å verdsette eiendommen til. Det flertallet sier, er at vi åpenlyst fratar alle andre private eiere i Norge de verdiene som staten nå selv betaler Orkla Borregaard for, og det er noen underlige slutninger som Lundteigen trekker. Hvis vi ser på Statskogs kjøp av Borregaard, er jo det et kjøp som har alle vinnerkarakteristikker i seg for den rød-grønne regjeringen. Jeg har hørt argumenter om at vi må jo selvfølgelig hindre at svenskegrensen flyttes vestover, og dette med allmennhetens tilgang, der Flåtten så godt illustrerte alle de feiloppfatninger som er der ute. Jeg har sett undersøkelser som viser at ni av ti slutter opp om dette kjøpet, men så har man klart å kludre det til ved å gå inn og begynne å forsvare det med forretningsmessige vilkår. Forretningsmessige vilkår har staten definert. Det er på 4 pst., og når man ikke engang tør i proposisjonen å oppgi hvilke avkastningskrav man skal bedømme styret i Statskog etter, er det ganske utrolig. Jeg vil si at det er et styre som hadde lagt seg godt til rette for henging, hvis man hadde presisert et avkastningskrav her. Det er så åpenbart for alle andre at dette er – som Svein Flåtten sa – et rent politisk kjøp. Hadde man sagt det, hadde vi selvfølgelige kunnet si at det er vi uenig i, og man hadde sluppet å få all denne fiktive diskusjonen om forretningsmessige vilkår, for det er det ikke ut ifra hva staten selv har definert som forretningsmessige vilkår for alle andre. Det skjønner jeg ikke at landbruksministeren ikke ser konsekvensene av i forhold til både private kjøp og ekspropriasjonssaker.
Gerd Janne Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2010-12-15:
I den saken som vi behandler i dag, er det mange gjentakelser fra finansdebatten tidligere i høst. Jeg skal absolutt ikke starte den debatten på nytt, men jeg har en kort kommentar. Jeg legger merke til at når alle de fire borgerlige partiene finner sammen i en felles merknad om skatt, hevder de at det er svært få som sier at «skattelettelser er «gratis» for staten, det vil si at provenytapet som staten får ved skattelettelser i sin helhet motsvares av økte skatteinntekter skapt av den økte aktiviteten som det initielle skattekuttet har skapt». Det synes jeg er en interessant merknad. Den siste skattereformen skal evalueres neste år, og det gir oss god mulighet til å diskutere skattepolitikken i hele sin bredde. Jeg er rimelig sikker på at den skattepolitikken vi har innført og hatt etter 2005, vil vise at vi har fått et mer rettferdig skattesystem. Jeg har tillit til at finansministeren vil sørge for at det blir en bred evaluering, som også imøtekommer opposisjonens ønske om en vurdering av «de dynamiske effektene på kort og lang sikt ved redusert skatt på arbeid og formue». For øvrig har jeg ingen andre kommentarer enn at Arbeiderpartiet støtter proposisjonen sånn som den ligger.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2010-12-15:
De problemstillingene som ligger i denne innstillingen, er i all hovedsak drøftet tidligere, i finansdebatten, så jeg begrenser meg til å vise til finansdebatten og innstillingen, og tar opp de forslag hvor Høyre er forslagsstiller eller medforslagsstiller.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2010-12-15:
Jeg vil, i likhet med Jan Tore Sanner, bare henvise til finansdebatten og til de problemstillinger og utfordringer som også Kristelig Folkeparti var inne på. Jeg vil nøye meg med å fremme det forslaget som Kristelig Folkeparti har i innstillingen.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2010-12-15:
Jeg skal ikke forlenge møtet. Jeg vet at alle er interessert i å dra på julebord og spise tollbelagt ribbe. Men jeg bare tenkte jeg skulle minne om at vi nå har inngått mellom 30 og 40 skatteavtaler. Vi hadde en skatteavtale med Polen som hadde uheldige konsekvenser for norsk næringsliv. Det er slik at disse skatteavtalene blir inngått veldig raskt og ratifisert veldig raskt i Stortinget, og at de angjeldende næringene som blir berørt av disse skatteavtalene, ikke får uttalt seg gjennom høringer. Man kan ikke forvente at bransjer følger med på det som regjeringen vedtar til ethvert tidspunkt. Det er først når ting går ut på høring, at de har muligheten til å reagere på hvilke konsekvenser det får for sin bransje. Avtalen vi skal vedta her i dag, gjelder mellom Norge og Sveits, og sannsynligvis berører den ikke så mange direkte. Men det kan jo være avtaler i fremtiden, og kanskje avtaler vi har behandlet, som har større konsekvenser. Så Fremskrittspartiets råd for fremtiden er at regjeringen bruker litt lengre tid og involverer de parter som blir berørt av avtaler, uten at vi skal stemme mot noen avtale.
Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2010-12-15:
Jeg skulle stemt imot.
Bent Høie (Høyre), 2010-03-26:
På vegne av stortingsrepresentant Sonja Irene Sjøli og meg selv har jeg den ære å framsette et forslag om bedre rettssikkerhet for pasienter.
Siri A. Meling (Høyre), 2010-03-26:
På vegne av stortingsrepresentantene Ketil Solvik-Olsen, Line Henriette Hjemdal, Borghild Tenden og meg selv har jeg gleden av å fremsette et representantforslag om etablering av et test- og demonstrasjonsprogram. «Demo 2020», for havvindteknologi i Norge.
Ingebjørg Amanda Godskesen (Fremskrittspartiet), 2010-03-26:
På vegne av representantene Siv Jensen, Per Sandberg. Bård Hoksrud, Jan-Henrik Fredriksen, Arne Sortevik og meg selv vil jeg framsette forslag om fullfinansiering av Trondheimspakken.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2010-03-26:
I redegjørelsen tas det opp mulighetene for nye sanksjoner rettet mot Iran som følge av atomprogrammet. Da tidligere fredsprisvinner Shirin Ebadi var i Oslo for kort tid siden, tok hun nettopp opp problemstillingen om at atomprogrammet har blitt en slags lynavleder som det internasjonale samfunnet har all oppmerksomhet rundt, samtidig som det er et brutalt, undertrykkende regime i Iran som begår de groveste brudd på menneskerettighetene. Er utenriksministeren enig i en slik betraktning? Ser han at grunnlaget for sanksjoner/politiske tiltak kan tas helt uavhengig av atomprogrammet, og på et mer menneskerettighetsbasert grunnlag?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2010-03-26:
Jeg får takke for svaret, men jeg er ikke helt fornøyd. Shirin Ebadi sier at sanksjoner som rammer befolkningen, er hun ikke tilhenger av. Politiske sanksjoner kan ha noe for seg fordi de rammer regimet. Vi har bl.a. hatt slike sanksjoner mot Zimbabwe og mot andre land hvor det vurderes reiserestriksjoner. Norge har en stemme i Schengensamarbeidet. Det å innføre reiserestriksjoner rettet mot bestemte personer kunne ha vært et virkemiddel, og det å jobbe for å begrense handel med pepperspray, tåregass, osv., som vi vet brukes av politiet mot demonstranter – det er mange ting man kunne satt på dagsordenen internasjonalt for å møte regimet på en offensiv måte. Vi vet bl.a. at den iranske ambassade i Oslo ikke har hatt en ambassadør på plass her på halvannet år. Vi har en fullt operativ ambassade i Iran. Det viser en ulikhet i vektleggingen av samarbeidet. Hvordan vil utenriksministeren angripe dette?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2010-03-26:
Representanten Holmås kan være trygg på at vi vil benytte de politiske arenaer som er, for å øve vår påvirkning. Først vil jeg få lov til å berømme representanten Gina Knutson Barstad for hennes innlegg og for det engasjementet hun viste for kvinners rettigheter. Det engasjementet var noe jeg gjerne skulle hatt med meg under mitt besøk i Saudi-Arabia for noen uker siden, der jeg etter fattig evne forsøkte å ta opp spørsmålet om kvinners rettigheter. Det engasjementet representanten Knutson Barstad viste her, kunne kanskje ha gjort en forskjell der jeg ikke nådde igjennom. Men jeg ønsket å ta opp noe av det representanten Kolberg var inne på. Jeg er litt usikker på om det innlegget var basert på så mye kunnskap som man kanskje bør basere et innlegg på, når man tar opp et så alvorlig tema som å plassere ansvaret for finanskrisen. Nå har det jo vist seg, hvis vi tar private firmaer som Lehman Brothers, at det var basert på ren kriminalitet. Stater som Hellas har over tid skjult de faktiske tall. Man har brukt mer penger enn man har, og så skal man sy alt dette sammen i en kamp mot markedsliberalistene – og nå med Fremskrittspartiet – og konklusjonen blir at de universelle velferdsordningene i Norge står på spill. Dette henger ikke sammen! Vi diskuterer velferdspolitikk i Stortinget så godt som hver eneste dag, og jeg tror ikke velgerne der ute opplever at vi utfordrer hele basisen for velferden i Norge. Og i hvert fall: Den måten å koble ting sammen på her, blir ikke riktig. Så er det flere som har vært inne på at den åpne handelen, den globaliseringen og den markedstenkningen som vi er en del av, og som vi har glede av, er noe Norge er helt avhengig av, og også noe som vi forsvarer, og som historisk har vist seg å gi en gevinst – ikke bare for Norge, men for de land som har beveget seg fra en tenkning der markedet var veldig fjernt fra den styrende ideologi. Jo lenger vekk man var fra markeder, jo mer undertrykkelse var det. Det er i hvert fall en tese jeg vil trekke frem, og som jeg tror det i stor grad er historisk belegg for. Når det gjelder kampen for «decent work», har jeg stor respekt for den, og arbeiderbevegelsen har opp gjennom årene løftet opp mange viktige kamper. Men en av de viktigste kampene for å gi arbeidstakere bedre rettigheter er jo kampen for menneskerettigheter, kampen for demokrati, kampen for at man kan vise sin stemme i samfunnet – og selvfølgelig på arbeidsplassen, men man løser jo ikke de grunnleggende problemene på arbeidsplassen hvis man ikke gir dem en stemme inn i maktapparatet.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2010-03-26:
Når man baserer forutsetningen på at Fremskrittspartiet ønsker så godt som å avvikle – hørte jeg representanten si – den internasjonale kontroll og de internasjonale reguleringer som representanten Woldseth var inne på, og bryte ned de ulike organisasjonenes evne til å takle de utfordringene vi står overfor, blir det jo grunnleggende feil. Vi erkjenner konsekvensene av finanskrisen. Vi erkjenner den vanskelighet mange land står i, men det å prøve å si at disse landenes situasjon er en følge av en overdrevent liberalistisk og markedsfundamentalistisk politikk, blir jo heller ikke riktig når man går inn og ser på hva det er som har ført disse landene opp i denne situasjonen. Det er land med ulike retninger på sine regjeringer som har havnet i en slik situasjon. Så hele analysen bygger jo på feil. Jeg opplever ikke – og jeg har stått ansvarlig for mye av denne politikken – at Fremskrittspartiet har vegret seg for å delta og ta ansvar internasjonalt i en krevende situasjon.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2010-03-26:
Det går mot slutten av debatten, og jeg skal ikke dra det veldig langt ut, men å høre på representanten Gitmarks skråsikkerhet om hvordan politikere i Sør-Europa skal løse sine problemer, er ganske utrolig: Kutt i lønninger ingen problem – 7 pst. er altfor lite. Økt skatt for befolkningen – det er bare rett og rimelig. Kutt i velferdsordninger som skole og helse – det skulle bare mangle. Og så videre, og så videre. Istedenfor å problematisere euroens utfordringer er representanten Gitmark frekk nok til å moralisere over politikere som står overfor utrolig vanskelige valg. Hellas er jo gjennom den felles pengepolitikken ganske bundet. Vanligvis ville et land i en sånn krise hatt mulighet til å devaluere sin valuta for å øke sin konkurransekraft i forhold til andre land. Den muligheten har de ikke gjennom den felles pengepolitikken man har. Da kan man øke sin konkurransekraft gjennom liberalisering, lavere lønninger og å sette sosial dumping i system. Det Gitmark burde fokusere på, er: Er det en ønsket utvikling for Europa at lønninger blir presset ned, at forskjellene mellom folk øker, og at man setter reallønnsveksten langt tilbake i tid? Vi har sett i USA en utvikling der det er færre og færre som tar del i velstandsveksten. Den jevne arbeiderklasse henger etter, de må ha to jobber for å klare å brødfø sin familie. Er det en sånn kamp, en negativ spiral, der vi skal konkurrere om mer lønn mellom landene, som er Europas svar på de utfordringene vi nå står overfor? Det er i hvert fall ikke en god norsk tradisjon, verken i Høyre eller i de andre partiene, at vi skal ha en konkurransepolitikk som reduserer reallønningene, der vi kutter offentlige velferdsgoder, og der vi øker skattene. Det er den politikken vi nå ser i Europa. Jeg er redd for at det kommer til å øke konfliktnivået, med de farer det gir over tid.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2010-03-26:
Mitt poeng er ikke å frikjenne Hellas for ansvaret for den økonomiske politikken de har ført – eller mangel på politikk. Mitt poeng er at euroen har tatt fra dem handlefrihet i den krisen de har kommet opp i, og at euroen aldri burde ha blitt en nasjonal valuta så lenge man ikke har en sentral føderal økonomi som kan gå tungt inn og stabilisere økonomier som sliter, som den greske økonomien gjør. Jeg leste et oppslag av den islandske finansministeren tidligere i uken, der han trakk fram gleden av at de ikke var en del av eurosamarbeidet. Det har gjort at de har fått devaluert sin økonomi, slik at de har en helt annen konkurransekraft nå, som gjør at de har fått en realvekst i økonomien på Island. Selv om de også har styrt økonomien sin på en elendig måte, har de hatt en større handlefrihet og en større mulighet til å komme seg ut av den krisen de er oppe i.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-03-26:
Det er fristende å forfølge nordområdene, for hvis man mener at alt innen redning og beredskap der er ferdig utbygd og klart, fit for fight, så er det nye opplysninger for meg. Men det jeg har lyst til å følge opp, er noe som er mer akutt, og det er Tsjad. Jeg vil bare ha en forsikring fra statsråden: Alle i denne sal vet at det er ikke noen uttrekking – det er en avslutning, som var planlagt. Det jeg vil ha en forsikring fra statsråden om, er at hvis den planlagte nedleggingen, som Norge hadde planlagt, truer den FN-operasjonen som er der, vil da Norge kunne fortsette sitt engasjement i Tsjad? Eller holder man her fast på en frist uansett hvilke følger det får?
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
Først vil jeg si at vi systematisk påpeker disse menneskerettighetsbruddene. Jeg tror – hvis du spør i Teheran – at Norge er av de landene som er meget tydelig på det, både i Teheran og i Oslo. Spørsmålet er egentlig ganske hypotetisk. Jeg vil vel stille meg mer tvilende til at et sanksjonsregime – helt uavhengig av det som skjer på kjernevåpensiden – er et realistisk scenario i en FN-sammenheng. Det finnes, dessverre, flere stater som begår grove brudd på menneskerettighetene. Jeg tror at det å innføre et omfattende sanksjonsregime gradert i forhold til alle dem, vil være krevende. Men det fornekter jo ikke, med fokus på Iran og atomprogrammet, at det er et maktpåliggende tema å ha oppmerksomhet om nå. Vi må forholde oss til IAEAs vurdering. Det er bare de som kan gi oss meningsfulle vurderinger av programmet – og dessverre har ikke Iran klart å motbevise disse mistankene. Derfor sier jeg i redegjørelsen at denne saken er på vei til Sikkerhetsrådet. Der hører den også hjemme. Vi får håpe at den blir så bredt forankret som mulig.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
Først tror jeg vi er tjent med å ha en ambassadør i Teheran. Det styrker vår rapportering, og det styrker vår tyngde til å få tilgang i Iran. Jeg synes ikke det er noe poeng å lære av det iranske eksemplet i Oslo når det gjelder det. Vår avstandtagen til regimet er veldig tydelig. Igjen: Det blir litt hypotetisk å diskutere hva slags sanksjoner man kunne sett for seg om det ikke var en atomsak. Nå er det en stor atomsak. Det er et veldig sentralt tema som vi er nødt til å ta opp. Så kan vi diskutere effekten av politiske eller økonomiske sanksjoner mot regimer som har praksis vi ikke liker. Jeg kan telle på mer enn to hender, dessverre, regimer som er av den kategorien. Jeg tror det åpnes for ganske problematiske temaer om vi skal lage norske sanksjonsregimer overfor alle dem. Men vi må bruke alle internasjonale arenaer for å sette internasjonale menneskerettigheter på dagsordenen, respekt for universelle menneskerettigheter, og i de tilfeller hvor bruddene er grove nok, er jeg også åpen for diskusjoner om sanksjoner, men da bør de være forankret i FNs sikkerhetsråd og gjelde flere enn enkelte individuelle land.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
Svaret på spørsmålet er: Ja, under gitte omstendigheter kan det være en slik spenning. Svaret på om vi slår oss til ro med det, er: Nei. Det bør ikke være en slik spenning. Derfor er det Norges syn at Arktisk Råd må være hovedsete. Er de tre landene som ikke er med, urolige for dette? Svaret tror jeg delvis er ja. Reageres det fra urfolkorganisasjoner? Jeg tror også svaret på det delvis er ja – ikke særlig i Norge, men kanskje særlig i andre land. Derfor vil jeg på mandag gi uttrykk for at, ja, kyststatene har visse tema som det er helt legitimt at de diskuterer, som handler om kyststatenes ansvar etter havretten og koordinering og samordning av det. Vi skal ikke frata oss muligheten, verken politisk eller på embetsnivå, til å kunne diskutere det. Men vi bør ikke gjøre det på en slik måte at det reises tvil eller skapes spenninger innenfor Arktisk Råd, som nå er i ferd med å vinne legitimitet og oppmerksomhet som det ledende cirkumpolare organet for arktiske spørsmål. Så den balansen skal vi finne. Jeg ser ikke for meg at det blir mange møter på dette nivå, det er i Arktisk Råd vi må konsentrere arbeidet vårt.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
For det første har vi diskutert dette temaet i den nordiske kretsen det siste trekvart året, og jeg opplever at vi nå har ganske stor grad av felles syn. Det er riktig at de nordiske EU-landene indirekte deltar i G20 gjennom EU-kommisjonen, EU-presidenten osv., men de registrerer jo også at land som Storbritannia, Frankrike, Tyskland osv. vil være medlem som land. Jeg mener at de europeiske land og de nordiske land må akseptere at det nå kommer inn land fra de nye, fremvoksende økonomiene. De skal ha sin plass ved bordet. Men man kunne ved et representativt grep i G20 – gjennom en valgkretsmodell, ikke øke det antallet med mer enn tre-fire stykker i det forumet – sørge for å ha en mye bedre spredning og representativitet. De arabiske landene er ikke med – organisert. De afrikanske landene er ikke med – organisert. Og jeg mener at Norden i den sammenheng, så store bidragsytere som vi er, bør kunne hevde at vi også skal kunne ha en stemme når disse spørsmålene, som får så stor betydning for oss, blir diskutert. Så ja, dette er et syn Norge kommer til å fortsette å ha.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
Nå arbeides det jo fra FNs side – og Norge bidrar til det – for å finne en god løsning på dette spørsmålet fremover. Hovedgrunnen til at Norge ikke forlenger dette oppdraget, er at vi mener det ikke vil være tid for Norge til å kunne trene opp, utstyre og rekruttere til en forlengelse, ut fra hvor langt man nå har kommet i en avvikling som allerede er forberedt og under utarbeidelse. Det er ikke slik at Norge kan kaste seg rundt og si at vi driver sykehuset allikevel. Men det FN kan være sikker på, er at Norge vil være en aktiv bidragsyter, en deltaker, i å legge til rette for at det blir en så god løsning som mulig fremover. Statssekretær Barth Eide i Forsvarsdepartementet var i Tsjad denne uken og hadde slike samtaler, og FN kjenner Norge godt nok til å vite at vi kommer til å gjøre det vi kan for å bidra. Men når det gjelder feltsykehuset, så er det satt opp for ett år, og avviklingen er i gang. Det kommer en regntid, og både utstyr og folk skal ut på ordnet vis. Så får man diskutere og bidra til de mellomløsningene som skal til for at det blir et ordentlig helsetilbud i tiden fremover.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2010-03-26:
Utenriksministeren omtalte i redegjørelsen sin neste ukes møte i Ottawa for de fem kyststatene i Polhavet. Samtidig understreket utenriksministeren: «Arktisk Råd er den sentrale arktiske samarbeidsorganisasjonen. Norge ønsker at Arktisk Råd forankrer sin rolle som politikkutformende organ for arktiske spørsmål.» Da det første møtet for kyststatene ble avholdt i Ilulissat, møtte det bekymring fra de tre andre medlemsstatene Sverige, Island og Finland, og urfolks representanter i Arktisk Råd følte seg tilsidesatt. Oppfatter utenriksministeren at det kan være en spenning mellom Ilulissat-samarbeidet og Arktisk Råd? Hvordan oppnår vi felles det beste ved våre erklærte mål om at Arktisk Råd skal være det viktigste organet for arktiske spørsmål?
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2010-03-26:
Det er 16 land som inngår i eurosamarbeidet, og den krisen vi nå ser, viser med all tydelighet at eurolandene er ingen sammensmeltet union. Det er dessverre i altfor stor grad egne interesser som går foran valutaunionens interesser. Hellas har gått på en smell. Hellas har over lang tid levd over evne. Nå kommer regningen. Landet gikk inn i en myntunion med falskt flagg. Det ble jukset systematisk med tallene – ja, hele forsvarsbudsjettet ble holdt utenfor statsbudsjettet med den begrunnelse at de tallene var hemmelige. Da er det ikke rart at man når EUs 3 pst.-mål. Selv i gode tider viser det seg at Hellas har hatt et budsjettunderskudd på over 10 pst. I fjor var faktisk budsjettunderskuddet på 12,7 pst., tidligere rapportert til anslagsvis 3–4 pst., slik som har vært normalen fra tilsvarende statistisk sentralbyrå og finansdepartementet i Hellas. Det kommer godt til uttrykk ved statsminister Papandreous uttalelser til gresk tv i går. Han sa: Det greske folkets anstrengelser blir belønnet. Skjer det, vil det være slutten for eurosamarbeidet. Dersom det blir skapt en praksis, at man kan leve over evne, leve av andres penger, og det så kommer noen andre og tar regningen i etterkant, er det klart at da er ikke eurosamarbeidet til om 10 eller 20 år, dessverre. Jeg er grunnleggende positiv til eurosamarbeidet. Jeg mener det skaper en stabil, stor valuta som vi også kan nyte godt av, men da trenger vi en reell myntunion som har en felles forståelse, og som bygger på et felles inflasjonsmål. Grekerne sitter nå igjen med to virkemidler: Det ene er innføring av økte skatter, og det andre er reduserte offentlige utgifter. Men grekerne tar ikke store nok grep, de kommer ikke selv ut av krisen. Vi kjenner godt til våre naboland, Sverige og Finland, som tok kraftfulle grep da krisen rammet. Vi ser at Irland har kuttet offentlige lønninger med 15 pst., Latvia med 25 pst. – og grekerne er ute i gatene og kaster stein når de nå kutter sine lønninger i offentlig sektor med 7 pst. Jeg forstår godt den frustrasjonen som Erna Solberg opplevde i går på EPP-møtet med regjeringssjefer fra Høyres søsterpartier. Men tilbakemeldingen må være entydig: IMF må være med på stabiliseringen av landet, men hoveddelen må tas av grekerne selv. Dette er ikke et politisk problem som kan gis enten sosialistene eller de konservative, det er et gresk problem godt ispedd spanjoler, italienere og andre som ikke er like det engelskmennene kaller «prudent», som f.eks. tyskere og andre. Da de konservative tapte valget i 2009, var det selvfølgelig med en betydelig grad av misnøye knyttet til skogbranner, økonomisk krise og korrupsjon. VG anslår at gjennomsnittlig betaler hver greker 10 000 kr i korrupsjon årlig. De er vel kanskje bare slått av Bulgaria og Romania når det gjelder å være korrupte innenfor EU-systemet. Tilbake til det politiske. Vi trenger at de konservative og sosialistene i Hellas tør å bli upopulære, tør å stå imot den stormen som finner sted i gatene. De trenger å vite at IMF skal være der med stabilisering – men gjelden må betales tilbake. Og vi trenger faktisk et godt fungerende eurosamarbeid, også i Norge.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2010-03-26:
Det skapes et inntrykk fra enkelte av at norske velferdsordninger står på spill. Det er overhodet ikke tilfellet. Finanskrisen skaper problemer for en rekke land, også for Norge, men det skaper likevel ikke problemer for våre norske velferdsordninger. Vi har muligheten til å finansiere dem, og det er en stor interesse fra både høyre- og venstresiden i Stortinget om å gjøre nettopp det. Begge sider har vært med på å bygge opp velferdsordningene slik de er i dag. La meg også legge til at handel er med på å bygge ned spenninger. Handel er med på å bidra til å skape velstand og å hente millioner av mennesker ut av fattigdom. Handel er faktisk den sterkeste økonomiske drivkraften verden har sett, og uten handel vil man igjen gå tilbake til tiden med velstandsnedgang. Er det noe denne finanskrisen burde lære oss, er det at vi ikke må legge unødvendige restriksjoner på handel mellom land. Så til representanten Slagsvold Vedum og Hellas: Det er et par momenter som representanten bør ta inn over seg. Det første er at Hellas gikk inn i eurosamarbeidet med falsk flagg. Hellas villedet sine venner i eurosamarbeidet. De var ikke redelige i forhold til verken budsjettunderskudd eller andre økonomiske data. Det er hevet over enhver tvil at lave renter ble for fristende for grekerne. At man nå har fått en statsgjeld på 120 pst. av BNP, er et kjempeproblem, og at man trolig når 125 pst. av BNP innen utgangen av året, er enda mer alarmerende. At det er grekerne som sitter med sin egen nøkkel, ja det burde også representanten Slagsvold Vedum være tydelig på. Det er ikke opp til verken verdenssamfunnet, IMF eller eurosamarbeidet å redde grekerne. Det må de gjøre selv, men de bør få hjelp av IMF på veien i forhold til lån som skal betales tilbake, og i forhold til garantier. Så mener jeg at representanten Slagsvold Vedum ikke er tydelig nok på andre momenter i forholdet til Hellas spesielt. Kampen mot korrupsjon er taklet på en altfor dårlig måte. Det er problematisk at man har land i Europa som har korrupsjon som tilsvarer et gjennomsnitt på 10 000 kr pr. innbygger pr. år, og at man ikke har gjort mer de siste årene, uavhengig av regjering, er svært beklagelig. Så til en svart økonomi: Vi kjenner svært godt til at Hellas har en stor svart økonomi. The Economist skrev nylig at man anslår at 15 milliarder euro kunne hentes inn til statskassen dersom man taklet den svarte økonomien. Når man samtidig har en pensjonsalder på 61 år – Tyskland har nå hevet sin pensjonsalder fra 65 til 67 år – viser det igjen at man har en betydelig vei å gå på før man trenger å gå på velferdsordninger som vi tar for gitt. Da er jo en pensjonsalder på 67 år f.eks. en vei.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2010-03-26:
Utenriksministeren problematiserte i sin redegjørelse situasjonen rundt G20-landene i nokså betydelig grad, der han også kommenterte G20-landenes legitimitet. Samtidig ytret utenriksministeren, slik jeg oppfattet ham, et ønske om å gi G20-landene større legitimitet og gjerne få inn en nordisk deltakelse i denne institusjonen. Dette er vel en idé som våre nordiske naboland, som mente seg å være godt betjent via andre institusjoner, så langt har gitt en nokså negativ tilbakemelding på. Mener utenriksministeren at en nordisk deltakelse, og en nordisk løsning, under G-20-paraplyen virkelig er å anse som en relevant løsning?
Ivar Kristiansen (Høyre), 2010-03-26:
Jeg synes faktisk ikke statsråden har bidratt til å belyse denne saken. Hele poenget med saken er jo valget av samarbeidspartnere – altså de som skal ha begge hender på rattet i utviklingen av dette satellittprosjektet. Har ikke departementet fått med seg at en samlet norsk satellittbransje, sammen med internasjonale aktører, er i opprør over den mangel på prosedyre som departementet har gitt seg i kast med i denne saken – og som har gjort at bordet på mange måter har fanget? Jeg vil spørre statsråden: Har Telenor fått formelt tilbud om å bli samarbeidspartner ut fra gitte kravspesifikasjoner, eller har de ikke?
Ivar Kristiansen (Høyre), 2010-03-26:
Det siste kan neppe stemme. Man har overhodet ikke jobbet grundig nok med denne saken. Når statsråden nå slår fast at man begrunner dette med kvalitet, pris og sikkerhet – hva slags dom er det man da gir seg i kast med å tildele norsk teknologi og norsk satellittmiljø? Man har ikke noe grunnlag i departementet for å hevde dette, og man lager noen fiktive regnestykker som man presenterer overfor Stortinget. Man sier at den spanske varianten har en prislapp på 982 mill. kr, mens det norske tilbudet som departementet ikke har tatt seg bryderiet med å hente inn, har en prislapp på over 1,6 milliarder kr. Teknisk Ukeblad har en vel dokumentert artikkel, som jeg går ut fra at departementet har fått med seg, som illustrerer at også det norske alternativet – hvis departementet hadde tatt seg bryderiet med å hente det inn – hadde hatt en inntektsside som økonomisk kunne gitt et sammenlignbart resultat når det gjelder disse to løsningene.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2010-03-26:
Man viser til en ekstern kvalitetssikrer. Dette blir jo et skudd i mørke, for å si det mildt. Man gir altså en ekstern kvalitetssikrer i oppdrag å kvalitetssikre et tilbud som er levert inn av den som Regjeringen har valgt – altså et spansk selskap som er 40 pst. eid av den spanske stat – og ikke tilbud fra andre, og så foretar man en kvalitetssikring av det som egentlig er noe departementet antar å være et fiktivt tilbud. Man har etter min oppfatning ikke grunnlag for å kunne hevde det som statsråden hevder her i dag. Det er ganske godt dokumentert i Teknisk Ukeblad at Telenor, bl.a. ut fra de kravspesifikasjonene som de ikke fikk mulighet til å levere inn til departementet, kunne ha vært en partner som også kunne ha gitt sammenlignbar økonomisk tjeneste til departementet. Det er veldig trasig at Telenor ikke fikk anledning til å komme inn i bildet.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2010-03-26:
Man er dessverre nødt til, siden denne saken er full av manglende informasjon om alternative varianter, å holde seg til andre kilder enn de offisielle dokumenter. Statsråden har selvfølgelig helt rett i, og henviser til, at man formelt sett har rett til å gå utenom standard EØS-regelverk for innkjøp av forsvarsmateriell, og det er jo en forklaring man står på. Men man bryter samtidig også andre vedtatte retningslinjer som er vedtatt av Stortinget. Og her velger man nå på nytt igjen, i en meget stor investering for Forsvaret, å bruke varianter av innkjøpsmodeller som vekker en betydelig grad av sinne i hele det norske satellittmiljøet og det teknologiske miljøet. Jeg synes faktisk – bare for å avslutte herfra – at dette er en sak som fortjener at kontrollkomiteen her tar noen runder.