Torbjørn Hansen (Høyre), 2007-04-17:
Eierskapsmeldingen bekrefter at det fortsatt er bred enighet i Stortinget om hovedprinsippene for håndteringen av statens direkte eierskap i næringslivet. Dette er etter min oppfatning veldig positivt. Staten eier mer enn en tredjedel av verdiene på Oslo Børs og store verdier i næringslivet som ikke er børsnotert. Det ville hatt stor negativ betydning både for de statseide bedriftene og for næringslivet ellers dersom utøvelsen av eierskapet ble lagt vesentlig om i retning av en aktiv politisk styring. I Soria Moria-erklæringen loves det langt mer aktivt statlig eierskap. Dette løftet blir gjennom dagens vedtak gravlagt som uaktuell politikk. Det er tvert imot bred enighet om at Regjeringen skal følge de spilleregler som gjelder i aksjeloven, norsk anbefaling for eierstyring og OECDs retningslinjer for statlig eierskap. Det er enighet om at staten skal opptre ryddig, og at utøvelsen av eierskapet skal skje på en åpen måte. Det er enighet om at eierskapet skal være profesjonelt, med klare grenser mellom oppgavene til eier, styre og ledelse. Dette er nyttige avklaringer både i forhold til regjeringserklæringen, i forhold til valgløfter og i forhold til mange utspill og episoder som har vært i media de siste årene. Utspillene har vært krav om innblanding i strategiske beslutninger i selskapene, ønske om oppkjøp i selskaper for å hindre omstilling, ønske om å straffe eller belønne statsbedrifters investeringsvalg gjennom utbyttenivået og krav om utskifting av ledere og styrerepresentanter som ikke følger såkalte politiske signaler formidlet gjennom media. Eierskapsmeldingen ble i så henseende berget som fødte en mus, og det er gode nyheter både for de statseide bedriftene og for næringslivet generelt at eierskapspolitikken ikke blir vesentlig lagt om. Eierskapsmeldingen gir en klargjøring av formålet med det statlige eierskapet utover maksimering av langsiktig verdiskaping og industriell utvikling. Tilleggsformålene som listes opp, er selskapenes evne til å ivareta miljøhensynevne til å gjøre ansvarlig omstillingbidrag til mangfoldhøy etisk standardsatsing på forskning og utvikling Dette er en oppfølging av Eierskapsutvalgets anbefalinger og en prosess som ble iverksatt av Bondevik I-regjeringen. Denne type forventninger har det alltid vært til de statlig eide bedriftene. Det blir litt underlig at regjeringspartiene forsøker å framstille en skriftliggjøring av slike forventninger som et nytt aktivt grep i eierskapspolitikken. Det vil jeg heller beskrive som et politisk knep enn som et politisk grep. Den foreslåtte kategoriseringen av selskapene etter formål med eierskapet bidrar til økt oversikt og klargjøring, og følger naturlig opp forslagene fra Eierskapsutvalget, som ble nedsatt av den forrige regjeringen. Ved utnevnelse av styremedlemmer i statlige bedrifter er det viktig at Regjeringen opptrer ryddig og profesjonelt. Jeg håper at Regjeringen lærte en lekse av den uprofesjonelle håndteringen av utnevnelse av styreleder i Statoil i fjor, og sørger for at det i framtiden blir prosesser som inngir tillit i forbindelse med utnevnelse av styremedlemmer, også utenfor de rød-grønne partikorridorer. Omfanget av privat nasjonalt eierskap er et viktig tema i næringspolitikken. Høyre mener at det er en fundamental svakhet i eierskapsmeldingen og i Regjeringens politikk at man ikke ser betydningen av det private norske eierskapet. En samlet opposisjon foreslår at Regjeringen skal legge fram en egen stortingsmelding om hvordan det norske private eierskapet skal styrkes. Høyre peker spesielt på at formuesskatten begrenser det private eierskapet og presser dette over på utenlandske hender. I så henseende er det underlig at regjeringspartiene skriver i innstillingen at det private eierskapet styrkes gjennom konkurransedyktige skattemessige rammevilkår. Regjeringens politikk er den stikk motsatte, med gradvis nedbygging av privat norsk eierskap gjennom en særnorsk formuesskatt for nordmenn som er eiere i norske bedrifter. Det er klart at trekker man inn milliarder av kroner hvert eneste år fra norske eiere i norske bedrifter, vil eierskapet i norske bedrifter gradvis bli overført til utenlandske hender. Det viser den sammensetningen vi har av eierskapet, bl.a. på Oslo Børs. I innstillingen er det stor grad av enighet rundt statlig tilførsel av kapital til næringslivet gjennom ulike fondsløsninger. Alle, bortsett fra Fremskrittspartiet, mener at det samlet sett ikke er mangel på kapital i norsk næringsliv. Det er enighet om å bygge videre på såkornfond og Argentums fond-i-fondløsning. I den sammenheng var det ganske oppsiktsvekkende at statsministeren og næringsministeren i forrige uke gikk ut og lanserte et forslag om å reetablere et opplegg med statlige direkteinvesteringer i oppstartsbedrifter, f.eks. innenfor miljø- og bioteknologi. Dette området er godt dekket av såkornfondsløsninger og Argentum-modellen, og det virker litt underlig at Regjeringen lanserer fondsløsninger som ikke er omtalt i eierskapsmeldingen, samtidig som Stortinget behandler eierskapsmeldingen. Dessverre er det kun opposisjonen som ser verdien av at folketrygdfondet sprer sine investeringer også på unoterte aksjer. I dag er folketrygdfondet, også kalt Pensjonsfondet – Norge, stort sett investert på Oslo Børs. De børsnoterte selskapene har bedre kapitaltilgang enn de unoterte selskapene. Høyre ønsker derfor at folketrygdfondet også skal kunne investere i ikke-noterte bedrifter. Her synes jeg at regjeringspartiene framstår som passive og veldig forsiktige i innstillingen. Pensjonsfondet – Norge forvalter altså 106 milliarder kr i aksjer og rentepapirer i Norge og Norden pr. 1. januar 2007. 52 milliarder kr er plassert i aksjer i Norge, fortrinnsvis børsnoterte aksjer. Det er klart at det ville hatt noe å si for kapitaltilgangen hvis folketrygdfondet kunne spre disse investeringene på et bredere sett av selskaper enn bare de børsnoterte selskapene. Debatten om norske lederlønninger er like forutsigbar som at partene i arbeidslivet starter lønnsforhandlinger hvert år. Her er det sjelden mangel på sterke kommentarer fra rød-grønne politikere. Staten er eier i de største norske selskapene, og dette skaper fokusering på lederavlønning i disse selskapene. En samlet komite peker likevel på at konkurransedyktig lønn er et viktig virkemiddel for å rekruttere de beste lederne. Det betyr at lederlønnsnivået i de statseide bedriftene også i framtiden vil følge utviklingen i markedet. Komiteen er klar på at styret har ansvaret for å fastsette lønnsvilkår innenfor de rammer som forelegges generalforsamlingene, slik aksjeloven nå legger opp til. Komiteen er skeptisk til hvordan enkelte opsjonsordninger for toppledelse i børsnoterte selskaper har vært utformet. Regjeringspartiene vil av den grunn stemme mot alle opsjonsordninger i de statseide bedriftene og i tillegg kreve en streng regulering av lederlønnsordningene. Dette blir etter min mening litt spill for galleriet. Når lederlønnsnivået skal være konkurransedyktig, vil det bli en utvikling her som skaper debatt, uansett hvordan man strukturerer disse ordningene. I Sverige innførte den sosialdemokratiske regjeringen en strengere regulering av lederlønn, med det resultat at selve grunnlønnen økte vesentlig for å kompensere tapte ekstraytelser. For en tid tilbake kom det fram en sterk politisk kritikk av ledelsen og styret i Telenor, knyttet til at konsernsjefen innløste opsjoner. Det er grunn til å understreke at det er inngåelse av slike avtaler, og ikke selve innløsningen, som bør være tema. Videre er det en del av historien at Telenor, som er en statseid bedrift, har hatt en enestående selskapsspesifikk industriell utvikling etter børsnoteringen. Det er bare å slå fast at de opsjonsordningene som er i Telenor, ble lansert som et løfte til aksjemarkedet i forbindelse med at Arbeiderpartiet og Stoltenberg I-regjeringen privatiserte og børsnoterte Telenor for sju år siden. Den siden av saken synes jeg ikke er kommet tilstrekkelig fram i stormen av kritikk fra mange rød-grønne politikere mot en av de mest veldrevne norske statseide bedriftene vi har. Det er politisk enighet om at staten som eier må se til at rammene for incentivordninger i de statseide bedriftene skal oppleves som rettferdige. På den andre side er det tilfeller hvor opsjonsordninger for ansatte på bred basis er et viktig og godt virkemiddel. Jeg ser derfor ingen grunn til at staten automatisk skal stemme mot alle slike ordninger. Høyre har et litt annet syn på omfanget av statlig eierskap i private bedrifter enn det denne regjeringen har. Høyre mener at statens eierskap bør tilpasses den situasjonen det enkelte selskap er i, utviklingen den aktuelle næringen er i, og statens interesser som aksjonær. Staten har ikke et kapitalbehov, men selskapene som staten eier, har behov for en god forretningsmessig utvikling. Telenor og Statoil, som ble privatisert og børsnotert av Stoltenberg I-regjeringen, har hatt en god utvikling i etterkant. Særlig har Telenor lyktes i utlandet. Jeg synes det er ganske opplagt at den internasjonaliseringsstrategien som Telenor har lyktes så godt med, hadde vært komplisert hvis det hadde vært et 100 pst. statlig eierskap, på grunn av den risikoen som selskapet tar når det investerer så mye i utlandet som Telenor har gjort. Det betyr at den dogmatiske linjen Regjeringen nå legger seg på, hvor eierskapet skal fryses akkurat på dagens nivå, virker passivt, og det virker svakt begrunnet i et næringspolitisk perspektiv. Næringslivet og enkeltbedriftene utvikler seg, og statens eierskap bør tilpasses denne utviklingen. Høyre fremmer derfor forslag om salgsfullmakter i selskaper som er inne i en fase som tilsier en mer tilbaketrukket linje fra staten. Dette gjelder bl.a. Mesta, Cermaq, Flytoget, Entra Eiendom, BaneTele, Kongsberg Gruppen og Statskonsult. I disse selskapene mener vi at dagens nivå på eierskap ikke er tilstrekkelig begrunnet. Avslutningsvis vil jeg nevne at regjeringspartiene mente at det var behov for en ny, forsterket ervervslov. Ervervsloven ble presentert som det redskapet som skulle hindre nedleggelsen av Union i Skien, dette til tross for at ervervsloven ikke reddet en eneste arbeidsplass i løpet av de årene den virket, eventuelt unntatt en del stillinger innenfor advokatbransjen. Vi konstaterer med glede at Regjeringen har snudd også i dette spørsmålet. Derimot er det både unødvendig og omstillingsfiendtlig at Regjeringen jobber med en egen lov om omstilling. Omstilling er en av drivkreftene for økt velstand og vekst, og en del av kjernen i den norske velferdsmodellen. Jeg vil avslutte med å ta opp de forslag som Høyre fremmer enten alene eller sammen med Venstre i innstillingen.