Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2012-11-15:
Her var det mye rart. Men det det ikke var, var ett eneste argument mot det som står i dette dokumentet. Det var en historikk over Arbeiderpartiets fremstilling av Fremskrittspartiets alternative finanspolitikk og en karikering av et annet partis politiske ståsted, men det var ikke ett argument om hvorfor man ikke skulle skille mellom forbruk og investeringer, bortsett fra at representanten Micaelsen nevnte noen veier oppe i nord som han syntes det var veldig viktig å bygge. Når vi sier at vi ønsker å skille mellom forbruk og lønnsomme investeringer, er det fordi vi ikke ønsker å få et samfunn som lever på trygd. I dagens samfunn har det offentlige forbruket av oljepenger blitt helt ekstremt høyt, og stadig flere mennesker lever på offentlige overføringer. Fremskrittspartiet ønsker å investere for fremtiden, vi ønsker å skape arbeidsplasser. Da nytter det ikke å ha et kunstig skille, med en 4 pst.-regel på avkastningen av pensjonsfondet, som for øvrig begynte med å være på 4,75 pst. – som statsminister Stoltenberg innrømmet. Ja, den var estimert til 4,75 pst., men så tok man en sikkerhetsmargin og satte den ned til 4 pst. I dag sier sentralbanksjefen at den burde være på 3 pst. Da er det ansvarlig økonomisk politikk, uavhengig av hvordan man bruker pengene. Pengene kan brukes til hva som helst innenfor statsbudsjettets rammer, og det er like ansvarlig enten det er 3 pst., 4 pst. eller 4,75 pst. – like ansvarlig er det hver eneste gang. Det er ikke troverdig. Det er ikke slik at Arbeiderpartiet i 2001 la grunnmuren for Norges økonomisk ansvarlige politikk da man prøvde å fase inn penger fra oljefondet. Grunnmuren går langt tilbake. Representanten Torgeir Micaelsen burde vite at grunnmuren ble ikke lagt i 2001, men mye lenger tilbake, da vi ikke hadde noen oljeinntekter å bruke i det hele tatt – og vi klarte å balansere budsjettene også uten oljepenger. Vi hadde ikke hatt sjanse til å balansere budsjettet i dag uten oljepenger. Vi hadde sånn sett vært i en ganske lik situasjon som den man er i i Sør-Europa, hvor de ikke har noen oljepenger å bruke, men har en kjempestor gjeld, for vi bruker pengene på forbruk istedenfor å investere for fremtiden – bygge nye veier og gjøre det som er fornuftig, og skape arbeidsplasser. Det er hipp som happ for representanten Micaelsen hvordan oljepengene blir brukt. Det er trist. Det er ikke sånn at man har funnet oppskriften på den evige himmel – eller hva jeg skal kalle det – når man har funnet akkurat denne 4 pst.-regelen. Det finnes alternativer. Istedenfor å karikere alternativene, burde man argumentere mot dem. Jeg synes faktisk at finanskomiteens leder bør holde seg for god til å karikere andre partiers finanspolitikk, ikke minst når man har over 20 pst. av befolkningen mellom 18 og 65 år på trygd. Da burde man være litt varsom med å karikere andre partier. Det er faktisk slik at når man bygger veier rundt omkring i Norge i dag, innfører man bompenger og oppretter bompengeselskaper. Disse bompengeselskapene må jo låne penger for å bygge disse veiene. Og hvordan finansierer man så disse veiene? Jo, de må hente pengene og kapitalen i utlandet gjennom obligasjoner. Og hva betaler man for de obligasjonene? Jo, en snittrente på 3 pst. Når Statens pensjonsfond plasserer sine penger i obligasjoner i utlandet – i akkurat de samme landene – får man i snitt 1,8 pst. tilbakebetalt. Er det en fornuftig og ansvarlig økonomisk politikk? Er det så utrolig vanskelig å tenke seg at vi ikke trenger å gå via Tyskland for å bygge veier i Norge, når vi har pengene her? Er vi helt nødt til å kjøpe obligasjoner i Tyskland istedenfor å bygge veiene direkte – uten å gå via bompenger og via Tyskland? Vi er faktisk ikke det. I den situasjonen vi er, burde vi satse på økonomisk lønnsomme investeringer. Det er ikke slik at de pengene som er såkalt innenfor statsbudsjettets rammer, er innenfor statsbudsjettets rammer – neida. Når Statkraft trengte penger, kunne man selvfølgelig bare overført disse via statsbudsjettet. Men det ville man jo ikke, for da måtte man kutte andre steder. Hver gang man har mange milliarder kroner utenfor statsbudsjettet, argumenterer man med at det gir ikke noe press i norsk økonomi. Da er det helt i orden å bruke mange penger utenfor statsbudsjettet, for det gir ikke noe press i norsk økonomi. Det er ingen troverdighet over den form for budsjettering. Jeg ber statsråden klargjøre hvorfor det ikke finnes noen alternativ måte å se på norsk finanspolitikk på enn akkurat den måten som regjeringen fant på ved en tilfeldighet – innrømmet av statsminister Stoltenberg – og som skulle ha vært 4,75 pst., som ble 4 pst., og som nå kanskje blir 3 pst. Hvorfor er det den eneste muligheten?