Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2022-04-28:
Dette handler om forskjellsbehandling av mennesker, mennesker som behandles med insulin, men som ikke får tilgang til den nyeste og helsefremmende teknologien – det er kontinuerlig glukosemåler, også kalt CGM. Det er en sensor som måler blodsukkeret, og som sitter på armen 14 dager av gangen før den byttes. Blodsukkerverdiene vises på en avleser eller en app på mobilen. For å unngå komplikasjoner knyttet til diabetes er det viktig å oppnå et stabilt og normalt blodsukker. Oversikt og kontroll over blodsukkeret til enhver tid er derfor helt essensielt. Risikoen for diabetesrelaterte skader som hjerteinfarkt, amputasjon og blindhet øker dersom blodsukkeret ligger for høyt over tid. Langtidsblodsukkeret til diabetespasienter har blitt bedre de siste årene. John Cooper, medisinsk ansvarlig for voksendiabetesregisteret, har uttalt at den markante økningen i bruk av CGM er svært positiv. Det er en viktig årsak til at stadig flere pasienter får bedre blodsukkerkontroll, og i dag er CGM standardbehandling for alle mennesker med type 1-diabetes. Fagfolk er tydelig på at dette handler om å få kontroll på blodsukkeret og dermed unngå komplikasjoner. Utgifter til blodsukkermåling i fingre koster samfunnet nesten 300 mill. kr i året. Merkostnadene for å gi en CGM til alle med type 2-diabetes som bruker insulin, er uklar. København Economics beregnet det til 54 mill. kr, men vi ville faktisk spart 45 mill. kr på å gi alle med type 2-diabetes som bruker insulin, en CGM dersom de målte blodsukkeret i fingeren så ofte som de burde. Det er knyttet store samfunnsøkonomiske kostnader til behandling av komplikasjoner grunnet dårlig regulert diabetes. Oslo Economics har i sin rapport fra 2021 om type 2-diabetes sett på samfunnskostnader. De har anslått verdien av tapte leveår og tapt livskvalitet til 30 mrd. kr årlig, produksjonstapet til ca. 7,6 mrd. kr årlig og helsetjenestekostnadene til 9,1 mrd. kr årlig. 54 mill. kr er småpenger i dette regnestykket. En begrenset gruppe mennesker med alvorlig type 2-diabetes behandles på samme måte som type 1-diabetes med insulin. Disse har de nøyaktig samme utfordringene knyttet til å oppnå et stabilt blodsukker for å sikre god egenbehandling, funksjonell deltakelse i arbeidslivet og framtidig god helse, men de behandles hovedsakelig av sin fastlege i primærhelsetjenesten. Disse pasientene må derfor henvises til spesialisthelsetjenesten for å få en CGM. Helseministeren har uttalt i Stortinget at type 2-diabetespasienter som har nytte av kontinuerlig blodsukkermåling, både har fått det av sitt regionale helseforetak og bør få det. Denne oppfatningen sammenfaller ikke med virkeligheten. Vi ser at det har utviklet seg store regionale forskjeller i den tildelingen, der sykehusøkonomi er en utslagsgivende faktor. Fra en diabetessykepleier i Viken har jeg fått kopi av et avslagsbrev på CGM fra Drammen sykehus i mars i år. Der står det: Vi har dessverre ikke innvilget søknad om CGM til pasienter med diabetes type 2, med mindre det er helt spesielle omstendigheter som vanskeliggjør egenmåling. Vi håper det vil bli mer tilgjengelig for pasienter med DM 2 på sikt. Pasientens fastlege skriver så nytt brev til Drammen sykehus etter avslaget og ber om at det blir innvilget, eller at man eventuelt begrunner avslaget mer detaljert. Drammen sykehus skriver så: Vi har diskutert i plenum flere ganger hvordan vi skal håndtere søknader om CGM til pasienter med type 2-diabetes. Dette er en stor pasientgruppe og økende. Vi har ikke kapasitet på poliklinikk til å håndtere den opplæring og oppfølging dette krever. Her ser vi altså at det er diabetes type 2-diagnose som er avslagsgrunn. Sykehuset har heller ikke kapasitet til å ta seg av disse pasientene. Sykehuset håper at CGM vil bli tilgjengelig på sikt for dem med type 2-diabetes, og dermed ser vi også at det er en stor gruppe mennesker som trenger CGM, som ikke får det. Sykehuset virker derimot å ha liten innsikt i at det faktisk er deres oppgave å innvilge CGM til denne pasientgruppen. Det glansbildet helseministeren maler om tilgjengelighet til CGM for dem som trenger det, stemmer lite overens med en virkelighet hvor henvisninger avvises kun basert på pasientens diagnose og kapasitetshensyn. For å sikre likeverdig behandling av mennesker som bruker insulin, bør behandlende lege kunne skrive ut CGM, uavhengig av om pasienten har type 1- eller type 2-diabetes. Primærhelsetjenesten, som behandler pasienter med type 2-diabetes, bør derfor få rett til å foreskrive CGM. Vil helseministeren legge til rette for at tildelingen av CGM kan gjøres over blåreseptforskriften, slik helseministeren selv har tatt til orde for? Jeg har tidligere fortalt helseministeren om Kai Olav. Han har type 2-diabetes, bruker insulin og måtte tidligere stikke seg i fingeren annen hver time for å få kontroll på blodsukkeret. Romerikes Blad laget en sak om ham med overskriften: «Kai Olav frykter å stå uten jobb hvis han må fortsette å stikke seg: – Dårlig gjort.» Han fikk altså avslag på hjelpemiddelet som ville gitt ham kontroll på blodsukkeret og dermed hjelpe ham til å utøve jobben sin forsvarlig. Kai Olav kunne ha mistet både førerkort og jobb da han i fjor sommer ble hasteinnlagt på sykehus på grunn av ekstremt høyt langtidsblodsukker. Etter at Romerikes Blad skrev om saken, fikk han innvilget søknaden og uttalte at han har fått en helt ny hverdag. Han kan nå leve et fullverdig, normalt liv og fortsette i jobben. Det er mennesker som Kai Olav denne saken handler om.