Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-02-25:
Allerede rundt år 2000 ble jeg gjort oppmerksom på den skjulte, den ukjente flyktningsituasjonen i Øst-Sudan. De hadde ikke verdens oppmerksomhet rettet mot seg, og det har de for så vidt heller ikke i dag. De var nemlig flyktninger fra den unge staten Eritrea, som folk jublet entusiastisk over, og som fikk sin selvstendighet gjennom en FN-overvåket folkeavstemning i 1993. Her i Øst-Sudan satt fortsatt flere hundre tusen flyktninger fra Eritrea. De fikk nemlig ikke lov til å komme tilbake til hjemlandet sitt etter frigjøringen fordi de tilhørte «feil» frigjøringsbevegelse. EPLF-ledelsen, som styrte og styrer Eritrea, ville ikke slippe dem inn i landet, og etter hvert kom nye flytninger til. I dag flykter 3 000 mennesker fra Eritrea hver eneste måned: til Øst-Sudan, til Djibouti, til andre naboland – til og med til Etiopia. Noen prøver å ta seg over Middelhavet eller gjennom Sinai, av og til med katastrofale konsekvenser. De flykter fra et av verdens verste diktaturer. På Press Freedom Index’ oversikt fra 2012 blir landet plassert aller nederst av 189 land – under Nord-Korea. Det foregår grov undertrykking og massive brudd på menneskerettighetene. Folk fengsles på ubestemt tid. Tortur er utbredt. Forholdene i fengslene tar livet av mange. Folk jages ut av byene og ut på landsbygda. Akademikere forfølges og fengsles. Dette høres velkjent ut hvis vi går noen tiår tilbake i tid til helt andre deler av verden. I tillegg er landet preget av massefattigdom, analfabetisme og alle tenkelige tegn på feilutvikling. Eritrea er historien om en frigjøringskamp som endte helt galt. Det er 20 år siden frigjøringen av landet. Da spilte Norge en viktig rolle. Da jublet vi over at Eritrea igjen var blitt en egen stat. I dag er altså Eritrea i ferd med å bli en stat med et av verdens verste regimer – et land i fullstendig oppløsning. Jeg var en av dem som på 1980-tallet og begynnelsen av 1990-tallet var aktiv i Norge for støtte til frigjøringen av Eritrea, som da var blitt en del av Etiopia, fordi det var historisk riktig, og fordi Norge etter 1945 var ett av fem land som bidro til at Eritrea ble innlemmet i Etiopia – ikke akkurat en del av vårt internasjonale engasjement som vi er stolte av. I Norge, som i Sverige, var det mange flyktninger fra Eritrea den gangen. De var engasjert i de to frigjøringsbevegelsene EPLF, Eritrean Peoples' Liberation Front, og ELF, Eritrean Liberation Front, hvorav ELF faktisk er den eldste. Den ble stiftet i 1956 og startet frigjøringskamp i 1961. EPLF ble dannet i 1971. Det er de som nå styrer Eritrea. Det er de som er flest – for å si det sånn. I Norge var det et stort solidaritetsengasjement til støtte for frigjøringskampen for Eritreas selvstendighet, og spørsmålet om Eritreas historie sto sentralt i denne frigjøringskampen. La meg gå enda litt lenger tilbake i tid. Mens Etiopia aldri har vært kolonisert, ble Eritrea italiensk koloni i 1890. Etiopia anerkjente i 1896 det italienske herredømmet over Eritrea, men Etiopia hevdet under hele frigjøringskampen at Eritrea hadde vært en del av Etiopia i 2 000 år, med unntak av perioden med europeisk koloniherredømme. Denne historiebeskrivelsen ble aldri akseptert av eritreernes side. Aksumriket ble grunnlagt i det fjerde århundret og besto av deler av dagens Eritrea. Med åpningen av Suezkanalen i 1869 fikk Eritrea økt strategisk betydning, jamfør Italias kolonisering etter det. Dette var en kolonisering som ble støttet av Storbritannia, som fryktet fransk innflytelse. Så kommer vi til 1930-tallet og til begynnelsen av annen verdenskrig. På lik linje med Nazi-Tyskland ekspanderte også Mussolini på 1930-tallet. Han tok Etiopia og slo Etiopia, Eritrea og Italiensk Somaliland sammen til en administrativ enhet. Etter ørkenkrigen tok britene over. Etter 1945 slo altså FN fast i en resolusjon at Eritrea skulle innlemmes i det etiopiske keiserriket som autonom enhet. Norges rolle, som jeg understreket, var at vi støttet dette – for øvrig i et veldig dårlig selskap. Etiopia satte i gang en kraftig undertrykking av eritreisk kultur og egenart, og derfor ble også frigjøringsbevegelsene stiftet. Det hører med til historien at Eritrea ble annektert av Etiopia i 1962 og ble en etiopisk provins. Det var nå flyktningstrømmene til nabolandene begynte. Muslimene i nord flyktet til Øst-Sudan – flere hundre tusen. De andre flyktet andre steder, og de var – og er – koptisk kristne. I 1971 ble frigjøringsbevegelsen splittet i to: ELF og EPLF. Grovt sett kan man si at EPLF etter hvert ble dominert av det kristne flertallet, mens hoveddelen av ELF var muslimer. Dette er også viktig i dagens situasjon, for faren for krig mellom de religiøse gruppene begynner nå å bli veldig stor. Vi husker at Etiopia ble støttet av Sovjetunionen. Vi husker at Sovjetunionens fall endret på dette, og at Gorbatsjov ikke lenger ville støtte Etiopias Mengistu Haile Mariam og hans krig mot Eritrea. Men USA støttet Etiopia i at krigen var en intern etiopisk konflikt. Det samme gjorde OAU, den nåværende African Union. Etter regimeskiftet i Etiopia i juni 1991 tok EPLF kontrollen over hovedstaden Asmara og dannet en overgangsregjering under ledelse av Isaias Afewerki. I april 1993 fikk vi den FN-overvåkede folkeavstemningen. 99,8 pst. sa ja til selvstendighet. Etter det har alt gått til det verre, ikke bare med kriger mellom Etiopia og Eritrea, hvor Norge bl.a. har vært mekler, men fordi EPLF, nå som politisk parti, hele tiden utsatte parlamentsvalget – det har ennå ikke vært avholdt sentrale valg etter selvstendigheten – og fordi undertrykkingen ble ganske kraftig. Som jeg sa, de 700 000 flyktningene i Øst-Sudan fikk ikke komme tilbake til Eritrea. I tillegg sitter det i dag 156 000 flyktninger i Etiopia, 30 000 i Djibouti og ca. 50 000 i Jemen, og jeg nevnte dem som flykter over Middelhavet eller gjennom Sinai. Norge har ved flere korsveier påvirket utviklingen i Eritrea. Jeg vil spørre utenriksministeren om han vil bidra til at FN holder høyere fokus på utviklingen i Eritrea og på flyktningstrømmen ut av landet. Situasjonen i Eritrea går på mange måter under radaren. Det slipper veldig lite informasjon ut, bortsett fra fra dem som kommer fra landet, inkludert en del hjelpeorganisasjoner, som for øvrig i stor grad nå er blitt kastet ut av landet – også de. Journalister får heller ikke adgang til Eritrea, som nå er omtrent like lukket som Nord-Korea er, og som i enkelte statistikker befinner seg under Nord-Korea. Det betyr at det er nødvendig for verdenssamfunnet og FN å ha en strategi for hva man gjør, dersom Eritrea plutselig skulle falle over ende – altså at statssystemet kollapser og vi eventuelt får religionskrig mellom det kristne koptiske flertallet og muslimene. Vi ønsker ikke en ny sentralafrikansk republikk – som ikke er så langt unna, hvis man ser på kartet. Jeg tror at noe av det verste som kan skje nå med tanke på situasjonen på Afrikas Horn, er at regimet kollapser i Eritrea. Hvordan kan Norge på andre måter bidra, i samarbeid med African Union og regionen, til at ikke Eritrea kollapser, med de konsekvenser som det altså får for hele Afrikas Horn?