trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 1999-04-12:
Det er en veldig vanskelig og på mange måter følelsessterk sak som vi diskuterer i dag. Jeg tror vi kan være enige om at dette ikke er en type spørsmål som bare er fokusert på økonomi, lønnsomhet osv., men det har også veldig sterke menneskelige aspekter ved seg, som vi naturligvis må ha forståelse for og ta hensyn til. I så måte kan vi jo berolige representanten Hernæs med at vi er i besittelse av omtrent de samme typer følelser som alle andre også i denne saken, og vi har den samme grad av forståelse for de følelsesmessige problemer som bl.a. grunneiere og eiere av bufe og tamrein kjenner på. Jeg har lyst til å si til representanten Hernæs at han representerer et parti som, sammen med saksordførerens eget parti, bruker denne talerstol veldig flittig for å understreke nødvendigheten av at justismyndighetene får arbeidsvilkår som de kan fungere best mulig under. Det er da litt påfallende at representanten Hernæs med åpne øyne går tilbake til formuleringer som Høyesterett advarer oss mot å bruke fordi de er uklare, og dermed gir fortolkningsproblemer som gjør at justismyndighetene får betydelige problemer med å håndtere dette i sitt system. Det er litt overraskende. Så er Hernæs veldig bekymret for Kristelig Folkepartis representanter, særlig distriktsrepresentanter. Jeg håper at omsorgen gjør seg gjeldende i andre saker også – det hadde jo vært hyggelig. Men i løpet av de treminuttene som går, og muligens også i løpet av dagen med voteringer, vil Kristelig Folkeparti selvfølgelig legge til rette for at de som føler svært sterkt for å stemme for dette forslaget, vil få partiets velsignelse til å gjøre det. Dermed åpner vi for at også våre egne distriktsrepresentanter får målbåret sitt synspunkt i denne salen. Når det gjelder Senterpartiets innlegg, vil jeg bare si at ordet «å justere» viltloven går igjen. Dette er ingen justering av viltloven. Det er en ganske betydelig endring av et grunnfundament i viltlovgivningen det legges opp til, til tross for at det bokstavmessig er relativt små endringer. I praksis må vi da tilbakevise at vi her snakker om en justering av viltloven. Det er helt grunnleggende endringer det legges opp til her. Til slutt vil jeg si at Bastesen var opptatt av forholdet distriktsproblematikk/urban problematikk. Ja, det er snakk om det også, men det er ikke bare det. Det er en veldig forenkling av problemene, for det er enkelte av oss som faktisk har en del kontakt med distriktene, selv om vi er relativt urbane, og vi har en viss følelse med hva som rår ute i Distrikts-Norge også på dette området.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-04-12:
Stortinget har gjentatte ganger forsøkt å få til en større innflytelse i rovviltforvaltningen fra dem som har skoen på og kjenner hvor den trykker. Hensynet til den moderne vitenskap og bygdefolk som kjenner problemene, skal det legges større vekt på, har Stortinget sagt, og et av disse demokratiseringstiltakene var det såkalte Rådgivende utvalg for rovviltforvaltning, RUR, i Hedmark. Høsten 1998 trakk – av alle – de fremste rovviltforkjemperne seg fra utvalget, og noen uker senere trakk også grunneierne seg fra utvalget. Mitt veldig konkrete spørsmål blir: Er statsråden fornøyd med måten som dette høyt oppskrytte Rådgivende utvalg for rovviltforvaltning fungerer på? Jeg har et spørsmål til, og det går på forholdet til skogeierne. Jeg har fått et brev fra Norskog, en av de store skogeierorganisasjonene, som forteller at de har fått henvendelse fra flere av sine medlemmer som har fått oppsagt jaktavtaler på 100 000 kr hver på grunn av at jegerne frykter tap av jakthund først og fremst til ulv. Skogeierne konstaterer at det ikke er noen vilje fra miljøvernmyndighetene til å oppta noen form for konstruktiv dialog med skogeierne, slik de selv oppfatter det. Da blir mitt spørsmål nr. 2: Hvorfor skal ikke norske skogeiere tas med på råd og konsultasjon i en sak som er så viktig? Og helt til slutt: Statsråden henviste til «uklar bestemmelse» i den gamle viltloven § 11. Da blir spørsmålet: Synes statsråden at dagens forvaltning er veldig klar slik som man ser det i forhold til f.eks. fellingstillatelse for ulv i Hedmark?
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-04-12:
Det har vært et par avklarende runder. Jeg er veldig glad for at Bror Yngve Rahm sier at Kristelig Folkeparti står fritt i denne saken. Det blir da meget spennende å se hvor mange representanter det blir som kommer til å støtte forslaget. Jeg slutter meg også helt til innlegget fra sistnevnte taler. Hvis Regjeringen har andre formuleringer som kunne dekke noe av den samme intensjonen som den vi har med vårt forslag, kan jeg love at vi fra Høyres side vil være åpne for det. Derfor blir det desto mer overraskende med denne stadige påminningen om riksadvokatens uttalelse om uklarheten i den § 11 som vi ønsker å gjeninnføre. Hvis det skulle være tilfellet, står det da departement og regjering fritt å lage forskrifter til en gjeninnføring som tar bort den uklarheten. Jeg bare konstaterer at statsråden hevder at dagens lov er mer klar enn den gamle. Jeg hører hun sier det – jeg synes det hadde vært berettiget å be om en snev av begrunnelse for en slik påstand. Slik vi opplever praktiseringen rundt omkring, er det veldig vanskelig å skjønne at det er dekning for at dagens regel er klarere, når man ser f.eks. den situasjonen vi har hatt rundt fellingstillatelsen som Regjeringen gav i Østerdalen, og den videre behandlingen av den. Så har jeg lyst til å komme litt inn på dette spørsmålet om gjeting. Det må være lov å stille spørsmål om hvilken forestilling de gjør seg som mener at bønder skal ut og gjete buskapen sin. Hva skal de få lov til å gjete med? Jeg går ut fra at de skal få lov til å ha med seg en kjepp, når bjørn eller ulv kommer inn i saueflokken? For en bonde er det ganske naturlig at den eneste måten å beskytte sine husdyr på i forhold til et rovdyr er i form av et gevær, men det er jo ikke slik at man ønsker å skyte vilt fra seg! Jeg har lyst til å si det slik at hvis det er noen som vet hva langsiktighet, ressursforvaltning og bærekraftig utvikling i landbruket er, ja så er det bønder. Det er bønder som har skapt det norske kulturlandskapet – det er ikke byråkrater i Miljøverndepartementet eller i Direktoratet for naturforvaltning. Å komme med en påstand om at det skulle medføre nærmest lovløse tilstander å innføre en praksis som gjør at bonden får anledning til å ta vare på buskapen sin, er helt uten dekning i tankegangen til en bonde, og det er helt uten dekning i virkeligheten slik den er på den norske landsbygda.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-04-12:
Ja – for oversendelse.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-04-12:
Jeg skal ikke bruke så veldig lang tid. Jeg må stille miljøvernministeren noen spørsmål: Forsvarer hun at rundskriv som vedrører næringsvirksomhet av så vital betydning – båndlegging av sjøarealer i Nordland for seks år framover – skal være unndratt offentlighet? Skal man ha en hemmelig prosess som i realiteten er i strid med Stortingets vedtak? Forsvarer miljøvernministeren en slik fremgangsmåte fra Direktoratet for naturforvaltning og miljøvernavdelingen i fylket?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-04-12:
Dette er også en sak som opptar meg en god del. Det gjelder dette med lovgivningen, at vi som lovmakere lager lover som skaper vanskeligheter for utøvelse av næringsvirksomhet. Som jeg viser til i forslaget mitt, tør ikke folk lenger å melde fra om kulturminner de oppdager. Folk pløyer i mørket, folk tar seg til rette. Jeg vil si det så sterkt at kulturminnearbeidet rundt omkring i kommunene er satt tiår tilbake i tid, for hvis det blir oppdaget en pilspiss eller et eller annet som likner på en pilspiss, blir området båndlagt. Man får ikke lov til å dyrke jorda lenger. Det er tilstander som vi ikke kan leve med. Nå ser jeg at komiteen har gått inn for at forslaget skal vedlegges protokollen. Det er vel for så vidt et greit forslag, det også. Det pekes videre på at et offentlig utvalg skal utrede kulturminnepolitikken. Komiteen sier videre at den går ut fra at det vil bli lagt vekt på de problemstillingene jeg har tatt opp. Men jeg undrer på om utvalget er nedsatt, og om det har begynt å arbeide. I så fall kunne det vært veldig interessant å få vite hvem som er leder for det utvalget. Det er av stor betydning at man snarest mulig får satt i gang arbeidet, for det er et problem ved etablering av næringsvirksomhet av noen art at dersom man finner, som før omtalt, en stein som likner på en pilspiss, blir arbeidet stoppet i månedsvis, kanskje i årevis, til registreringsarbeidet er fullført. Det må lages prosedyrer slik at arbeidet blir igangsatt umiddelbart og anleggsvirksomhet kan fortsette. Jeg har et spesielt eksempel fra min kommune, Brønnøysund. Det viste seg at den største industrisatsingen i Nordland – nær sagt – i dette hundreåret, med investeringer i 150-millionersklassen, holdt på å bli stoppet på grunn av saksbehandlingsprosedyrene i fylket, fordi man her hadde utbedret en kommunal vei til fordel for bygdefolket, og den hadde man ryddet grunn til og bygd oppå en gammel kjerrevei for å komme til og lage hull i fjellet så de kunne utvinne kalk. Dette går over all forstand til folk som bor i området. Nå har jo den saken vært etterforsket av Økokrim – for å nevne den spesielle saken. Men det er mange slike saker. Fylket har trukket tilbake anmeldelsen, men Økokrim har vel funnet at her var det en sak der de muligens endelig kunne få en seier, for det har ikke vært for mange av dem fra Økokrims side. Og det endte selvfølgelig med rettssak, for bota ble ikke vedtatt. Det er et sterkt behov for en gjennomgang av praktiseringen av denne loven, og jeg skulle gjerne hatt navnet på lederen i det utvalget som eventuelt er nedsatt, for å kunne komme med innspill.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-04-12:
Det er dessverre ingen tvil om at det ofte er vanskelig å kombinere de to hensynene i rovviltmeldingen som Stortinget har satt Regjeringen til å forvalte, nemlig å opprettholde levedyktige bestander av de fire store rovdyrene i Norge, samtidig som vi skal kunne bruke utmarksbeite til både sau og rein. Vi vet at dette er en svært miljøvennlig måte å produsere kjøtt på. Det er heller ingen tvil om at rovviltskader påfører både rein og sau skader og lidelser, og at dette er en stor psykisk belasting for de næringsdrivende som opplever dette. Det er også grunnen til at Regjeringen har lagt så stor vekt på konfliktdempende tiltak som vi har. Det er grunnen til at satsingen på bestandsregistreringen er økt. Det er grunnen til ulike omstillingstiltak, og at bevilgningene til disse er økt. Og det er grunnen til at vi i svært stor grad har gått over til en ordning med betinget fellingstillatelse, slik at skadedyr kan tas ut fort. Det er også grunnen til at Regjeringen i en gjennomgang av oppfølgingen av rovviltmeldingen som ble presentert for ikke lenge siden, sa at vi vil gå igjennom de etiske sidene i forhold til dyreholdet i løpet av 1999. For vi ser helt klart at det er store utfordringer når det gjelder de skadene som både sau og rein blir påført, og ikke minst den belastningen det er for dem som driver innenfor næringen.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-04-12:
La meg først få lov å si at når jeg trakk fram at § 11 slik som den før var, og hvor den gamle formuleringen nå foreslås gjeninnført, var uklar, er det en vurdering som bl.a. bygger på riksadvokatens gjennomgang av formuleringen. Jeg syns ikke det er noen grunn til å sette spørsmålstegn ved riksadvokatens vurdering av saken. Jeg mener at § 11 slik den er i dag, er klarere enn den vil være hvis den blir endret. Det er helt korrekt som Bjørn Hernæs sier, at Regjeringen har lagt stor vekt på at det skal være større innflytelse både fra lokalsamfunnene og fra dem som har skoen på, altså de som representerer næringen selv. Det er derfor det har blitt gjennomført en ordning med rovviltnemnder, både rådgivende utvalg sentralt og også en del regionale nemnder. Det er også derfor vi i stor grad har gitt betinget fellingstillatelse til fylkesmannen, slik at avgjørelsen kan tas raskere og nærmere dem det angår. Og det er også derfor vi i stor grad har desentralisert fordelingen av forebyggende midler, fordi vi tror at det er de som lever med dette til daglig, som ser hvor disse midlene vil komme mest mulig til nytte. Jeg har også registrert at det er en del konflikter og argumentasjon rundt de nemndene som har vært oppnevnt. Jeg har på gang en ganske bred gjennomgang av erfaringene med rovviltpolitikken så langt etter forrige beitesesong, og blant de tingene som vil inngå i en slik evaluering, er ordningen med både rovviltnemnder og utvalg. Ellers er jeg innstilt på å ta alle berørte parter med i dialog om hvordan vi skal få en best mulig rovviltpolitikk. Det gjelder også Norskog.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-04-12:
Representanten Bastesen tok opp en rekke problemstillinger i innlegget sitt og også en rekke problemstillinger som ikke umiddelbart ligger under behandlingen av det konkrete forslaget, men la meg likevel få kommentere noe av det. Det er sånn at i verneprosesser legger vi stor vekt på at alle interesser skal bli hørt før det fattes endelig vernevedtak, og at graden av vern skal kunne kombineres med fornuftig næringsdrift i området. Vi har likevel sett at det fra tid til annen har forekommet praktisering av saksbehandlingsregler som kunne vært bedre. Det forsøker vi å rette på, bl.a. gjennom å tydeliggjøre behandlingsrutinene, både retter og plikter, og også understreke at vernemyndighetene i større grad enn før skal trekke inn lokalsamfunnet i planarbeidet gjennom revisjon av retningslinjer for statsforvaltning, i tillegg til at de selvsagt i stor grad involverer de berørte departementene. Jeg vil også få lov å si at vi har registrert de senere årene at prosessene har blitt bedre. Vi har i en del enkeltsaker satt i gang en parallell planlegging etter plan- og bygningsloven samtidig som det går en prosess etter naturvernloven. Det er nettopp for å sikre at de lokale interessene kommer inn på et tidligere tidspunkt i prosessen, og sikre at også de folkevalgte organene lokalt er inne i prosessen på et tidlig tidspunkt. Det tror jeg er et viktig og riktig skritt å ta. Jeg har også lyst til å minne representanten Bastesen om at departementet, på bakgrunn av en interpellasjon fra representanten Bjørnar Olsen i fjor, arbeider med en melding for Stortinget om vern i kystsonen. I denne meldingen vil vi på et overordnet nivå drøfte spørsmålet om hvordan sjøarealer skal inngå i verneområder i kystsonen, og de næringsmessige konsekvenser av dette. Vi tar altså sikte på å fremme meldingen inneværende vårsesjon. Jeg regner med at vi vil få mulighet til å komme tilbake til en rekke av de konkrete spørsmålene og sakene som representanten Bastesen tok opp, i forbindelse med debatten om denne kystmeldingen.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-04-12:
Jeg var i utgangspunktet ikke innstilt på å ta ordet i noen av disse to siste sakene, men når jeg får direkte spørsmål, skal jeg selvsagt svare på dem så langt det er mulig. La meg først få si at jeg håper og tror at det er bred enighet om at kulturminnepolitikken er viktig, og at kulturminnene våre er et viktig område. Det gir oss lærdom om fortida. Vi vet at kulturminner er viktige for både identitet og tilhørighet, og vi vet også at kulturminnepolitikken ofte skaper stort engasjement lokalt, som vi bl.a. så under Kulturminneåret. Og sist, men ikke minst har jeg lyst til å minne om at kulturminnene våre også er en viktig næringsvei. Det er faktisk slik at det å ta vare på kulturminnene skaper grobunn bl.a. for turisme. Når det så gjelder forslaget om å nedsette et utvalg for å vurdere nærings- og samfunnsmessige konsekvenser av kulturminneloven, viser jeg til at Regjeringen den 9. april 1999 har oppnevnt et bredt sammensatt utvalg som skal utrede strategier, mål og virkemidler i kulturminnepolitikken. Det følger av mandatet at utvalget skal foreta en gjennomgang av aktuelle virkemidler på kulturminnefeltet, herunder nærings- og samfunnsmessige konsekvenser av kulturminneloven. Utvalget skal også se på rammevilkårene for alle dem som har kulturminner i sitt private eie. Jeg er derfor glad for at komiteen har kommet fram til at det ikke er nødvendig med et separat utvalg som skal vurdere disse spørsmålene. Jeg kan også fortelle representanten Bastesen at han vil finne både mandat for og sammensetning av utvalget på ODIN under Miljøverndepartementet, at leder er assisterende fylkesmann i Telemark, Wallevik, og at utvalget, så vidt jeg husker, har 17 medlemmer med stor geografisk spredning, hvor også næringslivet er representert, og representanten Bastesen kan bl.a. ta kontakt med et av medlemmene, som er fra Mosjøen, hvis han ønsker det.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-04-12:
Dagens debatt er egentlig to debatter som henger sammen, men som likevel er to forskjellige debatter. For det første er det en generell rovdyrdebatt som går på forvaltningen av levekraftige rovdyrstammer, og for det andre en debatt om personers rett til nødverge av liv og levebrød. Viltloven § 11 dreier seg om nødverge. Det er gammel rettstradisjon i Norge for å kunne verge liv og levebrød mot angrep fra rovdyr. Jeg ønsker fortsatt å stå på denne tradisjon, og jeg opplever at denne grunnholdningen har sterk oppslutning i befolkningen. Etter min vurdering er dagens lovgivning for stram, da den bare inkluderer situasjoner der en kan bevise angrep. Det er for seint å skyte om angrepet er fullført, dvs. når bufeet er drept eller skadet så mye at livet ikke står til å berge. Dette er en lovgivning som gjør en nødverge svært vanskelig å realisere, og jeg opplever at dagens § 11 er mer en papirbestemmelse som har tømt nødvergebegrepet for innhold. Jeg ønsker en lov som gjør nødvergeparagrafen reell, og vil derfor stemme for lovendringsforslaget. Jeg vil imidlertid gi Regjeringen frihet til å vurdere også andre formuleringer som gjør paragrafen dekkende i forhold til nødvergesituasjonen. Den andre debatten er selve rovdyrdebatten. Den er en del av sakskomplekset vi drøfter i dag, men er ikke det primære for utformingen av nødvergens innhold. Jeg synes det er positivt det Regjeringen har startet på med raskere behandling av fellingstillatelser og forsøk med lokal forvaltning av fellingstillatelser. Jeg vil her vise til erfaringene fra Lierne kommune siste år med lokal forvaltning av fellingstillatelse på bjørn, som etter min mening må oppsummeres som positive. Regjeringen bør derfor fortsette i denne retning, fordi vi samtidig viser tillit til lokalbefolkningens skjønn av situasjonen. Nå gjelder det også å få mer lokal medvirkning i bestandsregistrering og bestandsvurdering. Her har vi hittil – i vitenskapens navn – lagt lite vekt på innsikten til lokalbefolkningen. Regjeringen har lovet en løpende vurdering av rovdyrpolitikken. Det er det behov for, og det er positivt det statsråden har redegjort for i dagens debatt. For meg blir det feil å si at vi skal ha spesielle norske bjørnestammer. Den bjørnen som oppholder seg i Norge, er en del av en svensk-norsk bjørnestamme som er i vekst og ekspanderer vestover. Spørsmålet om denne bestanden er truet, kommer da i et annet lys. Situasjonen for den sørskandinaviske ulvebestanden er annerledes – den trenger fortsatt et svært strengt vern. I Kristelig Folkeparti er det delte meninger, og det er mange som er urolige for at rovdyrpolitikken vil føre til for store belastninger på sårbare lokalsamfunn. Vi trenger bedre dialog mellom lokalsamfunn, storsamfunn og naturforvaltning for å finne forvaltningsmodeller preget av tillit og det som sikrer levedyktige rovdyrbestander. Da trenger vi en lovgivning som gir en reell opplevelse av nødverge, og at dette anerkjennes av storsamfunnet. Det er det dagens debatt dreier seg om.
Jan Johnsen (Høyre), 1999-04-12:
Jeg forstår veldig godt at Bastesen er engasjert i saken, men jeg må få rette ham på ett punkt. Han sier at saksordfører ikke er til stede i salen. Jeg er saksordfører, og jeg har gått nøye gjennom saken. Jeg har hatt mange høringer, og som Bastesen kan se, har Fremskrittspartiet og Høyre en merknad i selve saken, men ikke til vedtaket. Det som er poenget for oss i denne saken, er til syvende og sist det som står i brevet fra departementet, som er gjengitt på side 4 i innstillingen: «Når dette er sagt må det likevel innrømmes at det fra tid til annen har forekommet en praktisering av saksbehandlingsreglene som kunne ha vært bedre. Vi forsøker nå å rette på dette bl a gjennom å tydeliggjøre behandlingsrutinene.» Jeg kan si til Bastesen at jeg i forbindelse med høringsuttalelser er blitt kjent med meget graverende ting som har skjedd. Jeg ønsker ikke å ta det opp her nå. Jeg synes det er greit at departementet sier at de vil fremme reviderte retningslinjer omkring dette i løpet av første halvår 1999. Så får vi se hva som der kommer. Det er grunnlaget for at vi nå oversender dette forslaget.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-03-23:
Her er det viktig å slå fast at det avgjerande i denne saka er korleis barnet har det og kjem til å få det. Det er langt overordna spørsmålet om kven som tek hand om barnet. Og ingen har heller nokon som helst rett til å få eit barn i varetekt. Her er omsynet til barnet og moglegheit for ein god oppvekst avgjerande. I dette ligg om det er mogleg å kunna gi barnet tryggleik, omsorg og oppseding. Alle som søkjer om å få vera besøks- og avlastingsheim, må gå gjennom faste rutinar for å visa at dei er skikka til dette og dermed verta godkjende. Samstundes er dette ei frivillig ordning der foreldra får eit tilbod frå kommunen gjennom barnevernet. Utveljing av besøks- og avlastingsheimar skal skje i nært samarbeid med foreldra til barnet. Her vil det kunna vera avgjerande i kvart enkelt tilfelle kva som trengst for den enkelte. Ulike born har ulike behov, og har kanskje ikkje fått dekt dette fullt ut gjennom det daglege livet saman med foreldra. Årsakene til dette kan vera så mange, m.a. sjukdom, rusmisbruk, lita evne til å ta seg av born, eller at dei er åleine med omsorga og rett og slett er slitne. Desse kan nå få eit tilbod dei kan godta eller avvisa. Avlastingsheimen skal heller ikkje erstatta barnet sin heim hjå dei biologiske foreldra. Derfor er heller ikkje kravet til besøksheimar det same som kravet til fosterheim og adopsjon. Me skal òg vera klare over at mange av desse borna treng omsorg og grensesetjing utover det kanskje andre born treng. Derfor kan det krevjast ekstra mykje av besøksheimane. Dette må vurderast i kvart enkelt tilfelle. Me veit at det hjå mange menneske er ubrukte ressursar til dette om dei i utgangspunktet ikkje dannar ei tradisjonell familieeining. Mange av desse vil gjera ein god jobb for ein del av nettopp desse borna. I brev frå Barne- og familiedepartementet 15. desember 1998 til komiteen vart det sitert frå retningslinene av 10. desember same år om hjelpetiltak etter barnevernslova § 4-4. Det er m.a. uttalt: «Det vil bl.a. i enkelte tilfeller ikke være behov for å stille krav til alder, sivil status eller en tradisjonell familieenhet.» Vidare står det òg i dette brevet: «Retningslinjene innebærer etter dette at det ikke er noe i veien for at enslige eller homofile oppnevnes som besøks- eller avlastningshjem forutsatt at barnets foreldre er enige i dette.» Dette skulle vera klart nok og godt nok til at det ikkje skulle vera grunn nå til å gå vidare med forslaget som vart fremja her.
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Jeg vil benytte anledningen til å bringe videre den frustrasjon som har bredt seg i Nordland etter at NRK har besluttet ikke å bygge ut distriktsfjernsyn i fylket i tråd med tidligere løfter. Etableringen av distriktsfjernsyn i Nordland og Østfold var et meget tungt argument fra NRKs side før Stortinget gikk med på denne siste lisensøkningen. Befolkningen i de to fylkene føler i dag med rette at NRK har holdt dem for narr. NRKs beslutning er også et uttrykk for en uakseptabel holdning overfor Stortinget fra institusjonens side. Det går ikke an å argumentere for lisensøkning og i neste omgang løpe fra de samme argumentene og begrunnelsene når lisensøkningen er vedtatt. At styreleder Kåre Willoch i et intervju med VG peker på at endrede forhold for NRK gjør det nødvendig med en omprioritering, gjør ikke saken noe bedre. Willoch burde bedre enn de fleste vite at styret ikke kan sjonglere med forutsetningene for et stortingsvedtak på en slik måte. At det ikke framgår klart og entydig av selve stortingsvedtaket at lisensøkningen er øremerket tiltakene, gir ikke styret rett til å se bort fra premissene, som er helt entydige. Dersom noe skulle tilsi en annen prioritering fra NRKs side, har de etter mitt syn bare én ting å gjøre, nemlig å komme tilbake til Stortinget med saken. Når det gjelder Nordland, har NRK faktisk ikke bare gitt uttrykk for at de ønsker å utsette tiltaket, men ønsker å skrinlegge hele prosjektet. Det er verdt å merke seg at lederen for Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite, Jørgen Kosmo, har gitt uttrykk for at NRK bryter forutsetningene for lisensøkningen. Jeg deler også hans oppfatning om at det i framtida kan bli vanskeligere å få gehør for at lisensen må økes, når Stortinget ikke kan føle seg trygg på at premissene blir fulgt opp av NRK. Jeg gir min fulle tilslutning til distriktsprogramrådet for Nordland når de viser til at NRKs avgjørelse er et klart løftebrudd overfor befolkningen, og til kravet om at distriktssendingene må komme i gang som planlagt i løpet av året. Jeg vil også vise til at det ble lagt klare føringer for lokale nyhetssendinger da det nye NRK-bygget i Bodø ble vedtatt bygd. I dag står nye bygg med nytt utstyr klare både i Fredrikstad og Bodø. La meg også vise til det meningsløse i at befolkningen i et fylke som er like stort i utstrekning som avstanden fra Moss til Steinkjer, ikke skal få sitt eget distriktsfjernsyn når andre har det. Nordland har dessuten en større befolkning enn Finnmark og Troms til sammen. Jeg er glad for at kontroll- og konstitusjonskomiteen har engasjert seg i saken ved brev til kulturministeren, hvor det bl.a. blir bedt om en redegjørelse i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Jeg har merket meg at statsråden har bekreftet at en slik redegjørelse vil bli gitt, og jeg forventer en positiv utgang på saken. Om nødvendig må statsråden benytte sin rett som generalforsamling til å gi det nødvendige pålegg. Også nordlendingene har krav på å få det tilbudet de i lengre tid har betalt ekstra for å få.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-03-23:
Eit fleirtal i komiteen har på alle punkt slutta seg til departementets forslag i stortingsmeldinga om kringkasting og dagspresse for 1997. Det er eg svært nøgd med. Det er gledeleg at komiteen går inn for ei prøveordning der den årlege meldinga blir avløyst av ei munnleg mediepolitisk utgreiing. Dette vil gjera det mogleg å gi Stortinget ei langt meir oppdatert utgreiing for mediepolitikken enn ei melding tillèt. Dette er av stor verdi på mediefeltet der utviklinga går så fort, og der det stadig kan melda seg nye og uventa problemstillingar. Kulturministeren tar sikte på å halda ei mediepolitisk utgreiing seinare i inneverande sesjon. Større og viktige prinsippsaker vil som før bli lagde fram for Stortinget i eigne meldingar eller proposisjonar. I løpet av denne sesjonen vil fylgjande saker bli lagde fram for Stortinget: spørsmålet om forbod mot reklame for politiske parti og livssynendringar i kringkastingslova på grunn av endringar i EØS-avtalas fjernsynsdirektivendringar i regelverket om sponsing av kringkastingsprogramspørsmålet om kva ramme som skal gjelda for Norsk rikskringkastings kommersielle verksemddigitalt fjernsyn Det er avklarande og nyttig at komiteen i innstillinga strekar under allmennkringkastingas rolle i forhold til NRK, P4 og TV2. Departementet vil halda fram med dialogen med NRK, TV2 og P4 når det gjeld allmennkringkastingspliktene. Etter planen vil NRK innan år 2000 ha på plass eit nytt tekstsystem for hørselshemma basert på direkteteksting via taleregistrator. Selskap med allmennkringkastingsplikter har eit særskilt ansvar for å tilby teksting av program for hørselshemma. Departementet vil derfor fylgja opp dette i forhold til TV2 og NRK. Dersom dette ikkje fører fram, vil det vera naturleg å vurdera om det vil vera på sin plass med lovgiving på dette feltet, slik komiteen peikar på.
Liv Marit Moland (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
I retningslinjene for godkjenning av besøks- og avlastningshjem som tiltak etter lov om barnevernstjenester er det hensynet til barnet som skal være det avgjørende. I de samme retningslinjene om hjelpetiltak etter barnevernsloven § 4-4 er det presisert at oppgaven skiller seg fra fosterhjem på den måten at hjemmet ikke skal erstatte de biologiske foreldrene. Kravet til dette hjemmet kan derfor være annerledes enn det som stilles til ordinære fosterhjem. Barnets biologiske foreldre har det avgjørende ordet, fordi dette som oftest er et frivillig tiltak for familien. Det er ikke noe i veien for at enslige eller homofile oppnevnes som avlastnings- eller besøkshjem. Forutsetningen er at barnets foreldre gir sitt samtykke til dette. Det er altså barnets behov som er det avgjørende, i tillegg til barnets eventuelle tilknytning til det aktuelle hjemmet. I kommunene er det et stort og udekket behov for besøks- og avlastningshjem for barn. Trygghet, omsorg og oppdragelse er det viktigste for barnet, og godkjenningskriteriene for disse hjemmene er svært strenge. Gjennom denne prosessen vil den enkelte vise sin egnethet, uavhengig av seksuell legning og/eller samlivsform. Derfor vil jeg gjenta at det er de biologiske foreldrene som har det avgjørende ordet i disse sakene.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
Forslagsstillerne har som formål med dette forslaget å klargjøre retningslinjene for godkjenning av besøks- og avlastningshjem. Dette er for å unngå diskriminering på grunn av seksuell legning og/eller samlivsform. Bakgrunnen er at Barne- og familiedepartementet i et brev til kommuner og fylkeskommuner har gitt uttrykk for at av hensyn til barnet skal praksis for godkjenning av besøks- og avlastningshjem være den samme som for fosterhjem. Fremskrittspartiet er enig med forslagsstillerne i at dette var en form for innstramming, og kanskje burde en i en tid med mangel på besøks- og avlastningshjem i kommunene åpne for en mer liberal politikk. Dette er av hensyn til de barn som ikke kan få avlastningshjem, særlig kanskje i de tilfellene det kan ende med omsorgsovertakelse senere, og barnet skal over i fosterhjem. Jeg vil vise til Fremskrittspartiets merknader, hvor vi peker på at det bør vektlegges sterkt hva barnets biologiske foreldre mener. Jeg mener at mulighetene for å vektlegge dette i disse sakene er til stede, slik at alle kan bli vurdert hvorvidt de er skikket som besøks- og avlastningshjem, men en må i utgangspunktet være forsiktig med å plassere barn i besøks- og avlastningshjem som ikke kan tilby et stabilt familieforhold. Jeg mener, som jeg tidligere har sagt, at med foreldrenes samtykke kan det også etter gjeldende retningslinjer gjøres unntak fra å stille krav om tradisjonell familieenhet. Da har jeg også indirekte sagt at det må kunne skilles mellom besøks- og avlastningshjem og fosterhjem. Dette er tross alt et tilbud til foreldrene og ungene.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 1999-03-23:
Besøks- og avlastningshjem er et hjelpetiltak som kan benyttes for å gi foreldre avlastning i en vanskelig livssituasjon, og for å dekke barnets behov for kontakt med andre voksenpersoner enn foreldrene i en periode. I den generelle barne- og familiepolitikken legges det stor vekt på å støtte familien gjennom innsats for barn og unge generelt, og utsatte grupper spesielt, slik at flest mulig barn kan vokse opp og bo sammen med sine biologiske foreldre. Ett av målene med lov om barnevernstjenester er å yte god hjelp på et tidlig tidspunkt til barn og familier som trenger det. Besøks- og avlastningshjem er et eksempel på ett av flere fleksible hjelpetiltak. Besøks- og avlastningshjem er ikke spesielt nevnt i loven, men er et mye benyttet hjelpetiltak etter barnevernsloven § 4-4. Det er ikke uvanlig at dette hjelpetiltaket kombineres med andre tiltak, som f.eks. barnehage, hjemkonsulent og foreldreveiledning. Alle disse tiltakene settes inn for å være med på å bygge på barnets foreldre som ressurspersoner. Oppgaven som besøks- og avlastningshjem skiller seg fra oppgaven som fosterhjem på den måten at en i besøks- og avlastningshjem ikke skal erstatte barnets biologiske foreldre. Kravene til besøks- og avlastningshjem kan derfor være annerledes enn dem som stilles til ordinære fosterhjem. Det vil bl.a. i enkelte tilfeller ikke være behov for å stille krav til alder, sivil status eller en tradisjonell familieenhet. Barnets behov må være avgjørende for utvelgelsen. Da det her er tale om frivillige tiltak, må barnets biologiske foreldre samtykke til barnevernstjenestens forslag til besøks- og avlastningshjem. Slik har det vært tidligere, og slik vil det fortsatt være. Foreldrene er med og gir samtykke og er med og bestemmer hvem som skal være besøks- og avlastningsforeldre. Noen barn kan ha behov for en tradisjonell familieenhet, mens andre f.eks. kan ha behov for en reservebestemor. Så her vil det være ulike behov ut fra hvilken situasjon de ulike barna er i. Kristelig Folkeparti er opptatt av å ta utgangspunkt i det enkelte barns særlige behov, og sikre at de personer som rekrutteres til slike oppdrag, har de nødvendige forutsetninger for å fylle oppgaven. Etter at Dokument nr. 8:103 for 1997-98 ble fremmet, er retningslinjene til lov om barnevernstjenester endret. Kristelig Folkeparti er av den oppfatning at retningslinjene er tilstrekkelig klargjort i samsvar med forslaget i Dokument nr. 8:103, og ser det som verdifullt at foreldre og barneverntjeneste samarbeider om gode løsninger for det enkelte barn.
Eirik Langeland Fjeld (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-23:
En er kanskje ikke altfor bortskjemt med SV-ere som står på denne talerstol og sier seg fornøyd, men det skjer altså her i kveld. SV er nemlig fornøyd med den endringen som Barne- og familiedepartementet nå gjør i retningslinjene for godkjenning av besøks- og avlastningshjem. Med denne endringen er det slått fast at det ikke er behov for å stille krav til sivil status eller såkalt tradisjonell familieenhet. I stedet for å utelukke lesbiske og homofile par som omsorgspersoner i besøks- og avlastningshjem, har statsråden og departementet nå sendt ut nye retningslinjer som ivaretar barnets behov i det enkelte tilfellet. For SV er det viktig at godkjenning av besøks- og avlastningshjem som tiltak etter barnevernsloven skal være til det beste for barnet, og dette prinsippet blir nå styrket når retningslinjene endres. I og med at alle som søker om å få være besøks- eller avlastningshjem, må gjennom en godkjenningsprosess for å vise seg skikket til oppgaven, vil man i løpet av en slik prosess kunne dokumentere såkalt egnethet. Slik egnethet har etter SVs mening hele tiden vært noe som må avgjøres uavhengig av personers seksuelle legning eller samlivsform. Til stadighet får vi rapporter fra sosialkontor og barnevern rundt om i landet, der man skriker på mennesker som er villig til å stille opp for barn og unge som er i en periode av livet der de trenger ekstra hjelp. SV er glad for at vi nå har fått endrede retningslinjer som gjør at kommunene kan ta i bruk flere ressurser innenfor et presset barnevern. Samtidig er det viktig at vi tar et skritt i riktig retning for å stikke hull på den verkebyllen som fordommer mot og frykt for homofile og lesbiske er. Med de nye forskriftene får vi omsider slått fast at lesbiske og homofile par kan gjøre en like god jobb som andre overfor barn som trenger trygghet, omsorg og oppdragelse i et besøks- eller avlastningshjem.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-03-23:
Siden Venstre ikke er representert i komiteen, kan det være greit at vi gir vår tilslutning til den komiteinnstillingen som foreligger, og til flertallsmerknadene der. Det er greit å gi en klar understrekning av at seksuell legning i betydningen heterofil eller homofil ikke har noen betydning når det gjelder spørsmål om evne til å vise omsorg i forhold til barn, og hva man kan tilføre med hensyn til den type hjelpetiltak som her omhandles. Det samme gjelder også med hensyn til hvilket parforhold de ulike personer eventuelt måtte leve i, parforhold til personer av motsatt kjønn eller parforhold til personer av samme kjønn. På den bakgrunn vil jeg gi uttrykk for at vi har hatt en god utvikling med hensyn til det saksforholdet vi her har med å gjøre. Jeg vil gjerne legge til den merknad at enkeltes ønske om å misforstå og tillegge statsråden andre meninger enn jeg tror hun har, kanskje var medvirkende til noe støy i startfasen på dette. Jeg vil ellers bemerke at vi på mange måter her snakker om glidende overganger – fra støttekontakter, via ordninger som blir noe mer enn en ren støttekontaktfunksjon, og over i det som vil kunne ha karakter av besøkshjem og avlastningshjem for noe lengre perioder. Det er alt sammen forhold som kommer inn når man skal gjøre vurderinger av hva som er egnet for barna i de enkelte situasjoner og tilfeller. Det er også av vesentlig betydning hvilken bakgrunn det enkelte barn måtte ha, og hvilke livsforhold barnet har som sin erfaringsbakgrunn. Men på bakgrunn av noe av det som har vært sagt i dag, og den sterke understrekningen av at det her også er snakk om samtykke fra foreldrenes side, har jeg lyst til å understreke at barnevernet har et veldig stort ansvar for de hjelpetiltak som barnevernet foreslår i forhold til et barn. Utgangspunktet for foreldrene må på mange måter være at når det kommer et forslag fra barnevernstjenestens side, skal det være et forslag som foreldrene skal kunne stole på og i og for seg kunne gå inn for. Jeg har litt lyst til å understreke det når det blir lagt så vesentlig vekt på foreldrenes medvirkning som det her har blitt gjort. Til slutt vil jeg bare slutte meg til at det som er hovedproblemet i barnevernet, mer er mangelen på gode ressurspersoner og støttepersoner enn det å skulle være på jakt etter å utelukke noen på basis av kriterier man fastsetter generelt. Det må bli en vurdering av de enkelte konkret.
Inge Lønning (Høyre), 1999-03-23:
Så vidt jeg kan se, er jeg den eneste av forslagsstillerne som er til stede i salen. Jeg finner det derfor riktig å gi uttrykk for på vegne av forslagsstillerne at vi er meget tilfreds med det som har skjedd i denne sak. Det som var utgangspunktet for forslaget, var, som det er nevnt i innstillingen, departementets brev av 10. mars 1998, som la til grunn som hovedprinsipp at de samme regler som gjelder for fosterhjem, også skal gjelde for besøks- og avlastningshjem. Vi, forslagsstillerne, mente at dette er et urimelig prinsipp å legge til grunn, for det er viktigere å vektlegge forskjellen mellom de to funksjonene enn likheten. Og den avgjørende forskjellen er jo at et besøks- og avlastningshjem er ment som et supplement og et støttetiltak, mens det er barnets opprinnelige hjem som fremdeles sitter med hovedansvaret. Der hvor det dreier seg om fosterhjem, eller hvor det dreier seg om adopsjonsforhold, er utgangspunktet at dette skal være en erstatning for barnets opprinnelige hjem, som skal fylle alle de funksjonene som et hjem naturlig gjør. Derfor er det etter mitt skjønn en ganske avgjørende forskjell på de to funksjonene. Det er meget tilfredsstillende at departementet i sitt brev av 18. juni har klargjort at også departementet har kommet til det resultatet at det er viktigere å vektlegge forskjellen enn å vektlegge likheten mellom de to, fosterhjem og besøks- og avlastningshjem. Slik sett er vel dette et godt eksempel på en politisk avklaringsprosess som har ført frem til, så langt jeg kan konstatere, at alle egentlig er enige om det resultatet man er blitt stående ved. Jeg oppfattet innlegget fra Fremskrittspartiets representant i debatten, Per Sandberg, dit hen at han tolket partiets merknad i innstillingen slik at man også på det hold egentlig er enig med de øvrige i sak. Da har man vært gjennom en fornuftig avklaringsprosess, som alle parter bør kunne være glade for.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 1999-03-23:
Jeg anbefaler Kristelig Folkepartis representanter å stemme på denne måten: Forslag nr. 1, fra Høyre, stemmer vi imot. Forslag nr. 2, fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, stemmer vi selvfølgelig for. I avveiningen mellom prinsippvedtak i I og Sosialistisk Venstrepartis forslag nr. 4 støtter vi Sosialistisk Venstrepartis forslag. Når det gjelder II, stemmer vi også imot dette. Så når vi kommer til III: Hvis vi har fått et prinsippvedtak om at det skal etableres et regionfelt, og det blir etablering av dette på Gråfjellet, ser vi i Kristelig Folkeparti ikke noe poeng i å stemme imot III. Da vil vi gå inn for en nedleggelse av Hjerkinn.
Ingvald Godal (Høyre), 1999-03-23:
Eg vil rå Høgres gruppe til å stemme imot SVs forslag. Me stemmer sjølvsagt for vårt eige. Me stemmer imot forslag nr. 2, frå Kristeleg Folkeparti og Senterpartiet. Dersom forslaget vårt blir nedstemt, stemmer me subsidiært for Gråfjellet.
Tron Erik Hovind (Senterpartiet), 1999-03-23:
Jeg vil rå Senterpartiets medlemmer til å stemme for forslag nr. 2 – fellesforslaget fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, fremmet av Dagrun Eriksen. Ved den alternative voteringen mellom innstillingens I og SVs forslag nr. 4 rår jeg Senterpartiets medlemmer til å stemme for SVs forslag og imot innstillingens I. Med denne stemmegivningen på de to punktene føler jeg at Senterpartiet har gitt et svar på de utfordringene vi står overfor i denne saken. Jeg rår dermed Senterpartiets medlemmer til å stemme imot de andre forslagene, med unntak av IV. At meldingen vedlegges protokollen, er en ren formalitet som vi må ha med.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-03-02:
Jeg tillater meg å foreslå Ursula Evje.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-03-02:
På vegne av meg selv ønsker jeg å sette fram et forslag om å endre reglene for godkjenning av høyere utdanning fra land utenfor EØS-området.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-03-02:
Jeg undrer meg på om lærerlønnen virkelig kan komme i konflikt med enhetsskolens prinsipper, som går på å sikre det enkelte barn en likeverdig grunnskole og videregående skole, uavhengig av geografi og foreldrenes økonomi. I forhold til dette prinsippet bør lærerlønnen være rimelig uvesentlig. Men den er helt klart viktig når vi snakker om rekruttering av høyt kvalifiserte lærere rundt omkring i alle bygdene i dette langstrakte landet. Men vi bør samtidig huske på at normalregelen er at opp mot 90 pst. av kommunenes skolebudsjett faktisk går med til å dekke lønninger slik som det er i dag, og hvis vi skal styre dette ytterligere, ser jeg en umiddelbar fare for at læreboksituasjonen, byggsituasjonen og læremiljøet vil stå i enda større fare enn de gjør i dag. Vi skal heller ikke glemme at vi har klausuler i privatskoleloven som sier at de private skolene ikke får lov til å lønne sine lærere høyere enn det det offentlige gjør. Dermed vil utarmingen av lærerlønninger og vanskeligheter med rekrutteringen ramme disse skolene akkurat like hardt på sikt som det rammer det offentlige. Vi må prøve å se om ikke kommunene, eller sagt på en annen måte, de som eier skolene – for det er jo mange som eier skoler i dette landet, det er kommuner, fylker, private, stiftelser, det er et utall av eierforhold – og som ser hvilke problemer de i realiteten har, og hvilke økonomiske muligheter de måtte ha, kanskje er de som best kan rydde opp i dette forholdet. Lærernes status og lønn pr. i dag er et aldeles begredelig kapittel. Men hvordan har det blitt sånn? Det var kanskje bra i 1948, men det som var bra i 1948, etter krigen, behøver da vitterlig ikke å være bra i år 2000. Nå må vi begynne å tenke litt i nye baner og foreta en helt nødvendig modernisering av dette forholdet.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-03-02:
Dokument nr. 8:105 for 1997-98 omhandler et forslag om å oppheve tre kgl. resolusjoner om forhandlingsansvaret for undervisningspersonalet og å overføre dette ansvaret fra staten til fylkeskommuner og kommuner. Komiteen har sendt forslaget over til Regjeringen, slik at de skulle få lov til å gi en vurdering av det, og administrasjonsministeren har varslet at Regjeringen arbeider med saken for å få en gjennomgang av konsekvensene som følge av en slik overføring. På bakgrunn av dette ber statsråden om at det ikke treffes noe vedtak om overføring før det arbeidet er sluttført. Det er ikke første gangen Stortinget behandler et slikt forslag, og argumentene er vel kjent for de fleste. Det er i utgangspunktet et område som Regjeringen har ansvaret for, og der eventuelle endringer også må gjøres av Regjeringen. Men det er selvsagt ingenting i veien for at Regjeringen kan ta Stortinget med på råd i denne saken, ikke minst på bakgrunn av den store interessen som et slikt vedtak vil ha. Det er åpenbart at prinsippet om kommunal selvråderett burde tilsi at kommunene selv hadde hånd om en såpass betydelig utgiftspost. På den andre siden er det lett å se at innføring av kommunal fastsettelse av lønninger til undervisningspersonalet raskt kan komme i konflikt med prinsippet om enhetsskolen. Derfor er det i utgangspunktet ingen lett politisk sak vi står overfor, og den fortjener en langt grundigere behandling, som den Regjeringen nå er i gang med. Det er over ett år igjen til neste hovedtariffoppgjør og dermed første muligheten til å gjøre endringer. Derfor har flertallet kommet til den konklusjonen at vi ikke fatter vedtak i saken om overføring av forhandlingsansvaret til kommunene, da det ville ha vært et rent stortingsregjereri å gjøre dette nå, men avventer det arbeidet som gjøres fra Regjeringens side.
Trond Helleland (Høyre), 1999-03-02:
Høyre er av den oppfatning at forhandlingsansvaret for undervisningspersonalet i lokalforvaltningen bør overføres fra staten til fylkeskommuner og kommuner. Vi er samtidig klar over at dette ansvaret tilligger Regjeringen, og at det tidligst kan skje fra 1. mai 2000. Vi er også kjent med at Regjeringen nå vurderer spørsmålet gjennom nye utredninger. Når vi allikevel gir Regjeringen det vennlige råd å overføre forhandlingsansvaret til kommunesektoren, er det fordi vi føler at dette spørsmålet er så grundig belyst gjennom tidligere utredninger at tiden nå er inne for handling. Det må være meget spesielle grunner til stede for at den part som har arbeidsgiveransvaret, ikke skal ha forhandlingsrett overfor de samme arbeidstakerne. Min følelse er også at dette spørsmålet nå vinner større gjenklang i lærerkretser. Høyre vil anbefale Regjeringen å falle ned på samme konklusjon. I en tid da man i mange deler av landet sliter med rekruttering av lærere, vil det være positivt dersom lokale myndigheter har forhandlingsansvar. Dette gjør at kommunene kan gå offensivt inn i lokale arbeidsmarkeder for å rekruttere lærere. I Sverige ble forhandlingsansvaret for lærerne overført til kommunesektoren i 1991, etter forslag fra Göran Persson. Blant de argumentene som ble brukt i Sverige, var: Organisatorisk likhet gjennom statlig detaljstyring er ingen betingelse for en likeverdig skole. Overgang fra regelstyring til målstyring i skolen betinger et samlet kommunalt driftsansvar for skolen. Når driftsansvaret ligger til kommunene, må de også gis ansvar for personalet. Først da blir driftsansvaret tydelig nok som grunnlag for nødvendig ledelse. Delt arbeidsgiveransvar mellom stat og kommune har gjort det vanskelig å plassere ansvar. Systemet har ført til detaljregulering av personalspørsmål, og dermed skapt store vansker for hele skolevirksomheten. Å dele skolen i et statlig og et kommunalt ansvarsområde gjør rasjonell personalbehandling vanskelig. Mange av disse argumentene fra Sverige har også gyldighet her i landet, og de erfaringene man så langt kan trekke ut fra Sverige, er: Kommunene inngår nå avtaler med lærerne som med andre kommunalt ansatte. Kommunesektorens engasjement for kvalitet og innhold i skolen er økende. Lærerne opplever at de kan få belønning for ekstra innsats. Lærerorganisasjonene er fornøyd med utviklingen og de avtalene de har fått til. Tiden er nå inne for å handle på dette området. Høyre oppfordrer Regjeringen til å overføre forhandlingsansvaret for lærerne til kommunesektoren.